62012CC0328
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
E. SHARPSTON
fremsat den 10. september 2013 (
1
)
Sag C-328/12
Ralph Schmid (som kurator i insolvensbehandlingen af Aletta Zimmermanns aktiver)
mod
Lilly Hertel
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesgerichtshof (Tyskland))
»Samarbejde om civilretlige spørgsmål — insolvensbehandling — forordning (EF) nr. 1346/2000 — rettens kompetence i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig — en sag vedrørende omstødelse i konkurs — tredjelandselement — sagsøgt med bopæl i et tredjeland«
1.
Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 (
2
) (herefter »forordningen«) fastsætter, hvilke retter der har international kompetence til at indlede insolvensbehandling. I forbindelse med insolvensbehandlingen kan en kurator »tage skridt til omstødelse, når det er i kreditorernes interesse« (
3
). Denne sag drejer sig om, hvorvidt den kompetenceregel, der er fastsat i artikel 3, stk. 1, finder anvendelse, hvor den sagsøgte i en sag vedrørende omstødelse har sin bopæl i et tredjeland.
Konkursforordningen
2.
Forordningen indeholder især regler om fordeling af kompetence og lovvalg i forbindelse med insolvensbehandlinger samt gensidig anerkendelse heraf. Den foreliggende sag vedrører fortolkningen af den generelle regel om international kompetence. I forbindelse med analysen er det dog nødvendigt at tage forordningens generelle opbygning og kuratorens rolle i betragtning.
3.
I anden, tredje og fjerde betragtning til forordningen anføres det, at det er en forudsætning for et velfungerende indre marked, at grænseoverskridende insolvensbehandlinger kan afvikles rationelt og effektivt, og at det er en forudsætning for et velfungerende indre marked, at parterne ikke tilskyndes til at overføre aktiver eller tvister fra én medlemsstat til en anden for at forbedre deres retsstilling (»forum shopping«).
4.
I ottende betragtning anføres det, at det for at virkeliggøre disse mål er »nødvendigt […], at bestemmelserne om retternes kompetence, om anerkendelse og om den lovgivning, der finder anvendelse på dette område, fastlægges i en fællesskabsretsakt«.
5.
12.-14. betragtning har følgende ordlyd:
»(12)
Ved denne forordning bliver det muligt at indlede hovedinsolvensbehandlingen i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig. En sådan hovedinsolvensbehandling har universel gyldighed og omfatter alle skyldnerens aktiver. For at beskytte de mange forskellige interesser gør denne forordning det muligt at indlede en sekundær insolvensbehandling, som afvikles parallelt med hovedinsolvensbehandlingen. Den sekundære insolvensbehandling kan indledes i den medlemsstat, hvor skyldneren har et forretningssted. Den sekundære insolvensbehandling har kun virkning for de aktiver, som befinder sig på den pågældende stats område. Ufravigelige regler om samordning med hovedinsolvensbehandlingen sikrer den nødvendige ensartethed i Fællesskabet.
(13)
Centret for skyldnerens hovedinteresser bør være det sted, hvor skyldneren normalt forvalter sine interesser, og det er således identificerbart for tredjemand.
(14)
Denne forordning finder kun anvendelse på bobehandlinger, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig i Fællesskabet.«
6.
Forordningen kapitel I har overskriften »Almindelige bestemmelser«. I dette kapitel fastsættes følgende i artikel 1 (»Anvendelsesområde«), stk. 1:
»Denne forordning finder anvendelse på kollektive bobehandlinger som følge af en skyldners insolvens, der medfører, at skyldneren helt eller delvis mister rådigheden over sine aktiver, og at der udpeges en kurator.«
7.
I artikel 2, litra a), defineres »insolvensbehandling« som »de kollektive bobehandlinger«, der er opført i bilag A til forordningen. Denne liste omfatter specifikke typer insolvensbehandling i hver enkelt medlemsstat som defineret i national lovgivning.
8.
I artikel 2, litra b), defineres »kurator« som »en person eller et organ, som har til opgave at forvalte eller realisere massen eller at føre tilsyn med forvaltningen af skyldnerens forretninger«.
9.
Forordningens artikel 3 har overskriften »International kompetence«. Den bestemmer:
»1.   Retterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling. For selskabers og juridiske personers vedkommende anses det vedtægtsmæssige hjemsted for at være centret for skyldnerens hovedinteresser, medmindre andet godtgøres.
2.   Befinder centret for skyldnerens hovedinteresser sig på en medlemsstats område, har retterne i en anden medlemsstat kun kompetence til at indlede insolvensbehandling mod denne skyldner, hvis han har et forretningssted på denne anden medlemsstats område. Denne insolvensbehandling kan kun omfatte den del af skyldnerens aktiver, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.
3.   Er der indledt insolvensbehandling i henhold til stk. 1, bliver en insolvensbehandling, som senere indledes i henhold til stk. 2, en sekundær insolvensbehandling. Denne insolvensbehandling skal være en likvidation.«
10.
Under kapitel II, der har overskriften »Anerkendelse af insolvensbehandlingens virkninger«, fastsættes følgende i artikel 16 (»Princip«), stk. 1:
»Enhver afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der træffes af en ret i en medlemsstat, som har kompetence i henhold til artikel 3, anerkendes i alle de øvrige medlemsstater, så snart den får virkning i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt. […]«
11.
Artikel 17 (»Anerkendelsens virkninger«), stk. 1, bestemmer:
»En afgørelse om indledning af insolvensbehandling, der træffes af en kompetent ret i henhold til artikel 3, stk. 1, har umiddelbart de samme virkninger i enhver anden medlemsstat, som den har efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt, medmindre andet er fastsat i denne forordning, og så længe en kompetent ret i denne anden medlemsstat ikke indleder en insolvensbehandling i henhold til artikel 3, stk. 2.«
12.
Artikel 18 (»Kurators beføjelser«) bestemmer bl.a.:
»1.   En kurator, som er udpeget af en kompetent ret i henhold til artikel 3, stk. 1, kan på en anden medlemsstats område udøve alle de beføjelser, der er tillagt ham efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen er indledt […]
2.   En kurator […] kan ligeledes tage skridt til omstødelse, når det er i kreditorernes interesser.
3.   Ved udøvelsen af sine beføjelser skal kurator overholde lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område han har til hensigt at handle, navnlig hvad angår bestemmelserne om realisation af formuegenstande. Disse beføjelser omfatter ikke anvendelse af tvangsmidler eller retten til at bilægge tvister.«
13.
Forordningens artikel 25 (»Anerkendelse af andre retsafgørelser og deres eksigibilitet«), stk. 1, bestemmer:
»Retsafgørelser, som træffes af den ret, hvis afgørelse om indledning af insolvensbehandling anerkendes i overensstemmelse med artikel 16, og som vedrører gennemførelsen og afslutningen af insolvensbehandlingen, samt en af denne ret stadfæstet tvangsakkord anerkendes umiddelbart. […]
Første afsnit gælder tilsvarende for retsafgørelser, der følger direkte af insolvensbehandlingen, og som træffes i snæver forbindelse hermed, også når de er truffet af en anden ret.
[…]«
14.
Artikel 44, stk. 1, anfører, at forordningen på de sagsområder, den vedrører, træder i stedet for konventioner, som er indgået mellem to eller flere medlemsstater. Artikel 44, stk. 3, litra a), fastsætter dog, at forordningen ikke finder anvendelse, »i det omfang den er uforenelig med forpligtelser på det konkursretlige område, som måtte følge af en konvention, som denne medlemsstat har indgået med et eller flere tredjelande inden denne forordnings ikrafttræden«.
De faktiske omstændigheder, proceduren og det præjudicielle spørgsmål
15.
Ralph Schmid er kurator i en insolvensbehandling, der blev indledt den 4. maj 2007 mod Aletta Zimmermann. Han har i forbindelse med insolvensbehandlingen anlagt sag mod Lilly Hertel med påstand om omstødelse af en transaktion, der er indgået mellem hende og Aletta Zimmermann. Lilly Hertel, som er Aletta Zimmermanns stedmor, bor i Schweiz. Der var tilsyneladende ikke andre internationale elementer i sagen (der var navnlig ingen elementer, som vedrørte andre EU-medlemsstater end Tyskland). Kuratoren har i søgsmålet rejst krav om tilbagebetaling af 8015,08 EUR med renter til Aletta Zimmermanns bo.
16.
Søgsmålet blev i de tidligere instanser afvist med den begrundelse, at de tyske retter ikke havde international kompetence. Ralph Schmid indgav revisionsanke til Bundesgerichtshof (herefter »den forelæggende ret«) vedrørende denne afgørelse.
17.
Bundesgerichtshofs IX civile afdeling har konkluderet, at tvistens afgørelse afhænger af fortolkningen af forordningens artikel 3, stk. 1, og har besluttet at udsætte sagen og anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse af følgende spørgsmål:
»Har retterne i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen af skyldnerens aktiver er blevet indledt, kompetence til at behandle en sag vedrørende omstødelse i konkurs, som anlægges mod en sagsøgt, der ikke har sin bopæl eller sit vedtægtsmæssige hjemsted i en medlemsstat?«
18.
Der er indgivet skriftlige indlæg af Ralph Schmid og Kommissionen. Den tyske regering og Kommissionen afgav mundtlige indlæg i retsmødet den 10. april 2013.
Indlæggene for Domstolen
19.
Ralph Schmid har gjort gældende, at forordningens artikel 3, stk. 1, skal fortolkes således, at den giver retterne i den medlemsstat, hvori insolvensbehandlingen er indledt, kompetence til at afgøre sagen. Det eneste kriterium for kompetence i artikel 3, stk. 1, er stedet, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig. Hvis der blev tilføjet yderligere betingelser, således at der skal være et element, som involverer to eller flere medlemsstater, ville det skabe retsusikkerhed fra starten af insolvensbehandlingen. Fortolkes artikel 3, stk. 1, sådan, som det er foreslået, er princippet om ensartethed i behandlingen opfyldt. Det vil ligeledes fremme et velfungerende indre marked, idet det forhindrer en eventuel overførsel af aktiver til lande uden for Den Europæiske Union for at opnå fordele (forum shopping) og sætter kuratoren bedre i stand til at anfægte og annullere overførslen af skyldnerens aktiver til lande uden for Den Europæiske Union.
20.
Kommissionen er enig heri. Artikel 3, stk. 1, giver retterne i den medlemsstat, hvori centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, international kompetence. Der er ikke nogen yderligere betingelse med hensyn til kompetence i sager, som er snævert forbundet med insolvensbehandlingen. Der behøver ikke at være et element, der involverer en anden medlemsstat. Der kan og bør sondres mellem reglerne for international kompetence og reglerne vedrørende anerkendelse og fuldbyrdelse af afgørelser. EU-retten kan ikke forpligte tredjelande til at anerkende og fuldbyrde afgørelser, der er truffet af EU-retter i forbindelse med en insolvensbehandling.
21.
Den tyske regering har gjort gældende, at EU-retten kun kan have virkninger for tredjelande gennem bilaterale eller multilaterale konventioner. Den Europæiske Union har ikke en sådan aftale vedrørende insolvensbehandlinger med Schweiz, hvor Lilly Hertel er bosat. Endvidere taler formålene med forordningen ikke for en udvidelse af reglen om international kompetence til accessoriske insolvensbehandlinger med henblik på omstødelse af en tidligere transaktion, der omfatter en sagsøgt, som befinder sig i et tredjeland. Forordningens formål er at sikre, at insolvensbehandlinger kan afvikles rationelt og effektivt på det indre marked, som tredjelande ikke deltager i. Den vedrører ikke kompetence isoleret set, men kompetencereglerne er snarere en del af en overordnet ramme for rationelle og effektive insolvensbehandlinger. Da reglerne om anerkendelse og fuldbyrdelse ikke kan anvendes på tredjelande, ville det være ineffektivt at fortolke artikel 3, stk. 1, således, at en ret får international kompetence i forhold til tredjelande. Det ville desuden udsætte de pågældende sagsøgte, som i forvejen er den svageste part, for en konkurs- og procesret, som de ikke kender, og herved svække deres stilling yderligere.
Bedømmelse
22.
Forordningen har til formål at gøre insolvensbehandlinger med en grænseoverskridende virkning mere rationelle og effektive (
4
). Til dette formål fastsætter forordningen fælles kompetenceregler for alle medlemsstater, regler, som skal fremme anerkendelsen af retsafgørelser, og regler vedrørende gældende ret (
5
). Disse regler hviler på enhedsprincippet og universalprincippet (
6
), som er tilpasset for at give mulighed for begrænsede sekundære insolvensbehandlinger. Forordningen foreskriver således, at der kun iværksættes én hovedinsolvensbehandling i én medlemsstat, som omfatter hele skyldnerens bo, uanset hvor aktiverne befinder sig, idet der dog er en begrænset mulighed for at indlede en sekundær insolvensbehandling i en anden medlemsstat (
7
).
23.
Kompetencereglen i artikel 3, stk. 1, er blevet kaldt »hjørnestenen« i den ordning, som forordningen indfører (
8
). Ifølge denne regel har retterne i den medlemsstat, hvori centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, kompetence til at indlede insolvensbehandling. I henhold til forordningen spiller centret for skyldnerens hovedinteresser således en central rolle for fastsættelsen af kompetence (
9
).
24.
Den forelæggende ret har spurgt, hvorvidt retterne i den medlemsstat, på hvis område der allerede er indledt insolvensbehandling vedrørende skyldnerens aktiver, har kompetence til at behandle en sag vedrørende omstødelse i konkurs, som anlægges mod en sagsøgt, der har sin bopæl i et tredjeland. For at besvare dette spørgsmål er det imidlertid nødvendigt at afgøre, hvorvidt retterne i den medlemsstat, hvori centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, under omstændigheder, hvor det eneste internationale element i insolvensbehandlingen er imellem en medlemsstat og et tredjeland (og ikke imellem to eller flere medlemsstater), har kompetence i insolvensbehandlingen i medfør af forordningens artikel 3, stk. 1, eller som følge af den pågældende medlemsstats nationale insolvenslovgivning og international privatret. (I det sidstnævnte tilfælde ville den internationale kompetence, som disse retter havde, være bestemt af eventuelle bilaterale aftaler vedrørende insolvens, der var indgået mellem den pågældende medlemsstat og tredjelande). Med andre ord: Gælder forordningen overhovedet for en sådan insolvensbehandling?
25.
Det mener jeg, at den gør. Ifølge forordningens artikel 1, stk. 1, finder forordningen anvendelse på »kollektive bobehandlinger som følge af en skyldners insolvens, der medfører, at skyldneren helt eller delvis mister rådigheden over sine aktiver, og at der udpeges en kurator«. Tilsyneladende begrænser hverken artikel 1, stk. 1, eller bilag A forordningens anvendelse på insolvensbehandlinger med et grænseoverskridende element.
26.
Forordningen er en direkte anvendelig foranstaltning. Ved dens ikrafttræden trådte den i stedet for national ret og bilaterale konventioner (
10
), som medlemsstaterne havde indgået, som fastsatte international kompetence vedrørende insolvensbehandling, alene med forbehold af artikel 44, stk. 3 (
11
). Såfremt centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig i Den Europæiske Union, finder artikel 3, stk. 1 – og ikke national ret – derfor anvendelse ved fastlæggelsen af, hvilken medlemsstats retter der har kompetence til at indlede insolvensbehandling.
27.
Som den tyske regering har gjort gældende, tager Den Europæiske Unions lovgivningstiltag med hensyn til udstedelsen af forordningen udgangspunkt i behovet for at sikre et velfungerende indre marked (jf. anden, tredje, fjerde og ottende betragtning). Dette indebærer dog ikke, at det er nødvendigt at påvise, at der er et grænseoverskridende element i en konkret insolvensbehandling, for at forordningen finder anvendelse. Hvis forordningen skulle fortolkes således, at den kun finder anvendelse under omstændigheder, hvor der er et grænseoverskridende element, som involverer mindst to EU-medlemsstater, ville det medføre en betydelig usikkerhed og gøre behandlingen mindre rationel og effektiv.
28.
For at forordningen finder anvendelse, skal selve insolvensbehandlingen naturligvis omfatte en skyldner, hvis hovedinteresser har centrum i en medlemsstat (jf. 14. betragtning). I modsat fald finder forordningen ikke anvendelse. Ved forordningen »bliver det muligt at indlede hovedinsolvensbehandlingen i den medlemsstat, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig«, og det anføres desuden, at »en sådan hovedinsolvensbehandling har universel gyldighed og omfatter alle skyldnerens aktiver« (
12
). Jeg forstår det således, at dette udsagn afspejler enhedsprincippet og universalprincippet. Jeg mener, at dette er ønskværdige principper i alle insolvensbehandlinger.
29.
Fastlæggelsen af, hvilken ret der har kompetence, skal ske så tidligt som muligt i løbet af behandlingen, således at der kan tages skridt til at bevare skyldnerens bo for kreditorerne, hvorved man sikrer en rationel og effektiv behandling (
13
). I Staubitz-Schreiber-dommen (
14
) fastslog Domstolen, at det med henblik på at afgøre, hvilken ret der havde kompetence til at indlede insolvensbehandling, burde fastlægges, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befandt sig, allerede når begæringen om at indlede insolvensbehandling blev fremsat, og ikke på den dato, hvor behandlingen rent faktisk blev indledt. På dette tidlige tidspunkt i processen er det måske uvist, om der er et grænseoverskridende element. Fastlæggelsen af den kompetente ret kan dog ikke udsættes, indtil man ved, hvor de forskellige aspekter af behandlingen ud over centret for skyldnerens interesser befinder sig (f.eks. hvor potentielle sagsøgte i accessoriske behandlinger har bopæl, eller hvor skyldnerens aktiver hver især befinder sig). Hvis man skulle vente, til alle disse aspekter var kendt, ville det undergrave de mål om rationelle og effektive insolvensbehandlinger, som forordningen tager sigte på, og føre til retsusikkerhed.
30.
Forordningens artikel 3, stk. 1, fastsætter utvetydigt, at »[r]etterne i den medlemsstat, på hvis område centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, har kompetence til at indlede insolvensbehandling« (
15
). Alle andre forhold er irrelevante for fastlæggelsen af den kompetente ret. Det er således ikke relevant, hvor skyldnerens aktiver befinder sig, idet det dog kan være en faktor, som der skal tages hensyn til ved fastlæggelsen af, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser er, og/eller hvorvidt det er nødvendigt at indlede en sekundær insolvensbehandling efter artikel 3, stk. 2. Det er heller ikke relevant for spørgsmålet om, hvilken ret der har kompetence til at indlede behandlingen, hvor eventuelle sagsøgte i et søgsmål, som kurator (om nødvendigt) måtte indlede senere inden for rammerne af denne behandling med henblik på omstødelse og genvinding af yderligere aktiver til kreditorerne. Et sådan søgsmål henhører under den rets kompetence, som (allerede) har indledt denne behandling, da det er et søgsmål, som følger direkte af behandlingen og har en tæt forbindelse hertil (
16
). På det tidspunkt er insolvensbehandlingen allerede i gang. Omstødelsessøgsmålet ligger tidsmæssigt efter indledningen af insolvensbehandingen for den kompetente ret. Derfor kan det ikke have nogen indflydelse på afgørelsen af, hvilken ret der har kompetence til at indlede selve insolvensbehandlingen, hvor den sagsøgte i et sådant søgsmål befinder sig.
31.
Jeg mener derfor ikke, det er nødvendigt at påvise, at der er et grænseoverskridende element, som involverer to eller flere medlemsstater, for at forordningen finder anvendelse. Hvis blot centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig i Den Europæiske Union (
17
), bestemmer artikel 3, stk. 1, i forordningen, som gælder umiddelbart i alle medlemsstater, hvilken ret der har kompetence.
32.
Har den kompetente ret da også kompetence i et omstødelsessøgsmål, der er indledt af kurator, når den sagsøgte i denne forbindelse har sin bopæl ikke i en anden medlemsstat, men i et tredjeland?
33.
Den tyske regering har gjort gældende, at forordningen ikke gælder vedrørende fordeling af kompetencen i et sådant søgsmål. Den potentielle sagsøgte (og højst sandsynligt de pågældende aktiver) befinder sig uden for Den Europæiske Union. Det ville svække den sagsøgtes stilling, hvis den pågældende skulle forsvare sig i en for denne fremmede jurisdiktion. Desuden foreskriver forordningen ganske vist udtrykkeligt anerkendelse og fuldbyrdelse af den kompetente rets afgørelser vedrørende transaktioner, der involverer en anden EU-medlemsstat (
18
), men et tredjelands retter har på ingen måde pligt til at anerkende eller fuldbyrde en eventuel retsafgørelse, der er truffet af en kompetent ret i Den Europæiske Union.
34.
Jeg finder ikke denne argumentation overbevisende. Jeg mener, at den kompetente ret efter forordningens artikel 3, stk. 1, har kompetence til at afgøre et søgsmål, som er indledt af kurator til omstødelse af en transaktion, der involverer en sagsøgt med bopæl i et tredjeland.
35.
For det første taler enhedsprincippet og universalprincippet tydeligvis for denne tilgang til spørgsmålet. Insolvensbehandling er en kollektiv bobehandling, og retten på det sted, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, vil (pr. definition) behandle hovedparten af skyldnerens anliggender (i modsat fald ville ordene »centret for skyldnerens hovedinteresser« ikke give mening) (
19
). Hvis denne ret – hvis kompetence til at varetage insolvensbehandlingen burde være forholdsvis let at forudsige (
20
) – skal sørge for, at der sker en nøjagtig vurdering af skyldnerens værdi og aftales en passende ordning med dennes kreditorer, skal den have beføjelser til at afgøre et søgsmål, der er indledt af kurator, om omstødelse af en tidligere transaktion mellem skyldner og tredjemand, med det formål at få genstanden for eller overskuddet af denne transaktion tilbage i skyldnerens bo til gavn for kreditorerne.
36.
For det andet mener jeg ikke, at det forhold, at forordningens bestemmelser om anerkendelse og fuldbyrdelse ikke kan forpligte tredjelande, er til hinder for kompetencereglens anvendelse. Det er både vigtigt og nyttigt at sondre mellem kompetence på den ene side og anerkendelse og fuldbyrdelse på den anden.
37.
For så vidt angår kompetence fastlægger forordningen denne alene med henvisning til det sted, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig. Domstolen har allerede i forbindelse med en insolvensbehandling, som udelukkende finder sted inden for EU, fastslået, at denne ret bør have kompetence ikke kun i forbindelse med hovedinsolvensbehandlingen, men også hvad angår en eventuel accessorisk insolvensbehandling (
21
).
38.
Hvad angår anerkendelse og fuldbyrdelse vil jeg for det første gøre opmærksom på, at disse bestemmelser kan læses uafhængigt af bestemmelsen om fordeling af kompetence. For det andet er den kompetente rets afgørelse ikke nødvendigvis helt uden virkninger, selv om det ikke er muligt at påberåbe sig forordningen med hensyn til anerkendelse og fuldbyrdelse. Det kan være muligt (dog tilsyneladende ikke i den foreliggende sag) at opnå anerkendelse og fuldbyrdelse af denne retsafgørelse ifølge en bilateral konvention.
39.
Såfremt kurator får en retsafgørelse, hvorefter en konkret tidligere transaktion, der involverer en tredjemand, skal omstødes, skal han ganske vist indhente anerkendelse og fuldbyrdelse af denne retsafgørelse i den stat, hvor denne tredjemand har sin bopæl (og/eller hvor de aktiver, der indgår i den pågældende transaktion, befinder sig). Set under kurators synsvinkel ville dette dog normalt være en mere rationel og mindre omkostningskrævende proces end at indlede en helt selvstændig behandling i den pågældende jurisdiktion (og en mindre omkostningskrævende behandling bevarer mere af skyldnerens bo til gavn for kreditorerne). I bedste fald vil den retsafgørelse, som kurator allerede har fået, blive anerkendt og fuldbyrdet; i værste fald er han nødt til at gå tilbage til den kompetente ret i EU-medlemsstaten og anmode om en nedjustering af vurderingen af skyldnerens aktiver, før han indgår den endelige akkord med kreditorerne.
40.
Set under tredjemands synsvinkel giver den omstændighed, at der ikke sker en automatisk anerkendelse og fuldbyrdelse, en vis yderligere beskyttelse. Det kan sagtens tænkes, at denne tredjemand, når han meddeles kurators fordring, vil vælge at give møde og forsvare sig for retten på det sted, hvor skyldnerens hovedinteresser befinder sig. Hvis han af en eller anden grund ikke kan eller ikke vil gøre dette, vil han have større belæg for at anmode sin lokale ret om ikke automatisk at anerkende og fuldbyrde retsafgørelsen imod ham, men i stedet behandle fordringen i dens realitet.
41.
For det tredje bør det bemærkes, at Store Afdeling i Owusu-dommen (
22
), som omhandlede fortolkningen af kompetencereglen i Bruxelleskonventionens (
23
) artikel 2 (hvorefter »personer, der har bopæl på en kontraherende stats område [skal] […] sagsøges ved retterne i denne stat«), fastslog, at denne bestemmelse også fandt anvendelse på en situation, som omfattede forholdet mellem retterne i en enkelt kontraherende stat og retterne i en ikke-kontraherende stat (
24
). I den pågældende sag havde den ene af de sagsøgte sin bopæl i Det Forenede Kongerige, mens flere andre sagsøgte havde bopæl i Jamaica, hvor den ulykke, som gav anledning til tvisten, var sket, og det blev (med rette) hævdet, at Jamaica var forum conveniens. I den sag (ligesom i den foreliggende) indgik en kontraherende stat og et tredjeland. Den rejste ikke nogen spørgsmål om retternes kompetence i en anden kontraherende stat, og der var ingen tilknytningsmomenter til en anden kontraherende stat (
25
). Imidlertid fastslog Store Afdeling, at kompetencereglen i Bruxelleskonventionens artikel 2 var præceptiv, og afviste alle muligheder for, at retten i en medlemsstat kunne anvende forum non conveniens-doktrinen og erklære sig inkompetent.
42.
De argumenter, som den tyske regering har fremført i denne sag, svarer stort set til de argumenter, som Det Forenede Kongerige fremførte, men ikke fik medhold i, i Owusu-sagen (
26
).
43.
Det fremgår således klart, at Store Afdeling under behandlingen af Owusu-sagen var klar over, at der muligvis kunne opstå problemer med hensyn til anerkendelsen og fuldbyrdelsen af dommen, hvis den fastslog, at retterne i den pågældende kontraherende stat (Det Forenede Kongerige) ikke kunne erklære sig inkompetent til fordel for retterne i et tredjeland (Jamaica) (
27
). På samme måde behandlede Domstolen i Owusu-dommen specifikt princippet om traktaters relative virkning (i denne forbindelse at Bruxelleskonventionen ikke kunne pålægge stater, der ikke har samtykket i at være bundet af konventionen, nogen forpligtelser). Den fastslog, at det »[i] denne forbindelse er […] tilstrækkeligt at fastslå, at udpegning af retterne i en kontraherende stat som kompetente på grund af sagsøgtes bopæl på denne stats område, selv med hensyn til en tvist, som på grund af dens genstand eller sagsøgerens bopæl i det mindste delvis har tilknytning til et tredjeland, ikke indebærer en forpligtelse for dette tredjeland« (
28
). Domstolen prioriterede retssikkerhedsprincippet (
29
), beskyttelsen af de i Fællesskabet bosiddende personer (
30
) og den ensartede anvendelse af kompetencereglerne, idet den gjorde opmærksom på, at »formålet med Bruxelleskonventionen netop er at fastsætte fælles regler og dermed udelukke afvigende nationale regler« (
31
).
44.
Store Afdeling anerkendte udtrykkeligt, at der kunne være reelle vanskeligheder (f.eks. »logistiske vanskeligheder forbundet med den geografiske afstand, nødvendigheden af at bedømme sagens realitet efter jamaicanske kriterier, muligheden for at opnå fuldbyrdelse i Jamaica af en udeblivelsesdom og umuligheden af at tage et regreskrav over for de øvrige sagsøgte i betragtning«), men fastslog, at »uanset om disse vanskeligheder foreligger eller ej […] [kan] sådanne overvejelser […] ikke […] anfægte den præceptive karakter af den grundlæggende kompetenceregel i Bruxelleskonventionens artikel 2« (
32
).
45.
De samme overvejelser, som foranledigede Store Afdeling til at konkludere, som den gjorde i Owusu-dommen, gælder efter min opfattelse i den foreliggende sag, og afgørelsen i Owusu-dommen bør derfor anvendes analogt her.
46.
For det fjerde er det i overensstemmelse med forordningens formål om at fremme et velfungerende indre marked at fastslå, at den kompetente ret i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, også har kompetence i forbindelse med insolvensbehandlinger til at afgøre et krav om omstødelse af en tidligere transaktion mellem debitor og en sagsøgt, der har sin bopæl i et tredjeland. Forordningen anerkender udtrykkeligt (i fjerde betragtning) nødvendigheden af, »at parterne ikke tilskyndes til at overføre aktiver eller tvister fra én medlemsstat til en anden for at forbedre deres retsstilling (forum shopping)«. Der gælder dog de samme hensyn i forbindelse med situationen mellem Den Europæiske Union og et tredjeland. Hvis den kompetente ret i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, ikke har kompetence til at afgøre et krav om omstødelse af en tidligere transaktion, foreligger der en åbenbar tilskyndelse for en person (eller virksomhed), der indser, at han er ved at komme i økonomiske vanskeligheder, til at overføre aktiver til et land uden for Den Europæiske Union via mistænkelige transaktioner eller skintransaktioner med en tredjemand med bopæl i et tredjeland, så de kommer uden for kurators rækkevidde, og kreditorerne berøves muligheden for at få dækket så meget som muligt af deres tilgodehavende i debitors bo.
47.
Jeg konkluderer derfor, at den fremgangsmåde, som anbefales af Ralph Schmid (kurator) og Kommissionen, er at foretrække frem for den, som den tyske regering har anbefalet. Hvis det fastslås, at den kompetente ret i henhold til forordningens artikel 3, stk. 1, har kompetence til at behandle kurators krav om omstødelse af en tidligere transaktion mellem debitor og en sagsøgt med bopæl i et tredjeland, vil enhedsprincippet og universalprincippet være overholdt, og formålene med det indre marked fremmes yderligere. Kurator vil kunne behandle debitors bo mere effektivt og med lavere omkostninger, hvilket vil komme kreditorerne til gode (hvoraf mange sandsynligvis har bopæl i Den Europæiske Union). Disse fordele opvejer de ulemper, som den sagsøgte i et tredjeland måtte have ved at skulle forsvare sig mod kravet i en for ham »forkert« jurisdiktion, og – netop fordi en retsafgørelse ikke automatisk vil opnå anerkendelse og fuldbyrdelse i medfør af forordningen – vil han under alle omstændigheder fortsat have fordel af en vis beskyttelse fra sin lokale ret.
Forslag til afgørelse
48.
På ovenstående baggrund foreslår jeg Domstolen at besvare det præjudicielle spørgsmål, som er forelagt af Bundesgerichtshof, således:
»Artikel 3, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om konkurs skal fortolkes således, at retterne i en medlemsstat, hvor der er indledt en insolvensbehandling, har kompetence til at behandle en sag vedrørende omstødelse i konkurs, som anlægges mod en sagsøgt, der ikke har sin bopæl eller sit vedtægtsmæssige hjemsted i en medlemsstat.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – Rådets forordning af 29.5.2000 om konkurs (EFT L 160, s. 1) med senere ændringer.
(
3
) – Forordningens artikel 18, stk. 2, sidste punktum.
(
4
) – Jf. anden og ottende betragtning til forordningen, nævnt i punkt 3 og 4 ovenfor.
(
5
) – Jf. ottende betragtning, nævnt i punkt 4 ovenfor.
(
6
) – Jf. 12. betragtning, nævnt i punkt 5 ovenfor, og dom af 17.1.2006, sag C-1/04, Staubitz-Schreiber, Sml. I, s. 701, præmis 28. »Enhedsprincippet« betyder, at der kun iværksættes én enkelt insolvensbehandling. »Universalprincippet« betyder, at proceduren skal omfatte alle skyldnerens aktiver, uanset hvor de befinder sig.
(
7
) – Den sekundære insolvensbehandling skal være begrænset til en likvidation og kun have virkninger vedrørende de aktiver, der befinder sig i den pågældende medlemsstat, jf. 12. betragtning, nævnt i punkt 5 ovenfor. Den ordning, der er fastsat ved forordningen, er af en kommentator passende blevet omtalt som en ordning med »koordineret universel gyldighed«. Jf. professor Bob Wessels i »The Changing Landscape of Cross-border Insolvency Law in Europe«Juridica International XII/2007, s. 116-124.
(
8
) – Jf. punkt 21 i generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse i Staubitz-Schreiber-sagen, nævnt i fodnote 6 ovenfor.
(
9
) – På samme måde som i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22.12.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT L 12, s. 1, herefter »Bruxellesforordningen«) spiller den sagsøgtes bopæl den afgørende rolle i fastsættelsen af international kompetence med forbehold af begrænsede undtagelser.
(
10
) – Artikel 44, stk. 1.
(
11
) – Citeret i punkt 14 ovenfor. Der er tilsyneladende ingen relevant bilateral aftale mellem Tyskland og Schweiz, som ville medføre, at denne bestemmelse fandt anvendelse i den foreliggende sag.
(
12
) – 12. betragtning.
(
13
) – At det er nødvendigt med en hurtig anvendelse af forordningens kompetenceregel for at sikre, at behandlingen er effektiv, blev også fremhævet i forbindelse med ordningen for anerkendelse i dom af 2.5.2006, sag C-341/04, Eurofood IFSC, Sml. I, s. 3813, præmis 52.
(
14
) – Nævnt i fodnote 6 ovenfor.
(
15
) – Vedrørende fremgangsmåden til at afgøre, hvor centret for skyldnerens hovedinteresser befinder sig, jf. Staubitz-Schreiber-dommen, nævnt i fodnote 6 ovenfor, og Eurofood IFSC-dommen, nævnt i fodnote 13 ovenfor, samt dom af 20.10.2011, sag C-396/09, Interedil, Sml. I, s. 9915.
(
16
) – Jf. dom af 12.2.2009, sag C-339/07, Seagon, Sml. I, s. 767, præmis 21 og 28. Jf. desuden sjette betragtning til forordningen.
(
17
) – Jf. 14. betragtning, nævnt i punkt 5 ovenfor.
(
18
) – Jf. artikel 16 (»Princip«), artikel 17 (»Anerkendelsens virkninger«) og artikel 25 (»Anerkendelse af andre retsafgørelser og deres eksigibilitet«). Især fastsætter artikel 25, stk. 1, at retsafgørelser vedrørende »gennemførelsen og afslutningen af insolvensbehandlingen, samt en af denne ret stadfæstet tvangsakkord«, skal anerkendes »umiddelbart«, og i andet afsnit bestemmes udtrykkeligt, at »første afsnit gælder tilsvarende for retsafgørelser, der følger direkte af insolvensbehandlingen, og som træffes i snæver forbindelse hermed, også når de er truffet af en anden ret«.
(
19
) – I henhold til 13. betragtning (nævnt i punkt 5 ovenfor) svarer centret for skyldnerens hovedinteresser til det sted, hvor skyldneren normalt forvalter sine interesser, og det er således identificerbart for tredjemand.
(
20
) – Et af formålene med kompetencereglen er at garantere retssikkerhed og forudsigelighed med hensyn til, hvilke retter der har kompetence til at indlede insolvensbehandling. Jf. Staubitz-Schreiber-dommen, nævnt i fodnote 6 ovenfor, præmis 27, og Eurofood IFSC-dommen, nævnt i fodnote 13 ovenfor, præmis 33.
(
21
) – Jf. Seagon-dommen, nævnt i fodnote 16 ovenfor.
(
22
) – Dom af 1.3.2005, sag C-281/02, Sml. I, s. 1383.
(
23
) – Konventionen af 27.9.1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (EFT 1978 L 304, s. 36) med senere ændringer (herefter »Bruxelleskonventionen«). Bruxelleskonventionen blev ophævet ved Bruxellesforordningen, nævnt i fodnote 9 ovenfor.
(
24
) – Owusu-dommen, nævnt i fodnote 22 ovenfor, præmis 35.
(
25
) – Dette blev fremhævet i formuleringen af det første præjudicielle spørgsmål, jf. dommens præmis 22.
(
26
) – Jf. dommens præmis 30 og 32.
(
27
) – Jf. dommens præmis 21, hvor det fremgår, at den forelæggende ret havde gjort opmærksom på dette problem.
(
28
) – Præmis 31.
(
29
) – Jf. præmis 38-41.
(
30
) – Jf. præmis 42.
(
31
) – Jf. præmis 43.
(
32
) – Præmis 44 og 45. Jf. desuden, vedrørende de angivelige hindringer for anvendelsen af Bruxelleskonventionens artikel 2 på et retsforhold, som kun vedrører en kontraherende stat og et tredjeland, generaladvokat Légers meget detaljerede og grundige forslag til afgørelse i den pågældende sag, punkt 177-216.