62023CJ0118
SODBA SODIŠČA (četrti senat)
z dne 12. decembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Sanacija in reševanje kreditnih institucij – Direktiva 2014/59/EU – Odločitev o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja v zvezi s kreditno institucijo – Člen 85(3) – Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah – Pravica do učinkovitega pravnega sredstva vseh oseb, ki jih ta odločitev zadeva – Spoštovanje razumnega roka – Zahteva po pospešenosti sodnega postopka – Določba nacionalnega prava, ki nalaga združitev vseh tožb – Člen 3(3) – Združevanje funkcij organa za reševanje – Jamstvo operativne neodvisnosti“
V zadevi C‑118/23,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (upravno sodišče vojvodstva v Varšavi, Poljska) z odločbo z dne 26. januarja 2023, ki je na Sodišče prispela 21. februarja 2023, v postopku
Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A in drugi
proti
Bankowy Fundusz Gwarancyjny,
ob udeležbi
VELOBANK S.A.,
M. K. kot likvidacijskega upravitelja družbe Getin Noble Bank S.A., v likvidaciji (prej družba Getin Noble Bank S.A.),
TD,
SODIŠČE (četrti senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik Sodišča v funkciji predsednika četrtega senata, C. Lycourgos, predsednik tretjega senata, S. Rodin, Z. Csehi, sodnika, in O. Spineanu-Matei (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodna tajnica: N. Mundhenke, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 21. marca 2024,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A., Getin Holding S.A., LC Corp B.V., Fundacja Jolanty i Leszka Czarneckich z siedzibą w Warszawie in NM M. Cecerko, P. Lewandowski, radcowie prawni, in M. Orkusz, adwokat,
–
za KA, WK, CK, LN, KM, GK, MG, MT, MM, KB, JS, WG, KG, JJ, IB, ZD, GW, MD, CP, MZ, MP, KP, AB, US, DL, SQ, QP in KM J. K. Mikołajek‑Furmańska in J. Trojacka, radcowie prawni, in M. Szymański, adwokat,
–
za ML in SJ J. Czabański in A. N. Wolna-Sroka, adwokaci,
–
za GM in DG A. Citko, radca prawny,
–
za TM in BI W. Bochenek, P. Stalski in T. Zaremba, radcowie prawni,
–
za OS in NS W. Budzewski in M. Chęcińska, adwokaci,
–
za Bankowy Fundusz Gwarancyjny M. Malciak, A. Radwan, W. J. Wandzel, M. Wojtacha, adwokaci, in M. Olszak, radca prawny,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, R. Stańczyk in S. Żyrek, agenti,
–
za Evropsko komisijo P. Messina, A. Nijenhuis, B. Sasinowska in D. Triantafyllou, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 13. junija 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 19(1), drugi pododstavek, PEU, člena 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter člena 3(3) in člena 85(2) in (3) Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2014, L 173, str. 190), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/879 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 (UL 2019, L 150, str. 296) (v nadaljevanju: Direktiva 2014/59).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Rada Nadzorcza Getin Noble Bank S.A. (nadzorni svet družb Getin Noble Bank S.A., v nadaljevanju: nadzorni svet družbe GN Bank) in velikim številom fizičnih in pravnih oseb na eni strani ter skladom Bankowy Fundusz Gwarancyjny (bančni jamstveni sklad, Poljska) (v nadaljevanju: sklad BFG) na drugi strani glede odločbe sklada BFG o začetku postopka reševanja v zvezi z družbo Getin Noble Bank (v nadaljevanju: GN Bank).
Pravni okvir
Pravo Unije
Listina
3
Člen 47 Listine, naslovljen „Pravica do učinkovitega pravnega sredstva in nepristranskega sodišča“, določa: :
„Vsakdo, ki so mu kršene pravice in svoboščine, zagotovljene s pravom Unije, ima pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem v skladu s pogoji, določenimi v tem členu.
Vsakdo ima pravico, da o njegovi zadevi pravično, javno in v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom predhodno ustanovljeno sodišče. Vsakdo ima možnost svetovanja, obrambe in zastopanja.
[...]“
Uredba št. 575/2013
4
Uredba št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 176, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2019/876 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019 (UL 2019, L 150, str. 1) (v nadaljevanju: Uredba št. 575/2013), v členu 1 določa:
„Ta uredba določa enotna pravila o splošnih bonitetnih zahtevah, ki jih morajo izpolnjevati institucije, finančni holdingi in mešani finančni holdingi, nadzorovani v skladu z Direktivo 2013/36/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (UL 2013, L 176, str. 338)], kar zadeva:
(a)
kapitalske zahteve v zvezi s popolnoma merljivimi, enotnimi in standardiziranimi elementi kreditnega tveganja, tržnega tveganja, operativnega tveganja, tveganja poravnave in finančnega vzvoda;
(b)
zahteve, ki omejujejo velike izpostavljenosti;
(c)
likvidnostne zahteve v zvezi s popolnoma merljivimi, enotnimi in standardiziranimi elementi likvidnostnega tveganja;
(d)
zahteve glede poročanja v zvezi s točkami (a), (b) in (c);
(e)
zahteve po javnem razkritju.
[…]“
5
Člen 2(1) in (2) Uredbe št. 575/2013 določa:
„1.   Za zagotovitev skladnosti s to uredbo imajo pristojni organi pooblastila in upoštevajo postopke iz Direktive 2013/36/EU in te uredbe.
2.   Za zagotovitev skladnosti s to uredbo imajo organi za reševanje pooblastila in upoštevajo postopke iz Direktive [2014/59] in te uredbe.“
6
Člen 4(1) te uredbe določa:
„V tej uredbi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
(40)
‚pristojni organ‘ pomeni javni organ ali telo, ki je v skladu z nacionalno zakonodajo uradno priznan in pooblaščen za nadzor institucij kot del delujočega sistema nadzora v zadevni državi članici;
[...]“
Direktiva 2014/49/EU
7
Direktiva 2014/49/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o sistemih jamstva za vloge (UL 2014, L 173, str. 149) v členu 1(1) določa:
„Ta direktiva določa pravila in postopke v zvezi z ustanovitvijo in delovanjem sistemov jamstva za vloge.“
8
V skladu s členom 11(2) te direktive se finančna sredstva sistema jamstva za vloge uporabijo za financiranje reševanja kreditnih institucij v skladu s členom 109 Direktive 2014/59.
Direktiva 2014/59
9
V uvodnih izjavah 15, 40, 88, od 90 do 92, 110 in 130 Direktive 2014/59 je navedeno:
„(15)
Države članice bi morale za zagotovitev potrebne hitrosti ukrepanja in neodvisnosti od gospodarskih udeležencev ter za preprečitev nasprotij interesov imenovati javne upravne organe ali organe s pooblastili na področju javnega upravljanja, ki opravljajo funkcije in naloge, povezane z reševanjem v skladu s to direktivo. […] Če država članica določi organ, odgovoren za bonitetni nadzor institucij, (v nadaljnjem besedilu: pristojni organ) kot organ za reševanje, bi bilo za ločevanje nadzorne funkcije in funkcije reševanja treba vzpostaviti ustrezne strukturne ureditve. S tem ločevanjem se ne bi smelo preprečiti, da so informacije, ki so na voljo v okviru izvajanja nadzornih nalog, dostopne tudi v okviru izvajanja nalog reševanja.
[…]
(40)
Za ohranitev finančne stabilnosti je pomembno, da lahko pristojni organi ustavijo slabšanje finančnega in ekonomskega položaja skupine, preden institucija doseže točko, na kateri organi nimajo na razpolago druge možnosti, kot je njeno reševanje. Zato bi bilo treba pristojnim organom dati pooblastila za zgodnje posredovanje, vključno s pooblastilom za imenovanje začasnega upravitelja, bodisi zaradi menjave upravljalnega organa in višjega vodstva institucije bodisi zaradi začasnega sodelovanja z njim. Naloga začasnega upravitelja bi morala biti izvajanje vseh njemu podeljenih pooblastil s ciljem spodbujati rešitve, namenjene izboljšanju finančnega položaja institucije. Pri njegovem imenovanju se ne bi smelo neupravičeno posegati v pravice delničarjev ali lastnikov ali v postopkovne obveznosti, določene s pravom gospodarskih družb Unije ali posamezne države članice, in bi bilo treba spoštovati mednarodne obveznosti Unije ali držav članic glede zaščite naložb. Pooblastila za zgodnje posredovanje bi morala vključevati pooblastila iz Direktive 2013/36/EU za okoliščine, ki niso zgodnje posredovanje, ter druge situacije, potrebne za ponovno vzpostavitev finančne stabilnosti institucije.
[…]
(88)
Zadevne strani imajo v skladu s členom 47 Listine pravico do poštenega sojenja in učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, ki jih zadevajo. Zato bi morala biti zoper odločitve, ki jih sprejmejo organi za reševanje, dopustna pritožba.
[…]
(90)
Ker naj bi ta direktiva zajemala izjemno nujne situacije in ker bi lahko odložitev katere koli odločitve organov za reševanje ovirala kontinuiteto kritičnih funkcij, je treba zagotoviti, da vložitev pritožbe ne bi smela povzročiti samodejne odložitve učinkov izpodbijane odločitve in da bi morala biti odločitev organa za reševanje izvršljiva takoj, ob predpostavki, da bi bila njena odložitev v nasprotju z javnim interesom.
(91)
Poleg tega, če je to potrebno za zaščito tretjih oseb, ki so sredstva, pravice in obveznosti institucije v postopku reševanja pridobile v dobri veri z izvrševanjem pooblastil organov za reševanje in za zagotavljanje stabilnosti finančnih trgov, pravica do pritožbe ne bi smela vplivati na morebiten poznejši upravni akt ali transakcijo, sklenjeno na podlagi razveljavljenega sklepa. V takšnih primerih bi bilo zato treba omejiti ukrepe za odpravo nezakonite odločitve na dodelitev nadomestila za škodo, ki so jo utrpele udeležene osebe.
(92)
Glede na možnost, da bi bilo treba zaradi resnega tveganja za finančno stabilnost ukrepe kriznega upravljanja sprejeti nujno, bi moral biti postopek na podlagi nacionalnega prava v zvezi z zahtevkom za predhodno sodno odobritev ukrepa kriznega upravljanja in preučitvijo takšnega zahtevka s strani sodišča hiter. V primeru zahtevka po nujnem sprejetju ukrepa kriznega upravljanja bi moralo sodišče podati svojo odločitev v roku 24 ur, države članice pa bi morale zagotoviti, da zadevni organi sprejmejo svojo odločitev takoj po odobritvi sodišča. To ne posega v morebitno pravico zainteresiranih strani, da sodišče zaprosijo, da za omejen čas po tem, ko je organ za reševanje sprejel ukrep kriznega upravljanja, odloži odločitev.
[…]
(110)
[…] Krite vloge, ki so predmet jamstva v sistemih jamstva za vloge, v postopku reševanja ne bi smele utrpeti izgub. Če ukrepi za reševanje zagotavljajo, da imajo vlagatelji še naprej dostop do svojih vlog, bi moral sistem jamstva za vloge, v katerega je vključena institucija v postopku reševanja, prispevati znesek, ki ne bi presegal zneska izgub, ki bi jih utrpel, če bi institucija prenehala v okviru običajnih insolvenčnih postopkov.
[…]
(130)
S to direktivo se spoštujejo temeljne pravice ter upoštevajo pravice, svoboščine in načela, ki jih priznava zlasti Listina, še posebej lastninska pravica, pravica do učinkovitega pravnega sredstva in poštenega sojenja ter pravica do obrambe.“
10
Člen 2 te direktive v odstavku 1 določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve:
[...]
(40)
‚ukrep za reševanje‘ pomeni odločitev, da se institucija ali subjekt iz točke (b), (c) ali (d) člena 1(1) začne reševati na podlagi člena 32 ali 33, uporabo instrumenta za reševanje ali izvajanje enega ali več pooblastil za reševanje;
[…]
(60)
‚instrument premostitvene institucije‘ pomeni mehanizem za prenos delnic ali drugih lastniških instrumentov, ki jih je izdala institucija v postopku reševanja, ali sredstev, pravic ali obveznosti institucije v postopku reševanja na premostitveno institucijo v skladu s členom 40;
[…]
(101)
‚ukrep za preprečevanje krize‘ pomeni izvajanje pooblastil za neposredno odpravo pomanjkljivosti ali ovir za sanacijo v skladu s členom 6(6), izvajanje pooblastil za obravnavo ali odpravo ovir za rešljivost v skladu s členom 17 ali 18, uporabo ukrepa za zgodnje posredovanje v skladu s členom 27, imenovanje začasnega upravitelja v skladu s členom 29 ali izvajanje pooblastil za odpis ali konverzijo v skladu s členom 59;
(102)
‚ukrep kriznega upravljanja‘ pomeni ukrep za reševanje ali imenovanje izrednega upravitelja na podlagi člena 35 ali osebe na podlagi člena 51(2) ali člena 72(1);
[...]“
11
Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Določitev organov, pristojnih za reševanje“, v odstavkih 3 in 4 določa:
„3.   Organi za reševanje so lahko nacionalne centralne banke, pristojna ministrstva ali drugi javni upravni organi ali organi s pooblastili na področju javnega upravljanja. Države članice lahko izjemoma določijo, da so lahko organi za reševanje pristojni organi za nadzor za namene Uredbe (EU) št. 575/2013 in Direktive 2013/36/EU. Vzpostavi se ustrezna strukturna ureditev, da se zagotovi operativna neodvisnost in prepreči nasprotje interesov med funkcijami nadzora na podlagi Uredbe (EU) št. 575/2013 in Direktive 2013/36/EU ali drugimi funkcijami zadevnega organa in funkcijami organa za reševanje na podlagi te direktive, pri čemer se s tem ne posega v obveznosti izmenjave informacij in sodelovanja iz odstavka 4. Države članice znotraj pristojnih organov, nacionalnih centralnih bank, pristojnih ministrstev ali drugih organov zagotovijo zlasti operativno neodvisnost med funkcijo reševanja in nadzorniško funkcijo ali drugimi funkcijami zadevnega organa.
Osebje, ki opravlja funkcije organa za reševanje na podlagi te direktive je strukturno ločeno od osebja, ki opravlja naloge na podlagi Uredbe (EU) št. 575/2013 in Direktive 2013/36/EU ali glede na druge funkcije zadevnega organa, in zanj velja druga pot poročanja.
Za namene tega odstavka države članice ali organ za reševanje sprejme in objavi potrebna notranja pravila, vključno s pravili o poslovni skrivnosti in izmenjavi informacij med različnimi področji funkcij.
4.   Države članice zahtevajo, da organi, ki opravljajo funkcije nadzora in reševanja, ter osebe, ki izvajajo te funkcije v njihovem imenu, pri pripravi, načrtovanju in izvajanju odločitev v zvezi z reševanjem tesno sodelujejo, tako v primeru, ko sta organ za reševanje in pristojni organ ločena subjekta, kot v primeru, ko obe funkciji izvaja en sam subjekt.“
12
Pod naslovom III te direktive, „Zgodnje posredovanje“, je med drugim člen 29, ki določa:
„1.   Če pristojni organ meni, da zamenjava višjega vodstva ali upravljalnega organa iz člena 28 ne zadostuje za ureditev razmer, države članice zagotovijo, da lahko pristojni organi imenujejo enega ali več začasnih upraviteljev v instituciji. Pristojni organi lahko sorazmerno z okoliščinami imenujejo začasnega upravitelja, ki bodisi začasno zamenja upravljalni organ institucije bodisi z njim začasno sodeluje, kar pristojni organ določi ob imenovanju. Če pristojni organ imenuje začasnega upravitelja, ki sodeluje z upravo institucije, ob imenovanju poleg tega določi vlogo, pristojnosti in pooblastila začasnega upravitelja ter zahteve za upravljalni organ institucije o posvetovanju z začasnim upraviteljem ali pridobitvi njegove privolitve pred sprejetjem posameznih odločitev ali ukrepov. Od pristojnega organa se zahteva, da javno objavi imenovanje vsakega začasnega upravitelja, razen če ta ni pooblaščen za zastopanje institucije. Države članice tudi zagotovijo, da ima vsak začasni upravitelj kvalifikacije, sposobnosti in znanje, ki so potrebni za opravljanje svojih nalog, in da ne obstaja nasprotje interesov.
[…]
3.   Pristojni organ ob imenovanju začasnega upravitelja določi njegovo vlogo in naloge, ki lahko vključujejo preverjanje finančnega položaja institucije, upravljanje poslov ali dela poslov institucije, da bi se ohranil ali ponovno vzpostavil finančni položaj institucije, ter sprejetje ukrepov za ponovno vzpostavitev zanesljivega in skrbnega upravljanja poslov institucije. Pristojni organ ob imenovanju začasnega upravitelja opredeli morebitne omejitve njegove vloge in nalog.
[…]
6.   Pristojni organ lahko zahteva, da začasni upravitelj v časovnih presledkih, ki jih določi pristojni organ, in ob koncu svojega mandata pripravi poročila o finančnem položaju institucije ter ukrepih, ki jih je izvedel v okviru izpolnjevanja svojih nalog.
[…]“
13
Pod naslovom IV Direktive 2014/59, „Reševanje“, sta med drugim člena 31 in 32 te direktive. Ta člen 31, naslovljen „Cilji reševanja“, določa:
„1.   Organi za reševanje pri uporabi instrumentov za reševanje in izvajanju pooblastil za reševanje upoštevajo cilje reševanja ter izberejo instrumente in pooblastila, ki so najbolj primerna za doseganje ciljev in najbolj ustrezajo okoliščinam v posameznem primeru.
2.   Cilji reševanja iz odstavka 1 so:
(a)
zagotoviti kontinuiteto izvajanja kritičnih funkcij;
(b)
izogniti se resnejšim negativnim vplivom na finančno stabilnost, zlasti s preprečevanjem širjenja negativnega vpliva, tudi na tržno infrastrukturo, in ohranjanjem tržne discipline;
(c)
zaščititi javna sredstva s čim večjim zmanjšanjem odvisnosti od izredne javnofinančne pomoči;
(d)
zaščititi vlagatelje, ki jih zajema Direktiva 2014/49/EU, in investitorje, ki jih zajema Direktiva 97/9/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 3. marca 1997 o odškodninskih shemah za vlagatelje (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 2, str. 311)];
(e)
zaščititi kapital in sredstva strank.
[…]
3.   Ob upoštevanju različnih določb iz te direktive so cilji reševanja enako pomembni, organi za reševanje pa jih usklajujejo glede na naravo in okoliščine posameznega primera.“
14
Člen 32 te direktive, naslovljen „Pogoji za reševanje“, določa:
„1.   Države članice zagotovijo, da organi za reševanje sprejmejo ukrep za reševanje v zvezi z institucijo iz točke (a) člena 1(1) le, če organ za reševanje meni, da so izpolnjeni vsi naslednji pogoji:
(a)
pristojni organ po posvetovanju z organom za reševanje ali, pod pogoji iz odstavka 2, organ za reševanje po posvetovanju s pristojnim organom, ugotovi, da institucija propada ali bo verjetno propadla;
(b)
ob upoštevanju časovnega okvira in drugih ustreznih okoliščin ni upravičeno pričakovati, da bi alternativni ukrepi zasebnega sektorja vključno z ukrepi v okviru IJS, ali nadzorni ukrepi, vključno z zgodnjim posredovanjem oziroma odpisom ali konverzijo ustreznih kapitalskih instrumentov in kvalificiranih obveznosti v skladu s členom 59(2), sprejeti v zvezi z institucijo, preprečili propad institucije v razumnem obdobju;
(c)
ukrep za reševanje je potreben zaradi javnega interesa v skladu z odstavkom 5.
[…]
5.   Za namene točke (c) odstavka 1 tega člena se šteje, da je ukrep za reševanje v javnem interesu, če je potreben za uresničitev enega ali več ciljev reševanja iz člena 31 in je sorazmeren z njimi ter če s prenehanjem institucije v skladu z običajnimi insolvenčnimi postopki teh ciljev reševanja ne bi bilo mogoče doseči v enaki meri.
[…]“
15
Člen 85 navedene direktive, naslovljen „Predhodna sodna potrditev in pravice do izpodbijanja odločitev“, v odstavkih od 2 do 4 določa:
„2.   Države članice v nacionalnem pravu določijo pravico do pritožbe zoper odločitev o sprejetju ukrepa za preprečevanje krize ali odločitve o izvajanju katerega koli pooblastila, ki ni ukrep kriznega upravljanja, v skladu s to direktivo.
3.   Države članice zagotovijo, da imajo vse osebe, ki jih zadeva odločitev o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, pravico vložiti pritožbo zoper zadevno odločitev. Države članice zagotovijo, da je sodni postopek pospešen in da nacionalna sodišča kot podlago za svojo presojo uporabijo zapletene gospodarske ocene dejstev, ki jih je pripravil organ za reševanje.
4.   Za pravico do pritožbe iz odstavka 3 veljajo naslednje določbe:
(a)
vložitev pritožbe ne povzroči samodejnega zadržanja izvršitve izpodbijane odločitve;
(b)
odločitev organa za reševanje je takoj izvršljiva in privede do izpodbojne domneve, da bi bilo zadržanje izvršitve te odločitve v nasprotju z javnim interesom.
Kadar je treba zaščititi interese tretjih strani, ki so na podlagi uporabe instrumentov za reševanje ali izvajanja pooblastil za reševanje s strani organov za reševanje v dobri veri kupile delnice, druge lastniške instrumente, sredstva, pravice ali obveznosti institucije v postopku reševanja, razveljavitev odločitve organa za reševanje ne vpliva na poznejša upravna dejanja ali transakcije, ki jih je sklenil zadevni organ za reševanje in so temeljili na razveljavljeni odločitvi. V takšnem primeru se ukrepi za odpravo nezakonite odločitve ali ukrepe s strani organov za reševanje omejijo na nadomestilo za izgubo, ki jo je zaradi odločitve ali ukrepa utrpel investitor.“
16
Člen 109 te direktive, naslovljen „Uporaba sistemov jamstva za vloge v okviru reševanja“, v odstavku 1 določa:
„Države članice zagotovijo, da če organi reševanja sprejmejo ukrep za reševanje in če ta ukrep zagotavlja, da imajo vlagatelji še naprej dostop do vlog, je sistem jamstva za vloge, s katerim je povezana institucija, odgovoren za:
[…]
(b)
če se uporablja eden ali več instrumentov, ki niso instrumenti za reševanje s sredstvi upnikov, znesek izgub, ki bi jih utrpeli kriti vlagatelji, če bi utrpeli izgube, sorazmerne izgubam upnikov z enako prednostno obravnavo v skladu z nacionalnim pravom o običajnih insolvenčnih postopkih.
V vsakem primeru odgovornost sistema jamstva za vloge ni večja od zneska izgub, ki bi jih moral nositi, če bi prišlo do prenehanja institucije v okviru običajnih insolvenčnih postopkov.
[…]“
Poljsko pravo
Zakon o postopku pred upravnimi sodišči
17
Člen 111(1) ustawa – Prawo o postępowaniu przed sądami administracyjnymi (zakon o postopku pred upravnimi sodišči) z dne 30. avgusta 2002 (Dz. U. 2002, pozicija 329), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„Sodišče odredi združitev več ločenih zadev, ki potekajo pred njim, za namene skupne obravnave in izdaje skupne odločbe, če je zoper te zadeve mogoče vložiti eno samo pravno sredstvo.“
18
Člen 134(1) tega zakona določa:
„Sodišče odloči v mejah tožbe in ni vezano na trditve, predloge in pravno podlago, navedene v tožbi, ob upoštevanju člena 57a.“
19
Člen 170 navedenega zakona določa:
„Pravnomočna odločba ni zavezujoča le za stranke in sodišče, ki jo je izdalo, ampak tudi za druga sodišča in državne organe, v primerih, določenih z zakonom, pa tudi za druge osebe.“
Zakon o organizaciji upravnih sodišč
20
Člen 1 ustawa – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (zakon o organizaciji upravnih sodišč) z dne 25. julija 2002 (Dz. U. iz leta 2022, pozicija 2492), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, določa:
„1.   Upravna sodišča izvajajo sodno varstvo z nadzorom dejavnosti javne uprave […].
2.   Nadzor iz odstavka 1 je nadzor zakonitosti, razen če zakon določa drugače.“
Zakon o civilnem zakoniku
21
Ustawa Kodeks cywilny (zakon o civilnem zakoniku) z dne 23. aprila 1964 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (Dz. U. iz leta 2022, pozicija 1360), v členu 417(1) določa:
„Finančna uprava, lokalna skupnost ali druga pravna oseba, ki izvaja javno oblast po zakonu, so odgovorne za škodo, povzročeno z nezakonitim ravnanjem ali opustitvijo pri izvajanju javne oblasti.“
22
Člen 4171(2) tega zakona določa:
„Odškodnina za škodo, nastalo zaradi pravnomočne sodbe ali odločbe, se lahko zahteva po tem, ko se v ustreznem postopku ugotovi, da je ta sodba ali ta odločba nezakonita, razen če ni določeno drugače. […]“
Zakon o BFG
23
Ustawa o Bankowym Funduszu Gwarancyjnym, systemie gwarantowania depozytów oraz przymusowej restrukturyzacji (zakon o bančnem jamstvenem skladu, sistemu jamstva za vloge in reševanju) z dne 10. junija 2016 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (Dz. U. iz leta 2022, pozicija 793) (v nadaljevanju: zakon o BFG), v členu 5 določa naloge sklada BFG. Odstavki od 1 do 6 tega člena določajo:
„1.   Naloge [sklada BFG] so:
(1)
izvajanje obveznosti, ki izhajajo iz jamstva za vloge, zlasti izplačila zajamčenih sredstev vlagateljem;
[…]
(4)
izvajanje postopka reševanja;
[…]
(7)
izvajanje drugih dejavnosti za stabilnost nacionalnega finančnega sistema.
[…]
3.   [Sklad BFG] sodeluje z drugimi subjekti, ki si prizadevajo za stabilnost nacionalnega finančnega sistema […].
[…]
6.   Komisja Nadzoru Finansowego [(komisija za finančni nadzor, Poljska)] na predlog [sklada BFG] imenuje [sklad BFG] za začasnega upravitelja iz člena 144(1) ustawa prawo bankowe [(zakon o bančništvu) z dne 29. avgusta 1997 (Dz. U. 1997, št. 140, pozicija 939)] [...]“
24
V skladu s členom 6(1) zakona o BFG sta organa sklada BFG svet in upravni odbor.
25
Člen 7(4) tega zakona določa, da svet sklada BFG sestavlja šest članov, in sicer trije predstavniki ministra, pristojnega za finančne institucije, dva predstavnika nacionalne banke Poljske in en predstavnik komisije za finančni nadzor.
26
V skladu s členom 11 navedenega zakona je upravni odbor sklada BFG med drugim odgovoren za vodenje poslov sklada BFG, upravljanje njegovih sredstev s pridržkom pristojnosti sveta sklada BFG, predložitev rednih poročil temu svetu in sprejemanje odločitev v zvezi z začetkom postopka reševanja. V skladu z odstavkom 8 tega člena so te odločitve dokončne in takoj izvršljive.
27
V členu 66 istega zakona so našteti ti cilji reševanja:
„1.
ohranjanje finančne stabilnosti, zlasti z ohranjanjem zaupanja v finančni sektor in zagotavljanjem tržne discipline;
2.
omejevanje porabe javnih sredstev ali verjetnost porabe javnih sredstev za finančni sektor ali različne subjekte iz tega sektorja za doseganje ciljev iz točke 1 in točk od 3 do 5;
3.
zagotavljanje, da subjekt še naprej opravlja kritične funkcije;
4.
zaščita vlagateljev in investitorjev, ki so vključeni v odškodninsko shemo;
5.
zaščita sredstev, ki so jih stranke zaupajo subjektu.“
28
Člen 101 zakona o BFG določa:
„1.   Komisija za finančni nadzor nemudoma obvesti [sklad BFG] o:
(1)
tveganju propada subjekta;
(2)
neobstoju znakov za to, da bi bilo mogoče z nadzorniškimi ukrepi, ki bi lahko bili sprejeti, ali z ukrepi tega subjekta pravočasno odpraviti to tveganje […];
[…]
7.   Če so izpolnjeni vsi naslednji pogoji, in sicer:
(1)
obstaja tveganje propada nacionalnega subjekta,
(2)
ni utemeljenih razlogov za domnevo, da bo z ukrepi nacionalnega subjekta ali institucionalne varnostne sheme ali nadzorniškimi ukrepi, vključno z ukrepi za zgodnje posredovanje, mogoče pravočasno odpraviti tveganje propada,
(3)
ukrepanje v razmerju do nacionalnega subjekta je v javnem interesu,
[sklad BFG] izda odločbo o začetku postopka reševanja nacionalnega subjekta ali odločbo o odpisu ali konverziji kapitalskih instrumentov ali kvalificiranih obveznosti iz člena 70(1), točka 1.
[…]
10.   Ukrepi za reševanje se sprejmejo v javnem interesu, kadar so potrebni za doseganje vsaj enega od ciljev reševanja iz člena 66, če so sorazmerni s temi cilji in jih v enaki meri ne bi bilo mogoče doseči v okviru postopkov v primeru insolventnosti.
11.   [Sklad BFG] se pred sprejetjem odločbe iz odstavka 7 posvetuje s komisijo za finančni nadzor o izpolnjevanju pogojev iz odstavka 7, točki 1 in 2. […]
[…]
14.   Nacionalni subjekt ali subjekti iz člena 64, točka 2(a), (c) ali (d), prenehajo v skladu s podrobnimi pravili, določenimi v ločenih določbah, če so izpolnjeni pogoji iz odstavka 7, točki 1 in 2, pogoj iz odstavka 7, točka 3, pa ni izpolnjen.“
29
Člen 103(1), (3) in (5), tega zakona določa:
„1.   [Sklad BFG] [zadevnemu] subjektu vroči odločbo iz člena 101, od (7) do (9), in člena 102, od (1) do (4).
[…]
3.   [Sklad BFG] v štirinajstih dneh od datuma vročitve subjektu v postopku reševanja obrazloži odločbo iz člena 101, od (7) do (9), in člena 102(1) in (4).
[…]
5.   Nadzorni svet subjekta v postopku reševanja lahko pri upravnem sodišču vloži tožbo zoper odločbo v sedmih dneh od datuma, ko je bila zadevnemu subjektu vročena obrazložitev. Vsakdo, v čigar pravni interes je bilo poseženo z odločbo, ima tudi procesno upravičenje za vložitev tožbe pri upravnem sodišču.“
30
Člen 104, od (2) do (4), navedenega zakona določa:
„2.   Upravno sodišče odloči o tožbi v 30 dneh od prejema tožbe, ki ji je priložen spis zadeve in odgovor na tožbo.
3.   Naczelny Sąd Administracyjny [(vrhovno upravno sodišče, Poljska)] o kasacijski pritožbi odloči v dveh mesecih od njenega prejema.
4.   Pri rokih iz odstavkov 2 in 3 se ne upoštevajo zakonsko določeni roki za določena dejanja, obdobja prekinitve postopka ali zamude, ki jih je mogoče pripisati stranki, ali zamude iz razlogov, na katere sodišče nima vpliva.“
31
Člen 105, od (2) do (5), istega zakona določa:
„2.   V primerih, določenih v členu 145 [zakona o postopku pred upravnimi sodišči], sodišče ugotovi, da je odločba nezakonita, in tožbi v zvezi s to odločbo ugodi.
3.   Pravnomočna upravna sodba, s katero je ugotovljeno, da je odločba [sklada BFG] nezakonita, ne vpliva na veljavnost pravnih aktov, ki temeljijo na tej odločbi, in [skladu BFG] ne preprečuje, da se sklicuje na to odločbo v tožbi, kadar odprava te odločbe pomeni tveganje za poslovno vrednost subjekta, nadaljnje izpolnjevanje obveznosti, ki se želijo zaščititi z reševanjem, finančno stabilnost ali pravice tretjih oseb, pridobljenih v dobri veri, zlasti pridobiteljev premoženjskih pravic ali prevzemnikov obveznosti na podlagi odločbe [sklada BFG] o uporabi instrumentov za reševanje.
4.   Nezakonitost odločbe [sklada BFG] je podlaga za njegovo odgovornost v višini nastalih izgub.
5.   Odškodnina je omejena na denarno dajatev.“
32
Člen 242(1) zakona o BFG določa:
„Upniki in lastniki, ki so v okviru reševanja prejeli nižji znesek, kot bi ga prejeli v okviru postopka iz člena 241(1):
[…]
(2)
če po uporabi instrumenta za prenos podjetja ali premostitvene institucije niso prenesli svojih obveznosti do subjekta v postopku reševanja,
lahko pri [skladu BFG] uveljavljajo pravico do dodatnega nadomestila.“
Zakon o nadzoru finančnega trga
33
Ustawa – nadzorze nad rynkiem finansowym (zakon o nadzoru finančnega trga) z dne 21. julija 2006 v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (Dz. U. iz leta 2022, pozicija 660), v členu 1(2), točka 1, določa, da nadzor finančnega trga zajema bančni nadzor, ki se izvaja zlasti v skladu z določbami Uredbe št. 575/2013.
34
V skladu s členom 3(1) in (4) tega zakona je komisija za finančni nadzor pristojna za nadzor finančnega trga. Člen 3a navedenega zakona določa, da je ta komisija, razen izjemoma, pristojni organ v smislu člena 4(1), točka 40, Uredbe št. 575/2013.
Zakon o bančništvu
35
Člen 144(1), (1a), (3) in (4) zakona o bančništvu v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o bančništvu), določa:
„1.   Komisija za finančni nadzor lahko v primeru iz člena 138(3) v povezavi z nastopom okoliščin iz člena 142(1) za izboljšanje položaja banke ali zagotovitev učinkovitega izvajanja načrta sanacije imenuje začasnega upravitelja v skladu s členom 5(6) [zakona o BFG].
1a.   V primeru iz odstavka 1 komisija za finančni nadzor v sklepu podrobno določi obseg nalog začasnega upravitelja.
[…]
3.   Začasni upravitelj ima pravico ugovarjati odločitvam in sklepom upravnega odbora in nadzornega sveta banke. Izjava o nameri vložitve ugovora, podana na seji nadzornega sveta ali upravnega odbora, zadrži izvajanje odločitve ali sklepa.
4.   Začasni upravitelj lahko izpodbija sklep skupščine delničarjev ali sklep skupščine zadružne banke, ki je v nasprotju z interesom banke […].“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
36
Ker družba GN Bank ni izpolnjevala kapitalskih zahtev iz Uredbe št. 575/2013, je komisija za finančni nadzor z odločbo z dne 22. decembra 2021 za to finančno institucijo imenovala „začasnega upravitelja (kurator)“ v smislu člena 5(6) zakona o BFG, ki ustreza funkciji „začasnega upravitelja“ v smislu člena 29 Direktive 2014/59, da bi se izboljšal finančni položaj navedene institucije. Ta funkcija je bila zaupana skladu BFG. Komisija za finančni nadzor je s to določbo skladu BFG med drugim naložila, da pripravi poročila, spremlja dejavnosti družbe GN Bank in izvaja vsa zakonska pooblastila v zvezi z navedeno funkcijo.
37
Komisija za finančni nadzor je 18. avgusta 2022 sklad BFG obvestila o tveganju propada družbe GN Bank in o tem, da ni znakov za to, da bi bilo mogoče s sprejetimi ukrepi to tveganje pravočasno odpraviti.
38
V tem okviru je sklad BFG kot organ za reševanje 29. septembra 2022 sprejel odločbo o začetku postopka reševanja družbe GN Bank, imenovanju izrednega upravitelja, odpisu kapitalskih instrumentov, ki jih je izdala ta institucija, in uporabi instrumenta za reševanje premostitvene institucije (v nadaljevanju: odločba iz postopka v glavni stvari). Zato so bila sredstva družbe GN Bank, navedena v tej odločbi, 3. oktobra 2022 prenesena na premostitveno institucijo, pri čemer so bile izjeme od tega prenosa taksativno naštete. Te izjeme so se med drugim nanašale na premoženjske pravice, ki izhajajo iz ravnanj, pravnih aktov ali kršitev pravil v zvezi s kreditnimi in posojilnimi pogodbami, denominiranimi v tujih valutah ali indeksiranimi po tečaju tuje valute, ter na zahtevke, ki izhajajo iz teh premoženjskih pravic, vključno s tistimi, ki so predmet civilnih in upravnih postopkov, ne glede na datum njihove vložitve. Naslovniki navedene odločbe so bili družba GN Bank, premostitvena institucija in izredni upravitelj.
39
Nadzorni svet družbe GN Bank je zoper odločbo iz postopka v glavni stvari vložil tožbo pri Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (upravno sodišče vojvodstva v Varšavi, Poljska), ki je predložitveno sodišče. Zoper to odločbo so tožbe vložile tudi druge fizične in pravne osebe, med drugim delničarji družbe GN Bank, imetniki obveznic, ki jih je izdala ta družba, upniki in osebe, ki so z njo sklenile kreditne in posojilne pogodbe, denominirane ali indeksirane v tuji valuti.
40
Tožeče stranke iz teh različnih tožb predložitvenemu sodišču predlagajo, naj ugotovi, da je odločba iz postopka v glavni stvari nezakonita, kar naj bi jim omogočilo, da vložijo odškodninske zahtevke pri splošnih sodiščih. Te tožeče stranke navajajo tožbene razloge, ki se nanašajo na kršitev materialnega prava in postopkovnih pravil, ki bistveno vplivajo na to odločbo. V zvezi s tem se zlasti zatrjuje, da je bil sklad BFG v položaju nasprotja interesov, zaradi česar naj ne bi mogel opravljati funkcij, dodeljenih organu za reševanje, saj je hkrati opravljal funkcije nadzora, jamčenja za vloge in reševanja. To nasprotje interesov naj bi bilo še večje, ker ni bi bilo postopkovnih jamstev iz Direktive 2014/59.
41
Sklad BFG prereka obstoj nasprotja interesov. Poleg tega sklad BFG trdi, da je vzpostavil organizacijsko in strukturno ureditev, s katero zagotavlja operativno neodvisnost kot organ za reševanje ter preprečuje nasprotje interesov pri opravljanju funkcij reševanja in njegovih drugih funkcij.
42
Na prvem mestu, predložitveno sodišče navaja, da je bilo na dan izdaje predložitvene odločbe zoper odločbo iz postopka v glavni stvari vloženih več kot sedem tisoč tožb, kar naj bi ustrezalo povprečnemu številu tožb, vloženih pri navedenem sodišču v obdobju več kot dveh let. Pozneje je predložitveno sodišče Sodišče obvestilo, da je število tožb zoper to odločbo odtlej preseglo osem tisoč.
43
Predložitveno sodišče v zvezi s tem poudarja, da mu člen 111(1) zakona o postopku pred upravnimi sodišči nalaga, da združi vse tožbe, ki so pri tem sodišču vložene zoper odločbo iz postopka v glavni stvari, ter da je zato 26. januarja 2023 odredilo to združitev za skupno obravnavo in izdajo skupne odločbe. Vendar predložitveno sodišče meni, da uporaba te določbe pretirano otežuje ali onemogoča izdajo sodbe v razumnem roku.
44
V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje, ali pravica vsakogar, v čigar pravni interes je bilo poseženo z odločbo iz postopka v glavni stvari, da vloži tožbo pri upravnem sodišču, pomeni učinkovito pravno sredstvo v skladu s členom 85(2) in (3) Direktive 2014/59 v povezavi s členom 19(1), drugi pododstavek, PEU in členom 47 Listine. Predložitveno sodišče navaja, da je v zvezi z zadnjenavedenim členom v uvodni izjavi 88 te direktive poudarjeno, da je treba zadevnim stranem zagotoviti „pravico do učinkovitega pravnega sredstva“ zoper ukrepe, ki jih zadevajo.
45
V zvezi s tem in čeprav je načeloma treba v nacionalnem pravu določiti, katere so osebe, ki imajo procesno upravičenje za vložitev pravnega sredstva zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje, in kako je treba zagotoviti varstvo pravnega interesa teh oseb, predložitveno sodišče dvomi, da je to, da se navedenim osebam omogoči, da pri upravnem sodišču vložijo individualno tožbo zoper to odločbo, pogoj sine qua non za varstvo pravic, ki izhajajo iz prava Unije.
46
Predložitveno sodišče namreč navaja, da je v skladu s členom 11(8) ter členom 105(2) in (3) zakona o BFG odločba o začetku postopka reševanja dokončna in takoj izvršljiva ter da jo upravno sodišče, ki odloča o tožbi zoper to odločbo, ne more odpraviti, ampak je pristojno le ugotoviti, da je ta odločba nezakonita, ali to tožbo zavrniti. S temi določbami naj bi se izvajal člen 85(4) Direktive 2014/59.
47
Ker navedena tožba nima suspenzivnega učinka in ne more pripeljati do odprave take odločbe, naj bi nacionalni zakonodajalec zadevnim osebam omogočil odškodninsko tožbo. Tako naj bi pravnomočna sodba, s katero bi se ugotovila nezakonitost odločbe iz postopka v glavni stvari, omogočila vložitev take tožbe brez poseganja v njeno utemeljenost.
48
V zvezi z nacionalnimi pravili upravnega postopka predložitveno sodišče navaja, da upravna sodišča izvajajo sodno varstvo, tako da nadzirajo delo javne uprave, in to z vidika njegove zakonitosti. Navedena sodišča naj bi odločala v mejah zadeve, vendar naj jih ne bi zavezovali razlogi, predlogi in pravna podlaga, navedeni v tožbi, kar naj bi v bistvu pomenilo, da opravljajo popoln nadzor nad zakonitostjo izpodbijanega akta. Navedeni tožbeni razlogi naj bi bili torej le okvirni, v sodbi pa naj bi se lahko upoštevale druge nezakonitosti, kot so tiste, ki jih je navedla tožeča stranka.
49
Poleg tega naj bi v skladu s členom 170 zakona o postopku pred upravnimi sodišči imela pravnomočna upravna sodba učinek erga omnes.
50
Zato po eni strani morebitna pravnomočna upravna sodba, s katero se ugotovi nezakonitost odločbe iz postopka v glavni stvari, ne bi imela konstitutivnega neposrednega učinka na pravice in obveznosti niti naslovnikov te odločbe niti drugih oseb, ki jih ta odločba zadeva zaradi njihovega pravnega interesa. Po drugi strani bi lahko osebe, ki niso bile stranke v upravnem postopku, v katerem je bila sprejeta navedena odločba, in ki same niso vložile tožbe zoper to odločbo, vendar naj bi bilo poseženo v njihov pravni interes zaradi njene morebitne nezakonitosti, vložile odškodninske tožbe pri splošnem sodišču, pri čemer bi se lahko sklicevale na navedeno sodbo.
51
V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje, ali je poljski zakonodajalec pravilno menil, da je treba za izpolnitev zahtev, ki izhajajo iz člena 85(3) Direktive 2014/59, člena 47 Listine in člena 19(1), drugi pododstavek, PEU, procesno upravičenje v postopku pred upravnimi sodišči priznati vsakomur, v čigar pravni interes je bilo poseženo z odločbo, kakršna je ta v postopku v glavni stvari.
52
Predložitveno sodišče meni, da je odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje upošteven glede na to, da mora določiti krog strank v sodnem postopku, in za obravnavo tožb, o katerih odloča, saj bi bilo mogoče tožbo pred splošnimi sodišči, ki jo lahko v skladu s poljskim pravom zadevne osebe vložijo za uveljavljanje svojih pravic, ki so bile morda kršene z odločbo iz postopka v glavni stvari, v povezavi s postopkovnimi pravili pred upravnimi sodišči šteti za primerno in zadostno za zagotovitev učinkovitega varstva pravic teh oseb.
53
Na drugem mestu, predložitveno sodišče meni, da če ne bi bilo tako, bi bilo treba glede na veliko število tožb, vloženih zoper odločbo iz postopka v glavni stvari, preučiti posledice določbe nacionalnega procesnega prava, ki mu nalaga, da za namene postopka vse te tožbe združi. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali lahko za zagotovitev učinkovitega sodnega varstva ne le osebam, ki niso subjekt v postopku reševanja, ampak tudi temu subjektu, te določbe ne uporabi.
54
Namen navedene določbe naj bi bil v bistvu preprečiti, da bi upravno sodišče, ki odloča o več tožbah zoper isti akt, s tem, da bi jih preučilo ločeno, izdalo različne sodbe.
55
Predložitveno sodišče meni, da bi lahko v obravnavani zadevi ta postopkovna zahteva precej odložila izdajo končne sodbe in tako v praksi praktično onemogočila ali pretirano otežila uveljavljanje pravic, ki jih tem osebam daje pravni red Unije, kar naj bi bilo v nasprotju z načelom učinkovitosti.
56
Predložitveno sodišče meni, da bi ob upoštevanju postopkovnih pravil, ki urejajo obravnavo tožb pred upravnimi sodišči, in učinkov pravnomočne sodbe, izdane na podlagi take tožbe, neuporaba navedene postopkovne zahteve prispevala k izvajanju pravic, zagotovljenih s pravom Unije, saj bi omogočala izpolnitev zahteve po pospešenem sodnem postopku za nadzor zakonitosti odločbe iz postopka v glavni stvari v skladu s členom 85(3) Direktive 2014/59. V tem primeru bi predložitveno sodišče odločilo o prvi tožbi, ki jo je vložil nadzorni svet banke GN Bank.
57
Na tretjem mestu, predložitveno sodišče meni, da je treba za nadzor nad odločbo iz postopka v glavni stvari preučiti, ali je sklad BFG pri njenem sprejetju upošteval zahtevo po operativni neodvisnosti in neobstoju nasprotja interesov med različnimi funkcijami nacionalnega organa za reševanje v smislu člena 3(3) Direktive 2014/59, zlasti glede na to, da ta organ združuje funkcije reševanja s funkcijami začasnega upravitelja družbe GN Bank, ki jih je opravljal že prej, in funkcijami jamčenja za bančne vloge.
58
V zvezi s tem predložitveno sodišče meni, da čeprav nadzorno funkcijo v strogem pomenu besede izvaja komisija za finančni nadzor, ostaja dejstvo, da tega začasnega upravitelja imenuje ta nadzorni organ in da ta upravitelj opravlja naloge, ki mu jih ta nadzorni organ zaupa. Iz teh razlogov naj ne bi bilo mogoče vnaprej izključiti, da je bilo treba za to, da sklad BFG opravlja naloge začasnega upravitelja, sprejeti ustrezne določbe, s katerimi se je zagotovila operativna neodvisnost tega sklada kot nacionalnega organa za reševanje in preprečilo nasprotje interesov.
59
Poleg tega po mnenju predložitvenega sodišča to, da sklad BFG združuje funkcije reševanja in jamčenja za vloge, ne da bi bili ti funkciji strukturno ločeni in organizacijsko neodvisni, povzroča tveganje, da bodo ukrepi, ki bi jih ta organ sprejel v zvezi z banko, za katero obstaja tveganje propada, usmerjeni v to, da bi bila poraba sredstev, ki jih ima ta organ na voljo v okviru svojih funkcij jamčenja za bančne vloge in ki bi jih bilo treba v primeru propada zadevne banke sprostiti na podlagi tega jamstva, zmanjšana na minimum.
60
Poleg tega se predložitveno sodišče sprašuje, ali je kljub neobstoju določb v zakonu o BFG, ki bi zagotavljale strukturno ločitev funkcije reševanja od drugih funkcij sklada BFG, vseeno mogoče šteti, da je bil namen operativne neodvisnosti in neobstoja nasprotja interesov dosežen, če so bili za to sprejeti drugi ukrepi, ki bi se šteli za zadostne.
61
V teh okoliščinah je Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie (upravno sodišče vojvodstva v Varšavi) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 85(2) in (3) Direktive [2014/59] v povezavi s členom 47 [Listine] in člen 19(1), drugi pododstavek, [PEU] razlagati tako, da se v primeru, ko nadzorni svet subjekta, ki je v postopku reševanja, pri nacionalnem upravnem sodišču vloži tožbo zoper odločbo o reševanju, šteje, da je bilo učinkovito pravno sredstvo zagotovljeno tudi osebam, ki želijo s tožbo zoper to odločbo doseči varstvo svojega pravnega interesa, če sodišče, ki izvaja nadzor nad izpodbijano odločbo, ni vezano na trditve, predloge in pravno podlago, navedene v tožbi, sodba, ki bo izdana v tej zadevi, pa bo učinkovala erga omnes, pri čemer varstvo pravnega interesa teh oseb ni odvisno od tega, ali bodo zoper [takšno] odločbo na upravno sodišče vložile ločeno tožbo?
2.
Ali je treba člen 85(3) Direktive [2014/59], ki uvaja zahtevo, da mora biti sodni postopek pospešen, ter člen 47 [Listine] in člen 19(1), drugi pododstavek, [PEU], s katerima se zagotavlja učinkovito pravno varstvo, razlagati tako, da nasprotujejo uporabi procesnega pravila države članice, ki nacionalnemu upravnemu sodišču nalaga združeno obravnavanje vseh tožb, ki se pri tem sodišču vložijo zoper odločbo organa za reševanje, če bi uporaba tega pravila v povezavi z drugimi nacionalnimi procesnimi pravili, s katerimi se ureja upravni spor, zaradi velikega števila takih tožb lahko privedla do tega, da bi bila možnost, da bo sodba v zadevi izdana v razumnem roku, prekomerno otežena, če bi bila izdaja v takem roku sploh mogoča?
3.
Ali je treba člen 3(3) Direktive [2014/59] razlagati tako, da državi članici dovoljuje, da ne izvede strukturne ločitve – zaradi zagotovitve operativne neodvisnosti in preprečevanja nasprotja interesov – med nalogami organa za reševanje in drugimi nalogami tega organa kot subjekta, ki po zakonu jamči za vloge v bankah, ali kot začasnega upravitelja banke, ustanovljenega na podlagi odločbe nacionalnega organa, ki je pristojen za nadzor v okviru izvajanja Uredbe [št. 575/2013] in Direktive [2013/36]?
4.
Ali je treba člen 3(3) Direktive [2014/59] razlagati tako, da se lahko v primeru, če država članica ne izpolni obveznosti vzpostavitve ustrezne strukturne ureditve za zagotovitev operativne neodvisnosti in preprečitev nasprotja interesov med nadzornimi nalogami na podlagi Uredbe [št. 575/2013] in Direktive [2013/36] ali drugimi nalogami ustreznega organa in nalogami organa za reševanje, šteje, da je pogoj operativne neodvisnosti in preprečitve nasprotja interesov izpolnjen, če nacionalno upravno sodišče, ki izvaja nadzor nad odločbo o reševanju, ugotovi, da so bile druge organizacijske rešitve, ki so bile uporabljene, in dejanska ravnanja organa za reševanje taka, da zadostujejo za dosego tega učinka?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Drugo vprašanje
62
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem, ki ga je treba obravnavati najprej, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 85(3) Direktive 2014/59 v povezavi s členom 47 Listine in členom 19(1), drugi pododstavek, PEU razlagati tako, da nasprotuje uporabi nacionalne postopkovne določbe, ki sodišču, pristojnemu za odločanje o tožbah zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, nalaga, da združi vse tožbe, ki so pri njem vložene zoper to odločbo, kadar bi uporaba te določbe zaradi velikega števila teh tožb zoper to odločbo lahko pretirano otežila ali onemogočila izdajo sodbe v razumnem roku.
Dopustnost
63
Poljska vlada izpodbija dopustnost drugega vprašanja.
64
Ta vlada meni, da odgovor na to vprašanje ni potreben, ker je predložitveno sodišče 26. januarja 2023 že združilo tožbe, ki so vložene zoper odločbo iz postopka v glavni stvari, ki poteka pred njim, tako da zdaj ne more ločeno odločati le o tožbi nadzornega sveta družbe GN Bank.
65
V zvezi s tem iz samega besedila drugega vprašanja izhaja, da predložitveno sodišče dvomi, ali je mogoče uskladiti obveznost, ki jo nalaga nacionalno pravo, da se združijo številne tožbe, ki so mu bile predložene, s potrebo po pospešenem odločanju ali vsaj odločanju v razumnem roku, ki izhaja iz določb prava Unije, katerih razlago predlaga. Odgovor na to vprašanje pa je kljub združitvi večine tožb, o katerih odloča predložitveno sodišče, še vedno potreben, saj bi lahko navedeno sodišče na podlagi tega odgovora ugotovilo, da je njihova združitev neveljavna, ker ni združljiva s pravom Unije, in se zato odločilo, da te tožbe razdruži.
66
Drugo vprašanje je zato dopustno.
Vsebinska presoja
67
Člen 19(1), drugi pododstavek, PEU državam članicam nalaga, da vzpostavijo pravna sredstva, potrebna za to, da se pravnim subjektom zagotovi spoštovanje njihove pravice do učinkovitega sodnega varstva na področjih, ki jih ureja pravo Unije (sodba z dne 21. decembra 2021, Randstad Italia, C‑497/20, EU:C:2021:1037, točka 56 in navedena sodna praksa). To zahtevo po učinkovitem sodnem varstvu je treba razumeti zlasti v smislu člena 47 Listine (glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, Komisija/Poljska (Disciplinska ureditev za sodnike), C‑791/19, EU:C:2021:596, točka 57). Poleg tega je v uvodnih izjavah 88 in 130 Direktive 2014/59 poudarjeno, da ta upošteva pravice, svoboščine in načela, ki jih priznava Listina, še posebej pravico do učinkovitega pravnega sredstva, pri čemer imajo zadevne stranke med drugim pravico do učinkovitega pravnega sredstva zoper ukrepe, ki jih zadevajo.
68
V skladu s členom 47, drugi odstavek, Listine pravica do učinkovitega pravnega sredstva med drugim vključuje pravico, da se o zadevi odloči v razumnem roku. Razumnost roka sojenja je treba presojati glede na posebne okoliščine vsake zadeve, zlasti glede na pomen spora za zadevno osebo, zapletenost zadeve in ravnanje strank, saj seznam upoštevnih meril ni izčrpen (glej v tem smislu sodbi z dne 9. septembra 2008, FIAMM in drugi/Svet in Komisija, C‑120/06 P in C‑121/06 P, EU:C:2008:476, točka 212, in z dne 16. julija 2009, Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland/Komisija, C‑385/07 P, EU:C:2009:456, točki 181 in 182 ter navedena sodna praksa).
69
Kar zadeva pravico do pravnega sredstva zoper odločitve o sprejetju ukrepov kriznega upravljanja, ki jih sprejmejo nacionalni organi za reševanje, člen 85(3) Direktive 2014/59 konkretizira pravico vsakogar, da se o njegovi zadevi odloča v razumnem roku, ki je določena v členu 47 Listine, tako da zahteva, da je sodni postopek, do katerega je vsaka oseba, ki jo zadeva odločitev o sprejetju takega ukrepa, upravičena, „pospešen“.
70
Kar zadeva merilo, ki se nanaša na pomen spora za osebe, ki jih zadevajo odločitve nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepov kriznega upravljanja, in sicer zadevne institucije ali subjekte, njihove delničarje in upnike ter vse druge tretje osebe, na katere bodo takšne odločitve verjetno vplivale, je presoja razumnosti roka sojenja v okviru sodnega postopka iz navedenega člena 85(3) odvisna zlasti od potrebe, da se temeljna zahteva po pravni varnosti v zvezi s temi osebami izpolni čim prej, saj se ti ukrepi nanašajo na izredne odločitve, ki pomenijo odstopanje in imajo precejšnje posledice ter ki jih je treba, kot je med drugim poudarjeno v uvodni izjavi 92 Direktive 2014/59, nujno sprejeti zaradi resnosti tveganj, ki se obravnavajo.
71
Iz sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da je treba pri presoji razumnosti roka, v katerem je treba opraviti sodni nadzor, upoštevati preudarke v zvezi z zahtevo po pravni varnosti, pomembnostjo zadevnih vprašanj in finančnih interesov ter velikim številom potencialno zadevnih oseb (glej po analogiji sodbo z dne 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisija, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, točka 87 in navedena sodna praksa).
72
V obravnavani zadevi je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je bil člen 85(3) Direktive 2014/59 prenesen – v smislu člena 51(1) Listine – v nacionalno ureditev, ki se uporablja, zaradi obveznosti različnih udeležencev, da spoštujejo kratke roke iz člena 104 zakona o BFG, in sicer roke, ki so načeloma omejeni na sedem dni za obveščanje sklada BFG o tožbi, na štirinajst dni, ki jih ima ta sklad BFG, da vloži to tožbo skupaj z odgovorom na tožbo, na 30 dni za izdajo odločbe upravnega sodišča in na dva meseca za odločitev o morebitni kasacijski pritožbi. Zato je treba šteti, da se to vprašanje nanaša na razlago člena 47 Listine.
73
Vendar predložitveno sodišče navaja, da se zdi, da splošna nacionalna postopkovna določba, in sicer člen 111(1) zakona o postopku pred upravnimi sodišči, sodišču, ki mu je zadeva predložena, preprečuje spoštovanje pravice pravnega subjekta, da se o njegovi zadevi odloči v razumnem roku, saj ta določba nalaga združitev zadev v zvezi s tožbami, vloženimi zoper isto odločbo, za skupno obravnavo in izdajo skupne odločbe. Navedeno sodišče pojasnjuje, da število tožb, vloženih zoper odločbo iz postopka v glavni stvari, ustreza vsem tožbam, ki so pri njem običajno vložene v dveh letih, in da bi se zaradi njihove skupne obravnave izdaja sodbe lahko odložila dlje, kot je razumni rok.
74
Čeprav lahko združitev povezanih zadev praviloma prispeva k učinkovitemu izvajanju sodne oblasti, pa to ne velja za tožbe, vložene zoper odločbe o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, ki lahko vplivajo na precejšnje število oseb in so torej povod za številne tožbe. V takem primeru namreč taka združitev lahko ovira izvedbo kakršnega koli sodnega nadzora več let, kar je v nasprotju s pravico, da se o zadevi odloči v razumnem roku, ki je določena v členu 47 Listine.
75
V teh okoliščinah je treba po eni strani opozoriti, da morajo nacionalna sodišča v skladu z načelom skladne razlage nacionalnega prava, da bi v okviru svoje pristojnosti zagotovila polni učinek prava Unije, kadar odločajo v sporih, ki so jim predloženi, pri uporabi nacionalnega prava to pravo razlagati kar najbolj glede na besedilo in namen zadevne direktive, da bi se dosegla v njej določeni cilj in s tem skladnost s členom 288, tretji odstavek, PDEU. Čeprav je ta obveznost omejena s splošnimi pravnimi načeli, zlasti z načeloma pravne varnosti in prepovedi retroaktivnosti, in ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem, morajo navedena sodišča ob upoštevanju celotnega nacionalnega prava in z uporabo načinov razlage, ki so uveljavljeni v nacionalnem pravu, vseeno narediti vse, kar je v njihovi pristojnosti, da zagotovijo polni učinek te direktive in dosežejo rešitev v skladu z njenim ciljem (glej v tem smislu sodbo z dne 11. februarja 2021, M. V. in drugi (Zaporedne pogodbe o zaposlitvi za določen čas v javnem sektorju), C‑760/18, EU:C:2021:113, točke 65, 67 in 68 ter navedena sodna praksa).
76
Po drugi strani je treba navesti, da ima v skladu z načelom primarnosti prava Unije nacionalno sodišče, ki mora v okviru svojih pristojnosti uporabiti določbe prava Unije, če ne more podati razlage nacionalne ureditve, ki bi bila skladna z zahtevami prava Unije, kot organ države članice dolžnost, da v sporu, ki mu je predložen, zagotovi polni učinek zahtev teh določb, pri čemer lahko po potrebi na podlagi lastne pristojnosti odloči, da ne bo uporabilo nobene določbe nacionalnega prava, ki je v nasprotju z določbo prava Unije z neposrednim učinkom (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točki 58 in 61 ter navedena sodna praksa).
77
V obravnavani zadevi je treba šteti, da imajo določbe člena 47 Listine neposredni učinek (glej v tem smislu sodbo z dne 15. aprila 2021, Braathens Regional Aviation, C‑30/19, EU:C:2021:269, točka 57 in navedena sodna praksa).
78
Zato predložitveno sodišče med drugim, če je potrebno, ne sme uporabiti določb nacionalnega procesnega prava, ki bi mu preprečevale, da razdruži tožbe iz postopka v glavni stvari, če teh določb ni mogoče razlagati tako, da se spoštuje pravica, da se o zadevi odloči v razumnem roku, ki je določena v členu 47 Listine.
79
Poleg tega je poljska vlada na obravnavi pred Sodiščem navedla, da – kar zadeva zadeve, kakršne so te v postopku v glavni stvari – poljsko pravo omogoča razdružitev teh zadev, če združitev ni veljavna. Vendar naj bi po mnenju te vlade v primeru razdružitve navedene zadeve sočasno obravnavala različna sodišča, kar bi pomenilo tveganje za nezdružljive sodbe, saj naj ne bi bilo nobenega postopkovnega pravila, s katerim bi se bilo mogoče hkrati izogniti temu tveganju in zagotoviti spoštovanje pravice vsakogar, da se o njegovi zadevi odloči v razumnem roku, ki je določena v členu 47 Listine.
80
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se zahteva po učinkovitem sodnem varstvu iz člena 47 Listine med drugim uporablja za opredelitev postopkovnih pravil v zvezi s tožbami, ki temeljijo na pravicah, ki jih imajo pravni subjekti na podlagi prava Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 17. maja 2022, Ibercaja Banco, C‑600/19, EU:C:2022:394, točka 45 in navedena sodna praksa).
81
Kadar na tem področju ni ureditve Unije, so pravila za izvajanje pravice do učinkovitega pravnega sredstva oseb, ki jih zadeva odločitev nacionalnega organa o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, določena v nacionalnem pravnem redu držav članic na podlagi načela procesne avtonomije, vendar ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti (glej po analogiji sodbo z dne 24. oktobra 2018, XC in drugi, C‑234/17, EU:C:2018:853, točka 21 in navedena sodna praksa).
82
Za izpolnitev zahtev načela učinkovitega sodnega varstva iz člena 47(1) Listine mora nacionalno sodišče sprejeti potrebne postopkovne in organizacijske ukrepe tako, da pretehta različne zadevne interese in oceni učinek teh ukrepov na vse osebe, ki so veljavno vložile tožbo zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje v skladu s členom 85(3) Direktive 2014/59. Da bi se zagotovil polni učinek sodne odločbe, ki bo izdana v zvezi z obstojem pravic, zatrjevanih na podlagi prava Unije, mora imeti nacionalno sodišče možnost, da v primeru razdružitve sprejme potrebne ukrepe, ki hkrati omogočajo, da se zagotovi spoštovanje pravice vsakogar, da se o njegovi zadevi odloča v razumnem roku, ki je določena v členu 47 Listine, in da se prepreči tveganje za nezdružljive sodbe, ki bi jih izdala različna sodišča.
83
V obravnavani zadevi mora predložitveno sodišče preveriti, ali sta dejstvo, da se sprva obravnava eno ali več zadev, ki se nanašajo na eno ali več tožb zoper odločbo organa za reševanje, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, in sočasna prekinitev drugih zadev, ki se nanašajo na isto odločbo, nujna za zagotovitev polnega učinka sodne odločbe o obstoju pravic, zatrjevanih na podlagi prava Unije, ki bo kasneje izdana.
84
Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 47 Listine razlagati tako, da nasprotuje uporabi nacionalne postopkovne določbe, ki sodišču, pristojnemu za odločanje o tožbah zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, nalaga, da združi vse tožbe, ki so pri njem vložene zoper to odločbo, kadar je uporaba te določbe v nasprotju s pravico, da se o zadevi odloči v razumnem roku.
Prvo vprašanje
Dopustnost
85
Sklad BFG in poljska vlada izpodbijata dopustnost prvega vprašanja, ki se nanaša na možnost, da sodišče, ki obravnava številne tožbe zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, odloči samo o eni od teh tožb, kadar navedeno sodišče izvaja nadzor zakonitosti in bo njegova sodba imela učinek erga omnes.
86
Sklad BFG meni, da odgovor na to vprašanje ni potreben za rešitev spora o glavni stvari. Šlo naj bi namreč za tehnične vidike v zvezi s potekom sodnega postopka, ki ne zahtevajo razlage prava Unije, ker naj predložitveno sodišče ne bi izrazilo dvomov o združljivosti nacionalnih določb, ki urejajo ta postopek, s tem pravom.
87
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču, pri čemer za ta vprašanja velja domneva upoštevnosti. Zato Sodišče, kadar se postavljeno vprašanje nanaša na razlago ali veljavnost pravila prava Unije, načeloma mora odločiti, razen če je očitno, da zahtevana razlaga nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na navedeno vprašanje dalo koristen odgovor (sodba z dne 21. decembra 2021, Trapeza Peiraios, C‑243/20, EU:C:2021:1045, točka 25 in navedena sodna praksa).
88
V obravnavani zadevi pa lahko razlaga prava Unije, na katero se nanaša to vprašanje, vpliva na postopkovno obravnavo zadeve iz postopka v glavni stvari v delu, v katerem – s pridržkom odgovora na drugo vprašanje – ta zadeva izhaja iz vseh tožb, vloženih zoper odločbo iz postopka v glavni stvari, razen iz tožbe, ki jo je vložil nadzorni svet družbe GN Bank. Poleg tega predložitveno sodišče v nasprotju s tem, kar trdi sklad BFG, izrecno predvideva, da bo moralo zaradi obveznosti obravnave vseh tožb, ki so mu bile predložene, kršiti svojo obveznost pospešenega odločanja.
89
Poljska vlada pa meni, da odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje iz istih razlogov, kot so navedeni v točki 64 te sodbe, ni potreben.
90
Vendar je odgovor na to vprašanje kljub tej združitvi različnih tožb, o katerih odloča predložitveno sodišče, še vedno potreben, saj bi lahko predložitveno sodišče glede na odgovor na drugo vprašanje ugotovilo, da je navedena združitev v nasprotju s pravico, da se o zadevi odloči v razumnem roku, ki je določena v členu 47 Listine, kar bi mu omogočilo, prvič, razdružiti tožbe in, drugič, opraviti preveritev, navedeno v točki 83 te sodbe.
91
Prvo vprašanje za predhodno odločanje je zato dopustno.
Vsebinska presoja
92
Najprej je treba navesti, da člen 85(2) Direktive 2014/59, čeprav je naveden v prvem vprašanju, glede na okoliščine zadeve v glavni stvari ni upošteven. Ta določba se namreč nanaša na pravico do vložitve pritožbe zoper vsako odločitev o sprejetju ukrepa za preprečevanje krize ali odločitve o izvajanju katerega koli pooblastila, ki ni ukrep kriznega upravljanja, v skladu s to direktivo, medtem ko je odločba iz postopka v glavni stvari, katere namen je v bistvu začeti reševati družbo GN Bank, „ukrep reševanja“ in zato „ukrep kriznega upravljanja“ v smislu točk 40 oziroma 102 člena 2 navedene direktive.
93
Zato je treba šteti, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 85(3) Direktive 2014/59 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da kadar je bilo pri nacionalnem sodišču vloženih več tožb zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, pri čemer je eno od teh tožb vložil organ institucije v postopku reševanja, je mogoče na podlagi vsebinske presoje te edine tožbe šteti, da je bila pravica do učinkovitega pravnega sredstva zagotovljena v zvezi z vsako drugo osebo, ki je prav tako vložila tožbo zoper to odločbo, če to sodišče po eni strani izvaja nadzor zakonitosti, ne da bi bilo vezano na razloge, predloge in pravno podlago iz tožbe, ki jo obravnava, in po drugi strani izda sodbo z učinkom erga omnes, na katero se lahko sklicuje vsaka oseba, ki jo ta odločba zadeva, da bi dobila odškodnino za škodo, ki naj bi ji zaradi te odločbe nastala.
94
Ob tem je treba opozoriti, da člen 85(3) Direktive 2014/59 določa, da morajo imeti vse osebe, ki jih zadeva odločitev o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, pravico, da to odločitev izpodbijajo pred sodiščem.
95
Res je, da v skladu s členom 85(4), drugi pododstavek, te direktive razveljavitev odločitve organa za reševanje ne vpliva na upravna dejanja ali transakcije, ki jih je sklenil zadevni organ za reševanje in so temeljili na razveljavljeni odločitvi, kadar je treba zaščititi interese tretjih strani, ki ravnajo v dobri veri, pri čemer se ukrepi za odpravo nezakonite odločitve ali ukrepa s strani tega organa omejijo na nadomestilo za izgubo, ki jo je oseba utrpela zaradi te odločitve ali tega ukrepa.
96
V skladu s poljskim pravom pa osebi, ki jo zadeva ukrep kriznega upravljanja, ki ga je sprejel sklad BFG v vlogi organa za reševanje, ni treba izpodbijati tudi zakonitosti tega ukrepa pred nacionalnim upravnim sodiščem, da bi lahko vložila odškodninski zahtevek za škodo, ki naj bi ji nastala s tem ukrepom, saj se lahko ta oseba v utemeljitev tega zahtevka sklicuje na ugotovitev nezakonitosti navedenega ukrepa, ki je bila ugotovljena s sodbo navedenega sodišča, s katero je bilo odločeno o tožbi drugega pravnega subjekta.
97
Vendar če bi bila v obravnavani zadevi s sodbo, s katero je odločeno o tožbi, ki jo je vložil nadzorni svet družbe GN Bank, ta tožba zavrnjena kot neutemeljena, druge tožeče stranke iz postopka v glavni stvari ne bi mogle vložiti odškodninskega zahtevka za škodo, ki jim je nastala, ker ima taka sodba učinek erga omnes. Tem drugim tožečim strankam bi bila torej odvzeta pravica, da v utemeljitev tožbe zoper odločbo iz postopka v glavni stvari navajajo svoje tožbene razloge, čeprav ti tožbeni razlogi niso bili predmet kontradiktorne razprave, ki bi zagotavljala, da so navedene tožeče stranke seznanjene z dejanskimi in pravnimi okoliščinami, ki imajo odločilen vpliv na izid postopka, in da lahko razpravljajo o njih.
98
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da temeljne pravice, kot je pravica do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljena s členom 47 Listine, sicer niso absolutne, ampak so lahko predmet omejitev, če te omejitve dejansko ustrezajo ciljem v splošnem interesu, ki jim sledi zadevni ukrep, in če glede na uresničevani cilj ne pomenijo pretiranega in nesprejemljivega posega, ki bi okrnil bistveno vsebino tako zagotovljenih pravic (glej v tem smislu sodbo z dne 26. septembra 2013, Texdata Software, C‑418/11, EU:C:2013:588, točka 84 in navedena sodna praksa).
99
Če pa bi bila pravnemu subjektu, ki ga zadeva odločba nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, odvzeta pravica, da pridobi odločitev z obrazloženo sodbo o pritožbi iz člena 85(3) Direktive 2014/59, ki jo je veljavno vložil, bi se poseglo v bistveno vsebino njegove pravice do učinkovitega pravnega sredstva.
100
Zato se v obravnavani zadevi v primeru, navedenem v točki 97 te sodbe, predložitveno sodišče ne more sklicevati na učinek erga omnes, ki ga ima sodba, v kateri je odločeno o tožbi, kakršna je ta, ki jo je vložil nadzorni svet družbe GN Bank, da bi vsem drugim osebam, ki jih takšna sodba zadeva, odvzelo razumno možnost, da predstavijo svojo zadevo.
101
Poleg tega je treba navesti, da to, da lahko nacionalno upravno sodišče preizkusi zakonitost odločbe, ki se pred njim izpodbija, glede na katero koli pravno podlago in vsak tožbeni razlog ter ne glede na razloge, predloge in pravno podlago iz tožbe, vložene zoper to odločbo, ne more pomeniti, da je navedeno sodišče zagotovo opravilo nadzor nad to odločbo z vidika vseh upoštevnih tožbenih razlogov. Ni mogoče namreč izključiti, da ena od tožb, ki niso bile obravnavane, temelji na dejanskih in pravnih elementih, ki v okviru tega nadzora niso bili upoštevani.
102
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 85(3) Direktive 2014/59 v povezavi s členom 47 Listine razlagati tako, da kadar je bilo pri nacionalnem sodišču vloženih več tožb zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, pri čemer je eno od teh tožb vložil organ institucije v postopku reševanja, na podlagi zavrnitve te edine tožbe kot neutemeljene ni mogoče šteti, da je bila pravica do učinkovitega pravnega sredstva zagotovljena v zvezi z vsako drugo osebo, ki jo ta odločba zadeva in ki je prav tako vložila tožbo zoper navedeno odločbo, pri čemer se je sklicevala na razloge, ki niso bili upoštevani v izdani sodbi in ki nikakor niso bili predmet kontradiktorne razprave, na podlagi katere bi lahko ta oseba predstavila svojo zadevo.
Tretje vprašanje
103
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(3) Direktive 2014/59 razlagati tako, da se ta določba ne uporablja, kadar nacionalni organ za reševanje opravlja tudi funkcije začasnega upravitelja v smislu člena 29 te direktive in funkcije jamčenja za vloge v smislu Direktive 2014/49, tako da se s to določbo ne zahteva sprejetje strukturne ureditve za zagotovitev operativne neodvisnosti tega organa in preprečitev nasprotja interesov v zvezi s temi funkcijami.
Dopustnost
104
Poljska vlada se sklicuje na nedopustnost tretjega vprašanja, za katero meni, da je hipotetično, predvsem zato, ker naj predložitveno sodišče ne bi pojasnilo povezave, ki naj bi obstajala med členom 3(3) Direktive 2014/59 in nadzorom zakonitosti odločbe iz postopka v glavni stvari.
105
Vendar je treba ugotoviti, da je odgovor na to vprašanje povezan z nekaterimi tožbenimi razlogi, ki so jih pred predložitvenim sodiščem navedle tožeče stranke iz postopka v glavni stvari in so navedeni v predlogu za sprejetje predhodne odločbe ter se v bistvu nanašajo na zatrjevani vpliv domnevnega neobstoja neodvisnosti sklada BFG kot organa za reševanje na zakonitost odločbe iz postopka v glavni stvari.
106
Navedeno vprašanje je zato dopustno.
Vsebinska presoja
107
Člen 3 Direktive 2014/59 v odstavku 2 določa načelo, v skladu s katerim morajo funkcije reševanja izvajati javni upravni organi ali organi s pooblastili na področju javnega upravljanja. Poleg tega iz odstavka 3 tega člena izhaja, da lahko ti organi opravljajo druge funkcije, saj je lahko organ za reševanje tudi pristojni organ za nadzor za namene Uredbe št. 575/2013 in Direktive 2013/36. Vendar v primeru opravljanja več funkcij ta odstavek 3 določa, da je treba sprejeti ustrezno strukturno ureditev, da se zagotovi operativna neodvisnost in prepreči nasprotje interesov.
108
Kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 34 in 36 sklepnih predlogov, se v takih okoliščinah zahteve v zvezi z operativno neodvisnostjo in preprečevanjem nasprotij interesov iz člena 3(3) Direktive 2014/59 nanašajo na tveganje, povezano s tem, da isti subjekt opravlja več funkcij, in sicer da bo sprejemanje odločitev tega subjekta, ki deluje kot organ za reševanje, izkrivljeno, ter so namenjene varstvu tega odločanja pred kakršnim koli notranjim vplivom, ki ni povezan z nalogo reševanja, tako da ta subjekt pri opravljanju te naloge uresničuje izključno cilje, ki se nanašajo na mehanizem za reševanje.
109
V zvezi s tem iz zelo široke uporabe izrazov v navedenem odstavku 3, ki se nanaša na „funkcij[e] nadzora […] ali drug[e] funkcij[e] zadevnega organa“ oziroma na „nadzornišk[e] funkcij[e] ali drug[e] funkcij[e]“ tega organa, ter iz dejstva, da so v tem odstavku na splošno navedeni zlasti „organi z javnimi upravnimi pooblastili“, izhaja, da je zakonodajalec Unije želel te zahteve naložiti glede vseh drugih funkcij, ki jih opravlja organ za reševanje, ker te funkcije zaradi svoje narave povzročajo tako objektivno tveganje.
110
To pa zagotovo velja za funkcije začasnega upravitelja v smislu člena 29 Direktive 2014/59 ali za funkcije jamčenja za vloge v smislu Direktive 2014/49.
111
Med drugim namreč iz člena 29 Direktive 2014/59 v povezavi z uvodno izjavo 40 te direktive in iz člena 109 te direktive izhaja, da so te funkcije povezane z mehanizmom za reševanje, saj se po eni strani imenovanje začasnega upravitelja opravi v okviru sprejetja ukrepov za zgodnje posredovanje, katerih namen je preprečiti začetek postopka reševanja, čeprav jim lahko sledi začetek takega postopka, po drugi strani pa se sistem jamstva za vloge lahko uporabi v okviru reševanja in ima po potrebi terjatev do sheme za financiranje reševanja. Zato ni mogoče izključiti, da to, da organ za reševanje opravlja eno od teh funkcij, vpliva na sprejemanje odločitev v okviru funkcij reševanja.
112
Poleg tega ni pomembno, da imajo vse te funkcije z različnimi sredstvi isti cilj, in sicer v bistvu ohraniti finančno stabilnost. To namreč velja tudi za nadzorne funkcije, določene v Uredbi št. 575/2013 in Direktivi 2013/36, ki so v členu 3(3) Direktive 2014/59 izrecno navedene kot funkcije, v razmerju do katerih je treba zagotoviti operativno neodvisnost organa za reševanje in preprečevanje nasprotja interesov.
113
Nazadnje, ker sta, kot je generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točki 47 sklepnih predlogov, zahtevi po neodvisnosti in preprečevanju nasprotja interesov glede nadzornih funkcij in glede drugih funkcij, ki jih izvaja organ za reševanje, enaki, ni treba obravnavati narave nadzorne ali druge funkcije začasnega upravitelja.
114
Iz vseh teh preudarkov izhaja, da je treba člen 3(3) Direktive 2014/59 razlagati tako, da se ta določba uporablja, kadar nacionalni organ za reševanje opravlja tudi funkcije začasnega upravitelja v smislu člena 29 te direktive ali funkcije jamčenja za vloge v smislu Direktive 2014/49, tako da se s to določbo zahteva sprejetje strukturne ureditve za zagotovitev operativne neodvisnosti tega organa in preprečitev nasprotja interesov v zvezi s temi funkcijami.
Četrto vprašanje
Dopustnost
115
Poljska vlada izpodbija dopustnost četrtega vprašanja in navaja enako utemeljitev, kot je navedena v točki 104 te sodbe in ki je že bila zavrnjena iz razlogov, navedenih v točki 105 te sodbe, napotitev na katero torej zadostuje.
116
Nadzorni svet družbe GN Bank trdi, da predložitveno sodišče Sodišča ne sprašuje o razlagi prava Unije, temveč o presoji dejanskega stanja iz postopka v glavni stvari. To vprašanje naj bi bilo poleg tega hipotetično, saj naj bi se z njim predvidevalo, da se nezdružljivost nacionalne ureditve z Direktivo 2014/59 odpravi z ukrepi, ki niso natančno opredeljeni.
117
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da dopustnost navedenega vprašanja ne more biti odvisna od tega, ali predložitveno sodišče navede konkretne ukrepe, ki naj bi jih sklad BFG sprejel, da bi zagotovil svojo operativno neodvisnost in preprečil nasprotje interesov v okviru svojega delovanja kot organa za reševanje, če bi bilo mogoče neobstoj regulativnega okvira nadomestiti s takimi ukrepi, saj želi predložitveno sodišče preveriti prav to, ali je taka možnost načeloma v skladu s pravom Unije.
118
Poleg tega je treba opozoriti, da lahko nacionalna sodišča Sodišču postavijo vprašanje kadar koli to v okviru postopka ocenijo za primerno, če pojasnijo vsaj dejanske okoliščine, ki so podlaga za vprašanja za predhodno odločanje (glej v tem smislu sklep z dne 25. marca 2022, IP in drugi (Ugotavljanje dejanskega stanja v postopku v glavni stvari), C‑609/21, EU:C:2022:232, točka 21 in navedena sodna praksa).
119
Poleg tega iz preudarkov, navedenih v točki 117 te sodbe, izhaja, da predložitveno sodišče Sodišču ne predlaga, naj opravi presojo dejanskega stanja.
120
To vprašanje je zato dopustno.
Vsebinska presoja
121
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3(3) Direktive 2014/59 razlagati tako, da kadar nacionalni organ za reševanje opravlja tudi „nadzorne funkcije“ ali „druge funkcije“ v smislu te določbe ter če ni pisnih notranjih pravil, katerih namen je zagotoviti operativno neodvisnost tega organa in preprečiti nasprotje interesov med njegovimi funkcijami reševanja in njegovimi drugimi funkcijami, lahko izpolnjevanje teh zahtev kljub temu izhaja iz uvedbe za to zadostnih organizacijskih in drugih ukrepov.
122
Najprej je treba navesti, da po eni strani iz besedila člena 3(3), tretji pododstavek, Direktive 2014/59 izhaja, da notranja pravila, potrebna za namene te določbe, lahko sprejme ne le sama država članica, ampak tudi nacionalni organ za reševanje. Po drugi strani je z navedeno določbo naloženo tudi, da se taka pravila objavijo.
123
Pri tem pa člen 3(3) Direktive 2014/59 ne določa niti oblike, ki bi jih morala imeti ta pravila v nacionalnem pravu, niti posebna podrobna pravila za njihovo objavo.
124
Zato lahko organizacijski ukrepi in drugi ustrezni ukrepi ustrezajo pojmu „notranja pravila“ v smislu te določbe, če so dovolj natančno opisani. Poleg tega se ta notranja pravila lahko objavijo na kateri koli ustrezen način, če ta način vsem zadevnim osebam omogoča, da se kadar koli seznanijo s temi pravili.
125
Poleg tega je treba glede na informacije iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, da bi se predložitvenemu sodišču dal odgovor, ki bo koristen za rešitev spora, o katerem odloča, navesti ta pojasnila.
126
Prvič, kar zadeva vsebino ustrezne strukturne ureditve iz člena 3(3), prvi pododstavek, Direktive 2014/59, drugi pododstavek tega odstavka določa, da mora biti osebje, ki opravlja funkcije organa za reševanje, strukturno ločeno od osebja, ki opravlja druge funkcije tega organa, in zanj velja druga pot poročanja.
127
Take zahteve, ki se izrecno nanašajo na osebje, ne nalagajo, da ima upravni organ, ki mu je bila poleg drugih funkcij zaupana funkcija reševanja, ločen organ odločanja, kadar deluje kot organ za reševanje. Zaradi takšne obveznost bi namreč bila nesmiselna možnost, ki jo imajo države članice, da za organ za reševanje imenujejo obstoječi upravni organ, saj bi to v praksi pomenilo, da se zahteva podvajanje takega organa.
128
Poleg tega je treba ugotoviti, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 49 sklepnih predlogov, da v podobnem okviru Uredba Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (UL 2013, L 287, str. 63) v členu 25(4) določa, da tako odločitve v zvezi z nadzornimi funkcijami, ki so prenesene na to institucijo, kot tudi odločitve v zvezi z njeno monetarno funkcijo spadajo v pristojnost sveta ECB.
129
Prav tako se s temi zahtevami upravnemu organu, ki poleg drugih funkcij opravlja funkcije reševanja, ne preprečuje, da je organiziran tako, da nekatere notranje službe, kot so pravna služba, kadrovska služba ali tehnična služba, zagotavljajo podporne storitve tako osebju, ki opravlja funkcije reševanja, kot osebju, ki opravlja druge funkcije, brez poseganja v pravila o poklicni skrivnosti, kot so navedena v členu 3(3), tretji pododstavek, Direktive 2014/59, kadar se taka pravila izkažejo za potrebna za zagotovitev spoštovanja zaupnosti informacij.
130
Drugič, v zvezi s posledicami morebitne neobjave notranjih pravil iz te določbe je treba na eni strani ugotoviti, da gre za pravila delovanja, ki kot taka ne dajejo pravic posameznikom, ki niso povezani s postopkom odločanja znotraj organa za reševanje. Na drugi strani ima objava teh pravil v bistvu funkcijo preglednosti, katere namen je obvestiti vse potencialno prizadete osebe o njihovem obstoju in vsebini, pri čemer pa ta objava med drugim ne vpliva na uporabo navedenih pravil.
131
Iz teh preudarkov izhaja, da zaradi neobjave notranjih pravil iz člena 3(3), tretji pododstavek, Direktive 2014/59 odločitve, ki jih sprejme organ za reševanje, niso samodejno neveljavne. Če pa se med obravnavo pritožbe zoper odločitev organa za reševanje ugotovi, da ta pravila niso bila objavljena, mora ta organ ugotoviti, da so bila navedena pravila kljub tej kršitvi upoštevana, tako da je bila ta odločitev sprejeta izključno za dosego enega ali več ciljev reševanja iz člena 31 Direktive 2014/59 v skladu s členom 32(5) te direktive.
132
Zato je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je trebačlen 3(3) Direktive 2014/59 razlagati tako, da kadar nacionalni organ za reševanje opravlja tudi „nadzorne funkcije“ ali „druge funkcije“ v smislu te določbe ter če ni pisnih notranjih pravil, katerih namen je zagotoviti operativno neodvisnost tega organa in preprečiti nasprotje interesov med njegovimi funkcijami reševanja in njegovimi drugimi funkcijami, lahko izpolnjevanje teh zahtev kljub temu izhaja iz uvedbe za to zadostnih organizacijskih in drugih ukrepov. Vendar se z navedeno določbo ne zahteva, da morajo odločitve v zvezi s funkcijami reševanja in odločitve v zvezi z drugimi funkcijami navedenega organa sprejeti različni organi odločanja niti da notranje službe istega organa – brez poseganja v pravila o poklicni skrivnosti – ne smejo zagotavljati podpornih storitev hkrati osebju, ki opravlja funkcije reševanja, in osebju, ki opravlja druge funkcije. Kadar obstajajo pisna notranja pravila iz te določbe, njihova neobjava ne povzroči neveljavnosti odločitev, ki jih sprejme organ za reševanje, temveč – če ta neobjava nastopi – to pomeni, da mora ta organ v primeru pritožbe zoper odločitev, ki jo je sprejel, ugotoviti, da so bila ta pravila upoštevana, tako da je bila ta odločitev sprejeta izključno za dosego enega ali več ciljev reševanja.
Stroški
133
Ker je ta postopek za stranke iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
1.
Člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
nasprotuje uporabi nacionalne postopkovne določbe, ki sodišču, pristojnemu za odločanje o tožbah zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, nalaga, da združi vse tožbe, ki so pri njem vložene zoper to odločbo, kadar je uporaba te določbe v nasprotju s pravico, da se o zadevi odloči v razumnem roku.
2.
Člen 85(3) Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2019/879 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2019, v povezavi s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da
kadar je bilo pri nacionalnem sodišču vloženih več tožb zoper odločbo nacionalnega organa za reševanje o sprejetju ukrepa kriznega upravljanja, pri čemer je eno od teh tožb vložil organ institucije v postopku reševanja, na podlagi zavrnitve te edine tožbe kot neutemeljene ni mogoče šteti, da je bila pravica do učinkovitega pravnega sredstva zagotovljena v zvezi z vsako drugo osebo, ki jo ta odločba zadeva in ki je prav tako vložila tožbo zoper navedeno odločbo, pri čemer se je sklicevala na razloge, ki niso bili upoštevani v izdani sodbi in ki nikakor niso bili predmet kontradiktorne razprave, na podlagi katere bi lahko ta oseba predstavila svojo zadevo.
3.
Člen 3(3) Direktive 2014/59, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/879,
je treba razlagati tako, da
se ta določba uporablja, kadar nacionalni organ za reševanje opravlja tudi funkcije začasnega upravitelja v smislu člena 29 te direktive, kakor je bila spremenjena, ali funkcije jamčenja za vloge v smislu Direktive 2014/49/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. aprila 2014 o sistemih jamstva za vloge, tako da se s to določbo zahteva sprejetje strukturne ureditve za zagotovitev operativne neodvisnosti tega organa in preprečitev nasprotja interesov v zvezi s temi funkcijami.
4.
Člen 3(3) Direktive 2014/59, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2019/879,
je treba razlagati tako, da
kadar nacionalni organ za reševanje opravlja tudi „nadzorne funkcije“ ali „druge funkcije“ v smislu te določbe ter če ni pisnih notranjih pravil, katerih namen je zagotoviti operativno neodvisnost tega organa in preprečiti nasprotje interesov med njegovimi funkcijami reševanja in njegovimi drugimi funkcijami, lahko izpolnjevanje teh zahtev kljub temu izhaja iz uvedbe za to zadostnih organizacijskih in drugih ukrepov. Vendar se z navedeno določbo ne zahteva, da morajo odločitve v zvezi s funkcijami reševanja in odločitve v zvezi z drugimi funkcijami navedenega organa sprejeti različni organi odločanja niti da notranje službe istega organa – brez poseganja v pravila o poklicni skrivnosti – ne smejo zagotavljati podpornih storitev hkrati osebju, ki opravlja funkcije reševanja, in osebju, ki opravlja druge funkcije. Kadar obstajajo pisna notranja pravila iz te določbe, njihova neobjava ne povzroči neveljavnosti odločitev, ki jih sprejme organ za reševanje, temveč – če ta neobjava nastopi – to pomeni, da mora ta organ v primeru pritožbe zoper odločitev, ki jo je sprejel, ugotoviti, da so bila ta pravila upoštevana, tako da je bila ta odločitev sprejeta izključno za dosego enega ali več ciljev reševanja.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: poljščina.