62023TJ0534
SODBA SPLOŠNEGA SODIŠČA (deveti razširjeni senat)
z dne 12. novembra 2025 (
*1
)
„Okolje – Uredba (EU) 2022/2577 o okviru za pospešitev uvajanja energije iz obnovljivih virov – Zahteva za notranjo revizijo – Člen 10(1) Uredbe (ES) št. 1367/2006 – Zavrnitev zahteve – Akt, sprejet na podlagi člena 122(1) PDEU – Akt, ki ne more biti predmet zahteve za notranjo revizijo – Člen 2(1)(g) Uredbe št. 1367/2006 – Pojem ‚upravni akt‘ – Člen 9(3) Aarhuške konvencije – Člen 2(2) Aarhuške konvencije – Akt, sprejet pri ‚delovanju v zakonodajni pristojnosti‘“
V zadevi T‑534/23,
Föreningen Svenskt Landskapsskydd s sedežem v Kolerju (Švedska), in druge tožeče stranke, katerih imena so navedena v prilogi (
1
), ki jih zastopa M. Le Berre, odvetnik,
tožeče stranke,
proti
Svetu Evropske unije, ki ga zastopajo R. Boucquey, A. Maceroni in L. Vétillard, agenti,
tožena stranka,
ob intervenciji
Evropske komisije, ki jo zastopajo C. Hermes, G. Gattinara, B. De Meester in C. Valero, agenti,
intervenientka,
SPLOŠNO SODIŠČE (deveti razširjeni senat),
ob posvetovanju v sestavi L. Truchot, predsednik, H. Kanninen, M. Sampol Pucurull (poročevalec), sodnika, T. Perišin, sodnica, in H. Cassagnabère, sodnik,
sodni tajnik: V. Di Bucci,
na podlagi pisnega dela postopka, zlasti ukrepa procesnega vodstva z dne 18. novembra 2024 in odgovora Komisije, vloženega v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 9. decembra 2024,
na podlagi tega, da stranke v roku treh tednov od vročitve obvestila o koncu pisnega dela postopka niso vložile predloga, naj se opravi obravnava, in odločitve v skladu s členom 106(3) Poslovnika Splošnega sodišča, da bo odločeno brez ustnega dela postopka,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Tožeče stranke, to so združenje Föreningen Svenskt Landskapsskydd in druge pravne osebe, katerih imena so navedena v prilogi, s tožbo na podlagi člena 263 PDEU predlagajo razglasitev ničnosti sklepa Sveta Evropske unije z dne 13. junija 2023 (v nadaljevanju: izpodbijani sklep), s katerim je bila kot nedopustna zavržena in podredno kot neutemeljena zavrnjena zahteva za notranjo revizijo Uredbe Sveta (EU) 2022/2577 z dne 22. decembra 2022 o okviru za pospešitev uvajanja energije iz obnovljivih virov (UL 2022, L 335, str. 36), ki so jo 22. februarja 2023 vložile na podlagi člena 10(1) Uredbe (ES) št. 1367/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. septembra 2006 o uporabi določb Aarhuške konvencije o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah v institucijah in organih Skupnosti (UL 2006, L 264, str. 13), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2021/1767 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 2021 (UL 2021, L 356, str. 1) (v nadaljevanju: Aarhuška uredba).
Dejansko stanje
2
Tožeče stranke so nepridobitna združenja, ki si prizadevajo za varstvo okolja.
3
Zaradi vojne agresije Ruske federacije proti Ukrajini je leta 2022 prišlo do nenadne in znatne prekinitve pretoka plina iz Rusije, kar je pokazalo nujnost odprave odvisnosti od ruskih dobav in zagotovitve zanesljivosti oskrbe v Evropski uniji.
4
V tem okviru je Evropski svet 20. in 21. oktobra 2022 v svojih sklepih pozval Svet Evropske unije in Evropsko komisijo, naj nujno predložita konkretne odločitve, med drugim s pospešitvijo in poenostavitvijo postopkov izdaje dovoljenj, da bi se pospešilo uvajanje energije iz obnovljivih virov in električnih omrežij, tudi z nujnimi ukrepi na podlagi člena 122 PDEU. Komisija je 9. novembra 2022 sprejela predlog COM(2022) 591 final za uredbo Sveta o okviru za pospešitev uvajanja energije iz obnovljivih virov, s katerim so bili predvideni začasni, sorazmerni in izredni ukrepi za dopolnitev pobud za odziv na krizo na energijskih trgih in obstoječe zakonodaje Unije na tem področju. Svet je 24. novembra 2022 dosegel načelni dogovor o osnutku besedila. Svet je 22. decembra 2022 na podlagi člena 122(1) PDEU sprejel Uredbo 2022/2577.
5
Kot je razvidno iz uvodnih izjav 3, 4 in 6 Uredbe 2022/2577, je Svet menil, da je treba za to, da se v kratkem času pospeši uvajanje energije iz obnovljivih virov v Uniji, pospešiti nekatere postopke izdaje dovoljenj, ki se uporabljajo za specifične tehnologije na področju energije iz obnovljivih virov, med drugim z izvzetjem iz nekaterih obveznosti presoje, določenih v okoljski zakonodaji Unije.
6
Tožeče stranke so 22. februarja 2023 Svetu poslale zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577 v skladu s členom 10(1) Aarhuške uredbe.
7
Svet je z izpodbijanim sklepom, ki je bil tožečim strankam vročen 13. junija 2023, zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577 zavrgel kot nedopustno in podredno zavrnil kot neutemeljeno.
8
Svet je v bistvu navedel, da so z Uredbo 2022/2577, ki je bila sprejeta na podlagi člena 122(1) PDEU, uvedena ciljno usmerjena in začasna odstopanja od aktov, sprejetih po rednem ali posebnem zakonodajnem postopku v smislu člena 289(1) in (2) PDEU, in da ta uredba torej ne more biti zajeta z opredelitvijo „upravnega akta“ v smislu člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe. Svet je v zvezi s tem poudaril, da bi bila Uredba 2022/2577, tudi če se zaradi svoje vsebine in učinkov ne bi štela za zakonodajni akt v smislu Pogodbe DEU, in sicer za akt, sprejet po rednem ali posebnem zakonodajnem postopku v skladu s členom 289(1) in (2) PDEU, še vedno zakonodajni akt glede na Konvencijo o dostopu do informacij, udeležbi javnosti pri odločanju in dostopu do pravnega varstva v okoljskih zadevah (UL 2005, L 124, str. 4, v nadaljevanju: Aarhuška konvencija). Svet je zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577 podredno tudi zavrnil, ker naj ne bi bila utemeljena.
Predlogi strank
9
Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
–
izpodbijani sklep razglasi za ničen;
–
Svetu naloži plačilo stroškov.
10
Svet Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
11
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne;
–
tožečim strankam naloži plačilo stroškov.
Pravo
12
Tožeče stranke v utemeljitev tožbe navajajo pet tožbenih razlogov. S prvim tožbenim razlogom trdijo, da je Svet s tem, da je zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577 zavrgel kot nedopustno, napačno uporabil pravo. Z drugim tožbenim razlogom trdijo, da je Svet s tem, da je zavrnil njihovo zahtevo za notranjo revizijo, z obrazložitvijo, da Uredba 2022/2577 nima narave upravnega akta v smislu navedene uredbe, v izpodbijanem sklepu napačno uporabil pravo glede na člen 10(2) Aarhuške uredbe. S tretjim tožbenim razlogom navajajo ugovor nezakonitosti Uredbe 2022/2577. Tožeče stranke s četrtim tožbenim razlogom v bistvu trdijo, da izpodbijani sklep vsebuje očitno napako pri presoji. S petim tožbenim razlogom zatrjujejo kršitev obveznosti obrazložitve.
13
Iz besedila vlog tožečih strank je mogoče v utemeljitev prvega tožbenega razloga prepoznati štiri dele, od katerih se prvi v bistvu nanaša na neobstoj obrazložitve, drugi v bistvu na kršitev člena 2(2) Aarhuške konvencije in člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe, tretji na kršitev člena 2(1)(c) in (g) ter člena 10(1) Aarhuške uredbe, četrti pa na kršitev člena 289, od (1) do (3), PDEU in načela pravne varnosti.
14
Splošno sodišče meni, da je treba najprej preučiti prvi del prvega tožbenega razloga, nato skupaj drugi in tretji del tega tožbenega razloga in nazadnje četrti del istega tožbenega razloga.
Prvi del prvega tožbenega razloga: v bistvu neobstoj obrazložitve
15
Tožeče stranke se v utemeljitev prvega dela prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na nerazumljivost, dejansko sklicujejo na nezadostno obrazložitev izpodbijanega sklepa.
16
Tožeče stranke v zvezi s tem trdijo, da je argumentacija Sveta, ki je navedena v izpodbijanem sklepu in v skladu s katero Uredba 2022/2577 ni niti „zakonodajni akt“ v smislu Pogodbe DEU niti „upravni akt“ v smislu Aarhuške uredbe, protislovna. Po njihovem mnenju se ti kategoriji aktov medsebojno izključujeta. Poleg tega navajajo, da Svet v nasprotju z načelom pravne varnosti v navedenem sklepu ni konkretno opredelil vrste akta, za katero bi se lahko Uredba 2022/2577 štela v smislu Pogodbe DEU, Aarhuške konvencije in Aarhuške uredbe.
17
Svet ob podpori Komisije trditve tožečih strank prereka.
18
Opozoriti je treba, da mora biti v skladu z ustaljeno sodno prakso obrazložitev, ki se zahteva s členom 296, drugi odstavek, PDEU, prilagojena naravi zadevnega akta, iz nje pa mora biti jasno in nedvoumno razvidno razlogovanje institucije, ki je avtor akta, tako da se lahko zadevne osebe seznanijo z utemeljitvijo sprejetega ukrepa in da lahko pristojno sodišče opravi nadzor. Obveznost obrazložitve je treba presojati glede na okoliščine posameznega primera, zlasti glede na vsebino akta, naravo podanih razlogov in interes za pojasnitev, ki ga lahko imajo naslovniki ali druge osebe, na katere se akt neposredno in posamično nanaša. Ne zahteva se, da so v obrazložitvi navedeni vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, ker se vprašanje, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve iz navedenih določb, ne sme presojati le glede na njeno besedilo, ampak tudi glede na njen kontekst in celoto pravnih pravil, ki urejajo zadevno področje (glej v tem smislu sodbi z dne 1. februarja 2007, Sison/Svet, C‑266/05 P, EU:C:2007:75, točka 80 in navedena sodna praksa, ter z dne 3. maja 2018, Malta/Komisija, T‑653/16, EU:T:2018:241, točka 53 in navedena sodna praksa).
19
Vendar je neobstoj obrazložitve mogoče ugotoviti, tudi če zadevna odločba vsebuje nekatere elemente obrazložitve. Protislovna ali nerazumljiva obrazložitev tako pomeni neobstoj obrazložitve. Tako je tudi takrat, kadar so elementi obrazložitve, navedeni v zadevni odločbi, tako pomanjkljivi, da njenemu naslovniku v okviru sprejetja te odločbe nikakor ne omogočajo, da bi razumel razlogovanje njenega avtorja (glej v tem smislu sodbo z dne 11. junija 2020, Komisija/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, točka 55 in navedena sodna praksa).
20
Poleg tega člen 10(2) Aarhuške uredbe določa tudi, da mora biti pisni odgovor, ki ga poda institucija ali organ Unije, ki odloča o zahtevi za notranjo revizijo enega od njenih oziroma njegovih aktov, utemeljen. Ta utemeljitev mora vložniku omogočati, da razume razloge, na katerih temelji odločitev pristojne institucije ali pristojnega organa (sodba z dne 27. januarja 2021, ClientEarth/EIB, T‑9/19, EU:T:2021:42, točka 87).
21
V obravnavanem primeru je Svet, kot je razvidno iz izpodbijanega sklepa, zahtevo za notranjo revizijo spornega sklepa zavrgel kot nedopustno, ker Uredba 2022/2577 ni bila akt, ki je lahko predmet notranje revizije, to je „upravni akt“ v smislu člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe. Svet v zvezi s tem navaja, da čeprav Uredba 2022/2577 ni zakonodajni akt v smislu Pogodb, prav tako ni „upravni akt“ v smislu Aarhuške uredbe. Svet poudarja, da je Uredba 2022/2577 zaradi svoje vsebine in učinkov neločljivo povezana z zakonodajnimi akti, ki pa so izključeni s področja uporabe Aarhuške uredbe. Poleg tega Svet ugotavlja, da Uredba 2022/2577 vsebuje ukrepe, ki lahko odstopajo od drugih aktov, vključno z drugimi zakonodajnimi akti.
22
V zvezi s tem obrazložitev v izpodbijanem sklepu zadostuje za to, da so se tožeče stranke lahko seznanile z razlogi, zaradi katerih je Svet zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577 zavrgel kot nedopustno, in da lahko izpodbijajo utemeljenost te obrazložitve. Poleg tega ta obrazložitev zadostuje za to, da lahko Splošno sodišče opravi sodni nadzor. Tako obrazložitev izpodbijanega sklepa ni niti protislovna niti nerazumljiva ter je iz nje jasno in nedvoumno razvidno razlogovanje avtorja tega sklepa.
23
Prvi del prvega tožbenega razloga je treba zato zavrniti kot neutemeljen.
Drugi in tretji del prvega tožbenega razloga: v bistvu kršitev člena 2(2) Aarhuške konvencije ter člena 2(1)(c) in (g) in člena 10(1) Aarhuške uredbe
24
Najprej, kar zadeva drugi del, tožeče stranke se dejansko sklicujejo na več primerov napačne uporabe prava, in sicer na kršitev člena 2(2) Aarhuške konvencije in kršitev člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe. Poleg tega se tožeče stranke v okviru tretjega dela sklicujejo na kršitev člena 2(1)(c) in (g) ter člena 10(1) Aarhuške uredbe.
25
Tožeče stranke v bistvu trdijo, da je Svet v izpodbijanem sklepu s tem, da je njihovo zahtevo za notranjo revizijo zavrgel, z obrazložitvijo, da Uredba 2022/2577 nima narave „upravnega akta“ v smislu Aarhuške uredbe, napačno uporabil pravo glede na člen 2(2) Aarhuške konvencije ter člen 2(1)(c) in (g) in člen 10(1) Aarhuške uredbe.
26
V zvezi s tem tožeče stranke poudarjajo, da se Aarhuška uredba uporablja za institucije in organe Unije, ki so v njenem členu 2(1)(c) opredeljeni tako, da gre za „katero koli javno institucijo, organ, urad ali agencijo, […] razen če deluje v sodni ali zakonodajni pristojnosti“. Poleg tega naj bi bil v členu 2(2) Aarhuške konvencije pojem „organ javne oblasti“ opredeljen široko, pri čemer je pojasnjeno, da ta opredelitev ne vključuje „organov ali institucij, kadar delujejo v […] zakonodajni pristojnosti“.
27
Tožeče stranke prav tako navajajo, da je „upravni akt“, ki je lahko predmet zahteve za revizijo v skladu s členom 10(1) Aarhuške uredbe, v členu 2(1)(g) te uredbe opredeljen kot „nezakonodajni akt, ki ga sprejme institucija ali organ Unije […]“.
28
Tako naj bi bila Uredba 2022/2577, ker je Svet ni sprejel po enem od zakonodajnih postopkov iz člena 289(1) in (2) PDEU in torej pri delovanju v zakonodajni pristojnosti, „upravni akt“, ki je lahko predmet postopka notranje revizije iz člena 10(1) Aarhuške uredbe in člena 9(3) Aarhuške konvencije, ki določa, da imajo člani javnosti dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami nacionalnega prava, ki se nanaša na okolje.
29
Tožeče stranke poleg tega zatrjujejo, da je trditev Sveta v izpodbijanem sklepu, da je bil namen spremembe opredelitve pojma „upravni akt“ z Uredbo 2021/1767 razširiti stvarno področje uporabe aktov, ki so predmet postopka revizije, na splošne akte, ne da bi bili pri tem vključeni akti, ki bi jih bilo treba na podlagi Aarhuške konvencije opredeliti kot zakonodajne akte, v nasprotju z določbami navedene uredbe. Po eni strani naj bi bil namreč pojem „upravni akt“ odslej v Uredbi 2021/1767 opredeljen kot „nezakonodajni akt, ki ga sprejme institucija ali organ Unije“. Po drugi strani naj bi se z uvodno izjavo 8 navedene uredbe namigovalo na potrebo po razširitvi stvarnega področja uporabe aktov, za katere se uporablja postopek notranje revizije, da bi nanj spadali „splošni nezakonodajni akti“.
30
Svet ob podpori Komisije trditve tožečih strank prereka.
31
Splošno sodišče mora preučiti, ali je Svet zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577 napačno zavrgel kot nedopustno, z obrazložitvijo, da se ta zahteva ni nanašala na akt, ki je lahko predmet take revizije na podlagi člena 10(1) Aarhuške uredbe, in sicer na „upravni akt“, kot je opredeljen v členu 2(1)(g) te uredbe.
32
Za presojo utemeljenosti prvega tožbenega razloga je torej potrebna razlaga pojma „upravni akt“ v smislu in za uporabo Aarhuške uredbe.
33
V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst ter cilje in namen, ki jim sledi akt, katerega del je. Tudi zgodovina nastanka določbe prava Unije lahko razkrije elemente, ki so upoštevni za njeno razlago (glej sodbo z dne 29. julija 2024, Asociaţia Crescătorilor de Vaci Bălţată Românească Tip Simmental, C‑286/23, EU:C:2024:655, točka 38 in navedena sodna praksa).
34
Na prvem mestu, kar zadeva jezikovno razlago, iz besedila člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe izhaja, da je upravni akt s to uredbo opredeljen tako, da pomeni „nezakonodajni akt, ki ga sprejme institucija ali organ Unije in ima pravne in zunanje učinke ter vsebuje določbe, ki so lahko v nasprotju z okoljskim pravom […]“.
35
Treba je ugotoviti, po eni strani, da je zakonodajalec Unije v členu 2(1)(g) Aarhuške uredbe pojem „upravni akt“ opredelil le kot „nezakonodajni akt“, in po drugi strani, da je ta pojem opredelil kot nasprotje pojma „zakonodajni akt“, ne da bi se skliceval na kategorijo aktov, sprejetih po rednem ali posebnem zakonodajnem postopku v smislu člena 289(1) in (2) PDEU.
36
Na drugem mestu, kar zadeva kontekstualno razlago, je, prvič, iz uvodnih izjav 7 in 11 Aarhuške uredbe razvidno, da je zakonodajalec Unije želel, da so institucije ali organi Unije, ki delujejo v sodni ali zakonodajni pristojnosti, izključeni s področja uporabe Aarhuške konvencije.
37
V zvezi s tem člen 1 Aarhuške uredbe določa, da se ta uredba uporablja za „institucije in organe Unije“. Člen 2(1)(c) iste uredbe določa opredelitev pojma „institucija ali organ Unije“, s katero so institucije ali organi Unije izključeni, če delujejo v sodni ali zakonodajni pristojnosti. Iz člena 1 v povezavi s členom 2(1)(c) Aarhuške uredbe torej izhaja, da se ta uredba ne uporablja za institucije in organe Unije, če ti delujejo v sodni ali zakonodajni pristojnosti.
38
Poleg tega člen 10 Aarhuške uredbe določa pravila v zvezi z zahtevo za notranjo revizijo upravnih aktov.
39
Navesti pa je treba, da sta pojem „nezakonodajni akt“ v smislu člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe in pojem „akti, ki jih sprejmejo institucije ali organi Unije, če deluje[jo] v sodni ali zakonodajni pristojnosti“ iz člena 2(1)(c) navedene uredbe soodvisna. Področje uporabe člena 10 te uredbe namreč ne sme presegati področja uporabe same uredbe, kot je opredeljeno zlasti v členu 1 ter členu 2(1)(c) in (g) te uredbe.
40
V zvezi s tem, ker člen 2(1)(c) Aarhuške uredbe izključuje uporabo te uredbe za institucije ali organe Unije, če ti delujejo v sodni ali zakonodajni pristojnosti, akti, sprejeti v tem okviru, ne morejo biti upravni akti v smislu Aarhuške uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 3. septembra 2020, Pensa Mellifera/Komisija, C‑784/18 P, neobjavljena, EU:C:2020:630, točka 81).
41
Drugič, ugotoviti je treba, da je zakonodajalec Unije ob sprejetju Uredbe 2021/1767 sicer želel razširiti področje uporabe postopka notranje revizije, da bi pravo Unije uskladil z določbami Aarhuške konvencije, vendar ni nameraval spremeniti te izključitve zakonodajnih aktov s področja uporabe tega posebnega pritožbenega postopka, kot je razvidno zlasti iz uvodne izjave 8 te uredbe, v kateri je navedeno, da je treba na področje uporabe člena 10 Aarhuške uredbe vključiti le „splošne nezakonodajne akte“.
42
Uvodna izjava 8 Uredbe 2021/1767 se sicer sklicuje le na potrebo po tem, da se področje uporabe postopka notranje revizije iz Aarhuške uredbe razširi, da bo vključevalo tudi splošne nezakonodajne akte. Vendar se ta uvodna izjava za opredelitev zakonodajnih aktov, ki so izključeni s področja uporabe Aarhuške uredbe, ne sklicuje na zakonodajne postopke iz člena 289(1) in (2) PDEU.
43
Tretjič, navesti je treba tudi, da je Sodišče v zvezi s členom 2(1)(f) Aarhuške uredbe, ki opredeljuje pojem „okoljsko pravo“, razsodilo, da to, da se navedeni člen v nekaterih jezikovnih različicah sklicuje na „zakonodajo“ ali „kakršno koli zakonodajno določbo“, ne more pomeniti, da je pojem „okoljsko pravo“ za namene uporabe te uredbe omejen na zakonodajne akte v smislu člena 289(3) PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, EIB in Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P in C‑223/21 P, EU:C:2023:546, točka 85).
44
Tako je iz sodne prakse, navedene v točki 43 zgoraj, razvidno, da Sodišče izraza „zakonodaja“ iz člena 2(1)(f) Aarhuške uredbe ni razlagalo v natančnem in formalističnem smislu, ki izhaja iz člena 289 PDEU.
45
V teh okoliščinah – čeprav zakonodajni akt v smislu člena 289 PDEU ni upravni akt v smislu in za uporabo Aarhuške uredbe – iz kontekstualne razlage, predstavljene v točkah od 36 do 44 zgoraj, ne izhaja, da pojem „zakonodajne pristojnosti“ iz člena 2(1)(c) iste uredbe popolnoma ustreza kategoriji zakonodajnih aktov, opredeljenih v členu 289 PDEU.
46
Na tretjem mestu, kar zadeva teleološko razlago, je treba opozoriti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso besedila prava Unije, kolikor je mogoče, razlagati ob upoštevanju mednarodnega prava, zlasti kadar je namen teh besedil izvajanje mednarodnega sporazuma, ki ga je sklenila Unija, saj je to pravo del pravnega reda Unije in zavezuje njene institucije (glej v tem smislu sodbi z dne 15. januarja 2015, Evans, C‑179/13, EU:C:2015:12, točka 35 in navedena sodna praksa, ter z dne 6. julija 2023, EIB in Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P in C‑223/21 P, EU:C:2023:546, točka 66 in navedena sodna praksa).
47
V zvezi s tem iz člena 3(5) PEU izhaja, da Unija prispeva k „doslednemu spoštovanju in razvoju mednarodnega prava“.
48
Tako je cilj Aarhuške uredbe izvajanje določb člena 9(3) Aarhuške konvencije v zvezi z institucijami Unije (glej sodbo z dne 6. julija 2023, EIB in Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P in C‑223/21 P, EU:C:2023:546, točka 67 in navedena sodna praksa).
49
Čeprav se na člen 9(3) Aarhuške konvencije ni mogoče sklicevati za presojo zakonitosti člena 10(1) Aarhuške uredbe, taka ugotovitev ne preprečuje, da bi se določbe te uredbe v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 46 zgoraj, razlagale, kolikor je mogoče, ob upoštevanju Aarhuške konvencije (glej sodbo z dne 6. julija 2023, EIB in Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P in C‑223/21 P, EU:C:2023:546, točka 68 in navedena sodna praksa).
50
Taka razlaga je namreč bistveno sredstvo za to, da se v skladu z voljo zakonodajalca Unije, izraženo v uvodni izjavi 3 Aarhuške uredbe, zagotovi, da določbe prava Unije ostanejo skladne z določbami te konvencije (sodba z dne 6. julija 2023, EIB in Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P in C‑223/21 P, EU:C:2023:546, točka 69).
51
V zvezi s tem iz člena 9(3) Aarhuške konvencije izhaja, da mora pogodbenica zagotoviti, da imajo člani javnosti, kadar izpolnjujejo morebitna merila po njenem notranjem pravu, dostop do upravnih ali sodnih postopkov za izpodbijanje dejanj in opustitev oseb zasebnega prava in organov javne oblasti, ki so v nasprotju z določbami njenega notranjega prava, ki se nanaša na okolje.
52
Vendar pojem „akt, ki je lahko predmet nadzora“ v okviru člena 9(3) Aarhuške konvencije ni opredeljen.
53
Področje uporabe člena 9(3) Aarhuške konvencije, ki je na prvi pogled izjemno široko, pa je treba omejiti. Stvarno področje uporabe te določbe je namreč omejeno s členom 2(2) navedene konvencije, iz katerega izhaja, da se ta člen ne uporablja za zakonodajne akte. V skladu z navedeno določbo so iz pojma „organ javne oblasti“, katerega akti, ki so v nasprotju z okoljskim pravom, se lahko izpodbijajo, izključeni organi ali institucije, kadar ti delujejo v sodni ali zakonodajni pristojnosti (glej v tem smislu sodbo z dne 6. julija 2023, EIB in Komisija/ClientEarth, C‑212/21 P in C‑223/21 P, EU:C:2023:546, točka 70).
54
Vendar Aarhuška konvencija ne določa natančno okoliščin, v katerih organi ali institucije delujejo v zakonodajni ali sodni pristojnosti.
55
Iz tega sledi, da so avtorji Aarhuške konvencije s področja uporabe člena 9(3) te konvencije ob upoštevanju zadnjega stavka njenega člena 2(2) izrecno izključili akte organov ali institucij, kadar ti delujejo v sodni ali zakonodajni pristojnosti, ne da bi dodatno opredelili, kaj je treba razumeti pod pojmom „zakonodajna pristojnost“, in zlasti ne da bi opredelitev tega pojma prepustili pogodbenicam te konvencije s sklicevanjem na njihovo notranje pravo.
56
V zvezi s tem je treba navesti, da jezikovna razlaga člena 2(2) Aarhuške konvencije ne omogoča šteti, da bi bila opredelitev pojma „zakonodajna pristojnost“ vključena v diskrecijsko pravico, priznano pogodbenicam. Z razlago pojma „zakonodaja“ v smislu instrumenta mednarodnega javnega prava se mora namreč ohraniti avtonomnost tega pojma v razmerju do notranjega prava pogodbenic. Tako razlaga člena 2(2) navedene konvencije ne more temeljiti le na pravnem sistemu ene od pogodbenic te konvencije (glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Jääskinena v združenih zadevah Svet in Komisija/Stichting Natuur en Milieu in Pesticide Action Network Europe, C‑404/12 P in C‑405/12 P, EU:C:2014:309, točka 30).
57
To razlago potrjujejo sporočila Odbora za skladnost z Aarhuško konvencijo (v nadaljevanju: Aarhuški odbor), ki je bil ustanovljen za preverjanje, ali pogodbenice navedene konvencije izpolnjujejo obveznosti, ki iz nje izhajajo. Čeprav ta sporočila nimajo normativne vrednosti, so namreč del elementov, ki lahko usmerjajo razlago te konvencije (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 7. marca 2024, Roheline Kogukond in drugi, C‑234/22, EU:C:2024:211, točka 39).
58
V zvezi s tem je treba navesti, da Aarhuški odbor nasprotuje razlagi člena 2(2) Aarhuške konvencije, ki bi temeljila le na sklicevanjih, ki se nanašajo na pravni sistem ene od pogodbenic te konvencije. Tako je navedeni odbor v sporočilu ACCC/C/2008/32 ugotovil, da za ugotovitev, ali so bili odločitev, dejanje ali opustitev sprejeti pri delovanju v zakonodajni pristojnosti glede na člen 2(2) te konvencije, njihovo poimenovanje v notranjem pravu pogodbenice navedene konvencije ne more biti odločilno.
59
Poleg tega je Aarhuški odbor v sporočilih ACCC/C/2011/61 in ACCC/C/2014/120 navedel, da je – čeprav v Aarhuški konvenciji niso natančno navedene okoliščine, v katerih je institucija ali organ deloval v zakonodajni pristojnosti – jasno, da navedena konvencija izključuje institucijo ali organ le, če sta ta delovala v tej posebni vlogi. Tako se lahko nacionalni parlament pogodbenice, čeprav je demokratično izvoljeni organ, šteje za organ javne oblasti v smislu Aarhuške konvencije, če ne deluje v vlogi zakonodajalca, ko na primer dovoli dejavnost ali projekt.
60
Sodišče je imelo tudi priložnost, da se izreče o pojmu „organi ali institucije, kolikor opravljajo zadeve iz sodne ali zakonodajne pristojnosti [organi ali institucije, kadar delujejo v sodni ali zakonodajni pristojnosti]“ v okviru razlage Direktive 2003/4/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. januarja 2003 o dostopu javnosti do informacij o okolju in o razveljavitvi Direktive Sveta 90/313/EGS (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 7, str. 375) z vidika Aarhuške konvencije. Sodišče je v zvezi s tem presodilo, da je treba uporabiti funkcionalno razlago pojma „organi ali institucije, kolikor opravljajo zadeve iz […] zakonodajne pristojnosti [organi ali institucije, kadar delujejo v […] zakonodajni pristojnosti]“, v skladu s katero je mogoče šteti, da ta opredelitev zajema ministrstva, ki so na podlagi nacionalnega prava odgovorna za pripravo osnutkov zakonov, njihovo predstavitev Parlamentu in sodelovanje v zakonodajnem postopku, med drugim z oblikovanjem stališč (glej v tem smislu sodbo z dne 14. februarja 2012, Flachglas Torgau, C‑204/09, EU:C:2012:71, točka 49).
61
Ti preudarki torej pripeljejo do uporabe funkcionalnega pristopa k pojmu „zakonodajna pristojnost“. V zvezi s tem je treba navesti, da se funkcionalni pristop ne nanaša le na naravo zadevnega organa, in sicer na to, ali ta institucija ali organ tradicionalno izvaja zakonodajne pristojnosti, ampak tudi na naloge, ki jih zadevna institucija ali organ dejansko opravlja. Čeprav je torej organizacijsko merilo indic za opredelitev zakonodajnega akta v smislu Aarhuške uredbe, samo po sebi ni odločilno. Upoštevati je treba namreč tudi merilo, ki se nanaša na samo vsebino akta, ki ga je sprejela navedena institucija ali organ. Ta pristop je še toliko bolj utemeljen, ker se lahko zakonodajni postopek med pogodbenicami Aarhuške konvencije bistveno razlikuje.
62
Iz tega sledi, da za ugotovitev, ali je bil akt sprejet pri delovanju v zakonodajni pristojnosti, ni mogoče uporabiti povsem formalnega pristopa, ki se nanaša na pravni sistem ene od pogodbenic Aarhuške konvencije in ki temelji na povsem postopkovnem merilu. Tako pojma „zakonodajna pristojnost“ iz člena 2(1)(c) Aarhuške uredbe ni mogoče razlagati tako, da se nanaša le na akte, ki so bili sprejeti po rednem ali posebnem zakonodajnem postopku v skladu s členom 289(1) in (2) PDEU.
63
Iz točk od 34 do 62 zgoraj izhaja, da pojem „upravni akt“ iz člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe pomeni vsak akt, ki ga institucija Unije ni sprejela pri delovanju v zakonodajni pristojnosti, in ne zgolj, kot trdijo tožeče stranke, zakonodajnih aktov, sprejetih po rednem ali posebnem zakonodajnem postopku v skladu s členom 289(1) in (2) PDEU.
64
Ob upoštevanju teh preudarkov, zlasti meril, navedenih v točki 61 zgoraj, je treba ugotoviti, ali je Uredba 2022/2577 „upravni akt“ v smislu člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe, kot se razlaga glede na Aarhuško konvencijo.
65
V obravnavani zadevi je treba navesti, da je Uredbo 2022/2577 sprejel Svet, ki je na podlagi člena 16(1) PEU institucija, ki ji je s Pogodbama naložena zakonodajna funkcija, in sicer skupaj s Parlamentom.
66
Tako je Svet organ, ki opravlja zakonodajno funkcijo. Vendar, kot je razvidno iz točke 61 zgoraj, čeprav je organizacijsko merilo indic za delovanje v zakonodajni pristojnosti, samo po sebi ni odločilno. Upoštevati je treba namreč tudi vsebino Uredbe 2022/2577.
Narava pristojnosti, ki jo je Komisija izvajala pri sprejetju Uredbe 2022/2577
– Pravna podlaga Uredbe 2022/2577
67
Ugotoviti je treba, da je bila Uredba 2022/2577 sprejeta na podlagi člena 122(1) PDEU, ki spada v poglavje 1, naslovljeno „Ekonomska politika“, pod naslovom VIII tretjega dela Pogodbe DEU.
68
Iz člena 122(1) PDEU izhaja, da „[b]rez poseganja v druge postopke, predvidene v Pogodbah, lahko Svet na predlog Komisije, v duhu solidarnosti med državami članicami odloči o ukrepih, ki ustrezajo gospodarskim razmeram, zlasti ob hudih težavah pri oskrbi z nekaterimi izdelki, zlasti na področju energetike“.
69
Iz tega izhaja, da člen 122(1) PDEU Svet pooblašča, da v posebnih okoliščinah sprejme ukrepe „brez poseganja v druge postopke, predvidene v Pogodbah“.
70
Poleg tega člen 122(1) PDEU Svet izrecno pooblašča, da sprejme ustrezne ukrepe na področju ekonomske politike, ki so namenjeni spopadanju z nastankom hudih težav pri oskrbi z energenti.
71
V zvezi s tem je treba navesti, da je iz člena 103 Pogodbe EGS, ki je nato postal člen 122 PDEU, izhajalo, da pojem „ustrezni ukrepi“ pomeni, da lahko Svet – tudi v zvezi z obliko ukrepov – glede na posamezni primer izbere tisti ukrep, za katerega meni, da je najprimernejši, in da se je ob upoštevanju zahteve po soglasnem odločanju člen 103(2) Pogodbe EGS nanašal na izvajanje pristojnosti Sveta, vključno z njegovo pravico, da Komisijo pooblasti za izvajanje pravil, ki bi jih določil. Tako je Sodišče razsodilo, da člen 103 Pogodbe EGS s tem, da Svet pooblašča za odločanje o ukrepih, ki ustrezajo razmeram, tej instituciji podeljuje široko diskrecijsko pravico, ki jo mora ta izvajati v skladu s skupnim interesom (glej v tem smislu sodbo z dne 24. oktobra 1973, Balkan-Import-Export, 5/73, EU:C:1973:109, točka 18).
72
Poleg tega iz tega izhaja, da je lahko Svet pri izvajanju pristojnosti, ki so bile določene v členu 103(2) Pogodbe EGS in ki so zdaj opredeljene v členu 122(1) PDEU, kadar je bil v položaju, ki se je nenehno spreminjal in ki je bil skoraj nepredvidljiv, prisiljen sprejeti ukrepe s takojšnjim učinkom, opravil celovito presojo prednosti in slabosti sistema, ki ga je bilo treba uvesti. Prav tako je moral Svet zagotoviti stalno usklajevanje, ki je lahko bilo potrebno zaradi morebitnih nasprotij med različnimi cilji ekonomske politike, če se obravnavajo ločeno, in po potrebi kateremu od njih dati začasno prednost, ki bi se zahtevala zaradi ekonomskih dejstev ali okoliščin (glej v tem smislu sodbo z dne 24. oktobra 1973, Balkan‑Import-Export, 5/73, EU:C:1973:109, točki 21 in 24).
73
Tako iz člena 122(1) PDEU, katerega določbe so v bistvu enake določbam nekdanjega člena 103(2) Pogodbe EGS, izhaja, da ima Svet pri izvajanju teh določb široko diskrecijsko pravico – ki je značilna za izvajanje zakonodajne funkcije – za sprejetje ukrepov za spopadanje z resnimi gospodarskimi težavami, zaradi katerih so potrebne politične odločitve, zajete s pristojnostmi, ki jih ima zakonodajalec Unije, ker vključujejo tehtanje zadevnih različnih interesov na podlagi več presoj. Ta široka diskrecijska pravica je utemeljena z okoliščino, da mora ta institucija pri izvajanju te funkcije opraviti kompleksne presoje.
74
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je za sprejetje bistvenih pravil na nekem področju pristojen zakonodajalec Unije. Iz tega sledi, da določb, ki se nanašajo na bistvene elemente temeljne ureditve, za sprejetje katerih je treba opraviti politične odločitve, ki so v pristojnosti tega zakonodajalca, ni mogoče sprejeti v izvedbenih aktih (glej v tem smislu in po analogiji sodbo z dne 28. februarja 2023, Fenix International, C‑695/20, EU:C:2023:127, točka 41 in navedena sodna praksa).
75
Poleg tega, kot je razvidno iz točke 71 zgoraj, člen 103(2) Pogodbe EGS, ki je zdaj nadomeščen s členom 122(1) PDEU, Svetu daje možnost, da Komisiji podeli izvedbena pooblastila.
76
V zvezi s tem je treba navesti, da je možnost iz člena 122(1) PDEU, da se Komisiji da pooblastilo za izvajanje pravil, ki jih je določil Svet, pridržana zakonodajalcu Unije.
77
Iz sodne prakse namreč izhaja, da ima zakonodajalec Unije diskrecijsko pravico, kadar se odloči Komisiji podeliti izvedbeno pooblastilo na podlagi člena 291(2) PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, Komisija/Parlament in Svet, C‑88/14, EU:C:2015:499, točka 28 in navedena sodna praksa).
78
Poleg tega, kar zadeva dodelitev izvedbenega pooblastila, člen 291(2) PDEU določa, da se s pravno zavezujočimi akti Unije v ustrezno utemeljenih posebnih primerih tako pooblastilo prenese na Svet, če so potrebni enotni pogoji za izvajanje teh aktov. Zadevna institucija mora v okviru izvajanja izvedbenega pooblastila, ki ji je dano, natančno določiti vsebino zakonodajnega akta, da bi zagotovila njegovo izvedbo pod enotnimi pogoji v vseh državah članicah (glej v tem smislu sodbo z dne 16. julija 2015, Komisija/Parlament in Svet, C‑88/14, EU:C:2015:499, točka 30 in navedena sodna praksa).
79
Nazadnje je treba navesti, da se področje uporabe aktov, sprejetih na podlagi člena 122(1) PDEU, razlikuje od področja uporabe izvedbenih in delegiranih aktov, sprejetih na podlagi členov 290 in 291 PDEU.
80
Pooblastila, podeljena Svetu na podlagi člena 122(1) PDEU, namreč nasprotno od prenesenih in izvedbenih pooblastil niso odvisna od predhodnega pooblastila s temeljnim zakonodajnim aktom. Poleg tega akti, sprejeti na podlagi člena 122(1) PDEU, nasprotno od delegiranih in izvedbenih aktov, katerih zakonitost je odvisna od tega, kar je določil zakonodajalec, niso neločljivo povezani z akti, sprejetimi v skladu s členom 289(1) in (2) PDEU. Prav tako, čeprav lahko delegirani akti spreminjajo tudi elemente zakonodajnega akta v smislu člena 289(3) PDEU, je treba navesti, da lahko spremenijo le „nebistvene“ elemente akta, sprejetega v skladu s členom 289 PDEU.
81
Opozoriti je treba tudi, da člen 291 PDEU določa, da se, „[č]e so potrebni enotni pogoji za izvajanje pravno zavezujočih aktov Unije, s temi akti na Komisijo, ali v ustrezno utemeljenih posebnih primerih in v primerih iz členov 24 in 26 Pogodbe o Evropski uniji, na Svet, prenesejo izvedbena pooblastila“. Navesti je treba, da v besedilu navedenega člena ni sklicevanja na zakonodajne akte v smislu člena 289(3) PDEU, ampak se, nasprotno, s tem besedilom daje pooblastilo zakonodajalcu, ki sprejme pravno zavezujoče akte, da na Komisijo ali izjemoma Svet prenese izvedbena pooblastila.
– Vsebina Uredbe št. 2022/2577
82
Opozoriti je treba, da sprejetje Uredbe 2022/2577 izhaja iz konteksta vojne agresije Ruske federacije proti Ukrajini in rekordnega zmanjšanja dobave zemeljskega plina iz Ruske federacije državam članicam, ki ogroža varnost in oskrbo Unije in njenih držav članic ter povzroča strmo zviševanje cen energije v Uniji.
83
Kot je razvidno iz uvodne izjave 3 Uredbe 2022/2577, je Svet glede na navedeno in zato da bi se odpravila izpostavljenost evropskih odjemalcev in podjetij visokim in nestanovitnim cenam, ki povzročajo gospodarsko in socialno stisko, menil, da je treba nemudoma sprejeti začasne ukrepe za pospešitev uvajanja energije iz obnovljivih virov.
84
S tega vidika Uredba 2022/2577 vsebuje poenostavitvene ukrepe za spodbujanje proizvodnje energije iz obnovljivih virov z uvedbo izvzetij iz nekaterih obveznosti presoje, določenih v okoljski zakonodaji Unije, med drugim z racionalizacijo postopkov, ki se uporabljajo za posebne postopke izdaje dovoljenj.
85
Kot je namreč razvidno iz člena 3(1) Uredbe 2022/2577, ta uredba določa splošno odstopanje od postopkov izdaje dovoljenj iz določb sekundarnega prava Unije s tem, da ustvarja domnevo, da je dejavnost proizvodnje energije iz obnovljivih virov v prevladujočem javnem interesu.
86
Natančneje, člen 4 Uredbe 2022/2577, ki vsebuje ukrepe za pospešitev postopka izdaje dovoljenj za namestitev opreme za sončno energijo, določa posebno odstopanje od obveznosti izvedbe presoj vplivov na okolje na podlagi Direktive 2011/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o presoji vplivov nekaterih javnih in zasebnih projektov na okolje (UL 2012, L 26, str. 1).
87
Poleg tega člen 6 Uredbe 2022/2577 projekte proizvodnje energije iz obnovljivih virov izvzema iz obveznosti okoljske presoje na podlagi člena 2(1) Direktive 2011/92 ter iz ocen o varstvu vrst na podlagi člena 12(1) Direktive Sveta 92/43/EGS z dne 21. maja 1992 o ohranjanju naravnih habitatov ter prosto živečih živalskih in rastlinskih vrst (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 102) in člena 5 Direktive 2009/147/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 30. novembra 2009 o ohranjanju prosto živečih ptic (UL 2010, L 20, str. 7).
88
Tako nekateri ukrepi, določeni z Uredbo 2022/2577, za uveljavljanje ciljev te uredbe začasno in glede natančno določenih točk odstopajo od določb sekundarnega prava iz direktiv, navedenih v točkah 86 in 87 zgoraj, ki nalagajo „tehtanje pravnih interesov“ pred vsakim soglasjem za izvedbo projektov, ki bi lahko škodovali okolju, ker Uredba 2022/2577, kot je navedeno v točki 85 zgoraj, pri tem tehtanju nalaga, da se proizvodnji energije iz obnovljivih virov prizna prednost.
89
Nazadnje, člen 9 Uredbe 2022/2577 določa klavzulo o pregledu navedene uredbe za oceno njenega učinka, ki Komisiji omogoča, da predlaga podaljšanje veljavnosti te uredbe, pri čemer je taka klavzula primerljiva z običajnimi klavzulami o pregledu, določenimi v aktih, sprejetih v skladu z enim od zakonodajnih postopkov iz člena 289(1) in (2) PDEU.
90
Uredba 2022/2577 je tako poseben akt, ker prvič določa, da se proizvodnji energije iz obnovljivih virov prizna prednost, in sicer s postavitvijo domneve, da so dejavnosti proizvodnje energije iz obnovljivih virov v prevladujočem javnem interesu, s čimer ta uredba odstopa od splošnih postopkov izdaje dovoljenj, določenih v sekundarnem pravu, ki vsebujejo obveznosti okoljske presoje.
Sklepna ugotovitev
91
Iz navedenega izhaja, prvič, da je Svet pri sprejemanju ukrepov iz Uredbe 2022/2577 uporabil široko diskrecijsko pravico, ki mu je podeljena na podlagi člena 122(1) PDEU in ki je značilna za izvajanje zakonodajne pristojnosti v smislu Aarhuške uredbe. Svet, ki je bil v nenehno spreminjajočem se in nepredvidljivem položaju prisiljen sprejeti ukrepe s takojšnjim učinkom, je namreč opravil celovito presojo prednosti in slabosti sistema, ki ga je bilo treba uvesti, in zagotovil usklajevanje, ki je bilo potrebno zaradi morebitnih nasprotij med različnimi cilji ekonomske politike, če se obravnavajo ločeno, s tem, da je kateremu od teh ciljev dal začasno prednost, ki se je zahtevala zaradi ekonomskih okoliščin.
92
Drugič, izredna pooblastila, podeljena Svetu na podlagi člena 122(1) PDEU, niso odvisna od predhodnega pooblastila s temeljnim zakonodajnim aktom.
93
Tretjič, člen 122(1) PDEU pooblašča Svet za sprejemanje aktov, ki potrebujejo izvedbene ukrepe, pri čemer je pristojnost za sprejetje takih ukrepov pridržana zakonodajalcu Unije.
94
Četrtič, nekatere določbe Uredbe 2022/2577 poleg tega spreminjajo bistvene elemente določb več zakonodajnih aktov – v smislu Pogodbe DEU – prava Unije. Tako Uredba 2022/2577 v hierarhiji predpisov nima nižjega položaja v razmerju do nekaterih zakonodajnih aktov v smislu Pogodbe DEU, in sicer v razmerju do Direktive 2011/92, Direktive 92/43 in Direktive 2009/147, od katerih odstopa.
95
Petič, dejstvo, da je Uredbo 2022/2577 na podlagi člena 122(1) PDEU sprejel Svet, in ne Komisija, je dodaten element, s katerim je mogoče dokazati, da ta uredba ni izvedbeni akt, ampak akt, ki ga je sprejel Svet kot zakonodajalec.
96
Iz navedenega izhaja, da obstaja več elementov, s katerimi je mogoče dokazati, da pristojnost, ki jo je Svet ob sprejetju Uredbe 2022/2577 izvajal na podlagi člena 122(1) PDEU, za uporabo člena 2(1)(c) Aarhuške uredbe spada v okvir zakonodajne dejavnosti.
97
Zato Uredba 2022/2577 ni upravni akt v smislu člena 2(1)(g) Aarhuške uredbe.
98
Glede na to je Svet torej zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577, ki so jo vložile tožeče stranke, upravičeno zavrgel kot nedopustno.
99
Drugi in tretji del prvega tožbenega razloga je treba torej zavrniti kot neutemeljena.
Četrti del prvega tožbenega razloga: kršitev člena 289, od (1) do (3), PDEU in načela pravne varnosti
100
Tožeče stranke trdijo, da bi bila, tudi če Uredba 2022/2577 ne bi bila upravni akt v smislu Aarhuške uredbe, taka možnost v nasprotju s členom 289 PDEU. V zvezi s tem v bistvu trdijo, da je pojem „zakonodajni akt“ v smislu navedene uredbe formalni pojem, ki je opredeljen s postopkom sprejetja zadevnega akta. Zato naj ne bi bilo sporno, da Uredba 2022/2577 ni zakonodajni akt v smislu Aarhuške uredbe, saj ta akt ni bil sprejet po enem od zakonodajnih postopkov, navedenih v členu 289(1) in (2) PDEU.
101
Svet ob podpori Komisije trditve tožečih strank prereka.
102
Ta del je treba zavrniti kot brezpredmeten. Ni namreč sporno, da Uredba 2022/2577 ni bila sprejeta po enem od zakonodajnih postopkov iz člena 289(1) in (2) PDEU. Vendar, kot je razvidno iz preučitve drugega in tretjega dela prvega tožbenega razloga, pojma „upravni akt“ iz Aarhuške uredbe ni mogoče opredeliti s postopkom sprejetja zadevnega akta.
103
Zato je treba četrti del prvega tožbenega razloga zavrniti in zato prvi tožbeni razlog zavrniti v celoti.
104
Ker prvi tožbeni razlog ni utemeljen in je Svet zahtevo za notranjo revizijo Uredbe 2022/2577 upravičeno zavrgel kot nedopustno, so drugi, tretji, četrti in peti tožbeni razlog, s katerimi se vsebinsko izpodbija zavrnitev navedene zahteve za revizijo, brezpredmetni in jih je treba torej zavrniti.
105
V zvezi s tem je treba opozoriti, da sodišče Unije lahko predvsem iz razlogov, povezanih z učinkovitim izvajanjem sodne oblasti, ne preuči utemeljenosti tožbenih razlogov, ki jih je treba zavreči kot nedopustne ali zavrniti kot brezpredmetne (sodba z dne 29. septembra 2022, HIM/Komisija, C‑500/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:741, točka 73).
106
Zato je treba tožbo v celoti zavrniti.
Stroški
107
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeče stranke niso uspele, se jim v skladu s predlogi Sveta naloži, da nosijo svoje stroške in stroške Sveta.
108
V skladu s členom 138(1) Poslovnika institucije, ki so intervenirale v postopku, nosijo svoje stroške. Komisija torej nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (deveti razširjeni senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Združenje Föreningen Svenskt Landskapsskydd in druge tožeče stranke, katerih imena so navedena v prilogi, nosijo svoje stroške in stroške Sveta Evropske unije.
3.
Evropska komisija nosi svoje stroške.
Truchot
Kanninen
Sampol Pucurull
Perišin
Cassagnabère
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 12. novembra 2025.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.
(
1
)	Seznam drugih tožečih strank je priložen le različici, ki se vroči strankam.