62008CC0471_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Helsingin käräjäoikeus (prvostopenjsko sodišče v Helsinkih) (Finska) s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo z odločbo z dne 30. oktobra 2008, prosi za razlago člena 11(1) Direktive Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile ali dojijo (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS)(2) . Ta predlog izvira iz spora med S. M. Parviainen, glavno stevardeso, ki je bila zaradi nosečnosti premeščena na slabše plačano delovno mesto na zemlji, in Finnair Oyj, predmet spora pa je izplačilo vsaj enakega plačila, kot ga je prejemala tožeča stranka v postopku v glavni stvari, ko je delala kot glavna stevardesa, preden je bila razporejena na delovno mesto na zemlji.
2. Ta postopek omogoča Sodišču, da prvič razlaga določbe člena 11(1) Direktive 92/85 v primeru, ko noseča delavka dela še po začasni razporeditvi na novo delovno mesto.
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
3. Direktiva 92/85 v deveti uvodni izjavi določa, da varnost in zdravje nosečih delavk, delavk, ki so pred kratkim rodile, ali delavk, ki dojijo, ne bi smela niti neugodno vplivati na položaj delavk na trgu dela niti delovati v nasprotju z direktivami, ki se nanašajo na enako obravnavanje moških in žensk.
4. Iz osme uvodne izjave Direktive 92/85 izhaja, da morajo noseče delavke, delavke, ki so pred kratkim rodile, ali delavke, ki dojijo, v mnogo pogledih veljati za posebej rizično skupino in je treba sprejeti ukrepe v zvezi z njihovo varnostjo in zdravjem pri delu.
5. Člen 4(1) Direktive 92/85 z naslovom „Ocena in obveščanje“ določa:
„Za vse dejavnosti, ki bi lahko vključevale posebno nevarnost izpostavljenosti dejavnikom, postopkom ali delovnim pogojem, ki so primeroma našteti na odprtemu seznamu v Prilogi I, delodajalec oceni naravo, stopnjo in trajanje izpostavljenosti delavk v skladu s členom 2 v zadevnem podjetju in/ali (ustanovi) bodisi neposredno bodisi s pomočjo služb za varstvo in preventivo, navedenimi v členu 7 Direktive [Sveta] 89/391/EGS [z dne 12. junija 1989 o uvajanju ukrepov za spodbujanje izboljšav varnosti in zdravja delavcev pri delu (UL L 183, str. 1], da bi:
– ocenil tveganja za varnost ali zdravje in kakršne koli možne učinke na nosečnost ali dojenje delavk v skladu s členom 2,
– odločil, kako ukrepati.“
6. Člen 5 te direktive z naslovom „Ravnanje, ki sledi rezultatom ocene“ določa:
„1.	Če rezultati ocene, navedene v členu 4(1), pokažejo nevarnost za varnost ali zdravje oziroma vpliv na nosečnost ali dojenje delavke iz člena 2, delodajalec, brez vpliva na člen 6 Direktive 89/391/EGS, sprejme ustrezne ukrepe, da z začasno prilagoditvijo delovnih razmer in/ali delovnega časa delavke zagotovi, da se ta delavka izogne izpostavljenosti takšnim nevarnostim.
2.	Če prilagoditev njenih delovnih razmer in/ali delovnega časa tehnično in/ali objektivno ni izvedljiva oziroma je zaradi pravilno utemeljenih razlogov ni mogoče razumno zahtevati, delodajalec sprejme potrebne ukrepe za premestitev te delavke na drugo delovno mesto.
3.	Če njena premestitev na drugo delovno mesto tehnično in/ali objektivno ni izvedljiva oziroma je zaradi pravilno utemeljenih razlogov ni mogoče zahtevati, se delavki zagotovi dopust v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso za celotno obdobje, ki je potrebno za zagotovitev varovanja njenega zdravja.
[…]“
7. V skladu s členom 8(1) Direktive 92/85 morajo države članice sprejeti potrebne ukrepe in zagotoviti, da imajo noseče delavke, delavke, ki so pred kratkim rodile, in delavke, ki dojijo, iz člena 2 pravico do neprekinjenega obdobja porodniškega dopusta, ki traja vsaj 14 tednov in je razporejen pred porodom in/ali po njem v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali prakso.
8. Člen 11 Direktive 92/85 z naslovom „Pravice iz delovnega razmerja“ določa:
„Da bi delavkam iz člena 2 zagotovili uresničevanje njihovih pravic glede varnosti in zdravja pri delu, kot so priznane v tem členu, je treba zagotoviti:
1. v primerih, navedenih v členih 5, 6 in 7, pravice iz delovnega razmerja, ki se nanašajo na pogodbo o zaposlitvi, vključno z ohranjanjem plačila in/ali pravice do ustreznega nadomestila za delavke iz člena 2, se zagotovijo v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso;
2. da mora biti v primeru, navedenem v členu 8, zagotovljeno naslednje:
(a) pravice, povezane s pogodbo o zaposlitvi delavk iz člena 2, razen tistih, ki so omenjene v spodnji točki (b);
(b) ohranjanje plačila in/ali ustreznega nadomestila za delavke iz člena 2;
3. da v točki 2(b) navedeno nadomestilo šteje za ustrezno, če zagotavlja dohodek, ki je vsaj enak tistemu, ki bi ga delavka prejela v primeru prekinitve svojih dejavnosti zaradi razlogov, ki so povezani z njenim zdravstvenim stanjem, v skladu s kakršno koli zgornjo mejo, ki je določena v skladu z nacionalno zakonodajo;
[…]“
9. Priloga I k Direktivi 92/85, na katero se sklicuje člen 4 te direktive, kot fizične dejavnike, ki bi lahko povzročili poškodbe ploda in/ali prekinili placentno pritrditev, med drugim navaja ionizirajoče in neionizirajoče sevanje.
B – Nacionalna ureditev
10. Zakon o enakosti med moškimi in ženskami (naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annettu laki (609/1986)) prepoveduje diskriminacijo zaradi spola.
11. V skladu s členom 7(1) zakona o enakosti med moškimi in ženskami, kakor je bil spremenjen z zakonom 232/2005, je prepovedana kakršna koli neposredna ali posredna diskriminacija zaradi spola. V skladu z odstavkom 2 te določbe tudi premestitev osebe na drugačen položaj zaradi nosečnosti ali poroda šteje kot neposredna diskriminacija.
12. V skladu s členom 8(1), drugi pododstavek, zakona o enakosti med moškimi in ženskami, kakor je bil spremenjen z zakonom 232/2005, je treba ravnanje delodajalca šteti za diskriminacijo, prepovedano z zakonom, če delodajalec, ko sprejema odločitve v zvezi z delovnimi razmerami, ravna tako, da je zadevna oseba zaradi nosečnosti, poroda ali drugega razloga, povezanega s spolom, v slabšem položaju.
13. V skladu s členom 2 naslova 2 zakona o pogodbi o delu (työsopimuslaki (55/2001)) delodajalec brez upravičenega razloga ne more različno obravnavati delavcev zaradi njihove starosti, zdravstvenega stanja, invalidnosti, nacionalne ali etnične pripadnosti, državljanstva, spolne usmerjenosti, jezika, vere, mišljenja, prepričanja, družinskih vezi, sindikalne ali politične dejavnosti ali drugega primerljivega dejstva.
14. V skladu s členom 3 naslova 2 zakona o pogodbi o delu si je treba, če delovne naloge ali delovne razmere noseče delavke ogrožajo njeno zdravje ali zdravje ploda in če dejavnika tveganja, ki je posledica dela ali delovnih razmer, ni mogoče odpraviti, prizadevati za premestitev zadevne delavke za čas nosečnosti, tako da lahko opravlja druge ustrezne naloge, pri čemer se upoštevata njena delovna sposobnost in poklicna usposobljenost.
15. Podobna določba je v členu 11(2) naslova 2 zakona o varnosti pri delu (työturvallisuuslaki (738/2002)).
16. V skladu s členom 4(3) zakona o kolektivni pogodbi (työehtosopimuslaki (436/1946)) taka pogodba zavezuje delodajalce in delavce, ki so ali so bili člani združenja, za katero je veljala kolektivna pogodba. Ti delodajalci in delavci morajo v pogodbah o delu, ki jih sklenejo, spoštovati določbe zadevne kolektivne pogodbe.
17. Člen 4 naslova 9 zakona o zdravstvenem zavarovanju (sairausvakuutuslaki (1224/2004)) določa, da je noseča delavka, ki opravlja plačano delo, upravičena do posebnega porodniškega dodatka („erityisäitiysraha“), če njeno zdravje ali zdravje ploda ogroža kemična snov, sevanje, nalezljiva bolezen, povezana z njenimi delovnimi nalogami ali delovnimi razmerami, ali drug primerljiv element. Posebni porodniški dodatek se izplača, če je zavarovanka zmožna delati, a ji ni mogoče dodeliti drugega dela v smislu člena 3(2) naslova 2 zakona o pogodbi o delu in zato ne sme biti na delovnem mestu.
18. Plačilo porodniškega dopusta in posebnega porodniškega dopusta je urejeno s členom 16(B) kolektivne pogodbe za letalsko osebje (matkustamohenkilökunnan työehtosopimus), sklenjene med sindikatom stevardes in stevardov Finske ter združenjem delodajalcev v storitvenem sektorju, ki je veljala med 1. aprilom 2005 in 30. septembrom 2007.
19. V skladu s členom 16(B)(2) lahko stevardesa, takoj ko ugotovi, da je noseča, neha leteti. Ne glede na zdravstvene razloge je dovoljeno leteti najkasneje do 18. tedna nosečnosti.
20. V skladu s členom 16(B)(3) je stevardesa na svoj predlog za čas nosečnosti lahko razporejena na drugo delovno mesto, ki ji ga dodeli delodajalec. Na njen predlog ji delodajalec dodeli drugo delo najkasneje do datuma, ko se začnejo izplačevati nadomestila za porodniški dopust („äitiyspäiväraha“), opredeljena v zakonu o zdravstvenem zavarovanju.
21. Finska zakonodaja ne vsebuje izrecne določbe o določitvi plače, če je noseča delavka premeščena, da bi opravljala drugačne naloge.
22. V skladu s členom 16(B)(4) kolektivne pogodbe za letalsko osebje se plače iz točk 1 in 3 člena 16(B) izplačajo v višini plačila za letni dopust. Stevardesa, ki zavrne dodeljeno delo, izgubi pravico do navedenega plačila.
III – Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
23. S. M. Parviainen je od 8. aprila 1998 delala pri Finnair Oyj kot stevardesa. Oktobra 2005 je postala glavna stevardesa.
24. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je zanosila v začetku leta 2007. Predvideni datum poroda je bil 16. oktober 2007.
25. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je bila zaradi nosečnosti 30. aprila 2007 premeščena na delovno mesto na zemlji, tj. v pisarni. Na tem delovnem mestu je bila do 15. septembra 2007, ko je nastopila porodniški dopust. Ta premestitev je bila izvedena v skladu s členom 5(1) in (2) Direktive 92/85, upoštevnimi določbami finske zakonodaje o pogodbi o delu in varnosti pri delu ter kolektivno pogodbo za letalsko osebje. Iz spisa je razvidno, da je bila tožeča stranka v postopku v glavni stvari premeščena zaradi izpostavljenosti fizičnim dejavnikom pri delu, kot sta ionizirajoče in neionizirajoče sevanje, ki lahko povzročita poškodbe ploda.
26. Iz predložitvene odločbe izhaja, da so velik del celotnega plačila, ki ga je prejemala tožeča stranka kot glavna stevardesa, predstavljali dodatki za vodstvene delavce in drugi dodatki. Po navedbah tožene stranke v postopku v glavni stvari na obravnavi pred Sodiščem bi tožeča stranka v postopku v glavni stvari tako med drugim dobila dodatek za dodatno delo, če to presega 95 ur na mesec, dodatek za nočno in nedeljsko delo ter dneve dopusta, dodatek za nadure, če delovni dan preseže 8 ur, dodatek za dolg polet, za polet med časovnimi pasovi itd. Kot je navedlo predložitveno sodišče, so ti dodatki predstavljali približno 40 % skupnega plačila pred premestitvijo. Osnovna mesečna plača tožeče stranke v postopku v glavni stvari je znašala 1821,76 EUR, povprečna mesečna plača pa 3383,04 EUR. Po podatkih predložitvenega sodišča se dodatki, ki se izplačajo delavcem, lahko zelo razlikujejo glede na to, ali gre za vodstvenega delavca, kot je glavna stevardesa, ali za stevardeso ali stevarda. Poleg tega lahko osebe v istem plačnem razredu opravijo zelo različno število ur, kar vpliva na znesek dodatkov.
27. Iz spisa izhaja tudi, da je tožena stranka v postopku v glavni stvari v skladu z lokalnim sporazumom med socialnimi partnerji, povezanim s kolektivno pogodbo za letalsko osebje, 20. junija 1989 sprejela odločbo o določitvi plačila za delo na zemlji, ki se izplača stevardesam med nosečnostjo. V skladu s to odločbo tožena stranka v postopku v glavni stvari stevardesam, ki so zaradi nosečnosti dodeljene na delovno mesto na zemlji, za zadevno obdobje izplača plačo v višini plačila za plačan letni dopust. Ta plača je sestavljena iz osnovne mesečne plače in dodatka „lisäpäiväpalkka“ za letni dopust. Ta dodatek se izračuna na podlagi povprečne vrednosti dodatkov „lisäpäiväpalkka“ vseh stevardes in stevardov v isti plačni kategoriji. Po navedbah tožene stranke v postopku v glavni stvari se pri izračunu dodatka „lisäpäiväpalkka“ za letni dopust, ki je dodatek za osebje na zemlji, upoštevajo vsi dodatki, da se zmanjša razlika med njihovimi dodatki in dodatki letalskega osebja.
28. Po začasni razporeditvi na delovno mesto na zemlji se je skupna mesečna plača tožeče stranke v postopku v glavni stvari, vključno z dodatki, ki jih je prejemala kot glavna stevardesa in zaradi težjih delovnih razmer letalskega osebja, znižala za 834,56 EUR, tj. za približno 33 % glede na njeno povprečno plačo v letu 2006.
29. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari meni, da tožena stranka v postopku v glavni stvari ni imela pravice, da ji po razporeditvi na delovno mesto na zemlji zniža plačo. Njeno ravnanje naj bi bilo diskriminatorno ter v nasprotju z Direktivo 92/85 in finskim zakonom o enakosti med moškimi in ženskami. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari je v tožbi pred predložitvenim sodiščem za sporno obdobje zahtevala vsaj enako plačilo, kot ga je prejemala pred začasno spremembo delovnega mesta.
30. Tožena stranka v postopku v glavni stvari je predlagala, naj se tožba zavrne. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari naj bi med nosečnostjo prejemala višje plačilo kot oseba, ki redno opravlja enakovredno delo na zemlji.
31. Helsingin käräjäoikeus je menilo, da se Sodišče še ni opredelilo do tega, kako je treba razlagati člen 11(1) Direktive 92/85, zato je prekinilo odločanje in Sodišču postavilo to vprašanje za predhodno odločanje:
„Ali je člen 11(1) Direktive [92/85] treba razlagati tako, da je delavka, ki je bila zaradi nosečnosti premeščena na drugo, manj plačano delovno mesto, v skladu z Direktivo upravičena do plačila v enaki višini, kot ga je povprečno prejemala pred premestitvijo, in ali je v zvezi s tem pomembno, kateri dodatki in na kateri podlagi so se delavki izplačevali poleg njene mesečne osnovne plače?“
32. Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, tožena stranka v postopku v glavni stvari, finska in italijanska vlada ter Komisija Evropskih skupnosti so v skladu s členom 23 Statuta Sodišča predložile pisna stališča. Te stranke so bile tudi zaslišane na obravnavi 17. septembra 2009, razen italijanske vlade, ki na obravnavi ni imela svojega zastopnika.
IV – Analiza
33. S prvim delom vprašanja za predhodno odločanje predložitveno sodišče sprašuje, ali je treba člen 11(1) Direktive 92/85 razlagati tako, da je delavka, ki je bila zaradi nosečnosti razporejena na drugo, manj plačano delovno mesto, upravičena do enakega plačila, kot ga je povprečno prejemala pred to razporeditvijo. Z drugim delom vprašanja se predložitveno sodišče navezuje na trditev tožene stranke v postopku v glavni stvari, da bi bilo treba upoštevati posebne delovne razmere letalskega osebja, in želi v bistvu izvedeti, ali je za namene razlage člena 11(1) Direktive 92/85 upoštevno, da je prej plačilo noseče delavke vključevalo vrsto dodatkov, ki so bili odvisni od opravljanja posebnih nalog, ki se na začasnem delovnem mestu noseče delavke ne zahtevajo.
A – Prvi del vprašanja za predhodno odločanje: razlaga člena 11(1) Direktive 92/85
34. Uvodoma je treba opozoriti, da se predložitveno sodišče ni vprašalo o morebitnem horizontalnem neposrednem učinku člena 11(1) Direktive 92/85, za razlago katerega prosi Sodišče, čeprav odloča v sporu med posameznikoma.
35. V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso direktiva sama za posameznika ne more ustvarjati obveznosti in da se torej nanjo kot tako ni mogoče sklicevati v sporu proti posamezniku, tako da celo jasne, natančne in nepogojne določbe direktive, ki posameznikom daje pravice ali jim nalaga obveznosti, kot take ni mogoče uporabiti v okviru spora, ki poteka izključno med posamezniki.(3)
36. Vendar je nacionalno sodišče pri uporabi nacionalnega prava to dolžno razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena zadevne direktive, da bi se dosegla v njej določen rezultat in skladnost s členom 249, tretji odstavek, ES.(4)
37. Ugotavljam, da predložitveno sodišče ni navedlo, katera posamezna določba je v nacionalno zakonodajo prenesla člen 11(1) Direktive 92/85. Ker je ta določba lahko vsaj delno veljavno prenesena z nacionalnimi praksami(5), tj. zlasti s kolektivnimi pogodbami med socialnimi partnerji – katerih tradicionalno vlogo pri določanju plačil v nordijskih deželah poznamo(6) – bo moralo tudi predložitveno sodišče, ki odloča v tožbi zoper odločbo na področju plač, ki jo je tožena stranka v postopku v glavni stvari sprejela v okviru izvajanja kolektivne pogodbe za letalsko osebje, uporabiti to pogodbo, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena Direktive 92/85.
38. Zato je osrednji problem, ki ga odpira prvi del vprašanja za predhodno odločanje, ali je noseča delavka, stevardesa, ki ji je zaradi nosečnosti dodeljena zaposlitev na zemlji, v skladu s členom 11(1) Direktive 92/85 upravičena do celotnega plačila, ki ga je prejemala pred začasno prerazporeditvijo, oziroma, nasprotno, ali ji delodajalec v času prerazporeditve na zemljo lahko izplačuje nižjo, vendar vsaj enako plačo, kot jo prejema osebje na zemlji, v skladu s kolektivno pogodbo za letalsko osebje.
39. V skladu s členom 11(1) Direktive 92/85 je treba noseči delavki, če je zaradi nevarnosti izpostavljenosti dejavnikom ali delovnim razmeram, ki bi lahko ogrozili njeno varnost ali zdravje (člen 6 te direktive), kot je nočno delo (člen 7 te direktive), razporejena na drugo delovno mesto (člen 5(2) te direktive), zagotoviti „pravice iz delovnega razmerja, ki se nanašajo na pogodbo o zaposlitvi, vključno z ohranjanjem plačila in/ali pravice do ustreznega nadomestila […] v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso“.
40. Stranke, ki so Sodišču predložile stališča, različno razlagajo del stavka iz člena 11(1) Direktive 92/85, navedenega v prejšnji točki.
41. Po mnenju tožeče stranke v postopku v glavni stvari in Komisije naj bi ta del stavka pomenil, da je noseča delavka, ki v nosečnosti opravlja poklicno dejavnost, vendar je začasno razporejena na drugo delovno mesto, upravičena do celotnega plačila, ki ga je prejemala pred nosečnostjo.
42. Medtem ko tožena stranka v postopku v glavni stvari in finska vlada menita, da člen 11(1) Direktive 92/85 prepušča državam članicam, da določijo raven plačila, ki ga je treba zagotoviti noseči delavki v položaju, kot je ta v zadevi v glavni stvari, pa se zdi, da italijanska vlada trdi, da bi bilo treba to določbo razlagati tako, da se tej delavki zagotovi ustrezno plačilo v skladu z nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso.
43. Menim, da je treba pred odgovorom na prvi del vprašanja za predhodno odločanje preučiti besedilo in namen Direktive 92/85.
44. V zvezi z besedilom člena 11(1) Direktive 92/85, čeprav ni najbolje napisano, se zdi, da uporaba nedoločnega člena („une“ v francoščini) pred besedo „plačila“ a priori
izključuje, da bi Direktiva 92/85 nalagala državam članicam, naj zagotovijo nedotakljivost plačila, ki ga je noseča delavka prejemala pred začasno razporeditvijo na novo delovno mesto.(7) Zdi se, da to presojo podpira sklicevanje na „nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso“, tj. zlasti na kolektivne pogodbe, v členu 11(1) Direktive 92/85. Torej bi morale države članice natančno določiti plačilo, zagotovljeno noseči delavki, ki spada na področje uporabe člena 5 Direktive 92/85, zlasti njegovega odstavka 2.
45. V zvezi s tem ugotavljam, da je moralo Sodišče v sodbi Boyle in drugi(8) razlagati enak stavek, kot je ta v členu 11(1) Direktive 92/85, to je stavek iz točke 2(b) tega člena, v okoliščinah pravic noseče ženske, ki je izkoristila porodniški dopust (položaj iz člena 8 Direktive 92/85).
46. V tej sodbi je Sodišče v zvezi s plačilom in pravico do ustreznega nadomestila za nosečo žensko na porodniškem dopustu ugotovilo, da „čeprav se besedilo člena 11
nanaša samo na ustreznost nadomestila, pa mora biti tudi prihodek, ki je zagotovljen delavkam na porodniškem dopustu, kadar je izplačan v obliki plačila, in če je smiselno, skupaj z nadomestilom, ustrezen v smislu člena 11(3) Direktive 92/85“(9) . Iz tega sledi, podobno kot je Sodišče pojasnilo v sodbi Gillespie in drugi(10) v zvezi z razlago člena 141 ES, da te določbe ne zahtevajo, da se ohrani celotno plačilo delavk med porodniškim dopustom, če izplačani znesek ni tako minimalen, da bi bil s tem vprašljiv namen porodniškega dopusta.
47. To pojasnilo pa a contrario ne pomeni, da je glede na besedilo člena 11(1) Direktive 92/85 noseča delavka, če je bila razporejena na drugo delovno mesto, nujno upravičena do celotnega plačila, ki ga je prejemala pred začasno razporeditvijo na drugo delovno mesto.
48. V zvezi s tem opozarjam, da je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Boyle in drugi menilo, da se pridevnik „ustrezen“ ne nanaša samo na izraz „nadomestilo“ iz člena 11(2)(b) Direktive 92/85, ampak na „besedilo člena 11“ v celoti, torej vključno s členom 11(1) te direktive. Še več, v skladu s to sodbo se pridevnik ustrezen nanaša tudi na prihodek, izplačan v obliki plačila. Nasprotna razlaga, ki bi vodila v to, da noseče delavke ohranijo neopredeljeno „plačilo“, bi bila namreč nesmiselna.
49. Iz tega je torej mogoče sklepati, da namen člena 11 Direktive 92/85 ni zagotoviti noseči delavki, da ohrani plačilo, ki ga je prejemala pred nosečnostjo, ampak da ohrani ustrezno plačilo.
50. Čeprav člen 11(3) Direktive 92/85 natančno opredeli merilo za ustreznost plačila in/ali nadomestila v primeru porodniškega dopusta, s tem ko navede, da mora nadomestilo zagotavljati „dohodek, ki je vsaj enak tistemu, ki bi ga delavka prejela v primeru prekinitve svojih dejavnosti zaradi razlogov, ki so povezani z njenim zdravstvenim stanjem“, s čimer porodniški dopust izenači z bolniškim dopustom, pa ne vsebuje nobene natančne navedbe za določitev ustreznosti plačila in/ali nadomestila, kadar je noseča delavka razporejena na drugo delovno mesto, kot ga je imela pred nosečnostjo.
51. Vendar brez posebne natančne opredelitve zakonodajalca Skupnosti in ob upoštevanju sklicevanja na nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso v členu 11(1) Direktive 92/85 te določbe ni mogoče razlagati tako, da državam članicam v vseh primerih, na katere se nanaša, nalaga, da morajo noseči delavki zagotoviti nedotakljivost plačila, ki ga je prejemala pred nosečnostjo.
52. Zdi se mi, da to presojo potrjuje dejstvo, da se člen 11(1) Direktive 92/85 ne nanaša samo na položaj noseče delavke iz člena 5(2) te direktive, ki je začasno razporejena na novo delovno mesto, ampak tudi na položaj noseče delavke iz odstavka 3 tega člena, ki se ji zagotovi dopust za celotno obdobje, ki je potrebno za zagotovitev varovanja njenega zdravja.
53. Če pa bi bilo treba člen 11(1) Direktive 92/85 razlagati tako, da „se ohrani celotno plačilo“, bi taka razlaga nalagala državam članicam, naj na podlagi te direktive enako obravnavajo nosečo delavko, ki se ji zagotovi dopust, in nosečo delavko, ki še naprej opravlja poklicno dejavnost. Dvomim, da bi bil to namen avtorjev Direktive 92/85.
54. Če bi dopustili razlago, ki jo zagovarjata tožeča stranka v postopku v glavni stvari in Komisija, v skladu s katero bi člen 11(1) Direktive 92/85 zavezoval države članice, da noseči delavki dodelijo plačilo, kakršno je prejemala pred premestitvijo na drugo delovno mesto, bi to po mojem mnenju izničilo pravico držav članic do proste presoje, kakor se v tem primeru kaže z napotitvijo na nacionalno zakonodajo in/ali nacionalno prakso v členu 11(1) Direktive 92/85.
55. Če bi zakonodajalec Skupnosti nameraval naložiti državam članicam, da v položajih iz člena 11(1) Direktive 92/85 zagotovijo enako plačilo kot pred nosečnostjo, bi to sicer lahko jasno navedel v besedilu tega člena, tako da bi enostavno uporabil določni člen „la“ namesto nedoločnega člena „une“.(11)
56. Dejstvo, da avtorji Direktive 92/85 niso želeli takega besedila člena 11(1) te direktive, je mogoče pojasniti tudi z njenim namenom.
57. V zvezi s tem je namreč namen Direktive 92/85 v skladu s pravno podlago, na kateri je bila sprejeta(12), uvesti minimalne zahteve za spodbujanje izboljšav za varnost in zdravje nosečih delavk, delavk, ki so pred kratkim rodile, ali delavk, ki dojijo, zaradi posebnih tveganj, s katerimi se te delavke na splošno srečujejo na delovnem mestu.(13)
58. Za člen 11(1) Direktive 92/85 ta namen pomeni, da države članice lahko po mili volji mislijo, da je ustrezno plačilo za nosečo delavko, ki je bila začasno razporejena na drugo delovno mesto kot pred nosečnostjo, celotno plačilo, ki ga je ta delavka prejemala na prvem delovnem mestu.
59. Vendar pomeni tudi, da ta določba držav članic nikakor ne zavezuje, da morajo taki delavki zagotoviti nedotakljivost plačila.
60. Vendar se mi v tem drugem primeru zdi, da mora biti prosta presoja držav članic omejena, kot je bilo navedeno, s tem da je treba noseči delavki zagotoviti ustrezno plačilo, kar v primeru spora pomeni, da nacionalno sodišče pod nadzorom Sodišča presodi dejstva.
61. Za ustreznost zadevnega plačila, katere presoja je v prvi vrsti naloga nacionalnega sodišča, mora po mojem mnenju na splošno veljati pogoj, da se spoštuje enako plačilo za enako delo ali delo enake vrednosti za moške in ženske v smislu člena 141(1) ES.
62. Zato mora nacionalno sodišče, kadar je treba nosečo delavko začasno razporediti na drugo delovno mesto kot pred nosečnostjo v skladu s členom 5(2) Direktive 92/85, imeti možnost prepričati se: (a) da taka delavka prejema enako ali enakovredno plačilo, kot bi ga prejel delavec ali delavka, ki bi bil iz zdravstvenih razlogov prerazporejen na delovno mesto, enako ali enakovredno delovnemu mestu, na katero je noseča delavka začasno premeščena, in (b) da noseča delavka, ki je začasno razporejena na drugo delovno mesto kot pred nosečnostjo, prejema vsaj enako ali enakovredno plačilo kot ga prejemajo delavci ali delavke na enakem ali enakovrednem delovnem mestu.
63. V zvezi s točko (a) iz prejšnje točke menim, da je treba v smislu sklepanja, ki ga zagovarja generalni pravobranilec M. Poiares Maduro v sklepnih predlogih v zadevi Gassmayr(14), pojasniti, da sodna praksa Sodišča omogoča primerjavo med plačilom nosečih delavk in plačilom delavca (ali delavke), ki bi bil(-a) iz zdravstvenih razlogov razporejen(-a) na drugo delovno mesto, da se preuči, ali je raven zaščite, vključno z višino plačila za noseče delavke, ustrezna, ne da bi bilo treba enačiti nosečnost z boleznijo(15) . Pri tej primerjavi je seveda treba imeti v mislih, da je razporeditev noseče delavke po naravi začasna, kar ne velja vedno za delavce ali delavke, ki so bili iz zdravstvenih razlogov razporejeni na drugo delovno mesto.
64. V zadevi v glavni stvari predložitveno sodišče Sodišča ni seznanilo s tem vprašanjem. Nasprotno pa v zvezi s točko (b) iz točke 62 teh sklepnih predlogov iz stališč, ki sta jih predložili tožena stranka v postopku v glavni stvari in finska vlada, izhaja, da v skladu s členom 16(B)(4) kolektivne pogodbe za letalsko osebje noseča stevardesa, ki je zaradi izogibanja zdravstvenim tveganjem razporejena na delovno mesto na zemlji, prejema osnovno plačo in dodatke („lisäpäiväpalkka“ za letni dopust), ki se določijo na podlagi povprečne vrednosti dodatkov vseh stevardes in stevardov v isti plačni kategoriji. Opozoriti je treba še, kot je navedla finska vlada na obravnavi, ko je potrdila, kar je v pisnih stališčih sporočila tožena stranka v postopku v glavni stvari, da je tožeča stranka v postopku v glavni stvari prejemala višje plačilo, kot ga prejema oseba, ki redno opravlja enakovredno delo na zemlji. Čeprav mora predložitveno sodišče preveriti te navedbe, se mi zdi, da je način, kako je določeno plačilo tožeče stranke v postopku v glavni stvari, začasno razporejene na delovno mesto na zemlji, skladen z zahtevo, ki sem jo navedel v točki (b) točke 62 teh sklepnih predlogov.
65. Iz navedenih razlogov Sodišču predlagam, naj na prvi del vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, odgovori, da je treba člen 11(1) Direktive 92/85 razlagati tako, da državam članicam ne nalaga, da morajo noseči delavki, začasno razporejeni na drugo delovno mesto, zagotoviti plačilo v enaki višini, kot ga je povprečno prejemala pred zadevno premestitvijo. Vendar mora predložitveno sodišče preveriti, ali je zadevni noseči delavki zagotovljeno ustrezno plačilo v smislu člena 11(1) Direktive 92/85, tako da se spoštuje načelo enakega plačila za enako delo ali delo enake vrednosti za moške in ženske v smislu člena 141(1) ES.
B – Drugi del vprašanja za predhodno odločanje: upoštevnost podrobnih pravil o sestavi plačila noseče delavke, razporejene na drugo delovno mesto
66. Drugi del vprašanja, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, naj bi v bistvu opredelil, ali so za namene razlage člena 11(1) Direktive 92/85 upoštevna podrobna pravila, v skladu s katerimi je sestavljeno plačilo noseče delavke, začasno razporejene na drugo delovno mesto, kot ga je imela pred nosečnostjo.
67. Spomnim naj, da mora predložitveno sodišče v zadevi v glavni stvari odgovoriti na vprašanje, ali bi bila tožeča stranka v postopku v glavni stva ri poleg osnovne mesečne plače, ki jo prejema, upravičena do tega, da ohrani različne dodatke, povezane z njeno funkcijo glavne stevardese, in dodatke za težje delovne razmere letalskega osebja.
68. Po mojem mnenju ni nobenega dvoma, da dodatki tožeče stranke v postopku v glavni stvari spadajo na področje pojma „plačila“ v smislu člena 141(2) ES, ki se glasi; „‚plačilo‘ pomeni običajno osnovno ali minimalno mezdo ali plačo ter kakršne koli druge prejemke v denarju ali v naravi, ki jih delavec prejme iz naslova zaposlitve neposredno ali posredno od svojega delodajalca“.
69. Vprašanje pa je, ali države članice, ko odločajo o ohranjanju ustreznega plačila v smislu člena 11(1) Direktive 92/85, svobodno izbirajo, kateri elementi plačila noseče delavke, ki je bila začasno razporejena na drugo delovno mesto, se bodo ohranili v času prerazporeditve.
70. V zvezi s tem menim, da bi morala biti njihova prosta presoja omejena ne le s pogoji, ki sem jih navedel v točki 62 teh sklepnih predlogov, ampak tudi bolj konkretno z naravo prejemkov, iz katerih je sestavljeno plačilo zadevne delavke.
71. Zdi se mi namreč, da je treba ne glede na delovno mesto, na katero je noseča delavka začasno razporejena, poleg osnovne plače ohraniti elemente plačila, ki so lastni poklicnemu statusu delavca ali so z njim neločljivo povezani, zlasti z njegovo delovno dobo in/ali njegovimi poklicnimi kvalifikacijami, med katere je v zadevi v glavni stvari mogoče vključiti dodatke zaradi funkcije glavne stevardese.
72. Nasprotno pa se elementi plačila, katerih namen je v glavnem odtehtati posebne in težke razmere zaposlitve noseče delavke pred začasno razporeditvijo na novo delovno mesto, prav zaradi katerih je bila prerazporejena, ne bi smeli upoštevati pri oceni, ali je plačilo noseče delavke, razporejene na začasno delovno mesto, ustrezno v smislu člena 11(1) Direktive 92/85.(16) Ti elementi plačila so namreč po naravi lastni občasnim težjim razmeram, s katerimi se je delavka srečevala na prejšnjem delovnem mestu, na katero začasno ni več razporejena. Poleg tega se ti prejemki spreminjajo glede na številne dejavnike, kar bi lahko občutno oviralo sodni preizkus ustreznosti nakazanega plačila na podlagi člena 11(1) Direktive 92/85.
73. Razlikovanje med različnimi elementi plačila, ki se mi ga zdi primerno uvesti, glede na to, ali so izplačani zaradi poklicnih kvalifikacij delavke ali zaradi težjih razmer, povezanih z delovnim mestom, ki ga je imela pred nosečnostjo, prispeva tudi k spoštovanju načela enakega obravnavanja delavcev in delavk. Po mojem mnenju se je s tem razlikovanjem mogoče izogniti morebitnim praksam, katerih namen bi bil sistematično nižati plačilo nosečih žensk, začasno razporejenih na drugo delovno mesto kot pred nosečnostjo, bolj kot to dopuščajo objektivni razlogi, povezani z omejitvami prejšnjega delovnega mesta, ki so bile zaradi preprečevanja ogrožanja nosečnosti odstranjene z začasno razporeditvijo na novo delovno mesto.
74. Menim torej, da mora predložitveno sodišče preveriti, ali plačilo, ki ga je prejela tožeča stranka v postopku v glavni stvari na delovnem mestu, na katero je bila začasno razporejena zaradi nosečnosti, upošteva elemente plačila, ki so lastni poklicnemu statusu ali kvalifikacijam zadevne noseče delavke ali so z njimi neločljivo povezani.
75. Zato Sodišču predlagam, naj na drugi del vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je prejelo, odgovori v tem smislu, da mora predložitveno sodišče za namene presoje ustreznosti plačila iz člena 11(1) Direktive 92/85 preveriti, ali plačilo, ki ga je prejela noseča delavka na delovnem mestu, na katero je bila zaradi nosečnosti začasno razporejena, upošteva elemente plačila, ki so lastni poklicnemu statusu ali kvalifikacijam zadevne delavke ali so z njimi neločljivo povezani.
V – Predlog
76. Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Helsingin käräjäoikeus, odgovori:
Člen 11(1) Direktive Sveta 92/85/EGS z dne 19. oktobra 1992 o uvedbi ukrepov za spodbujanje izboljšav na področju varnosti in zdravja pri delu nosečih delavk in delavk, ki so pred kratkim rodile, ali delavk, ki dojijo (deseta posebna direktiva v smislu člena 16(1) Direktive 89/391/EGS), je treba razlagati v tem smislu, da državam članicam ne nalaga, da morajo noseči delavki, ki je bila začasno razporejena na drugo delovno mesto, zagotoviti plačilo v enaki višini, kot ga je povprečno prejemala pred zadevno premestitvijo. Vendar mora predložitveno sodišče preveriti, ali je zadevni noseči delavki zagotovljeno ustrezno plačilo v smislu člena 11(1) Direktive 92/85, tako da se spoštuje načelo enakega plačila za enako delo ali delo enake vrednosti za moške in ženske v smislu člena 141(1) ES.
Predložitveno sodišče mora za namene presoje ustreznosti plačila iz člena 11(1) Direktive 92/85 tudi preveriti, ali plačilo, ki ga je prejela noseča delavka na delovnem mestu, na katero je bila zaradi nosečnosti začasno razporejena, upošteva elemente plačila, ki so lastni poklicnemu statusu ali kvalifikacijam zadevne delavke ali so z njimi neločljivo povezani.
(1) .
(2)  –	UL L 348, str. 1.
(3)  –	Sodba z dne 16. julija 2009 v zadevi Mono Car Styling (C‑12/08, ZOdl., str. I-6653, točka 59 in navedena sodna praksa).
(4)  –	Idem, točka 60.
(5)  –	V zvezi z drugimi direktivami, ki spadajo na socialno področje, glej sodbe z dne 30. januarja 1985 v zadevi Komisija proti Danski (143/83, Recueil, str. 427, točki 8 in 9); z dne 10. julija 1986 v zadevi Komisija proti Italiji (235/84, Recueil, str. 2291, točka 20); z dne 8. julija 1999 v zadevi Fernández de Bobadilla (C‑234/97, Recueil, str. I‑4773, točka 19) in z dne 18. decembra 2008 v zadevi Ruben Andersen (C‑306/07, ZOdl., str. I-10279, točka 25).
(6)  –	V zvezi s tem glej zlasti točko 160 mojih sklepnih predlogov v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 18. decembra 2007 v zadevi Laval un Partneri (C‑341/05, ZOdl., str. I‑11767).
(7)  –	Druge jezikovne različice te določbe, kot so nemška („der Fortzahlung eines Arbeitsentgelts“), angleška („the maintenance of a payment“), španska („el mantenimiento de una remuneración“) in italijanska („il mantenimento di una retribuzione“), prav tako uporabljajo člen, enakovreden francoskemu nedoločnemu členu „une“. Ker v finščini ni določnih in nedoločnih členov, bi bila finska različica („palkan maksun jatkuminen“) lahko nekoliko dvoumna, iz česar deloma tudi izvira vprašanje za predhodno odločanje. Kljub temu pa finska različica člena 11(1) Direktive 92/85 ne določa, da mora biti plačilo, ki ga je treba noseči delavki „še naprej“ izplačevati, enako kot pred začasno razporeditvijo na drugo delovno mesto.
(8)  –	Sodba z dne 27. oktobra 1998 (C‑411/96, Recueil, str. I‑6401).
(9)  –	Zgoraj navedena sodba Boyle in drugi (točka 34) (moj poudarek).
(10)  –	Sodba z dne 13. februarja 1996 (C‑342/93, Recueil, str. I‑475, točki 20 in 25).
(11)  –	V zvezi s tem dodajam, da je Komisija v prvotnem predlogu člena 3(2) predloga direktive z dne 17. oktobra 1990 (COM(90) 406 konč.) predvidela, da bi države članice noseči delavki, razporejeni na drugačno delovno mesto, zagotovile maintien de la rémunération
(ohranitev plačila). Avtorji direktive so se izrecno odločili odstopiti od tega zapisa in so na koncu dali prednost zapisu, kakršen je v členu 11(1) Direktive 92/85.
(12)  –	Prej člen 118 A Pogodbe ES.
(13)  –	V zvezi s tem glej prvo, sedmo in osmo uvodno izjavo Direktive 92/85.
(14)  –	Glej zlasti točko 18 sklepnih predlogov, predstavljenih 3. septembra 2009 v tej zadevi (C‑194/08, še nerešena zadeva pred Sodiščem).
(15)  –	Sodba z dne 14. julija 1994 v zadevi Webb (C‑32/93, Recueil, str. I‑3567, točka 25).
(16)  –	Vendar držav članic nič ne ovira, da bi jih upoštevale, če v okviru proste presoje razmišljajo, da bi vključile tovrstne elemente plačila, da se ohrani ustrezno plačilo, ki ga je treba zagotoviti.