62023TJ0348_RES
Zadeva T‑348/23
Zalando SE
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (sedmi razširjeni senat) z dne 3. septembra 2025
„Digitalne storitve – Uredba (EU) 2022/2065 – Določitev zelo velike spletne platforme – Ugovor nezakonitosti – Člen 33(1) in (4) Uredbe 2022/2065 – Pravna varnost – Enako obravnavanje – Sorazmernost – Obveznost obrazložitve“
Približevanje zakonodaj – Enotni trg digitalnih storitev – Uredba 2022/2065 – Zelo velike spletne platforme – Merila za določitev – Spletna platforma – Pojem – Shranjevanje in razširjanje informacij v javnost na zahtevo prejemnika storitve – Obseg – Aktivni prejemniki spletne platforme – Pojem – Obseg
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2022/2065, uvodne izjave 13, 18, 19, 41 in 77 ter členi 2(1) in (2), 3(b), (g), (i) in (p), 7, 8, 24(2), 33(1) in (4); Direktiva 2000/31 Evropskega parlamenta in Sveta, uvodna izjava 42 in člen 14)
(Glej točke od 25 do 46 in od 60 do 66.)
Približevanje zakonodaj – Enotni trg digitalnih storitev – Uredba 2022/2065 – Zelo velike spletne platforme – Obstoj različnih metod za izračun povprečnega mesečnega števila aktivnih prejemnikov spletne platforme – Aktivni prejemniki spletne platforme – Pojem – Zahtevi po jasnosti in natančnosti – Kršitev načela pravne varnosti – Neobstoj
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2022/2065, uvodni izjavi 13 in 77 ter členi 2(1), 3(p), 24(2), 33(1), (3) in (4) ter 43; Uredba Komisije 2023/1127, člena 4(1) in (2) ter 6(3))
(Glej točke od 76 do 80, od 84 do 101, 103, 104, 108, 110, 111, 113, 114 in od 117 do 119.)
Približevanje zakonodaj – Enotni trg digitalnih storitev – Uredba 2022/2065 – Obveznosti poročanja o preglednosti za ponudnike spletnih platform – Obveznost objave informacij o povprečnem številu aktivnih prejemnikov storitve v Uniji na mesec – Dodatne obveznosti, naložene ponudnikom spletnih tržnic, ki so določene kot zelo velike spletne platforme – Kršitev načela enakega obravnavanja – Neobstoj
(Listina Evropske unije o temeljnih pravicah, člena 20 in 38; Uredba 2022/2065 Evropskega parlamenta in Sveta, členi 3(h), 24(2) in (3), 33(1) in od 34 do 43)
(Glej točke 123, 124, 126, 129, 130 in od 135 do 147.)
Približevanje zakonodaj – Enotni trg digitalnih storitev – Uredba 2022/2065 – Zelo velike spletne platforme – Merila za določitev – Povprečno število mesečnih aktivnih prejemnikov spletne platforme – Kršitev načela sorazmernosti – Neobstoj
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2022/2065, členi 24(2) in 33(1))
(Glej točke od 154 do 164.)
Približevanje zakonodaj – Enotni trg digitalnih storitev – Uredba 2022/2065 – Sklep Komisije, s katerim je bila platforma Zalando določena kot zelo velika spletna platforma – Kršitev obveznosti obrazložitve – Neobstoj
(člen 296 PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2022/2065, člena 3(g)(iii) in (i), ter 24(2))
(Glej točke od 173 do 175.)
Povzetek
Splošno sodišče je ob zavrnitvi ničnostne tožbe, ki jo je družba Zalando SE vložila zoper sklep Evropske komisije, s katerim je bila njena platforma določena kot zelo velika spletna platforma (
1
), prvič uporabilo Uredbo 2022/2065 o digitalnih storitvah (
2
). V tem okviru je pojasnilo obseg meril za določitev zelo velike spletne platforme, pri čemer je pojasnilo pojma „spletna platforma“ in „aktivni prejemnik spletne platforme“ ter merila za ocenjevanje povprečnega mesečnega števila teh prejemnikov.
Tožeča stranka je družba nemškega prava, ki upravlja spletno trgovino, dostopno zlasti na spletnem mestu „www.zalando.de“ in na ustreznih naslovih URL z imeni vrhnje domene drugih držav. Stranke te trgovine lahko kupijo proizvode, ki jih bodisi neposredno prodaja tožeča stranka v okviru prodajne storitve, imenovane „Zalando Retail“, bodisi jih prodajajo tretji prodajalci, ki sodelujejo v programu, imenovanem „Partner Programm“.
Tožeča stranka je 17. februarja 2023 na podlagi člena 24(2) Uredbe 2022/2065 objavila povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov platforme Zalando, ki vključuje Zalando Retail in Partner Programm, kar znaša 83,341 milijona uporabnikov. Vendar ker je bruto vrednost proizvodov, ki se tržijo v okviru njenega Partner Programma, ustrezala 37 % vrednosti vseh trženih proizvodov, je menila, da bi povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov te platforme moralo ustrezati 37 % vseh uporabnikov, kar znaša 30,836 milijona.
Komisija je v izpodbijanem sklepu platformo Zalando določila kot zelo veliko spletno platformo na podlagi člena 33(4) Uredbe 2022/2065, ker je njeno povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov znašalo 83,341 milijona in je bilo zato višje od praga 45 milijonov, ki je določen v navedenem členu. Menila je namreč, da iz Uredbe 2022/2065 (
3
) izhaja, da pojem „aktivni prejemnik spletne platforme“ vključuje vse prejemnike, ki zadevno platformo dejansko uporabljajo, zlasti tako, da so izpostavljeni informacijam, ki se razširjajo na njej, in da ni omejen na prejemnike, ki na njej izvajajo transakcije. V obravnavanem primeru pa so bili proizvodi, ki jih tožeča stranka trži neposredno, prikazani skupaj s proizvodi, ki jih tržijo tretji prodajalci, ne da bi jih bilo na vmesniku mogoče razlikovati. Tako je Komisija menila, da med prejemniki storitve ni bilo mogoče opredeliti tistih, ki so bili izpostavljeni zgolj informacijam o proizvodih tožeče stranke, in tistih, ki so bili izpostavljeni zgolj informacijam v zvezi s proizvodi tretjih prodajalcev.
Družba Zalando SE je ob podpori združenja Bundesverband E-Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh) pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti tega sklepa.
Presoja Splošnega sodišča
Na prvem mestu, Splošno sodišče je ugotovilo, da je platforma Zalando spletna platforma, če tretji prodajalci na njej tržijo izdelke v okviru Partner Programma. Opozorilo je, da je spletna platforma v smislu člena 3(i) Uredbe 2022/2065 „storitev gostovanja, ki na zahtevo prejemnika storitve shranjuje in razširja informacije v javnosti“. Gre za podkategorijo posredniških storitev iz člena 3(g) te uredbe.
Splošno sodišče ugotavlja, da družba Zalando SE v okviru Partner Programma za trženje svojih proizvodov, zlasti njihovih slik in opisov, uporablja informacije tretjih prodajalcev. Čeprav lahko tožeča stranka spremeni njihovo predstavitev ali jih dopolni, taka okoliščina ne omaje dejstva, da te informacije vsaj delno izvirajo od navedenih prodajalcev. Niti iz Uredbe 2022/2065 niti iz Direktive 2000/31 (
4
), kakor je bila spremenjena s to uredbo, namreč ne izhaja, da shranjevanje in razširjanje informacij v smislu člena 3(i) te uredbe izključuje shranjevanje in razširjanje informacij, katerih predstavitev naj bi ponudnik spletne platforme spremenil ali dopolnil.
V zvezi s tem je Splošno sodišče poudarilo, da je treba pojem „informacije“, kar zadeva storitve gostovanja v smislu Direktive 2000/31, razumeti široko. Tako lahko tožeča stranka posreduje informacije tretjih prodajalcev, pri čemer hkrati spremeni njihova besedila zaradi uskladitve s svojimi poslovnimi zahtevami, in sicer zgolj s ciljem „zagotoviti enkratne nakupovalne izkušnje, ki se razlikujejo od tistih, ki jih je mogoče doživeti pri konkurentih“.
Poleg tega je Splošno sodišče opozorilo, da so podatki v zvezi s ponudbami proizvodov, ki jih tržijo tretji prodajalci, „informacije“, kar izhaja zlasti iz opredelitve „nezakonita vsebina“ iz Uredbe 2022/2065. Iz tega izhaja (
5
), da ta pojem zajema „informacije“, ki se nanašajo na prodajo blaga ali zagotavljanje nezakonitih storitev, ne glede na to, ali gre med drugim za prodajo neskladnih ali ponarejenih proizvodov ali za prodajo proizvodov ali opravljanje storitev, ki kršijo pravo o varstvu potrošnikov. Zato zgolj uvrstitev proizvoda v ponudbo z namenom njegovega trženja lahko pomeni nezakonito vsebino, zlasti kadar je ta proizvod nezakonit, in ga je zato treba šteti za informacijo v smislu navedene uredbe. Iz tega sledi, da je treba ponudbe proizvodov tretjih prodajalcev v okviru Partner Programma šteti za informacije, ki jih zagotovijo prejemniki storitve v smislu člena 3(i) te iste uredbe.
Splošno sodišče je dodalo, da v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, na podlagi sodne prakse Sodišča v zvezi z izjemami od odgovornosti, do katerih bi lahko bili upravičeni ponudniki storitev gostovanja iz člena 14 Direktive 2000/31, ni mogoče pojasniti pojma „posredniška storitev“, v smislu člena 3(g) Uredbe 2022/2065.
Člen 14 Direktive 2000/31 namreč določa, da ponudnik storitev gostovanja ni odgovoren za podatke, ki jih je shranil na zahtevo prejemnika storitve, zlasti če dejansko ne ve za „nezakonito dejavnost ali podatek“.
Sodišče je v sodbi L’Oréal in drugi (
6
) glede tega sicer res razsodilo, da je za to, da bi ponudnik internetne storitve lahko spadal na področje uporabe člena 14 Direktive 2000/31, „nujno, da je ‚posredni ponudnik‘ v smislu, ki ga je želel določiti zakonodajalec v okviru oddelka 4 poglavja II te direktive“. Tako je razsodilo, da ponudnik internetne storitve ni tak posredni ponudnik, če ima – namesto da bi zgolj nevtralno opravljal storitev s povsem tehnično in samodejno obdelavo podatkov, ki jih sporočijo njegove stranke – dejavno vlogo, zaradi katere bi lahko te podatke poznal ali nadzoroval. Vendar je Sodišče s tem, da je tako omejilo obseg pojma „posredni ponudnik“, želelo omejiti obseg izjem od odgovornosti, do katerih so lahko upravičeni ponudniki zadevnih storitev. Poleg tega se je Sodišče pri opredelitvi pojma „posredni ponudnik“ v smislu oddelka 4 poglavja II Direktive 2000/31 sklicevalo na sodbo Google France in Google (
7
). Iz te sodbe pa izhaja, da razlaga tega pojma temelji na uvodni izjavi 42 te direktive, v skladu s katero se „[i]zjeme v zvezi z odgovornostjo, določene [zlasti v členu 14 te direktive], […] nanašajo samo na primere, pri katerih se dejavnost ponudnika storitev informacijske družbe omejuje na tehnični proces“, pri čemer je pojasnjeno, da je „[t]a dejavnost […] povsem tehnična, samodejna in pasivna“.
Iz tega sledi, da je razlaga pojma „posredni ponudnik“, ki jo je podalo Sodišče, omejena „v skladu z namenom, ki ga je imel zakonodajalec v okviru oddelka 4 poglavja II [Direktive 2000/31]“ (
8
), in da te razlage ni mogoče uporabiti za namene uporabe Uredbe 2022/2065, ki določa lastno ureditev odgovornosti. To velja še toliko bolj, ker je bil s členom 89(1) navedene uredbe črtan oddelek 4 poglavja II Direktive 2000/31, ki je bil predmet razlage Sodišča.
Poleg tega v nasprotju s tem, kar trdi tožeča stranka, zakonodajalec ni navedel, da je treba pojem „posredniške storitve“, ki ga je Sodišče opredelilo s sklicevanjem na uvodno izjavo 42 Direktive 2000/31, ohraniti za namene uporabe Uredbe 2022/2065.
Na drugem mestu, Splošno sodišče je ugotovilo, da iz člena 3(p) Uredbe 2022/2065 izhaja, da je moral biti prejemnik storitve, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot aktivnega prejemnika spletne platforme, le v stiku s to platformo, zlasti tako, da je bil izpostavljen informacijam, ki jih gosti ta platforma in se razširjajo prek njenega spletnega vmesnika. Vendar poudarja, da se proizvodi, ki jih tržijo tretji prodajalci in tožeča stranka, lahko prikažejo na isti spletni strani. Ugotovilo je tudi, da se potrošniki lahko seznanijo z informacijami o proizvodih, ki jih tržijo izključno tretji prodajalci, preden se nazadnje odločijo kupiti drug proizvod, ki ga neposredno prodaja tožeča stranka. Ker tožeča stranka trdi, da pri 83,341 milijona oseb, upoštevanih pri izračunu povprečnega mesečnega števila aktivnih prejemnikov, ni mogla razlikovati med tistimi, ki so bile informacijam tretjih prodajalcev dejansko izpostavljene, in tistimi, ki tem informacijam niso bile izpostavljene, je Splošno sodišče presodilo, da je Komisija utemeljeno menila, da so bile vse navedene osebe navedenim informacijam dejansko izpostavljene.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče je v zvezi s trditvami, ki se nanašajo na kršitev načela pravne varnosti zaradi nenatančnosti Uredbe 2022/2065, na eni strani navedlo, da se družba Zalando SE opira na nemško različico člena 2(1) Uredbe 2022/2065, iz katere izhaja, da je bilo treba za izračun povprečnega mesečnega števila aktivnih prejemnikov upoštevati le aktivne prejemnike, ki imajo „Sitz“ (stalno prebivališče) v Uniji. V zvezi s tem navaja, da formulacija, ki je uporabljena v eni od jezikovnih različic določbe prava Unije, ne more biti edina podlaga za razlago te določbe oziroma ne more imeti prednosti. Vendar je ugotovilo, da iz drugih jezikovnih različic člena 2(1) Uredbe 2022/2065 izhaja, da je upošteven le kraj, kjer se nahajajo prejemniki zadevne storitve, kadar so izpostavljeni informacijam, ki jih gosti spletna platforma, ne glede na kraj njihovega stalnega ali običajnega prebivališča. Tako iz tega sklepa, da zakonodajalcu za namene uporabe te določbe ni bilo treba opredeliti pojma „stalno prebivališče“. Poleg tega je Splošno sodišče ugotovilo, da je družba Zalando SE navedeno določbo – za izračun povprečnega mesečnega števila aktivnih prejemnikov njene platforme – razlagala pravilno, ker je upoštevala le kraj, od koder so bila spletna mesta in aplikacije v zvezi s to platformo priklicani.
Na drugi strani je Splošno sodišče zavrnilo trditev družbe Zalando SE, s katero je želela dokazati, da je na podlagi Uredbe 2022/2065 mogoče podceniti povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov spletne platforme, zlasti kadar se uporabniki ne strinjajo z uporabo piškotkov (cookies) ali kadar priklice ustvarjajo boti. Meni, da iz uvodne izjave 77 Uredbe 2022/2065 izhaja, da lahko ponudniki spletnih platform na eni strani zajamejo bote, kadar jih brez nadaljnje obdelave ali sledenja ne morejo izključiti iz osebnih podatkov, na drugi strani pa večkrat štejejo enega in istega aktivnega prejemnika, čeprav je cilj – „če je to mogoče“ – da se aktivni prejemniki štejejo samo enkrat. Nasprotno pa meni, da iz te točke obrazložitve ni mogoče sklepati, da ponudniki spletne platforme pri izračunu povprečnega mesečnega števila aktivnih prejemnikov morda ne upoštevajo nekaterih aktivnih prejemnikov, ker naj bi ti zavrnili uporabo piškotkov in ker naj se botov ne bi smelo šteti. Zato, čeprav so lahko ti ponudniki v skladu z navedeno uredbo v nekaterih okoliščinah prisiljeni preceniti povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov svoje spletne platforme, jim ta uredba ne dovoli, da bi navedeno število podcenjevali. Navedeni ponudniki morajo med drugim izbrati zanesljivo metodo, s katero je mogoče zagotoviti izpolnjevanje te zahteve. Dejstvo, da je v členu 33(1) navedene uredbe navedeno povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov, ne pa povprečno mesečno število obiskov zadevne spletne platforme, te ugotovitve ne more omajati. Ta določba, kot se razlaga ob upoštevanju uvodne izjave 77 te uredbe, namreč ne vodi do tega, da so zajeti vsi ti obiski, čeprav lahko pride do precenitve števila aktivnih prejemnikov zadevne spletne platforme.
Na četrtem mestu, Splošno sodišče je zavrnilo trditev tožeče stranke, da sta s členom 33(1) Uredbe 2022/2065 kršeni načeli enakega obravnavanja in sorazmernosti, ker se v njem za določitev kot zelo velike spletne platforme upošteva le povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov, ne pa narava zadevnih spletnih platform ali tveganja za družbo, ki jih te lahko povzročijo.
Na eni strani je Splošno sodišče v zvezi s tem navedlo, da člen 34(1) Uredbe 2022/2065 vsebuje seznam sistemskih tveganj, ki lahko izhajajo iz zelo velikih spletnih platform. V obravnavanem primeru tožeča stranka ne izpodbija, da lahko spletne tržnice, zlasti tiste, na katerih prodajalci niso bili izbrani z izbirnim postopkom, olajšajo trženje nevarnih ali nezakonitih proizvodov. Poleg tega na podlagi dejstva, da so ponudniki spletnih tržnic, kot je tožeča stranka, do zdaj skrbno izbirali prodajalce, ki delujejo na njihovih spletnih tržnicah, ni mogoče izključiti, da bi ti v prihodnosti lahko omogočili trženje takšnih proizvodov velikemu delu prebivalstva Unije, če bi njihovo povprečno mesečno število aktivnih prejemnikov ostalo enako ali večje od 45 milijonov.
V teh okoliščinah je Splošno sodišče ugotovilo, da lahko spletne tržnice kot celota razširjajo nezakonite vsebine v povezavi s prodajo proizvodov in lahko negativno vplivajo na temeljno pravico do visoke ravni varstva potrošnikov, ki je določena v členu 38 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Iz tega sledi, da zakonodajalec ni storil očitne napake pri presoji s tem, ko je menil, da lahko spletne tržnice povzročijo sistemska tveganja v smislu člena 34(1) Uredbe 2022/2065. Poleg tega na podlagi dejstva – ob domnevi, da je dokazano – da ta določba zajema tudi tveganja, ki jih verjetno ne povzročajo spletne tržnice, ni mogoče dokazati, da slednje ne povzročajo nobenega od tveganj, navedenih v tej določbi.
Na drugi strani naj bi to, da je Komisija upoštevala naravo spletnih platform in tveganja, ki jih te lahko povzročijo, za njihovo opredelitev kot zelo velike spletne platforme, povzročilo, da bi bil tak postopek dolgotrajen in drag. Tako je Splošno sodišče ugotovilo, da so bila „kvalitativna“ merila, na katera se sklicuje tožeča stranka, takšna, da bi lahko odložila izvajanje obveznosti iz člena 33(1) Uredbe 2022/2065 in Komisiji odvzela del njenih sredstev, potrebnih za dobro opravljanje nalog, ki so ji zaupane s to uredbo. Zato takšna merila ne omogočajo doseganja navedenih ciljev tako učinkovito, kot ga omogoča merilo povprečnega mesečnega števila aktivnih prejemnikov.
Zato se merilo povprečnega mesečnega števila aktivnih prejemnikov – za določitev kot zelo velika spletna platforma – ne izkaže za očitno neustrezno za doseganje ciljev Uredbe 2022/2065.
(
1
)	Sklep Komisije C(2023) 2727 final z dne 25. aprila 2023 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep).
(
2
)	Uredba (EU) 2022/2065 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. oktobra 2022 o enotnem trgu digitalnih storitev in spremembi Direktive 2000/31/ES (Akt o digitalnih storitvah) (UL 2022, L 277, str. 1).
(
3
)	Uvodna izjava 77 in člen 3(b) in (p) te uredbe.
(
4
)	Direktiva (ES) 2000/31 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2000 o nekaterih pravnih vidikih storitev informacijske družbe, zlasti elektronskega poslovanja na notranjem trgu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 25, str. 399).
(
5
)	Člen 3(h) Uredbe 2022/2065 v povezavi z uvodno izjavo 12 te uredbe.
(
6
)	Sodba z dne 12. julija 2011, L’Oréal in drugi (C‑324/09, EU:C:2011:474, točki 112 in 113).
(
7
)	Sodba z dne 23. marca 2010, Google France in Google (od C‑236/08 do C‑238/08, EU:C:2010:159, točke od 112 do 116).
(
8
)	Sodba z dne 12. julija 2011, L’Oréal in drugi (C‑324/09, EU:C:2011:474, točka 112).