Ideiglenes változat
LAILA MEDINA
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2023. március 2.(1)
C‑723/21. sz. ügy
Stadt Frankfurt (Oder),
FWA Frankfurter Wasser‑ und Abwassergesellschaft mbH
kontra
Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe;
a Lausitz Energie Bergbau AG
részvételével
(a Verwaltungsgericht Cottbus [cottbusi közigazgatási bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Elfogadhatóság – Környezet – Uniós fellépés a vízpolitika terén – 2000/60/EK irányelv – Az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosítása környezeti ügyekben – Projektengedélyezési eljárás – 7. cikk – A víz minőségének romlására vonatkozó tilalom – Mesterséges tó kialakítására irányuló projekt – Szulfát – A tagállamok olyan projekt engedélyezésének megtagadására vonatkozó kötelezettsége, amely az ivóvíz előállítására használt víz minőségének romlását okozhatja”
1.        A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem lehetőséget nyújt a Bíróságnak arra, hogy első ízben értelmezze a 2000/60/EK irányelv (a továbbiakban: víz‑keretirányelv)(2) 7. cikkének (3) bekezdését. Az alapügyben a Stadt Frankfurt (Oder) ([Odera‑]Frankfurt város, Németország) és az FWA Frankfurter Wasser‑ und Abwassergesellschaft mbH, (Odera‑)Frankfurt (a továbbiakban: FWA) indított keresetet a Landesamt für Bergbau, Geologie und Rohstoffe (a bányászatért, a geológiáért és a nyersanyagokért felelős tartományi hivatal), Cottbus, Németország (a továbbiakban: hivatal) elnökével szemben. A kereset tárgyát a hivatal építési tervet jóváhagyó határozata(3) képezi, amely engedélyezte, hogy a Lausitz Energie Bergbau AG, Cottbus (az alapeljárás beavatkozója, a továbbiakban: Lausitz) létrehozza Németország legnagyobb (1900 hektár, azaz mintegy 2660 labdarúgópályának megfelelő területű) mesterséges tavát.
I.      Az alapeljárásbeli jogvita alapjául szolgáló tényállás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2.        (Odera‑)Frankfurt város felelős 57 000 lakosának ivóvízzel való ellátásáért. E törvényi feladat teljesítése érdekében az FWA szolgáltatását veszi igénybe. Az FWA a részére kiadott nemzeti vízjogi engedély alapján egy vízművet üzemeltet.
3.        A vízmű az ivóvizet felszín alatti vizekből és a Spree folyónak (a továbbiakban: Spree) a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében vett védőövezeten kívül található szakaszából nyeri.
4.        A Spree vize magas szulfátkoncentrációval rendelkezik. A szulfát a Spree vízgyűjtő területén lévő elhagyott külszíni bányákból származik. A szulfát a kitermelésig a talajban légmentesen tárolódó pirit ásvány oxidációjával keletkezik. A közművezetékekbe táplált ivóvíznek meg kell felelnie bizonyos szulfátértéknek, amely követelménynek a vízmű eddig éppenhogy csak megfelelt.
5.        A Lausitz a szóban forgó külszíni bánya bezárását követően elárasztja a barnaszén kitermelése után visszamaradt üreget. Az elárasztás eredményeként keletkezett tó túlfolyócsatornával fog rendelkezni. A túlfolyócsatornán keresztül kilépő víz a Spree‑be fog folyni, és szulfátkoncentrációja lényegesen magasabb lesz, mint a Spree vizének. (Odera‑)Frankfurt város és az FWA attól tart, hogy a Spree vizének az ivóvízelőállítás szempontjából eleve kritikus szintű szulfátkoncentrációja e beáramlás miatt meghaladja a határértéket, és ezért ott le kell állítaniuk vagy műszakilag lényegesen át kell alakítaniuk az ivóvízelőállítást.
6.        A hivatal az építési tervet jóváhagyó határozattal engedélyezte a tó és a túlfolyócsatorna létesítését, miután szakértői vélemény alapján megállapította, hogy a Spree vizének állapota nem romlik a víz‑keretirányelv 4. cikke értelmében. Az említett irányelv 7. cikke alapján a vízkivételi ponton fennálló szulfátkoncentrációra és adott esetben a vízműre gyakorolt hatások tekintetében nem végeztek vizsgálatokat. (Odera‑)Frankfurt város és az FWA az említett építési tervet jóváhagyó határozat ellen indította a peres eljárást az alapügyben.
7.        E peres eljárás keretében a Verwaltungsgericht Cottbus (cottbusi közigazgatási bíróság, Németország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
a)      Úgy kell‑e értelmezni a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdését, hogy a valamely projekt által közvetlenül érintett nyilvánosság minden tagja jogosult bírósági eljárást indítani
i.      az ivóvíz előállítására használt víztestek minősége romlásának elkerülésére,
ii.      az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelés mértékének csökkentésére
vonatkozó kötelezettség megsértése miatt, a harmadik személyeknek a felszín alatti vizek károsításának tilalmával kapcsolatos védelme alapján (lásd: [2020. május 28‑i Land Nordrhein‑Westfalen ítélet (C‑535/18, EU:C:2020:391, 132. és azt követő pontok) (a továbbiakban: Land Nordrhein‑Westfalen ítélet)]; [2019. október 3‑i Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland és társai ítélet (C‑197/18, EU:C:2019:824, 40. és 42. pont)])?
b)      Az a) kérdésre adott nemleges válasz esetén:
Legalábbis az olyan felperesek, akiket ivóvíz előállításával és vízkezeléssel bíztak meg, jogosultak‑e a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdésében előírt tilalmak és követelmények megsértésére hivatkozni?
2)      A [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdése – [ezen irányelv] 4. cikk[é]hez hasonlóan – az ezen irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében vett védőövezeteken kívüli víztestek esetében is tartalmazza‑e – a gazdálkodási tervekben és intézkedési programokban előírt hosszabb távú tervezésre vonatkozó feladat mellett – azt a kötelezettséget, hogy meg kell tagadni a károsítás tilalmába ütköző konkrét projektek engedélyezését (lásd: [Land Nordrhein‑Westfalen ítélet, 75. pont])?
3)      Abból kiindulva, hogy a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdése – a[z ezen irányelv] 4. cikk[é]re vonatkozó V. melléklettel ellentétben – nem határoz meg saját referenciaértékeket a károsítás tilalmának vizsgálatára:
a)      Milyen feltételek mellett kell úgy tekinteni, hogy a víztest állapotának romlása és ennek következtében az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelés mértékének növekedése következik be?
b)      A vízkezelés mértékének növekedésére és ezáltal a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdésében előírt károsítási tilalomra vonatkozó referenciapontnak tekinthetők‑e [a 98/83/EK irányelv(4) (a továbbiakban: ivóvíz‑irányelv)] I. mellékletében szereplő határértékek, amire a [víz‑keretirányelv] 7. cikke (2) bekezdésének második félmondata utal?
c)      A b) kérdésre adott igenlő válasz esetén:
Fennállhat‑e a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdésében előírt károsítási tilalom megsértése, ha az egyetlen releváns érték esetében nem az [ivóvíz‑irányelv] I. melléklet[ének] A. vagy B. része szerinti határértékről, hanem az I. melléklet C. része szerinti úgynevezett indikátor paraméterről van szó?
4)      Mikor kell feltételezni a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdésében előírt ivóvízjogi károsítási tilalom megsértését (a [víz‑keretirányelv] 4. cikke szerinti károsítási tilalomra vonatkozó kritériumot érintően lásd: [Land Nordrhein‑Westfalen ítélet, 119., pont]; korábban: [2015. július 1‑jei Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítélet (C‑461/13, EU:C:2015:433, 52. pont) (a továbbiakban: Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítélet)]?
a)      Bármilyen romlás elégséges a jogsértés vélelmezéséhez,
vagy
b)      valószínűsíthetőnek kell lennie, hogy a szulfátra vonatkozó 250 mg/l indikátor paraméter nem teljesül,
vagy
c)      az [ivóvíz‑irányelv] 8. cikkének (6) bekezdése értelmében vett javító intézkedéseknek kell fenyegetniük, amelyek növelik az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelést érintő ráfordítások mértékét?
5)      Tartalmaz‑e a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdése az anyagi jogi vizsgálati kritériumok mellett a hatósági engedélyezési eljárásra vonatkozó követelményeket is, vagyis az Európai Unió Bíróságának [az említett] irányelv 4. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlata alkalmazható‑e a vizsgálatnak [az említett] irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti terjedelmére (lásd: [Land Nordrhein‑Westfalen ítélet] – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés)?
6)      A projektgazdának a [víz‑keretirányelv] 7. cikke (3) bekezdése szerinti esetleges romlás szakértői vizsgálatát is el kell‑e végeznie amint a projekt alkalmas a[z ezen] irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt követelmények megsértésére?
7)      E tekintetben is abból kell‑e kiindulni, hogy a vizsgálatnak a vízjogi határozat meghozatalának időpontjában teljesítettnek kell lennie, és következésképpen a bírósági eljárás során utólagosan elvégzett vizsgálat nem orvosolhatja a vízjogi engedély jogellenességét (lásd: [Land Nordrhein‑Westfalen ítélet, 76., 80. és azt követő pontok])?
8)      Mellőzhetők‑e a [víz‑keretirányelv] 7. cikkének (3) bekezdésében előírt követelmények és tilalmak az engedélyezés keretében végzett mérlegelés során a projekt által követett cél érdekében például akkor, ha a vízkezelést érintő ráfordítások mértéke csekély, vagy a projekt célja különösen fontos?
9)      Alkalmazható‑e a [víz‑keretirányelv] 4. cikkének (7) bekezdése ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdésére?
10)      Milyen, a [víz‑keretirányelv] 4. cikkén túlmutató kötelezettségek vezethetők le ezen irányelv 7. cikkének (2) bekezdéséből azzal a következménnyel, hogy azokat figyelembe kell venni a projekt engedélyezési eljárása során?”
II.    A Bíróság előtti eljárás
8.        (Odera‑)Frankfurt város és az FWA, a hivatal, a Lausitz és az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket.
III. Értékelés
A.      Az elfogadhatóságról
9.        Véleményem szerint, ha az FWA által a kezeletlen víz előállítására használt víztest nem a víz‑keretirányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében vett víztest, akkor ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdése nem alkalmazható az alapügyre.
10.      A hivatal ugyanis arra hivatkozik a Bíróság előtt, hogy a Spree DERW_DEBB582_1743 azonosító számú felszíni vízteste nem a víz‑keretirányelv 7. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó víztest. A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata alapján védőövezet kijelölésére került sor az említett irányelv 7. cikkének (1) bekezdése alapján meghatározott „Alsó‑Spree 1” felszín alatti víztest (azonosító szám: DEGB_DEBB_HAV_US_3–1) számára.
11.      Véleményem szerint a víz‑keretirányelv 7. cikke (1) és (3) bekezdésének alkalmazhatósága a jelen ügyben legalább két érven alapul.
12.      Először is, ott van az „Alsó‑Spree 1” felszín alatti víztest, amelybe a Spree folyó vize beszivárog. A kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett tényállásból kitűnik, hogy ezt a víztestet érinti (vagy érintené) a szóban forgó projekt, és ezért alkalmazandó a víz‑keretirányelv.
13.      A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében a kérdést előterjesztő bíróság abból indul ki, hogy a Spree érintett szakasza a víz‑keretirányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében vett víztest. Ezenfelül a kérdést előterjesztő bíróság az ideiglenes intézkedést elrendelő 2021. június 1‑jei végzésében (a továbbiakban: 2021. június 1‑jei végzés) egyértelműen megállapította, hogy „a Spree folyó jelen ügyben szóban forgó szakasza [az említett rendelkezés] hatálya alá tartozik”. Az FWA ugyanis nemzeti vízjogi engedélyt kapott arra, hogy a Spree‑ből (beszivárgás útján) felszíni vizet vegyen ki ivóvízellátás céljából.
14.      Másodszor, a hivatal arra hivatkozik, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése csak azokra a víztestekre alkalmazható, amelyeket ezen irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdése alapján „meghatároztak”. A Spree felszíni víztestét (DERW_DEBB582_1743) nem ezen az alapon határozták meg, és ezért az nem a víz‑keretirányelv 7. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozó víztest. Ezt a víztestet az említett irányelv 6. cikkének (2) bekezdése alapján sem jelölték ki.
15.      Igaz, hogy úgy tűnik, hogy ezt a víztestet nem jelölték ki vagy határozták meg a hatáskörrel rendelkező hatóságok a víz‑keretirányelv 6. és 7. cikke alapján annak ellenére, hogy azt ivóvíz előállítására használják, ami arra utalhat, hogy Németország nem teljesítette az említett irányelv 6. cikkének (1) és (3) bekezdésében a jegyzék naprakész állapotban tartására vonatkozóan meghatározott, valamint az ugyanezen irányelv 7. cikkében meghatározott kötelezettségeit.
16.      Elvégre a víz‑keretirányelv 7. cikkének megvilágítása érdekében az említett irányelv (37) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy „[a] tagállamoknak ki kell jelölniük az ivóvíz kivételére használt vizeket, és biztosítaniuk kell az [ivóvíz‑irányelv] rendelkezéseinek betartását”.
17.      Ezzel együtt nem vélem lehetségesnek a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének a szóban forgóhoz hasonló kijelöletlen víztestekre történő közvetlen alkalmazását, mivel ez értelmetlenné tenné az érintett víztestek meghatározására és az említett cikkek szerinti jegyzékvezetésre vonatkozó szabályozást. Az említett irányelv 6. cikkének (2) bekezdése és 7. cikkének (1) bekezdése alapján körülhatárolandó védett területek pontos határaival kapcsolatos bizonytalanság is problematikus.
18.      Mivel a 7. cikk (1) bekezdése nem közvetlenül alkalmazandó – mivel végrehajtási intézkedéseket igényel –, a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak eldöntése, hogy a német jog alapján hogyan kell eljárni e víztestek védelmének biztosítása érdekében (például a hatáskörrel rendelkező hatóságnak a megfelelő végrehajtási intézkedések elfogadására és a szóban forgó víztesteknek a víz‑keretirányelv 7. cikkének (1) bekezdése szerinti meghatározására való kötelezésével).
19.      Ebben az összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell őriznie a víz‑keretirányelv hatékony érvényesülését.
20.      Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (1) bekezdése kötelezővé teszi a tagállamok számára az ezen irányelv 7. cikkének (2) és (3) bekezdése alapján védendő víztestek konkrét típusainak meghatározását. A tagállamok nem foszthatják meg az ivóvíz előállítására használt víztesteket a védelemtől pusztán azáltal, hogy úgy döntenek, nem határozzák meg azokat (vagy azáltal, hogy elmulasztják azok megfelelő meghatározását) (a víz‑keretirányelv 7. cikkének (1) bekezdése), ha e tagállamok ugyanakkor a nemzeti vízjog alapján – megfelelően meghatározott víztestekkel történő összevegyítésükkel – engedélyezik ugyanezen víztestek ivóvíz előállítására történő használatát (ahogyan az a jelen esetben is történt). Ez nyilvánvalóan megfosztaná a víz‑keretirányelvet – különösen annak 7. cikkét – a hatékony érvényesülésétől.
21.      Igaz ugyan, hogy az alapügyben szóban forgó felszín alatti víz védettnek tűnik. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a tagállamoknak nem kell védeniük az ivóvíz előállítására használt felszíni vizet is. A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének szövegében semmi nem utal arra – és e rendelkezés szelleméből és céljából sem következik –, hogy különbséget kellene tenni aszerint, hogy a vízkivételre közvetlenül vagy közvetetten (azaz beszivárgás útján) kerül‑e sor.
22.      A fenti megfontolásokból következik, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatók.
B.      Az ügy érdeméről
1.      Az első kérdésről
23.      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdését, hogy a valamely projekt által közvetlenül érintett nyilvánosság minden tagja (1. lehetőség) vagy legalábbis az ivóvíz előállításával és vízkezeléssel megbízott személyek (2. lehetőség) jogosultak az említett rendelkezésben előírt követelmények – többek között az ivóvíz előállítására használt víztestek minősége romlásának elkerülésére és az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelés mértékének csökkentésére vonatkozó követelmény – megsértése miatt eljárást indítani.
24.      Elegendő mindazonáltal rámutatni arra, hogy a jelen ügyben a Bíróságnak nem kell az 1. lehetőségről döntenie, mivel az alapeljárás felperesei nem a nyilvánosság tagjai, hanem olyan jogi személyek, akiket jogszabály ivóvíz előállításával és vízkezeléssel bízott meg.
25.      A Bíróság megállapította, hogy „a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében az irányelveknek az EUMSZ 288. cikk által elismert kötelező erejével összeegyeztethetetlen lenne annak elvi kizárása, hogy az érintett személyek az irányelvben előírt kötelezettségekre hivatkozhassanak”, és hogy „legalább a valamely környezetvédelmi irányelv rendelkezéseinek megsértésével közvetlenül érintett természetes vagy jogi személyek számára biztosítani kell annak lehetőségét, hogy az illetékes hatóságoknál – adott esetben az illetékes bíróság előtti keresetindítással – az adott kötelezettségek betartását követeljék”.(5)
26.      Annak meghatározásához, hogy az alapeljárás felpereseit közvetlenül érinti‑e a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírt kötelezettségek megsértése, az irányelv célját és az említett rendelkezés tartalmát kell figyelembe venni.(6)
27.      A víz‑keretirányelv célja, amint az 1. cikkéből kitűnik, a – többek között ivóvíz előállítására használt – víztestek védelme.
28.      A víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése bizonyos kötelezettségeket ró a tagállamokra az ivóvíz előállítására használt vizek védelmével kapcsolatban.
29.      Az a jogi személy, aki ivóvíz előállítása céljából engedélyt kapott felszín alatti (vagy felszíni) vizek vételezésére és használatára, jogszerűen használja az ilyen felszín alatti (vagy felszíni) vizeket. Őt ennélfogva közvetlenül érinti a felszín alatti (vagy felszíni) vizek állapotának javítására és állapotuk romlásának megakadályozására irányuló kötelezettség megsértése, amely e személy jogosultságát korlátozhatja azzal, hogy gátolja e vizek jogszerű használatát.(7)
30.      A nemzeti jog szerint (Odera‑)Frankfurt város felelős lakosainak ivóvízzel való ellátásáért. Nyilvánvalóan érdeke fűződik tehát ahhoz, hogy e feladatot indokolatlan beavatkozás nélkül lássa el – és a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének megsértése ilyen beavatkozásnak minősül –, különösen pedig ahhoz, hogy megakadályozza az e város által az ivóvíz előállítására használt víztestek minőségének romlását. Máskülönben nem tudna eleget tenni a lakosai megfelelő minőségű ivóvízzel való ellátására vonatkozó kötelezettségének.
31.      Az említett irányelv 7. cikkének (3) bekezdése az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezeléssel kapcsolatban is meghatároz bizonyos célokat.
32.      Az (Odera‑)Frankfurt városhoz és az FWA‑hoz hasonló jogi személyeknek érdekük fűződik ahhoz, hogy az ivóvíz előállítása során alacsonyan tartsák a vízkezelést érintő ráfordítások mértékét. Mindketten jogi felelősséggel tartoznak az ivóvíz‑irányelvnek megfelelő vízzel való ellátásért.
33.      A vízkezelésre ugyanis az emberi egészség védelme érdekében van szükség, és a vízkezelésre vonatkozó követelményeket az ivóvíz‑irányelv határozza meg, amelyre a víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdése kifejezetten hivatkozik. Az ivóvíz‑irányelv egy összetett mechanizmust ír elő, amely konkretizálja, hogy mit kell elérnie az ilyen vízkezelésnek.
34.      Ahogy azt a jelen indítványban alább látni fogjuk, a víz‑keretirányelv 7. cikkének betartása szorosan összefügg az ivóvíz‑irányelv betartásával. A víz‑keretirányelv 7. cikkének valamely tagállam által egy vízgyűjtő terület tekintetében történő megsértése akadályozza a vízszolgáltatót az ivóvíz‑irányelv betartásában.(8)
35.      (Odera‑)Frankfurt város és az FWA számára ezért biztosítani kell annak lehetőségét, hogy – adott esetben az illetékes bíróság előtti keresetindítással – követeljék, hogy a vízkezelés ivóvíz‑irányelv által előírt mértékére esetlegesen káros hatást gyakorló projekt engedélyezéséért felelős illetékes hatóság tartsa be a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében meghatározott kötelezettségeket.
36.      A fenti megfontolásokból következik, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésével összefüggésben (amely szerint „[a] tagállamok megteremtik azokat a jogorvoslati lehetőségeket, amelyek az uniós jog által szabályozott területeken a hatékony jogvédelem biztosításához szükségesek”), hogy a nemzeti jog alapján az ivóvíz előállításával és vízkezeléssel megbízott jogi személyek vagy az ilyen ivóvíz‑előállítással és vízkezeléssel megbízott személyek követelhetik, hogy az olyan projekt engedélyezéséért felelős illetékes hatóság, amely káros hatást gyakorolhat a vízkezelés ivóvíz‑irányelv által előírt mértékére, tartsa be a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében meghatározott kötelezettségeket. Az ilyen jogi személyek adott esetben keresetet indíthatnak az illetékes bíróság előtt ennek érdekében.
2.      A második kérdésről
37.      A kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése – ezen irányelv 4. cikkéhez hasonlóan – az ezen irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében vett védőövezeteken kívüli víztestek esetében is tartalmazza‑e azt az önálló kötelezettséget, hogy meg kell tagadni a károsítás tilalmába ütköző egyedi projektek engedélyezését. A kérdést előterjesztő bíróság a kérdésében kifejezetten hivatkozik a Land Nordrhein‑Westfalen ítélet 75. pontjára.
38.      Az 1. részben a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének első mondatát elemzem az ivóvíz előállítására használt víztestek védelme általános értelmezésének bemutatása érdekében. A 2. részben azt vizsgálom, hogy e rendelkezés második mondata, amely lehetővé teszi a tagállamok számára védőövezetek kialakítását, bír‑e bármilyen jelentőséggel a jelen ügy szempontjából.
a)      1. rész – a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének első mondata
39.      A Land Nordrhein‑Westfalen ítélet 75. pontja szerint „amennyiben egy projekt káros hatásokat gyakorolhat a vízre, az csak akkor engedélyezhető, ha teljesülnek [a víz‑keretirányelv] 4. cikke (7) bekezdésének a)–d) pontjában előírt feltételek. Függetlenül egy esetleges bírósági felülvizsgálattól, a projektek engedélyezése tekintetében hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok feladata az engedély megadása előtt ellenőrizni, hogy teljesülnek‑e ezek a feltételek”.
40.      Bár ez az ítélkezési gyakorlat a víz‑keretirányelv 4. cikkére vonatkozik, azt véleményem szerint a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének értelmezése során is figyelembe kell venni. Ez nem utolsósorban azért van így, mert a 7. cikk (3) bekezdése a 4. cikkhez hasonlóan bizonyos kötelezettségeket ír elő a tagállamok számára azzal a különbséggel, hogy az utóbbi rendelkezés általánosságban a vizek védelmével kapcsolatos kötelezettségeket, míg az előbbi rendelkezés konkrétan az ivóvíz előállítására használt víztestekre vonatkozó kötelezettségeket ír elő.
41.      Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi.(9)
1)      A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének kifejezései
42.      E rendelkezés szövegéből kitűnik, hogy az uniós jogalkotó a tagállamokat terhelő konkrét eredménykötelezettséget fogalmazott meg abban.(10)
i)      A „biztosítják” kifejezés jelentése
43.      A Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítéletben (31–33. pont) a Bíróság abból a körülményből vezeti le a víz‑keretirányelv 4. cikke szerinti kötelezettségek kötelező jellegét, hogy e rendelkezés szövege a rendelkezés kötelező erejére és az egyedi projekteknek a vizek védelmére vonatkozó jogi szabályozás keretében történő engedélyezése szempontjából fennálló relevanciájára utal.
44.      A hivatkozott ítélet említett pontjaiban ugyanis a Bíróság kifejti, hogy a „végrehajtják” kifejezés és az „intézkedési programok átültetésére” bevezető kifejezés e rendelkezés kötelező jellegét támasztják alá, e rendelkezést pedig a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak be kell tartaniuk az egyedi projektek jóváhagyása során.
45.      A víz‑keretirányelv 4. cikkéhez hasonlóan az a körülmény, hogy ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok „biztosítják a kijelölt víztestek szükséges védelmét”, arra utal, hogy ez a kötelezettség kötelező jellegű, és releváns az egyes projektek jóváhagyása szempontjából. A „biztosítják a […] szükséges védelm[e]t” kifejezés ugyanis a tagállamok arra vonatkozó kötelezettségét foglalja magában, hogy ilyen értelemben járjanak el, ami azt jelenti, hogy a valamely egyedi projekt engedélyezésére irányuló eljárást végrehajtási intézkedésként kell értelmezniük a szükséges védelem biztosítása érdekében (a fent hivatkozott ítélet 32. pontja).
46.      Az a körülmény, hogy a víz‑keretirányelv 4. cikke és 7. cikkének (3) bekezdése e tekintetben némileg eltérően van megszövegezve („a tagállamok […] végrehajtják a szükséges intézkedéseket, hogy megakadályozzák az összes felszíni víztest állapotának romlását”, illetve „[a] tagállamok biztosítják a kijelölt víztestek szükséges védelmét, azzal a céllal, hogy elkerüljék minőségük romlását, és ezzel csökkentsék az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékét”), nem bír jelentőséggel a jelen értékelés szempontjából. Egyértelmű, hogy a „biztosítják” kifejezés azt jelenti, hogy a tagállamoknak meg kell tenniük a szükséges intézkedéseket a víz‑keretirányelv konkrét célkitűzéseinek elérése érdekében. Ezt e kifejezés több más nyelvi változatának (például a német, a francia, az olasz, a spanyol és a lett nyelvi változatnak) a vizsgálata is megerősíti.
ii)    A „szükséges védelem” kifejezés jelentése
47.      A fent említett kifejezésnek a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében történő használata arra utal, hogy az uniós jogalkotó a „megelőzési megközelítés” mellett döntött a korábban alkalmazott (folyamatvégi) „kezelési megközelítéssel” szemben. Más szóval, a hangsúly már nem a szennyezett kezeletlen víz biztonságosan fogyaszthatóvá tételére irányuló kezelésén van, hanem a felhasznált vízforrások védelmén.
48.      Amint azt a víz‑keretirányelv (11) preambulumbekezdése kifejti, „[az Unió] környezetpolitikájának hozzá kell járulnia a környezet minőségének megőrzésére, védelmére és javítására irányuló célkitűzések követéséhez, valamint a természeti erőforrások körültekintő és észszerű használatához; e politikának az elővigyázatosság, a megelőzés […] elvén kell alapulnia […]” (kiemelés tőlem).
49.      A 7. cikk (3) bekezdésében szereplő „szükséges védelem” kifejezés a megelőzés elvére tekintettel arra utal, hogy mielőtt a hatáskörrel rendelkező hatóság jóváhagy valamely egyedi projektet, előbb meg kell állapítania, hogy e projekt nem lesz káros hatással az ivóvíz előállítására használt víztestek minőségére.
iii) A „kijelölt víztestek” kifejezés jelentése
50.      A 7. cikk (3) bekezdésének szövege arra utal, hogy az e cikk szerinti védelmi intézkedések csak a kijelölési eljáráson átesett víztestekre vonatkoznak. A 7. cikk (3) bekezdése mindazonáltal semmilyen korlátozást nem tartalmaz attól függően, hogy a víz hogyan kerül az említett víztestekbe, vagyis hogy erre természetes módon vagy (mint az alapügyben) antropogén beszivárgás útján kerül‑e sor. Ennélfogva biztosítani kell a kijelölt víztestekben lévő vizek védelmét.
iv)    Az „elkerüljék minőségük romlását, és ezzel csökkentsék [a] vízkezelés mértékét” kifejezés jelentése
51.      Ez a kifejezés arra utal, hogy a tagállamok által megteendő intézkedések célja az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékének csökkentése, e cél elérésének eszköze pedig az a kötelezettség, hogy a tagállamoknak legalább el kell kerülniük a víztestek minőségének romlását.
52.      A Bizottság magyarázó „16. sz. útmutatója”(11) alátámasztja a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének általam javasolt értelmezését. Az említett útmutató, amely a Bizottság, az összes tagállam és más érdekelt felek által elfogadott, a legjobb gyakorlatra vonatkozó konszenzusos álláspontot képviseli, a következőképpen magyarázza a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdését: „A gyakorlatban a felszín alatti víztest minőségromlásának elkerülése önmagában nem feltétlenül jár az ivóvíz előállítása során esetlegesen szükséges vízkezelés mértékének csökkentésével. A vízkezelés mértékének csökkentéséhez a minőség javulására van szükség. Egyértelmű azonban, hogy legalább a felszín alatti vizek minőségének romlását el kell kerülni. Ideális esetben a védelemnek elegendőnek kell lennie ahhoz, hogy idővel csökkenthető legyen a vízkezelés mértéke.”
53.      Az „ezzel csökkentsék [a] vízkezelés mértékét” kifejezésben tetten érhető, a forrás (az ivóvíz előállítására használt felszín alatti és felszíni víztestek) és a termék (a lakosság számára szolgáltatott ivóvíz) közötti szerves kapcsolat arra utal, hogy a tagállamok ivóvíz‑gazdálkodásának meg kell felelnie az ivóvíz‑irányelvnek és az abban meghatározott vízminőségi kritériumoknak.
54.      Ebből következik, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében szereplő „romláselkerülés” elem a vízkezelés mértékének csökkentésére vonatkozó követelménnyel összefüggésben értelmezve azt jelenti, hogy az e rendelkezés szerinti károsítási tilalom célja olyan helyzet elkerülése, amelyben nem teljesülnek az ivóvíz‑irányelvben meghatározott vízminőségi kritériumok.
v)      Az „ivóvíz előállítása során” kifejezés jelentése
55.      Ez a kifejezés egyértelművé teszi, hogy csak azok a víztestek érintettek, amelyeket ivóvíz előállítására használnak, és egyúttal biztosítja a szükséges kapcsolatot a víz‑keretirányelv és az ivóvíz‑irányelv között.
56.      A 7. cikk (3) bekezdésének szövege tehát azt a kötelezettséget rója a tagállamokra, hogy megakadályozzák az olyan projektek végrehajtását, amelyek növelhetik az ivóvíz előállítására használt, kijelölt víztestek vízkezelésének mértékét, ha a vízkezelés mértékének ilyen növelése nélkül a projekt káros hatással lehet az ivóvíz‑irányelvben meghatározott vízminőségi követelményekre.
2)      A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének szövegkörnyezete
i)      A víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése, valamint 1. és 4. cikke közötti kapcsolat
57.      A 7. cikk (3) bekezdésének általam javasolt értelmezését megerősíti e cikk szövegkörnyezetének elemzése. Először is, a 7. cikk jelentése levezethető az e cikk és a víz‑keretirányelv más rendelkezései, különösen az 1. és 4. cikke között fennálló kapcsolatokból.
58.      Először is, a jogirodalom (például Faßbender a víz‑keretirányelv kimerítő elemzésében(12)) rámutatott a szoros kapcsolatra és arra, hogy a 7. cikk a víz‑keretirányelv 4. cikke szerinti célkitűzések felhasználásspecifikus érdemi szigorítását tartalmazza. Az ivóvíz előállítása a vizek felhasználásának olyan különleges módját jelenti, amelyre a víz‑keretirányelv 4. cikke általános rendelkezésként alkalmazandó, és ezért figyelembe kell venni bizonyos, az ivóvízre vonatkozó követelményeket.
59.      Ebben az összefüggésben a Bíróság nagytanácsa által a Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítéletben a víz‑keretirányelv 4. cikkének szerkezetével kapcsolatban tett megfontolásoknak ezen irányelv 7. cikke (3) bekezdésének a jelen ügyben szükséges értelmezése szempontjából is iránymutatásul kell szolgálniuk.
60.      Ezt az a körülmény indokolja, hogy a víz‑keretirányelv mint keretirányelv valamennyi víztest védelmét koordinálja, az ivóvíz előállítására használt víztestek védelmét is ideértve.(13)
61.      Ezenkívül a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének első mondata által előírt utóbbi védelem a víztestek víz‑keretirányelv 1. cikke szerinti – ezen irányelv 4. cikke által is szolgált – általános védelmének szerves részét képezi.(14) Ennélfogva a víz‑keretirányelv 1. és 4. cikke által létrehozott átfogó vízvédelmi rendszer a Bíróság általi értelmezése szerint megerősíti az említett irányelv 7. cikke (3) bekezdésének védelmi és kötelező jellegű rendelkezésként való értelmezését.
ii)    A „kijelölt víztestek” kifejezés jelentése
62.      E kifejezés jelentésének megértéséhez meg kell vizsgálni a víz‑keretirányelv következő két elemét: i. a 7. cikk (1) bekezdésében meghatározott konkrét kritériumokat, valamint ii. a meghatározott víztesteket tartalmazó jegyzék kialakítására vonatkozó, a 7. cikkel összefüggésben értelmezett 6. cikk szerinti kötelezettséget. A víz‑keretirányelv a tagállamokra bízza a védett területek megfelelő körülhatárolásának biztosítását szolgáló konkrét végrehajtási intézkedések elfogadását. Végül a 7. cikk ugyanezen cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (3) bekezdésének szövege egyértelművé teszi, hogy a tagállamok kötelesek betartani a 7. cikk (1) bekezdését és megfelelően meghatározni minden érintett víztestet annak érdekében, hogy minden, ezt igénylő víztestnek védelmet biztosítsanak (különösen azoknak, amelyeket ivóvíz előállítására használnak).
iii) Az ivóvíz‑irányelvnek a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti vízminőség meghatározása szempontjából betöltött jelentősége
63.      A következőkben azt elemzem, hogy az ivóvíz‑irányelv milyen hatással van a 7. cikk (3) bekezdése által biztosítani kívánt jó ivóvízminőség értelmezésére. A víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdése értelmében „[a] tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben [helyesen: az (1) bekezdés alapján] meghatározott víztestek nemcsak a 4. cikk ezen irányelv […] követelményeinek megfelelő célkitűzéseit teljesítik, […] hanem, hogy az alkalmazott vízkezelési módszer figyelembevételével és [az uniós] joganyagnak megfelelően, a keletkező víz megfelel [az ivóvíz‑irányelv] követelményeinek” (kiemelés tőlem).
64.      A víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdése egyértelmű kapcsolatot teremt ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdése és annak a kezeletlen víz védelmére vonatkozó célkitűzései, valamint az ivóvíz‑irányelvben meghatározott (a jó minőségű ivóvíz biztosítására vonatkozó) hatályos előírások és eljárások között. Így az ivóvíz‑irányelv ivóvízre vonatkozó előírásai közvetlenül befolyásolják a vízgyűjtő‑gazdálkodást annak meghatározásával, hogy minimálisan milyen szintű vízminőséget kell biztosítani a vízkezelés és különösen a víztisztítás során. Ez azt mutatja, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkében foglalt célkitűzések elérésére irányuló vízgyűjtő‑gazdálkodás hitelessége elválaszthatatlanul kapcsolódik az ivóvíz‑irányelv ivóvízre vonatkozó előírásaihoz.(15)
65.      Nem kétséges tehát, hogy szoros kapcsolat áll fenn az „anyairányelv” (a víz‑keretirányelv, amely az átfogó vízgazdálkodási rendszer keretirányelve) és a „leányirányelv” (az ivóvíz‑irányelv, amely kifejezetten az ivóvízre vonatkozik, és az említett rendszer szerves részét képezi) között. A víz‑keretirányelv 7. cikke ugyanis nemcsak az ivóvíz‑irányelvnek az ivóvíz védelmére vonatkozó szabályait vezeti be e szoros kapcsolat alapján, hanem a vízkezelés minimalizálására vonatkozó további feltétellel is kiegészíti azokat. A 7. cikk (3) bekezdésének szövegéből egyértelműen kitűnik, hogy az e rendelkezés szerinti védelmet úgy kell megvalósítani, hogy az ivóvíz minősége megfeleljen az ivóvíz‑irányelv előírásainak, valamint hogy idővel csökkenjen az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértéke.
iv)    Az indikátor paraméterek vízminőség romlásának megállapításában játszott szerepe
66.      Tisztázni kell továbbá, hogy milyen módon mutatható ki a víz minőségének romlása. A víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében foglalt, a romlás elkerülésére irányuló követelmény jelen ügybeli jelentésének megértéséhez meg kell vizsgálni az ivóvíz‑irányelv I. mellékletének C. részét. Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy az említett C. részben a szulfátra vonatkozóan megállapított 250 mg/l indikátor paraméter releváns a szulfáthoz hasonló szennyező anyag mennyiségének csökkentése és annak megállapítása szempontjából, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése értelmében vett romlásról van‑e szó. Ezt az indikátor paramétert figyelembe kell venni az ivóvíz előállításával összefüggésben.
67.      Ebből következik, hogy a víz‑keretirányelv és az ivóvíz‑irányelv között fennálló kapcsolat a vízminőség romlásának megállapítására szolgáló elemek egyike is egyben, és a kapcsolat hasznos annak meghatározásához, hogy ez az indikátor paraméter hogyan befolyásolhatja az egyedi projektek engedélyezésére irányuló eljárást, amivel a jelen indítványban a későbbiekben foglalkozom.
v)      Az elővigyázatosság elve és a javító intézkedések
68.      Az ivóvíz‑irányelv I. melléklete mellett ezen irányelv 8. cikke is fontos támpontot nyújt az ivóvíz védelmének biztosítására vonatkozó kötelezettség tartalmának megértéséhez. Ez a „Javító intézkedések és a használat korlátozása” címet viselő cikk meghatározza annak következményeit, ha a tagállamok nem felelnek meg az ezen irányelv 5. cikke szerinti paramétereknek. Az ivóvíz‑irányelv 8. cikkének (6) bekezdése különösen úgy rendelkezik, hogy „[a]mennyiben az I. melléklet C. részében foglalt paraméterek vagy előírások nem teljesülnek, a tagállamok megvizsgálják, hogy a teljesülés hiánya jelent‑e valamilyen kockázatot az ember egészségére nézve. A tagállamok javító intézkedéseket hoznak a víz minőségének helyreállítására, amennyiben ez az emberi egészség védelme érdekében szükséges”.
69.      Amint azt fent említettem, a víz‑keretirányelv (11) preambulumbekezdése az EK 174. cikkre (jelenleg EUMSZ 191. cikk) hivatkozik, amely megköveteli, hogy az Unió környezetpolitikája – tehát annak ivóvíz‑gazdálkodása is – az elővigyázatosság és a megelőzés elvén alapuljon. Amint azt a jelen indítványban a későbbiekben kifejtem, a szulfáttal szennyezett ivóvíz emberi egészségre gyakorolt lehetséges hatása még nincs teljesen feltárva. Ezért a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében előírtaknak megfelelő szükséges védelem biztosításának szükségessége az elővigyázatosság és a megelőzés elvével összefüggésben értelmezve azt jelenti, hogy a tagállamoknak a környezetre esetlegesen káros hatást gyakorló projekt jóváhagyását megelőzően kell értékelniük és cselekedniük. Ebből következik, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló egyedi projektek előzetes értékelésére vonatkozó kötelezettség áll fenn olyan helyzet elkerülése érdekében, amelyben javító intézkedésekhez kell folyamodni.
3)      A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének célkitűzése
70.      A 7. cikk (3) bekezdésének ilyen értelmezését alátámasztja az elsődleges uniós jog által a környezetvédelemnek tulajdonított jelentőség. Az EUMSZ 191. cikk (2) bekezdése magas szintű védelemre kötelezi az Uniót, amely többek között olyan környezetpolitikát követel meg, amely „az elővigyázatosság és a megelőzés elvén […] alapul”. Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 37. cikke pedig megköveteli a magas színvonalú környezetvédelemnek és a környezet minősége javításának az uniós politikákba történő beépítését.(16)
71.      Ezen túlmenően a víz‑keretirányelv szerint a jó vízminőségi állapot biztosításának egyik célja a lakosság ivóvízellátásának biztonsága (a víz‑keretirányelv (24) preambulumbekezdése).
72.      Konkrétabban, amint azt a jelen indítvány 53. pontjában kifejtettem, szerves kapcsolat áll fenn a forrás (az ivóvíz kivételére használt felszín alatti és felszíni víztestek) és a termék (a lakosság számára szolgáltatott ivóvíz) között, amely a 7. cikk (3) bekezdésének szellemében és céljában is tükröződik. A forrás magas szintű védelme tehát elengedhetetlen a jó minőségű ivóvíz fenntartható módon történő előállításához.
73.      A Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítéletében (34–43. pont) a Bíróság szintén a víz‑keretirányelv célkitűzésére alapozta értelmezését: „[A víz‑keretirányelv k]özös elveket állapít meg, és átfogó intézkedési keretet határoz meg a vízvédelem területén […]. Az általa felállított közös elveket és átfogó intézkedési keretet a továbbiakban a tagállamoknak kell kidolgozniuk, amelyek kötelesek számos különös rendelkezést meghozni az irányelv által előírt határidőknek megfelelően.”
74.      A víz‑keretirányelv 1. cikke kimondja különösen, hogy ezen irányelvnek az a célja, hogy hozzájáruljon „a fenntartható, kiegyensúlyozott és méltányos vízhasználathoz elegendő, jó minőségű felszíni és felszín alatti víz biztosításához”.
75.      A Bíróság által a Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítéletben tett fenti megállapítások közvetlen jelentőséggel bírnak az említett irányelv 7. cikke (3) bekezdésének teleologikus értelmezése szempontjából. E rendelkezést ugyanis a víz‑keretirányelv általános célkitűzésére is tekintettel kell értelmezni, amely magában foglalja „a hasznosítható vízkészletek hosszú távú védelmére alapozott fenntartható vízhasználat[ elősegítését]” (az 1. cikk első bekezdésének b) pontja), amely a tagállamok által az egyedi projektek engedélyezése során megvalósítandó célkitűzések egyike.
76.      Ezen túlmenően a víz‑keretirányelv 4. cikkében meghatározott környezeti célkitűzésekkel kapcsolatos megállapítások is jelentőséggel bírnak, mivel – ezen irányelv 7. cikkének (2) bekezdése értelmében – az irányelv 4. cikkében a felszíni víztestekre vonatkozóan meghatározott célkitűzések a 7. cikk hatálya alá tartozó víztestekre is vonatkoznak.
77.      A fenti megfontolásokból következik, hogy az ivóvíz előállítására szolgáló víz fenntartható használatának biztosítása és a jó vízminőség fenntartása érdekében elengedhetetlen e víz szennyezésének elkerülése és a megelőző jellegű cselekvés. Más szóval, előzetesen értékelni kell azokat az egyedi projekteket, amelyek káros hatásokat gyakorolhatnak az ivóvíz előállítására használt víz minőségére, és amelyek ezért a vízkezelés mértékének növelését – nem pedig a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének megfelelő csökkentését – tennék szükségessé.
4)      A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének előkészítő munkálatai
78.      A fenti értelmezést és a 7. cikk (3) bekezdésének a víz‑keretirányelv rendszerében betöltött jelentőségét e rendelkezés keletkezéstörténetének vizsgálata is megerősíti.
79.      E történet azt mutatja, hogy a jogalkotási folyamat kezdetén a víz‑keretirányelv csak ezen irányelv jelenlegi 7. cikkének (1) és (2) bekezdését tartalmazta.
80.      A jelenlegi 7. cikk (3) bekezdése egy későbbi szakaszban, az Európai Unió Tanácsa és az Európai Parlament közötti konzultációs folyamat során került be az irányelvbe.(17) Ezzel az uniós jogalkotó szigorítani kívánta a 7. cikk rendelkezéseit, és egyértelművé kívánta tenni, hogy az új vízgazdálkodási megközelítésben a kezeletlen víz előzetes védelme elsőbbséget élvez a vízkezelés mértékének utólagos növelésével szemben.
b)      2. rész – a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata
81.      A kérdést előterjesztő bíróság a második kérdésben a 7. cikk (3) bekezdésének második mondatát is megemlíti, amely szerint „[a] tagállamok védőövezeteket alakíthatnak ki [a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének első mondatában hivatkozott] víztestek számára”. A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem azonban, hogy ez a lehetőség nincs hatással a 7. cikk (3) bekezdésének első mondatában meghatározott kötelezettségekre, amennyiben e kötelezettségek az ilyen védőövezeteken kívül is alkalmazandók.
82.      A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének szövege egyértelmű. A védőövezetek kialakítása egy lehetőség, de nincs hatással az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetre. Ilyen övezeteknek a szóban forgó felszín alatti vizek védelme érdekében történő kialakítása csak egy intézkedés a többi közül. Ez egyértelműen kitűnik „[a] tagállamok biztosítják a […] szükséges védelm[e]t […]” szövegrészből, amelyet a következő mondatban „[a] tagállamok védőövezeteket alakíthatnak ki az ilyen víztestek számára” szöveg követ.
83.      Amint azt a 16. sz. útmutató kifejti, „[a] 7. cikk (3) bekezdésének második mondata lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy saját belátásuk szerint védőövezeteket alakítsanak ki, amelyeken belül összpontosítható a szükséges védelem. Ezen övezeteket számos tagállamban közkeletűen »ivóvízvédelmi övezeteknek« nevezik. […] A cél a bármely szennyező anyag tekintetében antropogén terhelésből eredő olyan romlás megakadályozása, amely további vízkezelést tehet szükségessé az ivóvízre vonatkozó előírásoknak való megfelelés érdekében” (13. o., kiemelés tőlem).
84.      Ezért a fent értelmezett általános védelmi kötelezettség minden, a 7. cikk (1) bekezdése alapján meghatározott víztestre vonatkozik, a védőövezet kialakítása azonban csupán egy kiegészítő jellegű és választható intézkedés, amely kiegészíti az általános védelmet, ha valamely tagállam szükségesnek tartja ezt.(18)
c)      A második kérdésre vonatkozó következtetés
85.      A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése a víz‑keretirányelv 4. cikke alapján létrehozott vízvédelmi rendszer szerves részét képezi. E rendelkezés magában foglalja a vízminőség romlásának tilalmát, amennyiben az olyan egyedi projekt engedélyezése, amely ilyen romláshoz vezethet, megakadályoz valamely tagállamot abban, hogy teljesítse az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékének csökkentésére vonatkozó kötelezettségét. A szükséges védelmi intézkedések magukban foglalják a tagállamok arra vonatkozó kötelező jellegű kötelezettségét, hogy előzetesen értékeljék azokat az egyedi projekteket, amelyek káros hatást gyakorolhatnak az ivóvíz előállítására használt, kijelölt víztestek minőségére, az e víztestekben lévő víz fajtájától függetlenül. A cél a következő: i. megelőző jellegű cselekvés és a vízminőség romlásának elkerülése, ii. idővel az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékének csökkentése a vízkészletek fenntartható használatának biztosítására irányuló célkitűzés részeként, valamint iii. az ivóvíz‑irányelv szerinti javító intézkedések alkalmazását szükségessé tevő helyzetek elkerülése. Az említett kötelezettség attól függetlenül fennáll, hogy az érintett víztest a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében vett védőövezeteken belül vagy kívül található‑e.
3.      A harmadik és negyedik kérdésről
a)      Mi minősül a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti károsítási tilalom megsértésének?
86.      Úgy vélem, hogy e kérdésekkel együtt kell foglalkozni, mivel mindkettő a vízminőség romlására vonatkozó, a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti tilalom megsértése értékelésének kritériumához kapcsolódik. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy mi minősül az említett rendelkezés szerinti károsítási tilalom megsértésének. Különösen arra keresi a választ, hogy bármilyen romlás elégséges‑e a jogsértés megállapításához, vagy meg kell valósulnia az ivóvíz‑irányelv I. mellékletének C. részében a szulfátokra vonatkozóan megállapított 250 mg/l indikátor paraméter túllépésének, vagy az említett irányelv 8. cikkének (6) bekezdése szerinti javító intézkedéseknek kell fenyegetniük (amelyek növelik az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelést érintő ráfordítások mértékét).
87.      Amint azt fent megjegyeztem, a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése arra kötelezi a tagállamokat, hogy akadályozzák meg az ivóvíz előállítására használt víztestek minőségének romlását a szükséges vízkezelés mértékének csökkentése érdekében.
88.      A „romlás” fogalmát illetően a Bíróság a víz‑keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban, amely „valamely felszíni víztest »állapota romlásának« fogalm[ával]” foglalkozik, már megállapította, hogy ez egy „átfogó terjedelmű fogalom”, amelyet szövegének, szövegösszefüggésének és a szóban forgó rendelkezések célkitűzéseinek figyelembevételével kell meghatározni.(19) Ugyanez a megközelítés alkalmazandó az ivóvíz előállítására használt víz minősége romlásának elemzése során.
89.      Először is, ami a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének szövegét illeti, a „romlás” fogalmának meghatározása szempontjából két elem bír jelentőséggel. Az első elem az, hogy e rendelkezés a víz minőségére hivatkozik, anélkül, hogy azt a víz állapotával vagy bármilyen más feltétellel kapcsolná össze. A második elem az a körülmény, hogy e rendelkezés kifejezetten az ivóvíz minőségére vonatkozik, és ezáltal az ivóvíz előállítására használt víztestekre korlátozódik. E rendelkezés szövege ennélfogva arra utal, hogy a „romlás” fogalma minden olyan tevékenységet magában foglal, amely káros hatással van a kifejezetten ivóvíz előállítására használt víztestekre.
90.      Másodszor, a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének szövegösszefüggését illetően a következő észrevételeket teszem.
91.      A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének első mondatában előírt vízminőségromlási tilalomra vonatkozó referenciapontnak minősülhetnek‑e az ivóvíz‑irányelv I. mellékletében megállapított mikrobiológiai, kémiai és indikátor paraméterek.
92.      Erre a kérdésre véleményem szerint igenlő választ kell adni.
93.      Ez a helyzet mindenesetre a szulfátok esetében. Ahogyan azt az alábbiakban látni fogjuk, az ember egészségére nézve jelentett kockázat esetén az indikátor paraméter releváns referenciapontnak minősül a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szempontjából.
94.      Harmadszor, ami a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdésének célkitűzéseit illeti, e rendelkezést többek között ezen irányelv általános célkitűzései alapján kell értelmezni, amelyek magukban foglalják „a hasznosítható vízkészletek hosszú távú védelmére alapozott fenntartható vízhasználat[ elősegítését]” (a víz‑keretirányelv 1. cikke első bekezdésének b) pontja). Az ilyen készletek ivóvíz előállítására történő fenntartható használata szükségszerűen magában foglalja legalább e készletek bármilyen szennyezésének elkerülését a kezelésük mértékének csökkentésére irányuló cél elérése érdekében.
95.      Amint arra a jelen indítvány 76. pontjában rámutattam, a víz‑keretirányelv 4. cikkében meghatározott környezeti célkitűzésekkel kapcsolatos érvek is jelentőséggel bírnak, mivel – ezen irányelv 7. cikkének (2) bekezdése értelmében – az irányelv 4. cikkében a felszíni víztestekre vonatkozóan meghatározott célkitűzések a 7. cikk hatálya alá tartozó víztestekre is vonatkoznak. Amint azt fent kifejtettem, a vízminőség romlásának a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében foglalt tilalma szorosan kapcsolódik a vízkezeléshez. A vízkezelés viszont a szóban forgó szennyező anyaghoz kapcsolódik, és a vízminőség romlására vonatkozó tilalom értékelése ezért szükségszerűen a szennyező anyag jellegétől függ. A jelen esetben szulfátról van szó, amely egy ellenőrizendő parametrikus érték, és így a releváns jogkövetkezmények az ivóvíz‑irányelv 8. cikkének (6) bekezdéséből erednek.
96.      Egyfelől, mivel úgy tűnik, hogy az ivóvíz‑irányelv viszonylag kevésbé veszélyesnek tekinti a szulfát ivóvíz‑előállításra gyakorolt hatását (az I. melléklet C. részének 1. megjegyzése e tekintetben csak azt írja elő, hogy „[a] víz nem lehet korróziót előidéző”), a szulfátot kevésbé szigorúan kell kezelni, mint például az említett melléklet A. és B. részében említett szennyező anyagokat.
97.      Másfelől azt is figyelembe kell venni, hogy a legújabb tudományos szakirodalom szerint a szulfát ténylegesen befolyásolhatja egy víztest állapotát, és az eddig feltételezettnél veszélyesebb lehet az emberi egészségre.(20)
98.      A jogi elemzés alapján egyetértek a Bizottsággal abban, hogy az ivóvíz‑irányelv I. mellékletének C. részében a szulfátra vonatkozóan megállapított 250 mg/l indikátor paraméter releváns annak megállapítása szempontjából, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése értelmében vett minőségromlásról van‑e szó. Ezt az indikátor paramétert figyelembe kell venni az alapügyben szóban forgóhoz hasonló ivóvíz‑előállítással összefüggésben.
99.      Még ha az említett indikátor paraméter egyszerű túllépése nem vezet is automatikusan ilyen romláshoz, az indikátor paraméter releváns, mivel referenciapontot képez. Az ivóvíz‑irányelv 7. cikkének (1) bekezdése az ivóvíz minőségének – különösen az ezen irányelv 5. cikkében megállapított indikátor paraméterek alapján történő – ellenőrzésére kötelezi a tagállamokat. Ebben az összefüggésben az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének második mondata úgy rendelkezik, hogy ami az I. melléklet C. részében foglalt paramétereket illeti, az értékeket „csupán ellenőrzés céljából, illetve a 8. cikkben meghatározott kötelezettségek teljesítése végett” kell rögzíteni (kiemelés tőlem).
100. Ezen irányelv (11) preambulumbekezdéséből az következik, hogy a szulfátok tekintetében rögzített indikatív érték nem minősül az „egészséggel közvetlenül kapcsolatos” paraméternek. Ezért túllépés esetén – az I. melléklet A. és B. részében megállapított indikátor paraméterek tekintetében előírtakkal ellentétben (lásd az ivóvíz‑irányelv 8. cikkének (2) bekezdését) – a tagállamok nem feltétlenül kötelesek javító intézkedéseket hozni a vízminőség helyreállítása érdekében. Az ivóvíz‑irányelv 8. cikkének (6) bekezdése szerint a tagállamoknak először meg kell vizsgálniuk, „hogy a teljesülés hiánya jelent‑e valamilyen kockázatot az ember egészségére nézve”, és csak akkor kell javító intézkedéseket hozniuk, ha „ez az emberi egészség védelme érdekében szükséges”.
101. Mindazonáltal ha a szulfátok tekintetében rögzített indikátorparaméter‑értékek túllépése kockázatot jelent az ember egészségére nézve, és ha az érintett tagállam nem hozza meg a vízminőség helyreállításához szükséges javító intézkedéseket, akkor a Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy ez nemcsak az ivóvíz‑irányelv 8. cikke (6) bekezdésének megsértését jelenti, hanem a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti, az érintett víztestek minősége romlásának megakadályozására és az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelés mértékének csökkentésére vonatkozó kötelezettség megsértését is.
102. Ebből következik, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti vízminőségromlás valósul meg, ha valamely projekt túllépheti az ivóvíz‑irányelvben megállapított paramétereket. Az ivóvíz‑irányelv I. mellékletének C. részében szereplő szennyező anyagot érintő esetben azonban az ilyen túllépés nem valósít meg romlást kizárólag valamely szennyező anyag – például a szulfát – megállapított szintje alapján. Ilyen esetben a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti vízminőségromlás megállapításához az ember egészségére nézve jelentett kockázatnak kell fennállnia, és következésképpen e kockázat elkerüléséhez szükségesnek kell lennie a vízkezelési folyamat módosításának.
103. A következőkben azt vizsgálom meg, hogy a kizárólag a szulfátszint ellenőrzésére vonatkozó kötelezettség (az ivóvíz‑irányelv I. mellékletének C. része) ellenére, amely arra utalhat, hogy az egyedi projekt szulfátszintre gyakorolt hatásának értékelése utólagosan is elvégezhető az ellenőrzés keretében, úgy kell‑e értelmezni a 7. cikk (3) bekezdését, hogy az az alapügyben szereplőhöz hasonló egyedi projektek előzetes értékelésére vonatkozó kötelezettséget ír elő.
b)      Az építési tervet jóváhagyó határozat vizsgálata
104. A tudományos szakirodalom, sőt a jelen ügyben szóban forgó, építési tervet jóváhagyó határozat áttekintése alapján egyértelmű, hogy komoly kétségek állnak fenn a szulfáttal szennyezett ivóvíz emberi egészségre gyakorolt hatásával kapcsolatban. A víz‑keretirányelv 7. cikkének – az elővigyázatosság és a megelőzés elvével összefüggésben értelmezett – (3) bekezdése következésképpen megköveteli, hogy a jóváhagyó határozat meghozatala előtt megfelelő értékelésre kerüljön sor e rendelkezés alapján.
105. Az építési tervet jóváhagyó határozatban (174. o.) a hivatal megállapítja, hogy a szóban forgó projekt következtében a szulfátkoncentráció kismértékű növekedése várható (lásd még e határozat 46. oldalán a határozat 1.3.3.13. pontját, amelyből kiderül, hogy a hivatal elismeri a kockázatokat: „a folyásirányban lejjebb lévő, elsődlegesen az ökológiai átjárhatóság megvalósítását szolgáló felszíni víztestek ökológiai állapota vagy potenciálja romlásának elkerülése érdekében a tó szulfátkibocsátását úgy kell kezelni, hogy az 1. ellenőrző ponton [túlfolyómű] be legyen tartva a bevezetett vízre vonatkozó 620 mg/l hosszú távú felső bevezetési érték”). A fentiek ellenére az engedélyezési eljárás során egyszerűen mellőzték annak vizsgálatát, hogy a szóban forgó projekt (beleértve a Cottbuser Ostsee‑ből származó túlfolyást is) összeegyeztethető‑e a víz‑keretirányelv ezen irányelv 7. cikkével kapcsolatos rendelkezéseivel. A ténylegesen elvégzett vizsgálatok kizárólag a víz‑keretirányelv 4. cikkére vonatkoznak. Azt, hogy a tényleges szulfátszennyezés vizsgálatára még nem került sor, maga a hivatal is elismeri, amikor az építési tervet jóváhagyó határozatban (175. o.) megállapítja, hogy „a hígulás vagy csökkenés tényleges mértékét a brieseni vízműig konkrétan meg kell állapítani”. Amennyiben a hivatal úgy ítéli meg, hogy „a projekt nem akadályozza az ivóvízellátás biztosítását” (az építési tervet jóváhagyó határozat 175. oldala), annyiban egyetértek a kérdést előterjesztő bírósággal abban, hogy e tekintetben nem került sor megfelelő műszaki vizsgálatra.(21)
106. Az építési tervet jóváhagyó határozatot megvizsgálva abból kitűnik, hogy nem elemezték részletesen a szóban forgó projekt által a szulfátszintre gyakorolt hatást. Különösen nem elemezték a felszín alatti vizekben az áradás során megnövekedett koncentráció és a szulfátnak a Spree folyóba való várható diffúz bejutása közötti összefüggést (lásd a jóváhagyó határozat 173. oldalát). A felszín alatti víztest szulfátkoncentrációjának növekedése várható (171. és 174. oldal), míg hosszú távon nem várható további expozíció (172. oldal). Maga a jóváhagyó határozat is kifejezetten elismeri, hogy „konkrétan meg kell állapítani a hígulás vagy csökkenés tényleges mértékét a brieseni vízműig” (175. oldal). Később a jóváhagyó határozat megállapítja, hogy „a szulfátszintnek a felszín alatti víztestben a projekt miatt bekövetkező növekedése a gyakorlatban nem számszerűsíthető”.
c)      A szulfátszennyezés veszélyeire vonatkozó tudományos szakirodalom
107. Az édesvízi ökoszisztémák szulfátszennyezéséről szóló átfogó tanulmány(22) megállapította, hogy „az áttekintett szakirodalom egyértelműen bizonyítja, hogy a [szulfát]szennyezés toxikus hatással lehet a vízi növényi és állati szervezetekre, többek között a halakra, a gerinctelenekre és a kétéltűekre, és negatív hatással lehet az emberi egészségre is”. A szerzők szerint „nagy szükség van a víztestek szulfátkoncentrációjának csökkentésére irányuló intézkedésekre. […] Tanulmányunkkal szeretnénk felhívni a figyelmet a problémára, bemutatni a szulfátszennyezés csökkentésének jelenlegi helyzetét, és egyúttal rámutatni arra, hogy még mindig sok tekintetben hiányosak az ismereteink”.(23)
108. Ugyanez a tanulmány éppen az alapügyben szóban forgó szulfátszennyezési problémát tárgyalja (szulfátszennyezés és a Spree folyó): „a fokozott mértékű – különösen az ivóvíz útján történő – [szulfát]bevitel közvetlen egészségügyi hatásairól keveset tudunk”, és „napjainkban az édesvízi ökoszisztémákban jelen lévő [szulfát] tartós és növekvő szintje számos emberi tevékenység eredménye […], amelyek mind az ökoszisztéma működését, mind az ivóvízellátást veszélyeztetik”. „[A] kiterjedt [savasbányavíz‑]kutatásnak teret adó vízi ökoszisztémák figyelemre méltó példái közé tartozik [különösen] a Spree folyó,[(24)] […] valószínűtlennek tűnik, hogy a bányászati tevékenység befejezése után néhány éven vagy akár évtizeden belül visszaáll a folyásirányban lejjebb jellemző [szulfát]koncentráció »természetes« szintje. A Spree folyó […] [szulfát]koncentrációja például megemelkedett az elmúlt évtizedekben a külfejtéses barnaszénbányák elhagyása és a felszín alatti vizek szintjének ezzel összefüggő helyreállása miatt […] A Spree‑rendszer folyásirányban lejjebb lévő tavaiban ennélfogva megemelkedett [szulfát]koncentrációkat mértek, amelyek gyakran túllépik a [szulfátra] az ivóvíz tekintetében Németországban vonatkozó 250 mg L‑1 határértéket […], ami rendkívül problematikus, mivel e víztesteket ivóvízforrásként használják jellemzően a felszín alatti vizek parti szűrés útján történő kivétele révén. Az energiatermelés céljából történő barnaszénbányászat számos országbeli megszűnésével észszerűnek tűnik feltételezni, hogy az ilyen régiókból történő [szulfát]export továbbra is környezeti problémát fog jelenteni”.(25)
d)      Adott parametrikus érték használatára vonatkozó következtetés
109. Az elővigyázatosság és a megelőzés elvének a környezetvédelmi jogban növekvő jelentőségére tekintettel az olyan szennyező anyag esetében, amelynek az emberi egészségre gyakorolt káros hatásával kapcsolatban kétségek állnak fenn, a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdését olyan módon kell értelmezni, amely nem teszi lehetővé a szennyezés bekövetkezésének megvárását. Ezért annak ellenére, hogy a szulfátra vonatkozóan rögzítetthez hasonló paraméter elsősorban ellenőrzési célokat szolgál, úgy vélem, hogy az indikátorként is alkalmazható a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti vízminőségromlás kockázatának megállapítására irányuló megelőző jellegű értékelés céljára.
4.      Az ötödik, hatodik és hetedik kérdésről
110. E kérdésekkel együtt kell foglalkozni annyiban, amennyiben a kérdést előterjesztő bíróság azokkal lényegében arra keres választ, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján köteles‑e a hatáskörrel rendelkező hatóság a projekt engedélyezése előtt a projekt által érintett víztest minősége esetleges romlásának szakértői vizsgálatát elvégezni, vagy szakértőt megbízni e vizsgálat elvégzésével, vagy ennek hiányában elvégezhető‑e az ilyen vizsgálat a bírósági eljárás során utólagosan (a nemzeti vízjogi engedély jogellenességének orvoslása érdekében).
111. Amint azt fent kifejtettem, a víz‑keretirányelv 7. cikkének – az elővigyázatosság és a megelőzés elvével összefüggésben értelmezett – (3) bekezdése megköveteli a javító intézkedések meghozatalát szükségessé tevő helyzetek elkerülését. Amint azt a fent idézett tudományos szakirodalomban láttuk, az a körülmény, hogy a szulfát által az ivóvíz előállítására használt vízre jelentett veszély és gyakorolt káros hatás megfelelő felmérésére és megállapítására még nem került sor, az elővigyázatosság és a megelőzés elvével összefüggésben megerősíti azt az általam javasolt értelmezést, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése megköveteli az alapügyben szereplőhöz hasonló egyedi projektek előzetes értékelését.
112. A víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdése jelentésének általam fent elvégzett elemzéséből kitűnik, hogy a fent említett előzetes értékelést két fő irányvonal mentén kell elvégezni. Egyrészt, figyelembe kell venni az emberi egészségre gyakorolt hatást, ha a vízkezelés változatlan marad, ideértve azt is, hogy milyen javító intézkedésekre lenne szükség az ivóvíz‑irányelvvel összhangban a megállapított kapcsolat alapján. Másrészt értékelni kell a vízkezelés mértékére gyakorolt hatást: a meglévő módszerekkel továbbra is előállítható‑e vajon ugyanolyan minőségű víz, ha valamely projektet jóváhagynak és végrehajtanak.
113. Ebben az összefüggésben hasznos lehet ismertetni, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságok milyen előzetes intézkedéseket hozhatnak a 7. cikk (3) bekezdése szerinti kötelezettségeik teljesítése érdekében.
114. Ezen intézkedések a következők: i. a víztestek meghatározása a víz‑keretirányelv 7. cikkének (1) bekezdése alapján, ii. az ivóvíz előállítására használt víztestek ellenőrzése, valamint iii. az egyedi projektek értékelése annak megállapítása érdekében, hogy azok a víztestek minőségének olyan mértékű romlásához vezethetnek‑e, amely megakadályozza a tagállamot abban, hogy teljesítse az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékének csökkentésére vonatkozó kötelezettségét.
115. Azzal összefüggésben, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján milyen intézkedéseket kell hozni, e ponton megjegyzem, hogy az új átdolgozott ivóvíz‑irányelv (az (EU) 2020/2184 irányelv(26)), amelyet 2023. január 12‑ig kellett átültetni, a 8. cikkében arra kötelezi a tagállamokat, hogy „biztosít[s]ák az emberi fogyasztásra szánt víz kivételi pontjainak vízgyűjtő területeire vonatkozó kockázatértékelés és kockázatkezelés elvégzését”.
116. Ezért úgy vélem, hogy ezen új rendelkezés (amely két helyen is kifejezetten hivatkozik a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésére) alapján, csakúgy, mint a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján, a tagállamoknak olyan intézkedéseket kell hozniuk, amelyek nemcsak a poharainkban lévő vízre vonatkoznak, hanem azokra a víztestekre is, amelyekből a vizet kiveszik és ivóvíz‑előállítás céljából kezelik.
117. A Bíróság ítélkezési gyakorlata egyértelművé teszi, hogy „a projekt engedélyezésére irányuló eljárás során – tehát a határozathozatal előtt – kötelesek a [víz‑keretirányelv] 4. cikke értelmében a hatáskörrel rendelkező hatóságok ellenőrizni, hogy ez a projekt olyan káros hatásokat gyakorolhat‑e a vízre, amelyek ellentétesek a felszíni és felszín alatti víztestek állapotromlásának megakadályozására és állapotuk javítására irányuló kötelezettségekkel. Következésképpen ezzel a rendelkezéssel ellentétes az, hogy az említett ellenőrzésre csak ezt követően kerüljön sor”.(27)
118. Ezen ítélkezési gyakorlatra tekintettel, és mivel a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése az ezen irányelv 4. cikke szerinti vízvédelmi rendszer szerves részét képezi, az ivóvíz előállítására használt víztestekre gyakorolt hatást – amely az emberi egészséggel közvetlenül kapcsolatos kérdés – szükségszerűen értékelni kell a projekt engedélyezése előtt.
119. A fenti észrevételek megerősítik azt a korábbi elemzésemet, amely szerint a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdését az elővigyázatosság és a megelőzés elvével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy a szükséges védelmi intézkedések magukban foglalják a tagállamok arra vonatkozó kötelező jellegű kötelezettségét, hogy előzetesen értékeljék azokat az egyedi projekteket, amelyek káros hatást gyakorolhatnak az ivóvíz előállítására használt, kijelölt víztestek minőségére.
120. A víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése tehát arra kötelezi a hatáskörrel rendelkező érintett hatóságot, hogy a víz‑keretirányelvnek az ivóvíz‑irányelvvel összefüggésben értelmezett 7. cikkén alapuló értékelés elvégzését megelőzően ne hagyjon jóvá olyan projektet, amely az érintett víztest minőségének az ivóvíz előállításához szükséges vízkezelés mértékének növelését szükségessé tevő romlását okozhatja. Más szóval, az ilyen értékelés kötelező eljárási lépésnek minősül, mielőtt fontolóra lehetne venni egy ilyen projekt esetleges jóváhagyását.
121. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, a Bíróság rendelkezésére álló iratokból és a felek tárgyaláson tett észrevételeiből egyértelműen kitűnik, hogy az alapügyben egyáltalán nem került sor ilyen értékelésre. Ugyanis kizárólag a víz‑keretirányelv 4. cikkével kapcsolatos értékelést végezték el.
122. Amint arra (Odera‑)Frankfurt város és az FWA rámutatott, az alapügyben szereplő projekt értékelésére a víz‑keretirányelv 4. cikke szerinti általános károsítási tilalom alapján került sor. Ez az értékelés azonban nyilvánvalóan nem felel meg az említett irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti követelményeknek, mivel e rendelkezés célja a „[víz]minőség[…] romlásá[nak elkerülése]” és „az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértéké[nek csökkentése]”. E követelmények figyelmen kívül hagyása potenciálisan hatással lehet az emberi egészség védelmének az engedélyezési eljárás keretében történő biztosítására és ezen engedélyezési eljárás eredményére, amelyről a kérdést előterjesztő bíróságnak a jelen esetben döntenie kell.
123. Ebből következik, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján az építési terv jóváhagyására irányuló eljárás során – tehát a tényleges jóváhagyó határozat meghozatala előtt – köteles megvizsgálni, hogy a szóban forgó projekt káros hatást gyakorolhat‑e az említett cikkben meghatározott kötelezettségek teljesítésére. Ezzel a rendelkezéssel ellentétes az, hogy az említett vizsgálatra csak e jóváhagyást követően kerüljön sor.
5.       A nyolcadik és kilencedik kérdésről
124. E kérdésekkel együtt kell foglalkozni. A kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdésében az ivóvíz tekintetében előírt károsítási tilalom mellőzhető‑e az érdekeknek a projekt által követett céllal szemben történő mérlegelése révén (például ha a vízkezelést érintő szükséges ráfordítások mértéke csekély, vagy ha a projekt különösen fontos), illetve hogy az említett irányelv 4. cikkének (7) bekezdése alkalmazható‑e a 7. cikk (3) bekezdésére.
125. Először is, amint az a jelen indítvány 51. pontjából következik, a tagállamok által a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése alapján megteendő intézkedések célja az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékének csökkentése, e cél elérésének eszköze pedig az a kötelezettség, hogy legalább el kell kerülni a víztestek minőségének romlását.
126. Másodszor, a vízminőség romlásának e rendelkezés alapján az egyedi projektek engedélyezése esetében alkalmazandó tilalma e cél elérését hivatott biztosítani.
127. Harmadszor azonban, amint azt a későbbiekben kifejtem, bizonyos egyedi projektek mindazonáltal jóváhagyhatók, amennyiben megfelelnek bizonyos feltételeknek akár a víz‑keretirányelv 4. cikkének (7) bekezdése alapján, akár az arányosság elvének alkalmazása révén.
128. Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítéletében (44–47. pont) a Bíróság a víz‑keretirányelv 4. cikkének értelmezése során az eltéréseknek az említett irányelv 4. cikkének (7) bekezdésében előírt rendszerére támaszkodik.
129. A víz‑keretirányelv 4. cikke (7) bekezdésének szövege fontos annak alátámasztása szempontjából, hogy e rendelkezés a 4. cikken túlmenően is alkalmazandó, mivel a bevezetésében egyértelműen és általánosságban úgy rendelkezik, hogy a tagállamok „nem szegik meg ezt az irányelvet” (kiemelés tőlem), ha teljesülnek az említett rendelkezés követelményei. E rendelkezés nem azt írja elő, hogy a tagállamok nem szegik meg ezt a cikket.
130. Ezenkívül az a körülmény, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikke hivatkozik a 4. cikkre, arra utal, hogy e rendelkezések összefonódnak, és hogy a víz‑keretirányelv 4. cikkének (1) bekezdése és 7. cikkének (3) bekezdése szerinti kötelezettségek szorosan kapcsolódnak egymáshoz.
131. A Bizottság azon állításával ellentétben azonban, hogy a 4. cikk (7) bekezdése feltétel nélkül alkalmazandó a 7. cikk (3) bekezdésére, a 4. cikk (7) bekezdésének elején található két albekezdésből egyértelműen kitűnik, hogy e rendelkezés csak azokra a tevékenységekre alkalmazható, amelyek hatással lehetnek a víztestek állapotára.
132. A víz‑keretirányelv 4. cikkének (7) bekezdését ezért úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezés az olyan egyedi projektek engedélyezésére irányuló eljárásra alkalmazható, amelyek hatással vannak az említett irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti kötelezettségekre, de csak ha e projektek hatással lehetnek a víztestek állapotára. Ilyen helyzetekben a 4. cikk Bíróság által értelmezett (7) bekezdése iránymutatást nyújt a tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságai számára az engedélyezési eljárás során általuk teendő szükséges lépéseket illetően.
133. Bizonyos esetekben azonban a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése által tiltott minőségromlás nem feltétlenül van hatással a víztestek állapotára. Úgy vélem, hogy az olyan projektek engedélyezésére irányuló eljárásban, amelyek káros hatással lehetnek a 7. cikk (3) bekezdése szerinti kötelezettségekre (de nem a víztestek állapotára), az arányosság elvét kell alkalmazni a 4. cikk (7) bekezdése helyett.
134. A víz‑keretirányelv általános szerkezete, ahogyan az ezen irányelv 4. cikkében részletesen megnyilvánul, azt mutatja, hogy az uniós jogalkotó úgy ítélte meg, hogy bizonyos feltételek mellett eltérések engedélyezhetők az ezen irányelv által a tagállamokra rótt kötelezettségektől. A 7. cikk azonban önmagában nem hivatkozik az eltérés lehetőségére. Véleményem szerint, ha úgy értelmezzük a 7. cikk (3) bekezdését, hogy az a vízminőség romlásának tiltására vonatkozó abszolút kötelezettséget tartalmaz, ez leküzdhetetlen nehézségeket okozhat a vízkészleteikkel való zökkenőmentes gazdálkodást rövid távon biztosítani kívánó tagállamok számára. Ilyen helyzetekben az arányosság elvének és az érdekek – különösen a projekt által követett céllal szemben történő – mérlegelésének fényében kell értelmezni a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti károsítási tilalmat valamely egyedi projekt engedélyezésére irányuló eljárás során. Az a körülmény, hogy a víz‑keretirányelv (32) preambulumbekezdése egyértelművé teszi, hogy „magasabb rendű közérdek” indokolttá teheti eltérések alkalmazását, ezen álláspont mellett szól.
135. Következésképpen az olyan egyedi projekt engedélyezésére irányuló eljárás során, amely káros hatással lehet a 7. cikk (3) bekezdése szerinti kötelezettségekre, a hatáskörrel rendelkező hatóság köteles vizsgálni az ilyen projekt megtiltásának szükségességét, ha e hatóság megállapította, hogy a szóban forgó projekt a vízminőség romlását okozhatja, és ennek következtében megakadályozza a tagállamot abban, hogy teljesítse az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékének csökkentésére vonatkozó kötelezettséget. A „szükségesség” elemének jelentőségét e tekintetben a 7. cikk (3) bekezdésének szövege tükrözi. E rendelkezés egyértelműen kimondja, hogy a tagállamoknak biztosítaniuk kell „a kijelölt víztestek szükséges védelmét, azzal a céllal, hogy elkerüljék minőségük romlását, és ezzel csökkentsék az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékét”.
136. A szükségesség e követelménye(28) – az arányosság elvének fényében értelmezve – azt jelenti, hogy a tagállamoknak olyan intézkedéseket kell igénybe venniük, amelyek a víz‑keretirányelv 7. cikke (3) bekezdése céljainak védelme érdekében „nem haladják[…] meg [a szóban forgó] szabályozás által kitűzött jogszerű célok elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket, ami azt jelenti, hogy több megfelelő intézkedés közül a kevésbé korlátozó jellegűt kell választani, és az okozott hátrányok nem lehetnek aránytalanok az elérendő célhoz képest”.(29)
137. Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak az arányosság elvének alkalmazása keretében meg kell vizsgálnia, hogy valamely egyedi projekt engedélyezésével összefüggésben sor került‑e az érdekek mérlegelésére. E mérlegelés során meg kell állapítani, hogy a vízminőség romlásának a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti tilalma mellőzhető‑e a projekt által követett cél érdekében. Ilyen mellőzésre azonban csak rövid távon (feltéve, hogy hosszú távon helyreáll a 7. cikk (3) bekezdésének való megfelelés) és a következő feltételek teljesülése esetén van lehetőség: i. a vízkezelést érintő szükséges ráfordítások mértéke csekély, és idővel csökken; ii. a projekt különösen fontos, és magasabb rendű közérdek fűződik hozzá; iii. minden szükséges lépés megtételére sor kerül a 7. cikk (3) bekezdése szerinti kötelezettségekre gyakorolt káros hatás idővel történő mérséklése érdekében; és iv. a projekt nem okoz komoly nehézségeket a tagállam számára az ivóvíz‑irányelvnek megfelelő ivóvíz biztosítását illetően.
6.      A tizedik kérdésről
138. A kérdést előterjesztő bíróság arra vár választ, hogy a víz‑keretirányelv 4. cikkében foglaltakon túlmenően milyen kötelezettségek vezethetők le ezen irányelv 7. cikkének (2) bekezdéséből azzal a következménnyel, hogy azokat figyelembe kell venni a projekt engedélyezésére irányuló eljárás során.
139. A víz‑keretirányelv 4. cikke alapján a tagállamok (amennyiben nem engedélyeztek eltérést) kötelesek „megtagadni valamely egyedi projekt engedélyezését, ha az az ezen irányelvben előírt időpontban valamely felszíni víztest állapotának romlását okozhatja, vagy valamely felszíni víztest esetében veszélyezteti a jó állapot vagy a jó ökológiai potenciál és jó kémiai állapot elérését”.(30) Ugyanez vonatkozik a felszín alatti víztestekre.
140. Ebből következik, hogy a 4. cikk a víztestek mint olyanok védelmére alkalmazandó.
141. A víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdése túlmutat ezen a kötelezettségen.
142. A 7. cikk (2) bekezdése értelmében „[a] tagállamok biztosítják, hogy az (1) bekezdésben meghatározott víztestek nemcsak a 4. cikk ezen irányelv felszíni vizekre vonatkozó követelményeinek megfelelő célkitűzéseit teljesítik, ide értve a 16. cikk alapján közösségi szinten megállapított minőségi követelményeket is, hanem, hogy az alkalmazott vízkezelési módszer figyelembevételével és a közösségi joganyagnak megfelelően, a keletkező víz megfelel a[z ivóvíz‑irányelv] követelményeinek”.
143. E rendelkezés egyértelművé teszi tehát, hogy az emberi fogyasztás céljából kivett és kezelt víznek végső soron meg kell felelnie az ivóvíz‑irányelv követelményeinek, azaz emberi fogyasztásra alkalmasnak kell lennie.
144. A Bizottsághoz hasonlóan úgy vélem, hogy ez a követelmény – ahogyan a víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése is – túlmutat az ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontjában vagy 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjában meghatározott kötelezettségeken. Más szóval, a víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdése egy további dimenzióval egészíti ki ezen irányelv 4. cikkét (és kiterjesztett védelmet biztosít a 4. cikkel szemben), amely különösen az emberi egészségre vonatkozik, és az ivóvíz‑irányelven alapul. Nemcsak a víztestek védelmére vonatkozóan áll fenn tehát a 4. cikkben részletesen szabályozott kötelezettség e cikk alapján, hanem e víztesteknek az ivóvíz‑irányelv követelményeinek való megfelelés érdekében történő kezelésére vonatkozóan is a 7. cikk (2) bekezdése alapján.
145. A Lausitz érvelésével ellentétben tehát a víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdése nem csupán deklaratív jellegű, és a víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdését ezért szintén figyelembe kell venni az építési terv jóváhagyására irányuló eljárás során annak vizsgálata érdekében, hogy a szóban forgó projekt végrehajtásának következményei hatással lehetnek‑e az adott víztestre az ivóvíz‑irányelv céljainak elérése érdekében alkalmazott vízkezelési módszerre.
146. Megjegyezhető, hogy a 16. sz. útmutató a víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdésével kapcsolatban kifejti, hogy „a 4. cikk szerinti célkitűzéseket (tehát az állapottal, a megelőzéssel vagy korlátozással, a tendencia visszafordításával és a védett területekkel kapcsolatos egyéb célkitűzéseket) a [7.] cikk [(2) bekezdése] szerinti célkitűzés teljesítésétől függetlenül kell teljesíteni, és az ivóvíz‑irányelv követelményeit is teljesíteni kell. Ez magában foglalja azt az általános követelményt, hogy biztosítani kell, hogy a víz mentes legyen az olyan szennyeződéstől, amely veszélyt jelenthet az emberi egészségre, valamint azt a követelményt, hogy a fogyasztóknak történő rendelkezésre bocsátás helyén (tehát a csapnál) meg kell felelni az ivóvíz‑irányelv hivatalos előírásainak”.
147. Véleményem szerint a víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdése egy további szemponttal egészíti ki az érdekek ezen irányelv szerinti mérlegelését, vagyis valamely projekt csak akkor hagyható jóvá, ha annak végrehajtása nem gyakorol káros hatást az érintett terület lakossága számára (a csapon keresztül) szolgáltatott vízre. Úgy vélem, hogy ez azt jelenti, hogy valamely projekt csak akkor hagyható jóvá, ha az adott esetben magában foglalja az annak biztosításához szükséges intézkedéseket, hogy ne sérüljön az ivóvíz‑irányelvnek való megfelelés.
148. A fenti megfontolásokból következik, hogy a víz‑keretirányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezés – ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdéséhez hasonlóan – az ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontjában vagy 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjában említetteken túlmutató kötelezettségeket tartalmaz, amelyeket figyelembe kell venni a projekt jóváhagyására irányuló eljárás során. Valamely projekt különösen csak akkor hagyható jóvá, ha magában foglalja az annak biztosításához szükséges intézkedéseket, hogy ne sérüljön az ivóvíz‑irányelvnek való megfelelés.
IV.    Végkövetkeztetések
149. Azt javaslom a bíróságnak, hogy a Verwaltungsgericht Cottbus (cottbusi közigazgatási bíróság, Németország) által előzetes döntéshozatal céljából feltett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
Első kérdés
A vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló, 2000. október 23‑i 2000/60/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 7. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a nemzeti jog alapján az ivóvíz előállításával és -kezelésével megbízott jogi személyek vagy az ilyen ivóvíz‑előállítással és vízkezeléssel megbízott személyek követelhetik, hogy az olyan projekt engedélyezéséért felelős illetékes hatóság, amely káros hatást gyakorolhat a vízkezelésnek az emberi fogyasztásra szánt víz minőségéről szóló, 1998. november 3‑i 98/83/EK tanácsi irányelv által előírt mértékére, tartsa be a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdésében meghatározott kötelezettségeket. Az ilyen jogi személyek adott esetben keresetet indíthatnak az illetékes bíróság előtt ennek érdekében.
Második kérdés
A 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése magában foglalja a vízminőség romlásának tilalmát, amennyiben az olyan egyedi projekt engedélyezése, amely ilyen romláshoz vezethet, megakadályoz valamely tagállamot abban, hogy teljesítse az ivóvíz előállítása során szükséges vízkezelés mértékének csökkentésére vonatkozó kötelezettségét. A szükséges védelmi intézkedések magukban foglalják a tagállamok arra vonatkozó kötelező jellegű kötelezettségét, hogy előzetesen értékeljék azokat az egyedi projekteket, amelyek káros hatást gyakorolhatnak az ivóvíz előállítására használt, kijelölt víztestek minőségére, az e víztestekben lévő víz fajtájától függetlenül. Az említett kötelezettség attól függetlenül fennáll, hogy az érintett víztest a 2000/60 irányelv 7. cikke (3) bekezdésének második mondata értelmében vett védőövezeteken belül vagy kívül található‑e.
Harmadik és negyedik kérdés
A 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti vízminőségromlás valósul meg, ha valamely projekt túllépheti a 98/83 irányelv szerinti megállapított paramétereket. A 98/83 irányelv I. mellékletének C. részében szereplő szennyező anyagot érintő esetben azonban az ilyen túllépés nem valósít meg romlást kizárólag valamely szennyező anyag – például a szulfát – megállapított szintje alapján. Ilyen esetben a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti vízminőségromlás megállapításához az ember egészségére nézve jelentett kockázatnak kell fennállnia, és következésképpen e kockázat elkerüléséhez szükségesnek kell lennie a vízkezelési folyamat módosításának.
Az olyan szennyező anyag esetében, amelynek az emberi egészségre gyakorolt káros hatásával kapcsolatban kétségek állnak fenn, a szulfátra vonatkozóan rögzítetthez hasonló, megállapított parametrikus érték indikátorként szolgálhat a 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti vízminőségromlás kockázatának megállapítására irányuló megelőző jellegű értékelés céljára.
Ötödik, hatodik és hetedik kérdés
A 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság az építési terv jóváhagyására irányuló eljárás során – tehát a tényleges jóváhagyó határozat meghozatala előtt – köteles megvizsgálni, hogy a szóban forgó projekt káros hatást gyakorolhat‑e az említett cikkben meghatározott kötelezettségek teljesítésére. A 7. cikk (3) bekezdésével ellentétes az, hogy az említett vizsgálatra csak e jóváhagyást követően kerüljön sor.
Nyolcadik és kilencedik kérdés
A 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti értékelés kézhezvételét követően a hatáskörrel rendelkező hatóságnak a projekt jóváhagyásáról való döntés érdekében mérlegelnie kell az érdekeket az említett irányelv 4. cikkének (7) bekezdése szerinti vizsgálat formájában, feltéve, hogy a projekt által érintett víztestek állapotával kapcsolatos helyzetről van szó.
A 2000/60 irányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti kötelezettségekre hatással lévő, de a víztestek állapotára hatással nem lévő egyéb projektek esetében e hatóságnak az arányosság elvének fényében kell mérlegelnie az érdekeket annak megállapítása érdekében, hogy a projekt által követett cél érdekében mellőzhető‑e a vízminőség romlásának a 7. cikk (3) bekezdése szerinti tilalma. Erre csak rövid távon – feltéve, hogy hosszú távon helyreáll a 7. cikk (3) bekezdésének való megfelelés – és a következő feltételek teljesülése esetén van lehetőség: i. a vízkezelést érintő szükséges ráfordítások mértéke csekély, és idővel csökken; ii. a projekt különösen fontos, és magasabb rendű közérdek fűződik hozzá; iii. minden szükséges lépés megtételére sor kerül a 7. cikk (3) bekezdése szerinti kötelezettségekre gyakorolt káros hatás idővel történő mérséklése érdekében; és iv. a projekt nem okoz komoly nehézségeket a tagállam számára a 98/83 irányelvnek megfelelő ivóvíz biztosítását illetően.
Tizedik kérdés
A 2000/60 irányelv 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy e rendelkezés – ezen irányelv 7. cikkének (3) bekezdéséhez hasonlóan – az ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontjában vagy 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának i. alpontjában említetteken túlmutató kötelezettségeket tartalmaz, amelyeket figyelembe kell venni a projekt jóváhagyására irányuló eljárás során. Valamely projekt különösen csak akkor hagyható jóvá, ha magában foglalja az annak biztosításához szükséges intézkedéseket, hogy ne sérüljön a 98/83 irányelvnek való megfelelés.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      A vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló, 2000. október 23‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 327., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 275. o.).
3      Lásd: https://lbgr.brandenburg.de/sixcms/media.php/9/PFB_Endfassung%20schwarz%20gez.pdf.
4      Az emberi fogyasztásra szánt víz minőségéről szóló, 1998. november 3‑i tanácsi irányelv (HL 1998. L 330., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 90. o.).
5      Land Nordrhein‑Westfalen ítélet, 121. és 123. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
6      Lásd ebben az értelemben: Land Nordrhein‑Westfalen ítélet, 125. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
7      Lásd analógia útján: 2019. október 3‑i Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland és társai ítélet (C‑197/18, EU:C:2019:824, 40. és 42. pont).
8      Ezt az egyértelmű kapcsolatot a szakirodalom azonosította. Lásd például: Dolan, T., Water Framework Directive Article 7, the Drinking Water Directive and European Pesticide Regulation: Impacts on Diffuse Pesticide Pollution, Potable Water Decision Making and Catchment Management Strategy, Cranfield University, 2013.
9      Lásd: 2019. október 3‑i Wasserleitungsverband Nördliches Burgenland és társai ítélet (C‑197/18, EU:C:2019:824, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
10      Lásd: 2006. november 30‑i Bizottság kontra Luxemburg ítélet (C‑32/05, EU:C:2006:749, 75. pont).
11      „Guidance on groundwater in drinking water protected areas” („Útmutató az ivóvíz előállítása céljából védett területeken található felszín alatti vizekről”), „Common Implementation Strategy for the Water Framework Directive (2000/60/EC), […]” („A víz‑keretirányelv [2000/60/EK] közös végrehajtási stratégiája”), elérhető a következő oldalon: https://circabc.europa.eu/sd/a/aef48d98–7715–4828‑a7ee‑df82a6df4afb/Guidance%20No%2016%20‑%20Groundwater%20in%20DWPAs.pdf.
12      Faßbender, K., „Gemeinschaftsrechtliche Anforderungen an die normative Umsetzung der neuen EG‑Wasserrahmenrichtlinie” („Az új EK‑vízkeretirányelv normatív átültetésének közösségi jogi követelményei”), Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, 3. kötet, 2001, 245. és azt követő oldalak.
13      Lásd ezzel kapcsolatban a Land Nordrhein‑Westfalen ítélet 70. pontját, amelyben a Bíróság különösen arra hivatkozott, hogy a víz‑keretirányelv felszíni vizekre és felszín alatti vizekre vonatkozó célkitűzései hasonlóak.
14      Lásd a 2021. június 1‑jei végzés 11. pontját is.
15      Lásd: Dolan, T., i. m., 108. o.
16      Lásd még: Kokott főtanácsnok EBB kontra ClientEarth és Bizottság kontra EBB egyesített ügyekre vonatkozó indítványa (C‑212/21 P és C‑223/21 P, EU:C:2022:1003, 110. pont).
17      Rumm, P., von Keitz, S. és Schmalholz, M., (szerk.), Handbuch der EU‑Wasserrahmenrichtlinie (a víz‑keretirányelvről szóló kézikönyv), Erich Schmidt Verlag, Berlin, 2006, 432. o.
18      Lásd még: Guidance Document No 18 „Guidance on groundwater status and trend assessment” (a Bizottság „Útmutató a felszín alatti vizek állapotának és trendjének értékeléséhez” című 18. sz. útmutatója), „4.4.6 Test: Meet the requirements of WFD Article 7(3) – Drinking Water Protected Areas” („4.4.6. Teszt: A víz‑keretirányelv 7. cikkének (3) bekezdése szerinti követelmények teljesítése – ivóvíz előállítása céljából védett területek”) szakasz, elérhető a következő oldalon: https://op.europa.eu/en/publication‑detail/‑/publication/76543005‑ce9e‑4b3c‑9191–3c3f97b90ab1.
19      Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítélet, 55. és 61. pont.
20      Zak, D., Hupfer, M., Cabezas, A., Jurasinski, G., Audet, J., Kleeberg, A., McInnes, R., Munch Kristiansen, S., Jes Petersen, R., Liu, H. és Goldhammer, T., „Sulphate in freshwater ecosystems: A review of sources, biogeochemical cycles, ecotoxicological effects and bioremediation”, Earth‑Science Reviews, 212. kötet, 103446, 2021. Lásd a jelen indítvány 107. és azt követő pontjait.
21      Lásd a 2021. június 1‑jei végzés 13. pontját.
22      Zak, D. és mások, i. m., 1. o.
23      https://www.leibniz‑gemeinschaft.de/en/about‑us/whats‑new/news/forschungsnachrichten‑single/newsdetails/sulphate‑in‑water‑bodies.
24      Lásd: Grünewald, U., „Water resources management in river catchments influenced by lignite mining”, Ecological Engineering, 17. kötet, 2001, 143–152. o.; Graupner, B. J., Koch, C. és Prommer, H., „Prediction of diffuse sulfate emissions from a former mining district and associated groundwater discharges to surface waters”, Journal of Hydrology, 513. kötet, 2014, 169–178. o. https://doi.org/10.1016/j.jhydrol.2014.03.045.
25      Zak, D. és mások, i. m., 2., 7. és 13. o. (kiemelés tőlem).
26      Az emberi fogyasztásra szánt víz minőségéről szóló, 2020. december 16‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (átdolgozás) (HL 2020. L 435., 1. o.).
27      Land Nordrhein‑Westfalen ítélet, 76. pont (kiemelés tőlem). Lásd még Hogan főtanácsnok Land Nordrhein‑Westfalen ügyre vonatkozó indítványát (C‑535/18, EU:C:2019:957, 45. pont), amely megemlíti az elővigyázatosság elvét. Hozzáteszem, hogy ebben az összefüggésben is releváns megemlíteni a megelőzés elvét. A víz‑keretirányelv (11) preambulumbekezdése ugyanis mindkét elvre hivatkozik.
28      Lásd analógia útján: 2022. július 7‑i PH (A GMO‑termesztésre vonatkozó regionális tilalom) ítélet (C‑24/21, EU:C:2022:526, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29      2020. május 28‑i ECO‑WIND Construction ítélet (C‑727/17, EU:C:2020:393, 81. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
30      Bund für Umwelt und Naturschutz Deutschland ítélet, a rendelkező rész 1) pontja.