62024CC0418
RIMVYDAS NORKUS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. október 9. (
1
)
C‑418/24. sz. [Obadal] (
i
) ügy
TJ
kontra
Comunidad de Madrid;
a Ministerio Fiscal részvételével
(a Tribunal Supremo [legfelsőbb bíróság, Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Szociálpolitika – 1999/70/EK irányelv – A határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás – Határozott idejű munkaszerződések a közszférában – Üres álláshely betöltése céljából igénybe vett, határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazotti szerződéssel rendelkező, határozott időre foglalkoztatott munkavállaló – 5. szakasz – Az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányuló intézkedések – Szerződések határozatlan idejű szerződésekké történő átalakítása – Az ilyen átalakítást lehetővé nem tevő, azonban »határozatlan idejű, nem állandó szerződést«, valamint kártérítést előíró nemzeti ítélkezési gyakorlat – Hatékony, arányos és visszatartó szankciós intézkedések – A keretmegállapodás 5. szakaszának hatékony érvényesülése”
Tartalomjegyzék
I. Bevezetés
A. Jogi háttér
1. Az uniós jog
2. A spanyol jog
a) Az alkotmány
b) A határozott ideig tartó munkaszerződésekről szóló szabályozás
1) A munkavállalók jogállásáról szóló törvény
2) Az EBEP
3) A 20/2021. sz. törvény
4) A 2017. és 2018. évi állami költségvetésről szóló törvények
B. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
II. Elemzés
A. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések terjedelméről és átfogalmazásáról
B. A keretmegállapodás 5. szakaszának tartalmára és terjedelmére vonatkozó előzetes megjegyzések
1. Az intézkedések két típusáról: a megakadályozásra irányuló, illetve a szankciós intézkedések
2. A visszaélések megakadályozásra, illetve szankcionálására irányuló intézkedésekre vonatkozó szabályozás megkülönböztetéséről
C. Az ítélkezési gyakorlatban kialakított azon elvről, amely szerint a nemzeti hatóságok feladata hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedéseket elfogadni az 1999/70 irányelv hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében
D. Azon szempontokról, amelyek alapján megállapítható, hogy valamely szankciós intézkedés hatékony, visszatartó és arányos
1. Teljes mértékben meg kell‑e térítenie a szankciós intézkedésnek az érintett munkavállaló által elszenvedett kárt?
2. Biztosítania kell‑e az intézkedésnek a munkavállaló munkahelyének stabilitását?
3. Lehetővé kell‑e tennie az intézkedésnek a közigazgatási szerv alkalmazottai egyéni felelősségének megállapítását?
E. Az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazását megfelelően szankcionáló intézkedések fennállásáról
1. Megfelelő szankciós intézkedésnek minősül‑e az egymást követő, határozott idejű szerződések „határozatlan idejű, nem állandó szerződéssé” történő átalakítása?
2. Léteznek‑e a nemzeti jogrendben más hatékony, visszatartó és arányos intézkedések az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására?
a) A gazdasági válság miatt elbocsátott személyeket megillető vagy a munkaviszony jogellenes megszüntetése esetére előírt végkielégítéssel egyenértékű kártérítésről
1) Az ítélkezési gyakorlat rövid felidézése
2) Értékelés
b) A felelősségi rendszerről
1) Az ítélkezési gyakorlat rövid felidézése
2) Értékelés
c) A kiválasztási eljárásokról
1) Az ítélkezési gyakorlat rövid felidézése
2) Értékelés
III. Végkövetkeztetés
I. Bevezetés
1.
Megfelel‑e a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló keretmegállapodás (
2
) 5. szakaszának az a nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely megtagadja a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalóktól” – amely fogalom spanyol ítélkezési gyakorlatbeli konstrukció – a közszféra „határozatlan időre alkalmazott, szerződéses munkavállalói” státuszának elismerését? Tartalmaz‑e a nemzeti jogrend más olyan intézkedéseket, amelyek megfelelően szankcionálják az egymást követő, határozott idejű szerződések közigazgatási szervek általi, e szakasz értelmében vett visszaélésszerű alkalmazását? Lényegében ezek azok a kérdések, amelyeket a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) az említett szakasz értelmezésére vonatkozó jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében a Bíróság elé terjesztett.
2.
E kérdések középpontjában ismét az Európai Unió egyik régóta fennálló szociális törekvése áll, nevezetesen a határozott időre alkalmazott munkavállalók visszaélésekkel szembeni védelme. A keretmegállapodás által előírt minimális védelmi rendelkezések célja ugyanis a munkavállalók helyzete bizonytalanná válásának elkerülése, (
3
) valamint a munkavállalók abból fakadó kiszolgáltatottságának elkerülése, hogy őket hosszú ideig határozott időre szóló munkaszerződéssel foglalkoztatják. (
4
) A munkavállalók e csoportja ugyanis így azzal a kockázattal szembesül, hogy szakmai előmenetelük jelentős részében nem részesülhetnek a munkahely stabilitásának előnyeiből, amely, amint az a keretmegállapodásból is kitűnik, fontos részét képezi a munkavállalók védelmének. (
5
)
3.
A keretmegállapodás 1999. július 10‑i hatálybalépése óta számos alkalommal fordultak a Bírósághoz annak értelmezésére irányuló kérelemmel, (
6
) többek között az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására irányuló nemzeti intézkedéseknek a keretmegállapodás 5. szakaszával való összeegyeztethetőségére vonatkozó ügyek kontextusában. (
7
)
4.
Közelebbről, a Bíróság a 2014‑ben kihirdetett Márquez Samohano ítéletben szerzett először tudomást a „határozatlan idejű, nem állandó szerződés” fogalmáról, (
8
) amelyet a kérdést előterjesztő bíróság hozott létre arra tekintettel, hogy a közszférában az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásával érintett munkavállalók számára jogilag lehetetlen volt „állandó szerződéses munkavállalói” státuszt biztosítani. (
9
)
5.
Jelenleg – a Spanyol Királyság által 2014 óta elfogadott, egymást követő reformok ellenére, amelyek a nemzeti szabályozás keretmegállapodással való összhangjának biztosítása érdekében tett erőfeszítésekről tanúskodnak – az ideiglenes foglalkoztatás aránya a közszférában a kérdést előterjesztő bíróság szerint igen magas, közel 30%‑ot tesz ki. A Bíróság előtt a jelen ügyben tartott tárgyaláson kiderült, hogy ez az arány a spanyol közszféra egészét tekintve 32,8%, ami azt jelenti, hogy a közszférában a munkavállalók gyakorlatilag egyharmada határozott idejű szerződéssel rendelkezik.
6.
A közelmúltbeli Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet, (
10
) valamint a DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (
11
) ugyanerre a kérdéskörre vonatkozott. Mivel ugyanis ezen ítéletek végrehajtása a kérdést előterjesztő bíróság szerint a nemzeti bíróságok részéről „számos eltérő” értelmezéshez vezetett, a Bíróságnak ismét értékelést kell végeznie, amely lehetővé teszi a kérdést előterjesztő bíróság számára az alapjogvita eldöntését.
A. Jogi háttér
1.
Az uniós jog
7.
A jelen ügyben az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdésén kívül a keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontja és 5. szakasza bír különös jelentőséggel.
2.
A spanyol jog
a)
Az alkotmány
8.
A Constitución española (spanyol alkotmány, a továbbiakban: alkotmány) 14. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] törvény előtt minden spanyol állampolgár – születésen, fajon, nemen, vallási meggyőződésen, véleményen, illetve bármely más személyes vagy szociális körülményen alapuló hátrányos megkülönböztetés nélkül – egyenlő”.
9.
Az alkotmány 23. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az állampolgároknak „joguk van egyenlő feltételek mellett hozzáférni a közszolgálati tisztségekhez és álláshelyekhez, a törvényben meghatározott követelményekre is figyelemmel”.
10.
Az alkotmány 103. cikkének (3) bekezdése többek között előírja, hogy törvény határozza meg a köztisztviselők jogállását, és az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elveinek megfelelően szabályozza a közszolgálatba való bejutást.
b)
A határozott ideig tartó munkaszerződésekről szóló szabályozás
1) A munkavállalók jogállásáról szóló törvény
11.
Az el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (a munkavállalók jogállásáról szóló törvény egységes szerkezetbe foglalt szövege) elfogadásáról szóló 2015. október 23‑i Real Decreto Legislativo 2/2015 (2/2015. sz. királyi törvényerejű rendelet) (
12
) alapügy tényállására alkalmazandó változata (a továbbiakban: a munkavállalók jogállásáról szóló törvény) 15. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[a] törvény megsértésével kötött határozott idejű szerződéseket úgy kell tekinteni, hogy azokat határozatlan időre kötötték”.
12.
A munkavállalók jogállásáról szóló törvény 15. cikkének (5) bekezdése a következőket írja elő:
„A jelen cikk (1) bekezdése a) pontja, valamint (2) és (3) [bekezdése] rendelkezéseinek sérelme nélkül, határozatlan időre alkalmazott munkavállalókká válnak azon munkavállalók, akiket egy harminc hónapos időtartamon belül huszonnégy hónapot meghaladóan foglalkoztattak, akár megszakítással, akár megszakítás nélkül, azonos vagy eltérő munkakörben, ugyanazon vállalkozásnál vagy vállalkozáscsoportnál, legalább két, akár közvetlenül, akár munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozások révén kötött ideiglenes alkalmazotti szerződéssel, azonos vagy különböző határozott időtartamú szerződéstípusok alkalmazásával. […]”
13.
A munkavállalók jogállásáról szóló törvény tizenötödik kiegészítő rendelkezése, amely „az időbeli korlátozásoknak a közigazgatásban meghatározott feladatra vagy szolgáltatásra vonatkozó szerződésekre, valamint a közigazgatásban egymást követő szerződésekre való alkalmazására” vonatkozik, pontosítja, hogy e korlátozások megsértése „a közigazgatásban és a velük kapcsolatban álló vagy azoktól függő közjogi szervezeteknél” nem akadályozhatja „az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés alkotmányos elveinek alkalmazását a közszolgálatba való bejutás során, és nem akadályozza a szóban forgó álláshelyeknek az alkalmazandó szabályozásban előírt rendelkezéseknek megfelelően rendes eljárásokkal történő betöltésére vonatkozó kötelezettséget”, és így „a munkavállaló mindaddig megtartja az álláshelyét, amíg a fenti eljárások útján azt be nem töltik, ami a munkaviszony végét jelenti, kivéve, ha e munkavállaló úgy kerül közszolgálati álláshelyre, hogy a megfelelő kiválasztási eljáráson sikeresen vett részt”.
2) Az EBEP
14.
A 2015. október 30‑i Real Decreto Legislativo 5/2015 (5/2015. sz. királyi törvényerejű rendelet) (
13
) által elfogadott Ley del Estatuto Básico del Empleado Público (a közszolgálati alkalmazottak jogállásáról szóló törvény egységes szerkezetbe foglalt szövege) alapügyre alkalmazandó változatát (a továbbiakban: EBEP) többek között a 2021. július 6‑i Real Decreto‑ley 14/2021, de medidas urgentes para la reducción de la temporalidad en el empleo público (a közszolgálat ideiglenes jellegének csökkentését célzó sürgős intézkedésekről szóló 14/2021. sz. királyi törvényerejű rendelet) (
14
) és a 2021. december 28‑i Ley 20/2021, de medidas urgentes para la reducción de la temporalidad en el empleo público (a közszolgálat ideiglenes jellegének csökkentését célzó sürgős intézkedésekről szóló 20/2021. sz. törvény) (
15
) módosította.
15.
Az EBEP 8. cikke értelmében:
„1.   Közszolgálati alkalmazottak a közigazgatási szerveknél díjazás ellenében közérdekű feladatokat ellátó személyek.
2.   A közszolgálati alkalmazottak csoportjai a következők:
a)
határozatlan időre kinevezett közalkalmazottak;
b)
határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazottak;
c)
a határozatlan vagy határozott idejű szerződéssel rendelkező, az állandó személyi állományhoz tartozó szerződéses alkalmazottak;
d)
kisegítő alkalmazottak.”
16.
Az EBEP 11. cikkének 1. és 3. bekezdése értelmében:
„1.   Szerződéses alkalmazott minden olyan személy, aki írásbeli munkaszerződés alapján – a munkajogban előírt felvételi eljárástól függetlenül – közigazgatási szerv által fizetett szolgálatot végez. Az időtartamtól függően a szerződés lehet állandó, határozatlan vagy határozott időre szóló szerződés.
[…]
3.   Az alkalmazott személyzet kiválasztási eljárásai nyilvánosak, és azokat minden esetben az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elvei szabályozzák. Az ideiglenes szerződéses alkalmazottak esetében a gyorsaság elve is vonatkozik rájuk, amelynek célja a kifejezetten indokolt szükségességi és sürgősségi okokra való reagálás.”
17.
Az EBEP 55. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„Minden állampolgár jogosult arra, hogy közszolgálati állásra pályázzon, az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés alkotmányos elveivel, valamint a jelen törvény rendelkezéseivel és a jogrendben hatályban lévő egyéb szabályokkal összhangban”.
18.
Az EBEP „Közalkalmazotti állásajánlat” című 70. cikke előírja:
„1.   Az új alkalmazottak felvételével biztosítandó, a költségvetési előirányzatban szereplő munkaerő iránti keresletet közalkalmazotti állásajánlatban kell szerepeltetni, vagy más, a személyi állományban fennálló hiány kezelésére szolgáló hasonló eszköz útján kell betölteni, ami azt jelenti, hogy a tervezett álláshelyekre vonatkozóan, a legfeljebb annak [10%‑á]t meghaladó mértékéig felvételi eljárást kell alkalmazni, és meg kell határozni a felhívás közzétételének végső határidejét. A közalkalmazotti állásajánlat vagy hasonló eszköz útján történő felvételt három éven belül mindenképpen meg kell valósítani, amely határidő nem hosszabbítható meg.
2.   A közalkalmazotti állásajánlatokat vagy hasonló eszközöket, amelyeket a kormányzati igazgatási szervek évente jóváhagynak, a megfelelő hivatalos lapban közzé kell tenni.
[…]”
19.
Az EBEP tizenhetedik kiegészítő rendelkezését a 20/2021. sz. törvény 1. cikkének (3) bekezdése iktatta be. E tizenhetedik kiegészítő rendelkezés kimondja:
„(1)   A közigazgatási szervek felelősek a jelen törvényben foglalt rendelkezések tiszteletben tartásáért, és biztosítják különösen az ideiglenes szerződéses alkalmazottak és a határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazottak kinevezése bármilyen szabálytalanságának elkerülését.
Hasonlóképpen, a közigazgatási szervek saját területükön ösztönzik a jelen kiegészítő rendelkezés tiszteletben tartását lehetővé tevő cselekvési kritériumok kidolgozását, valamint a személyzeti ügyekben hatáskörrel rendelkező különböző szervek összehangolt fellépését.
(2)   A jelen területen elkövetett szabálytalan cselekmények az egyes közigazgatási szervek hatályos szabályozásával összhangban fennálló felelősséget vonják maguk után.
(3)   Semmis minden olyan jogi aktus, szerződés, megállapodás vagy rendeleti rendelkezés, valamint az azok alkalmazásában vagy végrehajtása érdekében hozott intézkedés, amelynek tartalma közvetlenül vagy közvetve azt eredményezi, hogy a közigazgatási szerv nem tartja be a feladatok ideiglenes alkalmazottként történő ellátására vonatkozó maximális időtartamot.
(4)   A feladatok ellátására vonatkozó maximális időtartam be nem tartása esetén az érintett határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazottat pénzbeli kártérítés illeti meg, amely szolgálati évenként húsznapi díjazásnak felel meg, az egy évnél rövidebb időszakok esetében a teljesített hónapok számának arányában kiszámítva, legfeljebb tizenkét havi összeg erejéig. Az e kártérítéshez való jog a feladatok ellátása tényleges végének napján keletkezik, és annak összege kizárólag a szabályok megsértésével érintett kinevezéshez kapcsolódik. Nem keletkezik kártérítéshez való jog, ha a munkaviszony fegyelmi okból vagy önkéntes megszüntetés miatt szűnik meg.
(5)   Ideiglenes szerződéses alkalmazottak esetében a feladatok ellátására vonatkozó maximális időtartam be nem tartása – a konkrét munkajogi szabályozás megsértése miatt esetlegesen járó kártérítés sérelme nélkül – az e bekezdés szerinti pénzbeli kártérítéshez való jogot keletkeztet.
Ez a kártérítés adott esetben a szolgálati évenként legfeljebb húsznapi munkabér, legfeljebb tizenkét havi összeg erejéig, és az alkalmazottat a szerződése megszüntetése esetén megillető végkielégítés közötti különbségnek felel meg, amelyet az egy évnél rövidebb időszakok esetében a teljesített hónapok számának arányában kell kiszámítani. Az e kártérítéshez való jog a feladatok ellátása tényleges végének napján keletkezik, és annak összege kizárólag a szabályok megsértésével érintett szerződéshez kapcsolódik. Abban az esetben, ha ezt a kártérítést bírósági úton ítélik meg, az összegeket ki kell egyenlíteni. Nem keletkezik kártérítésre való jogosultság, ha a munkaviszony fegyelmi okból történő, igazoltként elismert felmondás vagy önkéntes lemondás miatt szűnik meg.”
3) A 20/2021. sz. törvény
20.
A 20/2021. sz. törvény „A határozott idejű foglalkoztatás stabilizálására irányuló eljárások” címet viselő 2. cikke az alábbiakat írja elő:
„1.   A határozott idejű foglalkoztatás stabilizálása céljából a 2017. június 27‑i Ley 3/2017 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2017 [(a 2017. évi általános állami költségvetés megállapításáról szóló 3/2017. sz. törvény)] (
16
) 19. cikke (1) bekezdése 6. pontjának, valamint a 2018. július 3‑i Ley 6/2018 de Presupuestos Generales del Estado para el año 2018 [(a 2018. évi általános állami költségvetés megállapításáról szóló 6/2018. sz. törvény)] (
17
) 19. cikke (1) bekezdése 9. pontjának rendelkezésein kívül, a jelen törvény lehetővé teszi a határozott időre alkalmazott munkavállalók által betöltött álláshelyek egy további csoportjának (ún. »stabilizáló arány«) (»tasa de estabilización«) a köztisztviselők által betöltött álláshelyekké való átalakítását, amely magában foglalja a költségvetésben előírt strukturális jellegű álláshelyeket, amelyeket a 2020. december 31‑ét megelőző legalább három évben megszakítás nélkül és határozott időre töltöttek be, függetlenül attól, hogy ezek az álláshelyek szerepelnek‑e a munkaköri listákon, a létszámtervekben vagy a különböző közigazgatási szerveknél alkalmazott munkaerő‑szervezés egyéb formáiban.
Az első átmeneti rendelkezés sérelme nélkül, a 2017. évi általános állami költségvetésről szóló 3/2017. sz. törvény 19. cikke (1) bekezdésének 6. pontjában és a 2018. évi általános állami költségvetés létrehozásáról szóló 6/2018. sz. törvény 19. cikke (1) bekezdésének 9. pontjában előírt munkahely‑stabilizáló folyamatokban érintett álláshelyeket be kell vonni az előző albekezdésben leírt munkahely‑stabilizáló folyamatba, feltéve, hogy azok szerepelnek a megfelelő stabilizáló közalkalmazotti állásajánlatokban, és a jelen törvény hatálybalépésének időpontjában nem képezték pályázati felhívás tárgyát, vagy pályázati felhívás tárgyát képezték, és a kiválasztási eljárás végén még nem töltötték be őket.
2.   Az 1. bekezdésben említett stabilizációs folyamatokat végrehajtó állásajánlatokat, valamint az új stabilizációs folyamatot 2022. június 1‑je előtt jóvá kell hagyni és közzé kell tenni a vonatkozó hivatalos lapokban, és azokat az illetékes közigazgatási szerveknek kell koordinálniuk.
A nyilvános állásajánlatokban szereplő helyek betöltését célzó kiválasztási eljárásokra vonatkozó versenyvizsga‑felhívásokat 2022. december 31. előtt közzé kell tenni.
Ezeket a kiválasztási eljárásokat 2024. december 31‑ig le kell folytatni.
3.   Az álláshelyek határozott időre alkalmazott munkavállalók általi lefedettségének a strukturális álláshelyek [8%‑ánál] alacsonyabbnak kell lennie.
4.   E kiválasztási eljárások lefolytatása, amelyek minden esetben biztosítják a szabad verseny, az egyenlőség, az érdemek, az alkalmasság és a nyilvánosság elvének tiszteletben tartását, az általános állami közigazgatásnak, az autonóm közösségeknek és a helyi önkormányzatoknak minden illetékességi területén tárgyalás tárgyát képezhetik, és intézkedéseket lehet hozni a Comisión de Coordinación del Empleo Público [(közfoglalkoztatási koordinációs bizottság, Spanyolország)] keretében annak érdekében, hogy lehetővé tegyék ezen eljárások végrehajtásának a különböző közigazgatási szervek közötti összehangolását.
Az egyes közigazgatási szervekre vonatkozó közszolgálati szabályozás vagy a különös szabályozás sérelme nélkül a kiválasztási rendszer a képesítéseken és vizsgákon alapuló versenyvizsga, és a teljes pontszám [40%]‑át a képesítéseken alapuló kiválasztás azon szakaszára ítélik oda, amelynek során a releváns testület, osztály, kategória vagy besorolás során szerzett tapasztalatot nagyobb részben veszik figyelembe, azzal, hogy a vizsgákon alapuló kiválasztási szakasz nem lehet kizáró jellegű az [EBEP] 37. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott kollektív tárgyalás keretében.
Az álláshelyek betöltését megelőző mobilitási vagy belső előléptetési mechanizmusok összeegyeztethetők a stabilizációs eljárásokkal, amennyiben ezt az egyes közigazgatási szervek egyedi ágazati szabályai vagy szabályai előírják.
5.   Ezeknek a folyamatoknak szükségszerűen strukturális jellegű álláshelyeket kell biztosítaniuk, amelyeket határozott időre alkalmazott munkavállalók töltenek be, és azok végrehajtása semmilyen körülmények között nem vezethet a kiadások vagy a személyzet növekedéséhez.
6.   Azok a határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazottak vagy a határozott időre kinevezett szerződéses alkalmazottak, akiknek a szerződését a közigazgatási szerv a szelektív stabilizációs eljárás sikertelensége miatt szünteti meg, miközben e minőségükben dolgoztak, szolgálati évenként húsznapi díjazásnak megfelelő pénzbeli ellentételezésre jogosultak, az egy évnél rövidebb időszakokat pedig a hónapok számának arányában kell kiszámítani, legfeljebb tizenkét hónap erejéig.
A határozott időre alkalmazott szerződéses alkalmazottak esetében ez a kártérítés egyrészről a szolgálati évenként legfeljebb húsznapi munkabér, legfeljebb tizenkét hónap erejéig, másrészről a munkavállalót a munkaszerződése megszüntetése esetén megillető végkielégítés közötti különbségnek felel meg, amelyet az egy évnél rövidebb időszakok esetében a teljesített hónapok számának arányában kell kiszámítani. Abban az esetben, ha az említett kártérítést bírósági úton ítélik meg, az összegeket ki kell egyenlíteni.
Az, hogy a pályázó nem vesz részt a szelektív stabilizációs eljárásban, semmilyen körülmények között nem jogosít fel pénzbeli kártérítésre.
7.   Az ajánlat nyomon követésének lehetővé tétele érdekében a közigazgatási szervek a pénzügyi és közszolgálati minisztériumnál a költségvetésért és kiadásokért felelős államtitkáron keresztül tanúsítják az egyes érintett területeken megállapított, határozott időre betöltött strukturális álláshelyek számát.”
4) A 2017. és 2018. évi állami költségvetésről szóló törvények
21.
A 2018. évi általános állami költségvetésről szóló 6/2018. sz. törvény alapügy tényállására alkalmazandó változatának negyvenharmadik kiegészítő rendelkezése, amely a 2017. évi általános állami költségvetésről szóló 3/2017. sz. törvény harmincnegyedik kiegészítő rendelkezésének helyébe lépett, többek között úgy rendelkezik, hogy a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalói jogállást csak bírósági határozat alapján lehet megadni. Ez a negyvenharmadik kiegészítő rendelkezés kimondja, hogy a „személyzeti ügyekben hatáskörrel rendelkező szervek” által az ideiglenes munkaerő‑felvétel terén „az egyes közigazgatási szerveknél és az instrumentális közszolgálatukat alkotó szervezeteknél” elkövetett „szabálytalan cselekmények”„az egyes közigazgatási szervek hatályos szabályozásával összhangban a személyzetért felelős szervek” felelősségét vonják maguk után.
B. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
22.
TJ 2016. március 2. óta szerződéses alkalmazottként gyermekgondozói feladatokat lát el egy közoktatási központban. Munkaviszonya azóta hat egymást követő, határozott idejű szerződésen alapul, amelyek vagy üres álláshely betöltésére, vagy munkavállaló helyettesítésre irányultak. E szerződések közül az utolsót 2017. szeptember 8‑án kötötték meg. (
18
)
23.
2021. július 19‑én TJ keresetet indított a Juzgado de lo Social no 13 de Madrid (madridi 13. sz. szociális és munkaügyi bíróság, Spanyolország) előtt, amelyben kérte, hogy a munkaviszonyt nyilvánítsák határozatlan idejűvé, vagy másodlagosan határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonnyá. 2023. március 13‑i ítéletével e bíróság részben helyt adott TJ kérelmeinek, és a munkaviszonyt „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősítette azzal az indokkal, hogy azt több mint három évig újítgatták meg anélkül, hogy a munkáltató a nemzeti szabályozásnak megfelelően betöltötte volna az alapeljárás felperese által betöltött álláshelyet.
24.
A TJ által benyújtott fellebbezést elutasították, ezért TJ az ítélkezési gyakorlat egységesítése érdekében felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Tribunal Supremóhoz (legfelsőbb bíróság), amely a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság. TJ szerint munkaviszonyát „határozatlan idejű munkaviszonynak” kell minősíteni.
25.
E kérdést előterjesztő bíróság szerint a Bíróságnak tisztáznia kell, hogy a spanyol szabályozás összeegyeztethető‑e a keretmegállapodás 5. szakaszával. A kérdést előterjesztő bíróság ítélkezési gyakorlatában értelmezett e szabályozás a közszférában „határozatlan időre alkalmazott munkavállalói” státusz elismerését azokra korlátozza, akiket az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elveinek megfelelő kiválasztási eljárás sikeres teljesítését követően foglalkoztatnak a közszférában. E szabályozás ezzel szemben az ilyen eljárás lefolytatása nélkül ideiglenesen felvett munkavállaló munkaviszonyát, amelynek tekintetében egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására került sor, „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősíti.
26.
E bíróság úgy véli, hogy ez a helyzet, figyelemmel a nemzeti jogban előírt intézkedésekre és a „határozatlan idejű, nem állandó szerződés” fogalmával kapcsolatos jogi rendszerre, amelyet ugyanezen bíróság alakított ki az ideiglenes foglalkoztatással való, a közszférában történő visszaélésekre adott válaszként, mielőtt azt a jogalkotó a spanyol szabályozásba beépítette volna.
27.
Mindemellett, mivel a spanyol bíróságok ezeket az intézkedéseket és e jogi rendszert – a keretmegállapodás 5. szakaszával való összeegyeztethetőségük tekintetében – eltérően értelmezik és alkalmazzák, különösen a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet kihirdetését követően, a Bíróságnak el kell oszlatnia az e tekintetben fennálló kétségeket.
28.
A kérdést előterjesztő bíróság ezt követően megjelöli azokat az okokat, amelyek miatt úgy véli, hogy a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonyra vonatkozó jogi rendszer, valamint a spanyol szabályozás egészében véve megfelel ezen 5. szakasznak.
29.
E tekintetben először is pontosítja, hogy a spanyol közszférában való határozatlan idejű foglalkoztatásnak tiszteletben kell tartania az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés alkotmányban előírt elveit annak érdekében, hogy az EUMSZ 45. cikknek és az Európai Unió Alapjogi Chartája 20. és 21. cikkének megfelelően valamennyi uniós polgár egyenlő és hátrányos megkülönböztetéstől mentes feltételek mellett férhessen hozzá e foglalkoztatáshoz. Ezek az elvek egyébiránt a köztisztviselőkre és a szerződéses alkalmazottakra egyaránt alkalmazandóak. Ennélfogva a közszférában nem lehet „határozatlan időre alkalmazott munkavállalói” státusszal felruházni olyan személyeket, aki nem teljesítették sikeresen az említett elveket tiszteletben tartó kiválasztási folyamatot. Így, ha a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló” státuszával rendelkező valamennyi alkalmazottat „határozatlan időre alkalmazottnak” minősítenének, a közigazgatási szervek mentesülnének az ezen eljárások megszervezésének kötelezettsége alól, ami azonban a többi uniós polgárt megfosztaná az említett eljárásokban való részvételi jogtól.
30.
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló” jogi fogalmát a saját ítélkezési gyakorlatában alakította ki annak érdekében, hogy választ adjon a közszférában történő ideiglenes foglalkoztatással kapcsolatos visszaélésekre. Ez a megoldás abból ered, hogy az olyan munkavállalókat, akiknek az esetében egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására került sor, jogilag nem lehetséges a „határozatlan időre alkalmazott szerződéses munkavállaló” státuszával felruházni, mivel e munkavállalók nem az egyenlőség és az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elveinek megfelelő kiválasztási eljárás útján léptek be a közszolgálatba. Így az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megállapítása esetén a szabálytalan munkaviszony az eredeti alkalmazás időpontjától kezdve „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonnyá” alakul át.
31.
Ez azzal a joghatással jár, hogy a szerződéses jogviszony fennmarad mindaddig, amíg az álláshelyet a spanyol törvény által előírt szabályozási eljárás útján véglegesen be nem töltik. Ezen álláshely betöltését követően a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony megszűnik, és szolgálati évenként húsz napnak megfelelő összegű kártérítés fizetésére kerül sor, legfeljebb tizenkét havi összeg erejéig. Az érintett munkavállaló nem lenne jogosult e kártérítésre, ha az egymást követő, határozott idejű szerződések jogszerűek és nem visszaélésszerűek lennének, ami azt mutatja, hogy az említett kártérítés nem független az e szerződések alkalmazásának jogszerű vagy visszaélésszerű jellegével kapcsolatos bármely megfontolástól. Amennyiben a Bíróság úgy ítéli meg, hogy ez a kártérítés nem minősül megfelelő intézkedésnek az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására és szankcionálására, a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy ilyen intézkedésnek minősülhet‑e a hatályos legmagasabb összegű, a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók munkaviszonya jogellenes megszüntetésének esetére vonatkozó, törvény kártérítés, azaz szolgálati évenként 30 napi, legfeljebb 24 havi munkabérnek megfelelő összegben maximált kártérítés megfizetése.
32.
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi egyrészt, hogy a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalót a munkaviszony minden területén – többek között a javadalmazás és a szakmai előmenetel tekintetében – ugyanolyan jogok illetik meg, mint a határozatlan időre alkalmazott munkavállalókat. Másrészt e bíróság megjegyzi, hogy úgy tűnik, a Bíróság az Instituto Madrileño ítéletének 73. pontjában elfogadta, hogy a munkaviszony határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonnyá történő átalakítása az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására alkalmas intézkedés lehet.
33.
Negyedszer, a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy nem ért egyet a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet alapjául szolgáló ügyben kérdést előterjesztő bíróság azon elemzésével, amely szerint a spanyol jog a határozatlan időre létrejött, nem állandó munkaszerződésekre vonatkozóan nem rendelkezik az ilyen szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására és szankcionálására irányuló intézkedésekről. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint a munkaviszony „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősítése ilyen intézkedést jelent, és ezért a keretmegállapodás 5. szakasza értelmében vett „egyenértékű és megfelelő jogi intézkedésnek” tekinthető.
34.
Ötödször és utoljára a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 20/2021. sz. törvény, amely a közszolgálat stabilizálására irányuló folyamatot ír elő, különös jogszabályi intézkedéseket vezetett be a spanyol jogba többek között annak érdekében, hogy a kiválasztási eljárások megszervezése ne legyen független az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására vonatkozó minden megfontolástól. Bár ezek az eljárások nyitva állnak olyan pályázók előtt, akikkel szemben nem került sor visszaélésre, a jogalkotó azok keretében meghatározó értéket tulajdonít a korábbi tapasztalatnak és azon időtartamnak, amelyet az érintett ideiglenes munkavállaló a feladatai ellátásával töltött, ami megfelelően kompenzálja a visszaéléseket, miközben megkönnyíti számukra az álláshely „határozatlan időre alkalmazott munkavállalóként” történő végleges betöltését. E törvény egy olyan új nemzeti rendelkezést is bevezetett, amely a közigazgatási szervek felelősségére vonatkozó rendszerről rendelkezik ezen intézkedések be nem tartása esetére.
35.
E körülmények között határozott úgy a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) a Bíróság Hivatalához 2024. június 12‑én érkezett, 2024. május 30‑i határozatával, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Elsődlegesen: ellentétes‑e a keretmegállapodás 5. szakaszával azon ítélkezési gyakorlat, amely a munkavállalók szabad mozgása során – az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés és a megkülönböztetés tilalma elvének védelmében – megtagadja a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalóktól a közszféra határozatlan időre alkalmazott munkavállalói státuszának elismerését?
2)
Másodlagosan: az előző kérdésre adott igenlő válasz esetén: tekinthető‑e a keretmegállapodás 5. szakasza szerinti, a közszférában egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések alkalmazásából származó visszaélések megakadályozására és adott esetben szankcionálására irányuló megfelelő intézkedésnek a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók számára a munkaviszonyuk megszűnésekor járó, visszatartó erejű kártérítés elismerése?”
36.
A kérdést előterjesztő bíróság azt kérte, hogy a Bíróság a jelen ügyet a Bíróság eljárási szabályzatának 105. cikke szerinti gyorsított eljárásban bírálja el. A Bíróság elnöke 2024. szeptember 4‑iObadal végzésével (C‑418/24, EU:C:2024:717) elutasította a kérelmet. Ugyanakkor az ügy jellegére és az általa felvetett kérdések jelentőségére tekintettel úgy határozott, hogy a jelen ügyet a Bíróság ezen eljárási szabályzat 53. cikkének (3) bekezdése alapján soron kívül bírálja el.
37.
2025. január 8‑án a spanyol kormány az Európai Unió Bírósága alapokmánya 16. cikkének harmadik bekezdése alapján kérte, hogy a Bíróság nagytanácsa járjon el a jelen ügyben.
38.
TJ, a Ministerio Fiscal (ügyészség, Spanyolország), a spanyol kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bírósághoz. A 2025. június 24‑i tárgyaláson ugyanezen felek és érdekeltek, valamint az Olasz Köztársaság és a Comunidad Autónoma de Madrid (madridi autonóm közösség, Spanyolország), amelyek nem nyújtottak be írásbeli észrevételeket, válaszoltak a Bíróság által feltett, szóban megválaszolandó kérdésekre.
II. Elemzés
A. Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések terjedelméről és átfogalmazásáról
39.
Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely alkotmányos jellegű elveknek – azaz az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés és a megkülönböztetés tilalma elvének –, valamint a munkavállalók EUMSZ 45. cikkben rögzített szabad mozgásának és az Alapjogi Charta 20. és 21. cikkében rögzített egyenlőség és megkülönböztetés tilalma elvének a biztosítása érdekében a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók” számára nem ismeri el a közszféra „határozatlan időre alkalmazott munkavállalói” státuszát. Az ezen első kérdésre adott igenlő válasz esetén e bíróság a második kérdésével lényegében arra keresi a választ, hogy ezen 5. szakaszt úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely kettős felső határt rögzítve kártérítés nyújtását írja elő a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók számára a munkaviszonyuk megszűnésekor.
40.
Mielőtt rátérnék e két kérdés elemzésére, hasznosnak tartom néhány, a terjedelmükkel kapcsolatos megfontolás bemutatását azon okok kifejtése érdekében, amelyek miatt úgy vélem, hogy e kérdéseket át kell fogalmazni.
41.
Mindenekelőtt, mivel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdés szervesen kapcsolódik egymáshoz, azt javaslom a Bíróságnak, hogy azokat együttesen vizsgálja meg, még akkor is, ha a második kérdést csak arra az esetre terjesztették elő, ha az első kérdésre igenlő választ kell adni.
42.
Továbbá, bár az első kérdés megfogalmazása arra enged következtetni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság csak arra hivatkozik, hogy összeegyeztethető‑e a keretmegállapodás 5. szakaszával az, hogy a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók” számára nem lehet elismerni a „határozatlan időre alkalmazott szerződéses munkavállalói” státuszt, úgy vélem, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információkra tekintettel e kérdés terjedelme magában foglalja azon más nemzeti intézkedések e szakasszal való összeegyeztethetőségének vizsgálatát is, amelyeket a kérdést előterjesztő bíróság, a spanyol kormány, az ügyészség és a madridi autonóm közösség az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálásához megfelelő intézkedéseknek tekint. Úgy vélem ugyanis, hogy az ilyen összeegyeztethetőség elemzéséhez a nemzeti jogrendben előírt, a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett valamennyi intézkedést figyelembe kell venni.
43.
Végül, a Bíróság szerint ahhoz, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügy tárgyát képező, a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) által értelmezett spanyol szabályozás, amely a közszférában nem teszi lehetővé az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések – mint a határozatlan idejű, nem állandó szerződések – határozatlan idejű munkaszerződésekké alakítását, a keretmegállapodással összeegyeztethetőnek legyen tekinthető, az érintett tagállam belső jogrendjének tartalmaznia kell az említett közszférában valamely más hatékony intézkedést az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására és adott esetben szankcionálására. (
19
)
44.
A jelen ügyben a TJ és a madridi autonóm közösség között a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő alapeljárás az érintett és e közigazgatási szerv közötti munkaviszony minősítésére vonatkozik. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy TJ több mint kilenc éve dolgozik ott, hat egymást követő, üres álláshelyek betöltésére irányuló vagy helyettesítés céljából létrejött határozott idejű szerződés alapján. TJ esetében a spanyol bíróságok elismerték az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazását, és munkaviszonyát első és másodfokon „határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak” minősítették. TJ a kérdést előterjesztő bíróság előtt azt állítja, hogy e munkaviszonyt határozatlan idejűvé kell nyilvánítani.
45.
Következésképpen az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból, valamint a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy a jelen ügyben valóban az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására került sor.
46.
E körülmények között az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket úgy kell érteni, hogy a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni – amint arra e bíróság maga is rámutat –, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban bemutatott spanyol jogrend előír‑e intézkedéseket a keretmegállapodás 5. szakasza követelményeinek megfelelően az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálására.
47.
Annak érdekében, hogy e kérdésre hasznos választ lehessen adni, mindenekelőtt néhány előzetes megjegyzést fogok tenni a keretmegállapodás 5. szakaszának tartalmára és terjedelmére vonatkozóan, mégpedig a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatának fényében (B. szakasz). Ezt követően, mielőtt meghatároznám azokat a szempontokat, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására irányuló valamely intézkedés e szakasznak megfelelően „hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedésnek” minősül (D. szakasz), emlékeztetek az ítélkezési gyakorlatban kialakított azon elvre, amely szerint a nemzeti hatóságok feladata, hogy az említett szakasz hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében ilyen intézkedéseket fogadjanak el (C. szakasz). Mivel a jelen ügyben valóban egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására került sor, megvizsgálom az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálása érdekében előírt nemzeti intézkedéseknek az e szakasszal való összeegyeztethetőségét. Végül következtetéseket vonok le ebből az elemzésből, és e fejtegetések fényében javaslatot teszek az átfogalmazott kérdésre adandó válaszra (E. szakasz).
48.
Egyébiránt rá kell mutatni, hogy – amint az a jelen indítvány bevezetéséből kitűnik – a Bíróság már több alkalommal állást foglalt a szóban forgó nemzeti szabályozásról, mégpedig a többek között az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálását célzó intézkedésekre vonatkozó, régóta fennálló ítélkezési gyakorlat alapján, amelyen a közelmúltbeli Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet, valamint a DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet is alapult. Következésképpen a következőkben elvégzendő vizsgálat során a gazdaságosság érdekében kizárólag ezen ítélkezési gyakorlat releváns elemeit ismertetem, és ezért – számos kereszthivatkozás alkalmazásával – megkísérelem elkerülni a szükségtelen ismétléseket a szövegben.
B. A keretmegállapodás 5. szakaszának tartalmára és terjedelmére vonatkozó előzetes megjegyzések
49.
Az alábbiakban többek között emlékeztetni kívánok a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja és 2. pontjának b) alpontja közötti, a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő kapcsolatra, különbséget téve az előirányzott intézkedések típusai és az azokra alkalmazandó különböző rendszerek között.
1.
Az intézkedések két típusáról: a megakadályozásra irányuló, illetve a szankciós intézkedések
50.
Mindenekelőtt emlékeztetni szeretnék arra, hogy a keretmegállapodás preambulumának második bekezdéséből, e keretmegállapodás általános szempontjainak 6. és 8. pontjából, valamint az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a munkahely stabilitásának biztosítása fontos részét képezi a munkavállalók védelmének, míg a határozott időre szóló munkaszerződések csak bizonyos körülmények esetén felelnek meg mind a munkáltatók, mind a munkavállalók igényeinek. (
20
)
51.
A keretmegállapodás 1. szakaszából kitűnik továbbá, hogy e keretmegállapodás célja többek között az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása kereteinek megállapítása. A keretmegállapodás 5. szakaszának célja pontosan e célkitűzésnek, azaz az ilyen munkaszerződések vagy munkaviszonyok egymást követő – a munkavállalók kárára történő visszaélés lehetséges forrásának minősülő – alkalmazása szabályozásának a megvalósítása bizonyos minimális védelmi rendelkezéseknek a munkavállalók helyzete bizonytalanná válásának elkerülése céljából való előírásával. (
21
)
52.
Ez a keret két különböző típusú intézkedést foglal magában, amelyekre eltérő szabályozás vonatkozik. A tagállamok tehát e keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának megfelelően kötelesek az „egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés”megakadályozására irányuló intézkedéseket elfogadni. Ha azonban az e szerződések visszaélésszerű alkalmazására már sor került, lehetővé kell tenni az ilyen visszaélés megfelelő szankcionálását célzó intézkedések alkalmazását, többek között e szakasz 2. pontja b) alpontjának megfelelően. (
22
)
2.
A visszaélések megakadályozásra, illetve szankcionálására irányuló intézkedésekre vonatkozó szabályozás megkülönböztetéséről
53.
Elsősorban, ami a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontját illeti, e rendelkezés a tagállamok számára arra vonatkozó kötelezettséget („tényleges és kötelező elfogadás”) von maga után, hogy az a)–c) alpontban felsorolt egy vagy több intézkedést vezessenek be, amennyiben az érintett tagállamban még nem léteznek megfelelő jogi intézkedések. (
23
) A tagállamok e tekintetben mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek, mivel választhatnak, hogy az e rendelkezésben felsorolt egy vagy több intézkedést, vagy a már meglévő, megfelelő jogi intézkedéseket alkalmazzák‑e, figyelembe véve a meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeit. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy „[e]záltal a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja az ilyen visszaélések megakadályozásában álló általános célt jelöl ki a tagállamok számára, meghagyva számukra a cél eléréséhez szükséges eszközök megválasztását, amennyiben azok nem veszélyeztetik a keretmegállapodás célját vagy hatékony érvényesülését”. (
24
)
54.
Másodsorban, amint az a keretmegállapodás 5. szakasza 2. pontja b) alpontjának szövegéből kitűnik, a tagállamok és/vagy a szociális partnerek csak akkor járnak el ezen rendelkezésnek megfelelően, „ha szükséges”, meghatározva, hogy „a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik […] határozatlan időre szólónak”. Következésképpen az említett rendelkezés, amely a jelen ügyben különös jelentőséggel bír, (
25
)„lehetőséget ad a tagállamoknak arra, hogy előírják, hogy a visszaélés maga után vonja a munkaszerződésnek határozatlan idejű munkaviszonnyá történő átminősítését” vagy átalakítását. (
26
) Amint azt a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatában megállapította, ugyanez a rendelkezés kifejezetten előírja az ilyen visszaélések szankcionálására szolgáló ezen intézkedést, azt azonban nem teszi kötelezővé a tagállamok számára. (
27
)
55.
Ezzel szemben, mivel sem az 1999/70 irányelv, sem a keretmegállapodás nem írja elő konkrét hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedések elfogadását, a Bíróság az ítélkezési gyakorlatában megállapított ilyen követelményt ezen irányelv hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében. (
28
) Így a Bíróság többször emlékeztetett arra, hogy amikor az uniós jog nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha – mint a jelen ügyben – mégis visszaélést észlelnek, a nemzeti hatóságok feladata olyan intézkedéseket elfogadni, amelyeknek nemcsak arányosaknak, hanem egyúttal kellően hatékonyaknak és visszatartóaknak is kell lenniük ahhoz, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alkalmazásával hozott normák teljes érvényesülését. (
29
) A Bíróság hozzátette, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata tehát annak értékelése, hogy a nemzeti szabályozás és ítélkezési gyakorlat alkalmazásának és hatékony végrehajtásának feltételei alapján azok milyen mértékben tekinthetők megfelelő intézkedésnek az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozásához vagy adott esetben szankcionálásához. (
30
)
C. Az ítélkezési gyakorlatban kialakított azon elvről, amely szerint a nemzeti hatóságok feladata hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedéseket elfogadni az 1999/70 irányelv hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében
56.
Mindenekelőtt emlékeztetek arra, hogy az ítélkezési gyakorlatban kialakított azon elv, amely szerint „a nemzeti hatóságok feladata olyan intézkedéseket elfogadni, amelyeknek nemcsak arányosaknak, hanem egyúttal kellően hatékonyaknak és visszatartóaknak is kell lenniük ahhoz, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alkalmazásával hozott normák teljes érvényesülését”, szilárd elemét képezi az állandó és következetes ítélkezési gyakorlatnak, amelyben a Bíróság az uniós jog több elvére támaszkodott. (
31
)
57.
Ebben az ítélkezési gyakorlatban a Bíróság rámutatott egyrészt arra, hogy a tagállamok az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdésében részükre biztosított szabadság alapján az irányelvek hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében – tekintettel azok céljára – kötelesek megválasztani az ehhez legmegfelelőbb formát és eszközöket. (
32
) Másrészt hozzátette, hogy noha a tárgykörre vonatkozó uniós szabályozás hiányában az ilyen normák végrehajtásának részletes szabályai a tagállamok eljárási autonómiájának elve alapján azok belső jogrendjébe tartoznak, nem lehetnek azonban kedvezőtlenebbek a hasonló belső jellegű eseteket szabályozókhoz képest (az egyenértékűség elve), és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve). (
33
)
58.
Ebből a Bíróság szerint az következik, hogy ha egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazására került sor, alkalmazhatónak kell lennie valamely, a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedésnek, amely megfelelően szankcionálja ezt a visszaélést, és megszünteti az uniós jog megsértéséből származó következményeket. (
34
) Magának az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében ugyanis a tagállamok „megteszik az ezen irányelvben előírt eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket”, (
35
) legyen az akár az e munkaviszonyoknak határozatlan idejű szerződéssé történő átalakítása vagy kártérítés megítélése révén. (
36
)
59.
Ezen ítélkezési gyakorlatbeli keretet illetően hasznosnak tartom a következő két megfontolás megfogalmazását.
60.
Elsősorban felmerül bennem a kérdés, hogy milyen jellegűek a Bíróság által értelmezett 1999/70 irányelv által előírt eredmények, ha – mint a jelen ügyben is – az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazására már sor került. Noha a Bíróság ítélkezési gyakorlatából egyértelműen az következik, hogy az ezen irányelv által előírt eredmények biztosítására vonatkozó követelmény arra irányul, hogy a tagállamok egyrészt a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedéseket írjanak elő, és másrészt, hogy azokat alkalmazzák annak érdekében, hogy „megfelelően szankcionálj[ák] […] a visszaélést, és megszünte[ssék] az uniós jog megsértéséből származó következményeket”, úgy vélem, hogy még pontosítani kell e két feltétel pontos terjedelmét. (
37
)
61.
E tekintetben azzal lehet érvelni, hogy az első feltétel a visszaélés elkövetőivel szembeni, szigorú értelemben vett szankciós intézkedésekre vonatkozik – különösen büntető és/vagy fegyelmi jellegű intézkedésekre –, míg a második a visszaélést elszenvedő munkavállaló javára előírt kompenzációs intézkedésekre irányul.
62.
Közelebbről, ami e két feltétel vagylagos vagy kumulatív jellegét illeti, azoknak az „és” kötőszóval való összekapcsolása azt jelenti, hogy azok kumulatív jellegűek. Ebből következik, hogy valamely nemzeti intézkedés csak az említett feltételek teljesülése esetén biztosítja a munkavállalók számára az uniós jog által megkövetelt tényleges és egyenértékű védelmet. Mindemellett, bár ezen kötőszó használata megerősíti e két feltétel kötelező jellegét, közelebbről úgy vélem, hogy az uniós jog megsértéséből származó következmények megszüntetésére vonatkozó feltétel jelenti az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás elfogadásának indokát. Véleményem szerint tehát annak elsőbbséget kell élveznie. (
38
) Másként fogalmazva, a visszaélés elkövetőivel szembeni visszatartó erejű szankciós intézkedések elfogadása (büntető jelleg) nem elegendő az e visszaélés sértettjére gyakorolt következmények – többek között a munkavállaló által elszenvedett kár teljes megtérítése révén történő – tényleges megszüntetésére irányuló intézkedések (kompenzációs jelleg) hiányában.
63.
Másodsorban az uniós jog megsértésének pontos időpontját is vizsgálni kell: mely szakaszban tekinthető úgy, hogy megsértették a keretmegállapodást?
64.
E tekintetben számomra egyértelműnek tűnik, hogy – amint az lényegében a Bíróság fent említett ítélkezési gyakorlatából (
39
) kitűnik – az ilyen jogsértésre attól az időponttól kezdve kerül sor, amikor a munkavállaló állandó és tartós jelleggel lát el olyan feladatokat, amelyek a közigazgatási szerv rendes tevékenységi körébe tartoznak, és munkaszerződéseinek vagy munkaviszonyainak időtartama meghaladja akár azok maximális teljes időtartamát, akár az engedélyezett megújítások számát, amint azt a nemzeti szabályozás a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának b) és c) alpontja alapján előírja, vagy pedig, ha az ilyen munkaszerződések vagy munkaviszonyok megújítása e keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontjára tekintettel objektíve nem igazolt. (
40
)
65.
Úgy vélem tehát, hogy nem tekinthető úgy, hogy a keretmegállapodás megsértése kizárólag a határozatlan idejű, nem állandó munkaszerződésnek az érintett álláshely betöltése, a munkavállaló nyugdíjba vonulása vagy elbocsátása miatti megszüntetése időpontjában, vagy akár a visszaélés megállapításának időpontjában következik be.
66.
Ennek tisztázását követően azt kell még meghatározni, hogy melyek azok a szempontok, amelyek alapján megállapítható, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására irányuló valamely intézkedés a keretmegállapodás 5. szakaszának megfelelő, „hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedésnek” minősül.
D. Azon szempontokról, amelyek alapján megállapítható, hogy valamely szankciós intézkedés hatékony, visszatartó és arányos
67.
A Santoro ítéletből lényegében az következik, hogy ahhoz, hogy a keretmegállapodás 5. szakasza alapján elfogadott nemzeti intézkedések hatékonyak, visszatartóak és arányosak legyenek, azok előírhatják megfelelő kártérítésnek a visszaélés sértettjévé vált munkavállaló számára történő megítélését, azzal a lehetőséggel, hogy ez utóbbi részére megítélhető legyen az elszenvedett kár teljes összegének megtérítése is, valamint ahhoz a felelős közigazgatási szervre vonatkozó szankcionáló mechanizmus társuljon. (
41
)
68.
E megfontolásokra tekintettel felhívom a figyelmet egy, a jelen ügy szempontjából fontos kérdésre. Azon szempontok meghatározásáról van szó, amelyek lehetővé teszik annak értékelését, hogy valamely hatékony, visszatartó erejű és arányos szankciós intézkedés megfelel‑e a keretmegállapodás 5. szakaszának. E tekintetben a „szankciós intézkedés” kifejezést fogom használni, amellyel – amint azt ítélkezési gyakorlatában a Bíróság is teszi – a tág értelemben vett, vagyis az intézkedés kompenzációs és büntető jellegére egyaránt kiterjedő szankciókra hivatkozom.
1.
Teljes mértékben meg kell‑e térítenie a szankciós intézkedésnek az érintett munkavállaló által elszenvedett kárt?
69.
Ami a Santoro ítéletet illeti, a tág értelemben vett szankciós intézkedéseket illetően mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy abból az következik, hogy a munkavállaló által elszenvedett kár teljes megtérítése egyike azon szempontoknak, amelyek alapján megállapítható, hogy valamely szankciós intézkedés a keretmegállapodás 5. szakaszának megfelelően hatékony, visszatartó és arányos.
70.
Kétségtelen, hogy a Bíróság pontosította, hogy sem az okozott kárt teljes mértékben fedező kártérítés nyújtásának elve, sem az arányosság elve nem követeli meg büntető jellegű kártérítés fizetését. Ezek az elvek ugyanis azt követelik meg, hogy a tagállamok a pusztán jelképes kártérítésen túlmutató, de a teljes mértékű kompenzációt nem meghaladó mértékű, megfelelő kártérítést írjanak elő. (
42
) A Bíróság azonban arra is rámutatott, hogy a kamatoknak az alkalmazandó nemzeti szabályokkal összhangban történő megítélését úgy kell tekinteni, mint a visszaélés következményeinek megszüntetését lehetővé tevő kártérítés nélkülözhetetlen összetevőjét, (
43
) különösen a legsúlyosabb esetekben. (
44
)
71.
Ennélfogva, amint azt a Bizottság a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre válaszolva hangsúlyozta, a munkavállaló által elszenvedett kár megtérítése nem korlátozható, ha annak lehetővé kell tennie a visszaélés valamennyi esete tekintetében megfelelő kompenzáció nyújtását, a legsúlyosabb eseteket is beleértve. (
45
) Nyilvánvaló ugyanis, hogy egy felső határ meghatározása előzetesen olyan szinten korlátozza a kártérítés összegét, amely nem szükségképpen arányos a jogsértés súlyosságával, különösen annak időtartamával, és így azzal a kockázattal jár, hogy pusztán jelképessé teszi e kártérítést, ami nem felel meg a Bíróság által támasztott azon követelménynek, amely szerint hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedésről kell rendelkezni. Ezenkívül az egymást követő, határozott idejű szerződések hosszú időn keresztül történő visszaélésszerű alkalmazása miatt elszenvedett kár teljes megtérítésekor nem lehet eltekinteni olyan körülményektől, mint az idő múlása, amely a kártérítés értékét csökkentheti. (
46
)
72.
Ugyanis, bár a tagállamok mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek intézkedéseik elfogadása tekintetében, ugyanakkor az intézkedések összességének, azaz magának a rendszernek hatékonynak kell lennie ahhoz, hogy megfeleljen a keretmegállapodás 5. szakaszának. Következésképpen, mivel a nemzeti szabályozás értelmezésére és alkalmazására kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság rendelkezik hatáskörrel, e bíróság feladata, hogy e szabályozást a lehető legteljesebb mértékben úgy értelmezze, hogy biztosítsa a tényleges érvényesülés elvének tiszteletben tartását.
73.
Végül, a Santoro ítéletben a Bíróság kimondta többek között, hogy „[f]igyelemmel a valamely lehetőség elveszítésének bizonyításával kapcsolatos nehézségekre, […] az arra szolgáló vélelmi mechanizmus, hogy az egymást követő határozott idejű munkaszerződések miatt álláslehetőségektől eleső munkavállaló számára biztosítsák az uniós jog ezen megsértése következményei megszüntetésének lehetőségét, olyan jellegű, amely alkalmas a hatékony érvényesülés követelményének teljesítésére”. (
47
) Ezzel szemben az olyan kompenzációs mechanizmus, amelyben a munkavállalónak bizonyítania kellene az esetleges esélyek elvesztését, olyan bizonyításra kötelezné a munkavállalót, amely ha nem is lehetetlen, de legalábbis nagyon nehéz, különösen a felek közötti egyenlőtlen erőviszony, valamint az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásából eredő bizonytalanság miatt. Az ilyen követelmény sértené e mechanizmus hatékonyságát. Ebből következik, hogy a munkavállalónak nyújtott, bírósági úton érvényesíthető kártérítés olyan mechanizmusa, amely a bizonyítási teher semmilyen könnyítését nem foglalja magában, szintén nem felel meg a keretmegállapodás követelményeinek.
2.
Biztosítania kell‑e az intézkedésnek a munkavállaló munkahelyének stabilitását?
74.
Amint azt fent említettem, a keretmegállapodás célja annak a elkerülése, hogy a munkavállalók helyzete bizonytalanná váljon, valamint hogy a munkavállalók határozott időre szóló munkaszerződések hosszú ideig tartó alkalmazásából fakadóan kiszolgáltatottak legyenek. Márpedig a munkahely stabilitása a munkavállalók védelmének egy alapvető eleme.
75.
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az olyan kötelező szabályt tartalmazó szabályozás, amely szerint a határozott idejű munkaszerződések – mint a határozatlan idejű, nem állandó szerződések – visszaélésszerű alkalmazása esetén az ilyen szerződéseket határozatlan idejű munkaviszonnyá alakítják át, az ilyen visszaélésszerű alkalmazást hatékonyan szankcionáló intézkedést tartalmazó szabályozásnak minősíthető, és ezért azt a keretmegállapodás 5. szakaszának megfelelőnek kell tekinteni. (
48
)
76.
Mindazonáltal fontosnak tartom leszögezni, hogy ahhoz, hogy az ilyen átalakítást önmagában hatékony intézkedésnek lehessen tekinteni, annak észszerű határidőn belül kell megtörténnie. (
49
) Következésképpen ez az intézkedés nem tekinthető elegendőnek azon munkavállaló számára, aki különösen hosszú ideig, például 10, 20 vagy 30 évig rendelkezett egymást követő, határozott idejű munkaszerződésekkel.
77.
Ebből következik, hogy a határozott idejű munkaszerződés határozatlan idejű szerződéssé való átalakítása önmagában nem minősülhet hatékony intézkedésnek a visszaélés sértettjévé vált munkavállalót ért kár kompenzálására, különösen azokban a legsúlyosabb esetekben, amelyekben a nemzeti bíróságok a keretmegállapodás 5. szakaszának hosszú időn keresztül történő megsértését állapítják meg. (
50
)
3.
Lehetővé kell‑e tennie az intézkedésnek a közigazgatási szerv alkalmazottai egyéni felelősségének megállapítását?
78.
Egyértelmű, hogy az olyan szankciós intézkedés, amely lehetővé teszi a közigazgatási szerv alkalmazottai egyéni felelősségének megállapítását, visszatartó erejű intézkedésnek minősülhet. Annál is inkább, mivel – amint azt a Bizottság mind írásbeli, mind szóbeli észrevételeiben hangsúlyozta – a visszaélés következményeinek – akár átalány‑kártérítés nyújtása, akár bírósági úton érvényesíthető kártérítés útján történő – megszüntetésére irányuló intézkedés a magánszektorban fennálló helyzettel ellentétben az államkincstárt terhelné, így az egyéni felelősség és a szankció nem kapcsolódna egymáshoz.
79.
Ennélfogva a Bizottsághoz hasonlóan elismerem, hogy a közigazgatási szervek alkalmazottai egyéni felelősségének rendszere releváns eszközt jelenthet egy olyan rendszer keretében, amely más, kellően visszatartó erejű, hatékony és arányos szankciókat is magában foglal. Mindenesetre ahhoz, hogy egy ilyen rendszer hatékony legyen, annak konkrétnak, előre láthatónak és a gyakorlatban alkalmazhatónak kell lennie. Nem korlátozódhat pusztán elvont vagy tisztán elméleti lehetőségre.
80.
Következésképpen, még ha – amint arra a Bíróság rámutatott – sem a kárt teljes mértékben fedező kártérítés nyújtásának elve, sem az arányosság elve nem követeli meg büntető jellegű kártérítés fizetését, nem látok semmilyen elvi okot arra, hogy a tagállamok rendelkezésére álló mérlegelési mozgástér keretében az intézkedések nemzeti rendszere ne foglalja magában mind a munkavállaló által elszenvedett kár teljes megtérítését, mind a kártérítés fizetése követelésének lehetőségét, valamint a közigazgatási szerv alkalmazottai egyéni felelősségére vonatkozó mechanizmus alkalmazását. Véleményem szerint egyértelmű, hogy az olyan nemzeti rendszer, amelyben az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazása továbbra is széles körben elterjedt, nem tekinthető olyannak, mint amilyen hatékony, visszatartó erejű és arányos szankciós intézkedéseken alapul. Ezt a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
81.
E megfontolások fényében fogom tehát megvizsgálni, hogy összeegyeztethetőek‑e a keretmegállapodás 5. szakaszával a spanyol jogrend által előírt és a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott, az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására irányuló intézkedések.
E. Az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazását megfelelően szankcionáló intézkedések fennállásáról
82.
TJ egyrészt arra hivatkozik, hogy a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló” státusz ideiglenes jellege miatt csupán állandósítja az ideiglenes foglalkoztatás helyzetét anélkül, hogy megfelelne az 1999/70 irányelv célkitűzéseinek. Így e státusz nem teszi lehetővé sem az érintett munkavállaló által elszenvedett kár megtérítését, sem pedig azt, hogy őt az őt megillető jogok szempontjából úgy lehessen tekinteni, mint az állandó személyi állományhoz tartozó alkalmazottat, mivel az említett jogállás a keretmegállapodás 5. szakaszát megsértve fenntartja a munkahely instabilitását. Következésképpen a határozatlan idejű, nem állandó szerződés nem tekinthető hatékony, arányos és kellően visszatartó szankciós intézkedésnek.
83.
Másrészt, ami az ideiglenes foglalkoztatáshoz való hozzáférés részletes szabályait illeti, TJ azt állítja, hogy pontatlan lenne azt állítani, hogy az ideiglenes alkalmazottak felvétele során nem tartották tiszteletben az alkotmányos elveket, vagyis az egyenlőség, valamint az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elvét. Így a közigazgatásban történő ideiglenes foglalkoztatáshoz az érintett alkalmazottaknak olyan kiválasztási eljárást kell sikerrel teljesíteniük, amelynek során igazolniuk kell képességeiket és érdemeiket. (
51
)
84.
Annak meghatározása érdekében, hogy a spanyol jogrend előír‑e olyan intézkedéseket, amelyek alkalmasak az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálására, először az ilyen típusú munkaszerződések vagy munkaviszonyok „határozatlan idejű, nem állandó” munkaviszonnyá történő átalakítását vizsgálom meg, majd a szóban forgó nemzeti szabályozás által előírt, a kérdést előterjesztő bíróság által bemutatott egyéb intézkedéseket fogom elemezni a Bíróság ítélkezési gyakorlatának fényében. (
52
)
1.
Megfelelő szankciós intézkedésnek minősül‑e az egymást követő, határozott idejű szerződések „határozatlan idejű, nem állandó szerződéssé” történő átalakítása?
85.
Mindenekelőtt megjegyzem, hogy a Bíróság már megállapította, hogy a keretmegállapodás 2. és 3. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalót az e keretmegállapodás értelmében vett határozott időre alkalmazott munkavállalónak, és következésképpen a keretmegállapodás hatálya alá tartozónak kell tekinteni. A Bíróság azt is kimondta, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy az e rendelkezésben szereplő „egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazása” kifejezés kiterjed az olyan helyzetre, amelyben, mivel az érintett közigazgatási szerv az előírt határidőn belül nem szervezett a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló által betöltött álláshely végleges betöltésére irányuló kiválasztási eljárást, az e munkavállalót az e közigazgatási szervhez kötő, határozott idejű szerződés automatikusan meghosszabbodik. (
53
)
86.
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság rámutat egyrészt arra, hogy a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállaló, mivel kezdettől fogva fennáll a munkaviszony megszűnésének előre meghatározott oka, és e munkaviszony időtartama az álláshely betöltéséhez van kötve, másrészt pedig, hogy a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonynak az üres álláshely betöltésére irányuló kiválasztási eljárások megszervezésétől és befejezésétől függő, időben bizonytalan meghosszabbítása a keretmegállapodás alkalmazásában a határozott idejű szerződések automatikus meghosszabbításának tekinthető. Ennélfogva e bíróság szerint a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó” munkavállaló fogalma nem ellentétes a jelen indítvány előző pontjában ismertetett ítélkezési gyakorlattal, (
54
) mivel a spanyol jogrend összeegyeztethető az uniós joggal, anélkül hogy e célból a nemzeti jogot contra legem értelmezné.
87.
A kérdést előterjesztő bíróság ezenkívül kifejti, hogy a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó” munkavállaló fogalmát arra tekintettel hozták létre, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásával érintett munkavállalók számára jogilag lehetetlen volt „állandó szerződéses munkavállalói” státuszt biztosítani, mégpedig a fentiekben már kifejtett okokból. (
55
) E bíróság hozzáteszi, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések „határozatlan idejű, nem állandó” munkaviszonnyá történő átalakítása, a szolgálati évenként húsznapi díjazásnak megfelelő, legfeljebb tizenkét havi összegben maximalizált kártérítés nyújtásával együtt, megfelelően kielégíti a keretmegállapodás követelményeit.
88.
Elsősorban fontosnak tartom emlékeztetni arra, hogy – amint az a fent ismertetett ítélkezési gyakorlatból következik (
56
) – a Bíróság a keretmegállapodás 5. szakasza 2. pontjának értelmezése során többször kimondta, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések határozatlan idejű munkaszerződéssé vagy munkaviszonnyá történő átalakítása nem kötelező a tagállamok számára. Ebből egyértelműen következik, hogy a Bíróság soha nem követelte meg, és még csak nem is sugallta, hogy az EBEP 8. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt „állandó szerződéses alkalmazotti” (
57
) jogállást vagy az e 2. bekezdés a) pontjában előírt, határozatlan időre kinevezett közalkalmazotti jogállást anélkül ismerjék el a közigazgatásban dolgozó munkavállaló számára, hogy az egyenlőség, valamint az érdemeken és a képességeken alapuló értékelés alkotmányos elveinek megfelelően előzetesen sikeresen teljesítette volna a kiválasztási eljárásokat vagy az előírt versenyvizsgákat. A Bíróság – magától értetődően – nyilvánvalóan nem kérdőjelezte meg ezeket az elveket sem. (
58
)
89.
Következésképpen, ellentétben azzal, amit a spanyol kormány írásbeli észrevételeiben állított, és mivel a tagállamokat nem terheli arra vonatkozó kötelezettség, hogy az egymást követő, határozott idejű munkaszerződéseket – mint a jelen ügyben a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonyt – határozatlan idejű szerződéssé (állandó szerződéses alkalmazott) alakítsák át, úgy vélem, hogy a nemzeti jog esetleges contra legem értelmezésének kérdése, amit maga a kérdést előterjesztő bíróság vetett fel, nem merül fel.
90.
Ezzel szemben, ezen intézkedést illetően az állandó és következetes ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság megállapította, hogy ahhoz, hogy az olyan nemzeti szabályozás, mint az alapügy tárgyát képező spanyol szabályozás, amely a közszférában nem teszi lehetővé az ilyen átalakítást, a keretmegállapodással összeegyeztethetőnek legyen tekinthető, az érintett tagállam belső jogrendjének tartalmaznia kell a közszférában valamely más hatékony intézkedést, amely lehetővé teszi az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálását. (
59
)
91.
Előzetes döntéshozatalra utaló határozatában a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy az Instituto Madrileño ítélet 73. pontjából kitűnik, hogy a Bíróság úgy ítélte meg, hogy amennyiben nincs más, egyenértékű és hatékony intézkedés a közigazgatásban a közigazgatási jog alapján alkalmazott személyzet védelmére – amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell vizsgálnia – ezen, határozott időre alkalmazott személyzet „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó jellegű munkavállalóknak” való minősítése olyan intézkedés lehet, amely alkalmas a határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására és a keretmegállapodás rendelkezéseinek megsértéséből eredő következmények megszüntetésére. (
60
)
92.
Kétségtelen, hogy ezt a megállapítást a Bíróság azt követően fogalmazta meg, hogy ezen ítélet 72. pontjában pontosította, hogy ez lehet a helyzet, „ha a kérdést előterjesztő bíróság azt állapítaná meg, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás nem tartalmaz egyéb hatékony intézkedést a közszférában foglalkoztatottak tekintetében esetlegesen megállapított visszaélések elkerülésére és szankcionálására, az ilyen helyzet sérthetné a keretmegállapodás 5. szakaszának célját és hatékony érvényesülését, tehát ellentétes lenne e szakasszal” (kiemelés tőlem).
93.
E tekintetben azonban megjegyzem, hogy a „lehet” feltételes módnak az Instituto Madrileño ítélet 73. pontjában történő használata azt mutatja, hogy a Bíróság nem állította, hogy a határozott időre alkalmazott személyzet „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó jellegű munkavállalóknak” való minősítése olyan intézkedést jelent, amely alkalmas a határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására és a keretmegállapodás rendelkezéseinek megsértéséből eredő következmények megszüntetésére. Számomra ugyanis úgy tűnik, hogy a Bíróság által az ítélet e pontjában tett megállapítás egyszerűen azt jelentette, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben kérdést előterjesztő bíróság feladata volt az átalakításra vonatkozó ezen intézkedés körülményeinek vizsgálata.
94.
Ezenkívül, amint arra a Bizottság helyesen emlékeztetett, a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet alapjául szolgáló ügyekben a kérdést előterjesztő bíróság már foglalkozott ezekkel a kérdésekkel, és értelmezésének tisztázására kérte a Bíróságot. Következésképpen a Bíróság ez utóbbi ítéletben a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatát pontosította.
95.
Másodsorban, bár a kérdést előterjesztő bíróság szerint a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló” fogalma a határozott idejű szerződések közszférában történő visszaélésszerű alkalmazására adott választ jelent, úgy vélem, hogy ez az átalakítás önmagában véve nem minősülhet olyan intézkedésnek, amely megfelelően szankcionálja az ilyen visszaélésszerű alkalmazást. Amint azt ugyanis maga a kérdést előterjesztő bíróság is jelezte, és amint arra írásbeli észrevételeiben a Bizottság is rámutatott, ez az intézkedés többek között abban áll, hogy egy sor határozott idejű szerződést egyetlen, azonban szintén határozott idejű munkaviszonnyá alakítanak át, amelynek időtartama az érintett közigazgatási szerv mérlegelési jogkörébe tartozik. (
61
) Ennélfogva számomra nyilvánvalónak tűnik, hogy a határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazása nem szankcionálható – a szó tág értelmében véve – a munkaviszonynak egy más típusú határozott idejű munkaviszonnyá történő átalakításával, mivel ez az átalakítás önmagában véve nem teszi lehetővé az egymást követő, határozott idejű szerződéseknek a közigazgatási szerv olyan szükségleteinek kielégítése céljából történő visszaélésszerű alkalmazásának megszüntetését, amelyek egyáltalán nem átmeneti jellegűek, és amelyek szerződések több éven át meghosszabbíthatók, mielőtt a visszaélés ténylegesen véget érne. (
62
)
96.
Egyébiránt a Bíróság a – jelen ügyben előzetes döntéshozatalra utaló határozatot követően hozott – DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítéletében ismét kimonda, hogy nem fogadható el, hogy határozott idejű munkaszerződések megújíthatók legyenek annak érdekében, hogy állandó és tartós jelleggel kerüljenek ellátásra az érintett közigazgatási szerven belüli olyan tevékenységek, amelyek egyébként az érintett munkavállaló rendes tevékenységei közé tartoznak. A Bíróság ismét úgy ítélte meg, hogy az ilyen megújítás közvetlenül szemben áll a keretmegállapodás alapját képező előfeltevéssel. (
63
)
97.
E megállapítást nem teheti kétségessé az a tény, hogy – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – ítélkezési gyakorlata egyenértékűnek tekinti a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók és a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók jogait, különösen a javadalmazás, a szakmai előmenetel vagy az ösztönzők tekintetében, annak fenntartásával, hogy a munkáltató közigazgatási szervnek nyílt versenyvizsgát kell kiírni az álláshely meghirdetésére. Ugyanis, még ha a jogok közötti ezen egyenértékűség csak javíthatja is az évek – sőt évtizedek – óta bizonytalan helyzetben lévő munkavállalók helyzetét, ezáltal csökkentve az azonos feladatokat ellátó munkavállalók közötti esetleges eltérő bánásmódot, az ilyen egyenértékűség nem teszi lehetővé számukra, hogy a munkahely stabilitásában részesüljenek, amelyet az uniós jogalkotó a keretmegállapodásban a munkavállalók védelmének alapvető elemeként határozott meg. (
64
)
98.
Következésképpen számomra úgy tűnik, hogy azokban az esetekben, amikor a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony kezdete óta nem szerveztek kiválasztási vizsgát, e szerződés több évre történő hallgatólagos meghosszabbítása veszélyeztetheti a keretmegállapodás tárgyát, célját és hatékony érvényesülését. (
65
) Ugyanis, amint azt a Bíróság már megállapította, „[a]z »egymást követő, határozott időre létrejött munkaviszonyok« fogalmának az ilyen megszorító értelmezése […] [egyrészt] lehetővé tenné a munkavállalók éveken át, bizonytalan helyzetben való alkalmazását”, és másrészt „[az]által fennállhat annak veszélye, hogy – az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás által elérni kívánt célok lényegét jelentős mértékben kiüresítve – nemcsak jelentős számú határozott idejű munkaviszonyt zár ki ténylegesen az azok által célzott védelem nyújtotta előnyökből, hanem lehetővé teszi azt is, hogy az ilyen viszonyokat a munkáltatók visszaélésszerűen alkalmazzák annak érdekében, hogy kielégítsék állandó és tartós munkaerőigényüket”. (
66
) Egyébiránt nem szabad szem elől téveszteni, hogy az ügy jogi és ténybeli hátteréből kitűnik, hogy a 6/2018. sz. törvény negyvenharmadik kiegészítő rendelkezése előírja, hogy a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalói jogállás csak bírósági határozat alapján ismerhető el. Ez szükségképpen azt jelenti – mint a jelen ügyben is –, hogy a visszaélés sértettjévé vált munkavállalónak megállapítás iránti keresetet kell indítania ahhoz, hogy elismerjék számára a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló” jogállását.
99.
Következésképpen úgy vélem, hogy főszabály szerint a keretmegállapodás 5. szakaszával nem ellentétes az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, mint amelyről az alapügyben szó van, amely alkotmányos jellegű elveknek – azaz az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés és a megkülönböztetés tilalma elvének –, valamint a munkavállalók szabad mozgásának a biztosítása érdekében a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók” számára nem ismeri el a közszféra „határozatlan időre alkalmazott [szerződéses] munkavállalói” státuszát, feltéve azonban, hogy a belső jogrend tartalmaz a közszférában legalább egy másik hatékony intézkedést az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására és adott esetben szankcionálására.
100.
Felmerül azonban a kérdés, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett spanyol jogrendben léteznek‑e más hatékony intézkedések, amelyek lehetővé teszik a visszaélés szankcionálását.
2.
Léteznek‑e a nemzeti jogrendben más hatékony, visszatartó és arányos intézkedések az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálására?
101.
A jelen indítvány 55. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a keretmegállapodás 5. szakasza nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha visszaélést állapítanának meg. Ilyen esetben a nemzeti hatóságoknak kell olyan intézkedéseket elfogadniuk, amelyek arányosak, hatékonyak és visszatartóak, annak érdekében, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alapján hozott normák teljes érvényesülését.
102.
Ebben az összefüggésben emlékeztetek arra, hogy nem a Bíróság feladata a belső jogi rendelkezések értelmezése, mivel az a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságokra tartozik, amelyeknek meg kell határozniuk, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszában előírt követelményeket a vonatkozó nemzeti szabályozás rendelkezései teljesítik‑e. Mindazonáltal a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során adott esetben pontosításokat adhat, amelyek célja, hogy iránymutatást adjanak a nemzeti bíróságnak az értékelés során. (
67
)
103.
Következésképpen az alábbiakban a Bíróság ítélkezési gyakorlatának fényében és a jelen indítvány 67–81. pontjában kifejtett szempontok figyelembevételével megvizsgálom a spanyol jogrend által előírt intézkedések arányos, hatékony és visszatartó jellegét.
a)
A gazdasági válság miatt elbocsátott személyeket megillető vagy a munkaviszony jogellenes megszüntetése esetére előírt végkielégítéssel egyenértékű kártérítésről
1) Az ítélkezési gyakorlat rövid felidézése
104.
Kiindulásként emlékeztetni kívánok arra, hogy a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítéletben (
68
) és a DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítéletben (
69
) a Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlatra (
70
) támaszkodva mindenekelőtt kimondta, hogy a szerződés megszűnése esetén járó végkielégítés folyósítása, amely „független a[z egymást követő,] határozott idejű szerződések alkalmazásának jogszerű vagy visszaélésszerű jellegével kapcsolatos bármilyen megfontolástól”, nem teszi lehetővé a keretmegállapodás 5. szakaszával elérni kívánt, az ezen visszaélések megakadályozására irányuló célkitűzés megvalósulását. E következtetés levonása érdekében a Bíróság figyelembe vette az ezen ügyekben kérdést előterjesztő bíróságok által megfogalmazott azon megállapítást, amelynek értelmében a spanyol jog szerint az átalány‑kártérítést a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók részére a szerződésüknek az álláshelyük betöltésére tekintettel történő megszüntetésekor kell fizetni, ami azt feltételezi, hogy vagy részt vettek a kiválasztási eljárásban, de nem őket választották ki, vagy pedig azt, hogy ezen eljárásban nem vettek részt. Ebből tehát arra következtetett, hogy az ilyen intézkedés nem alkalmas arra, hogy megfelelően szankcionálja az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazását, és arra sem, hogy megszüntesse az uniós jog megsértéséből származó következményeket, következésképpen nem tűnik úgy, hogy önmagában olyan kellően hatékony és visszatartó intézkedést képezne, amely biztosítja a keretmegállapodás alapján hozott normák teljes érvényesülését.
105.
Közelebbről, a DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítéletben (
71
) a Bíróság hozzátette, hogy mivel az olyan kártérítés, mint amelyet az – alapeljárásban is szóban forgó – 20/2021. sz. törvény 2. cikke előír, kettős felső határt állapít meg, nevezetesen szolgálati évenként húsz napos díjazás felső határát, amelynek felső határát összesen tizenkét havi munkabérben maximálják, az nem teheti lehetővé sem az arányos és hatékony jóvátételt az évenkénti bizonyos időtartamot meghaladó visszaélések esetében, sem pedig az ilyen visszaélésekből eredő károk megfelelő és teljes megtérítését. Így a Bíróság kimondta, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszával ellentétes „az olyan nemzeti szabályozás, amely minden olyan munkavállalónak, akinek a munkáltatója visszaélésszerűen alkalmazott egymást követően meghosszabbított, határozatlan idejű, nem állandó szerződéseket, ledolgozott évenként húsznapi munkabér összegű átalány‑kártérítés fizetését írja elő, amely nem haladhatja meg az egyévnyi munkabér összegét, ha a szerződés megszűnése esetén járó e kártérítés folyósítása független az e szerződések alkalmazásának jogszerű vagy visszaélésszerű jellegével kapcsolatos bármilyen megfontolástól”. (
72
)
106.
Nem látok okot arra, hogy ennek ellenkezőjét javasoljam a Bíróságnak. Mindemellett azonban a jelen indítványban megvizsgálom ezt az intézkedést a kérdést előterjesztő bíróság által kifejtett bizonyos tényezők fényében. (
73
)
2) Értékelés
107.
A jelen ügyben a kártérítés fizetését illetően a kérdést előterjesztő bíróság mindenekelőtt kifejti, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések határozatlan idejű, nem állandó munkaviszonnyá történő átalakításából eredő joghatás a munkaviszonynak az álláshely spanyol törvényben előírt szabályozási eljárás keretében történő végleges betöltéséig történő fenntartása. Ezen eljárás végén a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony megszűnik, és szolgálati évenként húsz napnak megfelelő összegű kártérítés fizetésére kerül sor, legfeljebb tizenkét havi összeg erejéig.
108.
E bíróság ezt követően jelzi, hogy e kártérítés nem tekinthető az e munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásának jogszerű vagy visszaélésszerű jellegére vonatkozó bármely megfontolástól függetlennek. Az érintett munkavállaló ugyanis csak akkor jogosult e kártérítésre, ha az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazása jogellenes és visszaélésszerű volt.
109.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság arra az esetre, ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy ez a kártérítés nem minősül megfelelő intézkedésnek az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásából eredő visszaélések megakadályozására és szankcionálására, azt kérdezi, hogy ilyen intézkedésnek minősülhet‑e a hatályos, legmagasabb összegű, a határozatlan időre alkalmazott munkavállalók munkaviszonyának jogellenes megszüntetése esetére vonatkozó, törvény szerinti, azaz szolgálati évenként harminc napnak megfelelő, legfeljebb huszonnégy havi összegben maximált végkielégítés megfizetése.
110.
Először is, amint azt már megjegyeztem, a keretmegállapodás által előírt minimális védelmi rendelkezések célja a munkavállalók helyzete bizonytalanná válásának elkerülése, valamint a munkavállalók abból fakadó kiszolgáltatottságának elkerülése, hogy őket hosszú ideig határozott időre szóló munkaszerződéssel foglalkoztatják. E bizonytalanság tehát nem kizárólag az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásával érintett munkavállaló elbocsátásából vagy munkaviszonyának megszűnéséből ered, hanem magából a visszaélésből is.
111.
Márpedig, még ha a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony az álláshelynek a spanyol törvény által előírt szabályozási eljárás útján történő végleges betöltéséig fennmarad is, nem vitatott, hogy a szóban forgó spanyol szabályozás kizárólag e munkaviszony megszűnésének időpontjában ír elő kártérítést. Ennélfogva az ilyen, szolgálati évenként húsznapi munkabérnek megfelelő, legfeljebb tizenkét havi munkabérben maximalizált kártérítés inkább a szerződés megszüntetése kompenzációjának tűnik, mintsem a munkavállaló által elszenvedett visszaélés valódi – tág értelemben vett – szankciójának. (
74
)
112.
Másodszor, a Bíróságnak a fent említett ítélkezési gyakorlatból eredő ezen következtetése, amely szerint „a szerződés megszűnése esetén járó e kártérítés folyósítása független az e szerződések alkalmazásának jogszerű vagy visszaélésszerű jellegével kapcsolatos bármilyen megfontolástól”, aminek a megállapítása minden egyes esetben egyszerű matematikai számítással objektív módon ellenőrizhető, egyértelműen azt jelenti, hogy az említett kártérítés a legsúlyosabb visszaélések esetén nem teszi lehetővé a kár teljes megtérítését. A részleges kártérítés lehetősége azonban a keretmegállapodásra tekintettel nem tűnik kielégítőnek. Ellenkezőleg, a kártérítésnek biztosítania kell a munkavállaló által az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazása miatt a visszaélés teljes időtartama alatt elszenvedett kár teljes megtérítését.
113.
A jelen esetben TJ‑nek nem szűnt meg a szerződése. Ebben a ténybeli összefüggésben felmerül a kérdés, hogy az ilyen, szolgálati évenként húsznapi, legfeljebb tizenkét havi összegben maximalizált kártérítés hogyan fejthet ki visszatartó hatást, és következésképpen e kártérítés hogyan biztosíthatná a több mint kilenc egymást követő évig fennálló visszaélésből eredő kár megtérítését. Másként fogalmazva, ez az intézkedés számomra nem tűnik sem visszatartó erejűnek, sem pedig olyannak, amely kártérítést biztosítana.
114.
Harmadszor, nagyon fontos, hogy a kártérítés figyelembe vegye mind az uniós jog megsértésének kezdetét, mind annak végét. Amint azt már jeleztem, a keretmegállapodás megsértése attól az időponttól kezdődik, amikor a munkavállaló állandó és tartós jelleggel lát el olyan feladatokat, amelyek a közigazgatási szerv rendes tevékenységi körébe tartoznak, és ennek időtartama meghaladja a munkaviszony maximális teljes időtartamát, amelyet a jelen esetben a spanyol szabályozás három évben határoz meg. Egyébiránt emlékeztetek arra, hogy ahhoz, hogy a munkavállaló által elszenvedett kár megtérítését hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedésnek lehessen tekinteni, annak alkalmasnak kell lennie arra, hogy megfelelően kompenzálja a visszaélés valamennyi esetét, beleértve a legsúlyosabb eseteket is, és ezért arra vonatkozóan nem állapítható meg felső határ.
115.
Ebből következik, hogy a kártérítés kiszámítása során figyelembe kell venni a visszaélés által érintett munkavállaló egyéni helyzetét. Bizonyos esetekben a szóban forgó kártérítés lehetővé teheti a visszaélés által okozott kár teljes megtérítését, más esetekben az ilyen teljes kártérítés nyilvánvalóan lehetetlennek tűnik.
116.
Ennélfogva általánosságban megállapítható, hogy sem a szolgálati évenként húsz napnak megfelelő, legfeljebb tizenkét havi összegben maximalizált kártérítés, sem pedig a szolgálati évenként harminc napnak megfelelő, legfeljebb huszonnégy havi összegben maximalizált kártérítés fizetése nem teheti lehetővé – amint azt a Bíróság már megállapította – sem az arányos és hatékony jóvátételt az évenkénti bizonyos időtartamot meghaladó visszaélések esetében, sem pedig az ilyen visszaélésekből eredő károk megfelelő és teljes megtérítését. (
75
)
117.
Ennélfogva teljes mértékben egyetértek a Bizottsággal abban, hogy sem azon munkavállalók, akik a stabilizálásra irányuló kiválasztási eljárás vége előtt nyugdíjba vonulnak, lemondanak vagy elbocsátják őket, sem pedig azok, akik ezen eljárás végén betölthetik az állást, nem jogosultak kártérítésre, még akkor sem, ha az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának sértettjévé váltak. (
76
) Ráadásul nem nyert bizonyítást, hogy a munkavállaló által bírósági úton érvényesíthető kártérítés mechanizmusa, amely a spanyol jogszabályok szerint nem jár a bizonyítási teher könnyítésével, (
77
) valós, és nem pusztán elméleti jellegű.
118.
Ebből következik, hogy az a tény, hogy – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – az érintett munkavállaló csak abban az esetben lesz jogosult e kártérítésre, ha az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazása jogellenesnek és visszaélésszerűnek minősül, nem elegendő ahhoz, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy ez az intézkedés lehetővé teszi, hogy „megfelelően szankcionál[ják] […] a visszaélést és megszünte[ssék] az uniós jog megsértéséből származó következményeket” (kiemelés tőlem), amely utóbbi eredmény az 1999/70 irányelv elsődleges célkitűzése.
b)
A felelősségi rendszerről
1) Az ítélkezési gyakorlat rövid felidézése
119.
A közigazgatási szervek felelősségére vonatkozó rendszert illetően vissza kell térni a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítéletre. Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyekben a nyolcadik és a kilencedik kérdés tárgyát az képezte, hogy összeegyeztethető‑e a keretmegállapodás 5. szakaszával a 2018. évi állami költségvetésről szóló törvény negyvenharmadik kiegészítő rendelkezése és az EBEP‑be a 14/2021. sz. királyi törvényerejű rendelettel beillesztett tizenhetedik kiegészítő rendelkezés. (
78
)
120.
E tekintetben a Bíróság az említett ítélet 113–114. pontjában megállapította, hogy e két rendelkezés szövege olyan szinten kétértelműnek és elvontnak tűnik, amely nem teszi azokat összehasonlíthatóvá a közigazgatás felelősségének olasz mechanizmusával, amelyre a Bíróság a Santoro ítéletben (
79
) hivatkozik, amelyet úgy ítéltek meg, hogy más hatékony és visszatartó erejű intézkedésekkel együtt – az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok fenntartása mellett – alkalmas az olasz szabályozásnak a keretmegállapodás 5. szakaszával való összeegyeztethetőségének megalapozására. A Bíróság tehát kimondta, hogy e szakaszt úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétesek az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek szerint a „szabálytalan cselekmények” a közigazgatási szervek felelősségét vonják maguk után „az [ezen] egyes közigazgatási szervek hatályos szabályozásával összhangban”, ha az e szakasz alapján hozott normák tényleges érvényesülésének biztosítása szempontjából e nemzeti rendelkezések nem hatékonyak és visszatartó erejűek.
2) Értékelés
121.
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a 20/2021. sz. törvénnyel módosított tizenhetedik kiegészítő rendelkezés felelősségi rendszert ír elő az EBEP 10. cikkében bevezetett, a közszolgálat stabilizálására és állandósítására vonatkozó intézkedések be nem tartása esetére. Így e bíróság szerint e reform tartalmát megerősíti az a tény, hogy a „10. cikk alkalmazása során elkövetett szabálytalan cselekmények”„az egyes közigazgatási szervek hatályos szabályozásával összhangban” a megfelelő felelősséget vonják maguk után, ami arányos, hatékony és visszatartó erejű mechanizmust jelent, amely alkalmas a közigazgatási szervek szolgálatában álló alkalmazottak ideiglenes foglalkoztatása során megvalósuló visszaéléseknek a – keretmegállapodás 5. szakaszával összhangban történő – megakadályozására. (
80
)
122.
A tárgyaláson a Bíróság felhívta a spanyol kormányt és a madridi autonóm közösséget, hogy fejtsék ki azokat az okokat és nemzeti jogi rendelkezéseket, amelyek igazolják, hogy a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet 112–114. pontjában szereplő értékelést a jelen ügyben nem kell alkalmazni.
123.
E kérdésre válaszolva a spanyol kormány írásbeli észrevételeire hivatkozva megjegyezte, hogy a spanyol jogrend a közigazgatási szervek felelősségére vonatkozó rendelkezéseket ír elő a szerződéses alkalmazottak felvételével kapcsolatos kötelezettségeik megszegése esetére.
124.
E tekintetben a spanyol kormány írásbeli észrevételeiben mindenekelőtt jelezte, hogy a 2018. évi állami költségvetésről szóló törvény negyvenharmadik kiegészítő rendelkezését a 20/2021. sz. törvénnyel bevezetett reformot követően megerősítette az EBEP tizenhetedik kiegészítő rendelkezése, amennyiben az felelősségi rendszert ír elő a szerződéses alkalmazottak felvételi eljárásaira vonatkozó, az EBEP 11. cikkében bevezetett intézkedések be nem tartása esetére. E kormány szerint e jogszabályi reform megerősíti a fent említett szabályozás tartalmát, mivel arányos, hatékony és visszatartó erejű mechanizmust hoz létre, amely alkalmas a közigazgatási szerveknél az ideiglenes alkalmazottak felvétele során megvalósuló visszaélések megakadályozására vonatkozó kötelezettség betartásának biztosítására.
125.
Ezt követően az említett kormány az EBEP 94. és azt követő cikkeire, (
81
) valamint az államigazgatás tisztviselőire alkalmazandó fegyelmi rendszerre (
82
) hivatkozott. Különösen arra mutatott rá, hogy a közszférában foglalkoztatott szerződéses alkalmazottakat illetően a nemzeti jogszabályok a „súlyos jogsértés” fogalmát lényegében úgy határozzák meg mint a határozott idejű és az ideiglenes szerződésekre vonatkozó szabályozás megsértését, különösen, ha e szerződéseket a törvény megkerülésével alkalmazzák. (
83
)
126.
Végül ugyanezen kormány hivatkozott arra a lehetőségre, hogy – a hatóságok vagyoni felelősségére vonatkozó mechanizmus sérelme nélkül – kártérítési keresetet lehet indítani a szociális ügyekben eljáró bíróságok előtt.
127.
E tekintetben először is, mivel a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság lényegében ugyanarra a nemzeti szabályozásra hivatkozik, mint amelyet a Bíróság a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet 112–114. pontjában vizsgált, főszabály szerint nem látom okát annak, hogy a Bíróságnak miért kellene eltérnie az elfogadott megfontolásoktól. Minden tiszteletem mellett, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem derül ki a „szabálytalan cselekmények” kifejezés pontos jelentése, amely kifejezéssel a Bíróság ezen ítéletben már foglalkozott.
128.
Másodszor megállapítom, hogy sem az írásbeli észrevételekből, sem pedig a tárgyaláson a spanyol kormány által szóban előadott észrevételekből nem tűnik ki az EBEP 11. cikkében bevezetett, a szerződéses alkalmazottak felvételi eljárásaira vonatkozó intézkedések be nem tartása esetén fennálló felelősségi rendszer részletes leírása, jóllehet e kormány azt állítja, hogy ezek az intézkedések a már létező nemzeti szabályozás megerősítésére irányultak.
129.
Éppen ellenkezőleg, a spanyol kormány által – a munkaügyi és társadalombiztosítási felügyelőséggel folytatott konzultációt követően – előadott adatok, amelyek szerint a spanyol közigazgatásban az elmúlt öt évben több mint 1200 vizsgálatot folytattak le, ami 100 szabálysértési jegyzőkönyv kiállításához vezetett, nem elegendőek e rendszer hatékonyságának bizonyításához. (
84
) E tekintetben, amint azt a jelen indítvány 79. pontjában már kifejtettem, egy felelősségi rendszer csak akkor tekinthető hatékonynak és visszatartó erejűnek, ha konkrét, előre látható és alkalmazható. Nem korlátozódhat pusztán elvont vagy tisztán elméleti lehetőségre. Márpedig sem az előzetes döntéshozatalra utaló határozat, sem a Bíróság rendelkezésére álló iratok nem teszik lehetővé ennek megállapítását, és ezt a tárgyaláson folytatott viták során sem bizonyították. A madridi autonóm közösség ugyanis a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre válaszolva azt állította, hogy bár elméletileg megállapítható a közigazgatás felelőssége, a mai napig nincs tudomása semmilyen, a munkaügyi felügyelőség által az ellen indított, a felelősség megállapítása iránti eljárásról, sem pedig annak valamely alkalmazottjával vagy tisztviselőjével szemben indított fegyelmi eljárásról.
130.
Ennélfogva úgy vélem, hogy e szóban forgó nemzeti rendelkezések – vagyis a 2018. évi állami költségvetésről szóló törvénynek a 20/2021. sz. törvénnyel végrehajtott reformot követően az EBEP tizenhetedik kiegészítő rendelkezése által megerősített negyvenharmadik kiegészítő rendelkezése – tartalmának igen általános ismertetése nem teszi lehetővé, hogy a Bíróság rendelkezésére bocsássák az ahhoz szükséges információkat, hogy – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat fenntartásával – értékelje, hogy a közigazgatás felelősségére vonatkozó, a szóban forgó szabályozás által előírt rendszerből eredő szankciók megalapozhatják‑e ezen szabályozásnak a keretmegállapodás 5. szakaszával való összeegyeztethetőségét.
c)
A kiválasztási eljárásokról
1) Az ítélkezési gyakorlat rövid felidézése
131.
Emlékeztetőül, a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítéletben a Bíróság kimondta, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az ideiglenes munkavállalók – köztük a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók – által betöltött álláshelyek betöltése céljából pályázati felhívás útján ideiglenes állások állandósítására irányuló eljárások megszervezését írja elő, ha ez független az e határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására vonatkozó minden megfontolástól. (
85
)
132.
E következtetés levonása érdekében a Bíróság ezen ítélet 117. és 118. pontjában pontosította, hogy bár a kiválasztási eljárások lebonyolítása alkalmat biztosít azon munkavállalók számára, akik egymást követő, határozott idejű munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeztek, arra, hogy törekedjenek a munkahelyük stabilitásának elérésére, mivel e munkavállalók főszabály szerint részt vehetnek ezekben az eljárásokban, ez nem mentesítheti a tagállamokat azon kötelezettség alól, hogy megfelelő intézkedést írjanak elő az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések és munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálása érdekében. Ugyanis az ilyen eljárások, amelyek végeredménye ráadásul bizonytalan is, általában olyan pályázók előtt is nyitva állnak, akikkel szemben nem került sor ilyen visszaélésre. A Bíróság tehát hozzátette, hogy mivel az ilyen eljárások lebonyolítása független a határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazására vonatkozó minden megfontolástól, nem alkalmas arra, hogy megfelelően szankcionálja az ilyen munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazását, és megszüntesse az uniós jog megsértéséből eredő következményeket. Ez tehát látszólag nem teszi lehetővé a keretmegállapodás 5. szakaszával elérni kívánt célkitűzés megvalósítását.
2) Értékelés
133.
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az elmúlt években az ideiglenes foglalkoztatás stabilizálására vagy állandósítására vonatkozó különböző szabályokat fogadtak el, amelyek egyik célja a határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásából adódó helyzetek rendezése volt. Pontosabban a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy a 20/2021. sz. törvény, amely a közszolgálat stabilizálására irányuló folyamatot ír elő, különös jogszabályi intézkedéseket vezetett be a spanyol jogba többek között annak érdekében, hogy a kiválasztási eljárások megszervezése ne legyen független az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazására vonatkozó minden megfontolástól. A jogalkotó ugyanis azok keretében meghatározó értéket tulajdonít a korábbi tapasztalatnak és szolgálati időnek, amelyet az érintett ideiglenes munkavállaló a feladatai ellátásával töltött, ami megfelelően kompenzálja a visszaéléseket, miközben megkönnyíti számukra az álláshely „határozatlan időre alkalmazott munkavállalóként” történő végleges betöltését. (
86
)
134.
Ebben az összefüggésben legalább két kérdés merül fel: hatékony, visszatartó és arányos szankciós intézkedésnek tekinthető‑e az, ha a közigazgatás a személyzet iránti strukturális igények kielégítése érdekében egyszerűen eleget tesz a rá háruló jogi kötelezettségeknek? Nem tartozik‑e egy, a közszektorban kívánatos szervezeti jogi követelmény körébe az, hogy az állandó álláshelyek betöltése érdekében – akár a szóban forgó szabályozásban előírt, a „foglalkoztatás stabilizálására irányuló eljárások” keretében – versenyvizsgákat szervezzenek?
135.
E kérdés megválaszolásához elegendő megjegyezni, hogy bár a 20/2021. sz. törvénnyel bevezetett új jogszabályi intézkedések, amelyek a közszolgálat stabilizálására irányuló folyamatot írnak elő, az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányulnak, tény, hogy – amint azt a Bíróság már megállapította – pusztán a határozott időre alkalmazott munkavállalók által ideiglenesen betöltött álláshelyek végleges betöltésére irányuló kiválasztási eljárások megszervezésére irányuló kötelezettség, valamint az e célból meghatározott határidők nem teszik lehetővé annak biztosítását, hogy az ilyen eljárásokat ténylegesen lefolytassák. Az ilyen jogszabály nem tűnik továbbá alkalmasnak annak megelőzésére, hogy az érintett munkáltató visszaélésszerűen alkalmazza az egymást követő, határozott időre szóló munkaviszonyokat, sem pedig – ami a jelen ügyben fontos – arra, hogy megfelelően szankcionálja az ilyen munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazását, és megszüntesse az uniós jog megsértéséből eredő következményeket, mivel alkalmazása semmilyen negatív hatást nem gyakorol e munkáltatóra. (
87
)
136.
Ezenkívül egyetértek a Bizottság által a tárgyaláson kifejtett azon véleménnyel, amely szerint a szóban forgó kiválasztási eljárásokat a jogalkotó inkább a fennálló, visszaélés jellemezte helyzetek orvoslására irányuló kiegészítő intézkedésnek tekinti. (
88
)
137.
E tekintetben, ami a kiválasztási eljárások lebonyolítását mint a keretmegállapodás 5. szakaszának megfelelő szankciós intézkedést illeti, amelyet a spanyol ítélkezési gyakorlat alkalmaz és a 20/2021. sz. törvény 2. cikke előír, megjegyzem, hogy a Bíróság pontosította, hogy bár a kiválasztási eljárások lebonyolítása alkalmat biztosít az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok keretében visszaélésszerűen foglalkoztatott munkavállalók számára arra, hogy törekedjenek a munkahelyük stabilitására, mivel e munkavállalók főszabály szerint részt vehetnek ezekben az eljárásokban, ez nem mentesítheti a tagállamokat azon kötelezettség alól, hogy megfelelő intézkedést írjanak elő az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések és munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megfelelő szankcionálása érdekében.
138.
Ugyanis az ilyen eljárások, amelyek végeredménye ráadásul bizonytalan is, általában olyan pályázók előtt is nyitva állnak, akikkel szemben nem került sor ilyen visszaélésre. A Bíróság tehát megállapította, hogy a kiválasztási eljárásoknak a nemzeti ítélkezési gyakorlatban vagy a 20/2021. sz. törvény 2. cikkében előírt lebonyolítása – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatra is figyelemmel – nem tűnik alkalmasnak arra, hogy megfelelően szankcionálja az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazását, és ennélfogva megszüntesse az uniós jog megsértéséből eredő következményeket. (
89
)
139.
Az, hogy a spanyol jogalkotó meghatározó értéket tulajdonít a korábbi tapasztalatnak és azon időtartamnak, amelyet az érintett ideiglenes munkavállalók a feladataik ellátásával töltöttek, kétségkívül alkalmas arra, hogy a határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának sértettjei számára biztosítsa a munkahely stabilitását. Az ilyen intézkedés azonban önmagában nem lehet elegendő abban az esetben, ha a keretmegállapodás 5. szakaszának megsértése hosszú ideig fennáll. (
90
) Nem elegendő továbbá abban az esetben sem, ha az érintett munkavállaló – noha ez az intézkedés megkönnyíti a munkahely stabilitásának elérését azáltal, hogy meghatározó értéket tulajdonít a korábbi tapasztalatnak és az ideiglenes munkavállalók által ott töltött időnek – nem teljesíti sikerrel a versenyvizsgát.
140.
A jelen ügyben a madridi autonóm közösségnek a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre adott válaszából kitűnik, hogy TJ részt vett a közszolgálat stabilizálására irányuló ezen eljárások egyikében, amelynek végén az általa 2025. április 25. óta betöltött, határozatlan időre kinevezett közalkalmazotti álláshelyet megszerezte. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy a munkahely stabilitásának elérése alkalmas‑e arra, hogy megszüntesse az őt ért visszaélés valamennyi következményét.
III. Végkövetkeztetés
141.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70 irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás 5. szakaszát
a következőképpen kell értelmezni:
azzal nem ellentétes az olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, mint amelyről az alapügyben szó van, amely alkotmányos jellegű elveknek – azaz az egyenlőség, az érdemeken és képességeken alapuló értékelés és a megkülönböztetés tilalma elvének – a biztosítása érdekében a határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállalók számára nem ismeri el a közszféra „határozatlan időre alkalmazott szerződéses munkavállalói” státuszát, feltéve, hogy a belső jogrend tartalmaz a közszférában legalább egy másik hatékony intézkedést az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására és adott esetben szankcionálására.
Ahhoz, hogy valamely szankciós intézkedés hatékonynak, visszatartónak és arányosnak minősüljön, amely biztosítja a keretmegállapodás 5. szakasza alapján hozott normák teljes érvényesülését, annak egyrészt olyan rendszert kell előírnia, amely lehetővé teszi a munkavállaló által az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazása miatt elszenvedett kár teljes megtérítését, a kártérítés összegének kiszámítása során figyelembe véve a jogsértés súlyosságát, az időtartamát is beleértve, és másrészt a felelős közigazgatási szerv szankcionálására vonatkozó olyan mechanizmust, amely kellően konkrét, előre látható és alkalmazható, és amely nem korlátozódhat pusztán elvont vagy tisztán elméleti lehetőségre.
Ahhoz, hogy az egymást követő, határozott idejű szerződések határozatlan idejű munkaszerződéssé vagy munkaviszonnyá történő alakítását előíró szankciós intézkedést önmagában véve hatékony, visszatartó és arányos intézkedésnek lehessen tekinteni, arra észszerű határidőn belül kell, hogy sor kerüljön az ezen 5. szakasz alapján hozott normák teljes érvényesülésének biztosítása érdekében.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak értékelése, hogy a fenti szempontokra figyelemmel a nemzeti szabályozás tartalmaz‑e olyan hatékony, visszatartó és arányos intézkedéseket, amelyek lehetővé teszik az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának hatékony szankcionálását.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.
(
2
)	Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL 1999. L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás (a továbbiakban: keretmegállapodás).
(
3
)	Ebben az értelemben lásd különösen:2006. július 4‑iAdeneler és társai ítélet (C‑212/04, a továbbiakban: Adeneler ítélet, EU:C:2006:443, 63. pont); 2008. április 15‑i Impact ítélet (C‑268/06, a továbbiakban: Impact ítélet, EU:C:2008:223, 88. pont); 2009. április 23‑iAngelidaki és társai ítélet (C‑378/07–C‑380/07, a továbbiakban: Angelidaki ítélet, EU:C:2009:250, 73. pont).
(
4
)	A keretmegállapodás általános szempontjainak 6. pontja kimondja, hogy a határozatlan idejű szerződés a munkaviszonyok általános formája, és hozzájárul az érintett munkavállalók életminőségéhez és a teljesítmény javításához.
(
5
)	Lásd: 2005. november 22‑iMangold ítélet (C‑144/04, EU:C:2005:709, 64. pont).
(
6
)	A jelen indítvány megszövegezésekor a Bíróság már 43 ítéletet és végzést hozott spanyol eljárási nyelvű előzetes döntéshozatal iránti kérelmek tárgyában, amelyek közül 11 ügy szolgált főtanácsnok indítvány alapjául.
(
7
)	Lásd különösen: Adeneler ítélet; Angelidaki ítélet; 2011. március 10‑iDeutsche Lufthansa ítélet (C‑109/09, EU:C:2011:129); 2020. március 19‑iSánchez Ruiz és társai ítélet (C‑103/18 és C‑429/18, a továbbiakban: Sanchez Ruiz ítélet, EU:C:2020:219); 2021. február 11‑iM.V. és társai (Egymást követő, határozott idejű munkaszerződések a közszférában) ítélet (C‑760/18, EU:C:2021:113); 2021. június 3‑i Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario ítélet (C‑726/19, a továbbiakban: Instituto Madrileño ítélet, EU:C:2021:439); 2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet (C‑550/19, EU:C:2021:514); 2022. január 13‑iMIUR és Ufficio Scolastico Regionale per la Campania ítélet (C‑282/19, EU:C:2022:3).
(
8
)	2014. március 13‑iMárquez Samohano ítélet (C‑190/13, EU:C:2014:146).
(
9
)	Ugyanebben az évben az Európai Bizottság az EUMSZ 258. cikk alapján kötelezettségszegési eljárást indított a Spanyol Királysággal szemben az 1999/70/EK irányelv helytelen átültetése miatt (INFR(2014)4334). Ez az eljárás, amely még mindig folyamatban van, ezen intézmény szerint a probléma összetettségéről és terjedelméről tanúskodik.
(
10
)	Lásd: 2024. február 22‑i ítélet (C‑59/22, C‑110/22 és C‑159/22, a továbbiakban: Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet).
(
11
)	2024. június 13‑i ítélet (C‑331/22 és C‑332/22, a továbbiakban: DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia ítélet).
(
12
)	A BOE 2015. október 24‑i 255. száma, 100224. o.
(
13
)	A BOE 2015. október 31‑i 261. száma, 103105. o.
(
14
)	A BOE 2021. július 7‑i 161. száma, 80375. o.
(
15
)	A BOE 2021. december 29‑i 312. száma, a továbbiakban: 20/2021. sz. törvény.
(
16
)	A BOE 2017. június 28‑i 153. száma, 53787. o.
(
17
)	A BOE 2018. július 4‑i 161. száma, 66621. o.
(
18
)	A tárgyaláson kiderült, hogy bár az első szerződés, amelynek alapján TJ‑t a madridi autonóm közösség felvette, szerződéses alkalmazotti szerződés volt, az általa betöltött utolsó álláshely egy üres álláshely betöltésére szolgáló, határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazotti álláshelynek (plaza de interinidad por cobertura de vacante) felelt meg. E tekintetben lásd a jelen indítvány 80. lábjegyzetét.
(
19
)	Lásd ebben az értelemben: Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (127. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd még ebben az értelemben: 2006. szeptember 7‑i Marrosu és Sardino ítélet (a továbbiakban: Marrosu és Sardino ítélet, EU:C:2006:517, 49. pont); 2018. március 7‑i Santoro ítélet (C‑494/16, a továbbiakban: Santoro ítélet, EU:C:2018:166, 34. pont).
(
20
)	Lásd különösen: Adeneler ítélet (62. pont); 2014. július 3‑i Fiamingo és társai ítélet (C‑362/13, C‑363/13 és C‑407/13, a továbbiakban: Fiamingo ítélet, EU:C:2014:2044, 55. pont); 2014. november 26‑i Mascolo és társai ítélet (C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 és C‑418/13, a továbbiakban: Mascolo ítélet, EU:C:2014:2401, 73. pont); 2016. szeptember 14‑iPérez López ítélet (C‑16/15, EU:C:2016:679, 27. pont); Sánchez Ruiz ítélet (54. pont).
(
21
)	Ebben az értelemben lásd különösen: Adeneler ítélet (63. pont; 2007. szeptember 13‑iDel Cerro Alonso ítélet (C‑307/05, EU:C:2007:509, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (44. és 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
22
)	Az ítélkezési gyakorlatban kialakított ezen elvről és annak eredetéről lásd a jelen indítvány 55–64. pontját.
(
23
)	Az 5. szakasz a)–c) alpontjában felsorolt három intézkedés az ilyen munkaszerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okokra, ezen egymást követő munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartamára, illetőleg azok megújításának számára vonatkozik. Lásd különösen: Mascolo ítélet (74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
24
)	Lásd különösen: Impact ítélet (70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); Mascolo ítélet (75. és 76. pont); Santoro ítélet (27. és 28. pont); DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (46. és 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Kiemelés tőlem.
(
25
)	Lásd a jelen indítvány 45. pontját.
(
26
)	Lásd: Poiares Maduro főtanácsnok Marrosu és Sardino ügyre vonatkozó indítványa (C‑53/04, EU:C:2005:569, 29. és 30. pont).
(
27
)	Ebben az értelemben lásd különösen: Adeneler ítélet (91. pont); 2006. szeptember 7‑i Vassallo ítélet (C‑180/04, a továbbiakban: Vassallo ítélet, EU:C:2006:518, 42. pont); Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (124. pont). Megjegyzem, hogy ítélkezési gyakorlatában a Bíróság a „szankciós intézkedés” kifejezést tág értelemben használja, amely így mind az 1999/70 irányelv alapján a tagállamok által előírandó intézkedés büntető jellegére (a szigorú értelemben vett szankcióra), mind pedig kompenzációs jellegére (a visszaélés következményeinek megszüntetésére) vonatkozik. Lásd e tekintetben a jelen indítvány 61. és 62 pontjában szereplő fejtegetéseimet.
(
28
)	Ezzel szemben az uniós jogalkotó más szociális jogi irányelvekben előírt ilyen követelményt. Lásd különösen a személyek közötti, faji‑ vagy etnikai származásra való tekintet nélküli egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról szóló, 2000. június 29‑i 2000/43/EK tanácsi irányelv (HL 2000. L 180., 22. o., magyar nyelvű különkiadás 20. fejezet, 1. kötet, 23. o.) 15. cikkét: „[…] [a] szankcióknak, amelyek az áldozat számára fizetendő kártérítést is magukban foglalhatják, hatékonynak, arányosnak és visszatartó erejűnek kell lenniük”. Lásd még a munkavállalók szolgáltatások nyújtása keretében történő kiküldetéséről szóló 96/71/EK irányelv érvényesítéséről és a belső piaci információs rendszer keretében történő igazgatási együttműködésről szóló 1024/2012/EU rendelet (az IMI‑rendelet) módosításáról szóló, 2014. május 15‑i 2014/67/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 159., 11. o.) 20. cikkét: „[…] A szankcióknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük”.
(
29
)	Lásd ebben az értelemben: Adeneler ítélet (94. pont); Marrosu és Sardino ítélet (51. pont); Vassallo ítélet (36. pont); Sánchez Ruiz ítélet (88. pont); Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (103. pont).
(
30
)	Lásd: DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	Lásd a jelen indítvány 55. pontját. Kiemelés tőlem.
(
32
)	Lásd: Adeneler ítélet (93. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az ítélkezési gyakorlatban szereplő ezen általános megállapítás később a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának sajátos összefüggésében abban a pontosabb megfogalmazásban jelent meg, amely szerint ez a rendelkezés a visszaélések megakadályozásában álló általános célt jelöl ki a tagállamok számára, meghagyva számukra a cél eléréséhez szükséges eszközök megválasztását, amint arra a jelen indítvány 53. pontjának utolsó mondata emlékeztet.
(
33
)	Lásd különösen: Fiamingo ítélet (62. pont); Mascolo ítélet (78. pont).
(
34
)	Lásd különösen: Fiamingo ítélet (64. pont); Mascolo ítélet (79. pont); DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (69. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
35
)	Lásd: Adeneler ítélet (102. pont); Vassallo ítélet (38. pont); Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (104. pont). Kiemelés tőlem.
(
36
)	Lásd ebben az értelemben: Angelidaki ítélet (160–166. pont).
(
37
)	Ugyanis, bár a szankció kifejezés a francia nyelvben több jelentéssel bírhat, az ítélkezési gyakorlatban szereplő e megállapítás angol nyelvű változatából még egyértelműbben kitűnik, hogy a Bíróság két eltérő feltételt különböztet meg „in order duly to punish that abuse and
nullify the consequences of the breach of EU law”, ami megerősíti, hogy büntető és kompenzációs jellegű intézkedésekre egyaránt hivatkozik. Ez a helyzet a német „um diesen Missbrauch angemessen zu ahnden und die Folgen des Verstoßes gegen das Unionsrecht zu beseitigen”, a litván „siekiant tinkamai nubausti už šį piktnaudžiavimą ir pašalinti Sąjungos teisės pažeidimo pasekmes”, a lengyel „by zastosować odpowiednią sankcję i usunąć konsekwencje naruszenia prawa Unii” és a spanyol „con objeto de sancionar debidamente dicho abuso y eliminar las consecuencias de la infracción del Derecho de la Unión” nyelvi változat esetében is. Kiemelés tőlem.
(
38
)	Előfordulhat ugyanis, hogy a visszaélés szankcionálását célzó intézkedés nem alkalmas a visszaélés következményeinek tényleges megszüntetésére, és fordítva. Ezért fontos a nemzeti intézkedések összességükben történő vizsgálata.
(
39
)	Lásd ebben az értelemben: Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (80. pont).
(
40
)	Amint arra a Bíróság többször emlékeztetett, az „egymást követő, határozott időre létrejött munkaviszonyok” fogalmát nem lehet megszorítóan értelmezni annak elkerülése érdekében, hogy a munkavállalókat éveken át bizonytalan helyzetben alkalmazzák. Megszorító értelmezés által ugyanis fennállhat annak veszélye, hogy az – az elérni kívánt célok lényegét jelentős mértékben kiüresítve – jelentős számú határozott idejű munkaviszonyt zár ki ténylegesen az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás által célzott védelem nyújtotta előnyökből. Lásd ebben az értelemben a jelen indítvány 98. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
41
)	Lásd ebben az értelemben: Santoro ítélet (54. pont).
(
42
)	Lásd: DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (81. és 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
43
)	Lásd analógia útján: 1993. augusztus 2‑iMarshall ítélet (C‑271/91, EU:C:1993:335, 32. pont).
(
44
)	Lásd a jelen indítvány 45. lábjegyzetét.
(
45
)	Különösen azokban az esetekben, amikor az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazása 10, 20 vagy akár 30 évig tartott.
(
46
)	Lásd analógia útján: 1993. augusztus 2‑iMarshall ítélet (C‑271/91, EU:C:1993:335, 31. és 32. pont).
(
47
)	Ezen ítélet 50. pontja.
(
48
)	Lásd különösen: Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (128. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
49
)	A Bizottság a tárgyaláson a munkavállalók jogállásáról szóló törvény 15. cikkének (5) bekezdésében előírt határidőre hivatkozva többek között rámutatott, hogy ez a helyzet a magánszektor esetében. Lásd e tekintetben a jelen indítvány 12. pontját.
(
50
)	A szóban forgó kiválasztási eljárásokat illetően, amelyek célja, hogy lehetővé tegyék a munkavállaló számára a munkahely stabilitásának elérését, lásd a jelen indítvány 131. és azt követő pontjait.
(
51
)	TJ e tekintetben az EBEP alapügy tényállására alkalmazandó változata 10. cikkének (2) bekezdésére és 61. cikkének (4) bekezdésére hivatkozik.
(
52
)	Lásd a jelen indítvány 23. és 44. pontját.
(
53
)	Lásd: Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (66. és 82. pont, valamint a rendelkező rész 1. és 2. pontja).
(
54
)	Lásd a jelen indítvány 53. lábjegyzetét.
(
55
)	Lásd a jelen indítvány 29. és 30. pontját. Kiemelés tőlem.
(
56
)	Lásd a jelen indítvány 50–54. pontját.
(
57
)	Kiemelés tőlem.
(
58
)	Mindemellett felmerül a kérdés, hogy ezen elvek tiszteletben tartását nem kell‑e esetről esetre értékelni. A tárgyaláson ugyanis kiderült, hogy TJ‑t a spanyol törvény által a szerződéses alkalmazottak felvételére vonatkozóan előírt olyan, rendeleti jellegű kiválasztási eljárás keretében vették fel, amelynek során tiszteletben lehetett volna tartani az egyenlőség, valamint az érdemeken és képességeken alapuló értékelés elvét, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
(
59
)	Lásd ebben az értelemben: Adeneler ítélet (105. pont); Marrosu és Sardino ítélet (49. pont); Santoro ítélet (34. pont); 2022. április 7‑iMinistero della Giustizia és társai (Az olasz békebírák jogállása) ítélet (C‑236/20, EU:C:2022:263, 62. pont); Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (127. pont). Lásd még a jelen indítvány 43. és 52. pontját.
(
60
)	A Bizottság szerint úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ügyben jelzett nyilvánvaló ellentmondás abból ered, hogy míg a szociális ügyekben hatáskörrel rendelkező, kérdést előterjesztő bíróságok, amelyek az egyedüli olyan bíróságok, amelyek a „határozatlan időre alkalmazott, nem állandó munkavállaló” fogalmát alkalmazhatják, ezt a fogalmat elégtelen intézkedésnek tekintették (lásd: Sánchez Ruiz ítélet [102. pont]; 2014. december 11‑iLeón Medialdea végzés [C‑86/14, nem tették közzé, EU:C:2014:2447, 51. pont]), úgy tűnik, hogy a közigazgatási jogvitákban hatáskörrel rendelkező, kérdést előterjesztő bíróságok úgy ítélték meg, hogy ez a fogalom a közigazgatási jog hatálya alá tartozó érintett munkavállalók helyzetének legalábbis bizonyos javulását jelenti, és keresték az e jogba való átültetésének eszközét (lásd: 2016. szeptember 14‑iMartínez Andrés és Castrejana López ítélet [C‑184/15 és C‑197/15, EU:C:2016:680]; Instituto Madrileño ítélet [72. és 73. pont]).
(
61
)	Lásd: 30. pont, valamint a jelen indítvány 85., 90. és 96. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (78. pont).
(
62
)	Emlékeztetni kell különösen arra, hogy a Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet alapjául szolgáló egyesített ügyekben (77. pont) a határozatlan idejű, nem állandó munkaviszony kezdete óta egyetlen kiválasztási vizsgát sem szerveztek. A C‑59/22. sz. ügyben ez a helyzet 27 éve állt fenn, a C‑110/22. sz. ügyben pedig az alapeljárás felperese 20 éve állt az érintett közigazgatási szervvel határozatlan idejű, nem állandó szerződésben.
(
63
)	Ezen ítélet 52–54., 65., 66., 73. és 91. pontja.
(
64
)	Lásd az 50. pontot és a jelen indítvány 20. lábjegyzetében hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
65
)	Lásd ebben az értelemben: Sánchez Ruiz ítélet (61. pont); Instituto Madrileño ítélet (35. pont); Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid (78. pont).
(
66
)	Lásd ebben az értelemben: Adeneler ítélet (85. pont); Sánchez Ruiz ítélet (62. és 63. pont); Instituto Madrileño (36. és 37. pont); Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (79. és 80. pont). […]
(
67
)	Lásd különösen: Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (90. és 92. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
68
)	Ezen ítélet 105–107. pontja.
(
69
)	Ezen ítélet 79., 80. és 84. pontja.
(
70
)	Lásd különösen: 2018. november 21‑ide Diego Porras ítélet (C‑619/17, EU:C:2018:936, 94. és 95. pont); Instituto Madrileño ítélet (74. és 75. pont).
(
71
)	Ezen ítélet 81. pontja.
(
72
)	Lásd: Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid ítélet (108. pont). Lásd még: DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (80. és 81. pont).
(
73
)	Lásd a jelen indítvány 59–80. pontját.
(
74
)	A tárgyaláson megállapítást nyert, hogy e kártérítés megfelel a munkavállalók jogállásáról szóló törvény által a szerződés objektív okokból történő megszüntetése esetére előírt végkielégítésnek. Lásd különösen: 2018. november 21‑ide Diego Porras ítélet (C‑619/17, EU:C:2018:936, 17. pont).
(
75
)	Lásd: DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (81. pont). Kiemelés tőlem.
(
76
)	Lásd a 20/2021. sz. törvény 2. cikke (6) bekezdésének harmadik albekezdését a jelen indítvány 20. pontjában.
(
77
)	Lásd a jelen indítvány 73. pontját.
(
78
)	Ezen ítélet 112. pontja.
(
79
)	Ezen ítélet 52. pontja.
(
80
)	Az egyértelműség kedvéért megjegyzem, hogy az EBEP 10. cikke, amelynek szövege az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben nem is szerepel, ha nem tévedek, a határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazottakra (funcionarios interinos), nem pedig az EBEP 11. cikkében említett szerződéses alkalmazottakra (personal laboral) vonatkozik. Felmerül tehát a kérdés, hogy a határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazottakra vonatkozó ezen, a kérdést előterjesztő bíróság által az EBEP 10. cikke keretében ismertetett felelősségi rendszer alkalmazandó‑e a TJ‑hez hasonló szerződéses alkalmazottakra is az EBEP 11. cikke keretében, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Mindenesetre fontosnak tartom megjegyezni, hogy a madridi autonóm közösség a Bíróság kérdésére válaszolva tisztázta, hogy amikor TJ az elsőfokú bírósághoz benyújtotta megállapítás iránti keresetét, üres álláshely betöltésére szolgáló, határozott időre kinevezett közszolgálati alkalmazotti állást (plaza de interinidad por cobertura de vacante) töltött be. Lásd e tekintetben a jelen indítvány 18. lábjegyzetét.
(
81
)	A spanyol kormány szerint az EBEP 95. cikke (2) bekezdésének d) pontja úgy határozza meg a „nagyon súlyos fegyelmi vétséget”, hogy az „olyan nyilvánvalóan jogellenes megállapodások elfogadása, amelyek súlyosan károsítják a közigazgatást vagy az állampolgárokat”.
(
82
)	A spanyol kormány szerint többek között az 1986. január 10‑i Real Decreto 33/1986 por el que se aprueba el Reglamento de Régimen Disciplinario de los Funcionarios de la Administración del Estado (az államigazgatás tisztviselőinek fegyelmi felelősségi rendszerére vonatkozó szabályzat elfogadásáról szóló 33/1986. sz. királyi rendelet; a BOE 2017. január 17‑i 15. száma, 2377. o.) 7. cikke (1) bekezdésének h) pontja súlyos kötelességszegésnek minősíti „[a] nyilvánvalóan jogellenes jelentések kiadás[át] és megállapodások elfogadás[át], amennyiben azok kárt okoznak a közigazgatásnak vagy az állampolgároknak, és nem minősülnek különösen súlyos jogsértésnek”.
(
83
)	Az írásbeli észrevételekből kitűnik, hogy az el texto refundido de la Ley sobre Infracciones y Sanciones en el Orden Social (a szociális tárgyú jogsértésekről és szankciókról szóló törvény egységes szerkezetbe foglalt szövege) jóváhagyásáról szóló 2000. augusztus 4‑i Real Decreto Legislativo 5/2000 (5/2000. sz. királyi törvényerejű rendelet; a BOE 2000. augusztus 8‑i 189. száma, 15060. o.) súlyos jogsértésként határozza meg „a szerződéses feltételekre, valamint a határozott idejű és az ideiglenes szerződésekre vonatkozó szabályozás megsértését e szerződéseknek a törvény megkerülésével történő alkalmazása, illetve a törvényben, rendeletben vagy kollektív szerződésben megjelöltektől eltérő személyek, célok, helyzetek és időbeli korlátok tekintetében való alkalmazása révén, amennyiben ezek a kérdések kollektív tárgyalások útján meghatározhatók. E szempontból úgy tekintendő, hogy minden egyes érintett munkavállaló esetében jogsértés áll fenn.”
(
84
)	Ezeket a számadatokat a spanyol kormány a tárgyaláson a Bíróság kérdésére válaszolva közölte.
(
85
)	Ezen ítélet 121. pontja.
(
86
)	Lásd a jelen indítvány 20. pontját.
(
87
)	Lásd ebben az értelemben: Sánchez Ruiz ítélet (97. pont).
(
88
)	E tekintetben a spanyol kormánynak a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre adott válaszából kitűnik, hogy három rendkívüli stabilizációs eljárást már lefolytattak. E kormány szerint a 20/2021. sz. törvényben előírt utolsó stabilizációs eljárás keretében 544151 stabilizálandó ideiglenes álláshelyet azonosítottak, amelyek közül 365 714‑et már stabilizáltak.
(
89
)	Lásd: DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya és Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya ítélet (77. pont).
(
90
)	Lásd a jelen indítvány 77. pontját.