Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 5. marts 2026 (1)
Sag C-507/24 P
YS
mod
Rådet for Den Europæiske Union
Europa-Kommissionen
» Appel – regler for institutionerne – forstærket samarbejde om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed – forordning (EU) 2017/1939 – udpegelse af de europæiske anklagere ved Den Europæiske Anklagemyndighed – udpegelse af en af de kandidater, der er indstillet af Den Hellenske Republik – angivelig tilsidesættelse af reglerne for udpegelse af europæiske anklagere – annullationssøgsmål – prøvelse af lovligheden af indstillingen til udnævnelse «
1.        Ved afgørelse (EU) 2023/1335 (2) udpegede Rådet fem »europæiske anklagere ved Den Europæiske Anklagemyndighed« (herefter »europæiske anklagere«), herunder en kandidat, der var indstillet af Grækenland.
2.        En græsk dommer, som ikke var blevet indstillet som kandidat under procedurens nationale fase, anlagde et annullationssøgsmål ved Retten (3) til prøvelse af afgørelse 2023/1335 (4).
3.        Ved kendelse af 8. maj 2024 (herefter »den appellerede kendelse«) fastslog Retten, at den ikke havde kompetence til at tage stilling til gyldigheden af afgørelse 2023/1335, for så vidt som denne afgørelses angiveligt ulovlige karakter var en følge af den ulovlige karakter af en national retsakt, der, i lighed med indstillingen af kandidater til stillingen som europæisk anklager, kun kan prøves af de nationale retsinstanser.
4.        YS har iværksat appel til prøvelse af Rettens kendelse. YS’ appel giver Domstolen lejlighed til at undersøge fordelingen af kompetencerne til domstolskontrol med nationale og EU-retsakter, der indgår i den procedure, der anvendes til udpegelsen af de europæiske anklagere, som er fastlagt i forordning (EU) 2017/1939 (5).
I.      Tvistens baggrund
5.        Tvistens baggrund er beskrevet i den appellerede kendelses præmis 2-12 og kan sammenfattes som følger:
–        Den 27. september 2022 iværksatte de græske myndigheder en udvælgelsesprocedure for anklagere med henblik på udpegelse af tre kandidater til stillingen som europæisk anklager fra den 29. juli 2023.
–        Den 17. oktober 2022 indgav YS sin ansøgning til de græske myndigheder.
–        Ved afgørelse af 20. december 2022 afviste Anotato Dikastiko Symvoulio Politikis kai Poinikis Dikaiosynis (det øverste retsråd for det civilretlige og det strafferetlige område, Grækenland, herefter »det øverste retsråd«) YS’ ansøgning, eftersom YS ikke opfyldte betingelsen i henhold til national lov nr. 4786/2021, eftersom den pågældende ikke havde status som anklager, men derimod som dommer.
–        Ved samme afgørelse udpegede det øverste retsråd på vegne af Den Hellenske Republik tre kandidater til stillingen som europæisk anklager.
–        Den 22. marts 2023 anfægtede YS det øverste retsråds afgørelse ved Symvoulio tis Epikrateias (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Grækenland) (6).
–        I betragtning af de kandidater, som de nationale myndigheder havde indstillet, udarbejdede det udvælgelsespanel (7), der er omhandlet i artikel 14, stk. 3, i forordning 2017/1939, begrundede udtalelser og en rangordning for hver af de kandidater, der var blevet indstillet af de nationale myndigheder, og forelagde dem for Rådet.
–        Efter modtagelse af udvælgelsespanelets forslag vedtog Rådet afgørelse 2023/1335.
II.    Sagen for Retten og den appellerede kendelse
6.        YS nedlagde i sit annullationssøgsmål ved Retten følgende påstande:
–        Afgørelse 2023/1335 annulleres, enten i sin helhed eller for så vidt som den udpeger den kandidat, som Grækenland havde indstillet, som europæisk anklager.
–        Kommissionens undladelse fastslås og »annulleres«, for så vidt som Kommissionen retsstridigt undlod at foretage en kontrol af de græske myndigheders udpegelse af kandidater til stillingen som europæisk anklager.
–        Rådet og Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
7.        Såvel Rådet som Kommissionen har rejst en formalitetsindsigelse mod YS’ appel.
8.        I den appellerede kendelse fastslog Retten, at den ikke har kompetence til at tage stilling til lovligheden af den indstilling af kandidater, som de nationale myndigheder har forelagt for Rådet (8).
9.        Retten støttede sin dom på følgende præmisser i den appellerede kendelse:
–        I præmis 37 gengav Retten præmis 45 og 46 i Berlusconi og Fininvest-dommen (9).
–        I præmis 38 fastslog Retten, at det følger af artikel 16, stk. 2, i forordning 2017/1939, at Rådet har en skønsbeføjelse med hensyn til de kandidater til hvervet som europæisk anklager, som medlemsstaterne har indstillet, hvilken skønsbeføjelse er begrænset til blot en kontrol af de indstillede kandidater på grundlag af betingelserne for udførelsen af opgaverne som europæisk anklager. Domstolen har derimod ikke beføjelse til at undersøge begrundelserne for afslag på ansøgninger, som er blevet forkastet under procedurens nationale fase.
–        Retten fastslog i præmis 39, at det fremgår af kompetencefordelingen mellem de nationale myndigheder og EU-institutionerne inden for det område, der er omhandlet i bestemmelserne i forordning 2017/1939, at en retsakt om udpegelse af kandidater til stillingen som europæisk anklager, som en national myndighed har vedtaget, er bindende for Rådet og er afgørende for indholdet af dets afgørelse, for så vidt som denne afgørelse ikke kan omhandle andre kandidater end dem, som de berørte medlemsstater indstiller.
–        I præmis 40 fastslog Retten, at det ikke tilkommer Retten at undersøge klagepunktet om den angiveligt ulovlige karakter af det øverste retsråds afgørelse, hvorved YS’ ansøgning blev afslået, hvilken domstolskontrol det tilkommer de nationale retsinstanser at foretage på de betingelser, der er anført i samme kendelses præmis 37.
–        Retten vurderede i præmis 41, at YS ikke havde fremført andre argumenter med henblik på at godtgøre, at afgørelse 2023/1335 var ulovlig, og at YS’ annullationspåstande følgelig skulle afvises.
10.      Retten var subsidiært af den opfattelse, at YS ikke havde formået at godtgøre, at den pågældende havde en aktuel eller klar interesse i at anfægte afgørelse 2023/1335. YS’ søgsmålskompetence til at anfægte denne afgørelse afhang af en fremtidig og usikker omstændighed som f.eks. en forudgående annullation af den nationale afgørelse om afslag på den pågældendes ansøgning (10).
III. Appellen og retsforhandlingerne ved Domstolen
11.      YS’ appel indgik til Domstolen den 18. juli 2024.
12.      YS har i sin appel for Domstolen nedlagt følgende påstande:
–        Den appellerede kendelse ophæves.
–        Afgørelse 2023/1335 annulleres, enten i sin helhed eller for så vidt som den udpeger den kandidat, som Grækenland havde indstillet, og ikke YS som europæisk anklager.
–        Rådet og Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
13.      Appellen støttes på to anbringender:
–        Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at den ikke havde kompetence.
–        Retten begik en retlig fejl, da den fastslog, at appellanten ikke havde søgsmålskompetence til at anfægte afgørelse 2023/1335.
14.      Rådet og Kommissionen har nedlagt påstand om frifindelse og om, at YS tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
IV.    Bedømmelse
A.      Formaliteten vedrørende appellen
1.      Anbringender
15.      Selv om Rådet ikke formelt har nedlagt en afvisningspåstand, har det gjort gældende, at YS’ appel blot gentager eller omformulerer de argumenter, der er er blevet fremført i første instans. Ifølge Domstolens praksis kan appellen således ikke antages til realitetsbehandling.
16.      YS har i sin replik gjort gældende, at Rådets indsigelse er åbenbart grundløs, eftersom det fremgår af en næslæsning af appellen, at YS’ argumenter har til formål at rette op på de retlige fejl, som Retten begik.
2.      Bedømmelse
17.      Et appelskrift skal præcist angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (11).
18.      De dele af en appel, som ikke indeholder en argumentation, der har til formål præcist at angive den retlige fejl, den anfægtede afgørelse er behæftet med, og blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, opfylder ikke dette krav og skal afvises fra realitetsbehandling (12).
19.      Derimod kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af fællesskabsretten. Hvis en appellant således ikke kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremsat for Retten, ville appelproceduren nemlig blive berøvet en del af sin betydning (13).
20.      Ved denne appel har YS åbent og i detaljeret grad rejst tvivl om de argumenter, som har foranlediget Retten til at afsige den appellerede kendelse. YS har kritiseret disse argumenter med de nævnte anbringender, der dels vedrører Rettens manglende kompetence til at tage stilling til lovligheden af den indstilling af kandidater, som de nationale myndigheder har forelagt for Rådet, dels YS’ manglende søgsmålskompetence til at anfægte afgørelse 2023/1335.
21.      Således kan appellen efter min opfattelse antages til realitetsbehandling.
B.      Realiteten
1.      Det første appelanbringende
22.      YS har gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå, at den ikke havde kompetence til at tage stilling til lovligheden af den indstilling af kandidater, som de nationale myndigheder har forelagt for Rådet.
a)      Parternes anbringender
23.      YS har gjort gældende, at Retten foretog en urigtig anvendelse af den retspraksis, der følger af Berlusconi og Fininvest-dommen.
24.      Det følger af denne praksis, at fastslåelsen af, hvilken ret der er kompetent til at foretage prøvelse af lovligheden af en medlemsstats udpegelse af kandidater til stillingen som europæisk anklager, afhænger af, om EU-institutionerne har et tilstrækkeligt skøn til at vurdere den pågældende nationale retsakt.
25.      Hvis den nationale retsakt er bindende for EU-institutionerne, er kompetencen således tillagt de nationale retsinstanser. I modsat fald anses den nationale retsakt for at have forberedende karakter, og prøvelsen af dens lovlighed henhører under Unionens retsinstansers kompetence i forbindelse med en kontrol af lovligheden af den endelige retsakt fra Rådet (14).
26.      Efter YS’ opfattelse begik Retten en fejl ved at fastslå, at Rådet er bundet af den nationale indstilling. På den ene side fordi det er utænkeligt, at Rådet ikke skulle kunne forkaste en åbenbart ulovlig indstilling og anmode om indstilling af nye kandidater. På den anden side fordi det ville være absurd at forhindre Rådet i at kontrollere lovligheden af en indstilling, når Rådet, således som Retten har fastslået, har et vidt skøn ved bedømmelsen og sammenligningen af kandidaternes meritter (15).
27.      Ifølge YS indebærer denne omstændighed sammen med udvælgelsespanelets vide beføjelser, at EU-institutionerne er så aktivt inddraget i proceduren, at de ikke kan sidde en åbenlys tilsidesættelse af EU-retten overhørig, som f.eks. en indstilling af kandidater, der er udvalgt efter en national procedure, der ikke overholder legalitetsprincippet.
28.      Rådet og Kommissionen har gjort gældende, at Retten ikke begik den påståede retlige fejl, og at Retten blot har anvendt den retspraksis, der følger af Berlusconi og Fininvest-dommen, korrekt.
b)      Bedømmelse
1)      Proceduren for udpegelse af europæiske anklagere
29.      I henhold til artikel 16, stk. 1, i forordning 2017/1939 indledes proceduren for udpegelse af europæiske anklagere med, at hver medlemsstat indstiller tre kandidater:
–        som er aktive medlemmer af den relevante medlemsstats retsforfølgende myndigheder eller domstole
–        hvis uafhængighed er uomtvistelig, og
–        som besidder de nødvendige kvalifikationer for udpegelse til høje anklagemæssige eller judicielle funktioner i deres respektive medlemsstater, og som har relevant praktisk erfaring med nationale retssystemer, finansielle efterforskninger og med internationalt retligt samarbejde i straffesager.
30.      Opfyldelsen af disse betingelser skal i henhold til artikel 16, stk. 2, i forordning 2017/1939 efterprøves ved en begrundet udtalelse fra det udvælgelsespanel, der er nævnt i samme forordnings artikel 14, stk. 3 (16).
31.      Efter at have modtaget udvælgelsespanelets begrundede udtalelse udvælger og udpeger Rådet én af kandidaterne til hvervet som europæisk anklager i den pågældende medlemsstat, jf. artikel 16, stk. 2, i forordning 2017/1939.
32.      Hvis udvælgelsespanelet finder, at en kandidat ikke opfylder betingelserne for udførelsen af opgaverne som europæisk anklager, er dets udtalelse bindende for Rådet.
33.      Det fremgår af en læsning af disse bestemmelser, at proceduren for udpegelse af europæiske anklagere består af tre faser:
–        I den første, rent nationale, fase indstiller hver enkelt medlemsstat tre kandidater.
–        I den anden fase afgiver det udvælgelsespanel, der er indført ved forordning 2017/1939, en begrundet udtalelse om de indstillede kandidaters kvalifikationer.
–        I den tredje og sidste fase udpeger Rådet en af de kandidater, som udvælgelsespanelet anser for at være egnet.
34.      Der er således tale om en sammensat procedure, hvori udøvelsen af en beslutningsbeføjelse, som alene er tillagt en EU-institution (udpegelse af europæiske anklagere), kræver, at medlemsstaterne forudgående udøver en indstillingsbeføjelse, som de i henhold til EU-retten ligeledes alene er tillagt (indstilling af kandidater til stillingen som europæisk anklager).
2)      Fordelingen af kompetencerne til domstolskontrol med retsakter, der indgår i en sammensat procedure
35.      I Berlusconi og Fininvest-dommen fastslog Domstolen følgende:
–        »En retsakt fra en national myndighed, som indgår i en EU-beslutningsproces, er [...] ikke omfattet af enekompetencen for Unionens retsinstanser, når det af kompetencefordelingen inden for det pågældende område mellem de nationale myndigheder og EU-institutionerne fremgår, at den af de nationale myndigheder udstedte retsakt er en nødvendig del af en procedure for vedtagelse af en EU-retsakt, hvorunder EU-institutionerne kun har et begrænset eller intet skøn, således at den nationale retsakt binder EU-institutionen« (17).
–        »Det tilkommer således de nationale retter at påkende de uregelmæssigheder, som en sådan national retsakt eventuelt er behæftet med, i givet fald ved præjudiciel forelæggelse for Domstolen, på samme betingelser vedrørende prøvelsen, som gælder for enhver anden endelig beslutning, der er truffet af samme nationale myndighed, som vil kunne tænkes at skade tredjemand, og i øvrigt – under henvisning til princippet om effektiv retsbeskyttelse – at antage et søgsmål anlagt til prøvelse deraf til realitetsbehandling, selv om de nationale processuelle regler ikke foreskriver dette i et sådant tilfælde« (18).
36.      I forbindelse med sammensatte administrative procedurer med deltagelse af nationale og EU-myndigheder kan det forekomme, at den nationale myndighed har sin egen specifikke og eksklusive beslutningsbeføjelse, i hvilket tilfælde det kun er de nationale retsinstanser, der har kompetence til at kontrollere lovligheden af denne myndigheds retsakter (19).
37.      Til forskel fra de sammensatte procedurer inden for rammerne af bankunionen (hvor det nationale stadium ganske enkelt er en forberedende fase til det europæiske stadium, og hvor den samlede beslutningsbeføjelse ligger hos EU-institutionen eller ‑organet (20)), har det nationale stadium af proceduren for udpegelse af europæiske anklagere et selvstændigt indhold, for så vidt som de nationale myndigheder træffer afgørelser med bindende virkninger, således som jeg vil forklare i det følgende. Disse afgørelser er alene underlagt de nationale retsinstansers kontrol.
3)      Den retslige kompetence i det omtvistede tilfælde
38.      Retten har lagt til grund, at en retsakt, hvorved en national myndighed indstiller kandidater til stillingen som europæisk anklager, er bindende for Rådet og afgørende for indholdet af dets afgørelse, for så vidt som Rådet ikke kan udpege andre kandidater end dem, som medlemsstaterne har indstillet (21).
39.      YS er derimod af den opfattelse, at den nationale indstilling overlader Rådet et vidt skøn til at efterprøve, om de indstillede kandidater er egnede, og dermed nødvendigvis til at efterprøve lovligheden af den nationale udvælgelsesprocedure (22).
40.      Efter min opfattelse har Kommissionen med rette anført, at appellanten ikke har fortolket præmis 39 i den appellerede kendelse korrekt.
41.      Den nationale retsakt om indstilling af tre kandidater til stillingen som europæisk anklager er nærmere bestemt ikke bindende for Unionen i den forstand, at Unionen nødvendigvis skal udpege en af de indstillede kandidater, men derimod i den forstand, at Rådet ikke kan udpege en kandidat, der ikke indgår i indstillingen.
42.      Beviset herpå er, at hvis Rådet forkaster alle kandidaterne, tilkommer det (alene) den pågældende medlemsstat at indstille nye kandidater (23).
43.      EU-institutionerne kan frit vurdere kandidaternes meritter og er i denne henseende ikke bundet af den nationale indstilling. Dette er de derimod af medlemsstatens afgørelse om at begrænse den række personer, som Rådet kan udpege, til de tre indstillede kandidater, hvilken afgørelse de ikke kan fravige. Denne retsakt i form af en national indstilling, som afgrænser den kontekst, hvori Rådet skal træffe en afgørelse, overlader ikke denne EU-institution et skøn (dvs. at denne retsakt er bindende for Rådet).
44.      Rådet kan med andre ord frit forkaste den nationale indstilling, men kan ikke erstatte eller ændre den. Rådet har ikke kompetence til at indstille kandidater, men derimod alene kompetence til at udpege en af de kandidater, som medlemsstaten har indstillet.
45.      Det er kun de nationale retsinstanser, der kan foretage domstolsprøvelse af en retsakt i form af en indstilling af kandidater (som er bindende for Rådet som anført ovenfor). Det tilkommer derimod Unionens retsinstanser at foretage en kontrol af gyldigheden af Rådets udpegelse af en af de kandidater, som medlemsstaten har indstillet.
46.      Retten begik således ikke en retlig fejl, da den fastslog, at den ikke havde kompetence til at træffe afgørelse om lovligheden af de græske myndigheders indstilling af kandidater til Rådet, eftersom de græske myndigheder har kompetencen i denne henseende.
47.      YS har gjort gældende, at Rådet ikke kan være bundet af en indstilling, der er udarbejdet på grundlag af en åbenlyst ulovlig procedure. YS har givet eksempler til støtte for sit argument, som efter YS’ eget udsagn er ekstreme (24).
48.      Dette argument fra YS beskriver hypotetiske scenarier, der ikke stemmer overens med det i hovedsagen omhandlede (25) og dermed ikke kan påvirke udfaldet af appellen, som er begrænset til de faktiske omstændigheder, som Retten tog i betragtning.
49.      Hvis Domstolen anser det for nødvendigt at tage stilling til dette argument fra YS på trods af dets hypotetiske karakter, bør den efter min opfattelse forkaste det.
50.      Hvis en medlemsstat tilrettelægger en åben udvælgelsesprocedure – hvilket den ikke er forpligtet til i henhold til forordning 2017/1939 – skal den nærmere bestemt gennemføre denne procedure i overensstemmelse med EU-retten.
–        Denne procedure skal for det første overholde forordning 2017/1939, dvs. at den skal være udformet på en måde, der gør det muligt at udpege kandidater, der opfylder de betingelser, der er fastsat i den nævnte forordnings artikel 16, stk. 1.
–        Proceduren skal for det andet, og generelt, overholde de EU-retlige principper og bestemmelser, navnlig forbuddet mod forskelsbehandling.
51.      Denne appel omhandler imidlertid et andet spørgsmål, som er begrænset til gyldigheden af afgørelse 2023/1335 i sig selv. Dette spørgsmål er ikke sammenfaldende med spørgsmålet om, hvem det tilkommer at sikre overholdelse af EU-retten i forbindelse med den nationale indstilling af kandidater til stillingen som europæisk anklager.
52.      Det tilkommer naturligvis ikke Rådet, således som YS har anført, eller Unionens retsinstanser at foretage prøvelse af lovligheden af denne indstilling, eftersom det ifølge den praksis, der følger af Berlusconi og Fininvest-dommen, tilkommer de nationale retsinstanser at prøve lovligheden af nationale retsakter som nævnt ovenfor i tilfælde som dette.
53.      Det ovenstående underbygges af Domstolens afgørelse i en sag, der har en vis lighed med den foreliggende sag: prøvelse af de retsakter, der indgår i proceduren for udnævnelse af en dommer ved Retten. Der er tale om dom af 29. juli 2024, Valančius (26).
54.      Proceduren for udnævnelse af en dommer ved Retten består af tre faser, hvor den første og den anden fase er relevante med henblik på denne appel:
–        I den første fase foreslår den pågældende medlemsstats regering en kandidat til embedet ved at fremsende dette forslag til Generalsekretariatet for Rådet.
–        I den anden fase afgiver det udvalg, der er omhandlet i artikel 255 TEUF, en udtalelse om denne kandidats kvalifikationer til at udøve embedet som dommer ved Retten, henset til kravene i artikel 254, stk. 2, TEUF.
55.      Domstolen, som ikke rejste tvivl om en national rets kompetence til at prøve lovligheden af en indstilling af kandidater til embedet som dommer ved Retten (som blev vedtaget af de nationale myndigheder i procedurens første fase (27)), forsynede den forelæggende ret med en fortolkning af de EU-retlige bestemmelser, som dens anmodning om præjudiciel afgørelse omhandlede.
56.      Ifølge Domstolen tilkommer det den nationale ret at prøve lovligheden af den indstilling af en kandidat til embedet som dommer ved Retten, som de nationale myndigheder har vedtaget i procedurens første fase, hvilken ret skal foretage denne prøvelse »henset til de krav, der er fastsat i [de] bestemmelser« i EU-retten, der omhandler udnævnelsesproceduren (28).
57.      Sammenfattende er Rådet ikke nødvendigvis tvunget til at antage en indstilling, der hidrører fra en procedure, der ikke er i overensstemmelse med EU-retten. Rådet kan derimod støtte sig på den garanti, der følger af en prøvelse af lovligheden af denne indstilling, som eventuelt er blevet efterprøvet af de nationale retsinstanser.
58.      Rådet kan ganske vist støde på indstillinger, hvis udarbejdelse ikke er blevet vurderet af en national retsinstans, enten fordi der ikke forelå en offentlig udvælgelsesprocedure, der kunne gøres til genstand for prøvelse, eller fordi ingen har anfægtet dem. I det første tilfælde er der ingen genstand for prøvelsen (heller ikke for Rådet), og i det andet tilfælde gælder formodningen om, at retsakter vedtaget af offentlige myndigheder, som kan gøres til genstand for domstolsprøvelse, men ikke er blevet anfægtet, er lovlige (29).
59.      Som det er blevet fremhævet, verserer der i denne sag en sag for den nationale ret om lovligheden af det øverste retsråds indstilling. I denne procedure kan det afklares, om den græske procedure for udvælgelse af kandidater til embedet som europæisk anklager skulle have tilladt indstilling af dommere, og ikke kun af medlemmer af de retsforfølgende myndigheder, som kandidater.
2.      Det andet appelanbringende
60.      Med det andet appelanbringende har YS foreholdt Retten, at den begik en retlig fejl ved at fastslå, at YS ikke havde en aktuel eller klar interesse i at anfægte afgørelse 2023/1335.
61.      For så vidt som det første appelanbringende efter min opfattelse skal forkastes, er det ufornødent at behandle det andet.
62.      Hvis Domstolen bekræfter, at Retten ikke havde kompetence til at tage appellantens påstande til følge, udelukker dette nærmere bestemt, at alle andre appelanbringender kan behandles.
63.      Jeg vil imidlertid behandle det andet appelanbringende for det tilfælde, at Domstolen tager det første til følge.
a)      Parternes anbringender
64.      YS har anført følgende:
–        Såfremt det første appelanbringende tages til følge, betyder det, at Retten har kompetence til at foretage en »fornyet prøvelse« af afgørelse 2023/1335, herunder »det øverste retsråds forberedende retsakt/afgørelse«. En eventuel konklusion fra Retten, hvorefter det øverste retsråds afgørelse er ulovlig, vil føre til, at afslaget på YS’ ansøgning annulleres (30).
–        Ved at betinge søgsmålskompetencen til at anfægte afgørelse 2023/1335 af, at en national retsinstans forudgående har annulleret afslaget på YS’ ansøgning, fratages den pågældende retten til effektiv retsbeskyttelse, eftersom fristen for at indbringe en sag for Retten til prøvelse af den nævnte afgørelse allerede var udløbet ved afslutningen af den nationale retssag.
–        Der er risiko for, at den nationale ret, som sagen til prøvelse af det øverste retsråds afgørelse er indbragt for, ikke forelægger Domstolen et præjudicielt spørgsmål.
–        En krænkelse af YS’ ret til effektiv retsbeskyttelse kan ikke afhjælpes ved et erstatningssøgsmål.
65.      Rådet og Kommissionen har nærmere bestemt gjort gældende, at Retten har anvendt Domstolens praksis vedrørende søgsmålskompetence til at anlægge annullationssøgsmål korrekt.
b)      Bedømmelse
66.      Retten var som nævnt subsidiært af den opfattelse, at YS ikke havde formået at godtgøre, at den pågældende havde en aktuel eller klar interesse i at anfægte afgørelse 2023/1335.
67.      Retten, som støttede sig på sin hidtidige praksis (31), fremhævede, at et annullationssøgsmål, der anlægges af en fysisk person, kun kan admitteres, såfremt sagsøgeren har en retlig interesse i, at den pågældende retsakt annulleres. En sådan interesse foreligger kun, såfremt en annullation af den anfægtede retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, og søgsmålet således med sit resultat kan tilføre parten en fordel.
68.      På denne baggrund fastslog Retten, at YS’ søgsmålskompetence til at anfægte afgørelse 2023/1335 afhang af en fremtidig og usikker omstændighed som f.eks. en forudgående annullation af den nationale afgørelse om afslag på den pågældendes ansøgning om at deltage i udvælgelsesprocedurens nationale fase. Denne afgørelse var endnu ikke blevet truffet af den nationale ret i en sag, som stadig verserede.
69.      Denne opfattelse er efter min opfattelse ikke korrekt. Efter min opfattelse havde YS søgsmålskompetence til at anfægte afgørelse 2023/1335, idet den pågældende efter at have forsøgt at deltage i den procedure, der udmøntede sig i denne afgørelse, havde en interesse i, at den blev erklæret ugyldig.
70.      En ugyldighedserklæring af afgørelse 2023/1335 kunne medføre en fordel for YS (deltagelse i en ny udvælgelsesprocedure), for så vidt som Retten ville tiltræde den pågældendes argumenter om Rådets forpligtelse til at foretage prøvelse af det øverste retsråds afgørelse.
71.      Hvis det lægges til grund (hvilket det ikke gør), at Retten har kompetence til at tage stilling til lovligheden af udvælgelsesprocedurens nationale fase og dermed til (indirekte) at træffe afgørelse om det øverste retsråds afgørelse, hersker der med andre ord efter min opfattelse ingen tvivl om, at YS ville have søgsmålskompetence til at anfægte afgørelse 2023/1335.
72.      En eventuel konklusion fra Retten, hvorefter det øverste retsråds afgørelse ikke var i overensstemmelse med artikel 16, stk. 1, i forordning 2017/1939 (hvorefter kandidater til hvervet som europæisk anklager skal være aktive medlemmer af medlemsstaternes retsforfølgende myndigheder eller domstole), ville nærmere bestemt indebære, at den nationale procedure ville blive genoptaget på betingelser, som i det mindste ville gøre det muligt for YS at indgive sin ansøgning. I dette scenario ville en kandidat, der er blevet forbigået i udvælgelsesprocedurens nationale fase, have søgsmålskompetence til at anfægte den endelige afgørelse i proceduren i sin helhed (dvs. afgørelse 2023/1335).
C.      Sagsomkostninger
73.      I henhold til artikel 184 i Domstolens procesreglement og i overensstemmelse med Rådets og Kommissionens påstand bør YS tilpligtes at betale sagsomkostningerne i denne instans.
V.      Forslag til afgørelse
74.      På baggrund af det ovenstående foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
»–      Appellen forkastes.
–      YS betaler sagsomkostningerne.«
1 –      Originalsprog: spansk.
2 –      Rådets afgørelse af 27.6.2023 om udpegelse af de europæiske anklagere ved Den Europæiske Anklagemyndighed (EUT 2023, L 166, s. 116).
3 –      Sagen YS mod Rådet og Kommissionen (T-411/23, EU:T:2024:310).
4 –      Annullationssøgsmålet var ligeledes anlagt til prøvelse af konstateringen af, at Kommissionen retsstridigt havde undladt at indlede en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik. Appellen omhandler kun den del af afgørelsen, der vedrører påstanden om annullation af afgørelse 2023/1335. Den vedrører således ikke afvisningen af det undladelsessøgsmål, der var blevet anlagt i henhold til artikel 265 TEUF.
5 –      Rådets forordning af 12.10.2017 om gennemførelse af et forstærket samarbejde om oprettelse af Den Europæiske Anklagemyndighed (»EPPO«) (EUT 2017, L 283, s. 1).
6 –      Resultatet af denne anfægtelse var ikke kendt den 8.5.2024, da Retten afsagde den appellerede kendelse (præmis 44 i den appellerede kendelse).
7 –      Rådets gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/1696 af 13.7.2018 om reglerne for det udvælgelsespanels funktionsmåde, der er omhandlet i artikel 14, stk. 3, i forordning (EU) 2017/1939 (EUT 2018, L 282, s. 8).
8 –      Desuden afviste Retten påstanden om, at Kommissionen handlede retsstridigt ved ikke at indlede en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik (den appellerede kendelses præmis 25-32). YS har ikke iværksat appel til prøvelse af denne del af den appellerede kendelse.
9 –      Dom af 19.12.2018, Berlusconi og Fininvest (C-219/17, EU:C:2018:1023, herefter »Berlusconi og Fininvest-dommen«).
10 –      Præmis 42-46 i den appellerede kendelse.
11 –      Dom af 23.1.2019, Deza mod ECHA (C-419/17, EU:C:2019:52, præmis 93). Retsgrundlaget for denne praksis er artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol samt artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
12 –      Dom af 4.7.2000, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen (C-352/98 P, EU:C:2000:361, præmis 35), og kendelse af 19.9.2019, Renew Consorzio Energie Rinnovabili mod Kommissionen og Italien (C-325/19 P, EU:C:2019:768, præmis 20).
13 –      Dom af 7.7.2005, Le Pen mod Parlamentet (C-208/03 P, EU:C:2005:429, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
14 –      Punkt 21 i appelskriftet.
15 –      Punkt 28 i appelskriftet med henvisning til Rettens dom af 12.1.2022, Verelst mod Rådet (T-647/20, EU:T:2022:5, præmis 122).
16 –      Udvælgelsespanelets funktionsmåde er fastsat i bilaget til gennemførelsesafgørelse (EU) 2018/1696. Ifølge dette bilags regel VI, stk. 2, gennemgår udvælgelsespanelet de indstillede kandidaters ansøgninger under hensyntagen til de krav, der er fastsat i artikel 16, stk. 1, i forordning 2017/1939. På grundlag af gennemgangen af ansøgningerne og forløbet af samtalerne afgiver udvælgelsespanelet en begrundet udtalelse om ansøgernes kvalifikationer til at udføre en europæisk anklagers opgaver og tilkendegiver udtrykkeligt, om en given ansøger opfylder betingelserne i artikel 16, stk. 1, i forordning 2017/1939 (regel VII, stk. 2, første afsnit). Såfremt indstillede kandidater ikke opfylder disse betingelser, anmoder udvælgelsespanelet den berørte medlemsstat om at indstille et tilsvarende antal nye kandidater (regel VII, stk. 2, andet afsnit). Endelig rangordner udvælgelsespanelet ansøgerne i forhold til deres kvalifikationer og erfaring, hvilken rangordning er udtryk for udvælgelsespanelets prioritering og ikke er bindende (regel VII, stk. 2, tredje afsnit).
17 –      Berlusconi og Fininvest-dommen, præmis 45.
18 –      Berlusconi og Fininvest-dommen, præmis 46.
19 –      Dom af 29.1.2020, GAEC Jeanningros (C-785/18, EU:C:2020:46, præmis 25): »Henset til den beslutningsbeføjelse, der således tilkommer de nationale myndigheder i forbindelse med denne kompetencefordelingsordning [i forbindelse med en procedure med henblik på registrering af en beskyttet oprindelsesbetegnelse], tilkommer det alene de nationale retsinstanser at træffe afgørelse om lovligheden af retsakter, der er vedtaget af disse myndigheder, såsom retsakter vedrørende ansøgninger om registrering af en betegnelse, der udgør et nødvendigt stadium for vedtagelsen af en EU-retsakt, når EU-institutionerne kun har et begrænset eller intet skøn med hensyn til denne retsakt.«
20 –      Dette var den sammenhæng, hvori Berlusconi og Fininvest-dommen blev afsagt.
21 –      Den appellerede kendelse, præmis 39.
22 –      Punkt 6 i YS’ replik.
23 –      Regel VII, stk. 2, andet afsnit, i bilaget til gennemførelsesafgørelse 2018/1696.
24 –      F.eks. hvis en medlemsstat begrænser sin indstilling til »personer, som, ud over at have den nødvendige viden, f.eks. har status som gartnere« (punkt 24 i appelskriftet); indstiller »simple jurister eller advokater, som ikke er medlemmer af de retsforfølgende myndigheder eller domstolene (punkt 25 i appelskriftet), afholder »et udbud med henblik på at vælge en kandidat [...]« (punkt 4 i replikken) eller endelig offentliggør en indkaldelse af interessetilkendegivelser, der indebærer forskelsbehandling på grundlag af køn (ibidem).
25 –      Den (angiveligt) ulovlige karakter af den græske procedure med henblik på udpegelse af europæiske anklagere har ingen forbindelse med de omstændigheder, som YS har givet eksempler på i sin appel. Der er ikke antaget ansøgninger fra hverken gartnere eller advokater, stillingerne er ikke blevet gjort til genstand for et udbud, og der er ingen tegn på forskelsbehandling på grundlag af køn.
26 –      Sag C-119/23 (EU:C:2024:653, herefter »Valančius-dommen«).
27 –      Valančius-dommen, præmis 29.
28 –      Valančius-dommen, præmis 38.
29 –      Disse situationer bevæger sig atter ind på et område, der ikke er omfattet af denne appel.
30 –      Punkt 41 i appelskriftet.
31 –      Præmis 42 i den appellerede kendelse henviser til præmis 30 og 31 i Rettens kendelse af 17.12.2020, IM mod EIB og FEI (T-80/20, EU:T:2020:636), som henviser til præmis 134 og 135 i dom af 13.9.2011, Dredging International og Ondernemingen Jan de Nul mod EMSA (T-8/09, EU:T:2011:461). Følgende fremgår af præmis 134 i sidstnævnte dom: »Når en bydendes bud afvises inden det trin, som går forud for beslutningen om tildeling af kontrakten, således at det ikke sammenlignes med de andre bud, er den omhandlede bydendes interesse i at anlægge et søgsmål til prøvelse af beslutningen om tildeling af kontrakten underlagt en annullation af beslutningen om afvisning af hans bud. Det er således kun, hvis sidstnævnte beslutning annulleres, at en annullation af beslutningen om tildeling af kontrakten i givet fald kan have retsvirkninger for den bydende, hvis bud er blevet afvist inden det trin, som går forud for beslutningen om tildeling af kontrakten, og tilføre ham en fordel ved at ophæve en beslutning, der er truffet efter en sammenligning, som med urette ikke omfattede hans bud«.