61985C0232
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. FEDERICO MANCINI
fremsat den 8. oktober 1986 (
*1
)
Høje Domstol.
1.
Den 29. januar 1982 skrev J. V. Becker, som er midlertidigt ansat i lønklasse A 5, og som siden 1981 har været ansat i afdelingen »Datateknik« ved Kommissionen, til generaldirektøren for administrationen, Morel, og anmodede denne om at tage hans status op til fornyet overvejelse med henblik på hans eventuelle udnævnelse til tjenestemand i stillingsgruppe A 5/A 4. Becker nævnte indledningsvis, at personalekontoret havde givet ham meddelelse om, at ansatte på hans niveau normalt blev udnævnt i lønklasse A 6, og gjorde herefter opmærksom på, at han efter at have afsluttet sine studier i økonomi havde erhvervet en betydelig erfaring inden for EDB (1969-1975), hvorefter han tiltrådte tjenesten ved Kommissionen og var medarbejder i kabinetterne hos kommissærerne Borschette og Vouel indtil 1981. Da han fratrådte sin stilling i sidstnævnte kabinet, fik han løfte om, at han ville blive fastansat i lønklasse A 5. »På baggrund af det ovenfor anførte — således slutter han sin skrivelse — ... og de ansvarsområder, jeg har i min nuværende stilling... håber jeg — selv om jeg er villig til i sidste instans at acceptere den foreslåede løsning... — at De kan finde en mulighed for at fastansætte mig i lønklasse A 5 efter én af de gældende ansættelsesprocedurer.«
Den 4. juli 1983 indgav Becker ansøgning til udvælgelsesprøve KOM/339/82 vedrørende en stilling som fuldmægtig i stillingsgruppe A 7/A 6 i den afdeling, hvor han allerede arbejdede. Ansøgningen var vedlagt en skrivelse, hvori det blandt andet hedder: Da jeg på nuværende tidspunkt ikke har andre muligheder — sådan læser jeg det — »skal jeg gøre opmærksom på, ... at vedlagte ansøgning på ingen måde betyder, at jeg giver afkald på erhvervede rettigheder«. Min skrivelse af 29. januar 1982 blev ganske vist »besvaret med, ... at der for eftertiden kun ville blive gjort undtagelse fra reglen om, at fastansættelse sker i de første lønklasser, med hensyn til stillinger som chef for særlige tjenestegrene eller lignende stillinger. Jeg må imidlertid konstatere, at administrationen netop har offentliggjort flere interne udvælgelsesprøver på grundlag af kvalifikationsbeviser i lønklasserne A 5/A 4 og A 3 med henblik på, at forholdene for ansatte inden for forskningen... bringes i orden. Mutatis mutandis er jeg i en tilsvarende situation, hvorfor jeg konkret er udsat for en urimelig behandling«.
Efter at have bestået udvælgelsesprøven blev Becker den 6. februar 1984 udnævnt til tjenestemand på prøve og indplaceret i lønklasse A 6, løntrin 5. Men dermed var problemerne ikke løst. Få måneder senere udskrev Kommissionen nemlig tre interne udvælgelsesprøver vedrørende stillingsgruppe A 5/A 4; herefter indgav Becker en ansøgning til ansættelsesmyndigheden i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 1, hvori han krævede at blive indplaceret i lønklasse A 5, idet offentliggørelsen af de nævnte udvælgelsesprøver efter hans opfattelse var bevis for, at personalekontoret havde givet ham fejlagtige oplysninger med hensyn til mulighederne for fastansættelse i en lønklasse, der er højere »end de første lønklasser i stillingsgruppen«. Ansættelsesmyndigheden afviste ansøgningen og den derpå følgende klage. Herefter anlagde Becker sag ved Domstolen den 23. juli 1985. Han har nedlagt påstand om, at:
a)
Kommissionens afgørelse vedrørende hans klage annulleres;
b)
det statueres, at Kommissionen har pligt til at behandle ham på samme måde som andre tjenestemænd;
c)
Kommissionen tilpligtes at erstatte hans tab.
2.
Kommissionen har indledningsvis påstået sagen afvist; ifølge Kommissionen er sagen i det væsentlige anlagt til prøvelse af den afgørelse af 6. februar 1984, hvorved Becker blev udnævnt til fuldmægtig på prøve i lønklasse 6 og ikke i lønklasse 5, således som han havde krævet det ved flere lejligheder. Klagen af 30. november 1984 er således indgivet for sent, og den omstændighed, at ansættelsesmyndigheden alligevel har realitetsbehandlet en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1, »kan ikke medføre... at en endeligt prækluderet søgsmålsadgang genoplives« (jfr. dom af 12. juli 1984, sag 227/83, Moussis mod Kommissionen, Sml. s. 3133, præmis 13).
Heroverfor har sagsøgeren anført, at der foreligger en ny faktisk omstændighed: således blev han først klar over, at han var udsat for forskelsbehandling, da Kommissionen udskrev tre udvælgelsesprøver, der fuldstændig svarede til den, han havde deltaget i, med henblik på besættelse af stillinger i stillingsgruppe A 5/A 4. Den omstændighed, som bestemt er »forskellig« fra de omstændigheder, hvorunder hans ansættelse fandt sted, foranledigede ham til at anmode om en ændring af sin egen indplacering og at indgive en klage den 30. i samme måned, efter at hans ansøgning var blevet afvist den 6. november 1984. Ses hændelsesforløbet på den måde, er den administrative procedure forløbet under overholdelse af fristerne; ifølge sagsøgeren er der derfor ingen begrundelse for, at Domstolen afviser sagen.
3.
Jeg skal først pege på, at ifølge Domstolens dom af 30. maj 1984, sag 326/82, Aschermann mod Kommissionen, Sml. s. 2253, præmis 13, er ansættelsesmyndigheden »ikke forpligtet til at tage en beslutning, der ikke længere kan anfægtes, op til fornyet overvejelse, medmindre der foreligger en væsentlig ny omstændighed«. I den foreliggende sag er der ikke tvivl om, at det er afgørelsen af 6. februar 1984, der er omtvistet, og at Becker ikke anfægtede den inden for de fastsatte frister. Tilbage står derfor det spørgsmål, om den omstændighed, sagsøgeren har påberåbt sig i replikken, er en ny omstændighed og er væsentlig, således som det kræves i henhold til den nævnte dom.
Efter min opfattelse er dette ikke tilfældet. Jeg må dog indrømme, at når Kommissionen efter udnævnelsen af Becker udskrev tre interne udvælgelsesprøver, som på de samme betingelser førte til, at de ansøgere, der bestod udvælgelsesprøverne, blev indplaceret i en højere lønklasse, har den forskelsbehandlet ham. Det står imidlertid fast, at han allerede på det tidspunkt, hvor hans egen udvælgelsesprøve blev afholdt, netop klagede over en sådan forskelsbehandling (»administrationen — som det hedder i hans skrivelse — har netop offentliggjort flere interne udvælgelsesprøver på grundlag af kvalifikationsbeviser i lønklasserne A 5/A 4 og A 3..., hvorfor jeg konkret er udsat for en urimelig behandling«). Det kan derfor udelukkes, at offentliggørelsen i 1984 i hans øjne kunne være en »ny omstændighed«, der kunne påvirke hans retsstilling og således berettige en ændring af hans indplacering.
På baggrund heraf og henset til, at de i vedtægten fastsatte klage- og søgsmålsfrister er præceptive og har til formål at »tilvejebringe klarhed og retssikkerhed« (jfr. dommen i ovennævnte Moussis-sag, præmis 12), skal jeg foreslå, at sagen afvises.
4.
Såfremt Domstolen ikke måtte være enig heri, må den i det mindste efter min opfattelse frifinde sagsøgte. For det første har sagsøgeren nedlagt påstand om, at Kommissionens afgørelse vedrørende hans klage annulleres, da den ikke indeholder en begrundelse; ifølge sagsøgeren har ansættelsesmyndigheden ikke forklaret, med hvilken begrundelse den afviste Becker's ansøgning. Efter min opfattelse er ansættelsesmyndighedens svar fyldestgørende: »institutionen — som det hedder i dens svar — er eneansvarlig for tjenestegrenenes organisation, som den kan regulere og ændre efter behov«; og »den omstændighed, at en tjenestemand udfører opgaver på et højere niveau end det, der svarer til hans lønklasse... er ikke i sig selv tilstrækkelig« til en ændret indplacering. Det er næppe nødvendigt at understrege, at de nævnte udtryk er en tro gengivelse af de udtryk, der er anvendt i Domstolens faste praksis (domme af 12. juli 1973, sag 28/72, Tontodonati mod Kommissionen, Sml. s. 779, præmis 8, og af 14. juli 1977, sag 61/76, Geist mod Kommissionen, Sml. s. 1419, præmis 38).
Sagsøgeren har dernæst nedlagt påstand om, at det statueres, at Kommissionen har pligt til at overholde principperne om ligebehandling og om den berettigede forventning. Med hensyn til det første punkt har sagsøgeren anført, at der var stor overensstemmelse mellem de arbejdsopgaver, der var beskrevet i meddelelsen om hans udvælgelsesprøve (lønklasse A 6) og de arbejdsopgaver, der var forbundet med de stillinger, der efterfølgende blev opslået ledige i stillingsgruppe A 5/A 4. Becker har desuden anført, at han siden han tiltrådte tjenesten, har udført arbejdsopgaver svarende til stillingerne i den højere lønklasse. Når henses til ovennævnte domme, er det imidlertid klart, at de nævnte anbringender ikke kan lægges til grund. Hertil kommer, at ansøgerne til de udvælgelsesprøver, der efter Becker's opfattelse var udtryk for forskelsbehandling af ham, blandt andet skulle godtgøre, at de havde »en betydelig erfaring med henblik på arbejdets udførelse« (min understregning). Dette krav blev imidlertid ikke stillet i forbindelse med den udvælgelsesprøve, sagsøgeren bestod. Den af sagsøgeren påståede overensstemmelse foreligger således ikke.
For så vidt angår princippet om den berettigede forventning, har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen ikke holdt sit løfte om at fastansætte ham i lønklasse A 5. Hertil må jeg dog bemærke, at søgsmålet vedrører institutionens afvisning af at indplacere Becker i den nævnte lønklasse. Da søgsmålet er anlagt til prøvelse af den afgørelse (som i mellemtiden er blevet endelig), hvorved Becker blev udnævnt til tjenestemand i lønklasse A 6, kan argumentet ikke gøres gældende.
5.
I lyset af ovennævnte bemærkninger skal jeg derfor foreslå, at sagen afvises, eller at der i det mindste afsiges frifindelsesdom i den sag, J. V. Becker har anlagt mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, og at hver part pålægges at bære sine omkostninger, jfr. procesreglementets artikel 70.
(
*1
) – Oversat fra italiensk.