62006CC0240_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Korkein hallinto-oikeus (finsko vrhovno upravno sodišče) s tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe Sodišču predlaga, naj odloči, ali je treba člena 56 ES in 12(1)(c) Direktive Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na zbiranje kapitala(2) razlagati tako, da nasprotujeta finski obdavčitvi z davkom na prenos delnic.
2. Ta predlog se uvršča v okvir spora med družbo Fortum Project Finance SA (v nadaljevanju: Fortum Project Finance), s sedežem v Luxembourgu, in finsko davčno upravo, ki je nastal zaradi tega, ker je slednja tej družbi obračunala davek na prenos sredstev z izmenjavo delnic z družbo Fortum Oyj, s sedežem na Finskem.
3. Ta zadeva bo Sodišču, kolikor mi je znano prvič, zlasti omogočila pojasniti, kako je treba člen 12(1)(a) Direktive 69/335 uskladiti s členom 12(1)(c) te Direktive.
4. V izvajanjih, ki sledijo, bom dokazal, zakaj je treba, po mojem mnenju, člen 12(1)(c) Direktive 69/335 razlagati tako, da ne nasprotuje obdavčitvi z davkom, kot je finski davek na prenos sredstev, če so vrednostni papirji kot vložek preneseni na kapitalsko družbo, ki v zameno izroči svoje novoizdane delnice.
I – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
5. Člen 56(1) ES določa:
„V okviru določb tega poglavja so prepovedane vse omejitve pretoka kapitala med državami članicami ter med državami članicami in tretjimi državami.“
6. V razlogih predloga direktive Sveta o posrednih davkih na zbiranje kapitala, ki ga je Komisija predstavila 14. decembra 1964(3), je navedeno, da je „[med posrednimi davki na pretok kapitala] mogoče, na eni strani, razlikovati davke na zbiranje kapitala in na drugi strani davke na transakcije z vrednostnimi papirji. Ta osnutek direktive se nanaša na posredne davke na zbiranje kapitala, pri čemer ta kategorija davkov vključuje davek na lastniški kapital družb, kolkovino na državne vrednostne papirje, kolkovino, zaračunano ob uvedbi ali izdaji vrednostnih papirjev tujega izvora na nacionalni trg, kot tudi druge posredne davke z enakimi značilnostmi. Posredni davki na transakcije z vrednostnimi papirji, kot so dajatve na borzne transakcije, bodo pozneje urejeni v drugem osnutku direktive. Ta predlog torej nanje ne vpliva“(4) .
7. Medtem ko je ta zadnji predlog privedel do sprejetja Direktive 69/335, Svet na podlagi predloga Direktive Sveta o posrednih davkih na transakcije z vrednostnimi papirji, ki ga je 2. aprila 1976 predstavila Komisija(5) in je bil spremenjen 9. aprila 1987(6), Direktive ni sprejel.
8. Kot izhaja iz prve uvodne izjave, je namen Direktive 69/335 pospeševanje prostega pretoka kapitala, kar je bistveni pogoj za vzpostavitev gospodarske unije s podobnimi značilnostmi, kakor jih ima notranji trg.
9. Ker posredni davki na zbiranje kapitala, uveljavljeni v državah članicah, in sicer dajatev, ki se obračunava družbam na vložek kapitala, in kolkovina na vrednostne papirje, povzročajo diskriminacijo, dvojno obdavčenje in neskladja, ki so v nasprotju s prostim pretokom kapitala, jih je zakonodajalec Skupnosti želel odpraviti z usklajevanjem.(7)
10. S tega vidika je bilo odločeno, prvič, da se odpravi kolkovina na vrednostne papirje.(8) Drugič, sprejeto je bilo pravilo, v skladu s katerim je mogoče davek na zbiranje kapitala, zbranega v okviru družbe, znotraj skupnega trga kapitala, obračunati le enkrat in njegova raven naj bi bila enaka v vseh državah članicah, da ne bo v nasprotju s pretokom kapitala.(9) Z Direktivo 69/335 je bila zato usklajena struktura in stopnje dajatve na vložke v kapitalske družbe, imenovane „dajatev na kapital“.(10)
11. V skladu s členom 4(1) te direktive je predmet dajatve na kapital določeno število transakcij, med njimi povečanje kapitala kapitalske družbe z vložkom sredstev katere koli vrste, kot je navedeno v točki (c).
12. V skladu s členom 7(2) navedene direktive je lahko taka transakcija predmet davka na kapital po enotni stopnji, ki ne presega 1 %.
13. Ker bi lahko drugi posredni davki z enakimi značilnostmi, kakor jih imata dajatev na kapital ali kolkovina, onemogočili namen ukrepov, predvidenih v Direktivi 69/335, jih je treba odpraviti.(11)
14. Tako člen 10 te direktive določa:
„Razen dajatve na kapital države članice družbam, združenjem ali pravnim osebam, ki poslujejo zaradi pridobivanja dobička, ne obračunajo nobenih drugih davkov:
a) v zvezi s transakcijami iz člena 4;
b) v zvezi z vložki, posojili ali opravljanjem storitev, ki so del transakcij iz člena 4;
[…]“
15. Poleg tega člen 11 navedene direktive držav članic ne zavezuje k nobeni obliki obdavčitve določenega števila drugih transakcij, kot so oblikovanje, izdaja, uvrstitev v kotacijo na borzi, uvrstitev na trg ali trgovanje z delnicami, deleži ali drugimi vrednostnimi papirji enake vrste.
16. Nazadnje, člen 12(1) Direktive 69/335 taksativno določa davke in dajatve, ki jih lahko države članice kljub členom 10 in 11 obračunajo, med drugim:
„(a) dajatve na prenos vrednostnih papirjev, zaračunane bodisi pavšalno ali ne;
(b) dajatve na prenos, vključno z davki na registracijo nepremičnin, na prenos poslovanja ali nepremičnin na svojem ozemlju družbi, združenju ali pravni osebi, ki posluje zaradi pridobivanja dobička;
(c) dajatve na prenos na sredstva katere koli vrste, prenesena v družbo, združenje ali pravno osebo, ki posluje zaradi pridobivanja dobička, če je tako premoženje preneseno za plačilo, razen za deleže družbe;
[…]“
B – Nacionalno pravo
17. Upoštevne določbe finskega zakona o davku na prenos sredstev (varainsiirtolaki (931/1996), v nadaljevanju: zakon o davku na prenos sredstev) so naslednje.
18. Člen 1 tega zakona določa, da je treba davek na prenos sredstev pri prenosu nepremičnin in vrednostnih papirjev državi plačati na podlagi določb, določenih v navedenem zakonu.
19. Glede predmeta tega davka in davčnega zavezanca člen 4(4) zakona o davku na prenos sredstev med drugim določa, da je treba navedeni davek plačati pri prenosu nepremičnine na družbo z neomejno odgovornostjo, na komanditno družbo, delniško družbo ali na drugo pravno osebo v zameno za delnice ali deleže oziroma v drugi obliki kapitalske vloge.
20. V skladu s členom 15(1) tega zakona mora davek pri prenosu lastninske pravice na vrednostnih papirjih plačati cesionar. Člen 15(3) navedenega zakona v zvezi s tem določa, da se določbe člena 4(4) in (5) tega zakona, ki se nanašajo na prenos nepremičnin in drugih oblik pridobitev takih sredstev, prav tako uporabljajo za prenos in drugih oblik pridobitve vrednostnih papirjev.
21. Obdavčitev z davkom na prenos sredstev predpostavlja, da je ena izmed strank prenosa neomejeni davčni zavezanec na Finskem v smislu zakona o davku na dohodek (tuloverolaki (1535/1992)) z dne 30. decembra 1992. V skladu s členom 9(1), točka 1, tega zakona je davčni zavezanec za dohodke, pridobljene na Finskem in v tujini, na splošno vsaka fizična ali pravna oseba, interesna skupnost ali zapuščinska masa, ki ima v zadevnem davčnem letu sedež na Finskem oziroma je tam odprta.
22. Glede davčne stopnje in obdavčljivega dogodka člen 20(1) zakona o davku na prenos sredstev določa, da davek pri prenosu vrednostnih papirjev znaša 1,6 % nakupne cene oziroma vrednosti protidajatve. Poleg tega se davek na prenos ali drugo obliko povečanja kapitala, opisano v členu 4(4) navedenega zakona, v skladu s členom 20(2) tega zakona izračuna glede na tržno vrednost na datum prenosa.
23. Na koncu je treba pojasniti, da dajatve na kapital, v smislu Direktive 69/335, na Finskem ni treba plačati.
II – Dejansko stanje in postopek v sporu o glavni stvari
24. Kot izhaja iz predložitvene odločbe, se je Republika Finska odločila, da podjetje za proizvodnjo energije, ki sodi v skupino Fortum, razdeli na dva avtonomna dela, izmed katerih bi en del služil nakupu in rafineriji nafte, drugi pa proizvodnji elektrike in plina. Delitev je bila opravljena 1. maja 2004 in je privedla do tega, da sta iz družbe Fortum Oil and Gas Oy nastala dva nova subjekta, pod popolnim nadzorom družbe Fortum Oyj, in sicer družbi Fortum Oil Oy in Fortum Heat and Gas Oy. Terjatve in dolgovi, ki se ne nanašajo na naftno dejavnost, so se prenesli na družbo Fortum Heat and Gas Oy.
25. Prvotna transakcija v sporu o glavni stvari je vključevala prenos – z izmenjavo delnic – premoženja te družbe na drugo družbo skupine, in sicer na tožečo stranko v sporu o glavni stvari, na družbo Fortum Project Finance, da bi se povečal njen lastniški kapital. Družba Fortum Project Finance je v zameno za vložek, ki je nastal z delnicami družbe Fortum Heat and Gas Oy, potem ko je povečala svoj kapital na znesek, enak vrednosti pridobljenih delnic, izdala nove delnice, ki jih je prenesla na družbo Fortum Oyj.
26. Kapital, ki ga je družba Fortum Project Finance pridobila z izmenjavo delnic je v Luksemburgu predmet davka na kapital v višini 1 %.
27. Družba Fortum Project Finance je Uudenmaan verovirasto (urad za davke) prosila, naj ji navede, ali bi morala prav tako plačati davek na prenos sredstev za delnice družbe Fortum Heat and Gas Oy, ki jih je pridobila v okviru izmenjave delnic z družbo Fortum Oyj. S predhodno odločbo z dne 29. oktobra 2004 je Uudenmaan verovirasto pojasnil, da bi morala družba Fortum Project Finance plačati ta davek in navedel, da je bil njegov znesek določen s tržno vrednostjo delnic, ki jih je ta družba pridobila kot kapitalski vložek.
28. Družba Fortum Project Finance je pri Helsingin hallinto-oikeus (upravno sodišče v Helsinkih) vložila tožbo, s katero predlaga, naj to predhodno odločbo Uudenmaan verovirasto razglasi za nično in z novo predhodno odločbo ugotovi, da ni bila dolžna plačati davka na prenos sredstev za delnice, pridobljene v okviru izmenjave z družbo Fortum Heat and Gas Oy. V tožbi med drugim navaja, da je ta davek v nasprotju s členoma 56(1) ES in 12(1)(c) Direktive 69/335.
29. Hallinto-oikeus je to tožbo zavrnilo. Menilo je namreč, da davek na prenos sredstev ni bil v nasprotju s temi določbami, kar utemeljuje zlasti s sodbama z dne 11. decembra 1997 v zadevi Immobiliare SIF(12) in z dne 17. decembra 1998 v zadevi Codan(13) . Poleg tega je menilo, da predlog za sprejetje predhodne odločbe glede razlage člena 12(1)(c) Direktive 69/335 ni bil potreben, zlasti ob upoštevanju te sodne prakse Sodišča.
30. Družba Fortum Project Finance je nato pri Korkein hallinto-oikeus zoper sodbo Hallinto-oikeus vložila pritožbo. Spet je zatrjevala, da je po njenem mnenju davek na prenos sredstev, s katerim je na Finskem obdavčena družba, ki zbira kapital, v nasprotju z Direktivo 69/335, ker družba, ki dobi delnice, v zameno izroči svoje delnice.
III – Predlog za sprejetje predhodne odločbe
31. V predložitveni odločbi je Korkein hallinto-oikeus navedlo, da mora sedaj odločiti, ali je mogoče na podlagi finskega zakona izterjati davek na prenos sredstev za delnice družbe Fortum Heat and Gas Oy, ki jih je družba Fortum Oyj prenesla kot vložek v zameno za nove delnice, ki jih je izdala družba Fortum Project Finance.
32. Korkein hallinto-oikeus je menilo, da je razlaga prava Skupnosti potrebna za rešitev spora o glavni stvari, zato je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predlo žilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 56 ES in člen 12(1)(c) [Direktive 69/335] razlagati tako, da nasprotujeta obdavčitvi s finskim davkom na prenos sredstev (varainsiirtovero), če se vrednostni papirji na način, opisan v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, kot kapitalski vložek prenesejo na delniško družbo, ki v zameno izroči svoje novoizdane delnice?“
33. Vladi Finske in Združenega kraljestva ter Komisija so na Sodišču predložile pisna in ustna stališča. Družba Fortum Project Finance je stališče izrazila na obravnavi, ki je potekala 19. aprila 2007.
IV – Analiza
34. Predložitveno sodišče Sodišču v bistvu predlaga, naj odloči, ali je treba člena 56(1) ES in 12(1)(c) Direktive 69/335 razlagati tako, da nasprotujeta obdavčitvi z davkom, kot je finski davek na prenos sredstev, če se vrednostni papirji prenesejo kot vložek na kapitalsko družbo, ki v zameno izroči svoje novoizdane delnice.
35. Najprej ugotavljam, da negativne posledice, ki jih lahko ima uporaba sistema obdavčitve, kot je ta v zadevi v glavni stvari, na pretok kapitala, izhajajo iz vzporednega izvrševanja pristojnosti obdavčevanja dveh držav članic. Prvič, v skladu s tem, kar dopušča Direktiva 69/335, Veliko vojvodstvo Luksemburg obračuna dajatev na kapital za transakcijo, ki vključuje povečanje kapitala kapitalske družbe s sedežem na ozemlju Luksemburga, z vložkom sredstev katere koli vrste. Drugič, ker ta vložek pomeni prenos delnic s strani družbe s sedežem na Finskem, v zameno za katere družba prejemnica izda nove delnice, mora ta prav tako plačati finski davek na prenos sredstev.
36. Po mojem mnenju je treba skladnost takega stanja dvojnega obdavčevanja glede na pravo Skupnosti preučiti le glede na Direktivo 69/335, s katero so bile usklajene struktura in stopnje posredih davkov na zbiranje kapitala.
37. Sedaj je treba torej preučiti, ali je treba navedeno direktivo in zlasti njen člen 12(1)(c) razlagati tako, da ta nasprotuje obračunu finskega davka na prenos sredstev v položaju, kot je ta v sporu o glavni stvari, ko so se vrednostni papirji prenesli kot kapitalski vložek na družbo, ki je v zameno izročila svoje novoizdane delnice.
38. Vlada Združenega kraljestva meni, da zadevna transakcija v sporu o glavni stvari ne sodi na področje uporabe Direktive 69/335. V zvezi s tem opozarja, da je transakcijo mogoče šteti kot zbiranje kapitala v smislu člena 4(1) te direktive le, če bi se tako okrepila gospodarska moč družb, na katere se nanaša transakcija. Po njenem mnenju v tem primeru ni bilo tako, ker se kapital skupine Fortum kot celote naj ne bi spremenil zaradi prenosa udeležbe v družbi Fortum Heat and Gas Oy s strani matične družbe na družbo Fortum Project Finance.
39. Nasprotno, menim, da transakcija, kot je zadevna v sporu o glavni stvari, vsekakor sodi na področje uporabe Direktive 69/335. Opozoriti je namreč treba, da je transakcija v skladu s členom 4(1)(c) te direktive, ki vključuje povečanje kapitala kapitalske družbe z vložkom sredstev katere koli vrste, predmet usklajene dajatve na kapital. Obravnavana zadeva pa ustreza tem dejstvom, ker se zadevna transakcija nanaša na povečanje kapitala družbe Fortum Project Finance z vložkom delnic družbe Fortum Heat and Gas Oy.
40. Poleg tega je Sodišče odločilo, da „‚povečanje kapitala‘ v smislu člena 4(1)(c) Direktive 69/335 nujno vključuje formalno povečanje kapitala družbe, ali z izdajo novih deležev ali s povečanjem nominalne vrednosti obstoječih deležev družbe“.(14) Vendar iz spisa izhaja, da je družba Fortum Project Finance v zameno za vložek, ki ga je prejela, izdala nove delnice, ki jih je prenesla na družbo Fortum Oyj.
41. V skladu s členom 4(1)(c) Direktive 69/335 je zadevna transakcija v sporu o glavni stvari predmet dajatve na kapital v Luksmburgu.
42. Država članica ob uporabi člena 10(a) in (b) te direktive na to transakcijo ne sme naložiti nobenega drugega davka v kateri koli obliki. Ob upoštevanju zadnje uvodne izjave navedene direktive ta člen namreč postavlja načelo prepovedi posrednih davkov, ki imajo enake značilnosti kot dajatve na kapital.(15)
43. V skladu s členom 12(1) Direktive 69/335 pa pozna načelo izključnosti dajatve na kapital več odstopanj, v smislu, da ta člen državam članicam izrecno dovoljuje pobiranje določenega števila davkov in dajatev. Sodišče je poleg tega večkrat jasno navedlo, da „člen 12(1) [te] direktive taksativno določa davke in dajatve, ki niso dajatev na kapital in s katerimi se kljub členoma 10 in 11 [navedene] direktive lahko obdavči kapitalske družbe pri transakcijah, ki so določene v teh dveh členih“.(16)
44. Treba je torej določiti, ali je zakon o davku na prenos sredstev, ki določa obdavčenje s takim davkom, če se vrednostni papirji prenesejo kot vložek na kapitalsko družbo, ki v zameno izroči svoje novoizdane delnice, s tega vidika v skladu s tem, kar dopušča člen 12(1) Direktive 69/335.
45. Vladi Finske in Združenega kraljestva v zvezi s tem menita, da člen 12(1)(a) te direktive državam članicam omogoča pobiranje davka na prenos vrednostnih papirjev, ki se izvede kot vložek v kapitalsko družbo, ki v zameno izroči svoje novoizdane delnice, ne da bi bilo to v nasprotju s členom 12(1)(c) navedene direktive.
46. Po mnenju teh dveh vlad naj bi se za naložitev davkov na prenos vrednostnih papirjev uporabljal le člen 12(1)(a) Direktive 69/335. Ti vladi se v utemeljitev tega stališča sklicujeta na zgoraj navedeni sodbi Immobiliare SIF in Codan. Ker je dejansko stanje teh sodb zadevalo vložke proti plačilu v delnicah in ker Sodišče kljub tej okoliščini člena 12(1)(c) te direktive ni razlagalo, naj bi navedeni sodbi dokazovali, da ta določba ni upoštevna v primeru, kot je ta v zadevi v glavni stvari, tj. v okoliščinah, v katerih protidajatev za stvarni vložek vključuje izdajo novih delnic s strani družbe, ki prejme vložek. Prav tako bi bilo treba člen 12(1)(c) navedene direktive razumeti, kot da se uporablja za preostale vrste sredstev, ki niso zajete s členom 12(1)(a) ali (b) Direktive 69/335.
47. V nasprotju s tezo, ki jo zagovarjata vladi Finske in Združenega kraljestva, je Komisija sprejela pristop, v skladu s katerim naj bi člen 12(1)(a) te direktive pomenil osnovno pravilo na področju obdavčevanja prenosa vrednostnih papirjev, medtem ko naj bi člen 12(1)(c) navedene direktive določal natančnejše pravilo glede obdavčevanja prenosa vrednostih papirjev in drugih sredstev kot vložka v družbo. Ta zadnja določba bi morala torej prevladati v okoliščinah, podobnih tem v zadevnem primeru. Različna razlaga bi po mnenju Komisije vodila do brezpredmetnosti člena 12(1)(c) Direktive 69/335 v zvezi s prenosom lastninske pravice na vrednostnih papirjih na družbo, medtem ko se ta določba nanaša na prenos „sredstev katere koli vrste“.
48. Preučitev teh določb v povezavi s členom 10 te direktive naj bi analizo potrdila. Komisija namreč meni, da se prepoved iz člena 10(a) in (b) Direktive 69/335 ne nanaša le na preprečevanje pobiranja drugih davkov iste vrste, kot je dajatev na kapital, ampak tudi bolj na splošno, na preprečevanje, da bi se kapitalski vložki obdavčili več kot enkrat. S sprejetjem te direktive je zakonodajalec Skupnosti želel odpraviti dajatve z istim učinkom, kot ga ima dajatev na kapital, in sicer tiste, ki finančno bremenijo kapitalski vložek družbe. Poleg tega naj bi dejstvo, da člen 12(1)(c) navedene direktive vsebuje prepoved obdavčenja vložkov, pridobljenih od delničarjev v zameno za deleže družbe prevzemnice, potrjevalo, da je namen te določbe preprečiti vsako drugo obdavčitev, razen dajatve na kapital. Namen navedene določbe naj bi bil torej poudariti, da se vložek premoženja delničarja v družbo ne šteje za dejanski prenos oziroma prenos na tretjo osebo, ampak se prej šteje kot sprememba nadzora, ki se izvaja nad sredstvi premoženja družbe.
49. Končno Komisija meni, da bi moral biti člen 12(1) Direktive 69/335, če ga je treba šteti za resno odstopanje od člena 10 te direktive, predmet ozke razlage. V dvomu bi morala prevladati prepoved vsake dodatne obdavčitve. V nasprotju s trditvijo vlad Finske in Združenega kraljestva zgoraj navedeni sodbi Immobiliare SIF in Codan ne postavljata pod vprašaj analize Komisije, ker Sodišče v teh zadevah ni bilo pozvano k obravnavi razmerij med različnimi točkami člena 12(1) navedene direktive.
50. Družba Fortum Project Finance je na obravnavi navedla, da se strinja s pripombami, ki jih je Komisija navedla v pisnih stališčih.
51. Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je bistveni problem v okviru tega predloga za sprejetje predhodne odločbe določiti, ali je državam članicam na podlagi člena 12(1)(a) Direktive 69/335 dovoljeno obdavčiti prenose vrednostnih papirjev, tudi če družba prejemnica teh vrednostnih papirjev v zameno zanje izroči svoje delnice, ne da bi bilo to v nasprotju s členom 12(1)(c) te direktive. Predvsem se je treba torej vprašati o odnosu med točkama (a) in (c) tega člena. Moja analiza bo morala, da bo popolna, prav tako upoštevati točko (b) navedenega člena.
52. Najprej je treba pojasniti, da transakcija, kot je ta v sporu o glavni stvari, v pravu družb pomeni stvarni vložek. Stvarni vložek namreč pomeni vsak prenos sredstev na družbo, ki ni denarni znesek, ki ima lahko denarno vrednost in ga je mogoče prenesti. Lahko gre za nepremičnine ali premičnine, stvarne ali nestvarne stvari.
53. Tak vložek je mogoče plačati na več načinov. Če se vložek plača le z dodelitvijo deležev družbe (deležev ali delnic), gre za vložek, ki ga je mogoče označiti kot „enostaven“. Po drugi strani, če se vložek plača z drugačnimi ugodnostmi, ki niso predmet tveganja družbe, pravimo, da je vložek „odplačen“. V tem primeru lahko ugodnosti, dodeljene za plačilo, vključujejo na primer prevzem dolgov, ki so nastali vlagatelju, s strani družbe ali pa družba temu plača doplačilo. Na koncu, za „mešani“ vložek gre, kadar družbenik v zameno za svoj vložek prejme ne le deleže družbe, ampak tudi druge vrednosti, ki niso predmet tveganj družbe.
54. Ob upoštevanju teh opredelitev zadevna transakcija v sporu o glavni stvari ustreza klasičnemu načinu plačila vložka z dodelitvijo deležev družbe, torej enostavnemu vložku.
55. Če v nadaljevanju preučim besedilo člena 12(1)(a), (b) in (c) Direktive 69/335, to izraža naslednjo razliko. Medtem ko se točki (a) in (b) nanašata na posebne vrste premoženja, in sicer, prvič, na vrednostne papirje, in drugič, na nepremičnine ter poslovanje, se točka (c) razlikuje s splošnostjo sredstev, na katera se nanaša („sredstva katere koli vrste“), in z dejstvom, da postavlja pogoj za odobritev dajatev na prenos na sredstva, ki so predmet vložka. Prenos teh sredstev mora biti „poplačan drugače kot z deleži“.
56. Teza Komisije, ki jo podpira tudi družba Fortum Project Finance, daje prednost členu 12(1)(c) Direktive 69/335, ker se je način poplačila z deleži uporabil v okviru transakcije zbiranja kapitala. Po drugi strani vladi Finske in Združenega kraljestva poudarjata dejstvo, da se člen 12(1)(a) in (b) te direktive nanaša na posebna sredstva in da bi moral imeti prednost, kadar se transakcija povečanja kapitala nanaša na tako premoženje.
57. Stališče, ki ga zastopa Komisija, kaže na ugodnost, ki ustreza enemu izmed glavnih ciljev navedene direktive, in sicer odpravi posrednih davkov na zbiranje kapitala, razen dajatve na kapital, in tako pospeševanju prostega pretoka tega. S tega vidika je lahko vsaka transakcija, ki jo je mogoče označiti kot enostavni vložek, le predmet usklajene dajatve na kapital.
58. Če točki (a) in (b) člena 12(1) Direktive 69/335 razlagamo glede na njegovo točko (c), je Komisija zelo omejila njun pomen, s posledico, da naj bi bile dajatve na prenos lastništva vrednostnih papirjev, nepremičnin in poslovanje na podlagi prvih dveh točk dovoljene le v okviru odplačnih transakcij vložkov, to pomeni transakcij, ki so primerljive z običajnimi prodajami.
59. Kljub pomenu te teze glede na cilje Direktive 69/335 pa ne verjamem, da je zakonodajalec Skupnosti na tej točki želel omejiti obseg odstopanj od izključnosti dajatve na kapital, ki jih je izrecno priznal, in to zaradi naslednjih razlogov.
60. Prvič, opozarjam, da točki (a) in (b) člena 12(1) te Direktive niti neposredno niti z napotilom na točko (c) navedenega člena ne vsebujeta pogoja, na podlagi katerega bi se prenos sredstev plačal drugače kot z deleži družbe.
61. Drugič, poudariti je treba, da če bi bilo treba točki (a) in (b) sistematično razlagati glede na točko (c), to ne bi imelo za posledico le, da bi se vsebini prvih dveh točk dodal pogoj, ki ga zakonodajalec Skupnosti ni izrecno predvidel, ampak bi se jima predvsem odvzel vsak polni učinek.
62. Namreč če bi priznal, da ima člen 12(1)(c) Direktive 69/335 v okviru transakcije, primerljive z enostavnim vložkom, prednost in da točki (a) in (b) implicitno nujno vsebujeta pogoj v zvezi s plačilom, ki ni v deležih, z vidika zakonodajne tehnike ne bi bilo logično in pravno brez pomena ohraniti določbi, ki se nanašata na vrednostne papirje in nepremičnine ter poslovanje.
63. Ker se člen 12(1)(c) Direktive 69/335 nanaša na „sredstva katere koli vrste“, naj bi tako popolnoma prevzel vsebino točk (a) in (b) istega člena, tako da obstoj teh dveh točk ne bi imel nobenega smisla niti cilja.
64. Z drugimi besedami, če bi sprejel pristop, ki ga zagovarja Komisija, bi zadostovalo, da bi zakonodajalec Skupnosti v okviru člena 12(1) te direktive navedel le točko (c), ki bi zajemala dajatve na prenos, ki se obračunajo pri prenosu vrednostnih papirjev ali prenosu nepremičnin ali poslovanja, in odobritev obdavčenja s takimi dajatvami le pri odplačnem vložku.
65. Vendar to ni bila izbira zakonodajalca Skupnosti, ki je želel v treh različnih točkah razlikovati dajatve na prenos, za katere velja odstopanje od načela izključnosti dajatve na kapital. Ne morem se torej strinjati z razlago, ki bi – naj si bo še tako primerna glede ciljev Direktive 69/335 – imela za posledico spremembo besedila in zgradbe člena 12(1) te direktive ter odpravo polnega učinka točk (a) in (b) istega člena. Tak pristop bi bil v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Sodišča, v skladu s katero je, „če se določba prava Skupnosti lahko razlaga na več načinov, treba dati prednost tisti razlagi, ki zagotavlja polni učinek določbe“.(17)
66. Po mojem mnenju je torej edina razlaga, ki je skladna z ohranitvijo polnega učinka teh dveh točk, tista, ki te šteje za posebne določbe v smislu, da gre za določbe, ki se uporabljajo za posebne vrste sredstev, v primerjavi s sredstvi, določenimi v členu 12(1)(c) Direktive 69/335. V skladu s to razlago je mogoče „sredstva katere koli vrste“, ki se nanašajo na zadnjo določbo, razumeti le tako, da pomenijo drugačna sredstva od tistih, ki so predmet člena 12(1)(a) in (b) te direktive.
67. Tretjič, opozarjam, da je razlaga, ki jo tako predlagam Sodišču v skladu z zgoraj navedenima sodbama Immobiliare SIF in Codan. Na kratko je treba opozoriti, o čem je Sodišče v teh sodbah odločilo.
68. Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Codan razsodilo, da je treba člen 12(1)(a) Direktive 69/335 razlagati tako, da državi članici omogoča pobirati davek pri prenosu delnic, ne glede na vprašanje, ali je, prvič, družba, ki izdaja te delnice, uvrščena v kotacijo na borzi, in drugič, ali prenos delnic poteka na borzi ali neposredno med prenosnikom in prejemnikom.(18)
69. Zanimivo je, da je Sodišče do takšne razlage člena 12(1)(a) te direktive prišlo na podlagi dejanskega okvira, ki je podoben okviru v obravnavani zadevi. Družba Aktieselskabet Forsikringsselskabet Codan (v nadaljevanju: Codan) je namreč s tremi britanskimi družbami, ki so imele 100-odstotni kapitalski delež danske družbe Fjerde Sø A/S (v nadaljevanju: Fjerde Sø), sklenila pogodbo o pridobitvi celotnega kapitala slednje. Delnice družbe Fjerde Sø so britanske družbe prenesle na družbo Codan, pri čemer je ta povečala svoj kapital za znesek, katerega vrednost je ustrezala vrednosti prenesenih delnic. Vse delnice, ki so izhajale iz tega povečanja, so se nato kot plačilo kapitala družbe Fjerde Sø prenesle na britanske družbe.
70. Družba Codan je bila na podlagi danskega zakona dolžna plačati dajatev na kapital v višini 1 % zaradi povečanja kapitala, ki ga je izvedla. Poleg tega je danska davčna uprava zahtevala tudi plačilo davka v višini 1 % na prenos delnic. Zadevna transakcija enostavnega vložka je bila torej v tej zadevi predmet dvojne obdavčitve. Ob razlagi člena 12(1)(a) Direktive 69/335 pa je Sodišče očitno priznalo, da je bil v takšnih okoliščinah in z odstopanjem od členov 10 in 11 te direktive(19) danski davek na prenos delnic v skladu s tem, kar dopušča Direktiva.
71. Poleg tega je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Immobiliare SIF med drugim razsodilo, da je treba člen 12 Direktive 69/335 razlagati tako, da državi članici z odstopanjem od člena 10 te direktive pri povečanju kapitala kapitalske družbe z vložkom nepremičnin dovoljuje pobiranje dajatev, kot so dajatev za registracijo, hipotekarna dajatev in dajatev za vpis v zemljiško knjigo, če te dajatve niso višje od tistih, ki se uporabljajo za enakovrstne transakcije v državi članici obdavčitve.
72. Med elementi dejanskega stanja v tej zadevi poudarjam, da so družbeniki družbe Società Immobiliare SIF SpA povečali njen kapital z vložkom nepremičnin, ki je bil plačan z izdajo novih delnic. Tudi tu je šlo torej za enostavni vložek.
73. Da bi lahko predložitvenemu sodišču koristno odgovorilo, je Sodišče preučilo člen 12 Direktive 69/335, čeprav tega ni bilo med vprašanji za predhodno odločanje. Natančneje, Sodišče je menilo, da je bila v tem primeru upoštevna določba člen 12(1)(b) te direktive. V zvezi s tem je pojasnilo, da ta določba „državam članicam na splošno omogoča, da razen dajatve na kapital, vendar pri vložku v kapitalsko družbo, obračunajo dajatve, katerih obdavčljivi dogodek je objektivno vezan na prenos lastninske pravice na nepremičninah ali poslovanja“.(20)
74. Sodišče pa ni nikoli menilo, da bi bila potrebna razlaga člena 12(1)(c) Direktive 69/335, kar utrjuje moje prepričanje, da ta določba ne bi mogla prevladati niti nad točko (a) niti nad točko (b) tega člena, ker se prenos sredstev plača z deleži.
75. Iz teh dveh sodb torej izhaja, da sta točki (a) in (b) navedenega člena ohranili svoj polni učinek, kadar gre za prenos vrednostnih papirjev oziroma prenos nepremičnin ali poslovanja. Priznanje razlage, v skladu s katero bi se točka (c) istega člena uporabila, če bi zadevna transakcija pomenila enostavni vložek, bi vodilo do izpodbijanja teh dveh sodb, kar po mojem mnenju ne bi bilo zaželeno.
76. Četrtič, poudarjam, da če bi zakonodajalec Skupnosti dejansko želel dati prednost točki (c) člena 12(1) Direktive 69/335 pri enostavnem vložku, bi lahko na razlago Sodišča v zgoraj navedenih sodbah Immobiliare SIF in Codan odgovoril tako, da bi ta člen spremenil.
77. V zvezi s tem menim, da take spremembe ni bilo in da tudi pri sestavi predloga Direktive iz leta 2006 ni bila več predvidena. Ta predlog je, čeprav je bil vložen potem, ko sta bili izrečeni zgoraj navedeni sodbi Immobiliare SIF in Codan, namreč v novem členu 6 enostavno povzel vrstni red in besedilo različnih točk člena 12(1) Direktive 69/335, pri čemer so bile opravljene nekatere manjše redakcijske spremembe.
78. Petič, čeprav obžalujem, da razlaga, ki jo predlagam Sodišču vodi do rezultata, ki je v nasprotju s ciljem, ki teži k odpravi posrednih davkov na zbiranje kapitala, razen dajatve na kapital, je treba ugotoviti, da možnost kumulacije dveh posrednih davkov v okviru transakcije zbiranja kapitala, v določenih primerih izhaja iz obstoja odstopanj, ki jih je zakonodajalec Skupnosti izrecno priznal v členu 12(1) Direktive 69/335.
79. Zlasti glede davkov na prenos vrednostnih papirjev poudarjam, da ideja o soobstoju med njimi in dajatvijo na kapital izrecno izhaja iz predloga Direktive iz leta 1976.(21)
80. V členu 10(1) tega predloga je bilo namreč izraženo načelo, da transakcije z vrednostnimi papirji ne smejo biti predmet nobenega drugega davka, katerega osnova se odmeri na podlagi vrednosti vrednostnega papirja, ki je predmet transakcije, kot le usklajenega davka, določenega v navedenem predlogu. Člen 10(2)(a) le-tega pa je predvideval, da lahko države članice z odstopanjem od odstavka 1 pobirajo dajatev na kapital, kot je opredeljena v Direktivi 69/335.
81. Če obravnavam člen 12(1)(a) Direktive 69/335 v povezavi s tem, kar je določal predlog Direktive iz leta 1976, je treba priznati, da navedena določba izraža to idejo o soobstoju. Tako naj bi državam članicam dala možnost obračunavanja, poleg dajatve na kapital, davkov na prenos vrednostnih papirjev, ki zaenkrat še niso predmet uskladitve s strani zakonodajalca Skupnosti. Razlogi tega predloga Direktive iz leta 1964 potrjujejo to idejo, ker je v njih navedeno, da ta predlog ne vpliva na posredne davke na transakcije z vrednostnimi papirji.(22)
82. Na koncu je treba opozoriti, da čeprav je res, da je Sodišče že navedlo, da se odstopanje iz člena 12(1)(a) Direktive 69/335, kot vsaka izjema, razlaga ozko(23), to pa po mojem mnenju ne sme privesti do tega, da se tej odločbi odvzame vsak polni učinek.
V – Predlog
83. Na podlagi zgoraj navedenih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je zastavilo Korkein hallinto-oikeus, odgovori:
Člen 12(1)(c) Direktive Sveta 69/335/EGS z dne 17. julija 1969 o posrednih davkih na zbiranje kapitala, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/303/EGS z dne 10. junija 1985, je treba razlagati tako, da ne nasprotuje obdavčitvi z davkom, kot je finski davek na prenos sredstev, če se vrednostni papirji kot vložek prenesejo na kapitalsko družbo, ki v zameno izroči svoje novoizdane delnice, pri čemer je tak davek dovoljen v skladu s členom 12(1)(a) te direktive.
(1) .
(2)  –	UL L 249, str. 25. Direktiva, kot je bila spremenjena z Direktivo Sveta 85/303/EGS z dne 10. junija 1985 (UL L 156, str. 23, v nadaljevanju: Direktiva 69/335). Opozarjam, da je Komisija Evropskih skupnosti 4. decembra 2006 predstavila predlog Direktive Sveta o posrednih davkih na zbiranje kapitala (COM(2006)760 konč., v nadaljevanju: predlog Direktive iz leta 2006). V skladu s tem pomeni ta preoblikovanje Direktive 69/335. Cilj predloga je „poenostaviti zelo zapleten del zakonodaje Skupnosti, postopno odpraviti dajatev na kapital, ki velja za precejšnjo oviro pri razvoju družb v Evropski uniji, in zaostriti prepoved uvajanja ali obračunavanja drugih podobnih davkov“.
(3)  –	COM(64) 526 konč., v nadaljevanju: predlog Direktive iz leta 1964.
(4)  –	Ibidem, str. 2.
(5)  –	UL C 133, str. 1, v nadaljevanju: predlog Direktive iz leta 1976. Namen tega predloga direktive je bil uskladiti posredne davke na transakcije z vrednostnimi papirji. Njen člen 2(1) določa: „Za uporabo te direktive je obdavčljiva transakcija odplačna odsvojitev ali pridobitev vrednostnih papirjev, kadar transakcijo v državi članici ali v tretji državi sklene oseba s stalnim prebivališčem v državi članici. Vsaka odsvojitev ali pridobitev vrednostnih papirjev je ločeno obdavčljiva transakcija.“
(6)  –	COM(87) 139 konč.
(7)  –	Druga uvodna izjava Direktive 69/335.
(8)  –	Peta uvodna izjava.
(9)  –	Šesta uvodna izjava.
(10)  –	Sedma uvodna izjava.
(11)  –	Zadnja uvodna izjava.
(12)  –	C-42/96, Recueil, str. I-7089.
(13)  –	C-236/97, Recueil, str. I-8679.
(14)  –	Sodba z dne 30. marca 2006 v zadevi Aro Tubi Trafilerie (C-46/04, ZOdl., str. I-3009, točka 33 in navedena sodna praksa).
(15)  –	Glej zlasti sodbo z dne 2. decembra 1997 v zadevi Fantask in drugi (C-188/95, Recueil, str. I-6783, točka 21).
(16)  –	Glej zlasti sodbo z dne 15. junija 2006 v zadevi Badischer Winzerkeller (C-264/04, ZOdl., str. I-5275, točka 31 in navedena sodna praksa). Glej tudi v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Immobiliare SIF, točka 33, in Codan, točka 21 in navedena sodna praksa.
(17)  –	Glej zlasti sodbo z dne 24. februarja 2000 v zadevi Komisija proti Franciji (C-434/97, Recueil, str. I-1129, točka 21). Kot pojasnjuje profesor Denys Simon „se postopek t. i. ‚učinkovite‘ razlage deli na […] veliko različnih tehnik, ki segajo od preprostega argumenta ab absurdo
do resnične teleološke razlage“. Z vidka intenzivnosti učinkov je torej mogoče „razlikovati najmanj tri ravni učinkovite razlage, razvrščene po stopnjah naraščujoče učinkovitosti “. Na prvi stopnji, na katero se bom tu omejil, „se zdi načelo polnega učinka kot oblika razlogovanja ab absurdo : za razumevanje klasičnega izraza tega pravila je treba zavrniti vsako razlago, ki vodi do absurda […], nobenemu aktu ni mogoče dati smisla, iz katerega sledi kakršna koli absurdnost‘ (Vattel, E. de, Le droit des gens,
Paris, 1856, L. II, Poglavje XVII, odstavek 282). Z drugimi besedami, akt mora imeti najmanj učinek“. Glej Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales – Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle,
Pedone, Paris, 1981, str. 338 in 339.
(18)  –	Glej tudi sklep z dne 5. februarja 2004 v zadevi Sonae Distribuição (C-357/02, Recueil, neobjavljen v Recueil, točka 23) in sodbo z dne 7. septembra 2006 v zadevi Organon Portuguesa (C-193/04, ZOdl., str. I-7271, točka 21).
(19)  –	Točka 21. Prav tako poudarjam, da je Sodišče v točki 22 navajalo „odstopanje, predvideno v členu 12(1)(a) Direktive“.
(20)  –	Točka 35. V nadaljevanju tega razlogovanja se namen člena 12(1) Direktive 69/335 na splošno opira na naslednjo idejo: „Odobritev teh davkov in dajatev, poleg dajatve na kapital, je torej mogoče pojasniti predvsem z dejstvom, da bi se ti davki ali dajatve, tudi če ne bi šlo za vložek v družbo, vseeno uporabljali. Ti davki ali dajatve se ne nanašajo na vložek kot tak, ampak na določeno transakcijo, ki v tem primeru pomeni vložek, vendar lahko obstaja neodvisno od kakršnega koli vložka“. Glej članek Richard, D., „Bilan de 25 ans d’harmonisation des impôts indirects frappant les rassemblements de capitaux“, Cahiers de droit européen, št. 1 in 2, 1996, strani od 31 do 72, str. 69. Tako člen 12(1) Direktive 69/335 državam članicam omogoča obdržati pristojnost obdavčevanja transakcij, kot so prenosi lastnine, ki jih je mogoče ločiti od transakcije povečanja kapitala.
(21)  –	O tej ideji soobstoja glej tudi točko 44 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Albera z dne 17. septembra 1998 v zgoraj navedeni zadevi Codan.
(22)  –	Glej točko 6 teh sklepnih predlogov.
(23)  –	Sodba z dne 15. julija 2004 v zadevi Komisija proti Belgiji (C-415/02, ZOdl., str. I-7215, točka 37).