62015CC0428
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MELCHIORJA WATHELETA,
predstavljeni 16. junija 2016 (
*1
)
Zadeva C‑428/15
Child and Family Agency
proti
J. D.(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Supreme Court (Irska))
„Predhodno odločanje — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Člen 15 — Prenos zadeve na drugo sodišče — Področje uporabe — Pogoji uporabe — Sodišče, ki je primernejše — Korist otroka“
I – Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil podan v okviru spora med Child and Family Agency (agencija za otroke in družino, Irska, v nadaljevanju: agencija) in J. D. v zvezi s tem, kaj je treba storiti z njenim drugim otrokom, R.
2.
Ta predlog se nanaša na razlago člena 15 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000. (
*2
)
3.
Ta določba sodišču, ki je po vsebini pristojno za zadevo (v nadaljevanju: običajno pristojno sodišče), omogoča, da zadevo prenese na sodišče druge države članice, ki je „primernejše za odločanje o zadevi“, če je to „v korist otroka“. Na podlagi različnih vprašanj za predhodno odločanje, ki jih je postavilo predložitveno sodišče, mora Sodišče pojasniti ta dva posebna pogoja uporabe.
II – Pravni okvir
4.
V uvodni izjavi 5 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno: „Da bi se zagotovila enakost za vse otroke, zajema ta uredba vse odločbe o starševski odgovornosti, vključno z ukrepi za zaščito otrok, neodvisno od kakršne koli povezave s postopki v zakonskih sporih.“
5.
Poleg tega je v uvodnih izjavah 12 in 13 Uredbe št. 2201/2003 navedeno:
„(12)
Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske odgovornosti.
(13)
Ta uredba omogoča, da v interesu otroka izjemoma in pod določenimi pogoji, pristojno sodišče lahko prenese zadevo na sodišče druge države članice, če je to sodišče bolj primerno za odločanje o zadevi. Drugo sodišče v takšnem primeru ne sme imeti možnosti prenesti zadeve na katero koli tretje sodišče.“
6.
Nazadnje, v uvodni izjavi 33 Uredbe št. 2201/2003 je navedeno:
„Ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine o temeljnih pravicah Evropske unije. Njen namen je predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije[.]“
7.
Splošna pristojnost v zadevah starševske odgovornosti je določena v členu 8 navedene uredbe. Odstavek 1 tega člena določa:
„Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.“
8.
Člen 12(3)(a) in (b) Uredbe št. 2201/2003 omogoča, da se pristojnost v zvezi s starševsko odgovornostjo z dogovorom prenese na sodišče, ki je pristojno za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, če:
„(a)
ima otrok bistveno povezavo [z] državo članico [tega sodišča], zlasti zaradi dejstva, da eden od nosilcev starševske odgovornosti običajno prebiva v navedeni državi članici ali je otrok državljan navedene države članice;
in
(b)
so vse stranke v postopku pristojnost sodišč[a] sprejele izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.“
9.
Odstopanje od splošne pristojnosti iz člena 8 Uredbe št. 2201/2003 je poleg tega določeno v členu 15 te uredbe. Navedeni člen, naslovljen „Prenos pristojnosti na sodišče, ki je bolj primerno za odločanje o zadevi“, določa:
„1.   Izjemoma lahko sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za zadevo, če menijo, da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve ali njenega dela in če je to v korist otroka:
(a)
prekinejo obravnavo zadeve ali njenega dela ter pozovejo stranke, naj začnejo postopek pri sodišču te druge države članice v skladu z odstavkom 4; ali
(b)
zaprosijo sodišče druge države članice, naj prevzame pristojnost v skladu z odstavkom 5.
2.   Odstavek 1 se uporabi:
(a)
na pobudo stranke ali
(b)
po uradni dolžnosti ali
(c)
na podlagi zahteve sodišča druge države članice, s katero je otrok v skladu z odstavkom 3 posebej povezan.
S prenosom po uradni dolžnosti ali na podlagi zahteve sodišča druge države članice se mora strinjati vsaj ena od strank.
3.   Za otroka se šteje, da je posebej povezan z državo članico v smislu odstavka 1, če je:
(a)
otrok v njej pridobil običajno prebivališče, po tem ko se je začel postopek pred sodiščem iz odstavka 1, ali
(b)
v njej prejšnje običajno prebivališče otroka ali
(c)
otrok njen državljan ali
(d)
v njej običajno prebivališče nosilca starševske odgovornosti ali
(e)
v njej otrokovo premoženje in se zadeva tiče ukrepov za zaščito otroka, ki se nanašajo na upravljanje, ohranjanje in razpolaganje s tem premoženjem.
4.   Sodišče države članice, ki je po vsebini pristojno, določi rok, v katerem je treba pred sodišči druge države članice začeti postopek v skladu z odstavkom 1.
Če sodišča v tem roku ne začnejo postopka, nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s členom od 8 do 14 sodišče, ki je začelo postopek.
5.   Sodišča te druge države članice lahko, kadar je to zaradi posebnih okoliščin v korist otroka, sprejmejo pristojnost v šestih tednih od začetka postopka pred njimi v skladu z odstavkom 1(a) ali 1(b). V tem primeru sodišče, pred katerim se je po[s]topek najprej začel, odkloni pristojnost. V nasprotnem primeru sodišče, pred katerim se je po[s]topek najprej začel, nadaljuje z izvrševanjem pristojnosti v skladu s členi od 8 do 14.
6.   Sodišča za namene tega člena sodelujejo neposredno ali preko osrednjih organov, določenih v skladu s členom 53.“
III – Dejansko stanje v sporu o glavni stvari
10.
J. D., državljanka Združenega kraljestva, se je rodila 15. novembra 1977. Na Irsko je prišla 29. septembra 2014, ko je bila noseča z drugim otrokom.
11.
Njen starejši sin, S., je bil leta 2010 nameščen v zavod v Združenem kraljestvu, potem ko je bilo ugotovljeno, da ima J. D. osebnostno motnjo („asocialno obnašanje“) in da je fizično zlorabljala tega otroka.
12.
Ko je J. D. še prebivala v Združenem kraljestvu, so organi za zaščito otrok v kraju njenega stalnega prebivališča pri njej zaradi njene zdravstvene in družinske preteklosti pred rojstvom njenega drugega otroka, R., opravili prenatalno oceno. Iz te ocene je bilo med drugim razvidno, da je J. D. pokazala toplino do prvega otroka, da je pozitivno gledala na rojstvo drugega otroka in da je storila vse potrebno v zvezi s tem porodom. Izrazila je pripravljenost za sodelovanje s socialnimi delavci in pokazala, da je sposobna ohraniti dolgoročno najemno razmerje. Pristojni organi so vseeno menili, da bi bilo treba drugega otroka med čakanjem na začetek postopka za njegovo posvojitev od tretje osebe namestiti v rejniško družino.
13.
J. D. je takrat odpovedala najemno pogodbo in prodala svoje premoženje v Združenem kraljestvu ter se naselila na Irskem. Njen drugi otrok, R., se je v tej drugi državi članici rodil en mesec pozneje, to je 25. oktobra 2014. Od takrat oba prebivata v tej državi.
14.
Kmalu po rojstvu R. je agencija pri pristojnem District Court (okrajno sodišče, Irska) vložila zahtevo za odvzem tega otroka. Vendar je bila ta zahteva zavrnjena, ker dokazi, nepotrjene govorice iz Združenega kraljestva, na katere se je oprla agencija, niso bili dopustni.
15.
Pristojno Circuit Court (okrožno sodišče, Irska), pri katerem je agencija vložila pritožbo, je odredilo začasno namestitev R. v rejniško družino. Ta ukrep se je od takrat redno podaljševal. J. D. je vseeno dobila pravico do rednih stikov z otrokom, ki jo tudi uresničuje.
16.
Agencija je poleg tega pri High Court (višje sodišče, Irska) vložila zahtevo za prenos zadeve na High Court of Justice (England & Wales) (višje sodišče (Anglija in Wales), Združeno kraljestvo) na podlagi člena 15 Uredbe št. 2201/2003. To zahtevo je podprl posebni skrbnik otroka R. (v nadaljevanju: skrbnik).
17.
High Court (višje sodišče, Irska) je s sodbo z dne 26. marca 2015 agenciji dovolilo, da pri High Court of Justice (England & Wales) (višje sodišče (Anglija in Wales)) vloži zahtevo za prevzem pristojnosti v obravnavani zadevi. Nasprotno pa, kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, High Court (višje sodišče) ni odredilo odstranitve R. iz rejniške družine.
18.
J. D. je zaprosila, naj se ji dovoli vložitev pritožbe zoper to sodbo neposredno pri Supreme Court (vrhovno sodišče, Irska), ki je po opredelitvi strank tej zahtevi ugodilo.
19.
Supreme Court (vrhovno sodišče) v predložitveni odločbi priznava, da so za zadevo pristojni izključno irski organi za zaščito otrok in irska sodišča, ter da v več pogledih dvomi o pogojih uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003.
20.
Najprej se sprašuje, ali se ta določba uporablja za zadevo, ki spada v javno pravo, kot je zadeva v glavni stvari, čeprav v Združenem kraljestvu ne poteka noben postopek v zvezi z R. in bi priznanje pristojnosti sodišč te države članice zato posledično pomenilo, da organi za zaščito otrok navedene države članice sami sprejmejo, da bodo obravnavali primer R.
21.
Dalje, Supreme Court (vrhovno sodišče) se sprašuje, kako razlagati pojem „korist otroka“ v členu 15(1) Uredbe št. 2201/2003. Meni, da ga je treba razumeti ob upoštevanju cilja, da se za obravnavanje zadev, za katere se uporablja ta uredba, hitro določi pristojno sodišče. Iz tega sklepa, da izvajanje te določbe ne zahteva, da običajno pristojno sodišče, kadar namerava to zadevo prenesti na sodišče druge države članice, za katero meni, da je primernejše za odločanje o zadevi, opravi „celovito vsebinsko presojo“ koristi otroka. Na podlagi tega ugotavlja, da mora pristojno sodišče jedrnato presoditi to vprašanje, in sicer z vidika „načela, da je v korist otroka, če se presoja izvede na sodišču, ki je najprimernejše zanjo“, pri čemer mora sodišče druge države članice opraviti temeljitejšo analizo.
22.
Nazadnje, predložitveno sodišče se sprašuje o elementih, ki jih je treba upoštevati v okviru take jedrnate presoje. V zvezi s tem meni, da se državljanov Združenega kraljestva, ki želijo svoje otroke skriti pred organi, pristojnimi za zaščito otrok, ne sme spodbujati, da se nastanijo na Irskem, ter, splošneje, da se ne smejo ustvarjati ali dopuščati položaji, v katerih bi prišlo do izbiranja najugodnejšega sodišča („forum shopping“). Vseeno se sprašuje, v kolikšni meri se lahko taki preudarki upoštevajo pri izvajanju člena 15 Uredbe št. 2201/2003.
23.
V teh okoliščinah je Supreme Court (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo šest vprašanj.
IV – Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem
24.
Supreme Court (vrhovno sodišče) je z odločbo z dne 31. julija 2015, ki je na Sodišče prispela 4. avgusta 2015, temu postavilo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1.
Ali se člen 15 Uredbe št. 2201/2003 uporablja za pravna sredstva na podlagi javnega prava, ki jih na področju varstva otrok vloži lokalni organ v državi članici, če bo moral drug organ – če pristojnost prevzame sodišče druge države članice – začeti ločen postopek v skladu z drugačnim pravnim redom in po možnosti, če ne verjetno, v povezavi z drugačnimi dejanskimi okoliščinami?
2.
Če je tako, koliko – če sploh – mora sodišče upoštevati verjetni učinek kakršnega koli predloga na podlagi člena 15, če bo sprejet, na pravico zadevnih posameznikov do prostega gibanja?
3.
Če se ‚korist otroka‘ iz člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003 nanaša le na odločitev glede pristojnega sodišča, katere dejavnike, ki še niso bili upoštevani pri presoji, ali je drugo sodišče ‚primernejše‘, lahko sodišče upošteva v tem okviru?
4.
Ali lahko sodišče za namene člena 15 Uredbe št. 2201/2003 upošteva materialno pravo, postopkovne določbe ali prakso sodišč upoštevne države članice?
5.
V kolikšni meri mora nacionalno sodišče pri preučitvi člena 15 Uredbe št. 2201/2003 upoštevati posebne okoliščine zadeve, vključno z željo matere, da se preseli nekam, kjer je socialne službe iz domovine ne morejo doseči, in potem rodi otroka na območju druge sodne pristojnosti, kjer je po njenem mnenju sistem socialnega varstva ugodnejši?
6.
Natančno katera vprašanja mora nacionalno sodišče preučiti pri ugotavljanju, katero sodišče je najprimernejše za odločanje o zadevi?“
25.
Predložitveno sodišče je poleg tega zaprosilo za uporabo nujnega postopka predhodnega odločanja iz člena 23a Statuta Sodišča Evropske unije in člena 107 Poslovnika Sodišča.
26.
Četrti senat Sodišča je na upravni seji 14. avgusta 2015 po opredelitvi generalnega pravobranilca odločil, da ne ugodi tej prošnji, ker je presodil, da okoliščine, predstavljene v podporo prošnji, ne dokazujejo zahtevane nujnosti, da bi bila uporaba navedenega postopka utemeljena.
27.
Vseeno je odločil, da na podlagi člena 53(3) Poslovnika zadevo obravnava prednostno.
28.
Pisna stališča so predložili agencija, J. D., skrbnik, irska, češka in slovaška vlada ter Evropska komisija. Poleg tega so vse te stranke, razen češke in slovaške vlade, predstavile svoja stališča na obravnavi 12. maja 2016.
V – Analiza
29.
Prvo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, se razlikuje od preostalih petih. Nekako se namreč nanaša na „predhodni“ pogoj za uporabo člena 15 Uredbe št. 2201/2003. Nasprotno pa naslednja vprašanja zahtevajo natančnejšo pojasnitev pogojev uporabe te določbe Uredbe št. 2201/2003 in se lahko obravnavajo skupaj.
A – Prvo vprašanje za predhodno odločanje
30.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali se lahko člen 15 Uredbe št. 2201/2003 uporabi za pravno sredstvo na podlagi javnega prava, ki ga na področju zaščite otrok vloži lokalni organ prve države članice, čeprav bo institucija druge države članice, če bo sodišče te druge države članice prevzelo pristojnost, morala začeti ločen postopek v skladu z drugačnim pravnim redom in po možnosti, če ne verjetno, ob upoštevanju drugačnih dejanskih okoliščin..
31.
Po mojem mnenju to vprašanje zahteva obravnavo treh ločenih problemov. Prvi zadeva morebitni vpliv tega, ali je postopek v nacionalnem pravu opredeljen kot civilni ali kot javni. Drugi zadeva možnost uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003, če v državi članici, v kateri je sodišče, na katero se želi prenesti zadeva, ne poteka noben upravni ali sodni postopek. Tretji zadeva predložitev zadeve sodišču druge države članice. Čeprav je Sodišče že imelo priložnost podati odgovor v zvezi s prvim problemom, ki se postavlja s prvim vprašanjem za predhodno odločanje, pa sta druga dva nova.
1. Vpliv opredelitve postopka kot civilnega ali javnega
32.
V skladu s členom 1(1) Uredbe št. 2201/2003 je področje uporabe te uredbe omejeno na „civilne zadeve“.
33.
Sodišče je že razsodilo, da mora imeti ta pojem samostojen pomen (
*3
) in da se zaradi potrebe po enotni uporabi Uredbe št. 2201/2003 zahteva, da vse odločbe o starševski odgovornosti spadajo na področje uporabe te uredbe. (
*4
)
34.
Sodišče na podlagi teh preudarkov meni, da je treba pojem civilne zadeve, ki opredeljuje področje uporabe Uredbe št. 2201/2003, razlagati tako, da lahko zajema ukrepe, ki z vidika prava države članice spadajo na področje javnega prava. (
*5
)
35.
Konkretneje je Sodišče na podlagi člena 1(2)(d) Uredbe št. 2201/2003 (
*6
) in njene uvodne izjave 5 tako razsodilo, da odločbe o prevzemu otroka v varstvo „po naravi stvari spada[jo] v okvir javnega ukrepa, katerega cilj je zaščititi mladoletnike in jim pomagati“. (
*7
) Pojasnilo je tudi, da „ureditev sodstva držav članic in pristojnosti upravnih organov ne morejo vplivati na področje uporabe te uredbe in na razlago pojma ‚civilne zadeve‘“. (
*8
)
36.
Skratka, čeprav se starševska odgovornost iz Uredbe št. 2201/2003 torej formalno navezuje na „civilne zadeve“, je opredelitev, uporabljena v nacionalnih zakonodajah, nepomembna. (
*9
)
2. Nujnost obstoja upravnega ali sodnega postopka v drugi državi članici
37.
V skladu s členom 8(1) Uredbe št. 2201/2003 je za zadeve v zvezi s starševsko odgovornostjo načeloma pristojno sodišče v kraju, kjer običajno prebiva otrok v trenutku, ko je sodišče začelo postopek. Člen 15 Uredbe št. 2201/2003 omogoča odstopanje od tega pravila o splošni pristojnosti.
38.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je. Razlaga določb Uredbe št. 2201/2003 ne more odstopati od teh načel. (
*10
)
39.
Kar zadeva besedilo člena 15 Uredbe št. 2201/2003, je treba ugotoviti, da ne določa izrecno, da mora biti upravni ali sodni postopek že začet v državi članici, ki ni država članica sodišča, ki je pristojno na podlagi člena 8 te uredbe, da lahko to sodišče uporabi člen 15.
40.
Nasprotno, člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 določa, da če sodišče, ki je po vsebini pristojno za zadevo, meni, da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve, in če je to v korist otroka, lahko bodisi zaprosi sodišče druge države članice, naj prevzame pristojnost, bodisi prekine obravnavo in „pozove stranke, naj začnejo postopek pri sodišču te druge države članice“. (
*11
)
41.
Če ta člen določa, da so stranke pozvane, naj „začnejo postopek“ pri sodišču druge države članice, to pomeni, da noben podoben postopek a priori ne poteka pred tem drugim sodiščem.
42.
Ta razlaga, po kateri za uporabo člena 15 Uredbe št. 2201/2003 ni nujno, da v drugi državi članici že poteka upravni ali sodni postopek, se mi zdi poleg tega v skladu s cilji, ki jih uresničuje navedena uredba.
43.
V skladu z uvodno izjavo 12 so namreč pravila o pristojnosti, določena v Uredbi št. 2201/2003, oblikovana tako, da upoštevajo interese otroka, zlasti merilo povezanosti. (
*12
) Iz tega sledi, da ta uredba temelji na pojmovanju, v skladu s katerim morajo imeti prednost koristi otroka. (
*13
)
44.
Na podlagi teh preudarkov je Sodišče razsodilo, da se pravilo o dogovoru o pristojnosti, določeno v členu 12(3) Uredbe št. 2201/2003 – ki prav tako pomeni odstopanje od pravila o splošni pristojnosti – lahko uporabi, tudi če postopek na področju starševske odgovornosti ni povezan z drugim postopkom, ki že poteka pred sodiščem, na katero se želi prenesti pristojnost. (
*14
) Po mnenju Sodišča bi namreč nasprotna razlaga tej določbi odvzela polni učinek. (
*15
) Poleg tega bi bila v nasprotju s cilji, ki jih uresničuje Uredba št. 2201/2003, ker bi izključila možnost uporabe tega dogovora v številnih položajih, tudi če bi bil ta dogovor lahko koristil otroku. (
*16
)
45.
Zdi se mi, da je mogoče enako ugotoviti v zvezi z odstopanjem od pristojnosti, uvedenim s členom 15 Uredbe št. 2201/2003. V primeru, ki ga zadeva ta določba, je treba prav tako dodeliti pristojnost sodišču, ki je primernejše za korist otroka, in to zlasti ker člen 15 Uredbe št. 2201/2003 izrecno določa, da se izjema lahko uporabi, le če je to v korist otroka.
46.
Tako na podlagi besedila člena 15 Uredbe št. 2201/2003 kot zaradi ciljev te uredbe je torej treba upoštevati razlago, po kateri se navedeni člen lahko uporabi, tudi če ne poteka noben upravni ali sodni postopek v državi članici, na katero namerava običajno pristojno sodišče prenesti zadevo.
3. Predložitev zadeve sodišču druge države članice
47.
V skladu z razlago člena 15 Uredbe št. 2201/2003, ki jo predlagam, ni nujno, da že poteka upravni ali sodni postopek v državi članici, na katero namerava običajno pristojno sodišče prenesti zadevo. Zaradi prvega vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, moram vseeno pojasniti, kako lahko pride do tega, da sodišče druge države članice odloča o zadevi.
48.
Predložitveno sodišče namreč meni, da „bo moral drug organ, če pristojnost prevzame sodišče druge države članice, začeti ločen postopek v skladu z drugačnim pravnim redom in po možnosti, če ne verjetno, v povezavi z drugačnimi dejanskimi okoliščinami“.
49.
Najprej, vprašanje vsebuje protislovje: kako bi lahko sodišče prevzelo pristojnost, če je nujno, da se za ta namen pozneje začne ločen postopek?
50.
Člen 15 Uredbe št. 2201/2003 pomeni izjemo od sistema splošne pristojnosti, določenega v tej uredbi. Zato ga je treba razlagati ozko. (
*17
)
51.
Kot pa sem že navedel, če sodišče, ki je po vsebini pristojno za zadevo, meni, da bi bilo sodišče druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, primernejše za obravnavo zadeve, in če je to v korist otroka, člen 15 Uredbe št. 2201/2003 določa le dve možnosti.
52.
V skladu s členom 15(1) Uredbe št. 2201/2003 lahko običajno pristojno sodišče „prekine obravnavo zadeve ali njenega dela ter pozove stranke, naj [v roku, ki ga določi,] začnejo postopek pri sodišču te druge države članice“, (
*18
) ali „zaprosi sodišče druge države članice, naj prevzame pristojnost“. (
*19
)
53.
Tudi člen 15(4) Uredbe št. 2201/2003 določa, da „je treba pred sodišči druge države članice začeti postopek v skladu z odstavkom 1“, (
*20
) člen 15(5) pa še natančneje določa, da „[s]odišča te druge države članice lahko, kadar je to zaradi posebnih okoliščin v korist otroka, sprejmejo pristojnost v šestih tednih od začetka postopka pred njimi v skladu z odstavkom 1(a) ali 1(b)“. (
*21
) Možno je torej le, da postopek začnejo stranke v sporu, ki ga obravnava sodišče, ki je po vsebini pristojno za zadevo, ali pa da to sodišče pozove drugo sodišče, naj prevzame pristojnost.
54.
Po mnenju predložitvenega sodišča pa sodišče druge države članice ne bi moglo obravnavati zadeve, v zvezi s katero ga sodišče prve države članice prosi, naj prevzame pristojnost na podlagi člena 15 Uredbe št. 2201/2003, razen če lokalni organ Združenega kraljestva pred njim začne ločen postopek na podlagi zakonodaje druge države članice. (
*22
)
55.
Pristojnost sodišča druge države članice naj bi bila torej odvisna od vložitve nove zahteve institucije te druge države članice, ki ni stranka v postopku, ki poteka pred prvim sodiščem.
56.
Ugotoviti je treba, da ta primer ni izrecno določen v členu 15 Uredbe št. 2201/2003. Ker je treba ta člen razlagati restriktivno, se mi zato zdi, da ga ni mogoče uporabiti v takem primeru.
57.
Pojasnil bom še, da člen 55 Uredbe št. 2201/2003, naslovljen „Sodelovanje v posameznih zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo“, po mojem mnenju ne more spremeniti te analize. Čeprav se ta določba nanaša na člen 15 navedene uredbe, je to namreč le zato, da se „omogoči lažje komuniciranje med sodišči“. (
*23
)
4. Vmesni predlog
58.
Glede na navedeno predlagam, naj se na prvo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, odgovori, da se člen 15 Uredbe št. 2201/2003 lahko uporabi za pravno sredstvo na področju zaščite otrok, ki po nacionalnem pravu spada v okvir javnega prava, in to tudi če v državi članici, na katero namerava sodišče, ki je po vsebini pristojno, prenesti zadevo, ne poteka noben upravni ali sodni postopek. Nasprotno pa se ta določba ne uporablja, če je pristojnost sodišča, na katero se namerava prenesti zadeva, odvisna od tega, ali postopek začne stranka, ki ni stranka postopka pred sodiščem, ki je običajno pristojno.
B – Drugo do šesto vprašanje za predhodno odločanje
59.
Predložitveno sodišče želi z drugim do šestim vprašanjem dobiti pojasnila o pogojih uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003. Kot sem navedel zgoraj, bom nanje podal skupen odgovor. Vseeno je treba pred tem pojasniti pogoje, določene v členu 15 Uredbe št. 2201/2003, in njihov obseg.
1. Pogoji, določeni v členu 15(1) Uredbe št. 2201/2003 (tretje vprašanje za predhodno odločanje)
60.
Člen 15 Uredbe št. 2201/2003 formalno določa tri pogoje za to, da sodišče, ki je po vsebini pristojno za zadevo, to zadevo prenese na drugo sodišče. Otrok mora biti posebej povezan z drugo državo članico, sodišče te druge države mora biti primernejše za obravnavo zadeve in prenos mora biti v korist otroka.
61.
Prvi pogoj je podrobneje določen v členu 15(3) Uredbe št. 2201/2003. O tem ni treba veliko razpravljati. Po eni strani je naštevanje v tej določbi taksativno. Ne vsebuje nobenega izraza, ki bi nakazoval, da gre za eksemplifikativno naštevanje, kot sta izraza „med drugim“ ali „na primer“. Po drugi strani natančneje določa enega izmed pogojev za uporabo izjeme, ki je dovoljena z odstavkom 1 člena 15. Zato ga je mogoče razlagati le ozko. (
*24
)
62.
Seznam v členu 15(3) Uredbe št. 2201/2003 je treba zato razumeti kot izčrpno naštevanje položajev, v katerih je treba za posebno povezavo, zahtevano v odstavku 1 tega člena, domnevati, da je podana. (
*25
)
63.
Razlaga drugih dveh pogojev – sodišče, ki je primernejše, in korist otroka – povzroča več težav, ker ju zakonodajalec Evropske unije ni opredelil in ker tudi ni podal elementov za presojo.
64.
Najprej je treba ugotoviti, ali gre za kumulativna pogoja, ki ju je treba presojati ločeno, ali pa ju lahko nacionalna sodišča preučijo skupaj.
65.
Komisija v pisnih stališčih meni, da sta ta pogoja neločljivo povezana in da je merilo „koristi“ le pogoj za uveljavljanje diskrecijske pravice, ki je sodišču podeljena s členom 15(1) Uredbe št. 2201/2003. (
*26
) S tega vidika je sodišče, ki je primernejše, mogoče določiti le ob upoštevanju koristi otroka. Ti merili naj bi bili zato del samo enega postopka presoje.
66.
Strinjam se s to razlago člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003, ki se mi zdi v skladu s cilji, ki jih uresničuje ta uredba.
67.
Res je, da uporaba veznika „in“ namiguje na razlikovanje med pogojema. Pojasnilo glede koristi otroka se mi vseeno ne zdi neodvisen pogoj, ampak ponovitev splošnega cilja, ki usmerja pravila o pristojnosti v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo. Kot sem že opozoril, so ta pravila oblikovana tako, da upoštevajo interese otroka, zlasti merilo povezanosti. (
*27
)
68.
Ta povezana razlaga obeh meril iz člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003 je v skladu z nameni zakonodajalca, kot izhajajo iz uvodnih izjav 12 in 13 navedene uredbe. V skladu z uvodno izjavo 12 so namreč „[t]emelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, […] oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti“. Vendar je v uvodni izjavi 13 natančneje navedeno, da „[t]a uredba omogoča, da v interesu otroka izjemoma in pod določenimi pogoji, pristojno sodišče lahko prenese zadevo na sodišče druge države članice, če je to sodišče bolj primerno za odločanje o zadevi“. (
*28
)
69.
To analizo podpira še uvodna izjava 33 Uredbe št. 2201/2003. V skladu s to uvodno izjavo namreč ta uredba priznava temeljne pravice in upošteva načela Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Zato je „[n]jen namen […] predvsem zagotoviti spoštovanje temeljnih otrokovih pravic, kakor so določene v členu 24 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije“. V skladu z odstavkom 2 tega člena pa se morajo „[p]ri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, […] upoštevati predvsem koristi otroka“.
70.
Iz teh preudarkov je jasno razvidno, da je izjemo od splošne pristojnosti mogoče uresničevati le v prid sodišča, ki je primernejše glede na korist otroka, in da s tega vidika korist otroka ni pogoj za izjemo, ki ga je treba presojati ločeno, ampak splošno merilo, ki mora usmerjati vsako odločitev o pristojnosti v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo, ne glede na to, ali temelji na splošnem načelu ali na izjemi. Korist otroka je namreč v uvodni izjavi 12 prikazana kot splošno merilo za presojo, v uvodni izjavi 13 pa je ponovno navedena in se z njo uvaja izjema. Iz teh preudarkov izhaja, da „je treba pristojnost v zadevah starševske odgovornosti določiti predvsem ob upoštevanju koristi otroka“. (
*29
)
71.
Zakonodajalec Unije je v okviru člena 15(1) Uredbe št. 2201/2003 kot okoliščino, ki lahko odstopa od merila povezanosti, izbral „posebno povezavo“, ki bi jo otrok lahko imel z drugo državo članico. Okoliščine, navedene v odstavku 3, pa ne kažejo nujno, da je sodišče druge države članice primernejše za odločanje o zadevi. Zato mora običajno pristojno sodišče presoditi tako možnost ob upoštevanju koristi otroka. (
*30
)
72.
Zato menim, da člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 nalaga preveritev, ali je sodišče, na katero namerava običajno pristojno sodišče prenesti zadevo, primernejše od slednjega za izdajo odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki bo bolj v korist otroka. Šele ob upoštevanju tega edinega merila bo sicer sodišče, na katero bo prenesena zadeva, sprejelo ali zavrnilo prevzem pristojnosti na podlagi člena 15(5) Uredbe št. 2201/2003. Ne gre torej za vprašanje, ali bo rešitev spora bolj v korist otroka, ampak ali bo v njegovo korist prenos pristojnosti.
73.
Drugače povedano, korist otroka je pogoj in podlaga za odločitev običajno pristojnega sodišča, da zadevo prenese na drugo sodišče (člen 15(1)), in za odločitev sodišča, na katero se zadeva prenese, da ta prenos sprejme (člen 15(5)). (
*31
)
74.
Na koncu bom dodal, da ločena ali skupna analiza drugega in tretjega pogoja, ki ju določa člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003, po mojem mnenju nima konkretnega vpliva, ker bodo morali biti vsekakor izpolnjeni vsi trije pogoji iz te določbe.
75.
Ker pa se obravnavani problem nanaša le na pristojnost, in ne na vsebino, si ne predstavljam, kako bi sodišče lahko odločilo, da je drugo sodišče primernejše za odločanje o zadevi v zvezi s starševsko odgovornostjo, ne da bi bilo to v korist otroka. Enako si ne predstavljam, da bi bil prenos pristojnosti lahko v korist otroka, čeprav sodišče, na katero bi se zadeva prenesla, ne bi bilo primernejše za odločanje o tej zadevi. Zdi se mi, da preučitev pogojev „sodišča, ki je primernejše za odločanje o zadevi“, in „koristi otroka“ nujno vključuje oba pogoja.
2. Elementi, ki se lahko upoštevajo pri presoji, katero sodišče je primernejše za odločanje o zadevi
a) Ugotovitve o omejitvah, ki veljajo za Sodišče (šesto vprašanje za predhodno odločanje)
76.
Uvodoma opozarjam, da mora Sodišče v skladu s členom 13(2) PEU delovati v mejah pristojnosti, ki so mu dodeljene s Pogodbama. Sodišče je torej v okviru člena 267 PDEU pristojno za odločanje o veljavnosti in razlagi aktov institucij.
77.
S tem sem odgovoril na šesto vprašanje za predhodno odločanje, zato menim, da Sodišču ni treba izčrpno našteti točk, ki bi jih nacionalno sodišče moralo preveriti, da bi določilo sodišče, ki je primernejše za odločanje, saj se tega tudi zakonodajalcu Unije ni zdelo primerno storiti. (
*32
)
78.
Nasprotno pa mora Sodišče nacionalnemu sodišču podati elemente razlage, koristne za odločitev v zadevi, o kateri odloča.
b) Upoštevanje materialnega prava, postopkovnih določb ali prakse sodišč države članice, ki bi bila eventualno pristojna (četrto vprašanje za predhodno odločanje)
79.
Predložitveno sodišče se s četrtim vprašanjem sprašuje, ali mora sodišče, ki namerava uporabiti člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003, upoštevati materialno pravo, postopkovne določbe ali prakso eventualno pristojnega sodišča druge države članice.
80.
Irska trdi, da sodišču ni treba opraviti take primerjalne presoje postopkovnih določb, pravil materialnega prava ali sodne prakse o takih pravilih. (
*33
) Komisija je manj kategorična. Meni, da sodišče ni treba „sistematično“ analizirati postopkovnih določb, kolizijskih pravil in materialnega prava, ki se uporabljajo. (
*34
)
81.
Menim, da je izključitev analize materialnega prava iz uporabe člena 15 Uredbe št. 2201/2003 v skladu z načelom medsebojnega zaupanja, na katerem temelji ta celotna uredba.
82.
Kot je Sodišče namreč že imelo priložnost pojasniti, je to medsebojno zaupanje omogočilo vzpostavitev zavezujoče ureditve pristojnosti, ki jo morajo spoštovati vsa sodišča, za katera velja Uredba št. 2201/2003. (
*35
)
83.
To zaupanje je tako, da je celo omogočilo vzpostavitev posebne ureditve za lažje izvrševanje odločb o pravici do stikov, ki se šteje za bistveno za varstvo temeljne otrokove pravice do odnosov in neposrednih stikov z obema od staršev, določene v členu 24(3) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
84.
Sodišče je namreč razsodilo, da „[t]a sistem temelji na načelu vzajemnega zaupanja med državami članicami glede tega, da njihovi nacionalni pravni redi ponujajo enakovredno in učinkovito varstvo temeljnih pravic, ki so priznane na ravni Unije, zlasti v Listini Evropske unije o temeljnih pravicah (sodba Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, točka 70), in izključuje vsakršno preverjanje odločbe, ki jo je izdalo sodišče države članice izvora“. (
*36
)
85.
Torej mora prvotno pristojno sodišče res presoditi le, katero sodišče je najprimernejše za uresničitev koristi otroka. (
*37
) Za to bo upoštevalo, da „je treba pristojnost v zadevah starševske odgovornosti določiti predvsem ob upoštevanju koristi otroka“. (
*38
)
86.
Torej ni treba določiti kraja, kjer bi bila dosežena najboljša rešitev po vsebini, ampak je treba določiti sodišče, ki je najprimernejše, da poišče to rešitev. V ta namen se lahko kot koristna izkaže analiza postopkovnih določb, ki urejajo izvrševanje pristojnosti drugega sodišča, ali uporabljenih praks. Po definiciji so namreč ta pravila tista, ki zakonsko urejajo izvrševanje pristojnosti.
87.
Ker je splošni okvir analize zdaj bolje opredeljen, bom poskusil opredeliti nekatere izmed konkretnih elementov, ki se lahko upoštevajo – zlasti med postopkovnimi določbami – za določitev sodišča, ki je najprimernejše za odločanje o zadevi.
c) Elementi, ki se lahko upoštevajo (drugo, tretje in peto vprašanje za predhodno odločanje)
88.
Kot sem že večkrat navedel, je bilo v ustaljeni sodni praksi potrjeno, da so pravila o pristojnosti iz Uredbe št. 2201/2003 oblikovana glede na merilo povezanosti, da se zagotovi, da lokalno sodišče, ki je najtesneje povezano z otrokom, odloči v korist tega otroka. (
*39
)
89.
Kot sem prav tako navedel že v točki 70 teh sklepnih predlogov, je iz uvodnih izjav 12 in 13 navedene uredbe jasno razvidno, da je korist otroka splošno merilo, ki mora usmerjati vsako odločitev o pristojnosti v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo, ne glede na to, ali temelji na splošnem načelu ali na izjemi.
90.
Če želi običajno pristojno sodišče uporabiti člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003, mora torej poiskati elemente, ki bi lahko bili v nasprotju z močno domnevo v prid države običajnega prebivališča otroka. Ta presoja mora biti opravljena na podlagi analize in concreto, (
*40
) tako da mora sodišče analizirati, zakaj v konkretnem primeru ti elementi prevladajo nad njegovo pristojnostjo.
91.
Ne nazadnje mora običajno pristojno sodišče zagotoviti, da bo odločitev v zvezi s starševsko odgovornostjo sprejelo sodišče, ki je najtesneje povezano z elementi obravnavnega primera.
92.
Za določitev tega sodišča se strinjam s stališčem, ki ga je generalni pravobranilec P. Cruz Villalón izrazil glede določitve običajnega prebivališča otroka in v skladu s katerim „[j]e treba to preučitev opraviti z vidika otroka, in nikakor ne z vidika staršev, in sicer ne glede na to, kako upravičena je morda njihova zahteva v zvezi z zadevnim otrokom“. (
*41
)
93.
Tako se mi – če povzamem primer, ki ga je predložitveno sodišče podalo v petem vprašanju za predhodno odločanje – želja matere, ki se želi izogniti socialnim službam svoje matične države z odhodom v drugo državo članico, katere sistem socialnih služb je po njenem mnenju ugodnejši, ne zdi upoštevna za določitev sodišča, ki je najprimernejše za odločanje o zadevi. Drugače povedano, ta element je mogoče upoštevati, le če lahko vpliva na sposobnost sodišča, da odloči o zadevi v korist otroka.
94.
Po isti logiki je razmislek o prostem gibanju zadevnih oseb smiseln, le če lahko vpliva na določitev sposobnosti sodišča, da odloči o zadevi v korist otroka.
95.
Nasprotno pa lahko elementi – kot so jezik postopka, razpoložljivost upoštevnih dokazov o, na primer, sposobnosti enega ali obeh staršev za izobraževanje in preživljanje, možnost vabiti koristne priče in verjetnost, da se te odzovejo vabilu, razpoložljivost zdravniških in socialnih poročil ter možnost njihove eventualne posodobitve, celo rok, v katerem bo odločba izdana – (
*42
) neposredno vplivajo na sposobnost sodišča, da presodi zadevo v korist otroka. Zato se lahko upoštevajo.
96.
Obstoj teh elementov ali nekaterih izmed njih na ozemlju države članice, ki ni država članica običajno pristojnega sodišča, ne sme voditi do neupoštevanja pomembnosti okolja, v katerem se otrok razvija – to je okolja njegovega običajnega prebivališča – in vpliva, ki bi ga lahko imela na njegovo fizično in psihično dobro počutje premestitev, povezana s prenosom zadeve na sodišče v drugi državi članici.
97.
V zvezi s tem se mi zdi, da bi bilo na primer nekatere dokumente, koristne za presojo zadeve, mogoče zlahka pridobiti že z uporabo obveznosti sodelovanja iz člena 15(5) Uredbe št. 2201/2003.
3. Vmesni predlog
98.
Glede na navedeno torej menim, da člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 običajno pristojnemu sodišču nalaga preveritev, ali je sodišče, na katero namerava prenesti zadevo, primernejše za izdajo odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki bo bolj v korist otroka.
99.
V ta namen mora zagotoviti, da bo odločitev v zvezi s starševsko odgovornostjo sprejelo sodišče, ki je najtesneje povezano z okoliščinami obravnavnega primera. Presojo je treba opraviti z vidika otroka, da se zaščiti njegova korist, pri čemer običajno pristojno sodišče ne opravi primerjalne analize materialnega prava, ki ga bodo uporabila sodišča druge države članice. Nasprotno pa je lahko koristna analiza postopkovnih določb, ki se uporabljajo, ali praks, ki jih običajno upoštevajo sodišča te druge države članice. Elementi, kot so jezik postopka, razpoložljivost upoštevnih dokazov, možnost vabiti koristne priče in verjetnost, da se te odzovejo vabilu, razpoložljivost zdravniških in socialnih poročil ter možnost njihove eventualne posodobitve pa tudi rok, v katerem bo odločba izdana, bi se lahko upoštevali.
100.
Obstoj teh elementov ali nekaterih izmed njih na ozemlju države članice, ki ni država članica običajno pristojnega sodišča, ne sme voditi do neupoštevanja pomembnosti okolja, v katerem se otrok razvija, in vpliva, ki bi ga lahko imela na njegovo fizično in psihično dobro počutje premestitev, povezana s prenosom zadeve na sodišče v drugi državi članici.
VI – Predlog
101.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja za predhodno odločanje, ki jih je postavilo Supreme Court (vrhovno sodišče, Irska), odgovori:
1.
Člen 15 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 se lahko uporabi za pravno sredstvo na področju zaščite otrok, ki po nacionalnem pravu spada v okvir javnega prava, in to tudi če v državi članici, na katero namerava sodišče, ki je po vsebini pristojno, prenesti zadevo, ne poteka noben upravni ali sodni postopek. Nasprotno pa se ta določba ne uporablja, če je pristojnost sodišča, na katero se namerava prenesti zadeva, odvisna od tega, ali postopek začne stranka, ki ni stranka postopka pred sodiščem, ki je običajno pristojno.
2.
Člen 15(1) Uredbe št. 2201/2003 sodišču, ki je po vsebini pristojno za zadevo, nalaga preveritev, ali je sodišče, na katero namerava prenesti zadevo, primernejše za izdajo odločbe v zvezi s starševsko odgovornostjo, ki bo bolj v korist otroka.
V ta namen mora zagotoviti, da bo odločitev v zvezi s starševsko odgovornostjo sprejelo sodišče, ki je najtesneje povezano z okoliščinami obravnavnega primera. Presojo je treba opraviti z vidika otroka, da se zaščiti njegova korist, pri čemer sodišče, ki je po vsebini pristojno za zadevo, ne opravi primerjalne analize materialnega prava, ki ga bodo uporabila sodišča druge države članice. Nasprotno pa je lahko koristna analiza postopkovnih določb, ki se uporabljajo, ali praks, ki jih običajno upoštevajo sodišča te druge države članice. Elementi, kot so jezik postopka, razpoložljivost upoštevnih dokazov, možnost vabiti koristne priče in verjetnost, da se te odzovejo vabilu, razpoložljivost zdravniških in socialnih poročil ter možnost njihove eventualne posodobitve pa tudi rok, v katerem bo odločba izdana, bi se lahko upoštevali.
Obstoj teh elementov ali nekaterih izmed njih na ozemlju države članice, ki ni država članica običajno pristojnega sodišča, ne sme voditi do neupoštevanja pomembnosti okolja, v katerem se otrok razvija, in vpliva, ki bi ga lahko imela na njegovo fizično in psihično dobro počutje premestitev, povezana s prenosom zadeve na sodišče v drugi državi članici.
(
*1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
*2
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243.
(
*3
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, točka 46).
(
*4
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, točki 47 in 48).
(
*5
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, točka 51), in z dne 2. aprila 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, točka 27). V zvezi z irsko zakonodajo glej sodbo z dne 26. aprila 2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, točka 60).
(
*6
)	V skladu s členom 1(2)(d) Uredbe št. 2201/2003 namestitev otroka v rejniško družino ali v oskrbo zavoda spada med zadeve v zvezi s starševsko odgovornostjo.
(
*7
)	Sodba z dne 2. aprila 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, točka 26).
(
*8
)	Sodba z dne 27. novembra 2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, točka 45).
(
*9
)	Glej zlasti Dutta, A., in Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, str. 1–40, zlasti str. 5–7; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, v: Torck, St., Cadiet, L., in Jeuland, E., (ur.)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, str. 59–98 in zlasti št. 177.
(
*10
)	Za primer uporabe teh načel pri razlagi določbe Uredbe št. 2201/2003 glej med drugim sodbo z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).
(
*11
)	Moj poudarek.
(
*12
)	Glej v tem smislu sodbe z dne 2. aprila 2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, točka 35); z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točka 35); z dne 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, točka 46); z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 44), in z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 48). Glej tudi sodbo z dne 15. julija 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, točka 91).
(
*13
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 48).
(
*14
)	Sodba z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 45).
(
*15
)	Sodba z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 46).
(
*16
)	Sodba z dne 12. novembra 2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, točka 48).
(
*17
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točka 38).
(
*18
)	Člen 15(1)(a) Uredbe št. 2201/2003.
(
*19
)	Člen 15(1)(b) Uredbe št. 2201/2003.
(
*20
)	Moj poudarek.
(
*21
)	Moj poudarek.
(
*22
)	Točka 17 predloga za sprejetje predhodne odločbe.
(
*23
)	Moj poudarek.
(
*24
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točka 38).
(
*25
)	Zdi se, da je pregledana pravna teorija soglasna glede tega. Glej zlasti Franck, St., „La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé“, Revue trimestrielle de droit familial, 2005, str. 700; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, v: Torck, St., Cadiet, L., in Jeuland, E., (ur.)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, str. 59–98 in posebej št. 177; Ancel, B., in Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, str. 569 in naslednje ter posebej št. 29.
(
*26
)	Glej točko 33 pisnih stališč Komisije.
(
*27
)	Glej točko 43 teh sklepnih predlogov in sodno prakso, navedeno v opombi 12.
(
*28
)	Moj poudarek.
(
*29
)	Sodba z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 45). Moj poudarek.
(
*30
)	Glej v tem smislu zlasti Dutta, A., in Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, str. 1–40 in zlasti str. 8; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, v: Torck, St., Cadiet, L., in Jeuland, E., (ur.)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, str. 59–98 in zlasti št. 217.
(
*31
)	Glej v tem smislu Ancel, B., in Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, str. 569 in naslednje ter zlasti št. 29.
(
*32
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalne pravobranilke E. Sharpston v združenih zadevah Sturgeon in drugi (C‑402/07 in C‑432/07, EU:C:2009:416, točka 94).
(
*33
)	Glej točko 46 pisnih stališč Irske.
(
*34
)	Glej točko 28 pisnih stališč Komisije.
(
*35
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, točka 72).
(
*36
)	Sodba z dne 9. septembra 2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, točka 58).
(
*37
)	Glej v tem smislu Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, str. 526–533 in zlasti str. 529, ter Ancel, B., in Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, str. 569 in naslednje ter zlasti št. 28.
(
*38
)	Sodba z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 45). Moj poudarek.
(
*39
)	Glej točki 43 in 67 teh sklepnih predlogov ter sodno prakso, navedeno v opombi 12.
(
*40
)	Glej v tem smislu Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, str. 526–533 in zlasti str. 530.
(
*41
)	Stališče generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, točka 93).
(
*42
)	Nekateri avtorji so izrazili dvom o upoštevnosti tega merila glede na „tvegano“ naravo napovedi, ki bi se lahko podala v zvezi s spoštovanjem razumnega roka sodišča druge države članice (glej v tem smislu Wautelet, P., „Règlement (CE) no2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no1347/2000 (dit ‚Bruxelles II bis‘)“, v: Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, zv. 5., La Charte, 2012, str. 363–482 in še posebej str. 424). Vseeno se mi zdi, da ima pomen hitre odločitve v sporih, v katerih gre za otroka, prednost pred težavo v zvezi s tako presojo roka. Kot v uvodu ugotavljata A. Dutta in A. Schultz, „it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock […]“ (Dutta, A., in Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, str. 1–40 in posebej str. 2).