62023CJ0035_RES
Sag C-35/23 (
i
)
Far
mod
Mor
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberlandesgericht Frankfurt am Main)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 20. juni 2024
»Præjudiciel forelæggelse – retligt samarbejde på det civilretlige område – forældreansvar – forordning (EF) nr. 2201/2003 – artikel 10 og 11 – kompetence i sager om ulovlig fjernelse af et barn – barnets sædvanlige opholdssted i en medlemsstat før den ulovlige fjernelse – procedure for tilbagegivelse mellem et tredjeland og en medlemsstat – begrebet »anmodning om tilbagegivelse« – Haagerkonventionen af 25. oktober 1980 om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser«
Retligt samarbejde på det civilretlige område – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – kompetence i sager vedrørende forældreansvar – kompetence i sager om barnebortførelse – kompetence for retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før dets fjernelse – anvendelsesområde – tilbagegivelsesprocedure mellem et tredjeland og en medlemsstat, der er blevet iværksat i henhold til Haagerkonventionen af 1980 uden at føre til en tilbagegivelse – ingen betydning
[Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 2, nr. 11), art. 10, litra b), nr. i), art. 11, stk. 6 og 7, samt art. 60]
(jf. præmis 50-62 og domskonkl. 1)
Retligt samarbejde på det civilretlige område – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – kompetence i sager vedrørende forældreansvar – kompetence i sager om barnebortførelse – kompetence for retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før dets fjernelse – betingelse – anmodning om tilbagegivelse – begreb – en anmodning om tilbagegivelse af barnet til en anden stat end den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før bortførelsen, eller en anmodning om forældremyndighed over det nævnte barn, der er indgivet til retterne i denne første medlemsstat – ikke omfattet
[Rådets forordning nr. 2201/2003, 17. betragtning samt art. 8, stk. 1, art. 10, litra b), nr. i), og art. 11]
(jf. præmis 66, 68-71, 73-79 og 81 samt domskonkl. 2)
Retligt samarbejde på det civilretlige område – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – anmodning om tilbagegivelse af et barn – afgørelse om ikke-tilbagegivelse – oplysnings- og underretningspligt samt den eksigible karakter af den retsafgørelse, hvorved et barn beordres tilbagegivet – anvendelsesområde – tilbagegivelsesprocedure i henhold til Haagerkonventionen af 1980 iværksat mellem et tredjeland og en medlemsstat – ikke omfattet
(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 11, stk. 6-8)
(jf. præmis 83-85 og domskonkl. 3)
Resumé
Domstolen, for hvilken Oberlandesgericht Frankfurt am Main (den regionale appeldomstol i Frankfurt am Main, Tyskland) havde indbragt en præjudiciel forelæggelse, præciserede anvendelsesområdet for visse processuelle bestemmelser, der finder anvendelse i henhold til forordning nr. 2201/2003 (
1
) i tilfælde af en international bortførelse af et barn, som har en tilknytning til et tredjeland.
L blev født i Schweiz i 2014 og har dobbelt tysk og polsk statsborgerskab. Hendes far har siden juni 2013 boet i Schweiz på grund af sit arbejde, mens hendes mor fra januar 2015 til april 2016 boede sammen med L i Tyskland, hvor faren regelmæssigt besøgte dem. I april 2016 flyttede moren og L til Polen, hvor faren i begyndelsen besøgte dem. Fra april 2017 nægtede moren faren at udøve sin ret til samvær. Hun meldte L ind i en børnehave i Polen uden farens samtykke, og meddelte ham, at hun ville blive i Polen med deres datter.
I juli 2017 indgav faren via den schweiziske centralmyndighed (
2
) en anmodning om tilbagegivelse af barnet til Schweiz på grundlag af Haagerkonventionen af 1980 (
3
). En polsk retsinstans gav afslag på denne anmodning med den begrundelse, at faren havde givet et tidsubestemt samtykke til morens og L’s flytning til Polen. Den af faren iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse blev afvist.
Faren forfulgte ikke yderligere en i Tyskland indgivet anden anmodning om tilbagegivelse og anlagde i juli 2018 sag ved en tysk retsinstans med påstand om tildeling af eneforældremyndigheden over barnet, ret til at bestemme barnets bopæl og tilbagegivelse af barnet til dets hjem i Schweiz. Retsinstansen afviste de nævnte påstande på grund af manglende international kompetence. Faren iværksatte appel til prøvelse af denne afgørelse ved den forelæggende ret, idet han gjorde gældende, at de tyske retters kompetence fulgte af artikel 10 og 11 i forordning nr. 2201/2003.
Den forelæggende ret ønskede oplysninger om, hvorvidt disse bestemmelser fandt anvendelse, for så vidt som faren uden positivt udfald havde anlagt en sag om tilbagegivelse af barnet i henhold til Haagerkonventionen af 1980 via centralmyndigheden i Schweiz, som er et tredjeland, der ikke er bundet af forordning nr. 2201/2003. Den besluttede derfor at indgive en anmodning om præjudiciel afgørelse til Domstolen.
Domstolens bemærkninger
For det første udtalte Domstolen sig om anvendelsesområdet for den specielle kompetenceregel i sager vedrørende forældreansvar, der er fastsat i artikel 10 i forordning nr. 2201/2003. I overensstemmelse med denne artikel bevarer retterne i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, i princippet og på visse betingelser deres internationale kompetence.
Hvad angår den »ulovlig[e] fjernelse eller tilbageholdelse af et barn«, som artikel 10 i forordning nr. 2201/2003 er støttet på, fastslog Domstolen indledningsvis, at definitionen af dette begreb (
4
) ikke afhænger af, om indehaveren af forældremyndigheden – nødvendigvis efterfølgende og eventuelt – indleder en på Haagerkonventionen af 1980 støttet sag om tilbagegivelse af barnet.
Dernæst specificerer artikel 10, litra b), nr. i), i forordning nr. 2201/2003 – hvorefter retterne på barnets tidligere sædvanlige opholdssted principielt ikke længere har kompetence, såfremt der ikke inden for en frist på et år er blevet fremsat en anmodning om tilbagegivelse i den medlemsstat, på hvis område barnet er blevet fjernet eller tilbageholdes ulovligt – ikke, at en anmodning om tilbagegivelse skal være fremsat i henhold til Haagerkonventionen af 1980, og den udelukker heller ikke, at den kan være fremsat via en centralmyndighed i et tredjeland. For det første har bestemmelserne i Haagerkonventionen af 1980 i overensstemmelse med artikel 60 i forordning nr. 2201/2003 nemlig ikke forrang for denne forordnings bestemmelser i forbindelserne mellem medlemsstaterne. For det andet er der ikke nogen forpligtelse til at påberåbe sig denne konvention med henblik på at anmode om tilbagegivelse af et barn, idet en tilbagegivelsesprocedure kan støttes på andre regler eller andre aftalebestemmelser, herunder bilaterale.
Endelig kan det ikke tiltrædes – eftersom forordning nr. 2201/2003 ikke fastsætter noget i denne henseende – at anvendelsen af denne forordnings artikel 10 er underlagt anvendelsen af processuelle regler som de i forordningens artikel 11, stk. 6 og 7, fastsatte regler (
5
), hvis hovedformål er at regulere fremsendelsen af og underretningen om oplysninger (
6
).
For det andet bemærkede Domstolen i lyset bl.a. af formålene med forordning nr. 2201/2003, at begrebet »anmodning om tilbagegivelse« som omhandlet i denne forordnings artikel 10, litra b), nr. i), hverken omfatter en anmodning om tilbagegivelse af barnet til en anden stat end den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse, eller en anmodning om forældremyndighed over barnet, der er indgivet til retterne i denne medlemsstat.
For det tredje og sidste præciserede Domstolen, at det af ordlyden af artikel 11 i forordning nr. 2201/2003 klart følger, at denne bestemmelse kun finder anvendelse mellem medlemsstater i kombination med Haagerkonventionen af 1980. Følgelig finder den oplysnings- og underretningspligt, som er fastsat i den nævnte forordnings artikel 11, stk. 6 og 7, samt den eksigible karakter af den afgørelse, der er omhandlet i stk. 8 i nævnte artikel 11, ikke anvendelse i forbindelse med en procedure om tilbagegivelse af et barn, som er blevet gennemført i henhold til den nævnte konvention mellem et tredjeland og den medlemsstat, hvor barnet befinder sig efter en ulovlig fjernelse eller tilbageholdelse.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.
(
1
) – Rådets forordning (EF) nr. 2201/2003 af 27.11.2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1347/2000 (EUT 2003, L 338, s. 1, berigtiget i EUT 2015, L 249, s. 30).
(
2
) – Office fédéral de la justice (forbundsjustitskontoret) i Bern (Schweiz).
(
3
) – Konvention om de civilretlige virkninger af internationale barnebortførelser, indgået i Haag den 25.10.1980 (herefter »Haagerkonventionen af 1980«).
(
4
) – Jf. artikel 2, nr. 11), i forordning nr. 2201/2003.
(
5
) – Forordningens artikel 11 supplerer iværksættelsen af proceduren for tilbagegivelse af barnet i henhold til Haagerkonventionen af 1980.
(
6
) – Der er tale om oplysningerne vedrørende en afgørelse om ikke-tilbagegivelse, der er blevet vedtaget i henhold til artikel 13 i Haagerkonventionen af 1980, og som skal meddeles den kompetente ret i den medlemsstat, hvor barnet havde sit sædvanlige opholdssted umiddelbart før den ulovlige fjernelse eller tilbageholdelse.