62014TO0494(01)
ÜLDKOHTU MÄÄRUS (üheksas koda)
10. juuni 2016 (
*1
)
„Tühistamishagi — Ühine välis- ja julgeolekupoliitika — Piiravad meetmed seoses olukorraga Ukrainas — Rahaliste vahendite külmutamine — Nende isikute, üksuste ja asutuste loetelu, kelle suhtes kohaldatakse rahaliste vahendite ja majandusressursside külmutamist — Hageja nime lisamine — Hagi esitamise tähtaeg — Vastuvõetavus — Loetellu kandmise põhjendatuse tõendamine — Ilmselgelt vastuvõetav hagi”
Kohtuasjas T‑494/14,
Oleksandr Klymenko, elukoht Kiiev (Ukraina), esindajad: M. Shaw, QC, ja barrister I. Quirk,
hageja,
versus
Euroopa Liidu Nõukogu, esindajad: M. Bishop ja J.‑P. Hix,
kostja,
mille ese on nõue tühistada nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusotsus 2014/216/ÜVJP, millega rakendatakse otsust 2014/119/ÜVJP teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas (ELT 2014, L 111, lk 91), ning nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusmäärus (EL) nr 381/2014, millega rakendatakse määrust (EL) nr 208/2014 teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas (ELT 2014, L 111, lk 33), osas, milles need puudutavad hagejat,
ÜLDKOHUS (üheksas koda),
koosseisus: president G. Berardis (ettekandja), kohtunikud O. Czúcz ja A. Popescu,
kohtusekretär: E. Coulon,
on teinud järgmise
määruse
Vaidluse taust
1
Käesolev kohtuasi on seotud teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmetega seoses olukorraga Ukrainas.
2
Hageja, Oleksandr Klymenko, on Ukraina endine tulude ja maksude minister.
3
Euroopa Liidu Nõukogu võttis 5. märtsil 2014 ELL artikli 29 alusel vastu otsuse 2014/119/ÜVJP teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas (ELT 2014, L 66, lk 26).
4
Otsuse 2014/119 artikli 1 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad või milles kontroll või kasutusõigus kuulub isikutele, kes on tuvastatud kui Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutajad, Ukrainas inimõiguste rikkumise eest vastutavatele isikutele ning nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele, nii nagu nad on lisas loetletud.
2.   Rahalisi vahendeid ega majandusressursse ei anta otse ega kaudselt lisas loetletud füüsiliste või juriidiliste isikute, üksuste või asutuste käsutusse ega nende toetamiseks.“
5
Sama artikli järgmistes lõigetes määratakse kindlaks kõnealuste piiravate meetmete kehtestamise tingimused.
6
Samal kuupäeval võttis nõukogu ELTL artikli 215 lõike 2 alusel vastu määruse (EL) nr 208/2014 teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas (ELT 2014, L 66, lk 1).
7
Määrus nr 208/2014 kehtestab kooskõlas otsusega 2014/119 kõnealused piiravad meetmed ja määrab kindlaks nende piiravate meetmete tingimused sõnastuses, mis on sisuliselt identne nimetatud otsuse sõnastusega.
8
Otsuses 2014/119 ja määruses nr 208/2014 käsitletud isikute nimed on toodud nimetatud otsuse lisas ja nimetatud määruse I lisas toodud loetelus (edaspidi „loetelu“) koos eelkõige nende loetellu kandmise põhjendustega. Hageja nime ei olnud esialgu selles loetelus.
9
Nõukogu avaldas 6. märtsil 2014Euroopa Liidu Teatajas teatise isikutele, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, mis on sätestatud otsuses 2014/119 ja määruses nr 208/2014 (ELT 2014, C 66, lk 1). Teatise kohaselt „[võivad a]sjaomased isikud esitada nõukogule koos täiendavate dokumentidega taotluse, et otsus nende kandmise kohta [...] loetelusse uuesti läbi vaadataks“. Teatises juhitakse asjaomaste isikute tähelepanu samuti „võimalusele vaidlustada nõukogu otsus [...] [Üldkohtus] vastavalt [ELTL] artikli 275 teises lõigus ning [ELTL] artikli 263 neljandas ja kuuendas lõigus sätestatud tingimustele“.
10
Seejärel muudeti otsust 2014/119 ja määrust nr 208/2014 nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusotsusega 2014/216/ÜVJP, millega rakendatakse otsust 2014/119 (ELT 2014, L 111, lk 91), ja nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 381/2014, millega rakendatakse määrust nr 208/2014 (ELT 2014, L 111, lk 33).
11
Otsusega 2014/216 ja rakendusmäärusega 381/2014 jäeti hageja nimi loetellu tuvastamisandmetega „endine tulude ja maksude minister“ ja järgmise põhjendusega:
„Isik, kelle suhtes algatati Ukrainas uurimine tema osalemise kohta kuritegudes, mis on seotud Ukraina riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamise ja nende ebaseadusliku ülekandmisega Ukrainast välja.“
12
Nõukogu avaldas 15. aprillil 2014Euroopa Liidu Teatajas teatise, mis oli sisuliselt identne sellele, mille ta oli avaldanud 6. märtsil 2014 (punkt 9 eespool) isikutele, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, mis on sätestatud otsuses 2014/119, mida rakendatakse rakendusotsusega 2014/216, ja määruses nr 208/2014, mida rakendatakse rakendusmäärusega nr 381/2014 teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas.
13
Otsust 2014/119 muudeti nõukogu 29. jaanuari 2015. aasta otsusega (ÜVJP) 2015/143 (ELT 2015, L 24, lk 16), mis jõustus 31. jaanuaril 2015. Mis puudutab nende isikute nimetamise kriteeriume, kelle suhtes kohaldatakse kõnealuseid piiravaid meetmeid, siis nähtub selle otsuse artiklist 1, et otsuse 2014/119 artikli 1 lõige 1 asendati järgmise tekstiga:
„1.   Külmutatakse kõik rahalised vahendid ja majandusressursid, mis kuuluvad või mille kontroll või kasutusõigus kuulub Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutavatena tuvastatud isikutele ja Ukrainas inimõiguste rikkumise eest vastutavatele isikutele ning nendega seotud füüsilistele või juriidilistele isikutele, üksustele või asutustele, nii nagu on loetletud lisas.
Käesoleva otsuse kohaldamise eesmärgil kuuluvad Ukraina riigivara seadusevastase omastamise eest vastutavatena tuvastatud isikute hulka isikud, kelle suhtes Ukraina ametiasutused on algatanud uurimise seoses järgmisega:
a)
Ukraina avaliku sektori vahendite või vara seadusvastane omastamine või sellele kaasaaitamine või
b)
ametiseisundi kuritarvitamine avaliku võimu kandjana eesmärgiga saavutada põhjendamatu eelis endale või kolmandale isikule ja põhjustades sellega Ukraina avaliku sektori vahendite või vara vähenemise või sellele tegevusele kaasaaitamine.“
14
Nõukogu 29. jaanuari 2015. aasta määrus (EL) 2015/138, millega muudetakse määrust nr 208/2014 (ELT 2015, L 24, lk 1), muutis viimati nimetatud määrust kooskõlas otsusega 2015/143.
15
Seejärel muudeti otsust 2014/119 ja määrust nr 208/2014 nõukogu 5. märtsi 2015. aasta otsusega (ÜVJP) 2015/364, millega muudetakse otsust 2014/119 (ELT 2015, L 62, lk 25), ja nõukogu 5. märtsi 2015. aasta rakendusmäärusega (EL) 2015/357, millega rakendatakse määrust nr 208/2014 (ELT 2015, L 62, lk 1). Otsusega 2015/364 muudeti otsuse 2014/119 artiklit 5, pikendades piiravate meetmete kohaldamist hageja suhtes kuni 6. märtsini 2016. Seega asendas rakendusmäärus nr 2015/357 määruse nr 208/2014 I lisa.
16
Nende aktidega jäeti hageja nimi loetellu tuvastamisandmetega „endine tulude ja maksude minister“ ning järgmise uue põhjendusega:
„Isik, kelle suhtes Ukraina asutused on algatanud kriminaalmenetluse seoses riigile kuuluvate rahaliste vahendite või vara omastamisega ning seoses ametiseisundi kuritarvitamisega avaliku võimu kandja poolt, et saada põhjendamatut kasu endale või kolmandale isikule, põhjustades seeläbi kahju Ukraina riigi rahalistele vahenditele või varale.“
17
Hageja esitas otsuse 2015/364 ja rakendusmääruse 2015/357 peale Üldkohtule 15. mail 2015 uue hagi (kohtuasi T‑245/15, Klymenko vs. nõukogu).
Menetlus ja poolte nõuded
18
Hageja esitas käesoleva menetluse algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. juunil 2014.
19
Hageja esitas samal päeval Üldkohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendiga Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 76a alusel taotluse lahendada asi kiirendatud menetluses. Nõukogu esitas selle taotluse kohta oma märkused. Üldkohus (üheksas koda) jättis 11. augusti 2014. aasta otsusega kiirendatud menetluse taotluse rahuldamata.
20
Nõukogu esitas 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 lõike 1 alusel Üldkohtu kantseleisse 29. septembril 2014 saabunud eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse vastuväite.
21
Üldkohtu (üheksas koda) 7. jaanuari 2015. aasta määrusega, mis tehti 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 lõike 4 alusel, liideti vastuvõetamatuse vastuväide põhikohtuasjaga.
22
Nõukogu esitas 24. veebruaril 2015 Üldkohtu kohtusekretäri ametijuhendi artikli 18 lõike 4 alusel põhjendatud taotluse, et kostja vastuse teatavate lisade sisu ei tsiteeritaks selle kohtuasjaga seotud dokumentides, millele üldsusel on juurdepääs.
23
Hageja taotles 15. aprilli 2015. aasta kirjas menetlust korraldava meetme võtmist selleks, et saada dokumendid, mida nõukogu ei olnud veel toimikule lisanud. Nõukogu lisas 4. mail 2015 toimikule hageja nõutud dokumendid ja esitas Üldkohtu kohtusekretäri ametijuhendi artikli 18 lõike 4 alusel põhjendatud taotluse, et selle sisu ei tsiteeritaks selle kohtuasjaga seotud dokumentides, millele üldsusel on juurdepääs.
24
Üldkohtu kantselei palus 25. novembri 2015. aasta kirjas pooltel esitada oma seisukohad Üldkohtu kodukorra artikli 132 kohaldatavuse kohta käesolevas asjas, arvestades kohtuotsust, 26.10.2015, Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806), milles Üldkohus tühistas otsuse 2014/119 ja määruse nr 208/2014 selles osas, milles need puudutasid nimetatud kohtuasja hagejat. Pooled vastasid neile küsimustele määratud tähtaja jooksul.
25
Hageja palub sisuliselt Üldkohtul:
—
lükata vastuvõetamatuse vastuväide tagasi;
—
tühistada otsus 2014/216 ja rakendusmäärus 381/2014 teda puudutavas osas;
—
mõista kohtukulud välja nõukogult.
26
Nõukogu palub Üldkohtul:
—
esimese võimalusena jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
—
teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
teise võimalusena, teha tühistamise korral otsus, et otsuse 2014/119, mida on muudetud rakendusotsusega 2014/216, tagajärjed jäetakse hageja suhtes kehtima kuni määruse nr 208/2014, mida on muudetud rakendusmäärusega nr 381/2014, osalise tühistamiseni;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
27
Kui Euroopa Kohus või Üldkohus on juba lahendanud ühe või mitu õigusküsimust, mis on hagi väidetes tõstatatud küsimustega identsed, ja Üldkohus sedastab, et faktilised asjaolud on tuvastatud, võib ta vastavalt kodukorra artiklile 132 pärast menetluse kirjaliku osa lõpetamist ja pärast poolte ärakuulamist tunnistada hagi ilmselgelt põhjendatuks põhistatud määrusega, mis sisaldab viiteid asjakohasele kohtupraktikale.
28
Nõukogu esitas käesolevas asjas eraldi dokumendina vastuvõetamatuse vastuväite, mis on küll liidetud põhikohtuasjaga, kuid on sellegipoolest Üldkohtule esitatud. Üldkohus leidis, et tal on toimiku materjalide põhjal asjas piisavalt teavet, ja otsustas kohtuasja lahendada ilma menetlust jätkamata.
Nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväide
29
Nõukogu väidab, et käesolev, rakendusotsuse 2014/216 ja rakendusmääruse nr 381/2014 peale esitatud hagi ei ole vastuvõetav põhjendusel, et see esitati pärast tähtaja möödumist. Täpsemalt, olles meelde tuletanud ELTL artikli 263 kuuenda lõigu sätteid ja viidates 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsusele Gbagbo jt vs. nõukogu (C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258), väidab nõukogu, et kaheaastane hagi esitamise tähtaeg algas alates hagejale tema nime loetellu kandmise otsuse teatamisest, mis toimus teatise avaldamise teel Euroopa Liidu Teatajas (vt punkt 12 eespool), kuna nõukogule ei olnud hageja aadress teada.
30
Seoses sellega väidab ta, et 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõige 1, mille kohaselt hagi esitamise tähtaeg hakkab kulgema neljateistkümnendal päeval pärast akti avaldamist, on kohaldatav ainult siis, kui akti peale hagi esitamise tähtaeg algab alates nimetatud akti avaldamisest; sellega ei ole käesolevas asjas tegemist. Lisaks nähtub 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsusest Gbagbo jt vs. nõukogu (C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258), et kui meetmest on puudutatud isikutele ja üksustele teatatud teatise avaldamise teel Euroopa Liidu Teatajas, siis need isikud või üksused ei saa tugineda sellele avaldamisele, et nimetatud hagi esitamise tähtaeg edasi lükata.
31
Seega möödus käesolevas asjas ELTL artikli 263 kuuendas lõigus hagi esitamiseks ette nähtud kahekuuline tähtaeg, millele lisandub 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõikes 2 ette nähtud kümnepäevane tähtaja pikendamine seoses suurte vahemaadega, 25. juunil 2014. Käesolev hagi, mis on esitatud 30. juunil 2014, ei ole seega vastuvõetav.
32
Hageja vaidlustab nõukogu argumendid ja väidab, et hagi ei ole hilinenud.
33
Kõigepealt tuleb meenutada, et ELTL artikli 263 kuues lõik näeb ette, et tühistamishagi tuleb esitada kahe kuu jooksul vastavalt kas meetme avaldamisest või hagejale teatavaks tegemisest või nende puudumisel kahe kuu jooksul pärast päeva, mil hageja sellest teada sai.
34
Kohtupraktika kohaselt tähendab tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte, et Euroopa Liidu asutus, kes võtab isiku või üksuse suhtes vastu akti, millega kaasnevad piiravad meetmed, teatab meetmete aluseks olevad põhjendused kas meetmete võtmise ajal või vähemalt võimalikult kiiresti pärast nende võtmist, et võimaldada neil isikutel või üksustel oma kaebeõigust teostada (vt kohtuotsus, 16.11.2011, Bank Melli Iran vs. nõukogu, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, punkt 47 ja seal viidatud kohtupraktika).
35
See olukord on tingitud nende õigusaktide, millega kehtestatakse isiku või üksuse suhtes piiravaid meetmeid, erilisest olemusest, kuivõrd need sarnanevad ühtaegu üldkohaldatavatele aktidele, sest keelavad muu hulgas üldiselt ja abstraktselt kindlaksmääratud adressaatide kategoorial anda rahalisi vahendeid ja majandusressursse nende isikute või üksuste käsutusse, kelle nimed on toodud nende õigusaktide lisades olevates loeteludes, kui ka neile isikutele ja üksustele suunatud üksikotsuste kogumile (vt kohtuotsus, 23.4.2013, Gbagbo jt vs. nõukogu, C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
36
Käesoleval juhul on tõhusa kohtuliku kaitse põhimõtet täpsustatud määruse nr 2014/119 artikli 2 lõikes 2 ja määruse nr 208/2014 artikli 14 lõikes 2, milles on ette nähtud, et nõukogu edastab puudutatud isikule või üksusele oma otsuse, sealhulgas tema nime kandmise põhjused nende isikute ja üksuste loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, kas otse, juhul kui tema aadress on teada, või teatise avaldamise kaudu, ning annab talle võimaluse esitada oma märkused.
37
Seega algab sellise akti peale tühistamishagi esitamise tähtaeg, millega kehtestatakse piiravad meetmed isiku või üksuse vastu, kulgema alles alates sellest aktist puudutatud isikule või üksusele isiklikult teatamise kuupäevast, kui tema aadress on teada, või vastasel juhul alates teatise avaldamisest Euroopa Liidu Teatajas (vt selle kohta kohtuotsus, 23.4.2013, Gbagbo jt vs. nõukogu, C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258, punktid 59–62).
38
Seoses sellega tuleb märkida, et nõukogul ei ole õigust valida meelevaldselt, mil viisil ta oma otsustest huvitatud isikutele teada annab. Nimelt nähtub 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsuse Gbagbo jt vs. nõukogu (C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258) punktist 61, et Euroopa Kohus lubas piiravaid meetmeid kehtestavatest aktidest teatada kaudselt, Euroopa Liidu Teatajas teatise avaldamise teel, ainult juhul, kui nõukogul ei ole võimalik neist isiklikult teada anda. Teistsugune järeldus lubaks nõukogul kergesti vabaneda isiklikult teatamise kohustusest (kohtuotsused, 3.7.2014, Zanjani vs. nõukogu, T‑155/13, ei avaldata, EU:T:2014:605, punkt 36, Sorinet Commercial Trust Bankers vs. nõukogu, T‑157/13, ei avaldata, EU:T:2014:606, punkt 38, ja Sharif University of Technology vs. nõukogu, T‑181/13, ei avaldata, EU:T:2014:607, punkt 31).
39
Lisaks võib asuda seisukohale, et nõukogul on võimatu füüsilisele või juriidilisele isikule või üksusele otse edastada akti, mis sisaldab teda puudutavaid piiravaid meetmeid, juhul kui selle isiku või üksuse aadress ei ole avalik või seda ei ole nõukogule teada antud või kui saatmine nõukogule teadaolevale aadressile ebaõnnestub, hoolimata nõukogu pingutustest, mis ta on nõutava hoolsusega teinud, et akti edastada (kohtuotsus, 5.11.2014, Mayaleh vs. nõukogu, T‑307/12 ja T‑408/13, EU:T:2014:926, punkt 61).
40
Käesolevas asjas kinnitab nõukogu, et talle ei olnud rakendusotsuse 2014/216 ja rakendusmääruse nr 381/2014 vastuvõtmise ajal hageja aadress teada, ning puudutatud isik ei ole seda vaidlustanud.
41
Kuna nõukogul ei olnud muud võimalust, kui teatada hagejale tema nime loetelusse kandmisest teatise avaldamise teel Euroopa Liidu Teatajas, siis selle teatise avaldamise kuupäevast algab käesolevas asjas hagi esitamise tähtaeg.
42
Mis puutub selle tähtaja arvutamisse, siis 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõike 1 kohaselt hakkab juhul, kui institutsiooni õigusakti peale hagi esitamiseks ette nähtud tähtaega arvutatakse selle õigusakti avaldamisest, see tähtaeg kulgema alates ajast, mil on möödunud neliteist päeva õigusakti avaldamise päevast Euroopa Liidu Teatajas. Nimetatud kodukorra artikli 102 lõike 2 kohaselt pikendatakse seda tähtaega seoses suurte vahemaadega kümne päeva võrra.
43
Nõukogu argument, et 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõige 1 ei ole antud asjas kohaldatav, ei ole selles kontekstis asjakohane.
44
Esmalt nähtub 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõike 1 sõnastusest, et neljateistpäevase tähtaja pikendamist kohaldatakse nende aktide suhtes, mille peale hagi esitamise tähtaeg algab alates nende avaldamisest, mis välistab selle kohaldamisalast ainult need aktid, millest on teatatud. See säte ei tee nimelt mingit vahet vastavalt sellele, mis liiki akt Euroopa Liidu Teatajas on avaldatud. Järelikult võib asuda seisukohale, et kui akt on avaldatud ja kui sellest kuupäevast algab ELTL artikli 263 kuuendas lõigus ette nähtud tähtaeg, siis on 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõige 1 kohaldatav (vt selle kohta kohtuotsused, 3.7.2014, Zanjani vs. nõukogu, T‑155/13, ei avaldata, EU:T:2014:605, punktid 40 ja 41, ja Sorinet Commercial Trust Bankers vs. nõukogu, T‑157/13, ei avaldata, EU:T:2014:606, punktid 42 ja 43).
45
Peale selle on 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõikes 1 ette nähtud neljateistkümne päeva pikkuse tähtaja eesmärk tagada puudutatud isikutele piisav ajavahemik avaldatud aktide peale hagi esitamiseks ning seega õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 (kohtuotsus, 26.9.2013, PPG ja SNF vs. ECHA, C‑625/11 P, EU:C:2013:594, punkt 35).
46
Lisaks tuleb märkida, et teatise avaldamist Euroopa Liidu Teatajas nende isikute ja üksuste loetelu kohta, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, ei tohi samastada puudutatud isikutele ja üksustele neist meetmetest teatamisega. Kui aktist on teatatud, või eeldada, et see on selle adressaadile kättesaadavaks tehtud samal päeval, kui sellest on teatatud. See ei ole siiski nii juhul, kui sellised üksikakti sisuga, nagu on piiravad meetmed, aktid edastatakse puudutatud isikutele ja üksustele kaudselt Euroopa Liidu Teatajas teatise avaldamise teel. 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõige 1 näeb aga ette neljateistpäevase tähtaja, mille möödumisel võib mõistlikult eeldada, et Euroopa Liidu Teataja on tõepoolest kättesaadav kõikides liikmesriikides ja kolmandates riikides. Nimetatud sättes ette nähtud neljateistpäevase tähtaja pikendamine peab olema seega kohaldatav kõikidele aktidele, millest on teatatud Euroopa Liidu Teatajas avaldamise teel, sealhulgas üksikakti ulatusega aktidele, millest on puudutatud isikutele teatatud Euroopa Liidu Teatajas teatise avaldamise teel (kohtuotsused, 3.7.2014, Zanjani vs. nõukogu, T‑155/13, ei avaldata, EU:T:2014:605, punktid 42 ja 43, ning Sorinet Commercial Trust Bankers vs. nõukogu, T‑157/13, ei avaldata, EU:T:2014:606, punktid 44 ja 45).
47
Viimaks tuleneb kohtupraktikast, et 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõike 1 kohaldamine vastab puudutatud isikute selle õiguse eesmärgile, et nende suhtes võetud piiravatest meetmetest teatatakse vastaval juhul Euroopa Liidu Teatajas teatise avaldamise teel (kohtuotsused, 3.7.2014, Zanjani vs. nõukogu, T‑155/13, ei avaldata, EU:T:2014:605, punkt 44, ja Sorinet Commercial Trust Bankers vs. nõukogu, T‑157/13, ei avaldata, EU:T:2014:606, punkt 46).
48
Nimelt, kui nende isikute või üksuste aadress, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, ei ole teada või kui neid meetmeid on võimatu otse edastada, siis, kui kohaldada sellistest meetmetest kaudselt teatamisele Euroopa Liidu Teatajas teatise avaldamise teel sellist tähtaja arvutamise korda, mis on kohaldatav isiklikult teatamisele, võtaks see puudutatud isikutelt või üksustelt võimaluse pikendada hagi esitamise tähtaega alates akti avaldamisest neljateist päeva võrra, mis on ette nähtud 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõikes 1, ilma et neil oleks siiski võimalik kasutada lisaks muid tagatisi, mis tulenevad otse edastamisest. Neil asjaoludel tooks selline piiravatest meetmetest teatise avaldamise teel kaudselt teatamise kohustus, millega tahetakse põhimõtteliselt anda puudutatud isikutele või üksustele lisatagatisi, endaga paradoksaalselt kaasa sellise tagajärje, et nad pannakse olukorda, mis on vähem soodne kui see, milles vaidlustatud aktid lihtsalt avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas (vt selle kohta kohtuotsused, 4.2.2014, Syrian Lebanese Commercial Bank vs. nõukogu, T‑174/12 ja T‑80/13, EU:T:2014:52, punktid 65 ja 66, 3.7.2014, Zanjani vs. nõukogu, T‑155/13, ei avaldata, EU:T:2014:605, punkt 45, ja Sorinet Commercial Trust Bankers vs. nõukogu, T‑157/13, ei avaldata, EU:T:2014:606, punkt 47).
49
Eelnevast tuleneb, et nõukogu ei saa oma argumentides tulemustlikult tugineda 23. aprilli 2013. aasta kohtuotsusele Gbagbo jt vs. nõukogu (C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258), milles Euroopa Kohus rõhutas just seda, et isiklikult teatavakstegemise kohustuse eesmärk on kaitsta eelkõige kohtumenetluse poolt. Seega ei saa nimetatud kohtuotsusele tugineda, et kohelda selliseid isikuid vähem soodsalt võrreldes kohtlemisega, mis tuleneks nende suhtes võetud piiravaid meetmeid sisaldavate aktide avaldamisest (vt selle kohta kohtuotsus, 4.2.2014, Syrian Lebanese Commercial Bank vs. nõukogu, T‑174/12 ja T‑80/13, EU:T:2014:52, punkt 67).
50
Lisaks tuleb samuti märkida, et nõukogu tuletab ekslikult argumendi 9. juuli 2014. aasta kohtuotsusest Al‑Tabbaa vs. nõukogu (T‑329/12 ja T‑74/13, ei avaldata, EU:T:2014:622), viidates eelkõige nimetatud kohtuotsuse punktile 59. Nimelt on selles punktis esmalt meelde tuletatud, et asjaomastest aktidest teatati hagejale esiteks tema esindajale teatatud kirja teel ja teiseks Euroopa Liidu Teatajas teatise avaldamisega; need kaks toimusid samal päeval. Seejärel asus Üldkohus seisukohale, et nende aktide peale esitatud hagi ei ole hilinenud, kuna see esitati enne hagi esitamise tähtaja möödumist, mida arvutati kõige lühemalt, s.o tähtaeg, mida arvutati alates hageja esindajale teatamisest. Sellest tuleneb, et kõnesolevas asjas ei olnud vaja avaldada, kuidas arvutada hagi esitamise tähtaega, mis algas alates teatise avaldamisest, millele on kohaldatav 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõige 1.
51
Seda viimati esitatud järeldust ei sea kahtluse alla asjaolud, et 9. juuli 2014. aasta kohtuotsuse Al‑Tabbaa vs. nõukogu (T‑329/12 ja T‑74/13, EU:T:2014:622), nimetatud punktis 59 on selgitatud, et hagi esitamise tähtaegasid pikendatakse mõlemal juhul 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõike 2 kohaselt kümne päeva võrra. See säte on nimelt esiteks kohaldatav olenemata selle sündmuse laadist, millest hakkab kulgema hagi esitamise tähtaeg, ja teiseks ei välista selle sätte kohaldamine 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõike 1 kohaldamist, nagu väidab nõukogu.
52
Käesolevas asjas avaldas nõukogu 15. aprilli 2014. aastaEuroopa Liidu Teatajas teatise hageja nime kandmise kohta nende isikute ja üksuste loetelusse, kellele kohaldatakse piiravaid meetmeid. Kahekuuline tähtaeg, mida pikendati 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 102 lõike 1 alusel neljateistkümne päeva võrra ja sama artikli lõikes 2 ette nähtud kümne päeva võrra seoses suurte vahemaadega, möödus seega 9. juulil 2014.
53
Kuna käesolev hagi saabus Üldkohtu kantseleisse samal päeval 30. juunil 2014, siis on see esitatud seadusliku tähtaja jooksul, nii et nõukogu esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tuleb tagasi lükata.
Sisulised küsimused
54
Hageja esitab hagi põhjenduseks neli väidet. Esimene väide on, et on rikutud kaitseõigusi ja õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. Teise väite kohaselt on tõendite hindamisel tehtud ilmne hindamisviga. Kolmas väide jaguneb kolmeks osaks, milles on vastavalt väidetud, et põhjendused on ebapiisavad, et ei ole järgitud otsuse 2014/119 artikli 1 lõikes 1 esitatud kriteeriume ning et võimu on kuritarvitatud. Neljas ja ühtlasi viimane väide on, et on rikutud omandiõigust ja proportsionaalsuse põhimõtet.
55
Üldkohus leiab, et esmalt on otstarbekas analüüsida teist väidet ja kolmanda väite teist osa koos, mille põhjenduseks väidab hageja sisuliselt, et tema suhtes võeti piiravad meetmed ilma piisavalt kindla faktilise aluseta.
56
Teises väites ja kolmanda väite teises osas on nimelt käsitletud samasugust õigusküsimust kui see, mille kohta Üldkohus on juba otsuse teinud 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806) ning 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsustes Azarov vs. nõukogu (T‑331/14, EU:T:2016:49), Azarov vs. nõukogu (T‑332/14, ei avaldata, EU:T:2016:48), Klyuyev vs. nõukogu (T‑341/14, ei avaldata, EU:T:2016:47), Arbuzov vs. nõukogu (T‑434/14, ei avaldata, EU:T:2016:46) ja Stavytskyi vs. nõukogu (T‑486/14, ei avaldata, EU:T:2016:45), mis on jõustunud ja millel on nüüd seadusjõud.
57
Käesolevas asjas väidab hageja, et ei ole tõendatud, et ta vastutas riigi rahaliste vahendite omastamise eest või et ta oli sellisena tuvastatud isikuga seotud, ega ka see, et tema suhtes oli algatatud uurimine. Tema väitel ei ole üheski toimiku dokumendis märgitud asjassepuutuvad faktilised andmed, millele nõukogu oleks tuginenud. Lisaks, arvestades asjaolu, et kohtupraktika kohaselt ei nõua kaitseõigused, et tõenditest tuleb enne vahendite külmutamist teatada, tuleb tõendite olemasolu või piisavust liidu kohtul rangelt hinnata.
58
Hageja väitis repliigis, olles tutvunud Ukraina peaprokuröri büroo kirjaga, mis oli saadetud Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrgele esindajale 7. märtsil 2014 (edaspidi „7. märtsi 2014. aasta kiri“), et see oli ainus olemasolev tõendiallikas, millele nõukogu sai tugineda, kui ta otsustas kanda tema nime loetelusse, ja et nimetatud kiri ei olnud piisavalt kindel faktiline alus. Peale selle ei toetanud rikkumine, millele 7. märtsi 2014. aasta kiri viitas, s.o võimu kuritarvitamine, esitatud põhjendust hageja nime loetelusse kandmiseks, kuna Ukraina karistusseadustiku kohaselt on riigile kuuluvate vahendite omastamine eraldi süütegu. Nõukogu ei ole piisavalt tõendanud, et on olemas konkreetsed tõendid või piisavalt kindel faktiline alus, nagu nõuab liidu kohtu praktika, hageja nime loetelusse kandmise põhjendamiseks. Faktist, et liidu kohus märkis 7. märtsi 2014. aasta kirjas ühel real, et hageja suhtes on käimas menetlus „võimu kuritarvitamise“ tõttu, selleks ei piisa. Nimelt peab nõukogu tõendama, et tal oli võimalik kontrollida, kas Ukraina ametiasutuste läbiviidav menetlus oli tõsine.
59
Nõukogu väidab vastu, et hageja nime loetelusse kandmise põhjendustel on kindel faktiline alus. Nimelt põhinevad need põhjendused 7. märtsi 2014. aasta kirjal, milles nõukogu teavitatakse, et alustatud on uurimisi, mille ese on muu hulgas hageja osalemine kuritegudes, mis on seotud riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamise ja nende ebaseadusliku ülekandmisega Ukrainast välja, kusjuures need vastavad hagejat puudutavatele põhjendustele otsuses 2014/216 ja määruses nr 381/2014. Nõukogu täpsustab seoses sellega, et nõue esitada konkreetseid tõendeid ei tohi ulatuda nii kaugele, et oleks vaja tõendada nende süütegude toimepanemist, mille toimepanemises hagejat süüdistatakse. Piisab nimelt, kui nõukogu esitab tõendid, millest selgub, et on olemas uurimine, mis puudutab Ukraina riigile kuuluvate rahaliste vahendite väidetavat omastamist, ilma et ta esitaks tõendeid, millest nähtub, et hageja on süüdi, mida peavad tõendama Ukraina ametiasutused. Seoses sellega tuleb eristada ühelt poolt Ukrainas pooleliolevat kriminaalmenetlust, mille käigus hageja saab ennast kaitsta vastavalt Ukraina kriminaalmenetluse normidele, ning teiselt poolt ajutisi ja tagasipööratavaid meetmeid, millega külmutatakse hageja vara Euroopa Liidu tasandil ja mille võtmiseks ei pea nõukogu tõendama rikkumisi, mille tõttu on hageja suhtes algatatud uurimine. Nõukogu võib seega, kui ta otsustab kohaldada piiravaid meetmeid, tugineda ainult käimasoleva uurimise olemasolule.
60
Vasturepliigis väidab nõukogu, et vastupidi hageja väidetele võttis ta rakendusotsuse 2014/216 ja rakendusmääruse nr 381/2014 vastuvõtmisel arvesse kolme asjaolu, s.o Ukraina olukorra spetsiifilist konteksti, põhjendust, mida kujutab endast 7. märtsi 2014. aasta kiri [konfidentsiaalne]. (
1
) Nõukogu esitas seega piisavalt täpsustusi seoses nimetatud aktide faktilise alusega ja ei ole seega teinud hindamisviga.
61
Nagu on meelde tuletatud 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806) punktis 38, et ehkki nõukogul on ulatuslik kaalutlusõigus seoses üldiste kriteeriumidega, mida peab piiravate meetmete vastuvõtmisel arvestama, nõuab Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus, et nende põhjenduste õiguspärasuse kontrollimisel, millel rajaneb otsus kanda või jätta isiku nimi nende isikute loetellu, kelle suhtes kohaldatakse piiravaid meetmeid, tagab liidu kohus, et see otsus, mis puudutab seda isikut isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See tähendab kõnealuse otsuse aluseks olevas põhjenduste ülevaates kirjeldatud väidetavate asjaolude kontrollimist, mistõttu kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjenduste tõepärasuse abstraktse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjendused või vähemalt üks neist, mida iseenesest peetakse selle otsuse jaoks piisavaks, on piisavalt täpselt ja konkreetselt tõendatud (vt kohtuotsus, 21.4.2015, Anbouba vs. nõukogu, C‑605/13 P, EU:C:2015:248, punktid 41 ja 45 ning seal viidatud kohtupraktika).
62
Sarnaselt kohtuasjale, milles tehti 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 39), näeb käesolevas asjas otsuse 2014/119 artikli 1 lõikes 1 sätestatud kriteerium ette, et piiravad meetmed kehtestatakse isikutele, kes on tuvastatud kui riigivara seadusvastase omastamise eest vastutavad isikud. Lisaks nähtub kõnealuse otsuse põhjendusest 2, et nõukogu võttis need meetmed „eesmärgiga tugevdada õigusriigi [...] põhimõtteid Ukrainas“.
63
Hageja nimi kanti loetelusse põhjusel, et ta on „[i]sik, kelle suhtes algatati Ukrainas uurimine tema osalemise kohta kuritegudes, mis on seotud Ukraina riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamise ja nende ebaseadusliku ülekandmisega Ukrainast välja“. Sellest tuleneb, et nõukogu leidis, et hageja suhtes toimus uurimine või esialgne uurimine, mis ei olnud (veel) viinud ametliku süüdistuse esitamiseni seoses tema eeldatava seotusega riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamises.
64
Sarnaselt kohtuasjale, milles tehti 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 41), viitab nõukogu käesolevas asjas, põhjendamaks hageja kandmist loetellu, Ukraina peaprokuröri büroo 7. märtsi 2014. aasta kirjale Euroopa Liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrgele esindajale (vt punkt 58 eespool), samuti rakendusotsusest 2014/216 ja rakendusmäärusest nr 381/2014 hilisematele tõenditele.
65
7. märtsi 2014. aasta kirjas on märgitud, et „Ukraina õiguskaitseorganid on algatanud rea kriminaalmenetlusi, et uurida kuritegusid, mille on toime pannud endised kõrged riigiametnikud“. Hageja nimi on loetletud vahetult pärast seda koos süüteo äramärkimisega, mille toimepanemises teda kahtlustatakse Ukraina karistusseadustiku alusel (käesolevas asjas võimu kuritarvitamine, mis tõi kaasa raskeid tagajärgi). Kirjas täpsustatakse seejärel, et kõnealune uurimine „võimaldas tuvastada suurte summade ulatuses riigivara omastamist ja hilisemat õigusvastast ülekandmist Ukrainast välja“.
66
Vaidlust ei ole, et ainult sel alusel on hageja suhtes kindlaks tehtud, et ta on „vastutav Ukraina riigile kuuluvate vahendite omastamise eest“ otsuse 2014/119 artikli 1 lõike 1 tähenduses.
67
Nimelt sarnaselt kohtuasjale, milles tehti 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 42), on Ukraina riigiprokuratuuri büroo kiri, käesolevas asjas 7. märtsi 2014. aasta kiri, nõukogu poolt käesoleva kohtumenetluse käigus esitatud tõendite hulgas ainus, mis on varasem rakendusotsusest 2014/216 ja rakendusmäärusest nr 381/2014.
68
Analoogia alusel sellega, mida Üldkohus otsustas 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806, punktid 43 ja 44), tuleb aga asuda seisukohale, et ehkki nimetatud kiri pärineb kolmanda riigi kõrgest justiitsasutusest, on selles kirjas üksnes üldine kinnitus, mille kohaselt toimub uurimine, milles endiste kõrgete riigiametnike hulgas on välja toodud hageja nimi ja milles sisuliselt uuriti riigivara omastamist. Nimelt, kuigi selles on märgitud süütegu, mille toimepanemises hagejat Ukraina karistusseadustiku alusel kahtlustatakse, s.o nimetatud seadustiku § 364 lõike 2 alusel võimu kuritarvitamises, ei ole 7. märtsi 2014. aasta kirjas ühtegi täpsustust nende asjaolude kohta, mida Ukraina ametiasutuste läbiviidud uurimises kontrolliti, ja veel vähem hageja vastutuse kohta, mida ainult eeldatakse (vt selle kohta samuti kohtuotsused, 28.1.2016, Arbuzov vs. nõukogu, T‑434/14, ei avaldata, EU:T:2016:46, punkt 39, ja Stavytskyi vs. nõukogu, T‑486/14, ei avaldata, EU:T:2016:45, punkt 44).
69
Veel tuleb märkida, et vastupidi 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsusele Ezz jt vs. nõukogu (T‑256/11, EU:T:2014:93, punktid 57–61), mida on apellatsiooni korras kinnitatud 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsuses Ezz jt vs. nõukogu (C‑220/14 P, EU:C:2015:147), millele nõukogu käesolevas asjas viitas, ei olnud tal esiteks teavet asjaolude ja tegude kohta, milles Ukraina ametiasutused hagejat süüdistavad, ja teiseks ei ole 7. märtsi 2014. aasta kiri, isegi kui seda analüüsida kontekstis, millesse see kuulub, piisavalt kindel faktiline alus eespool punktis 61 viidatud kohtupraktika tähenduses hageja nime loetelusse kandmiseks põhjendusel, et tema kohta on kindlaks tehtud, et ta „vastutab“ riigi rahaliste vahendite omastamise eest (vt selle kohta kohtuotsus, 26.10.2015, Portnov vs. nõukogu, T‑290/14, EU:T:2015:806, punktid 46–48).
70
Olenemata sellest, millises etapis oli parajasti menetlus, mida hageja suhtes läbi viidi, ei saanud nõukogu võtta hageja suhtes vastu piiravaid meetmeid, kui talle ei olnud teada need riigile kuuluvate rahaliste vahendite omastamise teod, milles Ukraina ametivõimud hagejat konkreetselt süüdistasid. Nimelt oleks nõukogu olnud võimeline ainult neid tegusid teades tuvastama, et neid võis esiteks kvalifitseerida riigivara omastamiseks, ja teiseks, et need võisid kahtluse alla seada Ukraina õigusriigi, mille tugevdamine ja toetamine on kõnealuste piiravate meetmete vastuvõtmisega taotletud eesmärk, nagu on märgitud eespool punktis 62 (vt selle kohta kohtuotsused, 28.1.2016, Arbuzov vs. nõukogu, T‑434/14, ei avaldata, EU:T:2016:46, punkt 55, ja Stavytskyi vs. nõukogu, T‑486/14, ei avaldata, EU:T:2016:45, punkt 48).
71
Lisaks peab vaidlustamise korral puudutatud isiku vastu kasutatud põhjenduste põhjendatust tõendama liidu pädev asutus, mitte puudutatud isik ise ei pea vastupidi tõendama nende põhjenduste alusetust (vt kohtuotsus, 26.10.2015, Portnov vs. nõukogu, T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
72
Seega tuleb asuda seisukohale, et sarnaselt sellele, mida Üldkohus otsustas kohtuasjas, milles tehti 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806, punkt 50), ei vasta hageja nime loetelusse kandmine rakendusotsusega 2014/216 asjaomaste piiravate meetmete kohaldamisalasse kuuluvate isikute kindlaksmääramiseks kehtestatud tingimustele.
73
Järelikult tuleb käesolev hagi tunnistada ilmselgelt põhjendatuks vastavalt kodukorra artiklile 132.
74
Seda järeldust ei muuda nõukogu argumendid, mis ta esitas vastuseks ühele Üldkohtu küsimusele (vt punkt 24 eespool) selleks, et vaidlustada selle artikli kohaldamist käesolevas asjas.
75
Esiteks väidab nõukogu, et 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806) tegi Üldkohus otsuse küsimuse kohta, kas Ukraina peaprokuröri büroo kiri oli piisavalt kindel faktiline alus A. Portnovi nime loetelusse kandmiseks põhjendusega, et ta oli tuvastatud kui riigivara omastamise eest vastutaja, samas kui käesolevas asjas tugines nõukogu ka [konfidentsiaalne]. Järelikult on analüüsitavad faktilised asjaolud ja õigusküsimused 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806) aluseks olevas kohtuasjas ja käesolevas kohtuasjas erinevad. Teiseks tuletab nõukogu meelde, et ta esitas vastuvõetamatuse vastuväite ja et Üldkohus liitis selle põhikohtuasjaga.
76
Mis puutub esimesse vastuväitesse, siis selle kohta tuleb esmalt märkida, et 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuse Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806) kontekstis ei seadnud Üldkohus kahtluse alla Ukraina riigiprokuratuuri büroo kirja usaldatavust või kehtivust, vaid selle, et see ainus tõend võiks olla piisavalt kindel faktiline alus eespool punktis 61 viidatud kohtupraktika tähenduses hageja nime loetelusse kandmiseks põhjendusel, et tema kohta on tuvastatud, et ta „vastutab“ riigi rahaliste vahendite omastamise eest (vt punktid 66–70 eespool).
77
Peale selle nähtub esiteks [konfidentsiaalne], lisamata ühtegi kaalutlust selle kohta, mis liiki uurimine hageja vastu käib ja millises etapis see on, ega faktilisi asjaolusid, millega põhjendatakse tema suhtes süüdistuse esitamist. [konfidentsiaalne]
78
Need kaks asjaolu ei saa aga eristada õigusküsimust, mille üle Üldkohus on juba otsustanud 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsuses Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806) ning kohtuotsustes, mida on mainitud punktis 56 eespool, käesoleva kohtuasja teises väites ja kolmanda väite teises osas käsitletust, kuna neil ei ole mingit mõju õigusliku hinnangu andmiseks piisavalt kindla faktilise aluse olemasolu tingimustele. Need nimelt ainult kinnitavad 7. märtsi 2014. aasta kirja kehtivust ja hageja vastu piiravate meetmete võtmise väidetavat asjakohasust. Nimetatud kiri on seega ainus tõendiallikas, millega põhjendatakse puudutatud isikute nime kandmist loetelusse põhjendusel, et nende kohta on kindlaks tehtud, et nad „vastutavad“ riigivara omastamise eest, mida Üldkohus luges ebapiisavaks selleks, et asuda seisukohale, et nõukogu võiks ennast vabastada tõendamiskohustusest (vt selle kohta kohtuotsused, 26.10.2015, Portnov vs. nõukogu, T‑290/14, EU:T:2015:806, punktid 43–48, ja 28.1.2016, Stavytskyi vs. nõukogu, T‑486/14, EU:T:2016:45, punktid 43–47).
79
Lisaks tuleb faktilisi asjaolusid puudutavalt meenutada, et kodukorra artikli 132 kohaselt peab nende tõendatuse tuvastama Üldkohus. Seoses sellega tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida näib väitvat nõukogu, ei pea tõendatud faktilised asjaolud olema samad, mis need, mida loeti asjassepuutuvaks kohtuasjas, milles tehti 26. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Portnov vs. nõukogu (T‑290/14, EU:T:2015:806). Käesolevas asjas ei ole aga pooled vaidlustatud nende faktiliste asjaolude, millele nõukogu tugines hageja nime loetellu kandmiseks, s.o eelkõige asjaolu, et 7. märtsi 2014. aasta kirja kohaselt viisid Ukraina ametiasutused hageja suhtes läbi uurimist või esialgset uurimist riigivara omastamise kohta, materiaalset õigsust ja need võib seega lugeda tõendatuks.
80
Asjaolu, et sellist kirja, nagu 7. märtsi 2014. aasta kiri, mis viitab neile uurimistele, ei saa lugeda iseenesest piisavaks hageja nime loetelusse kandmise põhjenduste toetamiseks, on seevastu õigusliku hindamise keskne element, nii et nõukogu vabastas ennast tõendamiskohustusest (vt punkt 78 eespool), mis ei sea aga kahtluse alla nimetatud kirjas kirjeldatud faktilisi asjaolusid.
81
Teise vastuväite kohta tuleb märkida, et kohtupraktika kohaselt ei välista võimalust jätta hagi põhjendatud määrusega ja seega ilma kohtuistungit korraldamata vastuvõetamatuse tõttu läbivaatamata see ajaolu, et Üldkohus on varem vastu võtnud määruse liita 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 114 alusel esitatud vastuväide põhikohtuasjaga (vt selle kohta kohtumäärus, 19.2.2008, Tokai Europe vs. komisjon, C‑262/07 P, ei avaldata, EU:C:2008:95, punktid 26–28). Selline järeldus kehtib aga ka vastuvõetamatuse vastuväite tagasilükkamise kohta, kui Üldkohus kavatseb tunnistada hagi – nagu käesolevas asjas – ilmselgelt põhjendatuks kodukorra artikli 132 kohaselt, milles on selgelt ette nähtud, et ta võib teha otsuse pärast menetluse ainult kirjalikku osa.
82
Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb seega hagi lugeda kodukorra artikli 132 tähenduses ilmselgelt põhjendatuks selles osas, milles selles nõutakse rakendusotsuse 2014/216 tühistamist hagejat puudutavas osas.
83
Samadel põhjustel tuleb tühistada rakendusmäärus nr 381/2014 hagejat puudutavas osas.
Otsuse 2014/119, mida on muudetud rakendusotsusega 2014/216, osalise tühistamise ajaline mõju
84
Juhul kui Üldkohus tühistab otsuse 2014/119, mida on muudetud rakendusotsusega 2014/216, hagejat puudutavas osas, on nõukogu arvates vaja, et otsuse tagajärjed jääksid hageja suhtes ELTL artikli 264 teise lõigu kohaselt kehtima kuni määruse nr 208/2014, mida on muudetud rakendusmäärusega nr 381/2014, osalise tühistamise jõustumiseni, et tagada õiguskindlus ning õiguskorra järjekindlus ja ühtsus.
85
Hageja vaidleb neile argumentidele vastu.
86
Olgu meenutatud, et otsust 2014/119, mida on muudetud rakendusotsusega 2014/216 muudeti otsusega 2015/364, millega asendati loetelu alates 7. märtsist 2015, ja pikendati piiravate meetmete kohaldamist hageja suhtes kuni 6. märtsini 2016. Nende muudatuste tulemusel jäeti hageja nimi loetellu uue loetellu kandmise põhjendusega (vt punktid 16 ja 17 eespool).
87
Järelikult kehtib praegu hageja suhtes uus piirav meede. Järelikult otsuse 2014/119, mida on muudetud rakendusotsusega 2014/216, tühistamine hagejat puudutavalt ei too endaga kaasa viimati nimetatu nime kadumist loetelust (vt selle kohta kohtuotsus, 28.1.2016, Azarov vs. nõukogu, T‑331/14, EU:T:2016:49, punkt 71).
88
Seega ei ole vaja jätta kehtima otsuse 2014/119, mida on muudetud rakendusotsusega 2014/216, tagajärgi hagejat puudutavas osas.
Kohtukulud
89
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna hageja on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja nõukogu on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista nõukogult.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (üheksas koda),
otsustab:
1.
Tühistada Oleksandr Klymenkot puudutavas osas nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusotsus 2014/216/ÜVJP, millega rakendatakse nõukogu 5. märtsi 2014. aasta otsust 2014/119/ÜVJP teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas, ning nõukogu 14. aprilli 2014. aasta rakendusmäärus (EL) nr 381/2014, millega rakendatakse määrust (EL) nr 208/2014 teatavate isikute, üksuste ja asutuste vastu suunatud piiravate meetmete kohta seoses olukorraga Ukrainas.
2.
Jätta Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja O. Klymenko kohtukulud.
10. juunil 2016 Luxembourgis.
Kohtusekretär
E. Coulon
President
G. Berardis
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.
(
1
)	Konfidentsiaalsed andmed välja jäetud.