62024CC0034
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
M. CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,
predstavljeni 27. marca 2025 (
1
)
Zadeva C‑34/24
Stichting Right to Consumer Justice,
Stichting App Stores Claims
proti
Apple Distribution International Ltd,
Apple Inc.
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo rechtbank Amsterdam (sodišče prve stopnje v Amsterdamu, Nizozemska))
„Postopek predhodnega odločanja – Zloraba prevladujočega položaja pri prodaji prek spletne platforme – Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Razlaga člena 7, točka 2, Uredbe (EU) št. 1215/2012 – Mednarodna pristojnost sodišč – Krajevna pristojnost – Kraj vzročnega dogodka škode – Kraj nastanka škode – Zastopniške tožbe – Nacionalno postopkovno pravilo o koncentraciji postopkov pred enim samim sodiščem“
1.
Spor, ki je podlaga za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, se nanaša na tožbi, ki sta ju dve fundaciji (
2
) s sedežem na Nizozemskem vložili proti družbi Apple Inc. in njeni evropski hčerinski družbi Apple Distribution International Ltd. (
3
)
2.
Tožeči fundaciji sta vložili zastopniški tožbi (
4
) na podlagi Wet afwikkeling massaschade in collectieve actie. (
5
) V njiju predložitvenemu sodišču predlagata, naj ugotovi, da sta družbi Apple Inc. in Apple Ireland ravnali v nasprotju s konkurenčnim pravom, in jima naloži plačilo odškodnine.
3.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se ne nanaša na vsebino spora, temveč izključno na pristojnost sodišča (oziroma, odvisno od primera, sodišč) Nizozemske, ki mora o njem odločati.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije. Uredba (EU) št. 1215/2012 (
6
)
4.
Člen 7, točka 2, določa:
„Oseba s stalnim prebivališčem v državi članici je lahko tožena v drugi državi članici:
2.
v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka“.
B.
Nacionalno pravo
5.
Upoštevni so WAMCA, člen 3:305a Burgerlijk Wetboek (civilni zakonik; v nadaljevanju: BW) ter členi od 1 do 14, 209, 220, 1018c(3), 1018d(1) in 1018e, od (1) do (3), Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering (zakonik o civilnem postopku; v nadaljevanju: Rv).
II. Dejansko stanje, spor in vprašanja za predhodno odločanje
A.
Kontekst spora: delovanje trgovine App Store
6.
V nadaljevanju sledi obrazložitev, ki je v bistvu povzeta iz predložitvenega sklepa.
7.
Družba Apple proizvaja več prenosnih naprav (kot sta iPhone ali iPad), ki delujejo v vnaprej nameščenem operacijskem sistemu (iOS). Operacijski sistem iOS razvija in upravlja družba Apple.
8.
Programsko opremo aplikacij (v nadaljevanju: aplikacije) za naprave Apple, ki uporabljajo operacijski sistem iOS, je mogoče kupiti (
7
) v tako imenovani trgovini App Store družbe Apple.
9.
Trgovina App Store je platforma za prodajo aplikacij, ki jo je razvila in jo upravlja družba Apple. Od leta 2009 je sistematično nameščena na naprave Apple, opremljene z novimi različicami operacijskega sistema iOS.
10.
Trgovina App Store ponuja brezplačne in plačljive aplikacije. Nekatere so izvirne, to pomeni, da jih je razvila družba Apple; druge pa so razvile tretje osebe (v nadaljevanju: razvijalci). Spor, ki je podlaga za ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, se nanaša le na zadnjenavedeno vrsto aplikacij.
11.
Nekatere aplikacije imajo vgrajene digitalne proizvode, to je funkcije, storitve ali proizvode, ki se lahko sprostijo ali kupijo znotraj aplikacije, kot so naročnine, dodatki za igre in drugo.
12.
Plačila v trgovini App Store za plačljive aplikacije (ali proizvode, vgrajene v aplikacije) (
8
) se načeloma izvedejo prek plačilnega sistema, uvedenega leta 2009 („in-app purchase“; v nadaljevanju: IAP).
13.
Aplikacije, ki se lahko uporabljajo na napravah družbe Apple, so predvsem tiste, ki so na voljo v trgovini App Store: tiste, naložene iz drugih virov, „ne delujejo ali vsaj ne tako dobro“. (
9
)
14.
Uporabniki naprav Apple morajo za uporabo trgovine App Store ustvariti račun Apple (sestavljen iz edinstvene kombinacije uporabniškega imena in gesla), znanega tudi kot „Apple ID“.
15.
Pogoji multimedijskih storitev družbe Apple se uporabljajo za uporabo in nakupe v trgovini App Store. Za evropske uporabnike, ki izvedejo nakup v trgovini App Store, družba Apple Ireland deluje kot zastopnik ponudnika aplikacije.
16.
Razpoložljivost aplikacij v trgovini App Store se lahko razlikuje od države do države. Trgovina App Store ima za vsako državo spletno trgovino, ki se uporablja v skladu s konfiguracijo uporabnika in je specifična za to državo.
17.
Kadar torej uporabnik, katerega profil Apple ID navaja Nizozemsko kot državo ali regijo, poskuša kupiti proizvod v trgovini App Store, bo običajno preusmerjen v spletno trgovino na Nizozemskem (v nadaljevanju: App Store NL). (
10
) Da bi uporabnik spremenil državo, povezano s svojim računom Apple, mora poleg tega, da ima v tej novi državi veljavno plačilno metodo, sprejeti nove pogoje.
18.
Trgovina App Store je (edina) možnost, da razvijalci svoje aplikacije ponudijo uporabnikom naprav Apple. V ta namen morajo z družbo Apple Inc. skleniti sporazum („Developer Program License Agreement“). Razvijalec proti plačilu letne pristojbine sodeluje v programu razvijalcev družbe Apple in pridobi licence za programsko opremo iOS in njene aplikacije.
19.
Razvijalci svoje aplikacije ponudijo družbi Apple, ki se odloči, ali jih bo vključila v trgovino App Store. Če se odloči, da jih vključi, postanejo aplikacije, ki imajo licenco in digitalni podpis družbe Apple.
20.
Če razvijalec aplikacijo zaračunava, mora spoštovati pogoje distribucije: natančneje, zaveže se, da bo zagotovil, da bodo uporabniki pri nakupu aplikacije uporabili plačilni sistem IAP. V ta namen z družbo Apple sklene samostojen sporazum.
21.
Družba Apple aplikacije ponuja izključno v trgovini App Store, ki deluje kot zastopnik razvijalcev. To pomeni, da deluje za svoj račun in sklepa pogodbe v svojem imenu, vendar na koncu deluje v korist drugih oseb. Vsak razvijalec še naprej odgovarja v primeru spora, povezanega z delovanjem njegovih aplikacij.
22.
Znesek, ki ga je treba plačati za aplikacijo, uporabnik plača družbi Apple, ki ga prejme prek plačilnega sistema IAP. Družba Apple praviloma odbije 30 % plačanega zneska kot provizijo; v primeru podaljšanja trajanja uporabe produkta je ta odstotek lahko 15 %. Po odbitku provizije družba Apple preostanek prenese razvijalcu.
B.
Spor pred predložitvenim sodiščem
23.
Tožeči fundaciji delujeta v korist vseh uporabnikov (potrošnikov in poklicnih uporabnikov) proizvodov in storitev družbe Apple, ki so jim bili proizvodi in storitve ponujeni ali so jih kupili v trgovini App Store NL. Njuni zastopniški tožbi sta bili vloženi v letih 2021 in 2022.
24.
Rechtbank Amsterdam (sodišče prve stopnje v Amsterdamu, Nizozemska) v bistvu predlagata, naj:
–
ugotovi, da sta družbi Apple Inc. in Apple Ireland nezakonito ravnali v razmerju do uporabnikov programskih aplikacij, ki se izvajajo prek operacijskega sistema iOS, in
–
toženima strankama naloži solidarno plačilo odškodnine.
25.
V utemeljitev svojih predlogov trdita:
–
da ima družba Apple prevladujoč položaj na trgu distribucije aplikacij, ki delujejo v operacijskem sistemu iOS, in v plačilnem sistemu za te aplikacije (IAP);
–
da družba Apple zlorablja svoj prevladujoči položaj v smislu člena 102 PDEU, (
11
) in
–
da je zloraba prevladujočega položaja z zaračunavanjem previsokih provizij na prodajno ceno, prejeto prek plačilnega sistema IAP, za aplikacije v trgovini App Store v razmerju do uporabnikov nezakonita.
26.
Družba Apple izpodbija sodno pristojnost rechtbank Amsterdam (sodišče prve stopnje v Amsterdamu). Po njenem mnenju navedena pristojnost ne more temeljiti na členu 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, ker se domnevni škodni dogodek ni zgodil na Nizozemskem. Kraja navedenega dejanja naj ne bi bilo mogoče določiti v Amsterdamu, saj ni prišlo do nobenega posebnega dogodka izključno ali zlasti v Amsterdamu ali na Nizozemskem.
27.
Podredno, družba Apple trdi, da bi bilo predložitveno sodišče pristojno samo v zvezi z uporabniki, ki živijo v Amsterdamu ali ki kupujejo v Amsterdamu prek trgovine App Store NL. Za zahtevke, ki se nanašajo na vse druge uporabnike, naj navedeno sodišče ne bi imelo mednarodne in krajevne pristojnosti na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012.
28.
Predložitveno sodišče je v vmesni sodbi z dne 16. avgusta 2023 v zvezi z družbo Apple Ireland menilo, da spor spada na področje uporabe Uredbe št. 1215/2012.
29.
V zvezi s tem je menilo, da so na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 nizozemska sodišča mednarodno pristojna tako na podlagi kraja vzročnega dogodka kot na podlagi kraja nastanka škode. Vendar ni jasno, katero od njih bi bilo krajevno pristojno.
30.
Predložitveno sodišče je v isti odločbi izrazilo dvome glede vpliva tega, da je zastopniške tožbe na podlagi člena 3:305a BW vložila pravna oseba z lastno pravico (to je ne kot zastopnik, pooblaščenec ali prevzemnik). Ni prepričano o tem, ali bi ta okoliščina lahko vplivala na določitev krajevne pristojnosti na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012.
31.
Predložitveno sodišče je dodalo, da če bi bilo treba ugotoviti, da je na Nizozemskem krajevna pristojnost za odločanje o zastopniški tožbi razdeljena med sodišča različnih sodnih okrožij, bi se lahko zadeve še vedno združile pred enim samim sodiščem na podlagi določb nacionalnega prava. Vendar prav tako ni prepričano, ali je to skladno s členom 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012.
C.
Vprašanja za predhodno odločanje
32.
V teh okoliščinah je rechtbank Amsterdam (sodišče prve stopnje v Amsterdamu) Sodišču predložilo naslednja vprašanja:
„Vprašanje 1 (Kraj škodnega dogodka – „Handlungsort“)
a.
Kaj je treba v primeru, kakršen je ta v obravnavani zadevi, v katerem se je zatrjevana zloraba prevladujočega položaja v smislu člena 102 PDEU v državi članici izvajala s prodajo prek spletne platforme, ki jo upravlja družba Apple in ki je usmerjena na celotno državo članico, pri čemer družba Apple Ireland deluje kot izključni distributer in komisionar razvijalca ter si od kupnine zadrži provizijo, šteti za kraj škodnega dogodka v smislu člena 7, točka 2, Uredbe [št. 1215/2012]? Ali je pri tem pomembno, da je spletna platforma načeloma dostopna po vsem svetu?
b.
Ali je v zvezi s tem kakor koli pomembno, da se obravnavani spor nanaša na tožbe, ki jih je na podlagi člena 3:305a [BW] (nizozemski civilni zakonik) vložila pravna oseba, katere namen je na podlagi lastne pravice zastopati kolektivne interese več uporabnikov s sedežem/stalnim prebivališčem v različnih sodnih okrožjih (na Nizozemskem: arrondissementen) v državi članici?
c.
Ali – če se na podlagi odgovora na vprašanje 1a (ali na vprašanje 1b) v zadevni državi članici ne določi zgolj enega, ampak več krajevno pristojnih sodišč – člen 7, točka 2, Uredbe [št. 1215/2012] nasprotuje uporabi nacionalnega (postopkovnega) prava, ki omogoča predložitev zadeve enemu samemu sodišču v tej državi članici?
Vprašanje 2 (Kraj nastanka škode – „Erfolgsort“)
a.
Ali se lahko v primeru, kakršen je ta v obravnavani zadevi – v katerem je zatrjevana škoda nastala zaradi nakupov aplikacij in digitalnih izdelkov in-app (v aplikaciji) prek spletne platforme, ki jo upravlja družba Apple (App Store), pri čemer družba Apple Ireland deluje kot izključni distributer in komisionar razvijalcev ter si od kupnine zadrži provizijo (in pri čemer je prišlo tako do zatrjevane zlorabe prevladujočega položaja v smislu člena 102 PDEU kot do zatrjevane kršitve prepovedi omejevalnih sporazumov v smislu člena 101 PDEU), pri tem pa ni mogoče določiti kraja, v katerem so bili opravljeni ti nakupi – kot navezna okoliščina za kraj nastanka škode v smislu člena 7, točka 2, Uredbe [št. 1215/2012] uporabi izključno kraj sedeža/stalnega prebivališča uporabnika, ali pa v tem položaju obstajajo druge navezne okoliščine za določitev pristojnega sodišča?
b.
Ali je v zvezi s tem pomembno, da se obravnavani spor nanaša na tožbe, ki jih je na podlagi člena 3:305a BW vložila pravna oseba, katere namen je na podlagi lastne pravice zastopati kolektivne interese več uporabnikov s sedežem/stalnim prebivališčem v različnih sodnih okrožjih (na Nizozemskem: arrondissementen) v državi članici?
c.
Ali – če se na podlagi odgovora na vprašanje 2a (ali na vprašanje 2b) določi krajevno pristojno sodišče v zadevni državi članici, ki je pristojno le za tožbe, vložene v korist dela uporabnikov v tej državi članici, medtem ko so za odločanje o tožbah v korist drugega dela uporabnikov pristojna druga krajevno pristojna sodišča v isti državi članici – člen 7, točka 2, Uredbe [št. 1215/2012] nasprotuje uporabi nacionalnega (postopkovnega) prava, ki omogoča predložitev zadeve enemu samemu sodišču v tej državi članici?“
III. Postopek pred Sodiščem
33.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je sodno tajništvo Sodišča prejelo 18. januarja 2024.
34.
Pisna stališča so predložile tožeči fundaciji, družbi Apple Inc. in Apple Ireland, nizozemska in portugalska vlada ter Evropska komisija. Vse razen portugalske vlade so se udeležile obravnave 10. decembra 2024.
IV. Analiza
35.
Predložitveno sodišče obravnava spor, v katerem sta dve fundaciji, ki zagovarjata interese več uporabnikov, zoper družbo Apple vložili dvojni zahtevek: da se ugotovi obstoj kršitve zaradi zlorabe prevladujočega položaja in da se podjetjem kršiteljem naloži plačilo odškodnine.
36.
Zdi se, da je predložitveno sodišče že odločilo, da je mednarodno pristojno za odločanje o sporu. (
12
) Zdaj želi izvedeti, ali je poleg tega krajevno pristojno v smislu člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012.
37.
Najprej se mi zdi primerno opozoriti na nekatere upoštevne značilnosti tega člena, v skladu s tem, kakor ga razlaga Sodišče. Odgovor na vprašanja bom nato obravnaval ob upoštevanju teh preudarkov.
A.
Člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012
38.
Člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 določa pravilo o posebni pristojnosti. Na podlagi tega pravila lahko tožeča stranka vloži tožbo za ugotovitev odgovornosti v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka.
39.
Izraz „kraj, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka,“ zajema „[…] kraj nastanka škode ali […] kraj dogodka, zaradi katerega je nastala škoda,“ kadar ne gre za isti kraj. (
13
) V pravni literaturi (in v sami predložitveni odločbi) se na splošno imenujeta „Erfolgsort“ oziroma „Handlungsort“. Izbira enega ali drugega je v pristojnosti tožeče stranke. Vendar sodišče ni zasnovano tako, da bi dajalo prednost oškodovancu. (
14
)
40.
Ker gre za posebno pravilo, ga je treba razlagati ozko. (
15
)
41.
Poleg tega mora biti razlaga posebnega pravila avtonomna, kar izključuje uporabo nacionalnih pravnih pojmov ali pogojevanje opredelitve navezne okoliščine z merili presoje, ki izhajajo iz nacionalnega materialnega prava. (
16
)„Take okoliščine, ki so značilne za vrsto tožbe, ki jo določa veljavno nacionalno pravo,“ (
17
) so torej neupoštevne.
42.
Razlogi, iz katerih je evropski zakonodajalec določil merilo iz člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, so navedeni v uvodni izjavi 16 te uredbe in so bistveni za njegovo razlago s strani Sodišča: (
18
)
–
sodišče, določeno na podlagi tega merila, je zaradi geografske bližine objektivnih elementov posebej tesno povezano s sporom. (
19
) Navedeni elementi se bodo uporabili kot dokaz o storitvi nezakonitega dejanja in njegovih posledicah ter s tem za učinkovito izvajanje sodne oblasti; (
20
)
–
zaradi navedene bližine lahko tožeča stranka po nastanku dogodka brez težav ugotovi, katero sodišče je pristojno. (
21
) Tožena stranka pa lahko predvidi, katero je to sodišče, tudi pred nastankom dogodka, glede na to, da gre za sodišče v kraju njenega (domnevno nezakonitega) ravnanja. (
22
)
43.
Razlaga, ki jo je Sodišče podalo v zvezi s členom 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, pomeni, da sta s to določbo tako mednarodna kot krajevna pristojnost neposredno in takoj dodeljeni sodišču v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka. (
23
)
44.
Po mnenju Sodišča države članice „ne morejo uporabiti meril za dodelitev pristojnosti, ki se razlikujejo“ od tistih, ki izhajajo iz navedenega člena 7, točka 2. (
24
)
45.
Ta sodna praksa je ustaljena, vsebuje argumente v svoj prid (
25
) in se zdi v skladu z namenom zakonodajalca. Potrditev, da člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 neposredno določa sodišče, ki ima mednarodno in krajevno sodno pristojnost, namreč ustreza namenu zakonodajalca ob sprejetju pravila. Spremembe, do katerih je od takrat prišlo v besedilu, tega namena ne postavljajo pod vprašaj.
B.
Vprašanji za predhodno odločanje 1a in 2a
46.
Predložitveno sodišče se sprašuje, katero sodišče je krajevno pristojno na podlagi kraja dogodka, zaradi katerega je nastala škoda, (vprašanje 1a) in kraja nastanka škode (vprašanje 2a) v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi. Obe vprašanji zaenkrat ne zajemata težav v zvezi z vplivom zastopniških tožb (na katere se nanašata vprašanji 1b in 2b).
1. Kraj, kjer je prišlo do dogodka, zaradi katerega je nastala (domnevna) škoda
a) Kateri dogodek je povzročil škodo?
47.
Premisa predložitvenega sodišča je, da škoda, ki so jo utrpeli uporabniki (o obstoju katere se, logično, še ni izreklo), izhaja iz ravnanja družbe Apple, ki ga tožeči fundaciji opredeljujeta kot zlorabo prevladujočega položaja v smislu člena 102 PDEU.
48.
To ravnanje naj bi v bistvu zajemalo to, da družba Apple, z izkoriščanjem svojega prevladujočega položaja, razvijalcem aplikacij za trgovino App Store nalaga previsoke provizije. Znesek navedenih provizij se nato prenese na uporabnike, s čimer se zviša cena, ki jo morajo ti plačati ob prenosu aplikacij iz trgovine App Store NL.
49.
Ni sporno, da lahko – abstraktno gledano – protikonkurenčno ravnanje, s katerim podjetje zlorablja svoj prevladujoči položaj, povzroči škodo. Sodišče se je v okviru odškodninske tožbe zaradi zlorabe prevladujočega položaja v sodbi flyLAL-Lithuanian Airlines (
26
) sklicevalo na določitev kraja dogodka, zaradi katerega je nastala ta škoda.
50.
Načelo, v skladu s katerim se odločilni vzročni dogodek za namene člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 opredeli kot dejanja, s katerimi se izvaja zloraba prevladujočega položaja, se mi na splošno zdi veljavno: razlikuje se njegova konkretna izvedba in casu.
51.
Predložitveno sodišče je z uporabo tega merila kot vzročni dogodek opredelilo prodajo aplikacij v trgovini App Store NL, v kateri družba Apple deluje kot izključni distributer in zastopnik razvijalcev, ter zadrži provizijo za ceno, ki jo plačajo uporabniki. (
27
)
52.
Po mnenju predložitvenega sodišča so torej lahko mednarodno pristojna sodišča Nizozemske kot trga, prizadetega zaradi nezakonitega ravnanja, saj prodaja poteka (tudi) v tej državi.
53.
Nisem popolnoma prepričan, ali je v okoliščinah obravnavane zadeve ta izbira vzročnega dogodka najprimernejša. (
28
) Vendar bom izhajal in kot delovno predpostavko vzel izbiro dogodka, ki jo je opravilo predložitveno sodišče.
b) Kje se je zgodil dogodek, zaradi katerega je nastala škoda?
54.
Določitev kraja prodaje aplikacij prek trgovine App Store NL za namene člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 ni brez težav. Čeprav sámo predložitveno sodišče meni, da prodaja poteka na Nizozemskem, v enem od svojih vprašanj (2a) priznava, da „ni mogoče določiti kraja, v katerem so bili opravljeni ti nakupi“.
55.
Najprej bom opozoril, da bi se v teh okoliščinah lahko uporabila enaka rešitev, kot jo je Sodišče že sprejelo v drugih sodbah. Kadar je zelo težko ali nemogoče določiti kraj škodnega dogodka, je možnost, ki je tožeči stranki ponujena v členu 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, to, da zadevo predloži sodišču, ki je pristojno na podlagi kraja nastanka škode. (
29
)
56.
Zavedam se, da je Sodišče ob drugih priložnostih izbralo drugačno pot in – da bi rešilo možnost, ki jo ponuja člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 – zavrnilo razlage, ki bi pomenile, da je za tožečo stranko „pretirano težko“ ali da „sploh ne more“ izvedeti za kraj vzročnega dogodka, in predlaga druge. (
30
) Zato bom obravnaval tudi to pot.
57.
Po navedbah predložitvenega sodišča:
–
družba Apple v trgovini App Store NL ponuja posebno ponudbo aplikacij za potrošnike in podjetja na Nizozemskem;
–
za namene nakupa aplikacij družba Apple v to konkretno spletno trgovino (App Store NL) preusmeri uporabnike, ki so ob konfiguraciji svojega računa ali profila Apple ID navedli svojo lokacijo v tej državi članici; (
31
)
–
obenem družba Apple omejuje dostop teh uporabnikov (katerih profil Apple ID je lociran na Nizozemskem) do drugih trgovin App Store, zasnovanih za javnost drugih držav.
58.
Menim, da trditev, ki utemeljuje pristojnost nizozemskih sodišč (ali splošneje katere koli druge države članice) kot kraja vzročnega dogodka, torej ni zgolj dostopnost do trgovine App Store (
32
) z ozemlja navedene države.
59.
Menim, da bi taka dodelitev pristojnosti pomenila fiktivno določitev kraja: domneva se, da uporabniki operacijskega sistema iOS, katerih stalno prebivališče/sedež je glede na njihov profil Apple ID na Nizozemskem, v tej državi kupijo svoje aplikacije, kadar uporabijo trgovino App Store NL. (
33
) Provizija, ki povzroči doplačilo v škodo uporabnikov, se zaračuna ob navedeni prodaji (
34
), ki je „locirana“ na ozemlju Nizozemske.
60.
Če se prizna, da virtualni prostor tako odraža geografsko območje države članice, (
35
) pa v tem mehanizmu nakupa ne obstaja (in bi dejansko težko lahko obstajala) edinstvena navezna okoliščina, ki bi omogočila, da zahtevke obravnava eno ali drugo sodišče na Nizozemskem.
61.
Predložitveno sodišče namreč meni, da:
–
ni jasne navezne okoliščine, na podlagi katere bi bilo za zahtevke pristojno sodišče enega nizozemskega sodnega okrožja, in ne drugega. Trgovina App Store NL je namenjena celotni Nizozemski (dostopna je na njenem celotnem ozemlju), in ravno v okviru prodaje prek nje ni mogoče govoriti o konkretnem kraju, kjer se izvede neka transakcija;
–
v teh okoliščinah je vprašljivo, ali je mogoče na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 med vsemi sodišči države članice, ki so pristojna ratione materiae, določiti sodišče, pristojno ratione locis.
62.
Če se sprejme fikcijo določitve kraja, ki sem jo prej omenil, bi se lahko načeloma trdilo, da je krajevno pristojno nizozemsko sodišče iz sodnega okrožja, v katerem se je opravil nakup prek trgovine App Store NL. Dodelitev pristojnosti bi bila odvisna od tega, kje na Nizozemskem se je v času prodaje nahajala naprava, uporabljena za dostop do trgovine App Store NL. (
36
)
63.
Vendar je taka rešitev precej nepraktična:
–
po eni strani so naprave Apple, ki se uporabljajo za nakupe (prenos aplikacij), pogosto mobilne: njihova lokacija je naključna, nestabilna in jo je težko dokazati;
–
po drugi strani bi upoštevanje kraja vsake prodaje kot posameznega primera zlorabe prevladujočega položaja na Nizozemskem odprla vrata množici postopkov v navedeni državi. (
37
)
64.
Ena od tožečih fundacij v svojih pisnih stališčih trdi, da je tako zaradi nezakonitosti kot tudi zaradi (virtualnega) okolja, v katerem se dogodek zgodi, na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 krajevno pristojno katero koli nizozemsko sodišče. (
38
)
65.
Razlaga te določbe tako, da dodeljuje krajevno pristojnost vsakemu sodišču države članice (katere javnost je ciljna skupina), je bila navedena v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca N. Jääskinena v zadevi C‑170/12. (
39
) V njih je predlagal, naj se za določitev mednarodno pristojnega sodišča na podlagi kraja nastanka škode upošteva usmeritev dejavnosti spletnega mesta v dano državo članico. Sodišče navedenega merila glede določitve kraja ni sprejelo.
66.
Menim, da razlaga člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, ki z vidika mednarodne in krajevne pristojnosti privede do tega, da se vsa sodišča države članice štejejo za medsebojno zamenljiva, ostaja paradoksalna. Namen te določbe je prav konkretna opredelitev enega
sodišča, zlasti zaradi njegove posebne geografske povezave z dejanskim stanjem, ki je upoštevno za spor. (
40
)
67.
Več pristojnih sodišč (oziroma sočasni postopki pred več sodišči, ki lahko privedejo do morebitnih neskladnih odločitev) je rešitev, ki se ji je treba na splošno izogibati pri razlagi Uredbe št. 1215/2012, tudi kadar gre za člen 7, točka 2. (
41
)
68.
Zato se je Sodišče, ko je obravnavalo zapletene primere dejanskih stanj, nagibalo k izbiri enega konkretnega sodišča kot upoštevnega za določitev sodne pristojnosti. S tem se „preprečuje množitev pristojnosti. To je v skladu s posebno naravo pristojnosti […] in potrebo po ozki razlagi, hkrati pa omogoča večjo predvidljivost“. (
42
)
69.
V zvezi s krajem nastanka škode je Sodišče priznalo možnost več sodišč, pri čemer je vsako sodišče omejilo na obravnavo škode, nastale na ozemlju države članice, na katero spada. (
43
)
70.
Enotnost sodne pristojnosti iz istega razloga (kraj nastanka škode) je tudi rešitev za zahtevek zaradi preplačil pri nakupih različnega blaga, na katere so vplivali nedovoljeni dogovori: če tako blago ni bilo pridobljeno na območju pristojnosti enega samega sodišča v državi članici, v kateri je prizadet trg (ali eden od prizadetih trgov), so pristojna sodišča kraja, kjer ima pridobitelj stalno prebivališče/sedež. (
44
)
71.
Vendar v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, v katerih prodaja dejansko ne poteka v materialnem prostoru, temveč v digitalnem vesolju, ni lahko vztrajati pri taki utemeljitvi. Znova bi bilo treba uporabiti fikcijo določitve kraja, da bi se določil en sam kraj prodaje, pri čemer bi bilo treba med morebitnimi kraji izbrati enega, ki bi deloval kot en sam situs fictus dejavnosti tožene stranke v državi članici, v kateri zlorablja svoj prevladujoči položaj.
72.
S tega vidika bi bilo mogoče ugotoviti, da se za uporabnika, ki je na podlagi svojega profila Apple ID preusmerjen v trgovino Apple Store NL, vsa prodaja prek te trgovine App Store opravi na stalnem prebivališču ali sedežu navedenega uporabnika na Nizozemskem, pri čemer se ne upošteva njegova dejanska fizična lokacija v navedeni državi ob vsaki prodaji.
73.
Tako bi lahko uporabnik (ali skupina uporabnikov, ki prebivajo v istem ozemeljskem okrožju) na podlagi kraja vzorčnega dogodka, pred sodišči v kraju svojega stalnega prebivališča/sedeža na trgu, ki ga je prizadelo protikonkurenčno ravnanje družbe Apple, vlagal zahtevke v zvezi z nakupi, opravljenimi prek trgovine App Store, namenjene za ta trg.
74.
Ta rešitev bi pomenila sprejetje forum actoris, ki je po mojem mnenju upravičen glede na poslovno strategijo družbe Apple. (
45
) Ne nanaša se torej na zaščito žrtve. (
46
)
2. Kraj nastanka škode
75.
Težave, ki sem jih pravkar izpostavil pri ugotavljanju, kje se je zgodil vzročni dogodek (za katerega štejem, da je prodaja aplikacij uporabnikom v trgovini App Store NL), so glede kraja nastanka škode manjše.
76.
(Domnevna) škoda, ki jo je utrpel uporabnik, naj bi bila v preplačilu, ki ga sam plača za prenos aplikacij iz trgovine App Store. Cena aplikacije se zviša zaradi ker njeni razvijalci provizijo, ki jim jo naloži družba Apple, prevalijo na uporabnika.
77.
Predložitveno sodišče sprašuje, ali je za določitev pristojnega sodišča na podlagi kraja nastanka škode, „[če] ni mogoče določiti kraja, v katerem so bili opravljeni […] nakupi“, kot navezno okoliščino za kraj nastanka škode mogoče uporabiti kraj stalnega prebivališča/sedeža uporabnika.
78.
Sodišče je pri razlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 razsodilo naslednje:
–
škodo, ki je „v glavnem posledica povečanih stroškov, nastalih zaradi umetno zvišanih cen“, je mogoče opredeliti kot „neposredno škodo, ki načeloma omogoča utemeljiti pristojnost sodišč države članice, na ozemlju katere je nastala“; (
47
)
–
„kadar pa je trg, prizadet s protikonkurenčnim ravnanjem, v državi članici, na ozemlju katere naj bi domnevno nastala škoda, je treba šteti, da je kraj nastanka škode za namene uporabe člena [7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012] v tej državi članici“. (
48
)
79.
Sodna pristojnost se torej opira na sovpadanje dveh elementov v isti državi članici: prizadetega trga in kraja, kjer je konkretni oškodovanec utrpel škodo. V tej zadevi je Nizozemska (en) prizadet trg.
80.
Čeprav se je nezakonito ravnanje (domnevna zloraba prevladujočega položaja) kazalo v prenosu premoženja žrtev na premoženje storilca prek preplačila cene v materialnih okoliščinah (za razliko od virtualnih), je Sodišče kot kraj nastanka škode priznalo bodisi kraj pridobitve blaga, obremenjenega s preplačilom, (
49
) bodisi kraj stalnega prebivališča/sedeža oškodovanca. (
50
) Kot kraj pridobitve premoženja v stvareh je opredelilo tudi kraj, kjer je bilo opredmeteno blago dobavljeno. (
51
)
81.
V skladu s temi usmeritvami menim, da se lahko za določitev kraja nastanka škode v obravnavani zadevi kot navezna okoliščina uporabi sedež ali stalno prebivališče oškodovanca na Nizozemskem, kjer je tudi trg, prizadet zaradi zlorabe prevladujočega položaja.
82.
Če namreč škoda nastane zaradi preplačila in uporabnik kupi proizvod (ki je vreden manj kot cena, ki jo je plačal) v virtualnem okolju, ker gre za digitalno aplikacijo brez materialnega dela, se mi ne zdi koristno poskušati določiti pristojno sodišče glede na kraj njegove dobave. (
52
)
83.
Nasprotno, navezna okoliščina, ki temelji na stalnem prebivališču/sedežu uporabnika, je še toliko bolj primerna, kadar tožena stranka (družba Apple) – kakor v obravnavani zadevi – svoje poslovanje oblikuje tako, da razdrobi prizadeti trg po državah in končne uporabnike veže na navedeni trg.
84.
Nazadnje, upoštevati je treba, da je predložitveno sodišče v vmesni sodbi z dne 16. avgusta 2023 (
53
) izpostavilo, da družba Apple Ireland v svoje pogodbe z uporabniki za uporabo trgovine App Store vključuje klavzulo o določitvi pristojnosti. Če uporabnik prebiva v državi članici Evropske unije, sta pravo, ki se uporablja, in pristojno sodišče države, v kateri ima uporabnik običajno prebivališče. Ta podatek torej ni neznan družbi Apple, ki bi težko zatrjevala nepredvidljivost zahtevkov na Nizozemskem, ki čeprav niso zajeti s klavzulo o izbiri sodišča (ki se uporablja za njeno pogodbeno odgovornost), izhajajo neposredno iz pridobitev v trgovini App Store NL.
85.
Zato ne vidim težav s tem, da se kraj škode, ki je posledica pretiranega prenosa premoženja, ki je neločljivo povezan s preplačilom, določi znotraj prizadetega trga na stalnem prebivališču/sedežu oškodovanca, ki ima praviloma tam zbrano svoje premoženje.
86.
Če bi bila ta rešitev sprejeta, ne bi bilo treba zahtevati druge navezne okoliščine, kakršna bi lahko bila to, da je bančni račun uporabnika, s katerega se bremeni plačilo, iz istega okrožja. V opisanih okoliščinah menim, da predlagana rešitev ustreza ciljema bližine in predvidljivosti pravila o pristojnosti.
C.
Vprašanji za predhodno odločanje 1b in 2b
1. Neobstoj vpliva zastopniške narave tožbe
87.
Nič ne nasprotuje temu, da se zastopniške tožbe vložijo v položajih s čezmejnimi elementi, kakršni so ti v tem sporu.
88.
Sodišče doslej še ni preučevalo vpliva, ki ga lahko imajo tovrstne tožbe v takih položajih. (
54
)
89.
Člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 določa, kot sem že opozoril, posebno pravilo za določitev sodne pristojnosti za tožbe, ki se nanašajo na nepogodbene obveznosti, ki temeljijo na odgovornosti dolžnika do upnika.
90.
To pravilo ni osebna ugodnost, ki bi dajala prednost izključno upniku: uporabljajo ga lahko druge osebe, zlasti zastopniki upnika ali njegovi pravni nasledniki. (
55
) Tudi nosilci posameznih, vendar skupnih interesov (
56
) ali interesov v splošnem interesu. (
57
)
91.
Cilj člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 je kot pristojno (mednarodno in lokalno) določiti sodišče, ki je geografsko posebej povezano s krajem vzročnega dogodka ali povzročene škode.
92.
Zato, čeprav prenos terjatve ali kolektivna narava zahtevka ne izključujeta uporabe tega člena, se mednarodna in krajevna pristojnost na podlagi tega člena vsekakor določata glede na dejavnost, ki je povzročila škodo, ali glede na določitev njenega kraja.
93.
Menim, da ta trditev velja tudi za tožbe, ki jih vloži subjekt, ki mu ureditev podeljuje lastno pravico, to je pravico, ki ni odvisna od pooblastila ali prenosa, za pridobitev odškodnine za posamično škodo. Temu sta v oporo dva argumenta:
–
prvič, procesno upravičenje subjekta, ki vloži zastopniško tožbo, dejansko ne spremeni predmeta spora. Navsezadnje je njegov namen pridobiti individualno odškodnino za vsak neposredno oškodovani subjekt. Podlaga za kolektivno tožbo so individualne zahteve: na koncu je treba pravico do odškodnine in njeno višino določiti ločeno za vsakega oškodovanca (po potrebi pod nadzorom istega sodišča, ki to pravico razglasi);
–
drugič, tako kot določitev „kraja škodnega dogodka“ ne more biti odvisna od prava, ki se uporablja za vsebino civilne odgovornosti, (
58
) tudi ne more biti odvisna od spremenljive postopkovne ureditve glede na zadevno državo članico.
94.
Sodna pristojnost sodišč kraja dogodka, zaradi katerega je nastala škoda, izhaja iz nezakonitega dejanja, ki je enako ne glede na to, kdo je dejanski upnik ali kdo nastopa kot tožeča stranka. Odškodninski zahtevek ne izgubi povezave s krajem, kjer je prišlo do škodnega dogodka zaradi prenosa terjatve ali ker tretja oseba prevzame obrambo na podlagi zakonske določbe. Dogodek, ki je povzročil škodo, je prav tako enak, dokazi pa ostajajo tam, kjer so vedno bili.
95.
Upoštevanje dejavnika „predvidljivosti“ nasprotuje temu, da bi pristojno sodišče isti dogodek, zaradi katerega je nastala škoda, razlikovalo glede na to, ali je oseba, ki ima položaj tožeče stranke, imetnik interesov, njegov naslednik ali zastopnik (tega imetnika ali teh interesov).
96.
Tako lahko subjekt, ki vloži zastopniške tožbe, svoj zahtevek vloži pri enem samem sodišču (na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012) le, če škodni dogodek velja: (a) da je en sam in se je zgodil ali se lahko zgodi na območju pristojnosti tega sodišča; ali (b) da v tem okrožju sovpadajo vsa upoštevna dejanja (to je vsako od dejanj, ki se nanašajo na končne imetnike zastopanega interesa).
97.
Priznam, da v državi članici navedena zahteva zmanjšuje uporabnost mehanizma zastopniških tožb, kadar se je nacionalni zakonodajalec odločil, da ne bo določil sodišča, ki ima enotno pristojnost za celotno ozemlje, na katerem se obravnavajo tovrstne tožbe. (
59
)
98.
Kvalificirani subjekt, ki ga zavezujejo meje krajevnih pristojnosti vsakega nacionalnega sodišča, mora namreč objektivni in subjektivni obseg zastopniške tožbe omejiti tako, da „škodni dogodek“ v smislu člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 umesti v okrožje vsakega od teh sodišč. (
60
) Za širšo obrambo zadevnih interesov, ki bi zajemala dejansko stanje in škodo, nastalo v drugih ozemeljskih okrožjih iste države, bi bilo treba postopke multiplicirati v skladu z navedenimi geografskimi razmejitvami.
99.
Ugovarjati je mogoče, da se ta rešitev ne ujema z logiko zastopniških tožb, pri katerih se ne upošteva bližina med sporom in sodiščem, ki mu je bila zadeva predložena, temveč podobnost interesov, ki se branijo. Vendar je ta rešitev, ne glede na to, da se zdi nezadovoljiva, tista, ki izhaja iz uporabe člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 za scenarij, katerega pravila niso bila spremenjena, da bi se prilagodila glede na novo resničnost (zastopniških tožb).
100.
V skladu s sedanjimi pravili (
61
) bi moral kvalificirani subjekt, ki želi vložiti eno samo zastopniško tožbo za povrnitev škode za kršitve, do katerih pride v različnih krajih na Nizozemskem, katerih posledice se čutijo v več okrožjih navedene države, in želi svojo tožbo vložiti proti toženi stranki s stalnim prebivališčem/sedežem v drugi državi članici, vložiti zahtevek v tej drugi državi. (
62
)
101.
Težave, povezane z zastopniškimi tožbami v čezmejnih okoliščinah, v času (2012) prenovitve Uredbe št. 1215/2012 niso bile neznane. Zaradi razlik v takratnih nacionalnih modelih je bilo nazadnje odločeno, da se v pričakovanju razvoja prava na tem področju ne uvedejo posebna pravila. (
63
)
102.
Ta razvoj se je že zgodil, vendar ni privedel do sprememb pravil o mednarodni sodni pristojnosti. (
64
) Kot bom poudaril v nadaljevanju, z Direktivo 2020/1828 (katere sprejetje bi lahko bila ustrezna priložnost za to) Uredba št. 1215/2012 ni bila spremenjena.
103.
Skratka, menim, da je treba na vprašanji 1b in 2b odgovoriti, da se v sedanjem stanju prava Unije razlaga člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 ne razlikuje glede na to, da je tožbo vložil subjekt, ki mu je z nacionalno zakonodajo dovoljeno, da v svojem imenu vloži zastopniške tožbe za zaščito interesov več uporabnikov.
2. Direktiva 2020/1828
104.
Direktiva 2020/1828 se tu ne uporablja (
65
) niti iz časovnih razlogov (nanaša le na tožbe, vložene po 25. juniju 2023) niti iz materialnih razlogov (njeno področje uporabe načeloma ne zajema zastopniških tožb, ki se nanašajo na kršitve pravil o pristojnosti).
105.
Ne da bi zanemaril cilj krepitve polnega učinka te direktive, (
66
) nisem prepričan, da ta cilj upravičuje razlago, ki do te mere izkrivlja posebno pravilo o pristojnosti.
106.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da „zagotovit[ev] skladnosti med različnimi akti prava Unije v nobenem primeru ne more pripeljati do tega, da bi se določba uredbe, ki se nanaša na pravila o pristojnosti, razlagala v nasprotju z njenim sistemom in cilji“. (
67
)
107.
Uredba št. 1215/2012 ni bila spremenjena z Direktivo 2020/1828. Poleg tega navedena direktiva v skladu z njenim členom 2(3) „ne posega v pravila Unije o mednarodnem zasebnem pravu, zlasti v pravila o pristojnosti sodišč, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah […]“. (
68
)
108.
Podobno je v uvodni izjavi 21 Direktive 2020/1828 pojasnjeno, da „[z]a postopkovne ukrepe za zastopniške tožbe, ki jih določa ta direktiva, bi se morali uporabljati obstoječi instrumenti prava Unije“.
109.
Evropski zakonodajalec je torej želel za zastopniške tožbe uporabiti obstoječa pravila o mednarodni sodni pristojnosti. Strogo gledano naj ne bi šlo za pravno praznino, ki bi jo razlagalec lahko zapolnil, ampak za namerno izključitev, ki jo je zakonodajalec želel ohraniti.
110.
Države članice so odgovorne za pravilen prenos Direktive 2020/1828. Pri tem so morale upoštevati oziroma morajo upoštevati, da se sklicuje na pravila o mednarodni sodni pristojnosti iz Uredbe št. 1215/2012, pri čemer ne posega vanje.
111.
Ker so se zavedale posledic člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 za primere, kakršen je obravnavani, sem že navedel, da so se nekatere države članice odločile za vzpostavitev enotnega krajevnega okrožja (in enega samega pristojnega sodišča) za tovrstne tožbe. (
69
)
112.
Zdi se, da so se druge države članice, kakor Nizozemska, odločile za uvedbo naknadnih popravkov, čeprav le za vložitev več povezanih tožb. V nadaljevanju se bom posvetil tej možnosti, navedeni v vprašanjih za predhodno odločanje 1c in 2c.
3. Podredno: dopustnost vpliva zastopniške narave tožbe
113.
Nekatere stranke in intervenientke so podale še druge predloge za razlago člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, da bi se olajšalo izvajanje zastopniških tožb. (
70
) Če povzamem, ti predlogi:
–
predlagajo sklicevanje na sedež subjekta, ki je vložil tožbo; (
71
)
–
kot sodišče predlagajo sodišče v kraju, kjer bi lahko ena ali več zadevnih oseb vložilo tožbo; (
72
)
–
trdijo, da bila lahko vsa nizozemska sodišča enako pristojna za odločanje o zastopniški tožbi; (
73
)
–
omejujejo področje uporabe člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 na mednarodno pristojnost, pri čemer za določitev krajevno pristojnega sodišča napotujejo na nacionalno pravo. (
74
)
114.
Menim, da so ti predlogi bolj ali manj v nasprotju z načeli, na katerih temelji člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, in iz katerih izhaja njegova ustaljena razlaga. (
75
)
115.
Analiziral jih bom ločeno in v prvi sklop vključil predloge nizozemske vlade, fundacije Stichting Appres Claims in Komisije. V drugem sklopu bom preučil predloge fundacije Stichting Right to Consumer Justice.
a) Sedež subjekta, kvalificiranega za vložitev zastopniških tožb, in kraj, kjer bi lahko eden ali več oškodovanih posameznikov vložilo tožbo
116.
Rešitev z upoštevanjem sedeža kvalificiranega subjekta (za vložitev zastopniške tožbe) odstopa od meril za dodelitev mednarodne in krajevne sodne pristojnosti: ta sedež ne upravičuje mednarodne pristojnosti na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012. Če bi sprejeli tako razlago, bi ta določba pridobila funkcijo delitve zadev med sodišči znotraj iste pristojnosti, ki je neodvisna in ločena od funkcije dodelitve mednarodne sodne pristojnosti.
117.
Tako zasnovan predlog:
–
bi ustvaril forum actoris, ki ni povezan z dejanskim stanjem spora in ki bi ga poleg tega tožeča stranka lahko strateško določila za vsako posamezno tožbo. Navedeno tveganje se poveča, če se subjekt, kakor se včasih zgodi, ustvari s posebnim namenom vložitve zastopniške tožbe;
–
pristojnost bi bila podeljena sodišču, ki ga tožena stranka pred sporom ni mogla predvideti (
76
) (ker tožeči subjekt kot tak ni utrpel nobene škode) in katerega bližina z zadnjenavedenim (
77
) nikakor ni zagotovljena.
118.
V predlogu Komisije (
78
) pa je navedeno, da bi subjekt, ki vloži zastopniško tožbo, „lahko izbral sodišče“, pri čemer bi zadostovalo, da je to sodišče krajevno pristojno za vsaj eno osebo ali del oseb, ki sestavljajo skupino, katere interese zastopa ta subjekt.
119.
Tako predstavljeni predlog Komisije v členu 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 ločuje določitev mednarodne sodne pristojnosti od njenega krajevnega dela. Ustvarja forum actoris, ki ga po svoji volji določi tožeči subjekt, brez drugih omejitev, kot je to, da je to kraj, v katerem bi lahko vsaj en oškodovanec ali skupina oškodovancev vložila individualno tožbo na podlagi kraja nastanka škode.
120.
V zvezi z elementi zastopniške tožbe, ki so homogeni, ne obstaja bližina med določenim sodiščem in dokazi, ki bi bila večja ali manjša kot bližina katerega koli drugega sodišča. Pri elementih, ki jih je treba razlikovati, je bližina gotova le v razmerju do zadevne osebe, oškodovane zaradi konkretnega „škodnega dogodka“, ki deluje kot krajevna podlaga za pristojnost. Enake trditve veljajo v zvezi s predvidljivostjo za toženo stranko. (
79
)
121.
Oba predloga na koncu predpostavljata temeljito preoblikovanje pravila o posebni pristojnosti in s tem spremembo ravnotežja interesov, ki ga je zakonodajalec Unije določil v Uredbi št. 1215/2012: nekaj, kar po mojem mnenju razlagalcu ni dovoljeno. (
80
)
122.
Čeprav se ta predloga navidezno ne odrekata določitvi sodišča, ki je povezano s sporom, (
81
) dejansko ustvarjata nova merila za določitev krajevne pristojnosti.
123.
Ta (nova) merila izhajajo iz cilja učinkovitega izvajanja sodne oblasti, ki se ne razume kot enostavno pridobivanje, presoja ali izvajanje dokazov, temveč kot učinkovito postopkovno vodenje medsebojno povezanih interesov. Člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 pa kot tak ne sledi zadnjenavedenemu cilju. (
82
)
b) Krajevna pristojnost katerega koli nizozemskega sodišča ali napotitev na nacionalno pravo
124.
Fundacija Stichting Right to Consumer Justice trdi, da so v okoliščinah zadeve vsa nizozemska sodišča enako pristojna za odločanje o zastopniški tožbi. Podredno predlaga, naj se vloga člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 omeji na določitev sodišča, ki je pristojno na mednarodni ravni.
125.
Kot paradoksalno sem že zavrnil razlago pravila v smislu, da brez razlikovanja dodeljuje mednarodno in krajevno sodno pristojnost vsem sodiščem države članice. (
83
)
126.
Predlog, da se odločitev o tem, kako se dodeli krajevna pristojnost, prenese na države članice, je zanimivejši. Če bi bil sprejet, bi se člen 7, točka 2, Uredbe št.1215/2012 lahko še naprej uporabljal (predlog ne omejuje možnosti tožeče stranke na sodišče kraja stalnega prebivališča/sedeža tožene stranke) v okoliščinah, kakršne so zastopniške tožbe, ki niso zajete z Uredbo št. 1215/2012, in odpravljena bi bila ovira za uporabo tega postopkovnega mehanizma, katerega uporabo spodbuja zakonodajalec Unije.
127.
Vendar ta predlog onemogoča običajno razumevanje člena, podprto s tehtnimi argumenti. (
84
) Zato gre za možnost, ki jo je mogoče upoštevati le de lege ferenda. (
85
)
D.
Vprašanji za predhodno odločanje 1c in 2c
128.
Predložitveno sodišče želi izvedeti, ali člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 nasprotuje „uporabi nacionalnega (postopkovnega) prava, ki omogoča predložitev zadeve enemu samemu sodišču v […] državi članici,“ v dveh scenarijih:
–
kadar se v navedeni državi članici „ne določi zgolj enega, ampak več krajevno pristojnih sodišč“ (vprašanje 1c);
–
kadar se „določi krajevno pristojno sodišče v zadevni državi članici, ki je pristojno le za tožbe, vložene v korist dela uporabnikov v tej državi članici, medtem ko so za odločanje o tožbah v korist drugega dela uporabnikov pristojna druga krajevno pristojna sodišča v isti državi članic“ (vprašanje 2c).
129.
Ti vprašanji bi lahko bili hipotetični, saj sta bili tožbi zoper družbo Apple vloženi pri istem sodišču (predložitvenem). (
86
) Vendar ne izključujem, da bi bil odgovor temu sodišču koristen za potrditev njegove lastne pristojnosti.
130.
Sodišče je razsodilo, da člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 „ne nasprotuje temu, da se država članica odloči zaupati določeno vrsto sporov enemu samemu sodišču, ki je tako izključno pristojno ne glede na kraj nastanka škode v tej državi članici“. (
87
)
131.
To rešitev je mogoče pojasniti z dejstvom, da Uredba št. 1215/2012 ne nalaga ustanovitve sodišč v krajih, kjer je prišlo do škodnega dogodka, (
88
) in da določitev območja pristojnosti nacionalnih sodišč načeloma spada v organizacijsko pristojnost držav članic. (
89
)
132.
Natančneje, „tudi tehnična zapletenost pravil, ki se uporabljajo za odškodninske tožbe zaradi kršitev določb konkurenčnega prava, [lahko] govori v prid koncentraciji pristojnosti“. (
90
)
133.
Glede na te trditve naj ne bi bilo težav s tem, da bi nizozemska zakonodaja ex ante določala, da se bodo vsi odškodninski zahtevki za škodo, nastalo zaradi kršitev konkurenčnega prava, obravnavali le pri enem sodišču.
134.
Vendar je iz predložitvene odločbe razvidno, da nizozemska ureditev ni taka. Člen 220 Rv (
91
) očitno dopušča, da se postopki, ki potekajo pred različnimi sodišči v skladu z njihovimi pravili o pristojnosti, naknadno združujejo pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek.
135.
Če je tako, se s pravilom o koncentraciji zadeve ne združijo samo pri sodišču, ki je pristojno znotraj organizacije sodišč države članice (ki bi bilo poleg tega specializirano za to področje), temveč med več sodišči pred tistim, ki je prvo začelo postopek.
136.
Cilj Uredbe št. 1215/2012 ni harmonizacija postopkovnega prava držav članic, ampak dodelitev sodne pristojnosti za reševanje sporov v civilnih in gospodarskih zadevah. (
92
) Vendar uporaba nacionalnega postopkovnega prava ne sme posegati v polni učinek navedene uredbe. (
93
)
137.
Načeloma nacionalno pravilo, s katerim se popravi rezultat uporabe člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, tako da se postopki, ki potekajo pred sodišči, pristojnimi na podlagi te določbe, naknadno koncentrirajo v enem samem sodišču, ne bi spoštovalo polnega učinka te določbe.
138.
Čeprav lahko pripadnost isti nacionalni sodni ureditvi zmanjša učinek popravka pravila o sodni pristojnosti, ostaja dejstvo, da sodišče, ki odloča o drugem in naknadnih zahtevkih, ne bi bilo več tisto, ki bi bilo določeno zaradi posebne geografske povezave z vsakim od njih.
139.
Pravilo o koncentraciji pa lahko v nekaterih okoliščinah prispeva k učinkovitemu izvajanju sodne oblasti, za katero med drugim velja, da: (a) optimizira vodenje postopkov; (b) prihrani čas in skupne stroške, in (c) zmanjšuje tveganje neskladnih ali nezdružljivih odločitev. (
94
) Uredbi št. 1215/2012 ti cilji niso tuji. (
95
)
140.
Ne izključujem, da so ti dejavniki podani, kadar sočasni postopki izhajajo iz vložitve zastopniških tožb: to je, v takih primerih splošni interes čim bolj racionalizirane organizacije sodstva praviloma prevlada nad interesom strank v vsakem posamičnem postopku.
141.
Vendar zgolj dejstvo, da so sočasni postopki odgovor na zastopniške tožbe, samo po sebi ne zadostuje za utemeljitev njihove koncentracije. (
96
) V vsakem posameznem primeru je torej potrebno tehtanje zgoraj navedenih interesov, ki ga mora opraviti nacionalno sodišče, da preveri, ali je koncentracija postopkov najboljša rešitev v smislu učinkovitega izvajanja sodne oblasti. (
97
)
V. Predlog
142.
Glede na navedeno predlagam, naj Sodišče rechtbank Amsterdam (sodišče prve stopnje v Amsterdamu, Nizozemska) odgovori tako:
„Člen 7, točka 2, Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
je treba razlagati tako:
–
če bi bilo sprejeto, da je dogodek, zaradi katerega je nastala škoda (v primeru zlorabe prevladujočega položaja z zaračunavanjem provizije na ceno za aplikacije, ki se prodajajo na spletni platformi, ki je posebej usmerjena na celotno državo članico), prodaja takih aplikacij, se lahko kot kraj, kjer se je ta dogodek zgodil, določi stalni naslov/sedež uporabnika, ki je pridobil aplikacijo, znotraj navedene države članice.
–
Kraj nastanka škode je mogoče opredeliti kot kraj stalnega prebivališča/sedeža uporabnika, ki je utrpel posledice zlorabe prevladujočega položaja, znotraj prizadetega trga s tem, da je ob nakupu aplikacij plačal preplačilo.
–
V sedanjem stanju prava Unije se razlaga člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 ne razlikuje glede na to, ali je tožbo vložil subjekt, ki je na podlagi nacionalnega prava kvalificiran za vložitev zastopniških tožb, ki lahko vključujejo odškodninske zahtevke, da bi branil interese več uporabnikov, vendar ne v imenu več uporabnikov.
–
Dodelitev mednarodne in krajevne sodne pristojnosti sodišču države članice, ki izhaja iz uporabe člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012, je združljiva z nacionalnim pravilom, ki sodišču omogoča, da se izreče za nepristojno v korist drugega sodišča, ki že obravnava podobno zadevo, kadar navedeno pravilo služi cilju učinkovitega izvajanja sodne oblasti, kar mora preveriti predložitveno sodišče“.
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Fundaciji Stichting Right to Consumer Justice in Stichting App Stores Claims (v nadaljevanju: tožeči fundaciji).
(
3
)	Za skupno sklicevanje na družbi Apple Inc. in Apple Distribution International Ltd (v nadaljevanju: Apple Ireland) bom preprosto uporabljal izraz „Apple“.
(
4
)	Ta izraz bom uporabljal zato, ker je iz Direktive (EU) 2020/1828 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2020 o zastopniških tožbah za varstvo kolektivnih interesov potrošnikov in razveljavitvi Direktive 2009/22/ES (UL 2020, L 409, str. 1). Kot bom pojasnil v nadaljevanju, se navedena direktiva ne uporablja za spor o glavni stvari.
(
5
)	Zakon o reševanju množične škode v okviru kolektivnih tožb (v nadaljevanju: WAMCA).
(
6
)	Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
(
7
)	Kupec v resnici kupuje licence za uporabo aplikacij.
(
8
)	V teh sklepnih predlogih bom sledil predložitvenemu sodišču in se bom na splošno skliceval na aplikacije in na digitalne proizvode, ki so vanje vključeni, s splošnim izrazom „aplikacije“.
(
9
)	Predložitvena odločba, točka 4.9.
(
10
)	Predložitvena odločba, točka 4.12. Družba Apple pa je na obravnavi trdila, da je element, ki uporabnika povezuje z določeno trgovino App Store, izbrani način plačila, ki ga je treba odobriti zanjo.
(
11
)	Fundacija Stichting Right to Consumer Justice prav tako družbi Apple pripisuje omejevalni sporazum v smislu člena 101 PDEU (vertikalno določanje cen). Vendar predložitveno sodišče izključuje uporabo tega člena, ker fundacija ni podrobneje pojasnila dejanskega stanja, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti omejevalni sporazum (točka 6.10 predložitvene odločbe).
(
12
)	Vmesna sodba z dne 16. avgusta 2023, točke 6.24, 6.25 in od 6.35 do 6.37.
(
13
)	Sodba z dne 30. novembra 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, točka 19). Razdelitev kraja škodnega dogodka na „kraj dogodka“ in „kraj škode“ je mogoče pojasniti s tem, da bi, če bi bilo drugače, običajno sovpadanje prvega s stalnim prebivališčem/sedežem tožene stranke odvzelo polni učinek pravilu o posebni pristojnosti. Ločitev kraja dogodka, ki je povzročil škodo, od kraja, kjer je nastala škoda, torej pri razlagi člena 7, točka 2, ni nujna.
(
14
)	Sodbi z dne 25. oktobra 2012, Folien Fischer in Fofitec (C‑133/11, EU:C:2012:664, točka 46), in z dne 16. januarja 2014, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7; v nadaljevanju: sodba Kainz, točka 31).
(
15
)	Sodba z dne 22. februarja 2024, FCA Italy in FPT Industrial (C‑81/23, EU:C:2024:165; v nadaljevanju: sodba FCA Italy in FPT Industrial, točka 23).
(
16
)	Sodbe z dne 19. septembra 1995, Marinari (C‑364/93, EU:C:1995:289, točka 18); z dne 16. maja 2013, Melzer (C‑228/11, EU:C:2013:305, točki 34 in 35), in z dne 10. marca 2022, BMA Nederland (C‑498/20, EU:C:2022:173; v nadaljevanju: sodba BMA Nederland, točka 38).
(
17
)	Sodba BMA Nederland (točka 38).
(
18
)	To merilo morda omogoča tudi skladnost s pravom, ki se v skladu s pravom Unije uporablja za vsebino zadeve. Sodišče je v zvezi s tem sovpadanjem, ki ga v nekaterih sodbah predstavlja kot zahtevo, ki izhaja iz uvodne izjave 7 Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (UL 2007, L 199, str. 40), podalo element razlage: glej sodbo z dne 9. julija 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534, točka 39); ali z dne 15. julija 2021, Volvo in drugi (C‑30/20, EU:C:2021:604; v nadaljevanju: sodba Volvo, točka 32). Vendar je treba opozoriti, da vzporednost forum/ius ni glavni cilj razlage Uredbe št. 1215/2012 in da v nobenem primeru skladnost ne more pripeljati do tega, da bi se njene določbe razlagale v nasprotju z njenim sistemom in cilji: sodbi Kainz, točka 20, in z dne 3. oktobra 2019, Petruchová (C‑208/18, EU:C:2019:825), točka 63.
(
19
)	To je, ne nanašajo se na stranke v sporu. Drugače je, da kraj dogodka, zaradi katerega je nastala škoda, pogosto sovpada s stalnim prebivališčem/sedežem tožene stranke; prav tako ni redko, da kraj nastanka škode sovpada s stalnim prebivališčem/sedežem oškodovanca, zato je treba priznati forum actoris. Kadar elementi, ki sestavljajo dejanje, niso materialni, je Sodišče za določitev kraja vzročnega dogodka, ki je povzročil škodo, uporabilo osebne dejavnike: tako je v kontekstu interneta v sodbi z dne 25. oktobra 2011, eDate Advertising in drugi (C‑509/09 in C‑161/10, EU:C:2011:68; v nadaljevanju: sodba eDate Advertising in drugi) kot kraj nastanka škode upoštevalo težišče interesov žrtve; v sodbi z dne 19. aprila 2012, Wintersteiger (C‑523/10, EU:C:2012:220; v nadaljevanju: sodba Wintersteiger) pa je kot kraj dogodka, zaradi katerega je nastala škoda, štelo sedež storilca nezakonitega dejanja.
(
20
)	V okviru člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 je učinkovito izvajanje sodne oblasti ustaljeno opredeljeno kot učinkovito vodenje postopka (zaradi bližine med določenim sodiščem in sporom je olajšano pridobivanje in presoja dokazov o elementih odgovornosti in škode): med mnogimi drugimi sodbami Kainz, točka 27; Wintersteiger, točke od 31 do 33; z dne 24. novembra 2020, Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:950, točka 37), in FCA Italy in FPT Industrial, točki 24 in 25.
(
21
)	Na primer sodbe eDate Advertising in drugi (točka 50); z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, točka 56); z dne 17. oktobra 2017, Bolagsupplysningen in Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, točka 35), in z dne 12. maja 2021, Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377, točka 33).
(
22
)	Glej sodno prakso v opombi 21.
(
23
)	Sodba Volvo, točka 33.
(
24
)	Sodba Volvo, točka 34.
(
25
)	Povzeti so v sklepnih predlogih generalnega pravobranilca Richarda de la Toura v zadevi Volvo in drugi (C‑30/20, EU:C:2021:322, točke od 38 do 47).
(
26
)	Sodba z dne 5. julija 2018, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑27/17, EU:C:2018:533; v nadaljevanju: sodba flyLAL-Lithuanian Airlines, točki 51 in 52).
(
27
)	Predložitvena odločba, točki 6.8 in 6.9.
(
28
)	Opredelitev zlorabe prevladujočega položaja kot prodaje končnemu uporabniku v trgovini App Store NL bi lahko pomenila pretirano poenostavitev. Čeprav se vtoževani škodljivi učinki zagotovo nanašajo na uporabnike, do (domnevne) zlorabe prevladujočega položaja pride na strani razvijalcev, in sicer z enostransko določitvijo pogojev, pod katerimi želijo opravljati storitve, ki jih je mogoče izvršiti prek operacijskega sistema iOS. Med temi pogoji je uporaba plačilnega sistema IAP in provizije, ki jo družba Apple odšteje od cene, ki jo uporabniki operacijskega sistema iOS plačajo razvijalcem (in ki jih ti prevalijo nanje). Menim, da bi bilo mogoče trditi, da je za namene določitve sodne pristojnosti taka določitev dogodek, ki je povzročil škodo. Priznam, da glede na okoliščine morda končnim uporabnikom ni preprosto določiti tega kraja. Ta težava se mi ne zdi nerešljiva: v tem smislu napotujem na sodbo z dne 21. maja 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335; v nadaljevanju: sodba CDC Hydrogen Peroxide, točka 44).
(
29
)	Sodba z dne 27. oktobra 1998, Réunion européenne in drugi (C‑51/97, EU:C:1998:509, točka 33), o kraju, kjer je prišlo do škode na blagu med prevozom po morju.
(
30
)	Sodba z dne 5. septembra 2019, AMS Neve in drugi (C‑172/18, EU:C:2019:674, točka 51), kar zadeva „kraj, kjer je tožena stranka sprejela odločitve in tehnične ukrepe za prikazovanje na spletu,“ nekaterih izdelkov. V sodbi Wintersteiger (točke od 34 do 38) je bilo sprejeto to isto merilo, vendar ker kraja strežnika, zato „ker ni gotov,“ ni bilo mogoče šteti za kraj ravnanja, se je dala prednost kraju sedeža tožene stranke.
(
31
)	Ta podatek po mojem mnenju kaže na voljo družbe Apple, da se obrne na državo, in ne na splošno nizozemsko skupnost, ki bi lahko bila razpršena v več državah ali celo celinah.
(
32
)	Kakor se zdi, da izhaja iz vmesne sodbe z dne 16. avgusta 2023, točka 6.24.
(
33
)	K čemur so dejansko zavezani glede na ovire pri spremembi profila ID, potem ko je že konfiguriran. S tem poslovnim modelom sama družba Apple razdrobi svojo dejavnost z ločitvijo trgov. Na enak način omogoča opredelitev mednarodno pristojnost sodišča in določitev njenega obsega.
(
34
)	Praviloma je aplikacija na voljo nekaj trenutkov po tem, ko uporabnik plača ceno (povišano za provizijo).
(
35
)	Ujemanje ni popolno, in zato se mi zdi, da je mogoče govoriti o fiktivni določitvi kraja. Spletni nakup v trgovini App Store NL je tehnično izvedljiv tudi za uporabnike s stalnim prebivališčem na Nizozemskem, ki so, potem ko so to državo članico ob konfiguraciji svojega profila Apple ID navedli kot državo, začasno zunaj nje. Prav tako je mogoče, da uporabniki, ki ne prebivajo na Nizozemskem, to državo članico kljub temu navedejo v svojem profilu Apple ID. Predložitvena odločba ne obravnava teh primerov: iz točk 6.15 in 6.18, ki se nanašata na kraj nastanka škode, je mogoče sklepati, da daje poudarek uporabnikom, ki prebivajo ali imajo sedež („wonen oder gevestigd zijn“) na Nizozemskem.
(
36
)	Naprava bi pomenila materialno vsebino za vzročni dogodek, ki je nima.
(
37
)	Položaj številčnosti postopkov zaradi dogodka, ki je v bistvu vedno enak, naj ne bi bil drugačen v primeru materialne prodaje v fizičnih trgovinah (Apple Stores), vendar bi bilo potencialno število postopkov veliko manjše. Na Nizozemskem se na primer zdi, da obstajajo le tri trgovine Apple Store. Vsekakor je podatek obroben in z njim ni mogoče določiti načelne rešitve.
(
38
)	Pisna stališča Stichting Right to Consumer Justice, točke od 69 do 75. Podredno v točki 76 predlaga omejitev področja uporabe člena 7, točke 2, Uredbe št. 1215/2012, ki naj bi določal le mednarodno pristojnost. Glede na težave pri uporabi določbe v okoliščinah, kakršne so te v obravnavani zadevi, se mi zadnjenavedena rešitev ne zdi nerazumna. Vendar se ne ujema z ustaljenim razumevanjem pravila: glej supra, točki 44 in 45.
(
39
)	Sklepni predlogi, predstavljeni v zadevi Pinckney (C‑170/12, EU:C:2013:400, točka 67).
(
40
)	Ne zdi se mi, da bi bilo mogoče iz sodb, ki pri razlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 ali njegovih predhodnikov, omenjajo vložitev tožbe pred „sodišči“ določene države članice, kakor je bilo v sodbi eDate Advertising in drugi ali v sodbi Wintersteiger, izpeljati nič drugega. Množina se uporablja tudi v primerih, v katerih razlaga merila „kraja škodnega dogodka“ nedvomno privede do enega samega sodišča na ozemlju države, kot je takrat, kadar se opredeli kot sedež tožene stranke ali kot središče interesov oškodovanca: glej, poleg teh istih zadev, sodbo z dne 21. decembra 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036, točka 30).
(
41
)	Tako od sodbe z dne 11. januarja 1990, Dumez France in Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, točka 18).
(
42
)	Sodba flyLAL-Lithuanian Airlines, točka 56. Umestitev vzročnega dogodka v en sam kraj je toliko razumnejša, ker ima sodišče, ki je na podlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 določeno kot sodišče v kraju tega dogodka, neomejeno pristojnost, kar pomeni, da je pristojno za odločanje o vsej škodi, ki izhaja iz nezakonite dejavnosti, in za sprejetje ukrepov, ki so po naravi nedeljivi: glej sodbo z dne 17. oktobra 2017, Bolagsupplysningen e Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766).
(
43
)	Za razliko od drugih vrst zahtevkov je odškodninski zahtevek deljiv. To je Sodišču omogočilo, da je razvilo mozaični pristop v resničnem svetu in ga prestavilo v virtualni svet, pri čemer je kot navezno okoliščino upoštevalo dostopnost informacij, objavljenih na internetu: sodbi eDate Advertising in drugi, in z dne 21. decembra 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:1036).
(
44
)	Sodba Volvo, točke od 40 do 42.
(
45
)	Ta določitev lokacije naj bi bila v skladu s poslovno strategijo, ki „išče“ javnost določene države članice. Poleg tega bi upoštevala to, da uporaba trgovine App Store zahteva sprejetje pogojev multimedijskih storitev družbe Apple, ki jih ta opredeljuje kot pogodbo in v kateri je klavzula o dodelitvi pristojnosti sodiščem v kraju stalnega prebivališča uporabnika, h kateri se bom vrnil pozneje: infra, točka 84.
(
46
)	Rešitev bi lahko povzročila različno obravnavanje zadev glede na sredstvo, uporabljeno za dejavnost, ki je povzročila škodo. Vendar je verjetno, da to velja že na drugih področjih, kakršno je kršitev osebnostnih pravic. Od sodbe eDate Advertising in drugi se lahko pri določitvi kraja nastanka škode v primeru razširjanja informacij na spletu upošteva žrtvino težišče interesov.
(
47
)	Sodba z dne 29. julija 2019, Tibor-Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, točka 31). V navedeni zadevi je bila očitana kršitev člena 101 PDEU.
(
48
)	Sodbi flyLAL-Lithuanian Airlines (točka 40), in z dne 29. julija 2019, Tibor-Trans (C‑451/18, EU:C:2019:635, točka 33).
(
49
)	Sodba Volvo, točka 39.
(
50
)	Sodba CDC Hydrogen Peroxide (točka 52), in sodbo Volvo, če je bilo blago, na katero so vplivali nedovoljeni sporazumi, pridobljeno v različnih ozemeljskih okrožjih (supra, opomba 44).
(
51
)	Ta razlaga se izvorno nanaša na trženje vozil, ki jih je njihov proizvajalec opremil s programsko opremo, s katero se manipulirajo podatki o izpustih izpušnih plinov, in izhaja iz kombinacije sodbe z dne 9. julija 2020, Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:534) s sodbama FCA Italy in FPT Industrial. Ker se sodba Volvo (točka 39) izrecno sklicuje na prvo, je mogoče šteti, da je kraj nakupa fizičnega blaga, ki je obremenjeno s preplačilom, kraj njegove pridobitve, čeprav navedenega preplačila ni mogoče pripisati materialni stvarni napaki.
(
52
)	V pravem pomenu besede niti ni mogoče govoriti o „dobavi“ digitalne vsebine; ta je na voljo na spletu uporabniku, ki ga lahko prenese s katerega koli spletnega mesta, tako da se poveže z internetom.
(
53
)	Točke 3.8 in od 6.41 do 6.46 vmesne sodbe z dne 16. avgusta 2023. Predložitveno sodišče je na podlagi analize klavzule o določitvi pristojnosti iz pogodb družbe Apple s končnimi uporabniki izključilo uporabo te klavzule za sporne tožbe.
(
54
)	S sodbo z dne 12. maja 2021, Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2021:377, točki 38 in 39), je bilo vprašanje v zvezi s tem zavrnjeno, saj je bilo ugotovljeno, da je hipotetično in zato nedopustno. V zadevi, v kateri je bila izdana sodba BMA Nederland, je intervenirala ustanova, ki je zastopala kolektivni interes. Sodišče je škodo, ki so jo utrpeli upniki, opredelilo kot posredno in zato neupoštevno za namene člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012. Prav tako je za iste namene zavrnilo vsakršno upoštevnost predlogov ustanove, ker je bila zgolj intervenientka.
(
55
)	Sodbi z dne 18. julija 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490), in CDC Hydrogen Peroxide.
(
56
)	Sodba BMA Nederland.
(
57
)	Sodba z dne 1. oktobra 2002, Henkel (C‑167/00, EU:C:2002:555).
(
58
)	Supra, točka 41.
(
59
)	V Avstriji je zakon, ki ureja zastopniške tožbe (člena 620 in 630 Verbandsklagen-Richtlinie-Umsetzungs-Novelle, BGBl. I, 85/2024), izključno pristojnost za njihovo obravnavo dodelil enemu samemu sodišču. Na Nizozemskem ni tako.
(
60
)	Med značilnostmi, ki opredeljujejo skupino zastopanih oseb, je tako ali drugače, da njeni člani posedujejo pravne dobrine, ki so bile kršene zaradi opravljene dejavnosti, ali ker njihove posledice učinkujejo na ozemlju, za katero je pristojno sodišče, pred katerim je vložena tožba.
(
61
)	Člen 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 v povezavi z zakonodajno izbiro, navedeno v točki 97. Za zdaj puščam ob strani možnost uvedbe poznejših popravkov določitve mednarodne ali krajevne sodne pristojnosti.
(
62
)	Na podlagi člena 4 Uredbe št. 1215/2012.
(
63
)	Uvodna izjava 23 Predloga uredbe Evropskega parlamenta in Sveta o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, COM(2010) 748 final, in točka 3.1 naslova „Pravni elementi predloga“, in Sporočilo Komisije Evropskemu parlamentu, Svetu, Evropskemu ekonomsko-socialnemu odboru in Odboru regij „Evropskemu horizontalnemu okviru za kolektivna pravna sredstva naproti“, COM(2013) 401 final, točka 3.7.
(
64
)	Infra, točka 107. Pregled Uredbe št. 1215/2012, ki je trenutno v teku, bi lahko vključeval posebna pravila za zastopniške tožbe.
(
65
)	Kot je Komisija pravilno navedla v svojih pisnih stališčih, točka 10. Nizozemska vlada, ki je v svojih pisnih stališčih navedla nasprotno, se je na obravnavi strinjala s tem stališčem.
(
66
)	Zato se bom posvetil temu vprašanju, čeprav se Direktiva za spor ne uporablja.
(
67
)	Sodba z dne 2. maja 2019, Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345, točka 35).
(
68
)	Za določitev natančnega besedila razmerja med Direktivo 2020/1828 in Uredbo št. 1215/2012 je treba upoštevati tudi akte prava Unije, navedene v Prilogi I k navedeni direktivi.
(
69
)	Supra, opomba 59.
(
70
)	Vsi ti predlogi se nanašajo na potrebo po ohranitvi polnega učinka Direktive 2020/1828. Vendar v njih pogrešam večjo pozornost na to, kako bi se povezali z rešitvami iz te direktive. Če navedem primer, upoštevanje sedeža kvalificiranega subjekta za vložitev zastopniške tožbe vzbuja številne dvome v zvezi s čezmejnimi tožbami v smislu Direktive 2020/1828: glej člen 3, točka 7, in člen 6.
(
71
)	Pisna stališča nizozemske vlade, točki 3 in 13. Ni jasno, ali bi ta razlaga ustrezala kraju vzročnega dogodka ali kraju nastanka škode. Družba Stichting App Stores zagovarja nekaj podobnega glede kraja nastanka škode (pisna stališča, točka 3.1, v odgovor na vprašanje 2a).
(
72
)	Pisna stališča Komisije, točke 81, 83 in 88.
(
73
)	Pisna stališča Stichting Right to Consumer Justice, točka 94.
(
74
)	Pisna stališča Stichting Right to Consumer Justice, točka 95.
(
75
)	Glej supra, točka 38 in naslednje. Sodišče pri razlagi člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012 ne zavrača fikcij določitve kraja. Nasprotno, kot sem že pojasnil, uporablja jih v okoliščinah, v katerih je zaradi nematerialnosti dejavnosti (dogodka) ali njenih posledic (škode) težko določiti kraj vzročnega dogodka. V teh okoliščinah nek neločljiv problem, povezan z naravo navezne okoliščine iz te določbe, preprečuje njeno uporabo. Sodišče pa uporablja fikcijo o določitvi kraja, pri čemer ga vodijo načela, na katerih temelji sama določba.
(
76
)	Nizozemska vlada se v točki 19 svojih stališč sklicuje na analogijo s točko 42 sodbe Volvo, da bi zagovarjala nasprotno. Meni, da bo tožena stranka vedela, v katerem kraju ima subjekt sedež, tako da ji bo predvidljivo, da bo vložil tožbo pred sodišči tega kraja. Dodaja, da če je navedeni subjekt ustanovljen na Nizozemskem za neko terjatev, se mora pred vložitvijo tožbe uskladiti s toženo stranko. Menim, da ni treba pojasnjevati, da to ni predvidljivost iz člena 7, točka 2, Uredbe št. 1215/2012. Točka 42 sodbe Volvo pa se sklicuje na mednarodno in krajevno dodelitev pristojnosti sodišču sedeža oškodovanca, kot reprezentativnega za kraj škode, ki je nastala, ker je pridobil več materialnih predmetov na več mestih. Ne vidim možne analogije s tezo, ki jo zagovarja nizozemska vlada.
(
77
)	Natančneje, z dokazi, ki bodo olajšali ugotovitev odgovornosti, škode in vzročne zveze ter oceno škode.
(
78
)	Nizozemska vlada je na obravnavi navedla, da bi se tudi lahko strinjala s to razlago.
(
79
)	Po mnenju Komisije (točka 86 njenega pisnega stališča) mora podjetje, ki ponuja blago in storitve na določenem ozemlju, domnevati, da ga lahko na tem ozemlju tožijo kupci, ki menijo, da so bili oškodovani. Vendar menim, da ta splošna trditev ne upravičuje, da se mora tako podjetje nujno zanašati na dejstvo, da bo lahko toženo za vso škodo, ki jo dejavnost povzroči več osebam, pred katerim koli sodiščem na tem ozemlju po izbiri tretje osebe ex post facto: tveganje, ki ga je treba upoštevati, ni enako, kakor tudi vodenje postopka ni enako.
(
80
)	Napotujem na svoje sklepne predloge v zadevi Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2020:1056, točka 95).
(
81
)	Glej besedila, navedena v opombah 76 in 79. Niti nizozemska vlada niti Komisija ne analizirata posledic svojih predlogov v smislu bližine dokazov, kot da bi bila okoliščina, da so vsa potencialno pristojna sodišča v isti državi članici, zadostno jamstvo v tem smislu. Fundacija Stichting App Stores Claims zgolj trdi, da obstaja tesna povezava med rechtbank Amsterdam (sodišče prve stopnje v Amsterdamu) in zadevo (točka 2.13 njenih pisnih stališč).
(
82
)	Brez poseganja v to, kar bom navedel infra: glej točki 139 in 140.
(
83
)	Supra, točka 66.
(
84
)	Supra, točki 44 in 45.
(
85
)	Gre namreč za predlog, ki uživa pomembno akademsko podporo: glej „The Reform of the Brussels I Regulation – Academic Position Paper“, ki ga navaja European Association of Private International Law (EAPIL), dostopno na https://papers.ssrn.com/sol3/papers.cfm?abstract_id=4853421, p. 13
(
86
)	To je poudarila Komisija na obravnavi.
(
87
)	Sodba Volvo, točka 35.
(
88
)	Po analogiji sodba z dne 18. decembra 2014, Sanders in Huber (C‑400/13 in C‑408/13, EU:C:2014:2461, točka 35).
(
89
)	Sodbi Volvo, točka 34, in z dne 30. junija 2022, Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20, EU:C:2022:514, točka 56).
(
90
)	Glej sodbo Volvo, točka 37.
(
91
)	V točkah 7.13 in 7.16 se predložitvena odločba pri vprašanjih 1c in 2c osredotoča na to določbo Rv, zato se sklicujem nanjo.
(
92
)	Sodbe z dne 15. maja 1990, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, točka 17); z dne 31. maja 2018, Nothartová (C‑306/17, EU:C:2018:360, točka 28), in z dne 6. oktobra 2021, TOTO in Vianini Lavori (C‑581/20, EU:C:2021:808, točka 68).
(
93
)	Sodbi z dne 15. maja 1990, Hagen (C‑365/88, EU:C:1990:203, točka 20), in z dne 18. decembra 2014, Sanders in Huber (C‑400/13 in C‑408/13, EU:C:2014:2461, točka 32).
(
94
)	Načeloma bi do nezdružljivosti v okoliščinah zadeve prišlo na nacionalni ravni. Vendar bi lahko sodna odločba države članice vsaj hipotetično nasprotovala priznanju odločbe – izdane v eni državi članici – v drugi državi članici, če bi bila nezdružljiva s prejšnjo odločbo iz te iste – prve – države, vendar v nasprotnem smislu. Določbe oddelka 9 poglavja II Uredbe št. 1215/2012, namenjene spodbujanju „usklajenega delovanja pravosodja“, določajo čim večje zmanjšanje možnosti sočasnih postopkov in zagotavljanje, da v različnih državah članicah (oziroma v nekaterih primerih tretjih državah) niso izdane nezdružljive sodne odločbe.
(
95
)	Skrb za boljše delovanje pravosodja v smislu, opisanem v teh sklepnih predlogih, v interesu strank in družbe na splošno je v Uredbi št. 1215/2012 posebej izražena: glej člen 8 in določbe oddelka 9 poglavja II.
(
96
)	Intuitivno je logično misliti, da so prednosti zastopniške tožbe v primerjavi z individualno tožbo večje, saj se združijo vsi zahtevki, ki se nanašajo na isto dejansko stanje v zvezi z isto toženo stranko, ali so med seboj povezani. Vendar v praksi ni nujno tako. V zvezi z morebitnimi neželenimi učinki združitve povezanih zadev glej po analogiji sodbo z dne 12. decembra 2024, Rada Nadzorcza Getin Noble Bank in drugi (C‑118/23, EU:C:2024:1013, točka 74).
(
97
)	V tem okviru je mogoče upoštevati, ali se tožbe nanašajo na zadeve, v zvezi s katerimi (evropski ali nacionalni) zakonodajalec spodbuja uporabo zastopniških tožb, in zlasti, ali koncentracija postopkov spodbuja končne cilje, na katerih temelji to spodbujanje.