SODBA SODIŠČAz dne 6. julija 1982(*)„Javna podjetja – Preglednost finančnih odnosov z državo“V združenih zadevah 188/80_Francoska republika,
ki jo zastopata G. Guillaume in P. Moreau Defarges, zastopnik oziroma
namestnik zastopnika francoske vlade, z naslovom za vročanje na sedežu
francoskega veleposlaništva v Luxembourgu_tožeča stranka_protiKomisiji Evropskih skupnosti,
ki jo zastopata pravni svetovalec B. van der Esch, zastopnik, skupaj z
G. Marencom, član pravne službe, z naslovom za vročanje v Luxembourgu
pri njenem pravnem svetovalcu O. Montaltu, stavba Jean Monnet,
Kirchberg_tožena stranka_ob intervenciji:Kraljevine Nizozemske, ki jo zastopa A. Bos, zastopnik_in Zvezne republike Nemčije,
ki jo zastopata M. Seidel, Ministerialrat pri zveznem ministrstvu za
gospodarstvo, in A. Deringer, Rechtsanwalt pri Oberlandesgericht v
Kölnu, zastopnika_189/80_Italijanska republika,
ki jo zastopata A. Squillante, vodja službe za diplomatske spore,
pogodbe in pravne zadeve, zastopnik, skupaj z I. M. Bragugliom, avvocato
dello stato, z naslovom za vročanje na sedežu italijanskega
veleposlaništva v Luxembourgu_tožeča stranka_ob intervenciji:Francoske republike, ki jo zastopa G. Guillaume, zastopnik, skupaj z A. Carneluttijem, namestnik zastopnika_protiKomisiji Evropskih skupnosti,
ki jo zastopa pravni svetovalec B. van der Esch, zastopnik, skupaj s S.
Fabbrom, član pravne službe, z naslovom za vročanje v Luxembourgu pri
njenem pravnem svetovalcu O. Montaltu, stavba Jean Monnet, Kirchberg_tožena stranka_ob intervenciji:Kraljevine Nizozemske      inZvezne republike Nemčije_190/80_Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska,
ki ga zastopa W. H. Godwin, Treasury Solicitor, zastopnik, z naslovom
za vročanje na sedežu britanskega veleposlaništva v Luxembourgu_tožeča stranka_ob intervenciji:Francoske republike, ki jo zastopa G. Guillaume, zastopnik, skupaj z A. Carneluttijem, namestnik zastopnika_protiKomisiji Evropskih skupnosti,
ki jo zastopa pravni svetovalec B. van der Esch, zastopnik, skupaj s P.
J. Kuyperom, član pravne službe, z naslovom za vročanje v Luxembourgu
pri pravnem svetovalcu M. Cervinu, stavba Jean Monnet, Kirchberg_tožena stranka_ob intervenciji:Kraljevine NizozemskeinZvezne republike Nemčije_zaradi
razveljavitve Direktive Komisije št. 80/723/EGS z dne 25. junija 1980 o
preglednosti finančnih odnosov med državami članicami in javnimi
podjetji (UL L 195, str. 35) na podlagi člena 173 Pogodbe EGS_SODIŠČE_v
sestavi J. Mertens de Wilmars, predsednik, A. Touffait in O. Due,
predsednika senatov, P. Pescatore, Mackenzie Stuart, A. O'Keeffe, T.
Koopmans, A. Chloros in F. Grévisse, sodniki_generalni pravobranilec: G. Reischl_sodni tajnik: P. Heimizreka naslednjoSodbo1
Francoska republika,
Italijanska republika in Združeno kraljestvo so s posameznimi vlogami,
vloženimi v sodnem tajništvu Sodišča 16., 18. in 19. septembra 1980, na
podlagi člena 173(1) Pogodbe EGS vložili tri tožbe za razveljavitev
Direktive Komisije št. 80/723/EGS z dne 25. junija 1980 o preglednosti
finančnih odnosov med državami članicami in javnimi podjetji (UL L 195,
str. 35). Zvezna republika Nemčija in Kraljevina Nizozemska sta
intervenirali v podporo predlogom Komisije.2
Direktiva, ki je bila
sprejeta na podlagi člena 90(3) Pogodbe, države članice zavezuje, naj
zagotovijo, da so na voljo informacije o javnih sredstvih, ki so jih
javne oblasti dodelile javnim podjetjem, in informacije o tem, kako so
ta podjetja dejansko uporabila ta sredstva, za obdobje petih let. Iz
uvodnih izjav Direktive izhaja, da je bistveni cilj spodbujati
učinkovito uporabo določb členov 92 in 93 Pogodbe o državnih pomočeh za
javna podjetja. V uvodnih izjavah je dalje poudarjeno načelo enakega
obravnavanja javnih in zasebnih podjetij ter potreba po preglednosti
finančnih odnosov med javnimi podjetji in državami, saj so ti odnosi
precej zapleteni.3
Čeprav se tožbeni razlogi, ki
jih navajajo vlade, ki so tožeče stranke, v nekaterih točkah
razlikujejo, jih je mogoče v bistvenem povzeti tako:–        nepristojnost Komisije;–        pomanjkanje nujnosti in kršitev načela sorazmernosti;–        diskriminacija v škodo javnih podjetij;–        kršitev
členov 90, 92 in 93 s tem, da Direktiva opredeljuje pojma javno
podjetje in državna pomoč;–        nespoštovanje predpisov, ki določajo področje uporabe Pogodb EGS, ESPJ in ESAE;–        neobrazložitev
in kršitev načela enakosti v zvezi z izjemami, ki jih predvideva
Direktiva. Prvi tožbeni razlog (nepristojnost Komisije)4
Po navedbah vlade Združenega
kraljestva je Komisija s sprejetjem sporne direktive kršila načela, ki
urejajo razdelitev pooblastil in odgovornosti med institucijami
Skupnosti. Iz institucionalnih določb Pogodbe naj bi izhajalo, da vsa
izvirna zakonodajna pooblastila pripadajo Svetu, medtem ko ima Komisija
le pooblastila za nadzor in izvajanje. Taka razdelitev pristojnosti naj
bi potrjevala posebna pravila Pogodbe o pooblastilih, skoraj vsa pa naj
bi pristojnost za sprejetje uredb in direktiv podeljevala Svetu. Enaka
razdelitev odgovornosti naj bi veljala zlasti na področju pravil o
konkurenci. Te določbe naj bi same po sebi naloge nadzora poverile
Komisiji, medtem ko bi smela izdajati zakonodajne akte le v mejah
posebnega izrecnega prenosa pooblastila, ki ga vsebuje akt Sveta.5
Prav tako je treba po mnenju
vlade Združenega kraljestva določbe Pogodbe, ki izjemoma podeljujejo
Komisiji pristojnost za izdajo direktiv, razlagati ob upoštevanju zgoraj
navedenih poudarkov. Direktive Komisije naj ne bi bile enake narave kot
direktive, ki jih izda Svet. Medtem ko lahko zadnje vsebujejo splošne
zakonske določbe, ki državam članicam, kadar je to potrebno, določijo
nove obveznosti, naj bi bil cilj prvih le obravnavati posebne situacije v
eni ali več teh državah. V primeru člena 90(3) se ta omejeni cilj
izraža v besedilu samega člena, da Komisija „naslovi“ ustrezne direktive
ali odločbe na države članice.6
Vendar ta trditev nima podlage
v institucionalnih določbah Pogodbe. V skladu s členom 4 Komisija
sodeluje pri izvajanju nalog Skupnosti na enaki podlagi kot druge
institucije, vsaka izmed njih pa deluje v mejah pooblastil, ki jih
določa Pogodba. Člen 155 s skoraj enakimi besedami, kot člen 145 opisuje
enako nalogo Sveta, določa, da ima Komisija v skladu s to pogodbo
lastno pristojnost odločanja. Poleg tega pa določbe poglavja, ki na
splošno urejajo učinke in vsebino aktov, ki jih sprejmejo institucije,
zlasti člen 189, ne razlikujejo med direktivami splošnega pomena in
tistimi, ki predpisujejo le posebne ukrepe, kot to prikazuje vlada
Združenega kraljestva. V skladu s prvim odstavkom tega člena ima
Komisija tako kot Svet pristojnost za izdajo direktiv v skladu s
Pogodbo. Iz tega sledi, da omejevanja pristojnosti, ki jo Komisiji
podeljuje posebna določba Pogodbe, ni mogoče izpeljati iz splošnega
načela, ampak iz razlage samega besedila zadevne določbe, v tem primeru
člena 90, ki ga je treba preučiti glede na njegov cilj in položaj v
celotni sistematiki Pogodbe.7
Pri tem ni mogoče ničesar
sklepati na podlagi dejstva, da večina drugih posebnih določb Pogodbe,
ki pristojnost za izdajo splošnih aktov podeljujejo Svetu, ki odloča na
predlog Komisije. Prav tako ni mogoče razlikovati med določbami, ki
predvidevajo sprejetje direktiv, glede na to, ali uporabljajo besedo
„izdati“ ali „nasloviti“. Po členu 189 so direktive in odločbe tako
Sveta kot Komisije naslovljeni na stranke, ki pa so v primeru direktiv
nujno države članice. Če določba predvideva sprejetje direktiv in
odločb, ki so naslovljene na države članice, beseda „nasloviti“ torej
preprosto pomeni najustreznejši skupni izraz.8
V podporo tožbenemu razlogu
nepristojnosti Komisije tri vlade tožečih strank trdijo, da bi lahko
pravila v sporni direktivi sprejel Svet. Ker naj bi bil cilj te
direktive omogočiti Komisiji, da nadzoruje spoštovanje obveznosti, da se
Komisijo v skladu s členom 93(3) obvesti o vseh načrtih za dodelitev
ali spremembo državnih pomoči, in ker člen 94 podeljuje Svetu predvsem
pristojnost, da določi pogoje, pod katerimi se ta odstavek uporablja,
zadevna pravila spadajo v pristojnost te institucije na podlagi tega
člena. V vsakem primeru pa taka pravila sodijo v pristojnost Sveta na
podlagi člena 213 ali, podredno, člena 235. Ker je za to področje
pristojen Svet, po mnenju vlad tožečih strank ni mogoče priznati sočasne
pristojnosti Komisije na podlagi drugih določb Pogodbe.9
Komisija, ki jo podpira
Zvezna republika Nemčija, vztraja pri dejstvu, da Direktiva pokriva
ukrepe, ki so „predhodni“ postopku iz člena 93, in da zato člen 94 ni
upošteven. Prav tako navaja, da člen 213 ne zadeva informacij, ki so na
voljo državam članicam in ki jih morajo predložiti Komisiji na njeno
zahtevo, v skladu s splošno obveznostjo sodelovanja, določeno v členu 5.
Niti člen 124 ni upošteven, saj domneva, da ni drugih pristojnosti za
ukrepanje. Nizozemska vlada poudarja predvsem poseben značaj in
samostojen pomen člena 90.10
Trditve vlad tožečih strank v zvezi s
členoma 213 in 235 je treba zavrniti. Člen 213, ki je v delu splošnih in
končnih določb Pogodbe, namreč ne nasprotuje pooblastilom, ki jih
posebne določbe Pogodbe priznavajo Komisiji. Iz razloga, ki ga je
navedla Komisija, v tem primeru ni mogoče uporabiti člena 235.11
Nasprotno je treba za presojo trditve v
zvezi s členom 94 primerjati določbe tega člena z določbami člena 90, ob
upoštevanju namenov in ciljev obeh členov.12
V tej zvezi je treba ugotoviti, da so
cilji teh dveh določb različni. Člen 94 je del celote določb, ki urejajo
področje državnih pomoči, ne glede na obliko in njihove prejemnike.
Nasprotno se člen 90 nanaša le na podjetja, za katerih dejanja morajo
države prevzeti posebno odgovornost zaradi vpliva, ki ga lahko imajo nad
temi dejanji. Ta člen poudarja, da za ta podjetja, pod pogoji iz
odstavka 2, veljajo vsa pravila Pogodbe; države članice zavezuje, naj
spoštujejo ta pravila pri odnosih s temi podjetji, in Komisiji v tej
zvezi nalaga dolžnost nadzora, ki se lahko po potrebi izvaja s
sprejetjem direktiv in odločb, ki jih naslovi na države članice. 13
Poleg te razlike v ciljih obstaja razlika
glede pogojev, določenih za izvrševanje pooblastil, ki jih obe določbi
priznavata Svetu in Komisiji. Člen 94 dovoljuje Svetu, da sprejme vse
ustrezne uredbe za uporabo členov 92 in 93. Pooblastilo, ki ga člen
90(3) daje Komisiji, je omejeno na direktive in odločbe, ki so potrebne
za učinkovito izvajanje obveznosti nadzora, ki jo Komisiji nalaga ta
odstavek.14
V primerjavi s pristojnostjo Sveta na
podlagi člena 94 se pooblastilo, ki ga ima Komisija na podlagi člena
90(3), tako izvaja na posebnem področju uporabe in pod pogoji, ki se
določijo glede na poseben cilj tega člena. Iz tega sledi, da je
pristojnost Komisije za izdajo sporne direktive odvisna od potreb, ki so
povezane z njeno obveznostjo nadzora iz člena 90, in da morebitni
predpisi, ki jih izda Svet na podlagi svojega splošnega pooblastila na
podlagi člena 94 in ki vključujejo določbe iz posebnega področja pomoči,
ki so odobrene javnim podjetjem, ne nasprotujejo, da to pooblastilo
izvaja Komisija.15
Iz vseh teh ugotovitev sledi, da je treba
prvi tožbeni razlog, ki so ga uveljavljale vlade tožečih strank,
zavrniti. Drugi tožbeni razlog (pomanjkanje nujnosti)16
Francoska in italijanska vlada
ugovarjata, da so pravila Direktive nujna za to, da se Komisiji omogoči
učinkovito izvajanje naloge nadzora, ki ji jo nalaga člen 90. Po njunem
mnenju obstaja popolna pravna ločitev med državo in javnimi podjetji s
finančnega vidika. Sredstva, ki jih javne oblasti dajo na voljo javnim
podjetjem, so prikazana tako v zakonskih proračunskih aktih kot v
bilancah stanja in letnih poročilih podjetij. V demokratični družbi naj
bi bile na voljo informacije o odnosih med državo in javnimi podjetji,
ki so vsaj tako popolne kot informacije o odnosih z zasebnimi podjetji
in precej podrobnejše kot informacije o odnosih med samimi zasebnimi
podjetji.17
Komisija napotuje na četrto in peto uvodno
izjavo Direktive, ki navajata, da utegne zapletenost finančnih odnosov
med nacionalnimi javnimi oblastmi in javnimi podjetji ovirati izvajanje
dolžnosti nadzora Komisije in da bo poštena in učinkovita uporaba pravil
v zvezi s pomočjo v Pogodbi tako za javna kot zasebna podjetja mogoča
le, če ti finančni odnosi postanejo pregledni. V postopku pred Sodiščem
sta Komisija in vlada Zvezne republika Nemčije navajali primere, da bi
dokazali, da ti odnosi niso bili dovolj pregledni, da bi Komisiji
omogočali ugotovitev, ali so bile državne pomoči dodeljene javnim
podjetjem.18
Upoštevajoč različne oblike javnih
podjetij v različnih državah članicah in razvejenost njihove dejavnosti
je neizogibno, da so tudi njihovi finančni odnosi z javnimi oblastmi
zelo raznoliki, pogosto precej zapleteni in jih je zato težko
nadzorovati celo ob pomoči javnih virov informacij, na katere so se
sklicevale vlade tožečih strank. V teh okoliščinah ni mogoče zanikati
potrebe, da Komisija išče dodatne informacije o teh odnosih na način, da
vzpostavi skupna merila za vse države članice in vsa zadevna podjetja.
Glede natančne določitve teh meril vlade tožečih strank niso dokazale,
da je Komisija prekoračila meje pooblastila, ki ji ga daje člen 90(3).19
Iz tega sledi, da je treba zavrniti
tožbeni razlog pomanjkanja nujnosti. Enako velja za očitek Komisiji,
predvsem italijanske vlade, glede pomanjkanja sorazmernosti. Tretji tožbeni razlog (diskriminacija javnih podjetij v primerjavi z zasebnimi podjetji)20
Francoska in italijanska vlada
zatrjujeta, da iz člena 222 in iz člena 90 jasno izhaja, da je treba
enako obravnavati javna in zasebna podjetja. Učinek Direktive naj bi
torej bil, da prva podjetja postavlja v manj ugoden položaj kot druga
predvsem zato, ker javnim podjetjem nalaga posebne obveznosti, zlasti
glede računovodstva, ki jih od zasebnih podjetij ne zahteva.21
V tej zvezi je treba opozoriti, da načelo
enakosti, na katero se sklicujejo vlade v zvezi z odnosi med javnimi in
zasebnimi podjetji na splošno, domneva, da sta obe skupini podjetij v
primerljivih položajih. V mejah, ki jih določa upoštevna zakonodaja,
zasebna podjetja določajo svojo industrijsko in poslovno strategijo še
zlasti ob upoštevanju zahtev po donosnosti. Na odločitve javnih podjetij
lahko nasprotno vplivajo najrazličnejši dejavniki pri zasledovanju
ciljev javnega interesa s strani javnih oblasti, ki lahko vplivajo na te
odločitve. Gospodarske in finančne posledice takega vpliva vodijo do
vzpostavitve posebne oblike finančnih odnosov med temi podjetji in
javnimi oblastmi, ki se razlikujejo od odnosov, ki obstajajo med javnimi
oblastmi in zasebnimi podjetji. Ker se Direktiva nanaša prav na te
posebne finančne odnose, tožbenega razloga diskriminacije ni mogoče
sprejeti. Četrti tožbeni razlog (kršitev členov 90, 92 in 93 s tem, da Direktiva opredeljuje pojma javno podjetje in državna pomoč)22
Francoska in italijanska vlada
zatrjujeta, da člena 2 in 3 Direktive brez vsake pravne podlage
dopolnjujeta določbe členov 90, 92 in 93 Pogodbe s tem, da opredeljujeta
pojem javno podjetje in določata finančne odnose, ki lahko po mnenju
Komisije pomenijo državne pomoči.23
Ti očitki niso utemeljeni. Glede
definicije finančnih odnosov iz člena 3, za katere veljajo pravila
Direktive, zadošča ugotovitev, da Komisija ne poskuša opredeliti pojma
pomoči v smislu členov 92 in 93 Pogodbe, ampak skuša zgolj določiti
finančne transakcije, za katere Komisija meni, da mora biti o njih
obveščena, da bi lahko preverjala, ali je država članica pomoč dodelila
zadevnim podjetjem, ne da bi pri tem izpolnila obveznosti priglasitve v
skladu s členom 93(3). Kot je bilo že navedeno v zvezi z drugim tožbenim
razlogom, ni dokazano, da je Komisija s tem prekoračila meje svoje
diskrecijske pravice, ki ji jo podeljuje člen 90(3).24
V zvezi z določbami člena 2, ki razmejuje
pojem javno podjetje „za namene te direktive“, je treba poudariti, da
namen te določbe ni opredeliti ta pojem, kot je tisti iz člena 90
Pogodbe, ampak vzpostaviti potrebna merila za omejitev skupine podjetij,
za katere finančne odnose z javnimi oblastmi velja dolžnosti
zagotavljanja informacij, ki jo predpisuje ta direktiva. Pri presoji te
omejitve, ki je poleg tega nujno potrebna, da se države članice
seznanijo z obsegom svojih obveznosti po Direktivi, je torej treba
primerjati opredeljena merila s preudarki, na katerih temelji obveznost
nadzora, ki ga Komisiji nalaga člen 90.25
V skladu s členom 2 Direktive izraz
„javna podjetja“ pomeni vsako podjetje, nad katerim lahko javne oblasti
neposredno ali posredno izvajajo prevladujoč vpliv. Drugi odstavek tak
vpliv predpostavlja, kadar javne oblasti neposredno ali posredno
razpolagajo z večinskim deležem vpisanega kapitala, nadzorujejo večino
glasov ali lahko imenujejo več kot polovico članov upravnega,
vodstvenega ali nadzornega organa podjetja.26
Kot je Sodišče že ugotovilo, je razlog,
da so v Pogodbo vključene določbe člena 90, prav ta vpliv, ki ga lahko
javne oblasti izvajajo nad poslovnimi odločitvami javnih podjetij. Tak
vpliv se lahko izvaja na podlagi finančne udeležbe ali na podlagi pravil
o vodenju podjetja. Z izbiro enakih meril za opredelitev finančnih
odnosov, o katerih mora pridobiti informacije, da bi lahko opravljala
obveznost nadzora na podlagi člena 90(3), je Komisija ostala v mejah
pooblastila, ki ji ga podeljuje ta določa.27      Iz tega sledi, da je treba zavrniti tudi četrti tožbeni razlog. Peti tožbeni razlog (nespoštovanje predpisov, ki določajo področje uporabe Pogodb EGS, ESPJ in ESAE)28
Francoska vlada poudarja, da je
opredelitev javnega podjetja iz člena 2 Direktive povsem splošna in da
izjema, določena v členu 4 glede energetskega sektorja, vključno pri
jedrski energiji s proizvodnjo in oplemenitenjem urana, predelavo
izrabljenega goriva in pripravo snovi, ki vsebujejo plutonij, daje vtis,
da Direktiva s tem pridržkom velja za javna podjetja, za katera veljata
Pogodbi ESPJ in ESAE. Ker izvedeni pravni akt, ki je sprejet v okviru
Pogodbe EGS, ne more urejati področja, ki je zajeto v veljavnih določbah
drugih Pogodb, francoska vlada podredno predlaga razveljavitev
Direktive, ker pokriva podjetja, ki spadajo na področje Pogodb ESPJ in
ESAE.29
Komisija priznava, da se ta direktiva v
skladu s členom 232(1) Pogodbe EGS in zaradi pravil Pogodbe ESPJ o
pomoči, ki je dodeljena podjetjem, ki spadajo na področje te pogodbe, ne
sme uporabljati za ta podjetja. Glede podjetij iz jedrskega sektorja pa
navaja, da Pogodba ESAE ne vsebuje določb o državnih pomočeh. Zato naj
bi člena 92 in 93 Pogodbe EGS in Direktiva veljali za podjetja iz tega
sektorja, pri čemer hkrati veljajo izjeme, ki jih izrecno predvideva
člen 4 Direktive.30
V skladu s členom 232(1) Pogodbe EGS
določbe te pogodbe ne spreminjajo določb Pogodbe ESPJ, zlasti glede
pravic in obveznosti držav članic, pooblastil institucij te Skupnosti in
pravil, ki jih ta pogodba določa za delovanje skupnega trga premoga in
jekla.31
Ker člen 90(3) zadeva prav pooblastila
institucij in ker sporna direktiva državam članicam nalaga obveznosti na
področju pomoči, na katerem sama Pogodba ESPJ vsebuje pravila, ki so
naslovljena na države članice in podjetja, ki delujejo na trgu premoga
in jekla, iz člena 232 Pogodbe EGS neposredno izhaja, da sporne
direktive ni mogoče uporabljati za odnose s takimi podjetji. Iz tega
razloga Direktiva v tej točki ni nezakonita, čeprav bi bilo nedvomno
veliko bolj v interesu pravne jasnosti, če bi bila izključitev teh
podjetij razvidna iz samega besedila Direktive.32
Nasprotno pa glede razmerja s Pogodbo
ESAE člen 232(2) Pogodbe EGS navaja le, da določbe slednje ne odstopajo
od določb prvonavedene pogodbe. Francoska vlada ni dokazala, da določbe
Direktive odstopajo od določb Pogodbe ESAE. Iz tega sledi, da tega
tožbenega razloga ni mogoče sprejeti. Šesti tožbeni razlog (neobrazložitev in kršitev načela enakosti v zvezi z izjemami, ki jih predvideva Direktiva)33
Člen 4 Direktive s področja uporabe,
poleg energetskega sektorja, izključuje tista javna podjetja, katerih
neobdavčeni letni promet ni dosegel vsote 40 milijonov ekujev v dveh
predhodnih finančnih letih, podjetja, ki ponujajo storitve in ne
vplivajo občutno na trgovino med državami članicami, podjetja iz
vodnega, transportnega, poštnega in telekomunikacijskega področja ter
javne kreditne institucije.34
Po mnenju italijanske vlade so te izjeme
diskriminatorne in neutemeljene. Meni, da je izjeme po dejavnostih
mogoče dovoliti le, kadar v zadevnem sektorju ne vlada konkurenca
znotraj Skupnosti.35
Ne glede na to, da tožbeni razlog meri
bolj na širitev področja uporabe Direktive, ni utemeljen. Dvanajsta
uvodna izjava Direktive namreč navaja, da je treba izvzeti dejavnosti,
ki so zunaj sfere konkurence ali ki jih že pokrivajo posebni ukrepi
Skupnosti, ki zagotavljajo primerno preglednost, javna podjetja, ki
pripadajo sektorjem dejavnosti, za katere bi bilo treba sprejeti posebne
predpise, ter podjetja, katerih poslovanje se ne izvaja toliko, da bi
bila dosežena administrativna meja za zagotavljanje preglednosti. Vse te
ugotovitve, od katerih se vsaj ena nanaša na vsak sektor, ki ga
izključuje člen 4 Direktive, vsebujejo zadostna objektivna merila, ki
upravičujejo izvzem s področja uporabe Direktive.36
Skleniti je torej treba, da tožbe, ki so
jih vložile tri vlade, niso razkrile nobenih dejavnikov, ki bi
utemeljevali razveljavitev sporne direktive, čeprav delno. Zato je treba
te tožbe zavrniti. Stroški37
V skladu s členom 69(2) Poslovnika se
neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili priglašeni. 38
Vlade tožečih strank s tožbenimi predlogi
niso uspele, zato se jim naloži plačilo stroškov. Enako velja za
francosko vlado kot intervenientko v zadevah od 189 do 190/80.39
Izmed vlad, ki so intervenirale v podporo
predlogom Komisije, je le nizozemska vlada predlagala, naj se plačilo
stroškov naloži tožečim strankam. Zato se Francoski republiki,
Italijanski republiki in Združenemu kraljestvu poleg njihovih stroškov
naloži plačilo stroškov Komisije in Kraljevine Nizozemske.Iz teh razlogov je Sodišče razsodilo:1)      Tožbe se zavrnejo.2)      Francoska
republika, Italijanska republika in Združeno kraljestvo poleg svojih
stroškov nosijo stroške Komisije in Kraljevine Nizozemske.Mertens de Wilmars      Touffait            DuePescatore      Mackenzie
Stuart      O´Keeffe      Koopmans      Chloros      GrévisseRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 6. julija 1982.Sodni tajnik                   PredsednikP. Heim                   J.
Mertens de Wilmars* Jeziki postopka: angleščina, francoščina in italijanščina.