62019CC0683
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MICHALA BOBKA,
predstavljeni 15. aprila 2021 (
1
)
Zadeva C‑683/19
Viesgo Infraestructuras Energéticas, SA
proti
Administración General del Estado,
Iberdrola, SA,
Naturgy Energy Group, SA, prej Gas Natural SDG, SA,
EDP España, SA,
CIDE, Asociación de Distribuidores de Energía Eléctrica,
Endesa, SA,
Agri‑Energía, SA,
Navarro Generación, SA
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija))
„Predhodno odločanje – Skupna pravila notranjega trga z električno energijo – Direktiva 2009/72/ES – Naložitev obveznosti javnih storitev – Financiranje socialne tarife, ki se nanaša le na nekatera podjetja – Zahtevi po preglednosti in prepovedi diskriminacije“
I. Uvod
1.
Tožeče stranke so družbe, ki delujejo na španskem trgu električne energije. Od njih je bilo zahtevano, da prispevajo k financiranju ukrepa socialne pomoči, namenjenega ranljivim odjemalcem v Španiji. Španski zakonodajalec je to obveznost opredelil kot „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72/ES. (
2
) Ena od tožečih strank je pred Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija) izpodbijala združljivost te obveznosti financiranja s pravom EU.
2.
To sodišče je tožečim strankam pritrdilo. Vrhovno sodišče je menilo, da so zahteve glede združljivosti iz člena 3(2) Direktive 2009/72 primer „acte clair“, kar naj bi pomenilo, da predlog za sprejetje predhodne odločbe ni potreben. Vendar je Tribunal Constitucional (ustavno sodišče, Španija) na podlagi pritožbe zaradi varstva ustavnih pravic to sodbo razveljavilo. Razsodilo je, da je vrhovno sodišče napačno ugotovilo obstoj „acte clair“ in tako kršilo ustavne pravice Administración General del Estado (španska uprava), ker je nacionalno pravo razglasilo za nezdružljivo s pravom Unije, ne da bi pred to ugotovitvijo pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe.
3.
Vrhovno sodišče je v skladu s to sodbo Sodišču predložilo ta predlog, da bi postavilo vprašanje o združljivosti obveznosti financiranja, naložene tožečim strankam, s členom 3(2) Direktive 2009/72.
II. Pravni okvir
A. Pravo EU
4.
Direktiva 2009/72 je nadomestila Direktivo 2003/54/ES (
3
) zaradi nadaljnjega razvoja skupnih pravil notranjega trga z električno energijo. V uvodni izjavi 50 je navedeno:
„Zahteve glede javnih storitev, vključno z univerzalnimi storitvami, in skupne minimalne standarde, ki izhajajo iz njih, je treba nadalje okrepiti ter tako zagotoviti, da konkurenca in pravične cene koristijo vsem potrošnikom, zlasti ranljivim. Zahteve glede javnih storitev bi bilo treba opredeliti na nacionalni ravni, pri čemer se upoštevajo nacionalne okoliščine; države članice bi morale spoštovati zakonodajo Skupnosti. Državljani Unije in mala podjetja, če države članice menijo, da je to primerno, bi morali imeti koristi od obveznosti javnih storitev, zlasti glede zanesljivosti oskrbe in primernih cen. […]“
5.
Člen 2 Direktive 2009/72 določa:
„Za namene te direktive se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
21.
‚vertikalno integrirano podjetje‘ pomeni elektroenergetsko podjetje ali skupino elektroenergetskih podjetij, v katerih lahko nadzor izvaja ista oseba ali iste osebe, in sicer neposredno ali posredno, in v katerih podjetje ali skupina podjetij opravlja vsaj eno od dejavnosti prenosa ali distribucije in vsaj eno od dejavnosti proizvodnje ali dobave električne energije;
[…]“
6.
Člen 3 Direktive 2009/72 se nanaša na „obveznosti javnih storitev“ in varstvo odjemalcev. Odstavka 2 in 6 določata:
„2.   Ob popolnem upoštevanju ustreznih določb Pogodbe, zlasti člena 86 Pogodbe, lahko države članice v splošnem gospodarskem interesu naložijo podjetjem, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, obveznosti javnih storitev, ki se lahko nanašajo na zanesljivost, vključno z zanesljivostjo oskrbe, na rednost, kakovost in ceno oskrbe in na varovanje okolja, ki vključuje učinkovito rabo energije, energije iz obnovljivih virov in varstvo podnebja. Take obveznosti so jasno določene, pregledne, nediskriminatorne in preverljive ter elektroenergetskim podjetjem v Skupnosti zagotavljajo enak dostop do nacionalnih potrošnikov. […]
[…]
6.   Finančna nadomestila, druge oblike odškodnine ali izključne pravice, ki jih država članica dodeli za izpolnjevanje obveznosti iz odstavkov 2 in 3, se zagotovijo na nediskriminatoren in pregleden način.“
B. Špansko pravo
7.
Člen 45, naslovljen „Ranljivi odjemalci“, Ley 24/2013, de 26 de diciembre, del Sector Eléctrico (zakon 24/2013 z dne 26. decembra 2013 o elektroenergetskem sektorju, v nadaljevanju: zakon 24/2013) v upoštevnem delu določa:
„2.   Socialna tarifa se uporablja za ranljive odjemalce, ki imajo, kar se tiče socialnega statusa, porabe in kupne moči, značilnosti, ki jih določa kraljevi odlok sveta ministrov. […]
[…]
3.   Socialna tarifa krije razliko med vrednostjo prostovoljne cene za odjemalce z majhno porabo in osnovno vrednostjo, imenovano ‚tarifa za skrajne primere‘, ter jo zadevni referenčni dobavitelj upošteva pri računih odjemalcev, ki so upravičeni do socialne tarife.
[…]
4.   Socialna tarifa se šteje za obveznost javnih storitev v smislu [Direktive 2009/72] in jo morajo zagotoviti matične družbe skupin družb ali, glede na primer, družbe, ki hkrati opravljajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in prodaje električne energije.
Odstotni delež za razdelitev zneskov, ki jih je treba financirati, se za vsako skupino podjetij izračuna na podlagi količnika med postavko, ki ustreza vsoti letnega povprečja števila dobav, povezanih z distribucijskimi omrežji distributerjev, in števila strank, ki jih imajo družbe za prodajo na drobno, v katerih ima skupina delež, ter drugo postavko, ki ustreza vsoti vseh letnih povprečnih vrednosti dobav in števila strank vseh skupin podjetij, ki jih je treba upoštevati za namene te razdelitve.
Ta odstotni delež za razdelitev izračuna vsako leto Comisión Nacional de los Mercados y la Competencia [nacionalna komisija za trge in konkurenco, Španija] v skladu s postopkom in pogoji, ki se določijo s podzakonskimi predpisi. […]
[…]
Vsekakor se prispevki, ki jih mora zagotoviti vsaka od teh družb, nakažejo na poseben depozitni račun, ki ga je za to odprl upravni organ, pristojen za njihovo upravljanje.“
8.
Real Decreto‑ley 9/2013, de 12 de julio, por el que se adoptan medidas urgentes para garantizar la estabilidad financiera del sistema eléctrico (kraljeva uredba‑zakon 9/2013 z dne 12. julija 2013 o nujnih ukrepih za zagotavljanje finančne stabilnosti elektroenergetskega sistema; v nadaljevanju: kraljeva uredba‑zakon 9/2013) v peti uvodni izjavi v upoštevnem delu določa:
„Ta kraljeva uredba‑zakon spreminja tudi sistem kritja stroškov socialne tarife.
[…]
Na tej podlagi in da bi se prispevalo k potrebnemu in nujnemu zmanjšanju stroškov sistema, se šteje, da je treba spremeniti sistem razdelitve stroškov, uveden z odlokom IET/843/2012, tako da se kritje stroškov socialne tarife kot obveznost javnih storitev naloži matičnim družbam družb ali skupin družb, ki opravljajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in prodaje električne energije in pri katerih gre za vertikalno integrirane skupine.
Naložitev take zahteve tem matičnim družbam omogoča, čeprav posredno, razdelitev bremena med glavne poslovne dejavnosti elektroenergetskega sektorja. Dejavnosti prenosa so tako izključene iz take razdelitve, vendar se ta izjema šteje za upravičeno, ker gre za regulirano dejavnost v okviru ureditve zakonskega monopola in izključnosti, ob upoštevanju, da si edini izvajalec prenosa v nasprotju z zgoraj navedenimi družbami ali skupinami družb na trgu ne more povrniti morebitnih stroškov, ki bi jih moral nositi v zvezi s tem, ker bi to navsezadnje ogrozilo cilj te spremembe.“
9.
Real Decreto 968/2014, de 21 de noviembre, por el que se desarrolla la metodología para la fijación de los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social (kraljeva uredba‑zakon 968/2014 z dne 21. novembra 2014 o metodologiji za določitev odstotnih deležev za razdelitev zneskov v zvezi s socialno tarifo, ki jih je treba financirati; v nadaljevanju: kraljeva uredba‑zakon 968/2014) v členih 2 in 3 podrobno določa ureditev financiranja socialne tarife iz člena 45(4) zakona 24/2013.
III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanji za predhodno odločanje
10.
Z Real Decreto‑ley 6/2009 (v nadaljevanju: kraljeva uredba‑zakon 6/2009) je bil uveden mehanizem, katerega namen je nekaterim odjemalcem, ki imajo, kar se tiče socialnega statusa, porabe in kupne moči, določene značilnosti (ranljivi odjemalci), ponuditi popust pri ceni električne energije v Španiji. Tako upravičeni odjemalci avtomatično prejmejo popust pri cene električne energije (v nadaljevanju: socialna tarifa), ki jo dobavitelj zadnje instance neposredno upošteva pri računu za električno energijo navedenih odjemalcev. (
4
) Ti dobavitelji tako upravičenim odjemalcem zaračunajo ceno, ki je nižja od tržne cene električne energije. (
5
)
11.
Prvotno se je ta sistem na podlagi kraljeve uredbe‑zakona 6/2009 financiral z naložitvijo dajatve vsem družbam – imetnicam naprav za proizvodnjo električne energije. Vendar je vrhovno sodišče 7. februarja 2012 razveljavilo kraljevo uredbo‑zakon 6/2009 zaradi nezdružljivosti v njej določenega sistema financiranja z Direktivo 2009/72 (v nadaljevanju: sodba iz leta 2012). (
6
) Pravno sredstvo za zaščito ustavnih pravic („recurso de amparo“), vloženo zoper to sodbo pri ustavnem sodišču, je bilo razglašeno za nedopustno.
12.
Španski zakonodajalec je, da bi upošteval sodbo vrhovnega sodišča iz leta 2012 in nadomestil kraljevo uredbo‑zakon 6/2009, sprejel kraljevo uredbo‑zakon 9/2013. V tem zakonu je med drugim navedeno, da vrhovno sodišče ni določilo metode porazdelitve stroškov v zvezi s socialno tarifo, kar španski državni upravi omogoča, da izbere sistem, ki se ji zdi najprimernejši. Obveznost kritja stroškov, ki izhajajo iz socialne tarife, bi tako morala veljati za „matične družbe skupin družb ali, glede na primer, družbe, ki hkrati opravljajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in prodaje električne energije“.
13.
26. decembra 2013 je bil sprejet zakon 24/2013. Člen 45, od (1) do (3), tega zakona določa, da socialna tarifa zajema razliko med ceno, zaračunano upravičenim ranljivim odjemalcem, in osnovno ceno električne energije na španskem trgu električne energije. V členu 45(4) tega zakona je socialna tarifa nato opredeljena kot „obveznost javnih storitev“. Prav tako je določeno, da njeno financiranje bremeni „matične družbe skupin družb ali, glede na primer, družbe, ki hkrati opravljajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in prodaje električne energije“ (v nadaljevanju: obvezni prispevek).
14.
Za izvajanje zakona 24/2013 je bila 21. novembra 2014 sprejeta kraljeva uredba‑zakon 968/2014. Ta določa metodologijo za določitev odstotnih deležev za razdelitev zneskov za zagotovitev financiranja sistema.
15.
Orden IET/350/2014, de 7 de marzo, por la que se fijan los porcentajes de reparto de las cantidades a financiar relativas al bono social correspondientes a 2014 (odlok IET/350/2014 z dne 7. marca 2014 o določitvi odstotnih deležev za razdelitev zneskov v zvezi s socialno tarifo, ki jih je treba financirati za leto 2014; v nadaljevanju: odlok IET/350/2014), opredeljuje subjekte, na katere se nanaša obvezni prispevek, in določa odstotno porazdelitev zneskov, ki jih je treba financirati v okviru celotnega sistema za leto 2014. (
7
)
16.
V skladu z odlokom IET/350/2014 bi morale štiri družbe prispevati 96,64131 % stroškov socialne tarife: Endesa SA (v nadaljevanju: Endesa) (41,612696 %), Iberdrola SA (v nadaljevanju: Iberdrola) (38,474516 %), Gas Natural SDG SA (14,185142 %) in E.ON España SLU (ki je pozneje postala Viesgo Infraestructuras Energéticas SL (v nadaljevanju: Viesgo)) (2,368956 %)). Drugače kakor te vrednosti so v skladu s tem odlokom 23 drugim družbam dodeljeni znatno nižji koeficienti, in sicer so vsi nižji od 1 %. Navedene zneske letno izračuna nacionalna komisija za trge in konkurenco, vplačati pa jih je treba na namenski depozitni račun. Nacionalna komisija za trge in konkurenco je pristojna tudi za poravnavo zadevnih plačil ustreznim podjetjem in tem podjetjem nakaže znesek, ki ustreza socialni tarifi, ki jo je zadevni dobavitelj zadnje instance dodelil ranljivim potrošnikom.
17.
Družba E.ON España SLU (ki je kasneje postala Viesgo) je 18. decembra 2014 pri predložitvenem sodišču vložila tožbo v upravnem sporu zoper kraljevo uredbo‑zakon 968/2014. Trdila je, da ureditev financiranja socialne tarife, določena v členu 45(4) zakona 24/2013, kot se izvaja s členoma 2 in 3 kraljeve uredbe‑zakona 968/2014, ni združljiva z Direktivo 2009/72.
18.
Vrhovno sodišče je s sodbo z dne 24. oktobra 2016 tej tožbi ugodilo. Člena 2 in 3 kraljeve uredbe‑zakona 968/2014 je razglasilo za nična zaradi nezdružljivosti s členom 3(2) Direktive 2009/72. To sodišče pojasnjuje, da je svojo ugotovitev sprejelo na podlagi sodb Federutility in drugi (
8
) ter ANODE (
9
).
19.
Administración del Estado (državna uprava, Španija) je pri ustavnem sodišču vložila pritožbo zaradi varstva ustavnih pravic („recurso de amparo“). Ustavno sodišče je s sodbo z dne 26. marca 2019 ugodilo ustavni pritožbi državne uprave. Menilo je, da je vrhovno sodišče kršilo pravico do „sojenja z vsemi jamstvi“ v smislu člena 24(2) španske ustave, ker je nacionalno pravo razglasilo za nezdružljivo s pravom Unije, ne da bi pred tem pri Sodišču vložilo predlog za sprejetje predhodne odločbe.
20.
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je ustavno sodišče zlasti menilo, da ob upoštevanju sodne prakse, na katero se je oprlo predložitveno sodišče za ugotovitev nezdružljivosti z Direktivo 2009/72, v primeru spora, o katerem je odločalo, ni šlo za „acte clair“. Iz teh razlogov naj vrhovno sodišče ne bi bilo opravičeno obveznosti predložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, tako da naj bi bilo treba izpodbijano sodbo razveljaviti in vzpostaviti položaj, ki je obstajal pred izrekom sodbe.
21.
Ob upoštevanju navedenega dejanskega in pravnega okvira je vrhovno sodišče prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je ob upoštevanju sodne prakse Sodišča iz – med drugimi – sodb z dne 20. aprila 2010, Federutility (C‑265/08, EU:C:2010:205), in z dne 7. septembra 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637), z zahtevami, določenimi v členu 3(2) Direktive [2009/72], v skladu nacionalna ureditev – kakršna je ta, ki je določena v členu 45(4) [zakona 24/2013] in podrobneje urejena v členih 2 in 3 [kraljevega odloka 968/2014] – v skladu s katero je financiranje socialne tarife naloženo določenim udeležencem elektroenergetskega sistema – matičnim družbam skupin družb ali, glede na primer, družbam, ki obenem izvajajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in prodaje električne energije – pri čemer je posamičen pomen nekaterih od teh subjektov, zavezanih k financiranju, glede na celoten sektor zelo majhen, medtem ko so od plačila tega stroška izvzeti drugi subjekti ali skupine podjetij, ki bi ga zaradi obsega svojega prometa ali sorazmernega pomena, ki ga imajo v enem od sektorjev dejavnosti, ali pa zato, ker dve od teh dejavnosti opravljajo hkrati in integrirano, morda lahko lažje prevzeli?
2.
Ali je nacionalna ureditev, v skladu s katero obveznost financiranja socialne tarife ni določena izjemoma ali za omejeno časovno obdobje, temveč trajno in brez kakršnega koli povračila ali kompenzacijskega ukrepa, v skladu z zahtevo sorazmernosti iz člena 3(2) Direktive [2009/72]?“
22.
Pisna stališča so predložile družbe Agri‑Energía in drugi (v nadaljevanju: Agri‑Energía), EDP España, Endesa, Iberdrola, Naturgy Energy Group (v nadaljevanju: Naturgy), Viesgo, španska vlada in Evropska komisija. Te stranke so tudi odgovorile na pisna vprašanja Sodišča.
IV. Analiza
23.
Zgradba teh sklepnih predlogov je taka. Najprej se bom lotil vprašanj dopustnosti, ki so jih postavile zainteresirane stranke (razdelek A). Temu bo sledila vsebinska analiza, pri čemer bom najprej obravnaval, kaj natanko je bilo opredeljeno kot „obveznost javnih storitev“ (razdelek B.1). Nato bom preučil, ali ta „obveznost javnih storitev“ spada na področje uporabe člena 3(2) Direktive 2009/72 in ali jo je mogoče šteti za združljivo s pogoji iz te določbe (razdelek B.2). Nazadnje bom obravnaval drugo vprašanje predložitvenega sodišča, ki se nanaša na sorazmernost „obveznosti javnih storitev“ in morebiten obstoj obveznosti zagotovitve nadomestila imetniku obveznosti javnih storitev (razdelek B.3).
A. Dopustnost
24.
Družbe Viesgo, Iberdrola in Endesa navajajo dva sklopa trditev v zvezi z dopustnostjo.
25.
Prvič, trdijo, da je predložitveno sodišče kot najvišji sodni organ, pristojen za odločanje o tem, ali je predlog za sprejetje predhodne odločbe potreben za odločitev o združljivosti kraljeve uredbe‑zakona 968/2014 s členom 3(2) Direktive 2009/72, menilo, da ga doktrina „acte clair“ opravičuje obveznosti predložitve. Ker naj bi bilo to sodišče samo dolžno zagotoviti učinkovitost prava Unije, naj ustavno sodišče ne bi bilo pristojno niti za nadzor nad to odločitvijo niti za nadomestitev predložitvenega sodišča pri presoji obstoja „acte clair“.
26.
Drugič, sodna praksa ustavnega sodišča, v skladu s katero je vsako špansko sodišče dolžno zadevo predložiti vsakič, ko se ugotovi, da nacionalna zakonodaja ni združljiva s pravom Unije, (
10
) naj bi sodiščem, ki odločajo na zadnji stopnji, jemala diskrecijsko pravico glede nujnosti predložitve. Predložitveno sodišče in stranke pojasnjujejo, da ta sodna praksa vsebuje pogojenost z izidom, saj podobne obveznosti ne bi bilo, če bi nacionalno sodišče ugotovilo združljivost nacionalnega zakona s pravom Unije.
27.
Ker razlogi, iz katerih je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe v obravnavani zadevi, izhajajo iz nacionalnega postopka in sodne prakse, ki krši primarnost in učinkovitost prava Unije, naj bi se moralo Sodišče izreči za nepristojno za odločanje o postavljenih vprašanjih. Podredno, predlog naj bi moralo zavreči kot nedopusten.
28.
Menim, da obravnavana zadeva ni niti nedopustna niti izključena iz pristojnosti Sodišča.
29.
Prvič, za vprašanja v zvezi z razlago prava Unije, ki jih postavi nacionalno sodišče, na splošno velja domneva upoštevnosti. (
11
) Le predložitveno sodišče je pristojno za opredelitev dejanskega in pravnega okvira, v zvezi s katerim sprašuje Sodišče. (
12
) Enako velja tudi v primerih, v katerih je diskrecijska pravica nacionalnega sodišča glede možnosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe na podlagi nacionalnega prava tako ali drugače omejena. Tudi v takih položajih predložitveno sodišče ohrani pristojnost, da oblikuje vprašanja, ki jih je treba postaviti, predstavi nacionalno pravo in postopek ter dejansko opredeli obseg zadeve, ki je predložena Sodišču. Poleg tega predložitveno sodišče ohrani tudi odgovornost za poznejšo sodno odločbo. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločiti. (
13
)
30.
Drugič, v obravnavani zadevi se predmet jasno nanaša na spor, ki dejansko poteka pred predložitvenim sodiščem. To sodišče navaja, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nujen za rešitev spora. Poudarja, da med njim in višjim sodiščem obstaja nesoglasje glede obstoja „acte clair“, ker se nanaša na zahtevo po prepovedi diskriminacije iz člena 3(2) Direktive 2009/72. V nasprotju z, na primer, izmišljenimi primeri je torej rešitev vprašanj, postavljenih Sodišču, resnično potrebna za to, da predložitveno sodišče reši zadevo, o kateri odloča. (
14
)
31.
Tretjič, tudi ob predpostavki, da bi glede na sodno prakso, na katero se sklicuje predložitveno sodišče v svoji razlagi, dejansko šlo za „acte clair“ (kar še zdaleč ni očitno, saj se predložitveno sodišče in ustavno sodišče ne strinjata glede uporabe te sodne prakse), ostaja dejstvo, da morebitna ugotovitev „acte clair“ zaradi izvzetja iz obveznosti predložitve v smislu sodbe Cilfit (
15
) ne vpliva na dopustnost postavljenih vprašanj. Res je, da zaradi ugotovitve „acte clair“ o zadevi morda ni „treba“ sprejeti odločitve v smislu člena 267 PDEU. Vendar je tudi taka zadeva očitno dopustna, če je predložena Sodišču. Sodišče lahko kvečjemu tako predloženo zadevo obravnava z obrazloženim sklepom v skladu s členom 99 Poslovnika Sodišča.
32.
Skratka, obravnavana zadeva je dopustna. Poleg tega predmet spora očitno spada v pristojnost Sodišča na podlagi člena 267 PDEU.
33.
Po razjasnitvi tega vprašanja pa se kljub vsemu strinjam, da če bi bilo treba obveznost predložitve, kot izhaja iz prava Unije in kot je v njem avtonomno opredeljena, „prilagoditi“ ali asimetrično „okrniti“ na način, ki ga predlaga predložitveno sodišče in dodatno pojasnjujejo stranke, bi to lahko pomenilo težavo z vidika prava Unije, vendar ne nujno glede dopustnosti. Ker pa predložitveno sodišče v zvezi s tem ni postavilo nobenega vprašanja, bom sklenil le z naslednjimi splošnimi preudarki.
34.
Prvič, pravo Unije vsekakor ne nasprotuje temu, da se je nacionalno hierarhično višje ali ustavno sodišče odločilo sankcionirati kršitev obveznosti vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki je v nasprotju s členom 267, tretji odstavek, PDEU. Več nacionalnih sistemov, zlasti tistih, ki določajo posamični nadzor ustavnosti odločb, ki jih sprejmejo nacionalna sodišča na zadnji stopnji, (
16
) namreč nadzira, kako nacionalna sodišča na zadnji stopnji izpolnjujejo obveznost predložitve. (
17
)
35.
Drugič, tak poseg višjega ali ustavnega sodišča seveda lahko povzroči in tudi neizogibno povzroči odvzem (dela) diskrecijske pravice sodišč, katerih odločbe so predmet nadzora. Vendar je tak učinek neločljivo povezan z vsako obliko nadzora nad posameznimi odločbami. Res je, da je Sodišče razsodilo, da nobena ustavna, zakonodajna, upravna ali sodna praksa, vključno s tistimi, ki se nanašajo na pritožbe zoper sklepe, s katerimi je zavrnjena nujnost vložitve predloga za sprejetje predhodne odločbe, sodišču ne more odvzeti možnosti, da vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe. (
18
) Sodišče je celo navedlo, da lahko nižje sodišče prezre pravno mnenje hierarhično višjega sodišča, če meni, da ni združljivo s pravom Unije. (
19
)
36.
Vendar je namen razlage, na kateri temelji ta sodna praksa, preprečiti, da bi lahko višja sodišča v svojem sodnem sistemu nižjim sodiščem prepovedala neposreden dostop do Sodišča v okviru postopka predhodnega odločanja, kar bi bilo očitno v nasprotju s členom 267, drugi odstavek, PDEU. (
20
) Po mojem mnenju namen te sodne prakse nikoli ni bil podeliti nacionalnim sodiščem splošno „dovoljenje za neupoštevanje“, ki bi bolj kot na racionalno organiziran sodni sistem spominjalo na slab slogan iz filma o Jamesu Bondu. Nasprotno, s to sodno prakso je uvedeno (omejeno in posamično) „dovoljenje za nestrinjanje“ ali celo „dovoljenje za odstopanje“ v posebnih primerih, v katerih je ta odločitev ustrezno obrazložena in utemeljena. Zlato pravilo je tako obrazloženo soočenje z domnevno nezdružljivo odločbo. (
21
)
37.
Tretjič, morebitno nacionalno izvrševanje obveznosti predložitve mora vseeno spoštovati naravo in obseg člena 267 PDEU, kot sta opredeljena v sodni praksi Sodišča. (
22
) Seveda lahko nacionalno pravo na postopkovni ravni podrobneje konkretizira tisto, kar je v pravu Unije določeno splošneje. Bistvo pa je, da kadar se država članica odloči, da bo določila merila za izvrševanje, da bi zagotovila pravilno izvajanje dolžnosti predložitve, ne more (enostransko) spremeniti obsega obveznosti, ki izhaja iz člena 267 PDEU, saj bi bili v nasprotnem primeru ogroženi zahtevi po enotnosti in pravni varnosti, ki sta prav tako neločljivo povezani s to določbo. (
23
)
38.
Četrtič, ne glede na pridržke glede izvedljivosti meril iz sodbe Cilfit, zlasti tistih, ki se nanašajo na obstoj razumnega dvoma glede pravilne razlage prava Unije v zadevi, o kateri odloča nacionalno sodišče, (
24
) je povsem jasno, da se ta merila nanašajo na katero koli vprašanje razlage prava Unije. Ta merila so torej „pogojena z vprašanjem“ ali „pogojena s predmetom“, ampak v celoti „slepa glede izida“. Ali je govora o „acte clair“ namreč ne postane nič jasnejše, če nacionalno sodišče razglasi nezdružljivost ali združljivost. Posledica te presoje je brez vsakršnega pomena z vidika obstoja „acte clair“.
39.
Poleg tega sodna struktura Unije jasno in dosledno pooblašča nacionalna sodišča, da se sama izrekajo o (ne)združljivosti nacionalnega prava s pravom Unije. (
25
) To je del mandata v zvezi s pravom Unije, ki je podeljen vsem sodiščem držav članic. Če ta sodišča menijo, da ne potrebujejo pomoči Sodišča pri danem vprašanju prava Unije na podlagi člena 267, drugi odstavek, PDEU ali če menijo, da nimajo take obveznosti na podlagi člena 267, tretji odstavek, PDEU, se jim ni treba obrniti na Sodišče s predlogom za sprejetje predhodne odločbe. Drugačen predlog namreč verjetno ne bi bil le v nasprotju s samostojno vsebino obsega dolžnosti predložitve, določene s pravom Unije, ampak bi najbrž tudi onemogočil izvajanje neodvisnega mandata nacionalnih sodišč pri uporabi in izvrševanju prava Unije na nacionalni ravni. (
26
)
40.
Petič in nazadnje, če višje nacionalno sodišče ali ustavno sodišče, ki odloča o izrednem pravnem sredstvu, začne z nadzorom, ali je sodišče, ki odloča na zadnji stopnji, pravilno uporabilo izjemo „acte clair“ iz sodbe Cilfit, je precej verjetno, da bo to sodišče, ki opravlja nadzor, sámo razlagalo pravo Unije. (
27
) Toda v tistem trenutku postane to sodišče, ki opravlja nadzor, „sodišče“ v smislu člena 267 PDEU. Poleg tega bo to sodišče, ker je po definiciji sodišče, ki spada v tretji odstavek člena 267 PDEU, (
28
) nosilo vse obveznosti in odgovornosti, ki izhajajo iz tega položaja, vključno z obveznostjo, da kadar je to potrebno, sámo predloži vprašanje za predhodno odločanje.
B. Vsebinska presoja
1.
Za kaj natanko gre pri sporni „obveznosti javnih storitev“?
41.
Na podlagi pojasnil iz spisa, predloženega Sodišču, razumem delovanje sistema, ki ga je uvedel španski zakonodajalec, kot je navedeno v nadaljevanju: dobavitelji zadnje instance na računu za elektriko nekaterih ranljivih odjemalcev neposredno upoštevajo fiksni popust. To je „socialna tarifa“. Stroške tega sistema nato nosi več družb, ki delujejo na trgu električne energije v Španiji (vključno z matičnimi družbami dobaviteljev zadnje instance). To je „obvezni prispevek“.
42.
V odgovoru na pisno vprašanje Sodišča so vse stranke zavzele stališče, da obstaja le ena „obveznost javnih storitev“, čeprav se je na podlagi prvotnih stališč zdelo, da obstaja nesoglasje glede tega. Ta obveznost, določena v členu 45(4) zakona 24/2013, vsebuje dva sestavna dela: (i) socialno tarifo in (ii) obvezni prispevek. Drugače povedano, sporna „obveznost javnih storitev“ je „sveženj“, ki ga tvorita dva elementa.
43.
Ta sveženj je mogoče obravnavati z dveh vidikov. Bodisi se opredelitev zakonodajalca sprejme takšna, kakršna je (tudi če to pomeni več „obveznosti javnih storitev“ v eni), bodisi se opredeljeni „sveženj“ razdeli na njegove sestavne dele in opravi neodvisna presoja združljivosti. Ne glede na pristop k temu vprašanju mora obstajati določen nadzor, da opredeljena „obveznost javnih storitev“ ni sestavljena iz več neodvisnih ukrepov, ki se le posredno nanašajo na isto problematiko.
44.
Pri tem ne gre le za nadzor nad diskrecijsko pravico držav članic. Ni namreč treba posebej poudarjati, da obstajajo meje tistega, za kar lahko država članica „opredeli“, da spada k avtonomnemu pojmu „obveznosti javnih storitev“, kot je določen v pravu Unije. Dalje, obstaja tudi zelo praktičen razlog: kot bo prikazano v nadaljevanju teh sklepnih predlogov, povzroča presoja združljivosti „svežnja“ več raznolikih elementov, združenih v eni sami „obveznosti javnih storitev“, glede na zahteve iz člena 3(2) Direktive 2009/72 določene težave z logičnega vidika. Kateri del „celote sestavnih delov“ je treba presojati glede na merilo sorazmernosti? Kateri del naj bo predmet rednega nadzora nacionalnih organov? Kateri del naj bo predmet nadomestila, če sploh kateri?
45.
Težava pri odgovoru na ta vprašanja je lahko tudi razlog, zakaj so se „obveznosti javnih storitev“„v svežnju“ v sodni praksi Sodišča do danes pojavile le enkrat. V sodbi Оvergas Mrezhi in Balgarska gazova asotsiatsia je Sodišče obravnavalo nekatere obveznosti skladiščenja zemeljskega plina zaradi zagotavljanja zanesljivosti in rednosti oskrbe z zemeljskim plinom v Bolgariji, katerih strošek je bil na potrošnike prevaljen z določitvijo cene tega plina po metodologiji, ki jo je določila vlada. (
29
) Po drugi strani „klasična“ sodna praksa Sodišča v zvezi z veliko pogostejšo „enostavno“„obveznostjo javnih storitev“ vključuje nekatere storitve krajevnega javnega prevoza v pokrajini Neapelj; (
30
) nekatere storitve pomorskega prevoza med otokoma Malta in Gozo; (
31
) nekatere storitve potniškega prevoza z avtobusi, električnimi vozili in mehanskimi dvigali v mestu Lizbona; (
32
) ter nekatere sistemske storitve za oskrbo z električno energijo v Italiji. (
33
)
46.
V obravnavani zadevi je videti, da je Sodišče soočeno z „obveznostjo javnih storitev“, sestavljeno iz dveh elementov, ki se funkcionalno lahko nanašata na isto problematiko, vendar so njuni nameni in sredstva povsem različni.
47.
Na eni strani je tako socialna tarifa. Njen namen je nuditi pomoč nekaterim ranljivim odjemalcem v Španiji pri računu za električno energijo. Sredstvo, uporabljeno za to, je popust v višini 25 % ali 40 % na tržno ceno električne energije. S presojo sorazmernosti tega elementa bi bilo mogoče presoditi, ali je skupina ranljivih odjemalcev dovolj reprezentativna in/ali popust ni zadosten za dosego zastavljenega cilja.
48.
Na drugi strani je obvezni prispevek. Njegov namen je financiranje socialne tarife. Sredstva, uporabljena za to, so zajeta v obveznosti financiranja, naloženi nekaterim vertikalno integriranim družbam, ki delujejo na španskem trgu električne energije. V tem primeru bi bilo mogoče z analizo sorazmernosti presoditi reprezentativnost skupine družb, za katere velja ta obveznost financiranja, in/ali znesek, ki ga mora zagotoviti vsaka družba.
49.
Vendar je povsem jasno, da se socialna tarifa in obvezni prispevek nanašata na različne subjekte, različne interese in različne obveznosti. Ta elementa sta funkcionalno povezana, saj sta oba del širšega sistema. Vendar o njiju ni mogoče razpravljati v isti sapi, kot da bi šlo za en ukrep, zlasti ne glede diskriminacije in sorazmernosti.
50.
Ob polnem poznavanju nacionalnega prava in dejanskega okvira te zadeve se zdi, da se predložitveno sodišče strinja s skupno ugotovitvijo strank, da je iz člena 45(4) zakona 24/2013 razvidno, da je bil celoten sistem opredeljen kot „obveznost javnih storitev“ ter da sta njegova sestavna dela tako socialna tarifa kot obvezni prispevek. (
34
) Vendar to sodišče istočasno postavlja vprašanja samo o združljivosti obveznega prispevka s členom 3(2) Direktive 2009/72. Drugače povedano, kljub dozdevnemu obstoju ene same „obveznosti javnih storitev“ (ki jo sestavljata dva dela), se zdi, da predložitveno sodišče sprejema določeno ločljivost obveznega prispevka od „obveznosti javnih storitev“ kot celote.
51.
Če povzamem, še vedno me bega vprašanje, kaj se od Sodišča pravzaprav pričakuje. V analizi, ki sledi, bom vsekakor sprejel izhodišče, kot ga je opredelilo predložitveno sodišče, in štel obvezni prispevek za samostojen (ali ločen) del celotnega „svežnja“„obveznosti javnih storitev“. Vendar bo ta pristop, kot bom pojasnjeval skozi celotne sklepne predloge, neizogibno pripeljal do dodatnih vprašanj, ko bom obravnaval različne elemente tega, kar se s členom 3(2) Direktive 2009/72 zahteva za pravo„obveznost javnih storitev“.
2.
Prvo vprašanje
52.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je obvezni prispevek, kot je določen z zakonom 24/2013 in se izvaja s kraljevo uredbo‑zakonom 968/2014, združljiv s členom 3(2) Direktive 2009/72.
53.
Glede na to, da se ta določba nanaša na „obveznosti javnih storitev“, bom najprej preučil, ali zavezujoči prispevek izpolnjuje zanje določena merila (točka a). Le če se bo to potrdilo, bom preučil združljivost tega ukrepa s členom 3(2) Direktive 2009/72 (točka b).
a)
Ali obvezni prispevek spada na področje uporabe člena 3(2) Direktive 2009/72?
54.
Španska vlada navaja, da se ob upoštevanju sodbe Sodišča Engie Cartagena (
35
) postavlja vprašanje, ali lahko obvezni prispevek dejansko pomeni „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72.
55.
Razen španske vlade vse zainteresirane stranke menijo, da sodba Engie Cartagena ne vpliva na naravo obveznega prispevka kot „obveznosti javnih storitev“. Te stranke v bistvu trdijo, da v nasprotju z ukrepom, obravnavanim v sodbi Engie Cartagena, (
36
)„obveznost javnih storitev“, naložena v obravnavani zadevi, ni splošen ukrep, ampak bolj ukrep, ki je posebej opredeljen na podlagi člena 3(2) Direktive 2009/72. Poleg tega je „obveznost javnih storitev“, ki se nanaša na neposredno upoštevanje socialne tarife na računu za električno energijo upravičenih odjemalcev, neločljivo povezana z obveznim prispevkom, pri čemer sta oba „neločljivi plati enega samega ukrepa“, saj se prva financira prek drugega.
56.
Glede na obsežno sklicevanje strank na sodbo Engie Cartagena (
37
) bom na kratko predstavil značilnosti te zadeve (i). Nato bom obravnaval ugotovitve, ki izhajajo iz te zadeve, in njihov morebitni vpliv na to zadevo, pri čemer se bom spraševal zlasti o tem, ali je mogoče obvezni prispevek opredeliti kot parafiskalno dajatev (ii), nato pa ugotovil, da tudi če bi se štel za davek, to ne bi pomenilo, da bi bil povsem izvzet s področja uporabe Direktive 2009/72, zlasti njenega člena 3(1) (iii).
i) Sodba Engie Cartagena in narava „obveznosti javnih storitev“
57.
Engie Cartagena je bila družba, dejavna na trgu električne energije v Španiji. Vložila je tožbo za razglasitev ničnosti odloka, s katerim se je od nje zahtevalo, da financira nekatere zneske, določene na podlagi Real Decreto‑ley 14/2010 de 23 de diciembre, por el que se establecen medidas urgentes para la corrección del déficit tarifario del sector eléctrico (kraljeva uredba‑zakon 14/2010 z dne 23. decembra 2014 o uvedbi izrednih ukrepov za odpravo primanjkljaja tarifnih prihodkov v elektroenergetskem sektorju). Družba Engie Cartagena je bila eno od 11 podjetij, od katerih je bilo to zahtevano, da bi se zmanjšal primanjkljaj tarifnih prihodkov v elektroenergetskem sektorju v Španiji, ki je izhajal iz uvedbe nacionalnega akcijskega programa za varčevanje z energijo in energetsko učinkovitost. (
38
) Ta uredba‑zakon je to financiranje opredeljevala kot „obveznost javnih storitev“. V zvezi s tem je bilo Sodišču med drugim predloženo vprašanje, ali navedeno financiranje pomeni „obveznost javnih storitev“ v smislu členov 3(2) Direktive 2003/54/ES in Direktive 2009/72. (
39
)
58.
Sodišče je odgovorilo nikalno. Na eni strani je opozorilo, da je za ta pojem potrebna avtonomna razlaga v okviru prava Unije. (
40
) Nato je upoštevalo pogoja iz člena 3(2) Direktive 2009/72, in sicer obstoj „obveznosti javnih storitev“ in njeno združljivost s členom 106 PDEU. (
41
) Pojasnilo je, da je treba zato, ker prvonavedeni člen dovoljuje odstopanje od pravil o konkurenci, pojem „obveznost javnih storitev“ razumeti kot poseg v delovanje trga, da se doseže cilj v splošnem interesu. To naj bi podjetja, ki delujejo v elektroenergetskem sektorju, zavezovalo k delovanju na trgu na določen način in na podlagi meril, ki jih določijo javni organi. (
42
) Tako razlago naj bi potrjevale opredelitve tega pojma, kot so navedene v drugih aktih prava Unije, zlasti tistih, ki spadajo v okvir pristojnosti iz člena 4 PDEU. (
43
)
59.
Sodišče je ugotovilo, da je svoboda teh podjetij, da delujejo na navedenem trgu, na ta način omejena, tako da ta podjetja, če bi upoštevala le svoje poslovne interese, ne bi dobavljala nekaterega blaga ali storitev ali jih ne bi dobavljala v istem obsegu ali pod istimi pogoji. (
44
) Vendar naj z zneski, ki so jih morala plačati zadevna podjetja, tem ne bi bile naložene nobene zahteve, ki bi omejevale njihovo svobodo, da delujejo na trgu električne energije. Morala naj bi le prispevati sredstva za zmanjšanje primanjkljaja tarifnih prihodkov španskih organov. Zato naj tak prispevek ne bi mogel spadati v okvir pojma „obveznosti javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72. (
45
)
60.
Sodba Engie Cartagena je tako prikazala in potrdila navdih za pojem „obveznosti javnih storitev“, kot se med drugim odraža v seznamu iz člena 3(2) Direktive 2009/72. Primeri, navedeni na tem seznamu, ustrezajo nekaterim javnim ukrepom, ki posegajo v prosto delovanje trga s tem, da izbranim podjetjem, ki so dejavna na tem trgu, nalagajo, da zagotovijo določeno blago ali storitve ali da se vzdržijo ravnanja na način, ki odstopa od „običajnega“ tržnega ravnanja na sicer konkurenčnem trgu. (
46
)
61.
Vendar je skupni imenovalec tega seznama jasen: navedeni primeri se nanašajo na različne vrste izpolnitve, ki v skupnem interesu tako ali drugače odstopajo od običajnega ekonomskega ravnanja. Ukrepi, ki so navedeni, se v prvi vrsti ne nanašajo na denarne ukrepe, s katerimi bi ministrstvo za finance preprosto zahtevalo denar za proračun. Obveznosti financiranja ali druge obveznosti plačila tako ne bi spadale na področje uporabe tega pojma. (
47
)
ii) Obveznost javnih storitev ali parafiskalna dajatev?
62.
Španska vlada je ob upoštevanju sodbe Engie Cartagena upravičeno izrazila dvome o naravi obveznega prispevka.
63.
Kot so pojasnili predložitveno sodišče in stranke, ima obvezni prispevek obliko finančne obveznosti, ki je naložena s členom 45(4) zakona 24/2013 ter se izvaja s členoma 2 in 3 kraljeve uredbe‑zakona 968/2014. Tako želi španski zakonodajalec kriti stroške, ki nastanejo zaradi socialne tarife, ne da bi ta tarifa bremenila odjemalce ali celoten elektroenergetski sistem. Ta finančna obveznost je individualno določena z letnim odlokom, v katerem so določeni zadevna podjetja in odstotek skupnih potrebnih prihodkov. Plačilo teh zneskov ni povezano z nobeno obveznostjo izpolnitve. Ni jim treba dobaviti določenega blaga ali opraviti določenih storitev, ki jih, če bi upoštevala lastne poslovne interese, ne bi dobavila oziroma opravila ali ki jih ne bi dobavila oziroma opravila v enakem obsegu ali pod enakimi pogoji. Z vidika presoje „svobode, da delujejo na trgu električne energije“, namreč vpliva na dejavnosti zadevnih podjetij sploh ni. Vpliv na njihovo poslovno dejavnost je prav takšen, kot bi bil v primeru katerega koli drugega plačila davkov ali drugih dajatev.
64.
Na podlagi teh informacij se zdi, da je mogoče trditi, da je obvezni prispevek omejen na financiranje javnega posega v delovanju španskega trga z električno energijo (vendar sam po sebi ne predstavlja tega) zaradi uresničitve priznane „obveznosti javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72. Kot takega ga je mogoče razlikovati od obveznosti, obravnavane v sodbi Оvergas Mrezhi in Balgarska gazova asotsiatsia – ki je doslej edini „sveženj“„obveznosti javnih storitev“ v sodni praksi Sodišča – saj se v navedeni zadevi zdi, da je bolgarska vlada dejansko omejila svobodo gospodarskih subjektov na bolgarskem trgu plina s tem, da je določila ceno plina, ki so jo lahko zaračunavali odjemalcem. (
48
)
65.
Ob upoštevanju pristopa, ki ga je ubralo Sodišče v sodbi Engie Cartagena, in s pridržkom preverjanja bi bilo dejansko mogoče trditi, da obvezni prispevek, ki ga je španski zakonodajalec naložil v členu 45(4) zakona 24/2013 in ki se izvaja s členoma 2 in 3 kraljeve uredbe‑zakona 968/2014, ne izpolnjuje pogojev za „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72.
66.
Če pa je tako, kakšna je natančna narava obveznega prispevka?
67.
Stranke so Sodišču obvezni prispevek opisale v smislu, da gre za finančno obveznost, ki jo država naloži nekaterim družbam in v skladu s katero morajo plačati določen znesek za financiranje konkretne storitve, ki jo zahteva država.
68.
Povsem v skladu s citatom W. Shakespearea, da bi to, „čemur roža pravimo, dišalo prav tako lepo z imenom drugim“, menim, da ta opis ustreza parafiskalni dajatvi. V obravnavani zadevi je ta določitev toliko pomembnejša, ker Direktiva 2009/72 očitno ni ukrep prava Unije, katerega namen je približevanje davčnih določb držav članic. Pravna podlaga, na podlagi katere je bila sprejeta navedena direktiva, namreč člen 95(1) ES (postal člen 114 PDEU), se, kot je izrecno pojasnjeno v odstavku 2, ne uporablja za davčne določbe. (
49
)
69.
Družbi EDP España in Iberdrola ter Komisija v odgovoru na pisno vprašanje, postavljeno strankam, poudarjajo, da glede na naravo obveznega prispevka ta ne pomeni davka. Ugotavljajo, da so sredstva, pobrana na podlagi tega ukrepa, del prihodkov španske države. S tega vidika je obvezni prispevek veliko bolj podoben regulativnemu ukrepu kot davku in torej očitno spada na področje uporabe Direktive 2009/72.
70.
Ta pojasnila me ne prepričajo.
71.
Glede na pravo Unije je ugotovitev davka samostojna presoja, ki jo opravi Sodišče ob upoštevanju objektivnih značilnosti davka, in ne glede na to, kako je opredeljen v nacionalnem pravu. (
50
)
72.
Res je, da podobno kot v zadevi Engie Cartagena informacije iz predloga za sprejetje predhodne odločbe Sodišču ne omogočajo, da z gotovostjo ugotovi, ali je ta obvezni prispevek take narave. (
51
) Vendar je iz omejenih informacij v spisu razvidno, da obvezni prispevek ustreza glavnim značilnostim davka.
73.
Prvič, iz predložitvene odločbe je razvidno, da je metoda razdelitve stroškov, ki izhajajo iz socialne tarife, določena v španskem pravu, zlasti v kraljevi uredbi‑zakonu 9/2013. V predložitveni odločbi je tudi pojasnjeno, da so v zaporednih ministrskih odlokih (odlok št. IET/350 z dne 7. marca 2014 in odlok št. IET/1451 z dne 8. septembra 2016), izdanih na podlagi uredbe‑zakona 9/2013 in uredbe‑zakona 968/2014, točni stroški razdeljeni med zadevna podjetja.
74.
Drugič, zdi se, da so podjetja, določena v teh odlokih, opredeljena kot (kolektivni) zavezanci za obvezni prispevek. Zdi se tudi, da tega zneska ni mogoče prenesti na drugo osebo. (
52
) Poleg tega se zdi, da je plačilo tega zneska po zakonu obvezno, saj je nacionalna komisija za trge in konkurenco zadolžena za odmero navedenih prispevkov. To po mojem mnenju pomeni tudi, da bi ta organ ali morebiti drugi organi države članice ukrepal(‑i) zoper zadevne družbe, če ne bi poravnale svojega prispevka. (
53
)
75.
Tretjič, iz predložitvene odločbe je razvidno, da je namen obveznega prispevka financiranje stroškov, ki izhajajo iz socialne tarife. (
54
) Tako je obvezni prispevek s strukturnega vidika ukrep, uveden v splošnem interesu, v skladu z merili za dodelitev, določenimi z zakonom 24/2013, kot se izvaja s kraljevo uredbo‑zakonom 9/2013. Njegov namen je zbrati sredstva, namenjena kritju „primanjkljaja tarifnih prihodkov“, ki izhaja iz politične odločitve, da se ranljivim odjemalcem v Španiji ponudijo nižje cene električne energije. V nasprotju s tem, kar trdijo družbe Agri‑Energía, EDP España in Viesgo ter Komisija v odgovorih na pisno vprašanje Sodišča, dejstvo, da se ta prispevek ne steka v splošni proračun države, temveč je namenski, pri tej presoji ni pomembno. (
55
)
iii) Izhodišče člena 3(1) Direktive 2009/72: konkurenčni trg, ki ne diskriminira med podjetji
76.
Če bi predložitveno sodišče potrdilo zgoraj navedeno, ali bi to pomenilo, da obvezni prispevek ne spada na področje uporabe Direktive 2009/72, kot trdi španska vlada? (
56
)
77.
Menim, da ne bi bilo tako.
78.
Razlog za davčno naravo ukrepa in s tem povezano oklevanje pri poseganju v notranjo obdavčitev držav članic ne pomenita, da nadzor nad učinki teh ukrepov, ki so v nasprotju s pravom Unije, ni mogoč. To velja še toliko bolj, kot poudarjajo družbe Agri‑Energía, EDP España, Endesa, Iberdrola, Naturgy in Viesgo, če lahko način financiranja „obveznosti javnih storitev“ vpliva na delovanje notranjega trga z električno energijo. (
57
)
79.
V obravnavani zadevi španski zakonodajalec vpliva na trg električne energije v Španiji s tem, da je stroške socialne tarife prenesel na zgolj peščico podjetij, ki delujejo na tem trgu. Taka ureditev sama po sebi ni izključena, (
58
) še zlasti ker namen Direktive 2009/72 v sedanji obliki ni popolna harmonizacija trga z električno energijo v Uniji.
80.
Vendar, kot v bistvu ugotavljajo družbe EDP España, Endesa, Iberdrola in Naturgy v odgovoru na pisno vprašanje Sodišča, kljub neobstoju popolne harmonizacije to ne pomeni, da za obvezni prispevek ne velja obveznost spoštovanja „skupnih pravil“ iz Direktive 2009/72, zlasti člena 3(1) Direktive 2009/72. S to določbo je državam članicam naloženo, da na podlagi svoje institucionalne organiziranosti in ob ustreznem upoštevanju načela subsidiarnosti zagotavljajo, da se elektroenergetska podjetja upravljajo v skladu s ciljem, med drugim, da se doseže konkurenca na trgu z električno energijo in tako, da ne prihaja do diskriminacije med podjetji. (
59
)
81.
Iz zgoraj navedenih razlogov in ob opiranju zlasti na smernice Sodišča iz sodbe Engie Cartagena je še vedno mogoče razpravljati o tem, ali obvezni prispevek izpolnjuje pogoje za „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72. Pravzaprav menim, da obstajajo indici, da je obvezni prispevek lahko parafiskalna dajatev v smislu prava Unije.
82.
Vendar če bi predložitveno sodišče prišlo do te ugotovitve, to ne pomeni, da bi bila taka dajatev povsem izvzeta s področja uporabe Direktive 2009/72, kot v bistvu predlaga španska vlada. Preučitev bi preprosto namesto na členu 3(2) temeljila na členu 3(1) te direktive. Poleg tega, čeprav so posebna merila za presojo na podlagi vsake od teh določb različna, je izhodišče za obe isto, vezano na člen 3(1) Direktive: države članice na splošno ne smejo izkrivljati konkurence na trgu električne energije. Če naj bi se izvajali kakršni koli posegi, morajo biti kar najmanjši (in v tem smislu sorazmerni) ter sprejeti na nediskriminatorni podlagi, pri čemer morajo biti pravice in obveznosti vseh podjetjih na trgu čim bolj enake.
83.
Skratka, nikakor ne menim, da socialna tarifa, če se obravnava ločeno, ne more izpolnjevati pogojev iz člena 3(2) Direktive 2009/72 ali celo, da pomeni dajatev. Sodišče o tem ni bilo vprašano in prav tako se ne zdi, da bi stranke to izpodbijale. Gre bolj za to, da zgolj dejstvo, da končna namembnost prihodkov iz (obveznega) finančnega prispevka lahko prispeva k uresničitvi „resnične“„obveznosti javnih storitev“, ne zadostuje za to, da bi bil ta prispevek sam po sebi primeren za doseganje tega cilja (in torej da bi bil v skladu s členom 3(2) Direktive 2009/72). (
60
)
84.
Nasprotno bi popolnoma izkrivilo pojem „obveznosti javnih storitev“, če bi zgolj dodelitev sredstev, ki izvirajo iz katerih koli finančnih prispevkov, lahko določala njihovo naravo in obravnavo z vidika prava Unije. (
61
) To bi prav tako omogočilo, da bi financiranje„obveznosti javnih storitev“ samo po sebi postalo „obveznost javnih storitev“, in ne zgolj mehanizem za zbiranje potrebnih sredstev za nadomestilo ponudnikom dejanske„obveznosti javnih storitev“ za njihovo dejavnost. (
62
)
b)
Združljivost s členom 3(2) Direktive 2009/72
85.
Če naj bi bilo treba šteti, da obvezni prispevek spada na področje uporabe člena 3(2) Direktive 2009/72, je treba opraviti presojo združljivosti tega prispevka.
86.
Člen 3(2) Direktive 2009/72 zahteva, da so ukrepi, sprejeti kot „obveznosti javnih storitev“, „jasno določen[i], pregledn[i], nediskriminatorn[i] in preverljiv[i] ter elektroenergetskim podjetjem v [Uniji] zagotavljajo enak dostop do nacionalnih potrošnikov“. (
63
)
87.
Najprej moram ponovno napotiti na vprašanja, ki sem jih poudaril v točkah od 42 do 50 teh sklepnih predlogov. Moja okvirna presoja bo seveda izvedena na podlagi predpostavke, da je obvezni prispevek lahko del širše „obveznosti javnih storitev“, vendar da ga je za morebitno presojo glede na pogoje iz člena 3(2) Direktive 2009/72 vseeno mogoče ločiti, čeprav se zdi, da je ta direktiva oblikovana za presojo posamičnih„obveznosti javnih storitev“, in ne kot sveženj združenih ali ločenih delov „obveznosti javnih storitev“.
88.
Po pojasnitvi te predpostavke ugotavljam, da vse stranke, razen španske vlade, trdijo, da je obvezni prispevek v sedanji obliki diskriminatoren. Te stranke opozarjajo na besedilo člena 45(4) zakona 24/2013, ki določa, da financiranje socialne tarife krijejo vertikalno integrirane družbe, ki hkrati proizvajajo, distribuirajo in prodajajo električno energijo (v nadaljevanju: ustrezne značilnosti). Čeprav družbe niso poimensko opredeljene, naj bi ta določba določala jasne in prepoznavne značilnosti nekaterih subjektov, ki delujejo na trgu električne energije v Španiji. Hkrati naj bi iz obveznega prispevka izključevala vertikalno integrirane družbe v elektroenergetskem sektorju v Španiji, ki imajo dve ali manj ustreznih značilnosti. V praksi naj bi tako člen 45(4) zakona 24/2013 breme financiranja socialne tarife nalagal skoraj izključno štirim skupinam podjetij, ki delujejo na španskem trgu z električno energijo. Zaradi te obravnave naj bi bil ukrep diskriminatoren.
89.
Španska vlada na drugi strani poudarja, da ukrep ni diskriminatoren in da je vsekakor objektivno utemeljen. V uvodnih izjavah uredbe‑zakona 9/2013 je pojasnjeno, da so podjetja, ki imajo ustrezne značilnosti, v „edinstvenem položaju“, da lažje pokrijejo stroške socialne tarife, saj lahko breme prevzamejo kot del glavnih poslovnih dejavnosti na trgu električne energije.
90.
Opozoriti je treba, da je cilj zahteve po prepovedi diskriminacije, kot je določena v členu 3(2) Direktive 2009/72, da sporna „obveznost javnih storitev“ enako velja za vsa podjetja, ki delujejo v istem sektorju, zato da ne bi negativno vplivala na konkurenco v tem sektorju. (
64
) Obveznosti, ki izhajajo iz člena 3(2) Direktive 2009/72, morajo torej biti naložene splošno, in ne le nekaterim podjetjem. (
65
) Čeprav člen 3(2) Direktive 2009/72 ne določa možnosti objektivne utemeljitve diskriminatornega obravnavanja, je zahteva, ki iz tega izhaja, poseben izraz splošnega načela enakosti. (
66
) Tako je s praktičnega vidika le malo pomembno, ali se iste vrste preudarkov postavljajo na ravni presoje primerljivosti ali kasneje na ravni utemeljitev. (
67
) Bistvo je, da se mora vsaka takšna objektivna utemeljitev nanašati na zagotovitev cilja splošnega gospodarskega interesa, ki se uresničuje z zadevno zakonodajo, in biti primerna za zagotovitev njegove uresničitve (
68
) ter da mora biti sorazmerna temu cilju (
69
).
91.
Glede na merilo teh pogojev vidim naslednje možne težave v zvezi z obveznim prispevkom.
92.
Prvič, res se zdi res, da lahko obvezni prispevek, kot je naložen, ovira konkurenco na španskem trgu z električno energijo z ustvarjanjem neenakosti med podjetji, ki delujejo v tem sektorju. (
70
) Ta neenakost izhaja iz naložitve obveznega prispevka samo družbam, ki izpolnjujejo ustrezne značilnosti, medtem ko so druge družbe, ki delujejo na istem trgu (torej tiste, ki prvonavedenim neposredno konkurirajo), izključene iz te obveznosti (in sicer vertikalno integrirane družbe, ki imajo dve ali manj ustreznih značilnosti). (
71
)
93.
Drugič, cilj, na katerem temelji navedeno neenako obravnavanje (in ki vodi do njega), se ne zdi zadovoljiv. Tudi če bi bil cilj obveznega prispevka (in ne socialne tarife) zagotoviti ranljivim skupinam odjemalcev subvencionirane cene električne energije – kar se v obravnavani zadevi ne zatrjuje – različno obravnavanje vseeno ne bi bilo utemeljeno. Kot poudarjajo vse stranke, razen španske vlade, „ustrezne značilnosti“ za naložitev obveznega prispevka niso povezane s ciljem zagotavljanja socialne tarife ranljivim skupinam odjemalcev, ki imajo, kar se tiče socialnega statusa, porabe in kupne moči, določene značilnosti. Na ta cilj namreč nikakor ne vpliva vrsta ali število podjetij, ki krijejo stroške, ki izhajajo iz tega sistema. Skupine ranljivih potrošnikov dejansko ostajajo upravičene do tega sistema ne glede na to, kdo prispeva h kritju stroškov, ki izhajajo iz tega sistema.
94.
Tretjič, tudi če bi se predpostavljalo, da cilj obveznega prispevka ni bil ponuditi subvencionirane cene električne energije, temveč je bil nekako usklajen z vizijo prerazdelitvene politike, v skladu s katero naj bi „bogatejše“ družbe očitno prispevale več kot „revnejše“, se še vedno sprašujem, ali je ta cilj dejansko dosežen. To bi še posebej veljalo, če ustrezne značilnosti in njihova razlaga vodijo do različnega obravnavanja glede na njihovo potencialno finančno sposobnost. Predložitveno sodišče namreč pojasnjuje, da imajo nekatera podjetja, ki morajo plačati obvezni prispevek, majhno težo v sektorju kot celoti, medtem ko hkrati obstajajo druga podjetja, za katera se zdi, da bi lažje nosila stroške socialne tarife (ker imajo večji tržni delež na trgu električne energije, večji promet ali opravljajo eno ali dve dejavnosti, ki se uporabljajo za določitev subjektov, ki plačujejo prispevek). Zdi se, da je ta odmik od gospodarske stvarnosti na trgu razumela tudi španska uprava, ki je, kot pojasnjuje predložitveno sodišče v postopku v glavni stvari, priznala, da lahko sinergije in ekonomija obsega obstajajo tudi pri družbah, ki nimajo ustreznih značilnosti.
95.
Skratka, obstaja jasna težava diskriminacije med podjetji, za katero, kot se zdi, ni razumne utemeljitve. Le peščica družb, ki delujejo na trgu, mora plačevati končni račun na podlagi meril, ki se neposredno ne nanašajo na splošni gospodarski interes, kot je naveden. Te družbe tako ne plačujejo le socialne politike države članice, ampak posredno tudi sponzorirajo svoje neposredne konkurente, ki delujejo na istem trgu.
96.
O vseh teh vprašanjih je predložitveno sodišče očitno že razmišljalo, kar je na koncu privedlo do ugotovitve nezdružljivosti nacionalnih predpisov s členom 3(2) Direktive 2009/72. Kot je bilo opisano v tem oddelku, bi bilo res mogoče razpravljati o natančni opredelitvi obveznega prispevka, zlasti če bi bil ta prispevek, kot ga je v svojih vprašanjih obravnavalo predložitveno sodišče, dejansko ločen od socialne tarife. Vendar je prav tako jasno, če se ta taksonomski spor ne upošteva, da sta logika in bistvo odstavkov 1 in 2 člena 3 Direktive 2009/72 v bistvu podobna. Zato bo – pragmatično gledano – presoja nacionalnega ukrepa glede na obe določbi verjetno pripeljala do enakega izida, in sicer se bo iz razlogov, ki jih je navedlo predložitveno sodišče, ukrep izkazal za nezdružljiv, ne glede na to, kako se ga je treba lotiti.
97.
Zato se mi zdi najbolje, da vprašanje opredelitve obveznega prispevka prepustim predložitvenemu sodišču, ki v celoti pozna nacionalno pravo in dejansko stanje, medtem ko lahko sam še vedno kaj spregledam. V zvezi s konkretnim vprašanjem, ki ga je postavilo to sodišče in ki se resnično nanaša na „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72, Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje odgovori:
Člen 3(2) Direktive 2009/72 je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki brez objektivne utemeljitve, ki jasno izhaja iz narave splošnega gospodarskega interesa, ki se želi zadovoljiti, obvezen finančni prispevek, namenjen financiranju sistema, v skladu s katerim se neposredno na računu za električno energijo upravičenih odjemalcev upoštevajo socialne tarife za ceno električne energije, nalaga le nekaterim elektroenergetskim podjetjem, ki opravljajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in prodaje.
3.
Drugo vprašanje
98.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je obvezni prispevek združljiv z zahtevo po sorazmernosti, kot je določena v členu 3(2) Direktive 2009/72, ker ni časovno omejen in ker ne zagotavlja nadomestila za podjetja, ki plačujejo prispevek.
99.
Glede na odgovor, ki sem ga predlagal na prvo vprašanje, na to vprašanje ni treba odgovoriti.
100.
Ker pa utegne biti vsebina, na kateri temelji to vprašanje, vseeno koristna za predložitveno sodišče, bom obravnaval vprašanje, ali člen 3(2) Direktive 2009/72 na splošno dopušča obstoj „obveznosti javnih storitev“ brez časovne omejitve ali nadomestila. To presojo je treba seveda opraviti ob upoštevanju enakega pridržka, kot sem ga navedel v točkah od 42 do 50 in 87 teh sklepnih predlogov. V skladu s tem pojasnilom predlagam, da drugo vprašanje za predhodno odločanje preučim tako, da najprej obravnavam sorazmernost ukrepa (točka a), nato pa bom preučil, ali je treba dobaviteljem zadnje instance plačati odškodnino za izpolnjevanje „obveznosti javnih storitev“ (točka b).
a)
Spoštovanje načela sorazmernosti
101.
V besedilu člena 3(2) Direktive 2009/72 ni neposredno navedena zahteva po sorazmernosti, ki bi se nanašala na kakršno koli „obveznost javnih storitev“, naloženo na podlagi te določbe.
102.
Vendar se v tem členu zahteva „popolno upoštevanje“ zlasti člena 86 Pogodbe ES (postal člen 106 PDEU). (
72
) Ta določba se skupaj s členom 14 PDEU, Protokolom (št. 26) o storitvah splošnega pomena in členom 36 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) nanaša na skladnost „storitev splošnega gospodarskega pomena“ s Pogodbo. (
73
) Drugače povedano, namen člena 106(2) PDEU je uskladiti interes držav članic, da nekatera podjetja uporabijo kot orodje gospodarske ali socialne politike, z interesi Evropske Unije, da se zagotovi ravnanje v skladu s pravili o konkurenci in ohranjanje enotnosti notranjega trga. (
74
)
103.
Prav na podlagi tega navzkrižnega sklicevanja na besedilo člena 106 PDEU je mogoče poseči v pravila o konkurenci in enotnost notranjega trga, „le če je to nujno zaradi uresničitve cilja splošnega gospodarskega interesa, ki se mu sledi s temi obveznostmi, in so zato nujno časovno omejene“. (
75
)
104.
Tako mora biti vsak poseg v pogoje konkurence na trgu električne energije v državi članici in s tem enotnost notranjega trga z električno energijo, tudi če izhaja iz „obveznosti javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72, v skladu z načelom sorazmernosti. (
76
)
105.
Načelo sorazmernosti je bilo v podobnih okoliščinah v zvezi z drugimi direktivami, katerih namen je bil določiti skupna pravila za notranji trg, razloženo tako, da zahteva jasno povezavo med (i) uresničevanjem cilja zadevne države članice, (ii) časovnim dejavnikom in (iii) „osebno veljavnostjo“ zadevnega ukrepa. (
77
)
106.
Predložitveno sodišče opozarja na drugo od teh zahtev in se sprašuje, ali ne bi moralo biti veljavno sklicevanje na „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72 časovno omejeno.
107.
Spomniti je treba, da pojem „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72 ustreza ukrepom javnega posega v delovanje trga z električno energijo. (
78
) Ta poseg nujno omejuje svobodo nekaterih podjetij, da delujejo na trgu električne energije. (
79
) Taka omejitev pa vpliva na splošni cilj Direktive 2009/72, ki je uresničevanje notranjega trga električne energije, ki je v celoti in dejansko odprt in konkurenčen in na katerem lahko vsi odjemalci svobodno izberejo svoje dobavitelje in na katerem lahko vsi dobavitelji svoje proizvode svobodno dobavljajo svojim odjemalcem. (
80
)
108.
Tu nastopi povezava s členom 106 PDEU. Ta določba, kot je razloženo v sodbi Federutility, zahteva, da je vsak poseg v ponudbo in povpraševanje „časovno omejen na to, kar je nujno za dosego cilja, ki mu sledi, zlasti da ne bi postal ukrep, ki ovira uresničitev delujočega notranjega trga“ z električno energijo. (
81
) Nacionalno sodišče mora v okviru nadzora nad skladnostjo s členom 106 PDEU tako preveriti, ali in v kolikšnem obsegu se z veljavno nacionalno zakonodajo zahteva, „da [vlada] odvisno od razvoja [elektroenergetskega sektorja] redno in na kratka obdobja preverja[…] nujnost in način svojega posega“. (
82
)
109.
Seveda mora ta načela uporabiti nacionalno sodišče. Vendar se ob predpostavki, da naj bi se analiza osredotočila izključno na obvezni prispevek, (
83
) glede na to, kar je bilo v zvezi s tem vprašanjem predloženo Sodišču, zdi, da ne zakon 24/2013 ne kraljeva uredba‑zakon 968/2014 ne zahtevata rednega preverjanja ratione personae (to je plačnikov) obveznega nadomestila. Stranke namesto tega pojasnjujejo, da so edini element tega sistema, za katerega se zdi, da je predmet rednega preverjanja, odstotni deleži za razdelitev zneskov, ki jih je treba financirati z obveznim prispevkom, ki se prilagajajo vsako leto.
110.
Če ta opažanja držijo, zgoraj navedena zahteva po sorazmernosti ne bi bila izpolnjena, če bi bil obvezni prispevek, ki izhaja iz zakona 24/2013 in kot se izvaja s kraljevo uredbo‑zakonom 968/2014, časovno neomejen in zanj ne bi veljal noben mehanizem pregleda. Konec koncev načelo sorazmernosti zahteva, da se upošteva razvoj stroškov. (
84
) Zdi se, da ta zahteva v obravnavani zadevi ni izpolnjena, kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
111.
Poudariti moram, da se ta načela ne bi smela razumeti tako, da se z njimi izpodbija pristojnost držav članic, da opredelijo, kaj je „vredno“„obveznosti javnih storitev“. V zvezi z elektroenergetskim sektorjem je v uvodnih izjavah 47 in 50 Direktive 2009/72 izrecno priznana avtonomija držav članic, da na nacionalni ravni opredelijo in določijo „obveznosti javnih storitev“ ob upoštevanju nacionalnih okoliščin. (
85
) Tako imajo države članice pri določanju obsega in organizacije takih storitev v skladu s členom 3(2) Direktive 2009/72 precejšnjo diskrecijsko pravico. (
86
)
112.
Pravo Unije določa nekatere pogoje le pri njenem izvajanju. Ti se najprej nanašajo na vprašanje, ali opredelitev, ki jo določijo države članice, dejansko spada v okvir samostojnega pojma prava EU „obveznost javnih storitev“, kot je določen v členu 3(2) Direktive 2009/72. (
87
) Če je tako, nastopijo pogoji iz člena 3(2) te direktive. (
88
) Le če zatrjevano „nadomestilo za javne storitve“ izpolnjuje zahteve, ki veljajo za pravo „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72, je treba to obveznost preveriti glede na pogoje, navedene v tej določbi.
b)
Nadomestilo in „obveznosti javnih storitev“
113.
Kot je razvidno iz prejšnjega razdelka teh sklepnih predlogov, presoja sorazmernosti „obveznosti javnih storitev“, če se obravnava kot sveženj, ni prav preprosta. Vendar če bi bilo treba obvezni prispevek šteti za samostojen (ali ločen element širše „obveznosti javnih storitev“), ki bi ga bilo zato treba preučiti ločeno in samostojno, se v zvezi z obstojem morebitne obveznosti nadomestila ta razprava iz „zahtevne“ prelevi v „čudno“.
114.
To pa zato, ker se nato postavi vprašanje, ali lahko tožeče stranke zahtevajo nadomestilo za storitev plačila obveznega prispevka. Drugače povedano, ali Direktiva 2009/72 državam članicam nalaga obveznost denarnega plačila
za denarno plačilo? Menim, da je to še ena potrditev, zakaj je obvezni prispevek sam po sebi težko obravnavati kot „obveznost javnih storitev“. (
89
)
115.
Vsekakor bi se bilo treba vprašati – če bi bilo treba drugo vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče, obravnavati abstraktno – ali gre za pravo „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72, kadar se s to določbo zahteva nadomestilo?
116.
Španska vlada in Komisija pojasnjujeta, da ne obstaja samodejna obveznost nadomestila, če gre za „obveznost javnih storitev“ v smislu člena 3(2) Direktive 2009/72.
117.
Na splošno in abstraktno se strinjam s tem stališčem: jasno je, da iz člena 3(2) Direktive 2009/72 taka zahteva ne izhaja. Taka obveznost ne izhaja niti iz člena 106 PDEU, na katerega se ta določba navezuje, ali iz drugih instrumentov prava Unije v zvezi s storitvami splošnega gospodarskega pomena. (
90
) Kot je namreč dosledno priznano v sodni praksi Sodišča, imajo države članice široko diskrecijsko pravico pri odločanju o tem, ali se nadomestilo dodeli ali ne, (
91
) ob upoštevanju načel, ki izhajajo iz sodbe Altmark. (
92
)
118.
Čeprav so temu nasprotovale vse stranke, razen španske vlade in Komisije, je treba enak sklep razširiti na člen 3(6) Direktive 2009/72. Ta določba se nanaša na položaj, v katerem je bilo nadomestilo dodeljeno, dodelitev takega nadomestila pa je pogojena s prepovedjo diskriminacije.
119.
Vsaka razumna razlaga člena 3(6) Direktive 2009/72 namreč vodi do ugotovitve, da ta določba sama po sebi ne vsebuje obveznosti, da se v konkretnem primeru elektroenergetskega sektorja dodeli nadomestilo za izvajanje „obveznosti javnih storitev“. (
93
) Take obveznosti tudi ni mogoče izpeljati iz splošnega cilja Direktive 2009/72. Na podlagi tega ugotavljam, da ukrep, ki ne določa nadomestila za izvajanje (prave) „obveznosti javnih storitev“, sam po sebi ni nezdružljiv s členom 3(6) Direktive 2009/72.
120.
Načela, ki izhajajo iz razlage člena 3(2) v povezavi s členom 3(6) Direktive 2009/72, pa zahtevajo, da so vsa podjetja na trgu električne energije obravnavana enako tako glede stroškov izpolnjevanja te „obveznosti javnih storitev“ kot glede morebitnega nadomestila, ki ga lahko dodeli država članica. Če je tako, ne pride do izkrivljanja zadevnega trga in cilj Direktive 2009/72 se ohrani.
121.
Pri teh ugotovitvah naj navedem dva pridržka.
122.
Prvič in znova, kot je bilo pojasnjeno v točkah od 117 do 119 teh sklepnih predlogov, Direktiva dopušča določeno omejitev svobode delovanja na notranjem trgu z električno energijo zaradi splošnega interesa v zvezi z izpolnjevanjem „obveznosti javnih storitev“. Vendar to velja le za prave„obveznosti javnih storitev“, in ne za „svežnje“ narahlo povezanih ukrepov, ki vključujejo parafiskalno dajatev (ali nekaj temu sumljivo podobnega). V nasprotnem primeru postane celotna presoja sorazmernosti, kot sem pojasnil v točkah 113 in 114 teh sklepnih predlogov, krožna: ali sorazmerni ukrep resnično zahteva denarno nadomestilo za odvzem denarja?
123.
Drugič, stroški, povezani z izpolnjevanjem „obveznosti javnih storitev“, morajo biti razumni. Države članice podjetja, ki deluje na določenem trgu, seveda ne morejo pod pretvezo izpolnjevanja „obveznosti javnih storitev“ prisiliti, da se dejansko odpove svojemu premoženju, zgolj zato, ker konkreten pravni okvir člena 106 PDEU in Direktive 2009/72 sam po sebi zahteva nadomestilo v zameno za izpolnjevanje take obveznosti. (
94
)
124.
Drugače povedano, tudi če bi bila vsa podjetja na trgu obravnavana enako in bi za vsa veljala enaka obremenitev, ni mogoče izključiti, da to breme ne bi bilo preprosto preveliko. Mogoče si je zamisliti, da bi le v izjemnih primerih, ko ne bi bilo več „pravičnega ravnotežja“ med splošnim interesom in posamičnim interesom, prišlo do posega v bistvo lastninske pravice, kar bi bilo v nasprotju s členom 17 Listine in členom 1 Protokola št. 1 k Evropski konvenciji o človekovih pravicah. (
95
)
V. Predlog
125.
Sodišču predlagam, naj na prvo vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija), odgovori:
Člen 3(2) Direktive 2009/72/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, ki brez objektivne utemeljitve, ki jasno izhaja iz narave splošnega gospodarskega interesa, ki se želi zadovoljiti, obvezen finančni prispevek, namenjen financiranju sistema, v skladu s katerim se neposredno na računu za električno energijo upravičenih odjemalcev upoštevajo socialne tarife za ceno električne energije, nalaga le nekaterim elektroenergetskim podjetjem, ki opravljajo dejavnosti proizvodnje, distribucije in prodaje.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o skupnih pravilih notranjega trga z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 2003/54/ES (UL 2009, L 211, str. 55).
(
3
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2003 o skupnih pravilih za notranji trg z električno energijo in o razveljavitvi Direktive 96/92/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 12, zvezek 2, str. 211).
(
4
)	V okviru „obveznosti javnih storitev“ iz Direktive 2009/72 se pojem „dobavitelj zadnje instance“ nanaša na družbo, ki jo določi država članica in ki zagotavlja nepretrgano oskrbo odjemalcev energije (vključno z gospodinjstvi kot odjemalci) po „primernih cenah“ (tako imenovane „tarife za skrajne primere“). Glej uvodno izjavo 47 ter člen 3(3) in člen 37(6) Direktive 2009/72.
(
5
)	V skladu s členom 6 Real Decreto 897/2017 (kraljeva uredba‑zakon 897/2017) ta cena vključuje 25‑odstotno znižanje na tržno ceno električne energije v Španiji za „ranljive“ odjemalce oziroma 40‑odstotno znižanje na to ceno za „zelo ranljive“ odjemalce.
(
6
)	STS 1425/2012 z dne 7. februarja 2012 (ECLI:ES:TS:2012:1425).
(
7
)	Podobni odloki obstajajo za naslednja leta, kot na primer Orden IET/2182/2015 (za 2015) in Orden IET/1451/2016 (za 2016).
(
8
)	Sodba z dne 20. aprila 2010 (C‑265/08, EU:C:2010:205).
(
9
)	Sodba z dne 7. septembra 2016 (C‑121/15, EU:C:2016:637).
(
10
)	Družba EDP España poudarja, da se ta praksa odraža med drugim v sodbah 46/2019 z dne 8. aprila 2019 (ECLI:ES:TC:2019:46); 54/2019 z dne 6. maja 2019 (ECLI:ES:TC:2019:54); 58/2019 z dne 6. maja 2019 (ECLI:ES:TC:2019:58); 59/2019 z dne 6. maja 2019 (ECLI:ES:TC:2019:59); 67/2019 z dne 20. maja 2019 (ECLI:ES:TC:2019:67); 71/2019 z dne 20. maja 2019 (ECLI:ES:TC:2019:71), in 81/2019 z dne 17. junija 2019 (ECLI:ES:TC:2019:81).
(
11
)	Sodba z dne 10. decembra 2018, Wightman in drugi (C‑621/18, EU:C:2018:999, točka 27).
(
12
)	Sodba z dne 12. decembra 2019, Slovenské elektrárne (C‑376/18, EU:C:2019:1068, točka 24). Za precej omejene okoliščine, v katerih lahko Sodišče zavrne odločanje o vprašanju za predhodno odločanje, glej na primer sodbo z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny (C‑558/18 in C‑563/18, EU:C:2020:234, točka 44).
(
13
)	Sodba z dne 16. julija 2020, Facebook Ireland in Schrems (C‑311/18, EU:C:2020:559, točka 73 in navedena sodna praksa).
(
14
)	Glej v zvezi s tem sodbe z dne 11. marca 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73, točka 11); z dne 16. decembra 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302, točki 17 in 18), in z dne 26. marca 2020, Miasto Łowicz in Prokurator Generalny (C‑558/18 in C‑563/18, EU:C:2020:234, točka 53).
(
15
)	Sodba z dne 6. oktobra 1982, Cilfit in drugi (283/81, EU:C:1982:335, točke od 16 do 20).
(
16
)	Za ponazoritev drugih različnih sistemov razen španskega glej na primer odločbe ustavnih sodišč v Nemčiji, sklep Bundesverfassungsgericht z dne 9. maja 2018, 2 BvR 37/18; v Češki republiki, sklep Ústavní soud z dne 8. januarja 2009, št. II. ÚS 1009/08; na Hrvaškem, sklep Ustavni sud Republike Hrvatske z dne 13. decembra 2016, št. U-III-2521/2015; na Slovaškem, sodbo Ústavný súd z dne 18. aprila 2012, št. II. ÚS 140/2010; v Sloveniji, sklep Ustavnega sodišča z dne 21. novembra 2013, št. Up‑1056/11, ECLI:SI:USRS:2013:Up.1056.11.
(
17
)	Za primerjalni pregled glej že Solar, N., Vorlagepflichtverletzung mitgliedstaatlicher Gerichte und ihre Sanierung, Neuer Wissenschaftlicher Verlag, Dunaj, 2004. Glej nedavno na primer poročila za posamezne države v Coutron, L. (ur.), L’obligation de renvoi préjudiciel à la Cour de justice: une obligation sanctionnée?, Bruylant, Bruselj, 2014, ali posamezne prispevke v posebni izdaji 2015, German Law Journal 16/6, zlasti Lacchi, C., „Review by Constitutional Courts of the Obligation of National Courts of Last Instance to Refer a Preliminary Question to the Court of Justice of the EU“, str. 1663.
(
18
)	Glej na primer sodbe z dne 16. decembra 2008, Cartesio (C‑210/06, EU:C:2008:723, točki 94 in 95 ter navedena sodna praksa); z dne 5. aprila 2016, PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, točka 32 in navedena sodna praksa), in z dne 4. decembra 2018, The Minister for Justice and Equality in Commissioner of the Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, točke 35, 36 in 49 ter navedena sodna praksa).
(
19
)	Kot je razvidno zlasti iz sodb z dne 5. oktobra 2010, Elčinov (C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 27 in navedena sodna praksa), in z dne 15. januarja 2013, Križan in drugi (C‑416/10, EU:C:2013:8, točka 68 in navedena sodna praksa).
(
20
)	Najprej v sodbi z dne 16. januarja 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3).
(
21
)	Glej podrobneje moje sklepne predloge v zadevi Ministerul Public – Parchetul de pe lângă Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie – Direcţia Naţională Anticorupţie and Others (C‑357/19 in C‑547/19, EU:C:2021:170, točke od 235 do 243).
(
22
)	Glej po analogiji sodbo z dne 21. decembra 2016, Gutiérrez Naranjo in drugi (C‑154/15, C‑307/15 in C‑308/15, EU:C:2016:980, točka 65).
(
23
)	Sodba z dne 22. oktobra 1987, Foto‑Frost (314/85, EU:C:1987:452, točka 15).
(
24
)	V kritičnem smislu glej na primer sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Wiener SI (C‑338/95, EU:C:1997:352), generalnega pravobranilca D. Ruiz‑Jaraboja v zadevi Gaston Schul Douane‑expediteur (C‑461/03, EU:C:2005:415) in generalnega pravobranilca N. Wahla v združenih zadevah X in van Dijk (C‑72/14 in C‑197/14, EU:C:2015:319).
(
25
)	Sodbi z dne 19. januarja 2010, Kücükdeveci (C‑555/07, EU:C:2010:21, točke od 53 do 55), in z dne 5. oktobra 2010, Elčinov (C‑173/09, EU:C:2010:581, točka 28), ter sklep z dne 3. septembra 2020, Vikingo Fővállalkozó (C‑610/19, EU:C:2020:673, točka 75).
(
26
)	Glej že sodbo z dne 9. marca 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, točka 22). Glej tudi nedavno sodbo z dne 4. decembra 2018, The Minister for Justice and Equality in Commissioner of the Garda Síochána (C‑378/17, EU:C:2018:979, točki 36 in 37 ter navedena sodna praksa).
(
27
)	Seveda bi bilo mogoče trditi, da se nacionalno ustavno sodišče ukvarja le z nacionalnim ustavnim pravom. Torej razlaga le nacionalna ustavna pravila in ne razlaga niti „zgolj“ nacionalno pravo niti, a fortiori, „zgolj“ pravo Unije, ki se lahko štejeta za dejstva. Naj se zdi ta zamisel doktrinarno še tako udobna: sodna praksa pogosto dokazuje, kako nevzdržna je ta fikcija. Poleg tega se je v posebnem okviru nadzora nad tem, ali je v konkretni zadevi pred sodiščem, ki odloča na zadnji stopnji, šlo za acte clair ali ne, mogoče le čuditi znanju in spretnosti tistega, ki je zmožen opraviti vsebinski nadzor, ne da bi se sploh poglobil v to vsebino in jo razložil. Kot bi se Schrödingerjeve sanje končno uresničile: biti zmožen nedvoumno reči, ali je mačka (iz sodbe Cilfit) živa ali mrtva, ne da bi bilo treba odpreti škatlo (prava Unije).
(
28
)	Glej po analogiji sodbe z dne 4. novembra 1997, Parfums Christian Dior (C‑337/95, EU:C:1997:517, točke od 24 do 26); z dne 4. junija 2002, Lyckeskog (C‑99/00, EU:C:2002:329, točki 14 in 15), in z dne 15. septembra 2005, Intermodal Transports (C‑495/03, EU:C:2005:552, točka 30).
(
29
)	Sodba z dne 30. aprila 2020 (C‑5/19, EU:C:2020:343, točke 55, 56, 69 in 88).
(
30
)	Sodba z dne 3. aprila 2014, CTP (od C‑516/12 do C‑518/12, EU:C:2014:220, točka 12). Vendar primerjaj s sklepnimi predlogi generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi CTP (C‑516/12, EU:C:2014:63, točke od 36 do 38).
(
31
)	Sodba z dne 28. oktobra 2010, Komisija/Malta (C‑508/08, EU:C:2010:643, točka 6).
(
32
)	Sodba z dne 7. maja 2009, Antrop in drugi (C‑504/07, EU:C:2009:290, točka 9).
(
33
)	Sodba z dne 21. decembra 2011, ENEL (C‑242/10, EU:C:2011:861, točke 51 in 52, 55 in 81).
(
34
)	Vendar glej besedilo pete uvodne izjave kraljeve uredbe‑zakona 9/2013, za katero se zdi, da je v njej element financiranja socialne tarife, najverjetneje obvezni prispevek, opredeljen kot „obveznost javnih storitev“.
(
35
)	Sodba z dne 19. decembra 2019 (C‑523/18, EU:C:2019:1129).
(
36
)	Prav tam.
(
37
)	Prav tam.
(
38
)	Prav tam (točka 22).
(
39
)	Prav tam (točki 28 in 29).
(
40
)	Prav tam (točki 33 in 34).
(
41
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 20. aprila 2010, Federutility in drugi (C‑265/08, EU:C:2010:205, točka 26).
(
42
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 42). Glej tudi točki 45 in 48 te sodbe.
(
43
)	Prav tam (točka 43).
(
44
)	Prav tam (točka 45).
(
45
)	Prav tam (točka 51).
(
46
)	Prav tam (točke od 40 do 45).
(
47
)	Prav tam (točka 54).
(
48
)	Sodba z dne 30. aprila 2020 (C‑5/19, EU:C:2020:343, točke 55, 56 in 88).
(
49
)	Sodbe z dne 7. novembra 2019, UNESA in drugi (od C‑80/18 do C‑83/18, EU:C:2019:934, točka 56); z dne 7. novembra 2019, UNESA in drugi (od C‑105/18 do C‑113/18, EU:C:2019:935, točka 53), in z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 50).
(
50
)	Glej sodbo z dne 18. januarja 2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, točka 29 in navedena sodna praksa).
(
51
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 32).
(
52
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 14. januarja 2016, Komisija/Belgija (C‑163/14, EU:C:2016:4, točka 44).
(
53
)	Glej sodbo z dne 18. januarja 2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C‑189/15, EU:C:2017:17, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
54
)	Prav tam (točka 34).
(
55
)	Prav tam (točka 35 in navedena sodna praksa).
(
56
)	Podobno v sodbi z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
57
)	Glej v zvezi s ciljem Direktive 2009/72, kar se tiče notranjega trga z električno energijo, sodbo z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 47).
(
58
)	Sodba z dne 19. decembra 2019 (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 55).
(
59
)	Sodba z dne 12. decembra 2019, Slovenské elektrárne (C‑376/18, EU:C:2019:1068, točka 34).
(
60
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točki 52 in 53).
(
61
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 54).
(
62
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Hogana v zadevi Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:769, točka 54). Moj poudarek.
(
63
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 48 in navedena sodna praksa).
(
64
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:248, točka 82).
(
65
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 30. aprila 2020, Оvergas Mrezhi in Balgarska gazova asotsiatsia (C‑5/19, EU:C:2020:343, točka 80).
(
66
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 29. septembra 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, točke od 79 do 81 in navedena sodna praksa).
(
67
)	O prenosljivosti takih trditev glej moje sklepne predloge v zadevi Hornbach‑Baumarkt (C‑382/16, EU:C:2017:974).
(
68
)	Sodba z dne 7. septembra 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, točka 55 in navedena sodna praksa).
(
69
)	Sodba z dne 29. septembra 2016, Essent Belgium (C‑492/14, EU:C:2016:732, točka 81 in navedena sodna praksa).
(
70
)	V tem smislu prav tam (točka 97).
(
71
)	Glej sodbo z dne 7. septembra 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, točka 71).
(
72
)	Glej po analogiji sodbo z dne 30. aprila 2020, Оvergas Mrezhi in Balgarska gazova asotsiatsia (C‑5/19, EU:C:2020:343, točka 57 in navedena sodna praksa).
(
73
)	Prav tam (točka 58 in navedena sodna praksa).
(
74
)	Prav tam (točka 60 in navedena sodna praksa).
(
75
)	Sodba z dne 7. septembra 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, točka 53 in navedena sodna praksa).
(
76
)	Glej po analogiji sodbo z dne 7. septembra 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, točka 36).
(
77
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 11. aprila 2019, Repsol Butano in DISA Gas (C‑473/17 in C‑546/17, EU:C:2019:308, točki 55, 56 in 62 ter navedena sodna praksa).
(
78
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 45).
(
79
)	Prav tam (točka 51).
(
80
)	Prav tam (točka 47 in navedena sodna praksa).
(
81
)	Sodba z dne 20. aprila 2010, Federutility in drugi (C‑265/08, EU:C:2010:205, točka 35).
(
82
)	Sodba z dne 20. aprila 2010, Federutility in drugi (C‑265/08, EU:C:2010:205, točka 35). Glej tudi sodbo z dne 11. aprila 2019, Repsol Butano in DISA Gas (C‑473/17 in C‑546/17, EU:C:2019:308, točka 56).
(
83
)	Pri čemer povsem zanemarimo časovni pregled in sorazmernost socialne tarife, kar bi spet zahtevalo zelo drugačno vrsto presoje, ki bi vključevala druge akterje in drugačne preudarke.
(
84
)	Sodba z dne 11. aprila 2019, Repsol Butano in DISA Gas (C‑473/17 in C‑546/17, EU:C:2019:308, točka 59 in navedena sodna praksa).
(
85
)	V skladu s Protokolom (št. 26) o storitvah splošnega pomena, priloženim k Pogodbi EU. Glej v tem smislu sodbo z dne 7. septembra 2016, ANODE (C‑121/15, EU:C:2016:637, točke od 40 do 42).
(
86
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točki 35 in 36). Glej v tem smislu tudi sodbi z dne 20. aprila 2010, Federutility in drugi (C‑265/08, EU:C:2010:205, točki 28 in 29), in z dne 21. decembra 2011, ENEL (C‑242/10, EU:C:2011:861, točka 50).
(
87
)	Sodba z dne 19. decembra 2019, Engie Cartagena (C‑523/18, EU:C:2019:1129, točka 34 in navedena sodna praksa).
(
88
)	Prav tam (točka 48).
(
89
)	Glej točke 44, 48 in 49 teh sklepnih predlogov.
(
90
)	Kot so Zelena knjiga o storitvah splošnega pomena (COM(2003) 270 final); Sporočilo Komisije o uporabi pravil Evropske unije o državni pomoči za nadomestilo, dodeljeno za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena (UL 2012, C 8, str. 4); sporočilo Komisije – Okvir Evropske unije za državno pomoč v obliki nadomestila za javne storitve (2011) (UL 2012, C 8, str. 15), in Sklep Komisije z dne 20. decembra 2011 o uporabi člena 106(2) Pogodbe o delovanju Evropske unije za državno pomoč v obliki nadomestila za javne storitve, dodeljenega nekaterim podjetjem, pooblaščenim za opravljanje storitev splošnega gospodarskega pomena (UL 2012, L 7, str. 3).
(
91
)	Sodbe z dne 12. februarja 2008, BUPA in drugi/Komisija (T‑289/03, EU:T:2008:29, točka 214 in navedena sodna praksa); z dne 7. novembra 2012, CBI/Komisija (T‑137/10, EU:T:2012:584, točka 191); z dne 16. julija 2014, Nemčija/Komisija (T‑295/12, neobjavljena, EU:T:2014:675, točka 87), in z dne 16. julija 2014, Zweckverband Tierkörperbeseitigung/Komisija (T‑309/12, neobjavljena, EU:T:2014:676, točka 148).
(
92
)	Sodba z dne 24. julija 2003, Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415, točka 95).
(
93
)	Glej tudi člen 9(3) Direktive (EU) 2019/944 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. junija 2019 o skupnih pravilih notranjega trga električne energije in spremembi Direktive 2012/27/EU (UL 2019, L 158, str. 125), ki ima skoraj enako besedilo.
(
94
)	Glej člen 6(2) Uredbe Sveta (EGS) št. 1191/69 z dne 26. junija 1969 o ukrepanju držav članic glede obveznosti javne službe v železniškem in cestnem prometu ter prometu po celinskih plovnih poteh (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 19), ki je vseboval tako „pravico“ do nadomestila. Glej sodbo z dne 3. aprila 2014, CTP (od C‑516/12 do C‑518/12, EU:C:2014:220, točka 34).
(
95
)	Glej sodbi ESČP z dne 22. septembra 1994, Hentrich proti Franciji (ECLI:CE:ECHR:1994:0922JUD001361688, točka 49 in navedena sodna praksa), in z dne 19. junija 2006, Hutten‑Czapska proti Poljski (ECLI:CE:ECHR:2006:0619JUD003501497, točka 167 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo ESČP z dne 5. novembra 2002, Pincová in Pinc proti Češki republiki (ECLI:CE:ECHR:2002:1105JUD003654897, točka 53).