62003CJ0515_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag C-515/03,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 234 EF, indgivet af Finanzgericht Hamburg (Tyskland) ved afgørelse af 12. november 2003, indleveret til Domstolen den 9. december 2003, i sagen:
Eichsfelder Schlachtbetrieb GmbH
mod
Hauptzollamt Hamburg-Jonas,
har
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, A. Rosas, og dommerne J.-P. Puissochet (refererende dommer), s. von Bahr, J. Malenovský og U. Lõhmus,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
justitssekretær: ekspeditionssekretær K. Sztranc,
på grundlag af den skriftlige procedure og retsmødet den 17. marts 2005,
efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:
– Eichsfelder Schlachtbetrieb GmbH, ved Rechtsanwälte U. Schrömbges og O. Wenzlaff
– Hauptzollamt Hamburg-Jonas, ved M. Blaesing, som befuldmægtiget
– Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, ved G. Braun, som befuldmægtiget,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 25. maj 2005,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1. Det præjudicielle spørgsmål vedrører fortolkningen af artikel 17, stk. 3, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 351, s. 1), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1384/95 navnlig for så vidt angår de tilpasninger, der er nødvendige for gennemførelsen af Uruguay-rundens landbrugsaftale (EFT L 134, s. 14, herefter »forordning nr. 3665/87«).
2. Forelæggelsen er sket under en sag, der føres mellem virksomheden Eichsfelder Schlachtbetrieb GmbH (herefter »Eichsfelder«) og Hauptzollamt Hamburg-Jonas (toldkontoret Hamburg-Jonas, herefter »Hauptzollamt«) vedrørende eksportrestitution for oksekød eksporteret af Eichsfelder fra Tyskland til Polen.
Retsforskrifter
3. Artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 3665/87 bestemmer følgende:
»Uden at dette i øvrigt berører bestemmelserne i artikel 5 og 16, udbetales restitutionen kun, hvis der føres bevis for, at de produkter, for hvilke udførselsangivelsen er blevet antaget, senest 60 dage efter denne antagelse har forladt Fællesskabets toldområde i uforandret stand.«
4. Artikel 5, stk. 1, i samme forordning bestemmer:
»Ud over at produktet skal have forladt Fællesskabets toldområde, er udbetalingen af restitutionen, uanset om den er differentieret eller udifferentieret, betinget af, at produktet, medmindre det er gået til grunde under transporten som følge af force majeure, er indført til et tredjeland og i givet fald til et bestemt tredjeland senest tolv måneder efter antagelsen af udførselsangivelsen,
a) når der er alvorlig tvivl om produktets faktiske destination, eller
b) når produktet kan tænkes genindført til Fællesskabet som følge af forskellen mellem den restitution, der gælder for det udførte produkt, og den importafgift, som gælder for et identisk produkt på det tidspunkt, hvor udførselsangivelsen antages.
[…]
I de i første afsnit omhandlede tilfælde anvendes artikel 17, stk. 3, og artikel 18.
Medlemsstaternes kompetente organer kan endvidere kræve, at der fremlægges yderligere bevismateriale til godtgørelse over for de kompetente myndigheder af, at produktet faktisk er bragt på markedet i det indførende tredjeland i uforandret stand.«
5. Artikel 16, 17 og 18 i forordning nr. 3665/87 fastsætter supplerende betingelser for produkter, for hvilke restitutionssatsen er differentieret efter destinationen, bl.a. vedrørende beviset for, at toldformaliteterne for overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet.
6. Artikel 17 i forordning nr. 3665/87 bestemmer vedrørende udbetalingen af restitutionen:
»1. Produktet skal være blevet indført i uforandret stand til det tredjeland eller til et af de tredjelande, for hvilke der er fastsat restitution, senest tolv måneder efter antagelse af udførselsangivelsen; fristen kan dog forlænges på de i artikel 47 fastsatte betingelser.
[…]
3. Produktet betragtes som værende indført, når toldformaliteterne for overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet.«
7. I medfør af artikel 11, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 skal modtageren, når der uretmæssigt udbetales en restitution, tilbagebetale de uretmæssigt modtagne beløb, inklusive eventuelle sanktionsbeløb ifølge artikel 11, stk. 1, første afsnit, forhøjet med renter.
8. Følgende fremgår af artikel 24 i Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1, herefter »toldkodeksen«):
»En vare, ved hvis fremstilling to eller flere lande har deltaget, har oprindelse i det land, hvor den sidste væsentlige og økonomisk berettigede bearbejdning eller forarbejdning har fundet sted, når denne er foretaget i en dertil udstyret virksomhed og har ført til fremstilling af et nyt produkt eller udgør et vigtigt trin i fremstillingen.«
9. Artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 3665/87, indført i denne forordning ved Kommissionens forordning (EF) nr. 313/97 af 20. februar 1997 (EFT L 51, s. 31), bestemmer følgende:
»Når det konstateres, at de eksporterede produkter genindføres til Fællesskabet:
– efter i et tredjeland at have været underkastet bearbejdning eller forarbejdning og ikke har nået forarbejdningsniveauet i artikel 24 i forordning (EØF) nr. 2913/92, og
– har givet anledning til anvendelse af nedsat importtold eller nultold
ydes der ingen restitution, eller hvis den allerede er ydet, tilbagebetales den af eksportøren efter anmodning fra den udbetalende medlemsstat.
Bestemmelserne i dette stykke anvendes kun på de i bilag V omhandlede produkter [hvoriblandt figurerer oksekød], der udføres i uforandret stand. Konstaterer medlemsstaterne, at andre produkter end de, der er anført i bilag V, udgør en risiko for omgåelse af reglerne, underretter de hurtigst muligt Kommissionen herom.
[…]«
10. Følgende fremgår af artikel 20, stk. 4, i Kommissionens forordning (EF) nr. 800/1999 af 15. april 1999 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 102, s. 11):
»Restitutionen anses dog for uberettiget og skal tilbagebetales, hvis myndighederne, selv efter udbetalingen af restitutionen, konstaterer:
[…]
d) at de udførte produkter, der er nævnt i bilag V, genindføres til Fællesskabet:
– efter at de i et tredjeland har undergået en bearbejdning eller forarbejdning, som ikke har nået det niveau, der er fastsat i artikel 24 i forordning (EØF) nr. 2913/92, og
– har givet anledning til anvendelse af nedsat importtold eller nultold, der er lavere end den ikke-præferentielle told.
[…]«
11. De bestemmelser, der er nævnt i de to umiddelbart ovenstående præmisser i denne dom, var ikke trådt i kraft på tidspunktet for tvisten i hovedsagen.
12. Artikel 146, stk. 1, i toldkodeksen bestemmer:
»Under proceduren for passiv forædling kan ikke henføres fællesskabsvarer,
[…]
– ved hvis udførsel der ydes restitutioner, eller for hvilke der indrømmes en anden finansiel fordel end restitutioner som led i den fælles landbrugspolitik på grund af disse varers udførsel.«
13. Artikel 4, stk. 3 i Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 2988/95 af 18. december 1995 om beskyttelse af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser (EFT L 312, s. 1) bestemmer:
»Handlinger, som bevisligt har til formål at opnå en fordel, der er i modstrid med sigtet for de på området gældende fællesskabsregler, ved kunstigt at skabe de nødvendige forudsætninger for at opnå denne fordel, bevirker, alt efter tilfældet, enten at fordelen ikke indrømmes, eller at den tilbagekaldes.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
14. Eichsfelder eksporterede 20 134 kg udbenet oksekød til Polen. Ved indførsel til Polen af varerne, der blev solgt til Appelt GmbH, blev der betalt toldafgifter. Eichsfelder ansøgte Hauptzollamt om ydelse af eksportrestitution for disse varer og fremlagde en fotokopi af et tolddokument af 30. december 1995 som bevis for varernes overgang til frit forbrug i Polen. Ved meddelelse af 1. februar 1996 tildelte Hauptzollamt Eichsfelder en differentieret eksportrestitution på 36 653,23 DEM.
15. I Polen blev varen bearbejdet til kogte okseruller, som dernæst i henhold til en kontrakt indgået den 3. oktober 1995 mellem producenten af disse ruller og virksomheden Appelt GmbH blev eksporteret til Tyskland. Ved indførslen til Fællesskabet betaltes de sædvanlige toldafgifter. Efter anmodning fra producenten af rullerne tilbagebetalte de polske toldmyndigheder de toldafgifter, der vedrørte det kød, der tidligere var indført til Polen.
16. Ved berigtigende meddelelse af 27. oktober 1999 konstaterede Hauptzollamt, at grundige undersøgelser foretaget af de polske myndigheder havde vist, at varerne, for hvilke der var blevet udbetalt eksportrestitution, var blevet eksporteret til Tyskland efter den bearbejdning, der var sket i henhold til kontrakten af 3. oktober 1995. Hauptzollamt, der fandt, at førnævnte varer ikke faktisk havde været indført til Polen, pålagde Eichsfelder at tilbagebetale den eksportrestitution, som var blevet tildelt, med et beløb på 18 740,50 EUR.
17. Eichsfelder indgav en klage over denne afgørelse, som blev afvist ved Hauptzollamts beslutning af 21. oktober 2002. Den 26. november 2002 indbragte Eichsfelder sidstnævnte beslutning for Finanzgericht Hamburg.
18. Eichsfelder har for denne ret navnlig gjort gældende, at varerne, for hvilke der var blevet udbetalt eksportrestitution, havde været genstand for en væsentlig forarbejdning i Polen, jf. artikel 24 i toldkodeksen, og at retten til udbetaling af denne restitution derfor var uafhængig af, i hvilket toldregime forarbejdningen fandt sted. Der kan således ikke være tvivl om denne ret, selv hvis det antages, at varerne forarbejdes som led i en forædlingsproces og atter udføres til Tyskland.
19. Hauptzollamt har herimod gjort gældende for Finanzgericht Hamburg, at de forskellige skridt i forbindelse med varernes overgang til fri omsætning, nemlig udførslen til Polen, bearbejdningen til ruller og udførslen til Tyskland, hvorved der sker tilbagebetaling af polske toldafgifter, må anses for at være forædlingsvirksomhed, som bestemt ved kontraktindgåelsen den 3. oktober 1995. Varer, der er ved at blive forædlet, er imidlertid ikke overgået til fri omsætning. Det for udførsel karakteristiske element mangler således, hvorfor Eichsfelder ikke var berettiget til den tildelte restitution.
20. Finanzgericht Hamburg vurderer, at det, når henses til omstændighederne i hovedsagen, nemlig reeksporten af varerne til Fællesskabet kort tid efter deres indførsel til Polen og tilbagebetalingen af de polske toldafgifter, ikke er klart, hvorvidt varerne blev indført i Polen for at overgå til fri omsætning. Det er muligt, at formålet med eksportrestitutionen således ikke er blevet nået.
21. En anden vurdering kunne følge af det forhold, at varerne, for hvilke der er givet restitution, har undergået en uigenkaldelig og væsentlig bearbejdning eller forarbejdning i et tredjeland som omhandlet i toldkodeksens artikel 24. Under denne antagelse kunne det lægges til grund, at varerne som følge af denne bearbejdning eller forarbejdning ikke længere eksisterer, hvorfor genudførsel til Fællesskabet i misbrugsøjemed ikke længere er mulig. Denne fortolkning, som blev lagt til grund af Domstolen i dom af 17. oktober 2000, Roquette Frères (sag C-114/99, Sml. I, s. 8823), om ikke-differentierede restitutioner, kunne overføres på denne sag, der drejer sig om en differentieret restitution.
22. En sådan fortolkning bekræftes af, at der efter tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen er vedtaget bestemmelser, der udtrykkeligt fastslår, at der ikke er ret til restitution, hvis for det første, de kompetente myndigheder konstaterer, at de udførte varer er blevet genindført til Fællesskabet uden at have været genstand for væsentlig bearbejdning eller forarbejdning, jf. toldkodeksens artikel 24, og for det andet, at en nedsat importtold eller en nultold, der er lavere end den ikke-præferentielle told, er blevet anvendt på varerne.
23. Finanzgericht anfører videre, at dette er formålet med artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 3665/87, som ændret ved forordning nr. 313/97 og artikel 20, stk. 4, litra d), i forordning nr. 800/99. Da disse bestemmelser har til formål at styrke beskyttelsen af Fællesskabets finansielle interesser, er det vanskeligt ikke at tage dem i betragtning ved fortolkningen af den på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen gældende ret. Hvis de nævnte bestemmelser anvendtes på denne tvist, ville der ikke være grundlag for at foretage udbetaling af eksportrestitutionen, for så vidt de omhandlede varer havde været genstand for en væsentlig forarbejdning i Polen og derefter genindført i Fællesskabet efter opkrævning af sædvanlige importafgifter.
24. Det er på den baggrund, at Finanzgericht Hamburg har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende spørgsmål:
»Skal artikel 17, stk. 3, i forordning (EØF) nr. 3665/87, som affattet ved forordning (EF) nr. 1384/95, fortolkes således, at et produkt betragtes som indført, når det efter overgang til frit forbrug i et tredjeland har undergået en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 24 i forordning (EF) nr. 2913/92, og derpå med toldgodtgørelse og betaling af almindelige importafgifter genindføres til Fællesskabet?«
Det præjudicielle spørgsmål
25. Med sit spørgsmål ønsker den forelæggende ret at få afklaret, hvorvidt den betingelse for at få tildelt en differentieret eksportrestitution, der er opstillet i artikel 17, stk. 3, i forordning nr. 3665/87, nemlig at toldformaliteterne for den omhandlede vares overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet, er opfyldt, når varerne, efter betaling af importafgifterne i dette land, undergår en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning i samme land, jf. ar tikel 24 i toldkodeksen, og derefter reeksporteres til Fællesskabet, hvorved der sker tilbagebetaling af de i dette land erlagte afgifter, og der sker betaling af importafgifter i Fællesskabet.
26. Systemet med differentierede eksportrestitutioner har til formål at åbne eller fastholde markederne i de pågældende lande for udførsler fra Fællesskabet; differentieringen af restitutionsbeløbet skyldes hensynet til de særlige forhold på hvert enkelt af de importmarkeder, hvor Fællesskabet ønsker at spille en rolle (jf. dom af 2.6.1976, sag 125/75, Milch-, Fett- und Eier-Kontor, Sml. s. 771, præmis 5, af 11.7.1984, sag 89/83, Dimex, Sml. s. 2815, præmis 8, og af 9.8.1994, sag C-347/93, Boterlux, Sml. I, s. 3933, præmis 18).
27. Formålet med ordningen med de differentierede restitutioner ville ikke blive opfyldt, såfremt det var en tilstrækkelig betingelse for at yde den højere restitutionssats, at varen blot er blevet udlosset, men ikke nået frem på markedet i bestemmelseslandet. Det er af denne årsag, at artikel 17, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 gør udbetalingen af den differentierede restitution betinget af, at toldformaliteterne med henblik på varens overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet, eftersom disse formaliteters afslutning principielt udgør en sikkerhed for, at der også virkelig er opnået adgang til markedet i bestemmelseslandet (jf. i denne retning, Dimex-dommen, præmis 9 og 10).
28. Toldformaliteterne ved indførsel af de omhandlede varer består navnlig i betalingen af de importafgifter, der, når de er bekræftet ved importtolddokumenter, giver en garanti for, at de udførte produkter er ankommet til destinationen. Dette følger endvidere af betragtning 17 til forordning nr. 800/99, der ikke var i kraft på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen, men som dog bekræfter den i artikel 17, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 opstillede betingelse om afslutning af toldformaliteterne for overgang til frit forbrug (jf. i denne retning, om den bekræftende betydning af visse bestemmelser i forordning nr. 800/99, Roquette Frères-dommen, præmis 20).
29. Forordning nr. 3665/87 bestemmer, at det særlige krav, der fremgår af forordningens artikel 17, stk. 3, i visse tilfælde kan finde anvendelse på ikke-differentierede restitutioner. Det fremgår af forordningens fjerde betragtning, at »visse eksportforretninger kan give anledning til misbrug; for at undgå sådanne misbrug bør der inden betalingen af restitutionen for disse eksportforretninger, foruden bevis for at produktet har forladt Fællesskabets toldområde, kræves bevis for, at produktet er indført til et tredjeland og efter omstændighederne faktisk er bragt i omsætning i det pågældende tredjeland«.
30. Artikel 5, stk. 1, i nævnte forordning nævner endvidere to tilfælde, hvor betaling af både en ikke-differentieret og en differentieret restitution bliver underlagt betingelsen om afslutning af toldformaliteterne for det omhandlede produkts overgang til frit forbrug i indførselstredjelandet:
– når der er alvorlig tvivl om produktets faktiske destination, eller,
– når produktet kan tænkes genindført til Fællesskabet som følge af forskellen mellem den restitution, der gælder for det udførte produkt, og den importafgift, som gælder for et identisk produkt på det tidspunkt, hvor udførselsangivelsen antages.
31. Ved besvarelsen af et præjudicielt spørgsmål om fortolkning af artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 3665/87 fandt Domstolen, at misbrug, der består i at genindføre et produkt, der tidligere er blevet udført, til Fællesskabet, således ikke længere består, når produktet har undergået en væsentlig og uigenkaldelig forarbejdning, jf. artikel 24 i toldkodeksen, idet dette fører til, at det oprindelige produkt som sådan forsvinder, og der opstår et nyt produkt, der henhører under en anden toldposition. I en sådan situation kan udbetaling af en eksportrestitution ikke gøres betinget af et krav fra medlemsstaternes kompetente myndigheder om, at der fremlægges yderligere bevismateriale til godtgørelse af, at produktet, der er undergået en sådan bearbejdning, faktisk er bragt på markedet i indførselstredjelandet (jf. i denne retning, Roquette Frères-dommen, præmis 18-21).
32. Ved denne fortolkning tog Domstolen artikel 20 i forordning nr. 800/99 i betragtning, selv om denne forordning først trådte i kraft efter de faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen. Denne artikel bestemmer navnlig i stk. 4, at restitutionen dog bl.a. anses for uberettiget, når det udførte produkt genindføres til Fællesskabet, uden at det har undergået en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning, jf. artikel 24 i toldkodeksen. Domstolen fandt, at denne bestemmelse gør det muligt at afkræfte mistanken om genindførsel til Fællesskabet, hvis et produkt, for hvilket der er modtaget en ikke-differentieret restitution, efter at have forladt Fællesskabets toldområde, har undergået en sådan bearbejdning eller forarbejdning (jf. Roquette Frères-dommen, præmis 20).
33. Det følger af de ovenstående betragtninger, at:
– efter betaling af importafgift i det indførende tredjeland, hvilket bekræftes af et dokument udstedt af de kompetente toldmyndigheder, betragtes varen som indført i dette land
– den væsentlige bearbejdning eller forarbejdning af varen, jf. artikel 24 i toldkodeksen, i tredjelandet medfører, at det kan lægges til grund, at denne vare er blevet udnyttet i tredjelandet, og at den faktisk er bragt på markedet i indførselslandet og overgået til frit forbrug
– en sådan bearbejdning eller forarbejdning indebærer, at der skabes et nyt produkt, hvilket fjerner den fare for genindførsel i misbrugsøjemed til Fællesskabet af den oprindelige vare i strid med restitutionssystemets formål for så vidt angår både differentierede og ikke-differentierede restitutioner, som omhandles i artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 3665/87, og som søges forhindret af samme forordnings artikel 17, stk. 3.
34. Kommissionen og Hauptzollamt gør begge gældende, at det i tvisten i hovedsagen omhandlede oksekød blev indført til Polen, blev bearbejdet og derefter genindført til Fællesskabet, hvorved de kompetente polske myndigheder tilbagebetalte importafgiften. Denne tilbagebetaling viser, at toldformaliteterne ved indførslen af disse varer ikke blev endeligt afsluttet, og at varerne ikke overgik til frit forbrug i Polen. Parterne i den ovennævnte kontrakt af 3. oktober 1995 har i realiteten, under dække af varernes overgang til frit forbrug i Polen, skjult den omstændighed, at varerne var genstand for en passiv forædlingsvirksomhed, med henblik på at undgå anvendelsen af artikel 146, stk. 1, i toldkodeksen, i medfør af hvilken varer, som har været genstand for eksportrestitution, ikke må henføres under proceduren for passiv forædling.
35. Denne argumentation kan ikke tages til følge, idet det hermed gøres gældende, at tilbagebetaling af importafgifter fører til bortfald af retsgrundlaget for eksportrestitution.
36. Som Eichsfelder med føje gør gældende, støttes dette ræsonnement nemlig ikke af nogen bestemmelse i forordning nr. 3665/87. Det kan ikke nægtes, at så snart toldformaliteterne i forbindelse med overgang til frit forbrug i indførselslandet er afsluttet, herunder navnlig betalingen af importafgifterne, er varen kommet på markedet i tredjelandet på de prisvilkår, som gælder på dette marked, og som tages i betragtning, når restitutionsbeløbet fastsættes. Hvis den omstændighed, at disse afgifter senere tilbagebetales til en anden erhvervsdrivende end eksportøren, skulle have den virkning, at eksportrestitutionen skulle miste sit retsgrundlag med tilbagevirkende kraft, ville dette efterlade eksportøren i en usikker situation, som på baggrund af retssikkerhedsprincippet er diskutabel, og eksportørens ret til restitution ville komme til at afhænge af forhold eller forretningsmæssig adfærd, som denne ikke er herre over.
37. Der må dog sondres mellem en sådan situation og den situation, hvor eksportøren selv er medvirkende til et misbrug.
38. I den forbindelse bestemmer artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 2988/95, at »handlinger, som bevisligt har til formål at opnå en fordel, der er i modstrid med sigtet for de på området gældende fællesskabsregler, ved kunstigt at skabe de nødvendige forudsætninger for at opnå denne fordel, bevirker, alt efter tilfældet, enten at fordelen ikke indrømmes, eller at den tilbagekaldes«.
39. I øvrigt har Domstolen fastslået, at bevis på, at der er tale om misbrug, nødvendiggør dels et sammenfald af objektive omstændigheder, hvoraf det fremgår, at det formål, som fællesskabsbestemmelserne forfølger, ikke er opnået, selv om betingelserne i disse bestemmelser formelt er overholdt, dels et subjektivt element, der består i ønsket om at drage fordel af fællesskabsbestemmelserne ved kunstigt at skabe de betingelser, der kræves for at opnå denne fordel (jf. dom af 14.12.2000, sag C-110/99, Emsland-Stärke, Sml. I, s. 11569, præmis 52 og 53).
40. Det påhviler den forelæggende ret at foretage prøvelse af, hvorvidt der foreligger faktiske omstændigheder, der udgør et sådant misbrug, hvilket skal ske i henhold til de nationale bevisregler, hvorved anvendelsen af national ret imidlertid ikke må begrænse fællesskabsrettens rækkevidde og virkning.
41. Herefter skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at betingelsen for at få tildelt en differentieret eksportrestitution i henhold til artikel 17, stk. 3, i forordning nr. 3665/87, nemlig at toldformaliteterne for den omhandlede vares overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet, er opfyldt, når varerne, efter betaling af importafgifterne i dette land, undergår en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning i samme land i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 24 i toldkodeksen, selv om det produkt, der er resultatet af denne bearbejdning eller forarbejdning, derefter reeksporteres til Fællesskabet, hvorved der sker tilbagebetaling af de i dette land erlagte afgifter, og der sker betaling af importafgifter i Fællesskabet.
42. Også under disse omstændigheder kan tilbagebetaling af eksportrestitutionen påbydes, hvis den nationale ret i henhold til national ret finder et misbrug fra eksportørens side bevist.
Sagens omkostninger
43. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, der er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
Betingelsen for at få tildelt en differentieret eksportrestitution i henhold til artikel 17, stk. 3, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1384/95 af 19. juni 1995 navnlig for så vidt angår de tilpasninger, der er nødvendige for gennemførelsen af Uruguay-rundens landbrugsaftale, nemlig at toldformaliteterne for den omhandlede vares overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet, er opfyldt, når varerne, efter betaling af importafgifterne i dette land, undergår en væsentlig bearbejdning eller forarbejdning i samme land i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 24 i Rådets forordning (EF) nr. 2913/92 af 12. oktober 1992 om indførelse af en EF-toldkodeks, selv om det produkt, der er resultatet af denne bearbejdning eller forarbejdning, derefter reeksporteres til Fællesskabet, hvorved der sker tilbagebetaling af de i dette land erlagte afgifter, og der sker betaling af importafgifter i Fællesskabet.
Også under disse omstændigheder kan tilbagebetaling af eksportrestitutionen påbydes, hvis den nationale ret i henhold til national ret finder et misbrug fra eksportørens side bevist.