61997CC0176_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
I - Indledning
1 I denne sag skal Domstolen traeffe afgoerelse i traktatbrudssoegsmaal rejst af Kommissionen mod Kongeriget Belgien (sag C-176/97) og mod Storhertugdoemmet Luxembourg (sag C-177/97).
Kommissionen paataler for de to sagsoegte medlemsstater, at de har tilsidesat artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 4055/86 - om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande (1) (herefter »forordningen«) - idet de har indfoert og opretholdt en raekke arrangementer om lastfordeling, konkret i aftalen om soetransport mellem Den Belgisk-Luxembourgske OEkonomiske Union og Malaysia, som blev godkendt af Kongeriget Belgien paa egne og Storhertugdoemmet Luxembourgs vegne og traadte i kraft den 17. august 1987.
II - De relevante bestemmelser
A - Faellesskabsbestemmelserne
2 Forordningen traadte i kraft den 1. januar 1987 (artikel 12). Forordningens artikel 5, stk. 1, bestemmer foelgende:
»Arrangementer om lastfordeling i fremtidige aftaler med tredjelande er forbudt bortset fra saerlige tilfaelde, hvor linje-rederierne i Faellesskabet ellers ikke har faktisk mulighed for at besejle de paagaeldende tredjelande. Under saadanne omstaendigheder kan de paagaeldende arrangementer tillades paa de i artikel 6 fastsatte betingelser.«
Forordningens artikel 6 bestemmer bl.a., at hvis en medlemsstats borgere eller rederier ikke har faktisk mulighed for at besejle et tredjeland, traeffer Raadet med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen afgoerelse om de noedvendige foranstaltninger med henblik herpaa. Saadanne foranstaltninger kan omfatte forhandlinger om og indgaaelse af arrangementer om lastfordeling.
B - Bestemmelserne i aftalen
3 Artikel 2, 3 og 16 (navnlig artikel 16, stk. 2) i aftalen indeholder en raekke bestemmelser, hvorefter alene de kontraherende parters nationale rederier kan deltage i fragten og handelen ad soevejen mellem de kontraherende parter. Skibe, som foerer de oevrige medlemsstaters flag, er derimod afskaaret fra at deltage i den ved aftalen fastsatte ordning.
4 Det fremgaar tillige af sagen, at aftalen traadte i kraft for de kontraherende stater den 17. august 1987.
III - Sagens faktiske omstaendigheder
5 De faktiske omstaendigheder, der gik forud for traktatbrudssoegsmaalet, kan sammenfattes saaledes.
Den 23. juni 1992 foreslog Kommissionen den belgiske regering at tilpasse aftalen til faellesskabsretten. Udgangspunktet for Kommissionens forslag var, at den ikke ansaa aftalens artikel 2, 3 og 16 for at vaere i overensstemmelse med forordningens artikel 5 og 6.
Aftalen blev dog ikke aendret, skoent den belgiske regering ved flere lejligheder erklaerede sig parat til i samarbejde med den luxembourgske regering at soerge for tilpasningen til faellesskabsretten.
6 Foelgelig indledte Kommissionen den administrative procedure for over for de to sagsoegte medlemsstater at paatale den ovennaevnte tilsidesaettelse af forordningens bestemmelser. Da proceduren ikke gav resultat, anlagde Kommissionen den 15. maj 1997 de to sager med paastand om, at Domstolen fastslog de paagaeldende medlemsstaters traktatbrud.
IV - Undersoegelse af tvisten
7 De sagsoegte medlemsstater erkender, at aftalen strider mod de ovennaevnte faellesskabsbestemmelser. For at retfaerdiggoere deres adfaerd har de imidlertid gjort gaeldende, at deres bestraebelser for at naa frem til en tilpasning af aftalen, som goer dem forenelige med forordningen, ikke havde foert til noget synligt resultat, uanset deres tiltag. Medlemsstaterne finder desuden, at det, set i forhold til Kommissionens formaal med soegsmaalet, er proportionsloest ganske enkelt at kraeve opsigelse af aftalen som en foranstaltning, der under de aktuelle omstaendigheder staar til deres raadighed for at bringe retsbruddet til ophoer.
8 I saa henseende finder jeg at maatte bemaerke, at medlemsstaterne ifoelge Domstolens faste praksis (2) ikke kan fremfoere begrundelser af den ovennaevnte art for at bestride det paatalte traktatbrud. Det fremgaar saaledes klart af sagen, at Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg indgik aftalen, efter at forordningen var traadt i kraft. Herved har det kun liden betydning, at de sagsoegte medlemsstaters bestraebelser paa at faa aftalen aendret indtil dette oejeblik er forblevet uden konkret resultat, og at en opsigelse af den paagaeldende aftale foelgelig for naervaerende maa anses for den eneste maade, hvorpaa medlemsstaterne kan bringe det paagaeldende retsbrud til ophoer.
V - Sagens omkostninger
9 I medfoer af procesreglementets artikel 69 paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt den vindende part har nedlagt paastand herom. Kommissionen har nedlagt en saadan paastand. Jeg foreslaar derfor Domstolen at paalaegge de to medlemsstater at betale sagens omkostninger.
VI - Forslag til afgoerelse
I lyset af de ovennaevnte betragtninger skal jeg saaledes foreslaa Domstolen at
- fastslaa, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 - om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande - da det har indfoert og opretholdt en raekke arrangementer om lastfordeling i aftalen om soetransport mellem Den Belgisk-Luxembourgske OEkonomiske Union og Malaysia
- fastslaa, at Storhertugdoemmet Luxembourg har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 5 i Raadets forordning (EOEF) nr. 4055/86 af 22. december 1986 - om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for soetransport mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande - da det har indfoert og opretholdt en raekke arrangementer om lastfordeling i aftalen om soetransport mellem Den Belgisk-Luxembourgske OEkonomiske Union og Malaysia
- paalaegge Kongeriget Belgien og Storhertugdoemmet Luxembourg at betale sagens omkostninger.
(1) - EFT L 378, s. 1.
(2) - I mange sager (dom af 11.4.1978, sag 100/77, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 879, af 14.12.1979, sag 93/79, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3837, af 20.10.1981, sag 137/80, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 2393, af 17.12.1981, forenede sager 30/81, 32/81, 33/81 og 34/81, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 3379, af 11.5.1989, sag 46/88, Kommissionen mod Belgien, Sml. s. 1133, af 18.1.1990, sag C-287/87, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 125, og af 13.12.1990, sag C-240/89, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4853) har Domstolen udtalt, at en medlemsstat ikke kan henvise til bestemmelser eller administrativ praksis som begrundelse for, at faellesskabsretten er tilsidesat som paastaaet. I denne sag er der tale om visse bestemmelser i en international traktat, som kun kan aendres under medvirken af et tredjeland. Dette tilfaelde adskiller sig imidlertid ikke vaesentligt fra dem, Domstolen tidligere har taget stilling til, helt noejagtigt, fordi indgaaelsen af den mod faellesskabsreglerne stridende traktat fandt sted efter forordningens ikrafttraeden, og det kan heller ikke, henset til det nu forloebne lange tidsrum, haevdes at man stadig befinder sig i en force majeure-situation (dom af 11.7.1985, sag 101/84, Kommissionen mod Italien, Sml. s. 2629).