Esialgne tõlge
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 30. oktoobril 2025(1)
Kohtuasi C‑770/23 P
Euroopa Komisjon
versus
HB
Apellatsioonkaebus – Teenuste hanked – Komisjoni poolt lepingust tuleneva nõude sissenõudmine tasaarvestuse teel tema lepingupartneri nõudega tema suhtes – Liikmesriigi kohtu pädevusse kuuluv leping – Komisjoni õigus võtta vastu tasaarvestuse otsus – Liidu kohtute pädevus lahendada tasaarvestuse otsuse peale esitatud hagi
Sisukord
I.
Sissejuhatus
II.
Õiguslik raamistik
III.
Apellatsioonkaebuse taust
A.
Üldkohtu menetlusele eelnenud asjaolud
B.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
C.
Sündmused, mis leidsid aset pärast vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamist ja käesoleva apellatsioonkaebuse esitamist
IV.
Apellatsioonimenetlus ja poolte nõuded
V.
Õiguslik hinnang
A.
Apellatsioonkaebus
1.
Apellatsioonkaebuse eseme säilimine
2.
Sisulised küsimused
a)
Võimalus nõuda vaidlustatud nõue sisse tasaarvestuse teel (apellatsioonkaebuse esimene väide)
b)
Võimalus nõuda lepingust tulenev nõue, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, sisse tasaarvestuse teel (apellatsioonkaebuse teine väide)
1)
Lepingust tulenevate nõuete tasaarvestamise otsused on ELTL artikli 263 tähenduses vaidlustatavad aktid
2)
Tasaarvestuse otsuse tegemine lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, on siiski võimalik
3.
Järeldus apellatsioonkaebuse kohta
B.
Hagimenetlus Üldkohtus
C.
Vaheettepanek
VI.
Kohtukulud
A.
Apellatsioonimenetluse kohtukulud
B.
Esimese astme menetluse kohtukulud
VII.
Ettepanek
I.      Sissejuhatus
1.        ELTL artikli 272 kohaselt kuulub Euroopa Liidu Kohtu pädevusse otsuse tegemine liidu poolt või nimel sõlmitud era- või avalik-õiguslikus lepingus sisalduva vahekohtuklausli alusel. ELTL artiklist 274 tuleneb, et kui pädevus ei ole aluslepingutega antud Euroopa Liidu Kohtule, ei loeta vaidlusküsimusi, mille üheks pooleks on liit, sel põhjusel väljaspool liikmesriikide kohtute pädevust olevaks.
2.        Seega, kui puudub vahekohtuklausel liidu kohtute kasuks, kuuluvad Euroopa Komisjoni sõlmitud lepingutega seotud vaidlused liikmesriikide kohtute pädevusse(2).
3.        Hoolimata sellest, et pädevuste jaotus on petlikult lihtne, on Euroopa Kohtus juba mitu korda olnud arutusel küsimus, kas komisjoni sõlmitud lepinguga seotud vaidluses tuleks pöörduda liidu kohtusse või liikmesriigi kohtusse(3).
4.        Sellega seoses otsustas Euroopa Kohus kohtuotsuses ADR Center vs. komisjon (edaspidi „kohtuotsus ADR“)(4), et komisjon saab kasutada oma pädevust võtta ise lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks vastu täitmisele pööratavaid otsuseid ELTL artikli 299 tähenduses üksnes juhul, kui asjaomane leping sisaldab vahekohtuklauslit, mis annab pädevuse liidu kohtule.
5.        Niisugune täitmisele pööratav otsus on tegelikult vaidlustatav akt, mille peale võib vastavalt ELTL artiklile 263 esitada tühistamisnõude, mille raames peab Euroopa Liidu kohus uurima sissenõutava nõude põhjendatust. Järelikult välistaks see, kui liikmesriigi kohtu pädevusse kuuluva lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks võetakse vastu niisugune otsus, vaidluse kuulumise pädeva kohtu alluvusse ja kalduks kõrvale aluslepinguga kehtestatud pädevuse jaotusest(5).
6.        Kas niisuguse piiranguga on tegemist ka siis, kui komisjon nõuab liikmesriigi kohtu pädevusse kuuluvat lepingust tulenevat nõuet sisse mitte täitedokumendi vastuvõtmise, vaid tasaarvestuse teel? Teisisõnu, kas on välistatud, et komisjon nõuaks tasaarvestuse teel sisse nõude, millele ta tugineb lepingu alusel, mis ei sisalda vahekohtuklauslit, mis annab pädevuse liidu kohtule?
7.        Vaidlustatud kohtuotsuses(6) leidis Üldkohus, et see on nii. Üldkohtu hinnangul on tasaarvestuse otsus samamoodi nagu täitmisele pööratav otsus ELTL artikli 299 tähenduses akt, mida saab ELTL artikli 263 alusel vaidlustada. Ent lepingust, mis ei sisalda vahekohtuklauslit, tuleneva nõude põhjendatuse hindamine kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse. Järelikult kujutaks niisuguse nõude sissenõudmiseks tasaarvestuse otsuse tegemine endast samuti asutamislepinguga kehtestatud pädevuse jaotusest kõrvalehoidmist(7).
8.        Käesolevas apellatsioonimenetluses palutakse Euroopa Kohtul hinnata, kas see lahendus on põhjendatud.
9.        Enne kui Euroopa Kohus saab seda küsimust käsitleda, peab ta kindlaks tegema, ega käesoleva apellatsioonkaebuse ese ei ole ära langenud. See küsimus tekib seetõttu, et HB nõuet komisjoni vastu, mille alusel komisjon tegi vaidlusaluse tasaarvestuse, enam ei eksisteeri, mistõttu esimeses kohtuastmes vaidlustatud tasaarvestuse otsuse ese ära langenud.
II.    Õiguslik raamistik
10.      Käesoleva vaidluse suhtes kohaldatakse määruse (EL, Euratom) 2018/1046 (mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid) (edaspidi „2018. aasta finantsmäärus“)(8) sätteid.
11.      2018. aasta finantsmääruse artiklis 98 „Saada olevate summade kindlaksmääramine“ on sätestatud muu hulgas järgmist:
„1.      Saada oleva summa kindlaksmääramiseks teeb vastutav eelarvevahendite käsutaja järgmist:
a)      kontrollib võla olemasolu;
b)      määrab kindlaks võla tegelikkusele vastavuse ja summa või kontrollib seda ning
c)      kontrollib võla tasumisele kuulumise tingimusi.
Saada oleva summa kindlaksmääramisega tunnistatakse, et liidul on õigus saada võlgnikult summasid, ja määratakse kindlaks õigus nõuda võlgnikult võla maksmist.
2.      Kõik saada olevad summad, mis on kindlad, kindlasummalised ja kuuluvad tasumisele, määratakse kindlaks sissenõudekorralduses, millega vastutav eelarvevahendite käsutaja teeb peaarvepidajale ülesandeks summad sisse nõuda. Seejärel saadetakse võlgnikule võlateade, välja arvatud juhul, kui viivitamata kohaldatakse loobumismenetlust vastavalt lõike 4 teisele lõigule. Nii sissenõudekorralduse kui ka võlateate koostab vastutav eelarvevahendite käsutaja.
Eelarvevahendite käsutaja saadab võlateate viivitamata pärast saada oleva summa kindlaksmääramist ja hiljemalt viie aasta jooksul pärast seda, kui liidu institutsioonil oleks tavalistes tingimustes olnud võimalik oma võlg sisse nõuda. […]
3.      Saada oleva summa kindlaksmääramiseks tagab vastutav eelarvevahendite käsutaja, et:
a)      saada olev summa on kindel, mis tähendab, et selle suhtes ei kohaldata mingeid tingimusi;
b)      saada olev summa on kindlasummaline ja rahas täpselt väljendatud;
c)      saada olev summa kuulub tasumisele ja selle suhtes ei kohaldata maksetähtaega;
[…]
4.      Võlateatega teatatakse võlgnikule, et:
a)      liit on saada oleva summa kindlaks määranud;
[…]“.
12.      2018. aasta finantsmääruse artikli 101 lõike 1 kolmandas lõigus on sätestatud, et „[p]eaarvepidaja nõuab sisse eelarvesse tasumisele kuuluvad summad tasaarvestuse teel vastavalt artiklile 102“.
13.      2018. aasta finantsmääruse artikkel 102 „Sissenõudmine tasaarvestuse teel“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Kui võlgnikul on liidu või liidu eelarvet täitva rakendusasutuse vastu seoses maksekorralduses kindlaks määratud summaga nõue, mis on kindel artikli 98 lõike 3 punkti a tähenduses, kindlasummaline ja kuulub tasumisele, nõuab peaarvepidaja kindlaksmääratud saada olevad summad sisse tasaarvestuse teel pärast artikli 98 lõike 4 esimese lõigu punktis b osutatud tähtpäeva saabumist.
Erandlikel asjaoludel, kui see on vajalik liidu finantshuvide kaitsmiseks, ning juhul, kui peaarvepidajal on põhjendatult alust arvata, et liidule tasumisele kuuluv summa läheks kaduma, võib peaarvepidaja nõuda võla tasaarvestuse teel sisse enne artikli 98 lõike 4 esimese lõigu punktis b osutatud tähtpäeva saabumist.
Peaarvepidaja võib võla tasaarvestuse teel sisse nõuda enne artikli 98 lõike 4 esimese lõigu punktis b osutatud tähtpäeva saabumist ka võlgniku nõusoleku korral.
2.      Enne käesoleva artikli lõike 1 kohast sissenõudmist konsulteerib peaarvepidaja vastutava eelarvevahendite käsutajaga ja teavitab asjaomaseid võlgnikke, sealhulgas õiguskaitsevahenditest vastavalt artiklile 133.
[…]
3.      Lõikes 1 nimetatud tasaarvestamisel on sama mõju kui maksel ja see vabastab liidu võlasumma ja asjakohasel juhul tasumisele kuuluva viivise summa maksmise kohustusest.“
14.      2018. aasta finantsmääruse artiklis 103 „Sissenõudemenetlus, kui võlgnik ei maksa vabatahtlikult“ on ette nähtud:
„1.      Ilma et see piiraks artikli 102 kohaldamist, kui kogu summat ei ole sisse nõutud artikli 98 lõike 4 esimese lõigu punktis b osutatud tähtpäevaks, teavitab peaarvepidaja vastutavat eelarvevahendite käsutajat ja alustab viivitamata menetlust sissenõude täitmisele pööramiseks kõikide seaduslike vahenditega, sealhulgas asjakohasel juhul eelnevalt esitatud tagatise realiseerimise teel.
2.       Ilma et see piiraks artikli 102 kohaldamist, kui käesoleva artikli lõikes 1 osutatud sissenõudmismeetodit ei ole võimalik kasutada ja võlgnik ei ole peaarvepidaja saadetud ametliku märgukirja saamise järel võlga tasunud, nõuab peaarvepidaja summa sisse sissenõudmisotsuse täitmisele pööramisega artikli 100 lõike 2 kohaselt või kohtumenetluses.“
III. Apellatsioonkaebuse taust
A.      Üldkohtu menetlusele eelnenud asjaolud
15.      Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 14–37 ja selle võib kokku võtta järgmiselt.
16.      Euroopa Liit, keda esindas Euroopa Ülesehitusamet (EAR), kuulutas 24. oktoobril 2007 välja hankemenetluse CARDSi lepingu sõlmimiseks, milleks on teenuste riigihankeleping tehnilise abi teenuste osutamiseks kõrgemale kohtunõukogule Serbias.
17.      CARDSi leping sõlmiti 10. juunil 2008 HB koordineeritava konsortsiumiga. Seejärel sõlmiti 30. juulil 2008 selle juurde kuuluv hankeleping, mille maksimaalne maksumus oli 1 999 125 eurot. Selles lepingus oli muu hulgas sätestatud, et kõik sellest tulenevad või sellega seotud vaidlused kuuluvad Brüsseli (Belgia) kohtute pädevusse(9).
18.      Pärast Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) poolt tuvastatud eeskirjade rikkumisi võttis komisjon 15. oktoobril 2019 vastu otsuse C(2019) 7319 (final). Selles otsuses leidis ta, et CARDSi hanke raames tehtud maksed summas 1 197 055,86 eurot olid tehtud alusetult ja need tuleb HB-lt tagasi nõuda (edaspidi „CARDSi tagasinõudmisotsus“).
19.      HB esitas 19. novembril 2019 Üldkohtule kaks hagi, milles ta vaidlustas eelkõige CARDSi tagasinõudmisotsuse õiguspärasuse ja mis registreeriti vastavalt numbritega T‑795/19 ja T‑796/19.
20.      HB esitas 7. veebruaril 2020 Tribunal de première instance francophone de Bruxelles’ile (Brüsseli prantsuskeelne esimese astme kohus, Belgia) hagi liidu vastu, keda esindas komisjon. Ta nõudis sisuliselt eelkõige, et kohus tunnistaks, et liidul ei olnud õigust CARDSi lepingut lõpetada. Teise võimalusena palus ta mõista liidult välja hüvitis, mis vastab lepingu summale.
21.      Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Brüsseli prantsuskeelne esimese astme kohus) tegi 19. veebruaril 2021 kohtuotsuse, milles ta tuvastas, et tal on HB esitatud hagi lahendamiseks vajalik pädevus. Ta otsustas siiski sisulistes küsimustes menetluse peatada, kuni kohtuasjades T‑795/19 ja T‑796/19 tehakse menetluse lõpetamise otsused.
22.      Oma 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsustes nendes kohtuasjades HB vs. komisjon(10) ja HB vs. komisjon(11) (edaspidi koos „kohtuotsused kohtuasjades T‑795/19 ja T‑796/19, HB vs. komisjon“) jättis Üldkohus nimelt hagid vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles paluti CARDSi tagasinõudmisotsus tühistada. Lisaks mõistis ta komisjonilt välja kohtukulud, sealhulgas HB algatatud ajutiste meetmete kohaldamise menetlusega seotud kulud.
23.      Komisjon nõustus 31. märtsi 2022. aasta kirjas kohtukulude summaga, mida temalt kohtuasjades T‑795/19 ja T‑796/19 tehtud kohtuotsuste alusel nõuti, ehk kokku 19 904,76 euro suuruse summaga. Ta teatas siiski oma kavatsusest tasuda see summa tasaarvestuse teel, kuna CARDSi tagasinõudmisotsusest tulenev nõue oli sisuliselt jäänud tasumata.
24.      Komisjon võttis 13. mail 2022 vastu otsuse, millega ta tasaarvestas ühelt poolt HB nõude tema vastu seoses kohtuasjade T‑795/19 ja T‑796/19 kohtukuludega ning teiselt poolt 1 197 055,86 euro suuruse nõude, mille ta deklareeris enda nõudeks HB vastu CARDSi tagasinõudmisotsuse alusel (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
B.      Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
25.      Üldkohtu kantseleisse 18. juulil 2022 saabunud dokumendiga esitas HB hagi, milles ta palus vaidlusaluse otsuse tühistada ja mõista varakahju eest komisjonilt välja hüvitis.
26.      Vaidlustatud kohtuotsusega tühistas kohus vaidlusaluse otsuse (resolutsiooni punkt 1), jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata (resolutsiooni punkt 2) ning jättis HB ja komisjoni kohtukulud nende enda kanda (resolutsiooni punkt 3).
C.      Sündmused, mis leidsid aset pärast vaidlustatud kohtuotsuse kuulutamist ja käesoleva apellatsioonkaebuse esitamist
27.      Euroopa Kohus tühistas 26. septembri 2024. aasta kohtuotsusega liidetud kohtuasjades C‑160/22 P ja C‑161/22 P, komisjon vs. HB, kohtuotsused kohtuasjades T‑795/19 ja T‑796/19, saatis need kohtuasjad tagasi Üldkohtusse ja jättis kohtukulude üle otsustamise edaspidiseks (edaspidi „kohtuotsus liidetud kohtuasjades C‑160/22 P ja C‑161/22 P, komisjon vs. HB“)(12).
IV.    Apellatsioonimenetlus ja poolte nõuded
28.      Komisjon esitas 13. detsembri 2023. aasta dokumendiga, mida parandati 15. detsembril 2023, vaidlustatud kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse.
29.      Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktid 1 ja 3;
–        teha Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 alusel kohtuasjas lõplik otsus, jättes esimeses kohtuastmes HB esitatud vaidlusaluse otsuse tühistamise nõude rahuldamata;
–        mõista käesoleva, Euroopa Kohtu menetluse ja Üldkohtu menetluse kohtukulud välja HB-lt.
30.      HB palub Euroopa Kohtul:
–        jätta komisjoni apellatsioonkaebus rahuldamata;
–        mõista kõik kohtukulud välja komisjonilt.
31.      Euroopa Kohus palus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 149 alusel 21. oktoobril 2024 saadetud taotluses pooltel võtta seisukoht küsimuses, kas käesoleva apellatsioonkaebuse ese on pärast liidetud kohtuasjades C‑160/22 P ja C‑161/22 P, komisjon vs. HB, kohtuotsuse kuulutamist ära langenud. Pooled täitsid selle nõude ette nähtud tähtaja jooksul.
32.      Euroopa Kohus loobus kodukorra artikli 76 lõike 2 alusel kohtuistungi korraldamisest.
V.      Õiguslik hinnang
33.      Käesolevas kohtuasjas tuleb kõigepealt käsitleda apellatsioonkaebust (A) ja seejärel Üldkohtule esitatud hagi (B).
A.      Apellatsioonkaebus
34.      Enne käesoleva apellatsioonkaebuse sisulist käsitlemist (2) uurin, kas vaatamata esimeses kohtuastmes vaidlustatud vaidlusaluse otsuse eseme äralangemisele (1) on apellatsioonkaebuse ese säilinud.
1.      Apellatsioonkaebuse eseme säilimine
35.      Kõigepealt on tarvilik meenutada, et tasaarvestuse teel võlgnik (käesoleval juhul komisjon), kelle vastu on võlausaldajal (käesoleval juhul HB-l) „põhinõue“ ehk „passiivne“ nõue, tasaarvestab selle nõude nn „vastunõude“ ehk „aktiivse“ nõudega, mis tal endal on põhinõude võlausaldaja vastu. Teisisõnu, selle asemel, et maksta oma võlausaldajale põhinõude summa, arvab ta selle summa vastunõude summast maha, et vältida samade isikute vahel kahe väljamakse edasi-tagasi maksmist.
36.      Tasaarvestamine on seega konkreetne viis võlgniku kohustuste kustutamiseks ning samal ajal ja vastupidi ka viis võlgniku poolt tema võlausaldaja vastu esitatud nõuete sissenõudmiseks(13).
37.      Käesoleval juhul, nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 22–24, oli ühelt poolt põhinõue, mille komisjon võlgnes HB-le, 19 904,76 eurot ja selle moodustasid kohtukulud, mille oli Üldkohus komisjonilt välja mõistnud kohtuasjades T‑795/19 ja T‑796/19, HB vs. komisjon. Teiselt poolt oli vastunõue, millele komisjon tugines HB vastu ja mille ta vaidlusaluse otsusega osaliselt sisse nõudis, 1 197 055,86 eurot ja koosnes summast, mida nõudis komisjon HB-lt CARDS-lepingu alusel.
38.      Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 27, tühistas Euroopa Kohus liidetud kohtuasjades C‑160/22 P ja C‑161/22 P, komisjon vs. HB, tehtud kohtuotsusega kohtuasjades T‑795/19 ja T‑796/19, HB vs. komisjon, tehtud kohtuotsused, saatis need kohtuasjad Üldkohtule tagasi ja jättis kohtukulude üle otsustamise edaspidiseks. Järelikult ei ole komisjon enam kohustatud HB-le nende kulude summat tasuma, mistõttu põhinõuet enam ei eksisteeri.
39.      Nagu komisjon oma vastuses Euroopa Kohtu küsimustele tunnistas, on seega esimeses kohtuastmes vaidlustatud vaidlusaluse otsuse ese ära langenud ja see otsus tuleb kehtetuks tunnistada.
40.      Lisaks otsustas Euroopa Kohus liidetud kohtuasjades C‑160/22 P ja C‑161/22 P, komisjon vs. HB, tehtud kohtuotsuses, et CARDSi tagasinõudmisotsus tuleb kvalifitseerida vaidlustatavaks aktiks ELTL artikli 263 tähenduses ning et Üldkohus leidis ekslikult, et see on tehtud lepinguliste suhete raames. Seega kuulub vastunõue, mille esitas komisjon vaidlusaluses otsuses HB vastu, Üldkohtu pädevusse. Sellest järeldub, et kohtuotsuse ADR lahendus, mis puudutab lepingust tuleneva nõude sissenõudmist, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse ja mis on vaidlustatud kohtuotsuses valitud lahenduse alus, ei ole käesolevas asjas enam asjakohane.
41.      Komisjon leiab siiski, et käesoleva apellatsioonkaebuse ese ei ole ära langenud, eelkõige seetõttu, et Euroopa Kohus peab selgitama, kas lahendus, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses valis, on kehtiv selleks, et teha tulevikus sissenõudmisotsuseid selliste nõuete tasaarvestamise teel, mis tulenevad lepingutest, mis ei sisalda vahekohtuklausleid, mis annavad pädevuse liidu kohtule.
42.      Neil asjaoludel tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab vaidluse ese ja põhjendatud huvi säilima kuni kohtuotsuse kuulutamiseni, vastasel juhul langeb kohtuotsuse tegemise vajadus ära(14).
43.      Lisaks tuleneb Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 lõigetest 2 ja 3, et eelisõigusega hagejad, nagu komisjon, ei pea apellatsioonkaebuse esitamiseks tõendama põhjendatud huvi olemasolu(15). Poolelioleva kohtuasja saab lahendada siiski vaid siis, kui tõstatatud õigusküsimused ei ole vaidluse eseme äralangemise tõttu puhtalt hüpoteetilised(16). Eelisõigusega hagejatel ei ole seega piiramatut võimalust vaidlustada Üldkohtu otsuseid Euroopa Kohtus(17) ning nad ei ole vabastatud mis tahes kohustusest, mis puudutab vaidluse eseme säilimist(18).
44.      Seega ei ole Euroopa Kohtul apellatsioonkaebuse raames õigust lahendada üldisi ja abstraktseid küsimusi ega anda „õiguse õppetundi“(19). Seetõttu keeldub Euroopa Kohus apellatsioonkaebuse kohta otsust tegemast, kui tema tehtav otsus on asjakohane ainult tulevikus analoogsete hüpoteetiliste juhtumite puhul(20).
45.      Euroopa Kohus möönab siiski eelisõiguseta hagejate põhjendatud huvi hindamisel, et teatud asjaoludel võib sellistel hagejatel säilida huvi nõuda sellise akti tühistamist, mis on kohtumenetluses kehtetuks tunnistatud, selleks, et vaidlustatud akti andja teeks tulevikus kohased muudatused, ning selleks, et seeläbi vältida vaidlustatud akti väidetava õigusvastasuse kordumise riski(21). Sellise huvi säilimine on lubatud eelkõige siis, kui on ette näha, et asjaomane institutsioon võtab lühikeses või keskpikas perspektiivis vastu uued aktid, mis põhinevad just nimelt õiguslikul tõlgendusel, mille hageja on kahtluse alla seadnud(22).
46.      Sellist arutluskäiku tuleb seda enam kohaldada, kui hinnatakse vaidluse eseme säilimist, nagu käesoleval juhul, kus apellatsioonkaebuse on esitanud eelisõigusega hageja, kes ei pea oma põhjendatud huvi tõendama.
47.      Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktis 7, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et sellises olukorras nagu käesolev, kus tasaarvestuse teel sissenõutav vastunõue tuleneb lepingust, mis ei sisalda vahekohtuklauslit, mis annab pädevuse liidu kohtule, ei ole komisjonil pädevust seda sissenõudmisviisi kasutada.
48.      Nagu komisjon oma menetlusdokumentides märkis, järeldub sellest, et vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes kindlaks määratud õigusliku olukorra tõttu, mida ta peab järgima(23), ei saa ta enam kasutada tasaarvestust nende nõuete sissenõudmiseks, millele ta tugineb lepingupartnerite vastu, kellega ta on seotud lepingutega, mis ei sisalda vahekohtuklauslit, mis annab pädevuse liidu kohtule. Komisjon on aga arvandmetega tõendanud, et neid nõudeid on väga palju ja need kujutavad endast märkimisväärset eelarverida.
49.      Sellest järeldub, et vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooniga tühistatud vaidlusaluse otsuse eseme äralangemine ei kaota tagajärgi, mida toob selle kohtuotsuse põhjendustes esitatud lahendus kaasa komisjonile(24) ja laiemalt liidu õiguskorrale. Selle eseme äralangemine ei kaota õiguslikku hinnangut, millel põhineb käesoleva apellatsioonimenetluse esemeks olev vaidlustatud kohtuotsuse(25) resolutsioon. Kui see lõppeb otsuse tegemise vajaduse äralangemisega, omandab see lahendus, mis sisaldub vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni aluseks olevates põhjendustes, seadusjõu(26).
50.      Neil asjaoludel oleks see, kui asuda seisukohale, et käesoleva apellatsioonkaebuse ese on ära langenud, ja kohustada komisjoni otsima lepinguliste nõuete tasaarvestamise õigusliku olukorra selgitust hilisemate apellatsioonimenetluste algatamisega, vastuolus mitte ainult õiguskindluse ning liidu finantsjuhtimise ja usaldusväärse finantsjuhtimise põhimõtetega, vaid ka menetlusökonoomia ja korrakohase õigusemõistmise põhimõtetega.
51.      Lisaks ja igal juhul ei ilmne ka, et vaidlusaluse otsuse eseme äralangemine tooks kaasa pooltevahelise vaidluse lõpetamise ja et seetõttu oleks apellatsioonkaebuse ese sel põhjusel ära langenud(27).
52.      Sellest järeldub, ilma et see mõjutaks esimese astme menetluse eseme äralangemist (vt käesoleva ettepaneku punktid 105 ja 106), et käesoleva apellatsioonkaebuse ese ei ole ära langenud ja seega tuleb seda kaebust sisuliselt käsitleda.
2.      Sisulised küsimused
53.      Komisjon on seisukohal, et Üldkohtu arutluskäik vaidlustatud kohtuotsuses rikub õigusnormi kahel põhjusel.
54.      Esiteks heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane leidis ekslikult, et komisjon ei saa nõuda tasaarvestamise teel sisse lepingust tulenevat nõuet, mille põhjendatus on vaidlustatud pädevas liikmesriigi kohtus (a).
55.      Teiseks väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta samastas tasaarvestamise otsused täitmisele pööratavate otsustega ja võttis nende suhtes üle kohtuotsuses ADR esitatud kaalutlused (b).
a)      Võimalus nõuda vaidlustatud nõue sisse tasaarvestuse teel (apellatsioonkaebuse esimene väide)
56.      Apellatsioonkaebuse esimeses väites leiab komisjon, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60 ja 61 õigusnormi. Väidetavalt ajas Üldkohus segi selle analüüsi, kas nõue on kindel, kindlasummaline ja sissenõutav, nõude põhjendatuse analüüsimisega ning leidis ekslikult, et vaidlustamine on asjaolu, mida tuleb arvesse võtta hindamisel, kas nõue on kindel, kindlasummaline ja sissenõutav.
57.      Nendes punktides otsustas Üldkohus, et vaidlusaluse otsuse vastuvõtmisel eiras komisjon liidu kohtute ja liikmesriikide kohtute vahelist pädevuse jaotust otsustada, kas lepingulist laadi nõude tasaarvestus, mis on vaidlustatud liikmesriigi kohtus, kes on ainsana pädev kindlaks tegema, kas see nõue on põhjendatud, ja üldisemalt, kas see on kindel, kindlasummaline ja sissenõutav, mis lubab seda tasaarvestamisel arvesse võtta(28).
58.      Nagu komisjon õigesti märgib, tuleneb sellest arutluskäigust tõepoolest, et Üldkohus leidis kaudselt, kuid tingimata, et see, kas nõue on vaidlustatud või mitte, on asjaolu, mida tuleb arvesse võtta, kui hinnatakse, kas see nõue on 2018. aasta finantsmääruse sätete tähenduses kindel, kindlasummaline ja sissenõutav.
59.      See tõlgendus ei pea aga paika, kui analüüsida selle määruse asjakohaseid sätteid, arvestades nende sõnastust, ülesehitust ja eesmärki.
60.      Esiteks tähendab nõude kindlaksmääramine liidu õiguse tunnustamist võlgniku suhtes ja võlgnikult võla tasumise nõudmise õiguse kehtestamist (2018. aasta finantsmääruse artikli 98 lõike 1 teine lõik). Saada oleva summa kindlaksmääramiseks tagab vastutav eelarvevahendite käsutaja eelkõige a) saada oleva summa kindluse selles mõttes, et selle suhtes ei tohi kohaldada tingimust, b) et võlg peab olema kindlasummaline, mille summa tuleb kindlaks määrata täpselt rahas, ja c) võla sissenõutavuse, mille suhtes ei kohaldata tähtaega (selle määruse artikli 98 lõike 3 punktid a–c).
61.      Teiseks teeb vastutav eelarvevahendite käsutaja kindlaks kõik saada olevad summad, mis on kindlad, kindlasummalised ja kuuluvad maksmisele sissenõudekorralduse alusel, millega ta annab peaarvepidajale korralduse võlg sisse nõuda. Sellele sissenõudekorraldusele järgneb võlgnikule saadetav võlateade, milles teatatakse nõude kindlaksmääramisest ja maksetähtajast (2018. aasta finantsmääruse artikli 98 lõike 2 esimene lõik ja lõike 4 esimene lõik ning artikkel 100 lõige 1).
62.      Kolmandaks, kui vastutav eelarvevahendite käsutaja kavatseb kindlaksmääratud saada oleva summa sissenõudmisest loobuda või osaliselt loobuda, tagab ta, et loobumine on korrakohane ja kooskõlas usaldusväärse finantsjuhtimise ja proportsionaalsuse põhimõtetega (2018. aasta finantsmääruse artikkel 101 lõiked 2–6).
63.      Neljandaks, kui võlgnikul on omakorda nõue liidu vastu, teostab peaarvepidaja sissenõudmise liidu kindlaksmääratud nõude tasaarvestamise teel, pärast võlgnikule võimaluse andmist esitada oma märkused (2018. aasta finantsmääruse artikli 101 lõike 1 kolmas lõik, artikli 102 lõiked 1 ja 2 esimene lõik ning artikkel 133).
64.      Nende sätete koostoimest nähtub, et asjaolu, et nõue on kindel, viitab üksnes sellele, et nõue ei ole seotud ühegi tingimusega (eespool punkt 60), ning seda ei tohi segi ajada nõude vaidlustamatusega(29).
65.      Seega määratakse nõude kindlus kindlaks ja sissenõudmiskorraldus koostatakse enne, kui võlgnikule teatatakse nõude kindlaksmääramisest võlateatega, mis võib anda alust nõude vaidlustamiseks (punkt 61 eespool). Loomulikult peab peaarvepidaja enne nõude tasaarvestamise teel sissenõudmist võimaldama võlgnikul esitada oma seisukohad (punkt 63 eespool). Ta ei saa aga tuvastatud nõude sissenõudmisest loobuda, isegi kui see vaidlustatakse, välja arvatud juhul, kui ta otsustab nõude tühistada (punkt 62 eespool).
66.      Järelikult ei ole nõude vaidlustamatus selle nõude tuvastamise ja tasaarvestuse teel sissenõudmise tingimuseks. Vastupidi, kui saada olev summa on kindlaks tehtud, ei saa eelarvevahendite käsutaja ja vastutav peaarvepidaja selle tasaarvestuse teel sissenõudmisest loobuda.
67.      See on kooskõlas 2018. aasta finantsmääruse eesmärgiga, milleks on liidu toimimise seisukohast hädavajalike liidu finantshuvide kaitse ja nõuetekohane eelarve haldamine(30).
68.      Seega otsustas Üldkohus käesolevale kohtuasjale eelnevates kohtuasjades õigesti, et võlanõude vaidlustamine ei takista kasutada selle sissenõudmiseks tasaarvestust(31).
69.      Sellest järeldub, et Üldkohus tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60 ja 61 esitatud arutluskäigus kaudselt, kuid tingimata kaalutlusele, et liidu tuvastatud võlanõude vaidlustamine takistab selle nõude sissenõudmist tasaarvestuse teel. Komisjoni apellatsioonkaebuse esimene väide on seega põhjendatud ja sellega tuleb nõustuda.
b)      Võimalus nõuda lepingust tulenev nõue, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, sisse tasaarvestuse teel (apellatsioonkaebuse teine väide)
70.      Apellatsioonkaebuse teises väites leiab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tasaarvestuse otsuse tegemine selleks, et nõuda sisse lepingust tulenev nõue, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, tooks kaasa esmase õigusega kehtestatud kohtualluvuse jaotusest kõrvalehoidmise. Isegi kui selline tasaarvestuse otsus oleks Euroopa Liidu kohtus vaidlustatav, ei saa seda selles suhtes võrdsustada ELTL artikli 299 tähenduses täitmisele pööratava otsusega, nagu see, mida käsitleti kohtuotsuses ADR.
71.      Nende väidete hindamiseks on esiteks vaja kinnitada, et Üldkohus on õigustatult kvalifitseerinud tasaarvestuse otsused ELTL artikli 263 tähenduses vaidlustatavateks aktideks (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 52 ja 54) (1).
72.      Teiseks analüüsin küsimust, kas komisjonil on siiski pädevus võtta vastu selliseid otsuseid lepingust tulenevate nõuete sissenõudmiseks, mille põhjendatuse analüüsimine kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse (2).
1)      Lepingust tulenevate nõuete tasaarvestamise otsused on ELTL artikli 263 tähenduses vaidlustatavad aktid
73.      Kohtupraktika kohaselt saab olukorras, kus on olemas hagejat teatava institutsiooniga siduv leping, liidu kohtule ELTL artikli 263 alusel hagi esitada üksnes juhul, kui vaidlustatud akti eesmärk on tuua kaasa siduvaid õiguslikke tagajärgi, mis paigutuvad väljapoole pooli siduvat lepingulist suhet ning mis eeldavad, et lepingupooleks olev institutsioon täidab talle kui haldusorganile antud avaliku võimu volitusi(32).
74.      On tõsi, et tasaarvestus on mehhanism, mida tavaliselt kasutatakse tsiviilõiguses eraõiguslike isikute vahel, kellel ei ole avaliku võimu eelisõigusi(33). Siiski on 2018. aasta finantsmäärusega kehtestatud korra alusel lepingust tuleneva võla sissenõudmiseks tasaarvestuse otsuse tegemine toiming, mis ei kuulu pooltele siduva lepingulise suhte alla ja millega kaasneb lepingu sõlminud institutsioonile kui haldusorganile antud avaliku võimu volituste teostamine.
75.      Esiteks, kui komisjon tasaarvestab vastunõude, mis tal väidetavalt on oma lepingupartneri vastu, lepingu alusel põhinõudega, mis viimasel on teise lepingu- või ühepoolse suhte alusel tema vastu(34), on sellel otsusel siduvad õiguslikud tagajärjed, mis lähevad kaugemale lepingulisest suhtest, millest vastunõue tuleneb.
76.      Teiseks eeldab sellise otsuse vastuvõtmine komisjonile kui haldusorganile antud avaliku võimu volituste teostamist. Sellega seoses lähevad sellise otsuse siduvad õiguslikud tagajärjed kaugemale mis tahes lepingulistest suhtest, mis on pooltele siduv, sõltumata sellest, kas tasaarvestuse otsuse esemeks olevad põhi- ja vastunõuded tulenevad samast lepingust või mitte.
77.      Nagu ma selgitasin kohtuasjas ADR, ei piirdu lepinguosalisele institutsioonile kui haldusorganile antud avaliku võimu volituste teostamisel vastu võetud otsuse siduvad õiguslikud tagajärjed kunagi üksnes pooltevahelise lepingulise suhtega. Niisugusel otsusel on alati ka lepinguvälised õiguslikud tagajärjed juba seetõttu, et need tagajärjed põhinevad lepinguosalise institutsiooni laiemal ja lepinguvälisel üldisel eesõigusel(35).
78.      Tasaarvestuse otsuste puhul on tegemist selliste avaliku võimu eelisõiguste teostamisega peamiselt kahel põhjusel.
79.      Esiteks on tasaarvestuse otsuse vastuvõtmine avaliku võimu teostamine, kuna komisjon on kohustatud, nagu on selgitatud käesolevate järelduste punktides 64–66, sellise otsuse vastu võtma isegi juhul, kui selliselt sissenõutav nõue on vaidlustatud.
80.      Teiseks ja eelkõige, vastupidi eraõiguslike isikute vahelistele suhetele tsiviilõiguses, ei saa komisjoni lepingupartner nõuda sellelt institutsioonilt tasaarvestust, kui komisjon talle esitatud nõude vaidlustab. Finantsmääruses ei ole ette nähtud ühtegi tasaarvestusmehhanismi, mis võimaldaks lepingupartneril sellistel asjaoludel tasaarvestust teha.
81.      Lisaks tuleneb 2018. aasta finantsmääruse artikli 102 lõikest 1 koostoimes artikli 111 lõigetega 3–5, et komisjoni lepingupartneril ei saa olla liidu suhtes kindlat, kindlasummalist ja sissenõutavat nõuet, kui vastav summa on kinnitatud maksekorraldusega. Selline maksekorraldus antakse välja üksnes juhul, kui vastutav eelarvevahendite käsutaja on eelnevalt nõustunud kulude kandmisega eelarvest, olles eelnevalt kontrollinud, et seda kulu ette nägevas juriidilises kohustuses ette nähtud tingimused on täidetud. Seega, kui komisjon leiab, et kulu, mida lepingupartner temalt nõuab, ei ole põhjendatud, siis sellist maksekorraldust ei tehta ja lepingupartneril ei ole seega kindlat, kindlasummalist ja sissenõutavat nõuet, mis tuleb esitada tasaarvestustehingu raames.
82.      Sellest järeldub, et Üldkohus otsustas väljakujunenud kohtupraktikas õigesti, et komisjoni tehtud tasaarvestuse otsused kujutavad endast akte, mida saab liidu kohtutes vaidlustada, esitades ELTL artikli 263 alusel tühistamishagi(36).
2)      Tasaarvestuse otsuse tegemine lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, on siiski võimalik
83.      Käesoleva apellatsioonkaebuse kontekstis nõustub komisjon küll vaidlustatud kohtuotsuses Üldkohtu väljendatud seisukohaga, et niisuguse lepingust tuleneva nõue, mis kuulub riikliku kohtu pädevusse, tasaarvestamise otsus on ELi kohtus artikli 263 alusel vaidlustatav akt. Ta on siiski arvamusel, et Üldohus tegi vea, kui ta järeldas sellest tõdemusest, et sellise otsuse vastuvõtmine toob kaasa aluslepinguga kehtestatud pädevuse jaotusest kõrvalehoidmise. Kohtuotsuse ADR aluseks olevat põhjust ei saa selles osas tasaarvestuse otsustele üle kanda.
84.      Kohtuotsuses ADR selgitas Euroopa Kohus, et komisjonil puudub pädevus võtta vastu täitmisele pööratavaid otsuseid ELTL artikli 299 tähenduses, et nõuda sisse lepingust tulenevaid nõudeid, mis kuuluvad liikmesriigi kohtute pädevusse. Järelikult ei saa komisjon selliseid otsuseid vastu võtta selliste nõuete sissenõudmiseks, mis tulenevad lepingutest, mis ei sisalda vahekohtuklauslit, mis annab pädevuse liidu kohtule(37).
85.      Selle piirangu põhjuseks ei ole mitte ainult asjaolu, et täitmisele pööratav otsus ELTL artikli 299 tähenduses on ELTL artikli 263 alusel vaidlustatav akt, vaid eelkõige asjaolu, et sellise apellatsioonkaebuse korral peab liidu kohus uurima nõude põhjendatust.
86.      Nagu ma märkisin kohtuasjas ADR, saab vastavalt ELTL artikli 299 neljandale lõigule täitmisele pööratava otsuse sundtäitmist peatada ainult Euroopa Liidu Kohtu otsusega, samal ajal kui liikmesriikide kohtute pädevusse kuulub üksnes täitemeetmete nõuetekohasuse kontroll. Peale selle näeb nii Üldkohtu kui ka Euroopa Kohtu kodukord ette, et ELTL artikli 299 alusel esitatud taotlused peatada õigusaktide sundtäitmine on vastuvõetavad üksnes kaebuse esitamise korral Üldkohtule või Euroopa Kohtule(38).
87.      Neil asjaoludel nõuab õigus tõhusale kohtulikule kaitsele, et liidu kohus kontrolliks sellise hagi lahendamisel ka nõutud võlanõude põhjendatust(39). Vastasel juhul võiks nõude sundtäitmine toimuda ilma igasuguse kohtuliku kontrollita.
88.      Täitmisele pööratava otsuse tegemine lepingust tuleneva nõude sissenõudmiseks, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, viiks seega selleni, et pädev liikmesriigi kohus ei saa kontrollida selle nõude põhjendatust ja seeläbi eirata asutamislepinguga kehtestatud kohtualluvuse korraldust.
89.      Nagu komisjon õigustatult väidab, ei kehti see põhjendus aga 2018. aasta finantsmääruse artikli 102 tähenduses tasaarvestuse otsuste suhtes, nagu vaidlusalune otsus, mis on vaidlustatud kohtuotsuse esemeks.
90.      Nii on 2018. aasta finantsmääruse artikli 102 lõikes 3 küll sätestatud, et kõnealuse artikli lõikes 1 osutatud tasaarvestus on sama mõjuga nagu makse ja vabastab liidu võlasumma tasumisest ja vajaduse korral tasumisele kuuluvatest intressidest.
91.      Lepingust tuleneva nõude sissenõudmise korral, mis esitatakse liikmesriigi kohtule, et kontrollida selle nõude põhjendatust vahekohtuklausli puudumise tõttu asjaomases lepingus, tuleb seda sätet siiski teleoloogiliselt vähendada, see tähendab tõlgendada seda kitsendavalt nii, et tasaarvestamine ei vabasta liitu võlasummast (põhinõudest). See vabastab ta üksnes kohustusest maksta välja põhinõue, kuni on lahendatud tasaarvestuse teel sisse nõutud vastunõude põhjendatuse võimalik vaidlustamine.
92.      Nagu ma märkisin kohtuasjas ADR, on tasaarvestuse otsusel neil asjaoludel sisse nõutud vastunõude suhtes üksnes praktiline mõju ja õiguslikud tagajärjed(40). Niisugune otsus võib küll muutuda lõplikuks kas seetõttu, et lepingupartner ei vaidlusta seda liidu kohtus, või seetõttu, et kohus kinnitab selle kehtivust jõustunud kohtuotsusega. See ei mõjuta siiski küsimust, kas otsuse esemeks olev vastunõue on põhjendatud. See ei saa nimelt anda selle nõude tuvastamisele lõplikku õigusjõudu. Tingimused, mille korral nimetatud nõude tuvastamine omandab õigusjõu, määratakse kindlaks nõude suhtes kohaldatavas õiguslikus ja lepingulises korras ning neid hindab pädev kohus.
93.      Neil asjaoludel piirdub kontroll, mida teostab liidu kohus, kellele on esitatud 2018. aasta finantsmääruse artikli 102 alusel tehtud tasaarvestuse otsuse peale tühistamishagi, selle määrusega sellise otsuse tegemiseks kehtestatud tingimuste kontrollimisega (vt käesoleva ettepaneku punktid 60–66). See kontroll ega selliselt tehtud kohtuotsuse seadusjõud ei saa seevastu hõlmata lepingust tuleneva vastunõude põhjendatust(41). Nimelt ei kuulu see küsimus liidu kohtu pädevusse, kuna asjaomases lepingus puudub vahekohtuklausel(42).
94.      Järelikult ei too selline liidu kohtu teostatav kohtulik kontroll tasaarvestuse otsuse suhtes kaasa esmase õigusega kehtestatud kohtute pädevuse jaotusest kõrvalehoidmist. Vastupidi sellele, mida kohaldatakse kohtuotsuse ADR esemeks olevate täitmisele pööratavate otsuste suhtes tasaarvestuse otsuste valdkonnas, on seega mõeldav, et tasaarvestuse otsuse õiguspärasuse üle otsustav kohus ning komisjoni nõutud ja tasaarvestamise teel tagasi nõutud võlanõude põhjendatuse üle otsustav kohus ei ole samad.
95.      Samal ajal ei kujuta asjaolu, et liidu kohtu kontroll piirdub 2018. aasta finantsmääruses ette nähtud tasaarvestuse otsuse tegemise tingimustega, mille hulka ei kuulu asjaomase vastunõude põhjendatuse kontrollimine, endast õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile rikkumist. See tuleneb asjaolust, mis on osutatud punktides 91 ja 92 eespool, et tasaarvestuse otsus ei muuda vastunõude kindlaksmääramist lõplikuks. Selle ainus tagajärg on lepingupartneri põhinõude väljamaksmise edasilükkamine kuni vastunõude põhjendatuse kontrollimise menetluse lõpuni pädevas liikmesriigi kohtus.
96.      Nagu komisjon õigesti möönab, on ta juhul, kui pädev liikmesriigi kohus tuvastab, et seda nõuet ei ole olemas, loomulikult kohustatud maksma oma lepingupartnerile põhinõudest kinni peetud summa, vajaduse korral koos intressiga(43). Nagu Üldkohus on sarnastel asjaoludel juba tunnistanud, võib ta talle kodukorraga selles osas antud võimaluste piires tasaarvestuse otsuse peale esitatud hagi peatada, kuni liikmesriigi kohus teeb otsuse asjaomase nõude põhjendatuse kohta(44).
97.      On tõsi, et tasaarvestuse otsuse tegemine osas, milles see hõlmab praktikas komisjoni vastunõude summat (kuna lepingupartneri põhinõuet ei ole välja makstud), pöörab vastunõude põhjendatuse küsimuse lahendamise lepingujärgsesse kohtusse pöördumise kohustuse ümber. Seega ei ole komisjoni ülesanne pöörduda selle kohtu poole, et viimane kontrolliks tema väidetava võlanõude põhjendatust ja saada selle sissenõudmiseks täitedokument. Selle asemel peab lepingupartner pöörduma tema poole, et lasta kontrollida komisjoni nõutud võlanõude põhjendatust ja vajaduse korral saavutada kohtuotsus, millega kohustatakse komisjoni tasaarvestuse otsuse alusel kindlaks määratud põhinõude summa välja maksma.
98.      Niisugune lepingupartneri ebasoodsam kohtlemine võrreldes komisjoniga, kellele antakse selline soodustus oma nõuete sissenõudmisel, on siiski õigustatud vajadusega kaitsta liidu finantshuve(45). Nagu ma juba märkisin kohtuasjas ADR, ei oleks selle põhimõttega kooskõlas kohustada komisjoni maksma liidu vahendeid maksejõuetule või lihtsalt tahtmatule võlgnikule(46).
99.      Just sel põhjusel on tasaarvestamine 2018. aasta finantsmääruse kohaselt kohustuslik prioriteetne viis liidu nõuete sissenõudmiseks enne mis tahes muud sissenõudmisviisi(47). Seega, nagu Üldkohus teistes kohtuasjades õigesti märkis, ei saa peaarvepidaja tasaarvestamisest loobuda, kui võlgnikul on liidu vastu nõue ja ta ei täida seda vabatahtlikult(48). Seevastu juhul, kui nõuet ei olnud võimalik katta tasaarvestamise või mis tahes eelneva tagatise realiseerimisega, võib peaarvepidaja selle nõude sisse nõuda, tehes vaheldumisi täitmisele pööratava otsuse või kohtumenetluse teel saadud juriidilise dokumendi(49).
100. Seega erinevad ka täitmisele pööratavad otsused ELTL artikli 299 tähenduses, mis on kohtuotsuse ADR esemeks, tasaarveldusotsustest, mis on käesoleva kohtuasja esemeks. Kuna esimesed on komisjoni käsutuses olev võimalus samamoodi kui kohtuliku otsuse saamine, on põhjendatud nende kasutamise piiramine ELTL artiklite 272 ja 274 alusel (vt käesoleva ettepaneku punktid 1–5) Seevastu, kuna teiste kasutamine on kohustuslik, mitte valikuline, ei saa nende tagajärjed anda õiguslikku jõudu sellise nõude tuvastamisele, mis kuulub esmase õiguse sätete kohaselt liikmesriigi kohtu pädevusse osas, mis puudutab nõude põhjendatuse kontrollimist.
101. Nendest kaalutlustest tuleneb, et Üldkohus tegi vea, kui ta leidis, et käesoleva juhtumi asjaoludel ei olnud komisjonil õigust võtta vaidlusalust otsust vastu kohtuotsuses ADR valitud lahenduse alusel. Seega on ka komisjoni apellatsioonkaebuse teine väide põhjendatud ja sellega tuleb nõustuda.
3.      Järeldus apellatsioonkaebuse kohta
102. Eelnevast järeldub, et Üldkohtu kohtuotsuse punkti 1 aluseks olev põhjendus on õiguslikult ekslik. Seega tuleb see kohtuotsus tühistada osas, milles selle punktis 1 vaidlusalune otsus tühistati.
B.      Hagimenetlus Üldkohtus
103. Euroopa Kohtu põhikirja artikli 61 esimeses lõigus on sätestatud, et juhul kui Euroopa Liidu Kohus tühistab Üldkohtu otsuse, võib ta ise teha asjas lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
104. Käesoleval juhul on see nii.
105. Nagu on märgitud käesoleva ettepaneku punktides 37–39, on vaidlusaluse otsuse ese ära langenud, kuna põhinõue, mis HB-l komisjoni vastu oli ja mille viimane tasaarvestas CARDS lepingust tuleneva väidetava vastunõudega HB vastu, on ära langenud.
106. Järelikult on vajadus teha otsus selle otsuse tühistamise nõude kohta, mille HB esitas Üldkohtule, ära langenud.
C.      Vaheettepanek
107. Eelnevast tuleneb, et vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada osas, milles selle punktis 1 vaidlusalune otsus tühistati, ning märkida ja tuvastada, et HB poolt kohtusse esitatud vaidlusaluse otsuse tühistamise hagi üle ei ole enam vaja otsustada.
VI.    Kohtukulud
A.      Apellatsioonimenetluse kohtukulud
108. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu või kui see on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise. Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
109. Kuna HB on käesolevas apellatsioonimenetluses kohtuvaidluse kaotanud ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb selle apellatsioonimenetluse kohtukulud välja mõista HB-lt.
B.      Esimese astme menetluse kohtukulud
110. Kodukorra artiklis 149 on sätestatud, et kui Euroopa Kohus leiab, et hagi ese on ära langenud ja puudub vajadus asja üle otsustada, otsustab ta kohtukulude jaotuse. Kodukorra artikli 142 kohaselt jaotab Euroopa Kohus juhul, kui kohtuasjas otsust ei tehta, kohtukulud omal äranägemisel.
111. Käesoleval juhul ilmneb, et vajadus teha otsus HB poolt esimeses kohtuastmes esitatud tühistamisnõude kohta on ära langenud, kuna vaidlusaluse otsuse ese on ära langenud.
112. Käesolev analüüs näitas, et Üldkohus eksis, kui ta tühistas vaidlusaluse otsuse, kuigi komisjonil oli pädevus see vastu võtta, mistõttu tuleb komisjoni sellekohased nõuded esimeses kohtuastmes rahuldada. Lisaks ei tule tühistada vaidlustatud kohtuotsuse punkti 2, millega lükatakse tagasi HB taotlus materiaalse kahju hüvitamiseks.
113. Käesolev analüüs on siiski näidanud ka seda, et õiguskaitsevahendid lepingust tuleneva nõudega seotud tasaarvestuse otsuse vastu, mis kuulub liikmesriigi kohtu pädevusse, on keerulised. Lisaks näitas HB üles nõutavat hoolsust, pöördudes vaidlusaluse tasaarvestuse asjus korraga nii Üldkohtu kui ka asjaomase nõude põhjendatuse kontrollimiseks pädeva liikmesriigi kohtu poole.
114. Neil asjaoludel tuleb kohtuasja õiglaselt hinnates jätta kummagi poole kohtukulud esimeses kohtuastmes nende endi kanda, nagu seda tehti vaidlustatud kohtuotsuses. Komisjoni taotlus tühistada kõnealuse otsuse punkt 3 ja mõista HB-lt välja kohtukulud tuleb seega jätta rahuldamata.
VII. Ettepanek
115. Eeltoodud kaalutlustele tuginedes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.      Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. oktoobri 2023. aasta kohtuotsuse HB vs. komisjon (T‑444/22, EU:T:2023:604) resolutsiooni punkt 1.
2.      Kohtuasjas T‑444/22 esitatud tühistamisnõude kohta otsuse tegemise vajadus on ära langenud.
3.      Jätta HB kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud apellatsioonimenetluses.
1      Algkeel: prantsuse.
2      11. juuli 1985. aasta kohtuotsus Maag vs. komisjon (43/84, EU:C:1985:328, punkt 26); 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punkt 19) ja 28. veebruari 2019. aasta kohtuotsus Alfamicro vs. komisjon (C‑14/18 P, EU:C:2019:159, punkt 49).
3      Kui nimetada vaid kõige tüüpilisemad paljudest selles valdkonnas käsitletud kohtuasjadest, vt 18. aprilli 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Systran ja Systran Luxembourg (C‑103/11 P, EU:C:2013:245); 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon (C‑506/13 P, EU:C:2015:562); 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2020:576) ja 26. septembri 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. HB (C‑160/22 P ja C‑161/22 P, EU:C:2024:799). Vt sellega seoses ka minu ettepanek kohtuasjades ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkt 95 jj) ning komisjon vs. HB (C‑160/22 P, C‑161/22 P ja C‑597/22 P, EU:C:2024:84, punkt 60 jj).
4      16. juuli 2020. aasta kohtuotsus (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, punkt 73).
5      Vt selle kohta ka minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punktid 48–58 ja 95–105).
6      4. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus HB vs. komisjon (T‑444/22, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2023:604).
7      Vaidlustatud kohtuotsus, punktid 56, 57, 60 ja 61.
8      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määrus, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (ELT 2018, L 193, lk 1). See määrus on nüüd asendatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2024. aasta määrusega (EL, Euratom) 2024/2509, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid (ELT L, 2024/2509).
9      21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus HB vs. komisjon (T‑795/19, EU:T:2021:917, punkt 4).
10      T‑795/19, EU:T:2021:917.
11      T‑796/19, EU:T:2021:918.
12      EU:C:2024:799.
13      Vt kohtujurist Légeri ettepanek kohtuasjas komisjon vs. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punkt 26) ja kohtujurist Spielmanni ettepanek kohtuasjas E. (nõuete tasaarvestamine) (C‑481/24, EU:C:2025:632, punkt 22 jj).
14      Vt 19. septembri 2024. aasta kohtuotsus Coppo Gavazzi jt vs. parlament (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punkt 40 ja seal viidatud kohtupraktika).
15      8. juuli 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punkt 171); 22. veebruari 2005. aasta kohtuotsus komisjon vs. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2005:98, punkt 48) ja 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Polisario Rinne (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punktid 69 ja 70). Need eelisõigusega hagejad ei pea tõendama oma huvi ka tühistushagi esitamiseks, vt 13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon (C‑463/10 P ja C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punkt 36).
16      Vt minu ettepanek kohtuasjas nõukogu vs. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:22, punkt 35).
17      Kohtujurist Mengozzi ettepanek liidetud kohtuasjades komisjon vs. Siemens Österreich jt ning Siemens Transmission & Distribution jt vs. komisjon (C‑231/11 P – C‑233/11 P, EU:C:2013:578, punkt 33).
18      Vt selle kohta kohtujurist Poiares Maduro ettepanek kohtuasjas komisjon vs. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, punkt 19).
19      Kohtujurist Poiares Maduro ettepanek kohtuasjas komisjon vs. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, punkt 21).
20      Vt selle kohta 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs.
Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punkt 50).
21      Vt eelkõige 6. märtsi 1979. aasta kohtuotsus Simmenthal vs. komisjon (92/78, EU:C:1979:53, punkt 32); 7. juuni 2007. aasta kohtuotsus Wunenburger vs. komisjon (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punktid 55–62); 28. mai 2013. aasta kohtuotsus Abdulrahim vs. nõukogu ja komisjon (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punkt 63); 4. septembri 2018. aasta kohtuotsus ClientEarth vs. komisjon (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, punkt 48) ja 19. septembri 2024. aasta kohtuotsus Coppo Gavazzi jt vs. parlament (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punkt 42).
22      Vt eelkõige 19. septembri 2024. aasta kohtuotsus Coppo Gavazzi jt vs. parlament (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punktid 43–47); Santini jt vs. parlament (C‑198/21 P, EU:C:2024:768, punktid 38–42) ja 19. septembri 2024. aasta kohtuotsus Falqui vs. parlament (C‑391/21 P, EU:C:2024:769, punktid 41–44).
23      26. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Asteris jt vs. komisjon (97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, EU:C:1988:199, punkt 27); 3. oktoobri 2000. aasta kohtuotsus Industrie des poudres sphériques vs. nõukogu (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, punkt 81) ja 20. juuni 2024. aasta kohtuotsus EUIPO vs. Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528 punkt 92).
24      Vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 49) ja 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punkt 47).
25      Vt vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste tähtsuse kohta apellatsioonkaebuse eseme hindamisel kohtujurist Poiares Maduro ettepanek kohtuasjas komisjon vs. max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, punkt 22) ja kohtujurist Mengozzi ettepanek liidetud kohtuasjades komisjon vs. Siemens Österreich jt ja Siemens Transmission & Distribution jt vs. komisjon (C‑231/11 P – C‑233/11 P, EU:C:2013:578, punktid 34–38).
26      14. septembri 1999. aasta kohtuotsus komisjon vs. AssiDomän Kraft Products jt (C‑310/97 P, EU:C:1999:407, punkt 54); 1. juuni 2006. aasta kohtuotsus P & O European Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya vs. komisjon (C‑442/03 P ja C‑471/03 P, EU:C:2006:356, punkt 44) ja 19. aprilli 2012. aasta kohtuotsus Artegodan vs. komisjon (C‑221/10 P, EU:C:2012:216, punkt 87).
27      Vt apellatsioonkaebuse eseme säilimise hindamisel selle aspekti arvesse võtmiseks 1. detsembri 2004. aasta kohtumäärus Siseturu Ühtlustamise Amet vs. Zapf Creation (C‑498/01 P, EU:C:2004:760, punkt 12) ning 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 48) ja 19. juuli 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punkt 51).
28      Kohtujuristi kursiiv.
29      Vt vaidlustamata nõude määratluse kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 805/2004, millega luuakse Euroopa täitekorraldus vaidlustamata nõuete kohta (ELT 2004, L 143, lk 15; ELT eriväljaanne 19/07, lk 38), artikkel 3.
30      Vt selle kohta ELTL artikkel 317 ja artikli 322 lõige 1 ning kohtuotsuse ADR punkt 100 ja seal viidatud kohtupraktika. Vt selle kohta ka juba enne tasaarvestuse kodifitseerimist liidu nõuete sissenõudmise viisina nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (EÜT 2002, L 248, lk 1; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74), artikliga 73, kohtujurist Légeri ettepanek kohtuasjas komisjon vs. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punkt 68).
31      Vt selle kohta 17. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Kreeka vs. komisjon (T‑231/04, EU:T:2007:9, punkt 118) ja 21. septembri 2017. aasta kohtuotsus Eurofast vs. komisjon (T‑87/16, EU:T:2017:641, punkt 65). Vt selle kohta ka 8. novembri 2011. aasta kohtuotsus Walton vs. komisjon (T‑37/08, EU:T:2011:640, punkt 60).
32      9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro vs. komisjon (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punkt 20) ja kohtuotsuse ADR punkt 65.
33      Vt kohtujurist Légeri ettepanekud kohtuasjades Danværn Production (C‑341/93, EU:C:1995:139, punktid 27–31) ja komisjon vs. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punktid 44 ja 45) ja kohtujurist Spielmanni ettepanek kohtuasjas E. (nõuete tasaarvestamine) (C‑481/24, EU:C:2025:632, punkt 22 jj).
34      Käesolevas asjas oli tegemist kohtukuludega, mis mõisteti komisjonilt välja ühes teises kohtuasjas; vt teiste näidetena kohtuasi, milles tehti 10. juuli 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2003:400) (lisaks komisjoni lepingupartnerile antud toetus), või kohtuasi, milles tehti 11. juuli 2019. aasta kohtuotsus IPPT PAN vs. komisjon ja REA (T‑805/16, EU:T:2019:496) (nõue, mis kuulub tasumisele komisjoni lepingupartnerile teise lepingu alusel).
35      Kohtuotsus ADR, punktid 69 ja 70. Vt ka minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punktid 100–104). Vt selle kohta ka 17. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis vs. ERCEA (T‑348/16 OP, EU:T:2019:14, punkt 165) ja 11. juuli 2019. aasta kohtuotsus IPPT PAN vs. komisjon ja REA (T‑805/16, EU:T:2019:496, punkt 175).
36      Vt eelkõige 8. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Helkon Media vs. komisjon (T‑122/06, EU:T:2008:418, punktid 46–52); 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Technion ja Technion Research & Development Foundation vs. komisjon (T‑216/12, EU:T:2015:746, punkt 53) ja 14. novembri 2017. aasta kohtuotsus Alfamicro vs. komisjon (T‑831/14, EU:T:2017:804, punktid 191–193). Üldkohus rajas selle kohtupraktika suuna eelkõige 10. juuli 2003. aasta kohtuotsusele komisjon vs. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2003:400, punktid 42 ja 45 ning resolutsioon).
37      Kohtuotsuse ADR punkt 73.
38      Vt Üldkohtu kodukorra artikli 161 lõige 1 koostoimes artikli 156 lõigetega 1 ja 2 ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 165 lõige 1 koostoimes artikli 160 lõigetega 1 ja 2 ning minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkt 49).
39      Kohtuotsuse ADR punkt 88. Vt ka minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punktid 133–136).
40      Vt minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, 41. joonealune märkus).
41      Vt sarnase lahenduse kohta tsiviilkohtumenetluse seadustiku (Zivilprozessordnung) § 322 esimene lõik, mille kohaselt saavad kohtuotsused jõustuda ainult siis, kui neis tehakse otsus esitatud nõuete kohta.
42      Sarnased küsimused tekivad üldiselt juhul, kui tasaarvestamise teel sisse nõutud nõude põhjendatuse kontrollimine kuulub (potentsiaalselt) mõne teise kohtu kui Üldkohtu pädevusse; vt selle kohta 5. veebruari 2025. aasta kohtuotsus Poola vs. komisjon (T‑830/22 ja T‑156/23, EU:T:2025:131, punktid 23–31) (kohtuasjas C‑296/25 P menetluses olev apellatsioonkaebus) ja Poola vs. komisjon (T‑1033/23, EU:T:2025:129, punktid 18–26) (kohtuasjas C‑297/25 P menetluses olev apellatsioonkaebus). Teisiti on juhul, kui Üldkohus on ise pädev vastunõude põhjendatuse üle otsustama: vt näiteks 11. juuli 2019. aasta kohtuotsus IPPT PAN vs. komisjon ja REA (T‑805/16, EU:T:2019:496, punkt 33 jj); vt sellega seoses siiski kohtuotsuse ADR punktid 80–89 ning minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkt 113 jj).
43      Vt selle kohta 17. jaanuari 2019. aasta kohtuotsus Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis vs. ERCEA (T‑348/16 OP, EU:T:2019:14, punktid 175 ja 176). Samamoodi näib mõeldav, et lepingupartner vaidlustab vajaduse korral pädevas kohtus põhinõude summa, mis komisjoni hinnangul on talle võlgnetav, kui ta selle summaga ei nõustu. Tasaarvestuse otsus, mida Üldkohus vajaduse korral kinnitab, ei saa samuti anda selle summa kindlaksmääramisele lõplikku seadusjõudu, kui selle kontrollimine kuulub mõne muu kohtu kui Üldkohtu pädevusse.
44      Vt selle kohta mutatis mutandis 4. mai 2017. aasta kohtuotsus Meta Group vs. komisjon (T‑744/14, EU:T:2017:304, punktid 47, 49 ja 258).
45      Vt selle kohta minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkt 111).
46      Vt minu ettepanek kohtuasjas ADR Center vs. komisjon (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, 41. joonealune märkus). Vt selle kohta ka kohtujurist Légeri ettepanek kohtuasjas komisjon vs. CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punkt 57).
47      Vt 2018. aasta finantsmääruse artikli 101 lõike 1 kolmas lõik, artikli 102 lõike 1 esimene lõik ja artikkel 103.
48      Vt 15. aprilli 2011. aasta kohtuotsus Tšehhi Vabariik vs. komisjon (T‑465/08, EU:T:2011:186, punktid 129 ja 130) ja 21. septembri 2017. aasta kohtuotsus Eurofast vs. komisjon (T‑87/16, EU:T:2017:641, punktid 67 ja 68).
49      Vt 2018. aasta finantsmääruse artikkel 103.