62024CJ0668
DOMSTOLENS DOM (Tiende Afdeling)
29. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – socialpolitik – direktiv 1999/70/EF – rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP – tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i sektoren for opera- og koncerthusfonde – arbejdstager, der er ansat på grundlag af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter – § 5 – foranstaltninger til sanktionering af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold – national lovgivning, hvorefter det ikke er tilladt at ændre en ansættelseskontrakt, men hvorefter der bl.a. kan ydes erstatning for den skade, der er lidt«
I sag C-668/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale di Milano (retten i Milano, Italien) ved afgørelse af 7. oktober 2024, indgået til Domstolen den 11. oktober 2024, i sagen
Eliz Erkut Duygu
mod
Fondazione Teatro alla Scala di Milano,
har
DOMSTOLEN (Tiende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, J. Passer, og dommerne D. Gratsias og B. Smulders (refererende dommer),
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
Eliz Erkut Duygu ved avvocati F. Andretta, E. Casali og L. De Andreis,
–
Fondazione Teatro alla Scala di Milano ved avvocati G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni og A. Rampolla,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af avvocati dello Stato L. Fiandaca og A. Giovannini,
–
Europa-Kommissionen ved S. Delaude og D. Recchia, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af §§ 4 og 5 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, indgået den 18. marts 1999 (herefter »rammeaftalen«), som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (EFT 1999, L 175, s. 43).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Eliz Erkut Duyg, der er ballerina, og Fondazione Teatro alla Scala di Milano (fonden La Scala di Milano, Italien) (herefter »fonden«) vedrørende kvalificeringen af ansættelsesforholdet mellem disse parter, der udspringer af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der blev indgået mellem 2016 og 2019.
Retsforskrifter
EU-retten
3
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 1999/70 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme nærværende direktiv senest den 10. juli 2001 eller sikrer sig, at arbejdsmarkedets parter senest på denne dato har indført de nødvendige bestemmelser ad aftalemæssig vej, idet medlemsstaterne skal træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at de til enhver tid kan nå de resultater, der er foreskrevet i dette direktiv. De underretter straks [Europa-]Kommissionen herom.
4
Punkt 8 i de generelle betragtninger til rammeaftalen har følgende ordlyd:
»Tidsbegrænsede ansættelseskontrakter er i visse sektorer, inden for visse erhverv og ved visse former for aktiviteter en beskæftigelsesform, der passer både arbejdsgivere og arbejdstagere.«
5
Rammeaftalens § 4 med overskriften »Princippet om ikke-diskrimination« bestemmer:
»1. Ansættelsesvilkårene for personer med tidsbegrænset ansættelse må ikke være mindre gunstige end de, der gælder for sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold.
[...]
3. Gennemførelsesbestemmelserne til efterlevelse af denne artikel fastsættes af medlemsstaterne – efter høring af arbejdsmarkedets parter – og/eller af arbejdsmarkedets parter under hensyntagen til fællesskabsret, national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis.
[...]«
6
Rammeaftalens § 5 med overskriften »Bestemmelser om misbrug« fastsætter:
»1. For at forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold fastsættes, medmindre der allerede findes tilsvarende retsregler, bestemmelser af medlemsstaterne – efter høring af arbejdsmarkedets parter i henhold til national lovgivning, kollektive aftaler eller praksis – og/eller af arbejdsmarkedets parter, hvorved der tages hensyn til behovene inden for bestemte sektorer og/eller blandt bestemte kategorier af arbejdstagere og som regulerer et eller flere af følgende forhold:
a)
objektive omstændigheder, der kan begrunde en fornyelse af sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold
b)
den maksimale samlede varighed af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller arbejdsforhold
c)
antallet af gange, sådanne kontrakter eller ansættelsesforhold kan fornys.
2. Medlemsstaterne – efter høring af arbejdsmarkedets parter – og/eller arbejdsmarkedets parter fastsætter, hvor det er hensigtsmæssigt, under hvilke betingelser tidsbegrænsede ansættelseskontrakter og ansættelsesforhold er at anse [for]:
a)
»flere på hinanden følgende«
b)
tidsubegrænsede kontrakter eller ansættelsesforhold.«
Italiensk ret
Lovdekret nr. 64 af 30. april 2010
7
Artikel 3, stk. 6, i decreto-legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (lovdekret nr. 64 om hastebestemmelser på området for scenekunst og kulturel virksomhed) af 30. april 2010 (GURI nr. 100 af 30.4.2010), der med ændringer er blevet ophøjet til legge n. 100 (lov nr. 100) af 29. juni 2010 (GURI nr. 150 af 30.6.2010, s. 2), bestemmer på den ene side, at artikel 3, stk. 4 og 5, i lov nr. 426 – Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (lov nr. 426 om ekstraordinære foranstaltninger til støtte for musikalsk virksomhed) af 22. juli 1977 (GURI nr. 206 af 28.7.1977) fortsat finder anvendelse på opera- og koncerthusfonde, selv om disse er blevet ændret til privatretlige personer. På den anden side fastsætter denne bestemmelse, at bestemmelserne i artikel 1, stk. 01 og 2, i decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (lovdekret nr. 368 om gennemførelse af direktiv 1999/70/EF om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP) af 6. september 2001 (GURI nr. 235 af 9.10.2001) ikke finder anvendelse på opera- og koncerthusfonde.
Lovdekret nr. 91 af 8. august 2013
8
Artikel 11 i decreto-legge n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attività culturali e del turismo (lovdekret nr. 91 om hastebestemmelser for beskyttelse, værdiansættelse og relancering af de kulturelle goder og aktiviteter og af turisme) af 8. august 2013 (GURI nr. 186 af 9.8.2003), der med ændringer er blevet ophøjet til legge n. 112 (lov nr. 112) af 7. oktober 2013 (GURI nr. 236 af 8.10.2013, s. 1), med overskriften »Hastebestemmelser til deregulering af opera- og koncerthusfonde og relancering af en national musikordning af topkvalitet«, bestemmer følgende i stk. 19:
»Et tidsubegrænset ansættelsesforhold ved opera- og koncerthusfondene indgås udelukkende efter offentlige udvælgelsesprocedurer. [...]«
Lovdekret nr. 81/2015
9
Den forelæggende ret har præciseret, at de i hovedsagen omhandlede kontrakter er indgået i henhold til dels den oprindelige version af decreto legislativo n. 81 –Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (lovdekret nr. 81 om systematisk regulering af ansættelseskontrakter og ændring af lovgivningen om arbejdsmæssige forpligtelser i overensstemmelse med artikel 1, stk. 7, i lov nr. 183 af 10.12.2014) af 15. juni 2015 (almindeligt tillæg til GURI nr. 144 af 24.6.2015, herefter »lovdekret nr. 81/2015«), dels dette lovdekret, som ændret ved lovdekret nr. 87 af 12. juli 2018 og ophøjet til lov nr. 96 af 9. august 2018 (herefter »lovdekret nr. 81/2015, som ændret«).
10
Artikel 19 i lovdekret nr. 81/2015 bestemte:
»1.   En ansættelseskontrakt kan indgås for en tidsbegrænset periode på højst 36 måneder.
2.   Uden at dette berører de forskellige bestemmelser, der er indeholdt i kollektive overenskomster, og med undtagelse af de sæsonbetonede aktiviteter, der er omhandlet i artikel 21, stk. 2, må varigheden af tidsbegrænsede ansættelsesforhold mellem den samme arbejdsgiver og den samme arbejdstager, der følger af en række af kontrakter, som er indgået for at opfylde opgaver på samme niveau og i samme retlige kategori, og uden at der tages hensyn til perioder med afbrydelser mellem en ansættelseskontrakt og den følgende, ikke overstige 36 måneder. Ved beregningen af denne periode tages der også hensyn til tjenesteperioder, der dækker opgaver på samme niveau og i samme retlige kategori mellem de samme parter inden for rammerne af en tidsbegrænset ansættelse. Overskrides grænsen på 36 måneder på grund af en enkelt kontrakt eller en række af kontrakter, ændres ansættelseskontrakten til en tidsubegrænset kontrakt fra det tidspunkt, hvor grænsen overskrides.
3.   Med forbehold af stk. 2 kan der indgås en anden tidsbegrænset kontrakt mellem de samme personer af en varighed på højst 12 måneder ved det kompetente lokale arbejdsdirektorat. Hvis den beskrevne procedure ikke overholdes, og hvis den i kontrakten fastsatte grænse overskrides, ændres kontrakten til en tidsubegrænset kontrakt, regnet fra tidspunktet for dens indgåelse.«
11
Dette lovdekrets artikel 21 fastsatte:
»1.   Den tidsbegrænsede kontrakt kan med arbejdstagerens samtykke kun forlænges, når varigheden af den første kontrakt ikke overstiger 36 måneder, og under alle omstændigheder højst fem gange over en periode på 36 måneder, uanset antallet af kontrakter. Hvis kontrakten forlænges flere gange, ændres kontrakten til en tidsubegrænset kontrakt, regnet fra det tidspunkt, hvor den sjette forlængelse begynder.
2.   Hvis arbejdstageren genansættes i et tidsbegrænset ansættelsesforhold ti dage efter udløbet af en kontrakt med en varighed på højst seks måneder, eller senest 20 dage efter udløbet af en kontrakt med en varighed på over seks måneder, ændres den følgende kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt. Bestemmelserne i dette stykke finder hverken anvendelse på arbejdstagere, der er beskæftiget med sæsonbetonede aktiviteter som udpeget ved dekret fra arbejds- og socialministeriet, eller i de tilfælde, der er fastsat i de kollektive overenskomster. Bestemmelserne i dekret fra republikkens præsident nr. 1525 af 7. oktober 1963 finder fortsat anvendelse indtil vedtagelsen af det i andet punktum omhandlede dekret.
[...]«
12
Det nævnte lovdekrets artikel 29, stk. 3, havde følgende ordlyd:
»Bestemmelserne i artikel 19, stk. 1-3, og artikel 21 finder ikke anvendelse på det kunstneriske og teknisk personale i de musikproduktionsfonde, som der er henvist til i lovdekret nr. 367 af 29. juni 1996.«
13
Ifølge den forelæggende ret var sidstnævnte bestemmelse en fortsættelse af den tidligere bestemmelse, nemlig artikel 11, stk. 4, i lovdekret nr. 368/2001 af 6. september 2001, hvorefter reglerne i sidstnævnte lovdekrets artikel 4 og 5 om henholdsvis de tidsmæssige og årsagsrelaterede begrænsninger, der gjaldt for tidsbegrænsede kontrakter og om ændring af en kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt i tilfælde af manglende overholdelse, ikke fandt anvendelse på det kunstneriske og tekniske personale i musikproduktionsfonde.
14
Artikel 19 i lovdekret nr. 81/2015, som ændret, bestemte følgende:
»1.   En ansættelseskontrakt kan indgås for en tidsbegrænset periode på højst 12 måneder. Den kan indgås for en længere periode, dog højst 24 måneder, hvis mindst én af følgende betingelser er opfyldt:
а)
Midlertidige og objektive behov, som intet har at gøre med den almindelige aktivitet, eller behov for at erstatte andre arbejdstagere, begrunder dette.
b)
Behov i forbindelse med midlertidige, betydelige og uforudsigelige øgninger i den almindelige aktivitet begrunder dette. [...]
((ba)
Specifikke behov som specificeret i de kollektive overenskomster, der er omhandlet i artikel 51, begrunder dette.))
((1.1 Indtil den 30. september 202 kan der i ansættelseskontrakter fastsættes en varighed på mere end 12 måneder, dog højst 24 måneder, som omhandlet i nærværende artikels stk. 1, hvis specifikke behov som specificeret i de kollektive overenskomster, der er omhandlet i artikel 51, begrundet dette, jf. stk. 1, litra b-bis)).
1a. Hvis kontrakten er indgået for en periode på mere end 12 måneder, uden at betingelserne i stk. 1 er opfyldt, ændres kontrakten til en tidsubegrænset kontrakt fra det tidspunkt, hvor grænsen på 12 måneder overskrides.
[...]
2.   Uden at dette berører de forskellige bestemmelser, der er indeholdt i kollektive overenskomster, og med undtagelse af de sæsonbetonede aktiviteter, der er omhandlet i artikel 21, stk. 2, må varigheden af tidsbegrænsede ansættelsesforhold mellem den samme arbejdsgiver og den samme arbejdstager, der følger af en række af kontrakter, som er indgået for at opfylde opgaver på samme niveau og i samme retlige kategori, og uden at der tages hensyn til perioder med afbrydelser mellem en ansættelseskontrakt og den følgende, ikke overstige 24 måneder. Ved beregningen af denne periode tages der også hensyn til tjenesteperioder, der dækker opgaver på samme niveau og i samme retlige kategori mellem de samme parter inden for rammerne af en tidsbegrænset ansættelse. Overskrides grænsen på 24 måneder på grund af en enkelt kontrakt eller en række af kontrakter, konverteres ansættelseskontrakten til en tidsubegrænset kontrakt fra det tidspunkt, hvor grænsen overskrides. [...]
3.   Med forbehold af stk. 2 kan der indgås en anden tidsbegrænset kontrakt mellem de samme personer af en varighed på højst 12 måneder ved det kompetente lokale arbejdsdirektorat. Hvis den beskrevne procedure ikke overholdes, og hvis den i kontrakten fastsatte grænse overskrides, ændres kontrakten til en tidsubegrænset kontrakt, regnet fra tidspunktet for dens indgåelse.«
15
Artikel 21 i lovdekret nr. 81/2015, som ændret, havde følgende ordlyd:
»01.   Kontrakten kan kun forlænges, hvis betingelserne i artikel 19, stk. 1, er opfyldt. Kontrakten kan forlænges frit i løbet af de første 12 måneder og derefter kun, hvis betingelserne i artikel 19, stk. 1, er opfyldt. Ved tilsidesættelse af bestemmelserne i første og andet punktum ændres kontrakten til en tidsubegrænset kontrakt. Kontrakter vedrørende sæsonbetonede aktiviteter som omhandlet i denne artikels stk. 2 kan fornyes eller forlænges, selv om betingelserne i artikel 19, stk. 1, ikke er opfyldt. [...]
1.   Den tidsbegrænsede kontrakt kan med arbejdstagerens samtykke kun forlænges, når varigheden af den første kontrakt ikke overstiger 24 måneder, og under alle omstændigheder højst fire gange over en periode på 24 måneder, uanset antallet af kontrakter. Hvis kontrakten forlænges flere gange, ændres kontrakten til en tidsubegrænset kontrakt, regnet fra det tidspunkt, hvor den femte forlængelse begynder.
[...]
2.   Hvis arbejdstageren genansættes i et tidsbegrænset ansættelsesforhold 10 dage efter udløbet af en kontrakt med en varighed på højst seks måneder, eller senest 20 dage efter udløbet af en kontrakt med en varighed på over 6 måneder, ændres den følgende kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt. Bestemmelserne i dette stykke finder hverken anvendelse på arbejdstagere, der er beskæftiget med sæsonbetonede aktiviteter som udpeget ved dekret fra arbejds- og socialministeriet, eller i de tilfælde, der er fastsat i de kollektive overenskomster. Bestemmelserne i dekret fra republikkens præsident nr. 1525 af 7. oktober 1963 finder fortsat anvendelse indtil vedtagelsen af det i andet punktum omhandlede dekret. [...]
[...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
16
Sagsøgeren i hovedsagen, Erliz Erkut Duygu, arbejdede som ballerina i fondens balletkorps i henhold til flere kontrakter mellem 2014 og 2019. Efter den første tidsbegrænsede ansættelseskontrakt, hvor hun var ansat som elev fra den 4. november 2014 til den 18. januar 2015, og efter at have bestået en udvælgelsesprøve, indgik hun en række på hinanden følgende kontrakter som selvstændig mellem den 16. august 2016 og den 9. juli 2019.
17
Da Eliz Erkut Duygu var af den opfattelse, at hun varigt indgik i fondens personale, og at hun havde udført sit arbejde på samme vilkår som det fastansatte personale, anlagde sag ved den forelæggende ret, Tribunale di Milano (retten i Milano, Italien), idet hun gjorde gældende, at de kontrakter, som hun som selvstændig havde indgået med fonden, var ulovlige. Hun nedlagde påstand om, at det skal anerkendes, at der er tale om et ansættelsesforhold, og at hun skal genindsættes i sin stilling, idet de flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter udgør misbrug.
18
Den forelæggende ret har anført, at den tvist, der er indbragt for den, indgår i en række sager, der er anlagt af andre dansere i fonden, og som Tribunale di Milano (retten i Milano) allerede har truffet afgørelse om. I forbindelse med en faktisk situation, der er sammenlignelig med situationen i den foreliggende sag, anerkendte den nævnte ret, at de kontrakter, der var indgået mellem fonden og de berørte dansere i de pågældendes egenskab af selvstændige, var fiktive, og at kontrakterne var blevet anvendt som et middel til at omgå den gældende lovgivning, hvorefter den fastslog, at der var tale om et ansættelsesforhold. Der blev imidlertid ikke truffet afgørelse om genansættelse af arbejdstagerne, da muligheden for at sanktionere misbruget af de på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter ved at ændre dem til tidsubegrænsede kontrakter blev udelukket på grundlag af en retspraksis, der for første gang blev fastlagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol, Italien) i plenum i 2023. Denne øverste domstol har således ændret sin tidligere praksis, hvorefter der var en tilbøjelighed til at anerkende den fulde beskyttelse, der er knyttet til oprettelsen af et ansættelsesforhold i tilfælde af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter, også inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde.
19
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at denne sammenhæng begrunder, at Domstolen anmodes om en fortolkning af EU-retten. Selv om den er klar over, at et spørgsmål, der i det væsentlige er sammenligneligt med spørgsmålet i den foreliggende sag, er blevet behandlet af Domstolen i dom af 25. oktober 2018, Sciotto (C-331/17, herefter Sciotto-dommen, EU:C:2018:859), forholder det sig for det første ikke desto mindre således, at den italienske lovgiver efter den nævnte dom vedtog decreto-legge n. 59 (lovdekret nr. 59) af 28. juni 2019, der er ophøjet til legge n. 81 – recante mesure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (lov nr. 81 om hasteforanstaltninger vedrørende personale i opera- og symfoniorkestre) af 8 september 2019 (herefter »lovdekret nr. 59«). For det andet har Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) ændret sin praksis, således at Domstolen på ny skal forelægges et spørgsmål om, hvorvidt den nationale lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter, således som fortolket af denne øverste domstol, er forenelig med EU-retten.
20
I denne henseende har den forelæggende ret indledningsvis præciseret, at de i hovedsagen omhandlede kontrakter dels er indgået i henhold til lovdekret nr. 81/2015, dels i henhold til lovdekret nr. 81/2015, som ændret.
21
Den forelæggende ret har ligeledes anført, at ingen af disse kontrakter er omfattet af lovdekret nr. 59. Denne nye lovgivning, som blev vedtaget med henblik på at bringe national ret i overensstemmelse med principperne i Sciotto-dommen, finder ikke anvendelse ratione temporis, eftersom den blev indført efter, at den sidste kontrakt med Eliz Erkut Duygu blev indgået.
22
Dernæst har den forelæggende ret fremhævet, at uanset den omstændighed, at den nationale lovgivning vedrørende tidsbegrænsede kontrakter inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde altid har indeholdt en ordning, hvorefter disse enheder er undtaget fra den generelle ordning, der gælder for andre økonomiske sektorer, er alle bestemmelser, der forbyder ansættelse med tidsubegrænsede kontrakter af hensyn til kontrollen med de offentlige udgifter, i den fremherskende nationale retspraksis ikke blevet anset for at være til hinder for et tidsubegrænset ansættelsesforhold i tilfælde af påvist misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.
23
Der er således udviklet en retspraksis, der beskytter arbejdstagernes retsstilling og dermed muliggør indgåelse af en tidsubegrænset kontrakt, selv i tilfælde af forbud mod tidsubegrænset ansættelse af arbejdstagere. I denne forbindelse har den forelæggende ret henvist til dom nr. 6547/2014 afsagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) og dom nr. 260/2015 afsagt af Corte costituzionale (forfatningsdomstol, Italien).
24
Denne tidligere retspraksis, der taler for en ændring af tidsbegrænsede kontrakter til tidsubegrænsede kontrakter, blev imidlertid ændret efter afsigelsen af Sciotto-dommen.
25
Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) har i sin dom nr. 5542/2023 og nr. 5556/2023 nemlig fastslået, at en ændring af en tidsbegrænset kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt ikke er omfattet af de sanktioner, der er fastsat i den nationale lovgivning, der finder anvendelse på opera- og koncerthusfonde. Denne øverste domstol har fastslået, at national ret, som kompensation for misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, med henblik på at afhjælpe en formodet skade »som følge af en tilsidesættelse af EU-retten« fastsatte en minimumsgodtgørelse på mellem 2,5 og 12 måneders løn, medmindre det blev godtgjort, at der var lidt en større skade.
26
Den forelæggende ret har præciseret, at Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) i disse domme udtrykkeligt behandlede spørgsmålet om, hvorvidt dens praksis var forenelig med de principper, som er fastlagt af Domstolen i Sciotto-dommen. Den nærer imidlertid tvivl om denne forenelighed, eftersom Domstolen i den nævnte dom tilsyneladende klart har angivet, at en ændring af en tidsbegrænset kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt er den eneste foranstaltning, der kan sikre overholdelsen af rammeaftalens § 5 i tilfælde af misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.
27
Den forelæggende ret er desuden af den opfattelse, at Domstolen har givet udtryk for, at princippet om ikke-diskrimination er et horisontalt bindende princip. Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) har imidlertid vist sig at være lidet tilbøjelig til at anerkende dette princip. I de domme, der er nævnt i denne doms præmis 25, har denne øverste domstol fastslået, at forholdet mellem en arbejdstager og opera- og koncerthusfonde ikke kan sammenlignes med forholdet mellem andre private arbejdsgivere og disses ansatte, henset til dette forholds særlige karakter, der består i den omstændighed, at de pågældende fonde ofte har karakter af offentlige organer, uanset om de er omdannet til privatretlige enheder. Forholdet mellem en arbejdstager og en sådan fond har snarere ligheder med en kontraktbaseret ansættelse i det offentlige.
28
Ifølge den forelæggende ret kan den omstændighed, at en privat enhed forfølger offentlige formål eller til dels modtager offentlig finansiering, imidlertid ikke ændre dens private karakter. Den forelæggende ret har i denne sammenhæng bemærket, at Domstolen i Sciotto-dommen fastslog, at en ringere beskyttelse af en arbejdstager ikke alene kan begrundes ud fra, om der er tale om en offentlig eller en privat arbejdsgiver.
29
Endelig har den forelæggende ret anført, at en forskelsbehandling mellem arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse i sektoren for opera- og koncerthusfonde og arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse i andre sektorer, der ifølge Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol) er udelukket i henhold til de domme, der er nævnt i denne doms præmis 25, udtrykkeligt er blevet fastslået og kritiseret af Domstolen i Sciotto-dommens præmis 71.
30
På denne baggrund har Tribunale di Milano (retten i Milano) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal §§ 4 og 5 i rammeaftalen [...] fortolkes således, at [disse bestemmelser] er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede – som fortolket af Corte di Cassazione (kassationsdomstol) i plenum i dom nr. 5542/2023 og nr. 5556/2023 – i henhold til hvilken de almindelige retsregler, der regulerer ansættelsesforhold[, og som har til formål at sanktionere] misbrug hidrørende fra flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter ved automatisk ændring af den tidsbegrænsede kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt i tilfælde af ulovlig forlængelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, ikke finder anvendelse inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde, såfremt den for denne sektor fastsatte foranstaltning, i modsætning til hovedparten af de økonomiske sektorer, består i erstatning for tab, om end med en lempet bevisbyrde, idet tabet også kan godtgøres ved hjælp af formodninger, og en ansvarsordning for lederne i tilfælde af forsæt eller grov uagtsomhed?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
31
Fonden og den italienske regering har for det første gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse ikke kan antages til realitetsbehandling.
32
Fonden og den italienske regering har i det væsentlige indledningsvis gjort gældende, at den forelæggende ret ikke har redegjort for forbindelsen mellem de EU-retlige bestemmelser og den nationale lovgivning, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, og at den har fremstillet de relevante elementer i denne tvist mangelfuldt. Den nøjagtige varighed af enhver af de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter er således ikke nævnt, og den generelle henvisning til den tvist, som hovedsagen indgår i, gør det ikke muligt at forstå, om der foreligger misbrug i form af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter. Fonden har endvidere bemærket, at arbejdsforholdet mellem den og Eliz Erkut Duygu er baseret på en kollektiv overenskomst, der fastsætter en maksimal ansættelsestid på 60 måneder, hvilket er tilladt i henhold til artikel 19 i lovdekret nr. 81/2015. Den omstændighed, at rammeaftalens § § 4 og 5 kan være til hinder for den generelle lovgivning, der finder anvendelse på sektoren for opera- og koncerthusfonde, er derfor uden relevans for tvisten i hovedsagen, eftersom den risiko for misbrug af denne type kontrakter som følge af en manglende angivelse af en maksimal samlet varighed for ansættelsesforholdet, som lå til grund for Sciotto-dommen, på ingen måde kan opstå i det foreliggende tilfælde.
33
Endvidere indeholder forelæggelsesafgørelsen ikke en tilstrækkelig præcis beskrivelse af den nationale retlige ramme, hvori denne tvist indgår, for så vidt angår såvel retspraksis som den relevante lovgivning. Den forelæggende ret har således ikke givet en fuldstændig redegørelse for indholdet af de domme fra de øverste retsinstanser, som den har henvist til, og heller ikke for Domstolens retspraksis. Desuden har den forelæggende ret kun delvist redegjort for artikel 29 i lovdekret nr. 81/2015, hvis stk. 4 fastsætter, at denne artikel finder anvendelse »[u]den at dette berører bestemmelserne i artikel 36 i lovdekret nr. 165 [af 30. marts 2001 med overskriften »Generelle regler for tilrettelæggelse af arbejdet i den offentlige forvaltning« (GURI nr. 106 af 9.5.2001, almindeligt tillæg nr. 112)]«. Sidstnævnte artikel, således som den er blevet fortolket i de domme fra Corte suprema de cassazione (kassationsdomstol), som den forelæggende ret har henvist til, fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen. I henhold til denne artikel har den berørte arbejdstager ret til erstatning for den skade, der er opstået som følge af udførelsen af arbejde i strid med de ufravigelige bestemmelser om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der gælder i denne sektor, og til at få lempet bevisbyrden for den lidte skade. Desuden vil lederen af den enhed, der beskæftigede denne arbejdstager, blive holdt ansvarlig for den økonomiske skade, der er påført staten i tilfælde af forsætlig overtrædelse af de gældende bestemmelser om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller grov uagtsomhed fra vedkommendes side. Denne leder vil også blive frataget enhver resultatbonus, og en sådan overtrædelse vil blive taget i betragtning ved fornyelsen af hans kontrakt.
34
Endelig har den forelæggende ret anmodet Domstolen om at tage stilling til et spørgsmål, som Domstolen allerede har truffet afgørelse om i Sciotto-dommen og i dom af 7. marts 2018, Santoro (C-494/16, EU:C:2018:166).
35
I denne henseende bemærkes, at der i medfør af fast retspraksis gælder en formodning for, at de spørgsmål om EU-rettens fortolkning, som den nationale ret har forelagt på baggrund af de retlige og faktiske omstændigheder, som den har ansvaret for at fastlægge, og hvis rigtighed det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve, er relevante. Da det alene er den forelæggende ret, der har kompetence til at fortolke og anvende national ret, påhviler det Domstolen at tage hensyn til de retsregler, som ifølge forelæggelsesafgørelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål (jf. dom af 15.5.2003, Salzmann, C-300/01, EU:C:2003:283, præmis 31, og af 28.1.2025, ASG 2, C-253/23, EU:C:2025:40, præmis 56 og 57 samt den deri nævnte retspraksis). Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 14.11.2024, S. (Ændring af dommerkollegiet), C-197/23, EU:C:2024:956, præmis 43, og af 1.8.2025, Alace og Canpelli, C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 38 og der deri nævnte retspraksis).
36
Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal derudover opfylde kravene i artikel 94 i Domstolens procesreglement og dermed indeholde en fremstilling af grundene til, at den forelæggende ret finder, at der er tvivl om fortolkningen af visse EU-retlige bestemmelser, samt af sammenhængen mellem disse bestemmelser og den nationale lovgivning, som finder anvendelse på tvisten i hovedsagen.
37
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret taget stilling til, hvorledes de i hovedsagen omhandlede kontrakter skal kvalificeres. Den har nemlig på den ene side bemærket, at den i forbindelse med en faktisk situation svarende til den, som den skal tage stilling til i den foreliggende sag, har anerkendt, at de kontrakter, der var blevet indgået med fonden og selvstændige, var fiktive, at flere på hinanden følgende kontrakter havde karakter af misbrug, og at en sådan karakter ikke kunne sanktioneres gennem en ændring af disse kontrakter til tidsubegrænsede ansættelseskontrakter. Idet den forelæggende ret har fremhævet den i det mindste potentielt fiktive og misbrugsmæssige karakter af de nævnte kontrakter, har den fremlagt de relevante faktiske omstændigheder i hovedsagen, som den har ansvaret for at fastlægge, og redegjort for sammenhængen mellem EU-retten og den gældende nationale lovgivning samt forholdet mellem den ønskede fortolkning af EU-retten og realiteten i hovedsagen eller dennes genstand.
38
På den anden side fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den forelæggende ret har afvist den eventuelle relevans af en kollektiv overenskomst, som fonden har henvist til som grundlag for det i hovedsagen omhandlede ansættelsesforhold i henhold til artikel 19 i lovdekret nr. 81/2015. Det skal nemlig bemærkes, at den forelæggende ret ud over kvalificeringen af de i hovedsagen omhandlede kontrakter, som den foregående præmis vedrører, har henvist til dette lovdekrets artikel 29, hvorefter bestemmelserne i dets artikel 19, stk. 1-3, ikke finder anvendelse på kunstnerisk og teknisk personale i musikproduktionsfonde, såsom fonden.
39
Dernæst har den forelæggende ret, idet den har givet udtryk for tvivl med hensyn til, om den nationale lovgivning, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, således som denne lovgivning er fortolket af en øverste national domstol, er forenelig med rammeaftalens §§ 4 og 5, redegjort for grundene til, at den finder, at der er tvivl om fortolkningen af disse EU-retlige bestemmelser. Den har således opfyldt kravene i procesreglementets artikel 94.
40
Hvad i øvrigt angår nøjagtigheden eller fuldstændigheden af en retspraksis eller en national lovgivning, som der er henvist til i forelæggelsesafgørelsen, har den forelæggende ret i det foreliggende tilfælde ganske vist ikke givet præcise henvisninger til en national bestemmelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, og som i egenskab af en sanktionsforanstaltning fastsætter, at ledere kan drages til ansvar i tilfælde af grov uagtsomhed eller forsætlig overtrædelse af de nationale bestemmelser om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Det må imidlertid konstateres, at det fremgår af den forelæggende rets fremstilling af dom nr. 5542/2023 og nr. 5556/2023 afsagt af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), at den er af den opfattelse, at en sådan regel var gældende på tidspunktet for de i hovedsagen omhandlede omstændigheder. Da det således ikke kan udelukkes, at denne regel indgår i den lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter, råder Domstolen over tilstrækkelige retlige og faktiske oplysninger til at kunne give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar. Det følger ligeledes heraf, at det præjudicielle spørgsmål i denne henseende ikke er hypotetisk.
41
Hvad endelig angår argumentet om, at Domstolen allerede har truffet afgørelse om det forelagte spørgsmål, skal det bemærkes, at artikel 267 TEUF giver de nationale retter en meget vid adgang til at indbringe spørgsmål for Domstolen, hvis de skønner, at en for dem verserende sag rejser spørgsmål, som kræver en fortolkning af EU-retlige bestemmelser. Heraf følger, at selv om forekomsten af en fast retspraksis vedrørende et EU-retligt spørgsmål kan resultere i, at Domstolen afsiger en kendelse i henhold til artikel 99 i sit procesreglement, påvirker denne retspraksis ikke muligheden for at antage en præjudiciel forelæggelse til realitetsbehandling, når en national ret inden for rammerne af sin skønsbeføjelse har besluttet at anmode Domstolen om en præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF (dom af 19.6.2025, Bulgarian posts, C-785/23, EU:C:2025:462, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis).
42
For det andet er den italienske regering og Kommissionen af den opfattelse, at det forelagte spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det vedrører rammeaftalens § 4. Det følger nemlig af Domstolens praksis, at denne bestemmelse ikke kan påberåbes i forbindelse med en angivelig forskelsbehandling af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse.
43
I denne henseende bemærkes, at den forelæggende ret med sin præjudicielle forelæggelse ikke har rejst tvivl om en ugunstig behandling af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse i forhold til fastansatte, der befinder sig i en sammenlignelig situation, men en forskelsbehandling mellem forskellige kategorier af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse afhængigt af den økonomiske sektor, inden for hvilken de udøver deres erhverv, nemlig arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde og arbejdstagere i andre sektorer.
44
Domstolen har imidlertid allerede fastslået, at eventuelle forskelsbehandlinger mellem visse kategorier af ansatte med tidsbegrænset ansættelse ikke er omfattet af princippet om ikke-diskrimination, der er fastsat i rammeaftalen, idet dette princip udelukkende er blevet gennemført og konkretiseret af rammeaftalen for så vidt angår forskelsbehandlinger mellem arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og fastansatte, der befinder sig i en sammenlignelig situation (dom af 13.1.2022, MIUR og Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C-282/19, EU:C:2022:3, præmis 72 og den deri nævnte retspraksis).
45
Sciotto-dommens præmis 71, som den forelæggende ret udtrykkeligt har henvist til som begrundelse for sit præjudicielle spørgsmål vedrørende nævnte § 4, rejser ikke tvivl om denne retspraksis. Selv om denne præmis nævner en potentiel forskelsbehandling mellem arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde og arbejdstagere i andre sektorer, kan det nemlig ikke heraf udledes, at en sådan forskelsbehandling, såfremt den anses for godtgjort, henhører under rammeaftalens § 4. I denne præmis er det nemlig alene angivet, at arbejdstagere i andre sektorer ved en ændring af deres kontrakt kan overgå til at blive »sammenlignelige fastansatte« som omhandlet i denne bestemmelse. Det fremgår derimod ikke af denne præmis, at en forskelsbehandling mellem forskellige kategorier af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse afhængigt af den økonomiske sektor, inden for hvilken de udøver deres erhverv, er omfattet af § 4.
46
Det følger heraf, at rammeaftalens § 4 ikke finder anvendelse på tvisten i hovedsagen. I denne henseende kan det præjudicielle spørgsmål ikke antages til realitetsbehandling.
Realiteten
47
Med sit eneste spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 5 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national lovgivning – som fortolket af den øverste nationale domstol – i henhold til hvilken de almindelige retsregler, der regulerer ansættelsesforhold, og som har til formål at sanktionere misbrug hidrørende fra flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter ved automatisk ændring af sådanne kontrakter til en tidsubegrænset kontrakt, ikke finder anvendelse inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde, og som sanktion for anvendelsen af flere på hinanden følgende former for misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter inden for denne sektor fastsætter dels en mulighed for at tildele et minimumsbeløb i erstatning for den lidte skade, idet skaden også kan godtgøres ved hjælp af formodninger, uden at dette berører muligheden for at opnå erstatning for en mere omfangsrig skade, dels en mulighed for at drage lederne af disse fonde til ansvar i tilfælde af grov uagtsomhed eller forsætlig overtrædelse af den nationale lovgivning vedrørende disse kontrakter.
48
Ifølge fast retspraksis vedrører rammeaftalens § 5 bestemmelser, der skal forhindre misbrug hidrørende fra anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Den fastsætter ikke specifikke sanktioner i tilfælde af, at der konstateres misbrug. I et sådant tilfælde påhviler det de nationale myndigheder at vedtage foranstaltninger, der ikke alene skal være forholdsmæssige, men tillige tilstrækkeligt effektive og afskrækkende med henblik på at sikre, at de regler, der er fastsat i medfør af rammeaftalen, har fuld gennemslagskraft (dom af 8.5.2019, Rossato et Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C-494/17, EU:C:2019:387, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis, og af 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya og Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C-331/22 og C-332/22, EU:C:2024:496, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
49
Det følger heraf, at når et misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold har fundet sted, skal en foranstaltning, der på effektiv og tilsvarende vis sikrer beskyttelsen af arbejdstagerne, kunne finde anvendelse, således at misbruget sanktioneres behørigt, og konsekvenserne af tilsidesættelsen af EU-retten elimineres. I henhold til artikel 2, stk. 1, i direktiv 1999/70, som rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse er knyttet som bilag til, skal medlemsstaterne nemlig »træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at de til enhver tid kan nå de resultater, der er foreskrevet i dette direktiv« (dom af 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya og Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C-331/22 og C-332/22, EU:C:2024:496, præmis 69).
50
I denne henseende skal det indledningsvis bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at ændringen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter til en tidsubegrænset kontrakt ikke er obligatorisk i tilfælde af misbrug af disse første kontrakter (jf. i denne retning dom af 22.2.2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid m.fl., C-59/22, C-110/22 og C-159/22, EU:C:2024:149, præmis 124 og den deri nævnte retspraksis). Domstolen har navnlig i forhold til en national lovgivning, der finder anvendelse på sektoren for opera- og koncerthusfonde, fastslået, at rammeaftalen ikke foreskriver en generel forpligtelse for medlemsstaterne til at fastsætte en sådan ændring (jf. i denne retning Sciotto-dommen, præmis 59).
51
Det skal ligeledes bemærkes, at rammeaftalens § 5 ikke som sådan er til hinder for, at en medlemsstat har forskellige bestemmelser vedrørende misbrug af anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter og ansættelsesforhold, afhængigt af om kontrakterne eller forholdene er indgået med en arbejdsgiver fra henholdsvis den private eller den offentlige sektor (dom af 7.3.2018, Santoro, C-494/16, EU:C:2018:166, præmis 42).
52
På samme måde er det ikke på forhånd forbudt at anvende forskellige regler på en bestemt økonomisk sektor på grund af de særlige forhold, der kendetegner den (jf. i denne retning Sciotto-dommen, præmis 46). I denne sammenhæng kan der i øvrigt henvises til punkt 8 i de generelle betragtninger til rammeaftalen, hvorefter tidsbegrænsede ansættelseskontrakter i visse sektorer, inden for visse erhverv og ved visse former for aktiviteter er en beskæftigelsesform, der passer både arbejdsgivere og arbejdstagere.
53
Det følger heraf, at rammeaftalens § 5 principielt ikke er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, der i den specifikke sektor for opera- og symfoniorkestre forbyder en automatisk ændring af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt til en tidsubegrænset ansættelseskontrakt i tilfælde af misbrug af den førstnævnte kontrakt.
54
I henhold til den retspraksis, der er henvist til i denne doms præmis 48 og 49, skal det bemærkes, at for at en national lovgivning, der inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde forbyder at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter ved at ændre disse til en tidsubegrænset ansættelseskontrakt, kan anses for at være i overensstemmelse med rammeaftalens § 5, skal den pågældende medlemsstats interne retsorden inden for denne sektor indeholde andre effektive foranstaltninger med henblik på at forhindre og i givet fald sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter (jf. i denne retning Sciotto-dommen, præmis 60, og dom af 22.2.2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid m.fl., C-59/22, C-110/22 og C-159/22, EU:C:2024:149, præmis 127 og den deri nævnte retspraksis).
55
Da det ikke tilkommer Domstolen at tage stilling til fortolkningen af en national lovgivning eller retspraksis, påhviler det de kompetente nationale domstole at vurdere, om den nationale lovgivning indeholder en sådan foranstaltning (jf. i denne retning dom af 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya og Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C-331/22 og C-332/22, EU:C:2024:496, præmis 70 og den deri nævnte retspraksis).
56
Når dette er sagt, kan Domstolen i en præjudiciel forelæggelsessag i givet fald give nærmere oplysninger med henblik på at vejlede den nationale ret i dens vurdering af den lovgivning, der er omhandlet i den tvist, der verserer for den (dom af 8.5.2019, Rossato og Conservatorio di Musica F.A. Bonporti, C-494/17, EU:C:2019:387, præmis 29 og den deri nævnte retspraksis).
57
I det foreliggende tilfælde har den forelæggende ret i sit præjudicielle spørgsmål henvist til en national lovgivning, der som sanktionsforanstaltninger mod misbrug af tidsbegrænsede kontrakter fastsætter to særskilte foranstaltninger, nemlig dels muligheden for at opnå erstatning for den lidte skade, dels muligheden for, at lederne af den berørte opera- og koncerthusfond ifalder ansvar i tilfælde af en alvorlig forseelse eller en forsætlig overtrædelse fra disses side af den nationale lovgivning om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter.
58
Hvad for det første angår den erstatning, som arbejdstageren kan opnå, fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at den lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter, således som fortolket af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), fastsætter en erstatning for den lidte skade, som udgør en formodet skade, og som fastsættes ved henvisning til et minimums- og et maksimumsbeløb, uden at dette berører muligheden for at føre bevis for, at der foreligger en mere omfangsrig skade. Den forelæggende ret har i denne sammenhæng anført, at national ret sikrer en minimumsgodtgørelse på mellem 2,5 måneders og 12 måneders løn.
59
I denne henseende skal det for det første fastslås, at en sådan lovgivning, der fastsætter erstatning til den skadelidte arbejdstager for en skade, der er fastslået ved en formodning, uden at dette berører muligheden for at føre bevis for, at der foreligger en mere omfangsrig skade, kan udgøre en effektiv foranstaltning med henblik på at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter. I denne sammenhæng har Domstolen allerede fastslået, at henset til de vanskeligheder, der er forbundet med at påvise et tab af muligheder, skal det konstateres, at en formodningsmekanisme, som har til formål at sikre, at en arbejdstager, der som følge af et misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter er gået glip af en beskæftigelsesmulighed, gives mulighed for at eliminere konsekvenserne af en sådan tilsidesættelse af EU-retten, kan opfylde effektivitetskravet (dom af 7.3.2018, Santoro, C-494/16, EU:C:2018:166, præmis 50).
60
Når dette er sagt, fremgår ikke af forelæggelsesafgørelsen, hvilke begrænsninger denne nationale lovgivning sætter for muligheden for at anvende tidsbegrænsede kontrakter med hensyn til maksimal varighed eller samlet maksimal varighed. I henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse ratione temporis på de i hovedsagen omhandlede kontrakter, som gengivet af den forelæggende ret, finder artikel 19-21 i lovdekret nr. 81/2015 og lovdekret nr. 81/2015, som ændret, der henholdsvis fastsatte en begrænset varighed af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt og betingelserne for forlængelse af den tidsbegrænsede kontrakts udløb, nemlig ikke anvendelse på opera- og koncerthusfonde.
61
Som Kommissionen har anført, er det i en lovgivningsmæssig sammenhæng, der hverken fastsætter begrænsninger for varigheden eller betingelser for fornyelse eller forlængelse af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, vanskeligt at påvise, at anvendelsen af sådanne kontrakter er urimelig, selv om dette er nødvendigt for at kunne kræve erstatning for skaden. Det følger heraf, at fastsættelsen af disse begrænsninger og betingelser, som de fremgår af lovdekret nr. 59, der dog ikke finder anvendelse ratione temporis på tvisten i hovedsagen, i vidt omfang kan bidrage til at sikre effektiviteten af de regler, der fastsætter en lempelse af beviset for denne skade, og dermed til effektiviteten af foranstaltningen til beskyttelse af den arbejdstager, der udsættes for misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter.
62
Hvad for det andet angår beregningen af erstatningsbeløbet har Domstolen allerede fastslået, at hverken princippet om, at der skal ydes fuld erstatning for det lidte tab, eller proportionalitetsprincippet kræver, at medlemsstaterne fastsætter en passende kompensation, i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, der går ud over en rent symbolsk godtgørelse, dog uden at overstige en fuldstændig kompensation (dom af 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya og Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C-331/22 og C-332/22, EU:C:2024:496, præmis 83).
63
Det kan i denne forbindelse udledes af Domstolens praksis, at en national foranstaltning, der fastsætter et loft for den erstatning, der kan tildeles i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede, hverken kan give mulighed for en forholdsmæssig og effektiv erstatning i tilfælde af misbrug, der overstiger en vis varighed for så vidt angår år, eller en passende og fuldstændig kompensation for den skade, der følger af sådanne misbrug (jf. i denne retning dom af 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya og Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C-331/22 og C-332/22, EU:C:2024:496, præmis 81). Som Kommissionen har anført, vil en foranstaltning, der fastsætter et sådant loft over størrelsen af den godtgørelse, der kan tildeles, nemlig ikke have en afskrækkende virkning for en arbejdsgiver, når det maksimale erstatningsbeløb er nået.
64
I det foreliggende tilfælde fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, således som det er nævnt i denne doms præmis 58, , at den nationale lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter, således som de er fortolket af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), dels sikrer tildelingen af en minimumsgodtgørelse, der beløber sig til mellem 2,5 og 12 måneders løn, dels ikke synes at fastsætte et loft, for så vidt som det er muligt for arbejdstageren at føre bevis for en mere omfangsrig skade.
65
For så vidt som denne lovgivning gør det muligt for den nationale ret at tildele en passende og fuldstændig erstatning for det lidte tab, da den tillader en overskridelse af det minimumsbeløb, der er fastsat i tilfælde, hvor det er godtgjort, at der er tale om en mere omfangsrig skade, kan den nævnte lovgivning anses for at være en forholdsmæssig og dermed effektiv foranstaltning med henblik på at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. Desuden kan fraværet af et loft bidrage til denne foranstaltnings afskrækkende virkning, eftersom foranstaltningen kan tilskynde arbejdsgiverne til at begrænse anvendelsen af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, til at overholde den maksimale varighed af disse kontrakter og til at bringe fornyelser eller forlængelser ud over denne varighed til ophør.
66
Eftersom spørgsmålet om, hvorvidt en sådan erstatning er forholdsmæssig og afskrækkende, afhænger af de særlige kendetegn ved den konkrete sag, som den nationale ret skal påkende, skal det i denne sammenhæng bemærkes, at Kommissionen har anført, at den italienske lovgiver i løbet af 2024 ændrede artikel 36, stk. 5, i lovdekret nr. 165/2001 af 30. marts 2001, hvilket førte til en forhøjelse af den erstatning, der kan tildeles i tilfælde af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter. En arbejdstager, der har været udsat for et sådant misbrug, har nemlig ret til en erstatning på mellem 4 og 24 månedslønninger af den sidste referenceløn, uden at dette berører denne arbejdstagers ret til at bevise, at han har lidt en mere omfangsrig skade. I denne sammenhæng har denne institution ligeledes henvist til en dom afsagt af Tribunal de Cuneo (Italien) den 24. september 2024, som med anvendelse af de beløb, der er fastsat i denne bestemmelse, som ændret, bl.a. sanktionerer faktiske omstændigheder, der er indtrådt før bestemmelsens ikrafttræden.
67
For så vidt som den lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter, således som de er fortolket af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), ud over muligheden for at opnå erstatning for det lidte tab, ligeledes fastsætter en regel, hvorefter ledelsen eller lederne af den berørte den berørte opera- og koncerthusfond kan ifalde ansvar for det økonomiske tab, der er påført staten som følge af tilsidesættelsen af de bestemmelser om tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, der finder anvendelse i denne sektor, når den nævnte tilsidesættelse er sket med forsæt eller ved grov uagtsomhed fra denne eller disse lederes side – hvilket den forelæggende ret skal efterprøve, henset til det i denne doms præmis 40 anførte – skal det for det andet bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at den nationale lovgivning, der forpligter myndighederne til i et sådant tilfælde hos de ansvarlige ledere at tilbagesøge de beløb, der er udbetalt til arbejdstagerne som erstatning for det tab, der er lidt som følge af tilsidesættelsen af disse bestemmelser, alene udgør én foranstaltning blandt andre, der skal forebygge og sanktionere misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, og at det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om denne ansvarspådragelse er tilstrækkelig effektiv og afskrækkende til at sikre, at de regler, der er vedtaget i henhold til rammeaftalen, har fuld gennemslagskraft (Sciotto-dommen, præmis 63).
68
I givet fald skal den forelæggende ret, når den vurderer dette spørgsmål, tage hensyn til den omstændighed – som fonden og den italienske regering har henvist til, og som den forelæggende ret ligeledes skal efterprøve – at den lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter, ud over den nævnte mulighed for at pålægge direktøren personligt ansvar for det økonomiske tab, der er påført staten, fastsætter en manglende tildeling til denne leder af enhver resultatbonus, og/eller den omstændighed, at der tages hensyn til dette ansvar i forbindelse med forlængelsen af den nævnte leders kontrakt. Sådanne foranstaltninger udgør nemlig accessoriske foranstaltninger, der kan have en betydelig afskrækkende virkning som følge af de negative følger, som de kan medføre i tilfælde af misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter for erhvervskarrieren og i givet fald for den personlige formue tilhørende den leder, der er ansvarlig for et sådant misbrug.
69
Endelig bemærkes, at såfremt den forelæggende ret måtte finde, at de foranstaltninger med henblik på at sanktionere misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold, der er fastsat i den lovgivning, der finder anvendelse på de i hovedsagen omhandlede ansættelseskontrakter, således som de er fortolket af Corte suprema di cassazione (kassationsdomstol), ikke kan kvalificeres som effektive foranstaltninger som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 54, skal den forelæggende ret i videst muligt omfang sikre, at national ret fortolkes således, at den sikrer den fulde virkning af direktiv 1999/70 og fører til et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med direktivet.
70
I denne sammenhæng bemærkes, at rammeaftalens § 5 ikke er ubetinget og tilstrækkeligt præcis til at have direkte virkning. En sådan bestemmelse, der ikke har en sådan virkning, kan imidlertid ikke som sådan påberåbes af en borger for en national ret i forbindelse med en tvist, der henhører under EU-retten, med henblik på at udelukke anvendelsen af en bestemmelse i national ret, der er i strid hermed (jf. i denne retning dom af 3.6.2021, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C-726/19, EU:C:2021:439, præmis 79 og 80 samt den deri nævnte retspraksis).
71
Det fremgår imidlertid af fast retspraksis, at det påhviler de nationale retsinstanser ved anvendelsen af nationale retsforskrifter i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af det pågældende direktivs ordlyd og formål, for at det med direktivet tilsigtede resultat fremkaldes, og for dermed at handle i overensstemmelse med artikel 288, stk. 3, TEUF. De nationale retsinstansers forpligtelse til at henvise til indholdet af et direktiv, når de fortolker de relevante nationale retsregler, begrænses af generelle retsprincipper, herunder retssikkerhedsprincippet og forbuddet mod tilbagevirkende kraft, og det kan ikke tjene som grundlag for en fortolkning contra legem af national ret (jf. i denne retning dom af 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya og Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C-331/22 og C-332/22, EU:C:2024:496, præmis 102-104 og den deri nævnte retspraksis).
72
Når dette er sagt, tilkommer det i dette tilfælde den nationale ret at gøre alt, hvad der henhører under dens kompetence – idet den tager den nationale ret i sin helhed i betragtning og anvender fortolkningsmetoder, der er anerkendt i denne ret – for i videst muligt omfang at fortolke de relevante forskrifter i national ret i overensstemmelse med rammeafgørelsens § 5 og anvende national ret på en sådan måde, at det sikres, at dette misbrug af flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter behørigt sanktioneres, og at konsekvenserne af tilsidesættelsen af EU-retten elimineres, med henblik på at sikre den fulde virkning af direktiv 93/13 og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med direktivet (jf. i denne retning dom af 13.6.2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya og Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C-331/22 og C-332/22, EU:C:2024:496, EU:C:2024:496, præmis 105 og 107).
73
Henset til ovenstående betragtninger skal det præjudicielle spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 5 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national lovgivning – som fortolket af den øverste nationale domstol – i henhold til hvilken de almindelige retsregler, der regulerer ansættelsesforhold, og som har til formål at sanktionere misbrug hidrørende fra flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter ved automatisk ændring af den tidsbegrænsede kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt, ikke finder anvendelse inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde, og som sanktion for anvendelsen af flere på hinanden følgende former for misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter inden for denne sektor fastsætter, dels en mulighed for at tildele et minimumsbeløb i erstatning for den lidte skade, idet skaden også kan godtgøres ved hjælp af formodninger, uden at dette berører muligheden for at opnå erstatning for en mere omfangsrig skade, dels en mulighed for at drage lederne af disse fonde til ansvar i tilfælde af grov uagtsomhed eller forsætlig overtrædelse af den nationale lovgivning vedrørende disse kontrakter, forudsat, at disse foranstaltninger gør det muligt at sanktionere det fastslåede misbrug på en effektiv måde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere. Hvis den forelæggende ret finder, at disse foranstaltninger ikke gør det muligt at sanktionere et misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde, påhviler det denne i videst muligt omfang at fortolke sin nationale ret i overensstemmelse med denne bestemmelse med henblik på at sikre den fulde virkning af direktiv 93/13 og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med direktivet.
Sagsomkostninger
74
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:
§ 5 i rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og som er knyttet som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP,
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke er til hinder for en national lovgivning – som fortolket af den øverste nationale domstol – i henhold til hvilken de almindelige retsregler, der regulerer ansættelsesforhold, og som har til formål at sanktionere misbrug hidrørende fra flere på hinanden følgende tidsbegrænsede kontrakter ved automatisk ændring af den tidsbegrænsede kontrakt til en tidsubegrænset kontrakt, ikke finder anvendelse inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde, og som sanktion for anvendelsen af flere på hinanden følgende former for misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter inden for denne sektor fastsætter, dels en mulighed for at tildele et minimumsbeløb i erstatning for den lidte skade, idet skaden også kan godtgøres ved hjælp af formodninger, uden at dette berører muligheden for at opnå erstatning for en mere omfangsrig skade, dels en mulighed for at drage lederne af disse fonde til ansvar i tilfælde af grov uagtsomhed eller forsætlig overtrædelse af den nationale lovgivning vedrørende disse kontrakter, forudsat, at disse foranstaltninger gør det muligt at sanktionere det fastslåede misbrug på en effektiv måde, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at vurdere. Hvis den forelæggende ret finder, at disse foranstaltninger ikke gør det muligt at sanktionere et misbrug af tidsbegrænsede ansættelseskontrakter inden for sektoren for opera- og koncerthusfonde, påhviler det denne i videst muligt omfang at fortolke sin nationale ret i overensstemmelse med denne bestemmelse med henblik på at sikre den fulde virkning af direktiv 93/13 og for at nå et resultat, der er i overensstemmelse med det, der tilsigtes med direktivet.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.