ESIMESE ASTME KOHTU OTSUS (esimene koda)9. november 1995(*)Tollimaksude tagasimaksmine – Võistlevuse põhimõte – EriolukordKohtuasjas T‑346/94_France-aviation,
Prantsuse õiguse alusel asutatud äriühing, asukoht: Châteaufort,
(Prantsusmaa), esindaja: advokaat Jean-Claude Cavaillé, Lyon,
kohtudokumentide kättetoimetamise aadress: Guy Arendt’i büroo, avenue
Guillaume 62, Luxembourg_hageja_versusEuroopa Ühenduste Komisjon,
esindajad: vanem õigusnõunik Richard Wainwright ja komisjoni juures
tegutsev liikmesriigi ametnik Jean‑Francis Pasquier, kohtudokumentide
kättetoimetamise aadress: õigustalituse ametnik Carlos Gómez de la Cruz,
Centre Wagner, Kirchberg_kostja_mille
esemeks on nõue tühistada komisjoni 18. juuli 1994. aasta
otsus REM 4/94, milles vastusena Prantsuse Vabariigi taotlusele
tuvastatakse, et impordimaksude tagasimaksmine ei ole hageja puhul
põhjendatud_EUROOPA ÜHENDUSTEESIMESE ASTME KOHUS (esimene koda)_koosseisus: kohtunik H. Kirschner koja esimehe ülesannetes, kohtunikud A. Kalogeropoulos ja V. Tiili_kohtusekretär : H. Jung_arvestades kirjalikus menetluses ja 27. septembri 1995. aasta kohtuistungil esitatut_on teinud järgmiseotsuse Õiguslik raamistik ja vaidluse aluseks olevad asjaolud1        Hageja,
kelle põhitegevusalaks on tsiviil- ja sõjalise otstarbega kerglennukite
tehniline hooldus, impordib alates 1980. aastast Prantsusmaale
õhusõidukite seadmeid ja varuosi. Imporditud kaubad kuuluvad ühise
tollitariifistiku eri alamrubriikidesse sõltuvalt sellest, kas need on
mõeldud kasutamiseks tsiviilotstarbel (tollimaksuvabad) või sõjalisel
otstarbel (maksustatakse tollimaksuga).2        Poolte
vahel puudub vaidlus selle üle, et enamiku kõne all olevate osade
importimisel on hagejal võimatu eelnevalt kindlaks määrata, mis
otstarbel neid hiljem kasutatakse, st kas need monteeritakse tsiviil-
või sõjaõhusõidukitele. Seetõttu ei ole ta kõnealuste osade tarvis
kunagi saanud ega taotlenud komisjoni 9. detsembri 1987. aasta
määruse (EMÜ) nr 4142/87, millega määratakse kindlaks impordil
kohaldatava tariifse sooduskorra tingimused teatava kauba puhul selle
lõppkasutuse tõttu (EÜT L 387, lk 81; edaspidi „määrus
nr 4142/87”), artikli 3 lõikes 1 ette nähtud kirjalikku
luba, mis oleks olnud eeltingimus hageja poolt kasutatud osade
importimiseks tollimaksuvabalt nende „tsiviilotstarbe” tõttu.3        Selles
olukorras lubas Prantsuse toll esialgu, et hageja deklareerib kõik
imporditud osad sõltumata nende lõppkasutusest kui
„tsiviilotstarbelised”, deklareerides sõjalisel otstarbel kasutatud ja
seega tollimaksuga maksustatavad osad regulaarselt tagantjärele.4        Nagu
selgub toimikust, teatas Prantsuse toll 1988. aastal hagejale, et
see, kui hageja impordib osi tollimaksuvabalt ja maksab tasumisele
kuuluva tollimaksu tagantjärele, ei ole rahuldav toimimisviis. Ta
meenutas hagejale viimase poolt sama aasta algul võetud kohustust võtta
kasutusele arvuti teel juhitav eratolliladu, sest selline lahendus
võimaldaks hagejal deklareerida iga osa vastavalt selle tsiviil- või
sõjalisele otstarbele laost välja viimise hetkel. Nimelt on nõukogu
25. juuli 1988. aasta määruse (EMÜ) nr 2503/88
tolliladude kohta (EÜT L 225, lk 1) kohaselt tolliladu
mõeldud muu hulgas selleks, et aidata ettevõtjaid, kes ei tea
ühendusevälise kauba lõppkasutust või kes ei soovi veel selle kauba
lõppkasutust kindlaks määrata.5        Oma
26. detsembri 1988. aasta kirjas taotles hageja tõesti
eratollilao avamist oma ruumides, mis asusid lennujaamas. Et aasta
hiljem ei olnud see taotlus veel rahuldatud, kinnitas Prantsuse toll oma
28. novembri 1989. aasta kirjas, et kohaldatakse tollimaksude
tagantjärele tasumise meetodit, mida kasutati varasematel aastatel,
lisades, et „arvestades raskusi, mis tulid ette […] eratollilao
kasutusse võtmisel, ei kohaldata käesoleval juhul mingit karistust”.6        Hageja
pöördus 25. juuni 1991. aasta kirjaga pädeva tolliasutuse poole,
taotledes uuesti eratollilao avamist. Piirkonna tollidirektor viitas
2. oktoobri 1991. aasta kirjas selles valdkonnas esinevatele
raskustele, mis on seotud ladude kohta käivate eeskirjade muutmisega.
Lõpuks andis piirkonna tollidirektor 16. aprilli 1992. aasta
kirjas hagejale loa taotletud lao pidamiseks. Asi anti senini pädevalt
tolliasutuselt üle teisele tolliasutusele; siiski saatis eelnimetatud
direktor hagejale 20. oktoobri 1992. aasta kirjaga esialgse
loa lisatingimuse. Tolliladu võeti kasutusele alles 1. jaanuaril
1993 ja hageja süüdistab selles viivituses eespool kirjeldatud
„haldusmenetluse aeglust”.7        Varem
oli pädev tolliasutus 12. juuni 1990. aasta kirjas hagejale
teatanud, et senini tema suhtes kohaldatud tariifne sooduskohtlemine
lõpeb alates 1. juulist 1990, kuna hageja ei ole täitnud oma
kohustust võtta 1990. aastaks kasutusele nimetatud tolliladu. Seega
pidi hageja suunama kõik oma imporditud kaubad vabasse ringlusse ja
tasuma neilt kaupadelt kohe kõik tollimaksud, kaasa arvatud need, mis
puudutasid osi, mida kasutati hiljem „tsiviilotstarbel”. Eespool
mainitud kirjas on selle kohta järgmine lause: „Nüüdsest olete te
kohustatud esitama majandusaasta lõpul õhusõidukite tsiviilotstarbeks
kasutatud osadelt tasutud tollimaksude ja lõivude tagasimaksmise
taotluse.”8        Esimese
tagasimaksmise taotluse peale, mille hageja esitas oktoobris 1991,
vastas piirkonna tollidirektor hagejale 23. detsembri
1991. aasta kirjas, et „tagasimaksmine on põhimõtteliselt
võimalik”, täpsustades, et pädeva ametiasutuse kontrolli tarvis tuleb
esitada teatavad tõendavad dokumendid. Seejärel esitas hageja
12. juulil 1993 tollile nende tollimaksude tagasimaksmise taotluse,
mis ta tasus 1990., 1991. ja 1992. aastal imporditud osadelt, mis
monteeriti hiljem tsiviilõhusõidukitele. Täpne taotletud summa, mis
täpsustati alles hiljem, oli 1 610 338 Prantsuse franki.
Prantsuse ametiasutused ega komisjon seda summat ega selle arvutamise
meetodit ei vaidlustanud.9        Tolli-
ja kaudsete maksude peadirektoraat juhtis 4. jaanuari
1994. aasta kirjas hageja tähelepanu asjaolule, et ajal, kui
kõnealused imporditud kaubad kasutusele võeti, puudus hagejal luba
kasutada lõppkasutuse tariifset sooduskorda, nii et tollimaksud, mis ta
oli tasunud, kuulusid määruse nr 4142/87 sätete põhjal seaduse
alusel tasumisele. Peadirektoraat teavitas hagejat ka sellest, et võttes
arvesse selle juhtumi asjaolusid, oli ta otsustanud edastada
tagasimaksmise taotluse Euroopa Ühenduste Komisjonile nõukogu
2. juuli 1979. aasta määruse (EMÜ) nr 1430/79 impordi- ja
ekspordimaksude tagasimaksmise või vähendamise kohta
(EÜT L 175, lk 1) artikli 13, muudetud nõukogu
7. oktoobri 1986. aasta määrusega (EMÜ) nr 3069/86,
millega muudetakse määrust nr 1430/79 (EÜT L 286,
lk 1), lõike 1 (edaspidi „artikkel 13”) alusel, mis
sätestab:„Imporditollimaksu võib tagasi
maksta või seda vähendada muudes kui osades A–D nimetatud
eriolukordades, mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul asjaomast
isikut ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses […]”.10      Prantsuse
eelarveminister edastas 4. veebruari 1994. aasta kirjaga
hageja toimiku komisjonile menetlusnormi alusel, mis sisaldub komisjoni
2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega
kehtestatakse rakendussätted nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta
määrusele (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse
tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1), (EÜT L 253,
lk 1; edaspidi „määrus nr 2454/93”) artiklis 905. See säte
asub peatükis, kus loetletakse teatavad tüüpilised eriolukorrad, mille
puhul tagasimaksmise tingimusi peetakse täidetuks või mille puhul on
tagasimaksmine automaatselt välistatud. Kui siseriiklike ametiasutuste
arvates on tegemist mõnega neist olukordadest, on neil pädevus
otsustada, kas tagasimaksmist lubada või mitte. Seevastu juhul kui
siseriiklikud ametiasutused ei saa sellist otsust teha ja kui taotlusega
on kaasas tõendid, mis võivad tagasimaksmist õigustada, peavad nad
saatma juhtumi otsuse tegemiseks komisjonile, kusjuures komisjonile
saadetud toimikus peavad olema kõik tõendid, mis on vajalikud esitatud
juhtumi täielikuks uurimiseks.11      Kui
ilmneb, et liikmesriigi poolt komisjonile edastatud teave on ebapiisav,
võib viimane nõuda lisateavet. Pärast tollimaksuvabastuste komitee
raames kõnealuse juhu läbivaatamiseks kokkutulnud liikmesriikide
esindajatest koosneva ekspertrühmaga konsulteerimist otsustab komisjon,
kas läbivaadatud eriolukord on aluseks tollimaksude tagasimaksmisele või
mitte (artikkel 907). Asjaomasele liikmesriigile teatatakse
sellest otsusest ning selle otsuse põhjal otsustavad siseriiklikud
ametiasutused, kas rahuldada asjaomase isiku taotlus
(artikkel 908).12      Prantsuse
eelarveminister lisas 4. veebruari 1994. aasta kirjale
kaheleheküljelise toimiku, milles kirjeldati hagejaga seotut
ajavahemikul 1990–1992, viitamata tollivormistuse korrale, mida hageja
suhtes kohaldati enne 1990. aastat, tollivormistuse korra
1990. aasta juulis kehtestatud muudatusele ega hagejaga aastatel
1988–1992 võimaliku tagasimaksmise ja tollilao kasutusele võtmise üle
peetud kirjavahetusele. Toimikus märgitakse eelkõige, et–        hageja
ei saanud kaupade saabumisel kindlaks määrata, millised osad
monteeritakse tsiviil- ja millised sõjaõhusõidukitele, mistõttu ta ei
olnud esitanud taotlust lõppkasutuse korra kohaldamiseks_–        seega
suunas hageja oma kaubad vabasse ringlusse ja tasus neilt tollimaksu,
samal ajal kui tema puhul oleks nimetatud korra raames võinud kohaldada
maksuvabastust_–        tolli
nõuandel paigutab hageja alates 1993. aastast oma imporditud kauba
tollilattu.Eespool osutatud toimiku
raamatupidamis- ja tollidokumentide hulgas on kiri, mille hageja saatis
12. juulil 1993 tolli ja kaudsete maksude peadirektoraadile ning
milles hageja teatab, et tema suhtes varem kohaldatud tariifse
sooduskorra kohaldamine lõpetati alates 1. juulist 1990, viitab
tollilao kasutuselevõtule 1. jaanuaril 1993, mis viibis
mitmesuguste muudatuste tõttu kohaldatavates õigusaktides, ning mainib,
et talle kinnitati, et ta võib taotleda 1990., 1991. ja
1992. aastal tasutud tollimaksude tagasimaksmist.13      Prantsuse
valitsus tegi 4. veebruaril 1994 saadetud kirjas ettepaneku maksta
tagasi „tsiviilotstarbel” kasutatud osadelt tasutud tollimaksud. Nimelt
ei oleks hageja saanud neid eelnevalt eristada, kuna osad olid
sõltumata õhusõiduki olemusest samad. Suurema tõhususe huvides importis
hageja kõik osad koos, selle asemel et importida tsiviilõhusõidukite osi
eraldi. Kõnealustele osadele kohaldati lõppkasutuse korda. Prantsuse
valitsus leidis, et „seda äriühingut ei saa süüdistada mingis pettuses
või hooletuses”.14      Komisjoni
nõudel täiendas ministeerium 1994. aasta mais toimikut, edastades
arvandmeid ja tollideklaratsiooni koopia.15      Eespool
mainitud toimiku alusel ja pärast kehtivate õigusnormide alusel loodud
ekspertrühmaga konsulteerimist võttis komisjon 18. juulil 1994
artikli 13 lõike 1 alusel vastu otsuse REM 4/94, mille
kohaselt ei ole imporditollimaksude tagasimaksmine antud juhul
põhjendatud, sest–        hageja
ei täitnud ühtki määrusega nr 4142/87 kehtestatud tingimust, mis
lubavad importimisel kohaldada lõppkasutuse tõttu tariifset sooduskorda,
ja eelkõige tingimust, mille kohaselt tuleb eelnevalt saada kirjalik
luba, kusjuures sellel loal ei ole tagasiulatuvat mõju, –        õigusakti täitmata jätmine ei ole eriolukord artikli 13 tähenduses_–        tegemist on mitme imporditoiminguga ja viga on kordunud_–        hageja on ilmutanud ilmset hooletust.16      Komisjon
tegi otsuse Prantsuse valitsusele teatavaks ning viimane teavitas
13. augusti 1994. aasta kirjas hagejat otsusest ja selle
põhjendustest. Kirjal olevast templist nähtub, et hageja sai selle oma
asukohas kätte sama aasta 23. augustil. Menetlus17      Neil
asjaoludel esitas hageja käesoleva hagi, mis saabus Esimese Astme Kohtu
kantseleisse 18. oktoobril 1994.18      Kirjalik
menetlus toimus nõuetekohaselt. Kuulanud ära poolte seisukohad, suunas
kohus oma 9. märtsi 1995. aasta otsusega kohtuasja kolmest
kohtunikust koosnevale esimesele kojale. Ettekandja‑kohtuniku ettepaneku
alusel otsustas Esimese Astme Kohus (esimene koda) eelnevate
menetlustoiminguteta alustada suulist menetlust. Esimese Astme Kohus
otsustas siiski võtta mõned menetlust korraldavad meetmed. Poolte
kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära
27. septembri 1995. aasta kohtuistungil. Kohtuistungi lõpus
kuulutas koja esimees suulise menetluse lõppenuks. Poolte nõuded19      Hageja palub Esimese Astme Kohtul:–        tühistada
komisjoni 18. juuli 1994. aasta otsus, mis on adresseeritud
Prantsuse Vabariigi tolli- ja kaudsete maksude peadirektoraadile;–        tunnistada
Prantsuse tollipeadirektoraadi vahendusel edastatud tagasimaksmise
taotlus põhimõtteliselt põhjendatuks; seejuures jääb sellele
ametiasutusele õigus kontrollida tagasimakstavate tollimaksude summat;–        mõista kohtukulud välja kostjalt.20      Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:–        jätta hagi rahuldamata;–        mõista kohtukulud välja hagejalt. Otsuse tühistamise nõue21      Tühistamisnõude
toetuseks esitab hageja kolm väidet: võistlevuse põhimõtte rikkumine,
sest tal ei olnud võimalust esitada komisjonile oma argumente,
õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumine, sest vaidlustatud otsus eiras
hagejal seoses Prantsuse tolli poolt antud teabega tasutud tollimaksude
tagasimaksmise kohta õiguspäraselt tekkinud ootust, ning
artiklis 13 esineva mõiste „eriolukord” vale tõlgendamine, sest
komisjon ei uurinud ilmselgelt hageja tegelikku olukorda, arvestades
seejuures kõigi asjas tähtsust omavate võimalustega. Esimese Astme Kohus
peab vajalikuks arutada kõigepealt väidet võistlevuse põhimõtte
rikkumise kohta. Väide võistlevuse põhimõtte rikkumise kohta Poolte argumendid22      Hageja
märgib, et ühenduse õiguse aluspõhimõttena tunnustatud kaitseõiguse
tagamiseks oluline võistlevuse põhimõte on üldkohaldatav norm, mille
kohaselt peab avaliku võimu asutuse otsuse adressaadil, kelle huve otsus
oluliselt mõjutab, olema võimalus esitada tõhusalt oma seisukoht
(Euroopa Kohtu 23. oktoobri 1974. aasta otsus kohtuasjas
17/74: Transocean Marine Paint v. komisjon, EKL 1974, lk 1063, punkt 15, ja 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Michelin v.
komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 7). Võistlevuse
põhimõtet kohaldatakse mitte ainult neis menetlustes, mille tulemusel
võib kehtestada sanktsioone, vaid ka neis menetlustes, mis võivad
ettevõtjatele kaasa tuua ebasoodsaid tagajärgi, nagu käesoleval juhul.23      Hageja
meenutab, et tal ei olnud võimalust esitada oma argumente ei
ekspertrühmale ega komisjoni talitustele. Sellega seoses rõhutab hageja,
et võistlevuse põhimõtte eiramise tõttu analüüsis komisjon käesolevat
juhtu valesti ja kohaldas määrust nr 4142/87 vääralt viisil, mis ei
vastanud kuidagi hageja tegelikule olukorrale. Nimelt ei toonud
Prantsuse toll komisjonile edastatud toimikus esile oma osa
tagasimaksmise taotluse aluseks olevates sündmustes. Nii jäeti hageja
ilma võimalusest esitada ekspertrühmale ja komisjonile oma seisukoha
kaitseks olulisi argumente.24      Tunnistades
võistlevuse põhimõtte tähtsust, viitab komisjon samas Euroopa Kohtu
praktikale, mille kohaselt annab tagasimaksmise otsuste vastuvõtmise
menetlus, mis koosneb erinevaist järkudest, millest mõned toimuvad
siseriiklikul tasandil (taotluse esitamine ettevõtja poolt, esmane
läbivaatamine tollis), mõned ühenduse tasandil (taotluse edastamine
komisjonile, toimiku läbivaatamine tollimaksuvabastuste komitees,
konsulteerimine ekspertrühmaga, komisjoni otsus, asjaomase liikmesriigi
teavitamine), asjaomastele isikutele kõik vajalikud õiguslikud tagatised
(17. märtsi 1983. aasta otsus kohtuasjas 294/81: Control Data
v. komisjon, EKL 1983, lk 911, 13. novembri
1984. aasta otsus liidetud kohtuasjades 98/83 ja 230/83: Van Gend
& Loos v. komisjon, EKL 1984, lk 3763, ja
6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-121/91 ja
C-122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux v. komisjon, EKL 1993, lk I-3873, punkt 48).25      Komisjon
kinnitab, et käesoleval juhul järgiti seda menetlust nõuetekohaselt
ning see võimaldas hagejal esitada oma argumendid Prantsuse
ametiasutustele, kes toetasid tema tagasimaksmise taotlust komisjonis ja
ekspertrühmas. Kui Prantsuse ametiasutused ei toonud esile osa, mis
neil selles juhtumis olla võis, siis ilmselt põhjusel, et nad leidsid,
et seda pole tarvis mainida kas seetõttu, et see ei ole tõendatud või
seetõttu, et see ei oma taotluse sisu uurimise seisukohast tähtsust.
Lisaks ei leidnud komisjon, et arvestades siseriiklike ametiasutuste
edastatud toimikut, oleks vaja nõuda lisateavet, mis ei oleks
vaidlustatud otsuse sisu igal juhul muutnud.26      Vastates
Esimese Astme Kohtu küsimusele Euroopa Kohtu 21. novembri
1991. aasta otsuse kohtuasjas C‑269/90: Technische Universität
München (EKL 1991, lk I-5469) võimaliku asjakohasuse kohta,
leidis komisjon, et seda kohtupraktikat ei ole võimalik üle kanda
käesolevale kohtuvaidlusele. Nimelt ei ole põhjused, mille tõttu
komisjoni poole pöörduti, nende kahe juhtumi puhul sarnased: kohtuasjas
C‑269/90 oli tegemist teadusseadmetele ette nähtud maksuvabastuse
taotluse tehnilise läbivaatamise viimisega kohasemale otsustustasandile,
kuna siseriiklik ametiasutus leidis, et komisjonil, keda abistavad
liikmesriigid, on sellest asutusest hõlpsam läbi viia tehnilisi võrdlusi
ja kontrollida, kas samaväärsed seadmed on olemas kogu ühenduses;
seevastu käesoleval juhul, mis puudutab tollimaksude tagasimaksmist, on
pädevuse üleandmine kõrgemale tasandile seotud otsuse sisuga ja selle
tagajärgedega ühenduse omavahenditele, sest komisjonil on pädevus siis,
kui otsustatakse võimaliku tagasimaksmise üle, samas kui liikmesriigile
jääb otsustusõigus tagasimaksmisest keeldumise puhul. Komisjon kinnitas
uuesti, et igal juhul ei oleks täpsustused, mida hageja arvas võivat oma
taotluse toetuseks esitada, vaidlustatud otsuse sisu muutnud.27      Vastuseks
Esimese Astme Kohtu küsimusele lõppkasutuse korra kohta tuletas
komisjon meelde, et loa saamine on nimetatud korra kohaldamise
eeltingimuseks. On iseenesestmõistetav, et sooduskorra kasutaja peab
loamenetluse ajal, eriti aga siis, kui esitatakse deklaratsioon vabasse
ringlusse lubamiseks, olema võimeline määratlema need kaubad, mis
vastavad tingimustele, mille puhul kauba võib importida vastavalt
lõppkasutusele. Hageja jaoks oleks olnud ainus seaduslik lahendus
määratleda kaubad hiljemalt vabasse ringlusse lubamise hetkel. Ometi on
selge, et lõppkasutuse alusel eelneva loa saamine kaotab igasuguse
mõtte, kui hageja leidis, et kaupade vabasse ringlusse lubamise hetkel
ei olnud tal võimalik rühmitada kaupu nende tsiviil- või sõjalise
otstarbe alusel. Komisjon teeb selle põhjal järelduse, et isegi kui
hageja oleks tahtnud, ei oleks ta mingil juhul võinud saada lõppkasutuse
luba ja seega ei oleks tal olnud ka võimalust seda soodustust kasutada. Esimese Astme Kohtu hinnang28      Kõigepealt
tuleb tõdeda, et vastavalt eespool viidatud õigusnormidele sisaldas
haldusmenetlus, mis lõppes vaidlustatud otsuse vastuvõtmisega, mitmeid
järke, millest mõned toimusid siseriiklikul tasandil, sest hageja esitas
tagasimaksmise taotluse koos tõendavate dokumentidega Prantsuse
ametiasutusele, ning mõned ühenduse tasandil, sest Prantsuse ametiasutus
koostas hageja toimiku ja edastas selle komisjonile, kes ekspertrühma
arvamuse põhjal tunnistas taotletud tagasimaksmise põhjendamatuks.29      Sellega seoses väidab komisjon eespool viidatud kohtuotsustele Control Data v. komisjon, Van Gend & Loos v. komisjon ning eelkõige CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux v.
komisjon tuginedes, et käesoleval juhul on järgitud hageja õigust olla
ära kuulatud, kuna vaidlusaluse menetluse käigus oli hagejal võimalus
esitada Prantsuse ametiasutustele kõik oma argumendid ning kuna tema
toimikuga, mille need asutused edastasid, said tutvuda nii ekspertrühm
kui ka komisjon.30      Esimese
Astme Kohus tõdeb, et sellise menetluse raames, mis on käesoleva
kohtuvaidluse esemeks, tuleb hagejale tõepoolest tagada õigus olla ära
kuulatud ja seda eelkõige asjaomase isiku ja siseriikliku haldusorgani
vahelistes suhetes. Nimelt näeb määrus nr 2454/93 ette vaid
kontaktid esiteks asjaomase isiku ja ametiasutuse vahel ning teiseks
ametiasutuse ja komisjoni vahel. Kuigi see õigusakt ei näe ette otseseid
kontakte komisjoni talituste ja asjaomase isiku vahel, ei tähenda see
tingimata, et komisjon võiks kõikidel juhtudel, kui talle esitatakse
tagasimaksmise taotlus, rahulduda vaid nende andmetega, mille talle on
edastanud siseriiklik ametiasutus. Seoses sellega tuleb meenutada, et
määruse nr 2454/93 artikli 905 lõige 2 näeb ette, et
komisjon võib asjaomaselt liikmesriigilt nõuda lisateavet. Järelikult
tuleb uurida, kas käesoleval juhul oli komisjon selleks, et oleks
tagatud hageja õigus olla ära kuulatud, kohustatud nõudma lisateavet
nii, et hageja esitab täiendavad selgitused kõigepealt Prantsuse
ametiasutusele ja viimased edastavad need komisjonile.31      Sellega
seoses tuleb rõhutada, et käesolev kohtuasi erineb faktiliste asjaolude
poolest oluliselt nendest kohtuasjadest, millele viidati eespool
punktides 24 ja 29. Nimelt väidab hageja käesoleval juhul, et
siseriiklike ametiasutuste koostatud ja edastatud toimik oli
mittetäielik, samal ajal kui kolmes eespool viidatud kohtuasjas sellist
etteheidet ei esitatud. Liidetud kohtuasjades CT Control (Rotterdam) ja
JCT Benelux v. komisjon hagejad koguni möönsid, et kõik
argumendid, mis neil oli võimalik esitada, on mainitud nende taotluses,
ning et ei ole ühtki uut tõendit, mida nad võiksid oma argumentidele
lisada (kohtuotsus, punkt 49). Käesoleval juhul väitis hageja
seevastu, et ta ei osalenud toimiku koostamisel, et ta ei saanud
toimikuga enne selle edastamist tutvuda ning et ta ei ole toimikuga
tõesti kunagi tutvunud.32      Lisaks
tuleb meenutada, et eespool viidatud kohtuasjas Technische Universität
München tehtud otsuses, mis puudutab tollimaksuvabastuse andmist
teadusseadme impordil, märkis Euroopa Kohus, et keerukaid tehnilisi
hinnanguid hõlmava haldusmenetluse puhul on komisjonil kaalutlusõigus,
rõhutades samas, et sellise kaalutlusõigusega seoses on esmajärgulise
tähtsusega järgida ühenduse õiguskorra kohaselt haldusmenetluses antud
tagatisi, ning et nende tagatiste hulgas on eelkõige asjaomase isiku
õigus esitada oma seisukoht (punktid 13 ja 14). Kuna asjakohased
ühenduse õigusnormid ei näe importijale ette võimalust esitada
komisjonile selgitusi, kuigi importija selgitused imporditud
teadusseadme omaduste ja selle kavandatava kasutuse kohta oleksid võinud
olla väga kasulikud, leidis Euroopa Kohus, et sellise menetluse puhul
eeldab õigus olla ära kuulatud, et asjaomasele isikule antakse
komisjonis toimuva menetluse käigus võimalus väljendada seisukohti ja
esitada oma arvamus faktiliste asjaolude asjakohasuse kohta ning
vajadusel ka ühenduse institutsiooni käsutuses olevate dokumentide kohta
(punktid 23–25).33      Samuti
tuleb uurida, kas eespool esitatud Euroopa Kohtu arutluskäik võib olla
asjakohane ka artikli 13 kohaldamise menetluse käigus, millega on
tegemist käesoleval juhul. Selles küsimuses esitas komisjon tõepoolest
põhjendatult vastuväite, sest vaevalt on tollimaksu tagasimaksmise üle
otsustamisel tegemist „keeruka tehnilise hinnangu” andmisega. Esimese
Astme Kohus leiab siiski, et asjaomase isiku õigus olla komisjonis ära
kuulatud ei tulene mitte üksnes toimiku erakordselt tehnilisest sisust,
vaid kaalutlusõigusest, mis viimasel antud valdkonnas on.34      Esimese
Astme Kohus tõdeb, et komisjonil on mitmes aspektis kaalutlusõigus, kui
ta kohaldab artiklit 13, mida Euroopa Kohus on nimetatud „õigluse
üldsätteks” (15. detsembri 1983. aasta otsus kohtuasjas
283/82: Schoellershammer v. komisjon, EKL 1983,
lk 4219, punkt 7). Ühest küljest puudutab see säte
„eriolukordi”, mis eeldab tingimata, et komisjon arvestab ja võrdleb
suure hulga faktiliste ja õiguslike asjaolude hulgast neid, mis võivad
omada tähtsust lõpliku otsuse tegemisel. Teisest küljest peab komisjon
kontrollima, kas asjaomast isikut võib süüdistada mitte lihtsalt
hooletuses, vaid „ilmses” hooletuses. Lõpuks peab komisjon enne otsuse
tegemist vastavalt määruse nr 2454/93 artiklile 907
konsulteerima ekspertrühmaga, mis tähendab, et ta võib selle rühma
arvamusega arvestada või sellega arvestamata jätta. Arvestades kõiki
neid asjaolusid, leiab Esimese Astme Kohus, et artikli 13
kohaldamise menetluses on komisjonil kaalutlusõigus, mis on vähemalt
sama ulatuslik kui Euroopa Kohtu poolt eespool viidatud kohtuotsuses
Technische Universität München tunnustatud kaalutlusõigus. Sellest
järeldub, et tollimaksude tagasimaksmise menetluses tuleb tagada õigus
olla ära kuulatud.35      Mis
puudutab käesolevat juhtumit, siis tuleb märkida, et Prantsuse
ametiasutuste poolt komisjonile edastatud toimik sisaldab hageja
12. juuli 1993. aasta kirja tollile, milles ta viitab
raskustele oma tollilao kasutusele võtmisel ning „kinnitusele”, et talle
makstakse tagasi aastatel 1990–1992 tasutud tollimaksud. Toimikus aga
ei ole hageja ja Prantsuse tolli kirjavahetust neis kahes küsimuses.
Seega näib, et komisjon tegi vaidlustatud otsuse mittetäieliku toimiku
põhjal.36      Tuleb
lisada, et Prantsuse ametiasutused tegid oma kirjas ettepaneku
tollimaksud tagasi maksta, rõhutades, et hagejat ei saa süüdistada
„mingis hooletuses”. Kuna komisjon otsustas selle seisukoha tähelepanuta
jätta ja jätta tagasimaksmistaotluse rahuldamata põhjendusel, et hageja
on süüdi isegi „ilmses hooletuses” – kusjuures määratlus „ilmne” lisati
nimelt eespool viidatud 7. oktoobri 1986. aasta määrusega
nr 3069/86 –, oli komisjonil kohustus lasta Prantsuse
ametiasutustel hageja ära kuulata. Nimelt eeldab hooletuse astet
puudutav otsus keeruka õigusliku hinnangu andmist, mida saab teha vaid
kõigi asjakohaste faktiliste andmete, kaasa arvatud siseriikliku
haldusorgani hagejat puudutavate otsuste ja avalduste põhjal. Esimese
Astme Kohus leiab, et olukorras, kus komisjon esitas hagejale tõsise
süüdistuse „ilmse hooletuse” kohta, oli hagejal veelgi suurem õigus olla
siseriikliku haldusorgani poolt ära kuulatud kui eespool viidatud
kohtuasjas Technische Universität München, milles Euroopa Kohus nõudis,
et komisjonis toimuva menetluse käigus tuleb importija ära kuulata,
kuigi küsimuse all oli vaid teadusseadme objektiivne tehniline uurimine.37      Lisaks
ei ole asjakohane komisjoni poolt mainitud asjaolu, et tagasimaksmise
vastu oli isegi vaidlustatud otsuse vastuvõtmisel konsulteeritud
ekspertrühma Prantsuse liige.38      Sellest
järeldub, et vaidlustatud otsus võeti vastu haldusmenetluse käigus,
milles rikuti hageja õigust olla ära kuulatud.39      Mis
puudutab komisjoni väidet, et isegi kui oleks arvestatud hageja poolt
Esimese Astme Kohtus esitatud täiendavate tõenditega, ei oleks see
vaidlustatud otsust mõjutanud, siis selle kohta tuleb märkida, et selle
argumendiga, millega komisjon näib soovivat eitada eespool tuvastatud
menetlusnormi rikkumise asjakohasust, ei saa nõustuda. Nimelt ei saa
Esimese Astme Kohus asendada pädevat haldusasutust ega näha ette
tulemust, milleni see asutus jõuab uues haldusmenetluses Prantsuse
ametiasutuste ja hageja poolt täiendatud toimikust lähtudes. Lisaks ei
ole ekspertrühm, kellega komisjon peab vastavalt määruse nr 2454/93
artiklile 907 enne otsuse vastuvõtmist konsulteerima, veel selle
täiendatud toimikuga tutvunud ega ole seetõttu saanud esitada oma
seisukohta, olles teadlik kõikidest asjaoludest.40      Kõigest
eelnevast järeldub, et väitega võistlevuse põhimõtte rikkumise kohta
tuleb nõustuda. Seega tuleb vaidlustatud otsus tühistada, ilma et oleks
vaja otsustada hageja teiste väidete üle. Nõue tunnistada tagasimaksmise taotluse põhjendatuks41      Vastuseks
Esimese Astme Kohtu küsimusele täpsustas hageja, et jääb oma nõude
juurde ka siis, kui vaidlustatud otsus tühistatakse. Hageja rõhutas, et
tagasimaksmise taotluse puhul tugineb ta esimese võimalusena
õiguspärasele ootusele, mis oli tekkinud Prantsuse ametiasutuste
kinnituste põhjal, et tasutud tollimaksud makstakse tagasi. See nõue,
mis ei ole hõlmatud määruse nr 2454/93 artikli 905 ja sellele
järgnevate artiklitega kehtestatud tavamenetlusega, kuulub Esimese Astme
Kohtu ainupädevusse ja võimaldab viimasel teha hageja suhtes vahetult
täitmisele kuuluva otsuse taotletud tagasimaksmise kohta.42      Piisab,
kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa ühenduse
kohus EÜ asutamislepingu artikli 173 alusel esitatud
tühistamishagi raames kohustada mõnda ühenduse institutsiooni võtma
meetmeid, mida eeldab otsust tühistava kohtuotsuse täitmine, rikkumata
seejuures haldusasutuse õigusi (vt nt Esimese Astme Kohtu 27. mai
1994. aasta määrus kohtuasjas T‑5/94: J v. komisjon,
EKL 1994, lk II-391, punkt 17, ja Esimese Astme Kohtu
8. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas T-73/89: Barbi v.
komisjon, EKL 1990, lk II-619, punkt 38). EÜ
asutamislepingu artikkel 176, mille kohaselt peab vajalikud meetmed
võtma see institutsioon, kelle õigusakt tühiseks tunnistati, on
õigusnorm, mis reguleerib selle küsimuse ammendavalt. Tuleb lisada, et
igal juhul peab haldusmenetluse käesoleval juhul uuesti algatama
komisjon, nii et Esimese Astme Kohtul on vara teha otsust väite kohta,
mis põhineb õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumisel.43      Sellest
järeldub, et nõue, millega taotletakse tagasimaksmise taotluse
põhjendatuks tunnistamist, tuleb tunnistada vastuvõetamatuks. Kohtukulud44      Esimese
Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on
kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui
vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on sisuliselt kohtuvaidluse
kaotanud, tuleb kohtukulud mõista välja komisjonilt.Esitatud põhjendustest lähtudesESIMESE ASTME KOHUS (esimene koda)otsustab:1.      Tühistada
komisjoni 18. juuli 1994. aasta otsus REM 4/94, mis on
adresseeritud Prantsuse Vabariigi tolli- ja kaudsete maksude
peadirektoraadile.2.      Jätta ülejäänud osas hagi rahuldamata.3.      Mõista kohtukulud välja komisjonilt.Kirschner KalogeropoulosTiiliKuulutatud avalikul kohtuistungil 9. novembril 1995 Luxembourgis.Kohtusekretär       Kohtunik koja esimehe ülesannetesH. Jung       H. Kirschner* Kohtumenetluse keel: prantsuse.