62022CJ0646
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 14. novembra 2024 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Varstvo potrošnikov – Direktiva 2005/29/ES – Člen 2(j) ter členi 5, 8 in 9 – Pojem ‚povprečni potrošnik‘ – Nepoštene poslovne prakse podjetij v razmerju do potrošnikov – Pojem ‚agresivna poslovna praksa‘ – Navzkrižna prodaja osebnega posojila in zavarovalnega produkta, ki ni povezan s tem posojilom – Usmerjanje informacij, ki se zagotovijo potrošniku – Pojem ‚framing‘ (uokvirjanje informacij) – Poslovna praksa, pri kateri se potrošniku hkrati predstavita ponudba osebnega posojila in ponudba zavarovalnega produkta, ki ni povezan s tem posojilom – Neobstoj obdobja za razmislek med podpisom pogodbe o posojilu in podpisom pogodbe o zavarovanju – Direktiva (EU) 2016/97 – Člen 24“
V zadevi C‑646/22,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložil Consiglio di Stato (državni svet, Italija) z odločbo z dne 10. oktobra 2022, ki je na Sodišče prispela 13. oktobra 2022, v postopku
Compass Banca SpA
proti
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
ob udeležbi
Metlife Europe Dac,
Metlife Europe Insurance Dac,
Europ Assistance Italia SpA,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi I. Jarukaitis, predsednik četrtega senata v funkciji predsednika petega senata, E. Regan in Z. Csehi (poročevalec), sodnika,
generalni pravobranilec: N. Emiliou,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Compass Banca SpA F. Caronna, D. Gallo, E. A. Raffaelli, M. Siragusa, E. Teti, G. Vercillo in A. Zoppini, avvocati,
–
za Europ Assistance Italia SpA P. Fattori, A. Lirosi in A. Pera, avvocati,
–
za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z A. Collabolletta in P. Gentilijem, avvocati dello Stato,
–
za Evropsko komisijo D. Recchia, N. Ruiz García in H. Tserepa-Lacombe, agenti,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 25. aprila 2024
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 2(j) ter členov 8 in 9 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah) (UL 2005, L 149, str. 22), ter člena 24(3) Direktive (EU) 2016/97 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. januarja 2016 o distribuciji zavarovalnih produktov (UL 2016, L 26, str. 19).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Compass Banca SpA in Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (organ, pristojen za konkurenco in trg, Italija, v nadaljevanju: AGCM) glede odločb tega organa v zvezi s poslovno prakso te družbe.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2005/29
3
V uvodnih izjavah 7, 11, 13, 14, 17, 18 in 21 Direktive 2005/29 je navedeno:
„(7)
Ta direktiva obravnava poslovne prakse, ki so neposredno povezane z vplivanjem na odločitve potrošnikov o poslu v zvezi z izdelki. […]
[…]
(11)
Z visoko stopnjo približanja, doseženo s približevanjem nacionalnih določb na podlagi te direktive, je vzpostavljena visoka skupna raven varstva potrošnikov. Ta direktiva določa enotno splošno prepoved tistih nepoštenih poslovnih praks, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov. Določa tudi pravila glede agresivnih poslovnih praks, ki trenutno niso urejene na ravni Skupnosti.
[…]
(13)
Za dosego ciljev Skupnosti z odstranitvijo ovir na notranjem trgu je treba nadomestiti obstoječe, med državami članicami razlikujoče se splošne klavzule in pravna načela. Enotna skupna splošna prepoved, kakor jo določa ta direktiva, zajema nepoštene poslovne prakse, ki izkrivljajo ekonomsko obnašanje potrošnikov. Da bi se zaupanje potrošnikov okrepilo, je treba splošno prepoved uporabljati tako za nepoštene poslovne prakse, ki se pojavljajo izven pogodbenih razmerij med trgovcem in potrošnikom, kakor tudi ob sklenitvi pogodbe in med njenim izpolnjevanjem. Splošno prepoved sestavljajo pravila o dveh vrstah poslovnih praks, ki veljata za daleč najobičajnejši, to so zavajajoče poslovne prakse in agresivne poslovne prakse.
(14)
Zaželeno je, da zavajajoče poslovne prakse zajemajo prakse, vključno zavajajoče oglaševanje, ki z zavajanjem potrošniku preprečijo, da izbere ob poznavanju vseh pomembnih dejstev in torej učinkovito. […] Pristop popolne uskladitve, sprejet v tej direktivi, ne preprečuje državam članicam, da v nacionalni zakonodaji določijo glavne značilnosti posameznih izdelkov, na primer zbirateljskih predmetov ali električnih naprav, katerih opustitev bi bila bistvena v primeru vabila k nakupu. […]
[…]
(17)
Zaželeno je, da se za zagotovitev večje pravne varnosti opredelijo poslovne prakse, ki veljajo v vseh okoliščinah za nepoštene. Priloga I vsebuje torej izčrpen seznam vseh takšnih praks. To so edine poslovne prakse, ki lahko veljajo za nepoštene, ne da bi bila potrebna ocena posameznih primerov na podlagi določb iz členov 5 do 9. Seznam se lahko spremeni le s pregledom Direktive.
(18)
Pred nepoštenimi poslovnimi praksami je primerno varovati vse potrošnike[.] [V]endar pa je Sodišče od sprejetja Direktive [Sveta z dne 10. septembra 1984 o približevanju zakonov in drugih predpisov držav članic o zavajajočem oglaševanju (84/450/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 1, str. 227)] pri razsojanju o zadevah v zvezi z oglaševanjem menilo, da je potrebno oceniti vpliv na namišljenega tipičnega potrošnika. V skladu z načelom sorazmernosti in z namenom omogočiti dejansko uporabo v njej zajetih varovalnih ukrepov ta direktiva kot merilo postavlja povprečnega potrošnika, ki je razumno obveščen, pozoren in pazljiv in ob upoštevanju družbenih, kulturnih in jezikovnih dejavnikov, v skladu z razlago Sodišča, hkrati pa vsebuje določbe za preprečevanje izkoriščanja potrošnikov, ki imajo značilnosti, zaradi katerih so še posebej dovzetni za nepoštene komercialne prakse. […] Test povprečnega potrošnika ni statističen test. Nacionalna sodišča in organi se bodo morali pri opredelitvi tipične reakcije povprečnega potrošnika v danem primeru zanašati na lastno sposobnost za razsojanje, ob upoštevanju sodne prakse Sodišča.
[…]
(21)
Osebe ali organizacije, ki imajo po nacionalni zakonodaji upravičen interes v zadevi, morajo imeti na voljo pravna sredstva za začetek postopka proti nepoštenim poslovnim praksam, bodisi pred sodiščem ali pri upravnem organu, ki je pristojen za odločanje o pritožbah ali za začetek ustreznega postopka. Medtem ko dokazno breme določa nacionalna zakonodaja, je primerno, da se sodiščem in upravnim organom omogoči, da od trgovcev zahtevajo predložitev dokazov o točnosti njihovih navedb.“
4
Člen 1 te direktive, naslovljen „Namen“, določa:
„Namen te direktive je prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga in doseči visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem zakonov in drugih predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov.“
5
Člen 2 navedene direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, določa:
„V tej direktivi:
[…]
(b)
‚trgovec‘ pomeni vsako fizično ali pravno osebo, ki v s to direktivo zajetih poslovnih praksah deluje za namene v zvezi s svojo trgovsko, poslovno, obrtno dejavnostjo ali svobodno poklicno dejavnostjo, in kogar koli, ki deluje v imenu ali na račun trgovca;
[…]
(d)
‚poslovne prakse podjetji v razmerju do potrošnikov‘ (v nadaljevanju: tudi ‚poslovne prakse‘) pomenijo vsako dejanje, opustitev, ravnanje, razlaga ali tržne komunikacije, vključno z oglaševanjem in trženjem, s strani trgovca, neposredno povezano s promocijo, prodajo ali dobavo izdelka potrošnikom;
(e)
‚bistveno izkrivljati ekonomsko obnašanje potrošnikov‘ pomeni uporabiti poslovno prakso z namenom znatno zmanjšati potrošnikovo sposobnost sprejeti odločitev ob poznavanju vseh pomembnih dejstev in tako povzročiti, da potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel;
[…]
(j)
‚nedopustno vplivanje‘ pomeni izkoriščanje premoči v razmerju do potrošnika z namenom izvajati pritisk, tudi brez uporabe ali brez grožnje uporabe sile, in sicer na način, ki bistveno omejuje potrošnikovo sposobnost sprejeti odločitev ob poznavanju vseh pomembnih dejstev;
(k)
‚odločitev o poslu‘ pomeni vsako odločitev, ne glede na to ali se potrošnik odloči za dejanje ali opustitev dejanja, ki jo sprejme potrošnik v zvezi s tem, ali izdelek kupiti ali ne, kako in pod kakšnimi pogoji, ali zanj plačati v celoti ali deloma, ga obdržati ali z njim nadalje razpolagati, ali v zvezi z izdelkom uveljavljati katero izmed pogodbenih pravic;
[…].“
6
Člen 3 iste direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavkih 4 in 9 določa:
„4.   V primeru nasprotja med določbami te direktive in drugimi pravili Skupnosti, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks, prevladajo slednja in se uporabljajo za te posebne vidike.
[…]
9.   V zvezi s ‚finančnimi storitvami‘, kakor so opredeljene v Direktivi 2002/65/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 o trženju finančnih storitev potrošnikom na daljavo in o spremembi Direktive Sveta 90/619/EGS ter direktiv 97/7/ES in 98/27/ES (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 4, str. 321)], in nepremičninami lahko države članice postavijo zahteve, ki so bolj omejevalne ali strožje, kakor zahteve te direktive na področju, ki ga ta približuje.“
7
Člen 4 Direktive 2005/29, naslovljen „Notranji trg“, določa:
„Države članice ne omejujejo niti svobode opravljanja storitev niti prostega pretoka blaga iz razlogov, ki sodijo na področje, ki ga približuje ta direktiva.“
8
Člen 5 te direktive, naslovljen „Prepoved nepoštenih poslovnih praks“, ki je v poglavju 2 te direktive, naslovljenem „Nepoštene poslovne prakse“, določa:
„1.   Nepoštene poslovne prakse so prepovedane.
2.   Poslovna praksa je nepoštena, če:
(a)
nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti
in
(b)
v zvezi z izdelkom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika, ki ga izdelek doseže ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.
[…]
4.   Zlasti so nepoštene tiste poslovne prakse, ki so:
(a)
zavajajoče, kakor je določeno v členih 6 in 7,
ali
(b)
agresivne, kakor je določeno v členih 8 in 9.
5.   Priloga I vsebuje seznam poslovnih praks, ki se v vseh okoliščinah štejejo za nepoštene. V vseh državah članicah se uporablja isti enotni seznam, ki se lahko spremeni samo s pregledom te direktive.“
9
Oddelek 1, naslovljen „Zavajajoče poslovne prakse“, tega poglavja 2 vsebuje člena 6 in 7 navedene direktive. Ta člen 6, naslovljen „Zavajajoča dejanja“, v odstavku 1(e) določa:
„Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če vsebuje napačne informacije in je torej neresnična, ali če na kakršen koli način, vključno s celotno predstavitvijo, zavaja ali bi utegnila zavajati povprečnega potrošnika, četudi je informacija točna glede enega ali več sledečih elementov, ter v vsakem primeru povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel:
[…]
(e)
glede potrebe po storitvi, […].“
10
Člen 7 iste direktive, naslovljen „Zavajajoče opustitve“, v odstavkih 1 in 2 določa:
„1.   Poslovna praksa se šteje za zavajajočo, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin ter omejitev sredstva komunikacije izpusti bistvene informacije, ki jih glede na kontekst povprečni potrošnik potrebuje za sprejetje odločitve ob poznavanju vseh pomembnih dejstev, in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.
2.   Za zavajajočo opustitev se šteje tudi, če trgovec ob upoštevanju okoliščin, opisanih v odstavku 1, prikriva ali na nejasen, nerazumljiv, dvoumen način ali ob nepravem času navede bistvene informacije iz navedenega odstavka ali ne opredeli komercialnega namena poslovne prakse, če ta ni razviden iz konteksta in če v enem ali drugem primeru to povzroči ali bi utegnilo povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.“
11
V oddelku 2, naslovljenem „Agresivne poslovne prakse“, poglavja 2 Direktive 2005/29 sta člena 8 in 9 te direktive.
12
Člen 8 navedene direktive, naslovljen „Agresivne poslovne prakse“, določa:
„Poslovna praksa se šteje za agresivno, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin z nadlegovanjem, prisilo, vključno z uporabo sile, ali nedopustnim vplivanjem bistveno zmanjša ali bi utegnila bistveno zmanjšati svobodo izbire ali ravnanja povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom ter s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.“
13
Člen 9 navedene direktive, naslovljen „Uporaba nadlegovanja, prisile in nedopustnega vplivanja“, določa:
„Pri določanju, ali poslovna praksa uporablja nadlegovanje, prisilo, vključno z uporabo sile, ali nedopustno vplivanje, se upošteva:
(a)
čas, kraj, naravo ali vztrajnost;
(b)
uporabo grozečega ali žaljivega jezika ali ravnanja;
(c)
izkoriščanje določenega nesrečnega dogodka ali okoliščin s strani trgovca, ki zaradi svoje resnosti zmanjšujejo potrošnikovo sposobnost presoje, česar se trgovec zaveda, z namenom vplivati na potrošnikovo odločitev glede izdelka;
(d)
vsako težavno ali nesorazmerno nepogodbeno oviro, ki jo vsili trgovec za primere, ko želi potrošnik uveljavljati pogodbene pravice, vključno s pravico do razdora pogodbe, izbire drugega izdelka ali drugega trgovca;
(e)
vsako grožnjo s protipravnim ravnanjem.“
14
Člen 11 iste direktive, naslovljen „Izvrševanje“, v odstavku 1, prvi pododstavek, določa:
„Države članice zagotovijo, da so v interesu potrošnikov z namenom uveljavitve skladnosti z določbami te direktive na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam.“
15
V točkah od 24 do 31 Priloge I k Direktivi 2005/29, naslovljeni „Poslovne prakse, ki veljajo v vseh okoliščinah za nepoštene“, so „[a]gresivne poslovne prakse“ naštete in opredeljene takole:
„(24)
Ustvariti vtis, da potrošnik ne more zapustiti poslovnih prostorov, dokler pogodba ni sklenjena.
(25)
Obiskovati potrošnika na domu in ga ne upoštevati, ko prosi, da se odide iz njegovega doma ali da se vanj ne vrača, razen v okoliščinah in v mejah, upravičenih po nacionalnem pravu, ko se izvršuje pogodbene obveznosti.
(26)
Vztrajno in nezaželeno nagovarjanje po telefonu, telefaksu, elektronski pošti ali drugem sredstvu za sporazumevanje na daljavo, razen v okoliščinah in v mejah, upravičenih po nacionalnem pravu, ko se izvršuje pogodbene obveznosti. To ne posega v člen 10 Direktive 97/7/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 1997 o varstvu potrošnikov glede sklepanja pogodb pri prodaji na daljavo (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 3, str. 319)] in [Direktive 95/46/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355) ter Direktive 2002/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. julija 2002 o obdelavi osebnih podatkov in varstvu zasebnosti na področju elektronskih komunikacij (Direktiva o zasebnosti in elektronskih komunikacijah) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 514)].
(27)
Zahtevati, da potrošnik, ki želi vložiti odškodninski zahtevek iz zavarovalne police, predloži dokumente, ki se ne morejo utemeljeno šteti za pomembne pri določanju veljavnosti zahtevka, ali sistematično opuščati odgovarjanje na umestno pošto z namenom potrošnika odvrniti od uveljavljanja njegovih pogodbenih pravic.
(28)
V oglaševanje vključiti neposredno nagovarjanje otrok k nakupu ali k prigovarjanju staršev ali drugih odraslih, da jim kupijo izdelke, ki se oglašajo. Ta določba ne posega v člen 16 Direktive [Sveta] 89/552/EGS [z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 224)].
(29)
Zahtevati takojšnje ali odloženo plačilo za izdelke ali vračilo ali hrambo izdelkov, ki jih je dobavil trgovec, vendar jih potrošnik ni naročil, razen če ni izdelek zamenjava, dobavljena v skladu s členom 7(3) Direktive 97/7/ES (nenaročeno blago ali storitve).
(30)
Potrošnika eksplicitno obvestiti, da ogroža trgovčevo delovno mesto ali preživetje, če ne kupi izdelka ali storitve.
(31)
Ustvariti lažen vtis, da je potrošnik tudi brez nakupa že dobil, bo dobil ali bo na podlagi določenega dejanja dobil nagrado ali drugo ugodnost, čeprav v resnici:
–
nagrada ali druga ugodnost ne obstaja ali
–
dejanje, na podlagi katerega je mogoče zahtevati nagrado ali drugo ugodnost, vključuje plačilo s strani potrošnika ali izpostavljanje potrošnika stroškom.“
Direktiva 2016/97
16
Člen 24 Direktive 2016/97, naslovljen „Navzkrižna prodaja“, v odstavkih 3 in 7 določa:
„3.   Kadar je zavarovalni produkt pomožni produkt v razmerju do blaga ali storitev, ki niso zavarovalni, kot del paketa ali istega sporazuma, distributer zavarovalnih produktov ponudi kupcu možnost nakupa blaga ali storitve ločeno. Ta odstavek se ne uporablja, kadar je zavarovalni produkt pomožni produkt v razmerju do investicijske storitve ali dejavnosti, kot je opredeljena v točki 2 člena 4(1) Direktive 2014/65/EU [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o trgih finančnih instrumentov ter spremembi Direktive 2002/92/ES in Direktive 2011/61/EU (UL 2014, L 173, str. 349)], kreditne pogodbe, kot je opredeljena v točki 3 člena 4 Direktive 2014/17/EU Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 4. februarja 2014 o potrošniških kreditnih pogodbah za stanovanjske nepremičnine in spremembi direktiv 2008/48/ES in 2013/36/EU ter Uredbe (EU) št. 1093/2010 (UL 2014, L 60, str. 34)] ali plačilnega računa, kot je opredeljen v točki 3 člena 2 Direktive 2014/92/EU Evropskega parlamenta in Sveta [z dne 23. julija 2014 o primerljivosti nadomestil, povezanih s plačilnimi računi, zamenjavi plačilnih računov in dostopu do osnovnih plačilnih računov (UL 2014, L 257, str. 214)].
[…]
7.   Države članice lahko ohranijo ali sprejmejo dodatne strožje določbe ali ukrepajo v posameznih primerih, da bi preprečile prodajo zavarovanj skupaj s pomožno storitvijo ali produktom, ki ni zavarovanje, kot del paketa ali istega sporazuma, če lahko dokažejo, da je takšna praksa v škodo potrošnikom.“
Italijansko pravo
Zakonik o varstvu potrošnikov
17
Člen 20 decreto legislativo n. 206, recante codice del consumo a norma dell’articolo 7 della legge di 29 luglio 2003, n. 229 (zakonska uredba št. 206 o zakoniku o varstvu potrošnikov v smislu člena 7 zakona št. 229 z dne 29. julija 2003) z dne 6. septembra 2005 (redni dodatek h GURI št. 235 z dne 8. oktobra 2005, v nadaljevanju: zakonik o varstvu potrošnikov), s katerim je bila prenesena Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, ter popravka v UL 2019, L 214, str. 25, in UL 2023, L 17, str. 100), določa:
„Poslovna praksa je nepoštena, če nasprotuje zahtevam poklicne skrbnosti in v zvezi s produktom bistveno izkrivlja ali bi lahko izkrivljala ekonomsko obnašanje povprečnega potrošnika, ki ga produkt doseže ali je nanj usmerjen, ali obnašanje povprečnega člana skupine, če je poslovna praksa usmerjena na določeno skupino potrošnikov.“
18
Člen 24 tega zakonika, naslovljen „Agresivne poslovne prakse“, s katerim so prenesene zahteve iz člena 8 Direktive 2005/29, določa:
„1.   Poslovna praksa se šteje za agresivno, če v konkretnem primeru ob upoštevanju vseh značilnosti in okoliščin z nadlegovanjem, prisilo, vključno z uporabo sile, ali nedopustnim vplivanjem bistveno zmanjša ali bi utegnila bistveno zmanjšati svobodo izbire ali ravnanja povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom ter s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da ta sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.
[…]“
Zakonska uredba št. 209 z dne 7. septembra 2005
19
Člen 120d decreto legislativo št. 209 – codice delle assicurazioni private (zakonska uredba št. 209 o zakoniku o zasebnem zavarovanju) z dne 7. septembra 2005 (redni dodatek h GURI št. 239 z dne 13. oktobra 2005), naslovljen „Navzkrižna prodaja“, določa:
„1.   Kadar distributer zavarovalnih produktov zavarovalni produkt ponudi skupaj z dopolnilno ali drugo storitvijo, ki ni zavarovanje, kot del paketa ali istega sporazuma, mora sopogodbenika seznaniti z možnostjo nakupa posameznih delov ločeno ter v tem primeru zagotoviti ustrezni opis različnih komponent sporazuma ali paketa, pa tudi ločeno evidenco stroškov in plačil vsake komponente.
2.   V okoliščinah iz odstavka 1 in kadar se tveganje ali zavarovalno kritje, ki izhaja iz sporazuma ali paketa, ponujenega sopogodbeniku, razlikuje od tveganj ali zavarovalnega kritja različnih komponent, obravnavanih ločeno, distributer zavarovalnih produktov ustrezno opiše različne komponente sporazuma ali paketa in navede, kako njihova medsebojna povezanost spreminja tveganje ali zavarovalno kritje.
3.   Kadar je zavarovalni produkt pomožni produkt v razmerju do blaga ali storitev, ki niso zavarovalni, kot del paketa ali istega sporazuma, distributer zavarovalnih produktov ponudi sopogodbeniku možnost nakupa blaga ali storitve ločeno. Ta odstavek se ne uporablja, če je zavarovalni produkt pomožni del storitve ali investicijske dejavnosti v smislu člena 1(5) enotne zakonodaje o dejavnostih finančnega posrednika, pomožni del kreditne pogodbe v smislu člena 120d(1)(c) enotne zakonodaje ali pomožni del plačilnega računa v smislu člena 126i enotne zakonodaje o bančništvu.
4.   V primerih iz odstavkov 1 in 3 distributer zavarovalnih produktov sopogodbeniku sporoči razloge, zakaj se zavarovalni produkt, ki je del celotnega paketa ali istega sporazuma, šteje za primeren za zadovoljitev njegovih zahtev in potreb.
5.   V primerih iz odstavkov 1 in 3 – glede na cilj varstva zavarovanca – lahko [Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni (IVASS) (italijanski organ za nadzor zavarovalniškega sektorja, Italija)] v zvezi z dejavnostjo distribucije zavarovalnih produktov uporabi začasne ukrepe in ukrepe prepovedi, določene v tem zakoniku, vključno s pooblastilom za prepoved prodaje – kot del paketa ali istega sporazuma – zavarovanja s storitvijo ali produktom, ki ni zavarovanje, ne glede na to, ali je to zavarovanje ali drug produkt ali storitev pomožne narave, če ta praksa škoduje potrošnikom. Pristojnosti v zvezi z zavarovalnimi naložbenimi produkti izvajata IVASS in [Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (nacionalna komisija za družbe in borzo, Italija)] v skladu z njunimi pristojnostmi.
6.   Določbe tega člena se ne uporabljajo za distribucijo zavarovalnih produktov, ki nudijo kritje za različne vrste tveganj.
7.   Te določbe ne posegajo v morebitno uporabo določb zakonika o varstvu potrošnikov […].“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
20
Družba Compass Banca s sedežem v Italiji je med januarjem 2015 in julijem 2018 svojim strankam predlagala, naj najamejo različna osebna posojila ter zavarovalne produkte, ki zagotavljajo kritje nekaterih tveganj, ki niso nujno povezani s temi posojili. Iz predložitvene odločbe izhaja, da čeprav sklenitev zavarovanja ni bila pogoj za odobritev osebnega posojila, je bila sklenitev zavarovanja ponujena skupaj s tem posojilom.
21
AGCM je 13. septembra 2018 začel preiskavo, da bi ugotovil, ali je ta poslovna praksa „nepoštena“ v smislu Direktive 2005/29.
22
Družba Compass Banca je med to preiskavo predstavila predlog zavez v zvezi z vrsto posebnih ukrepov, s katerimi naj bi se potrošnikom pojasnilo, da sklenitev zavarovanja, ki ni povezano z osebnim posojilom, ni obvezna. Med temi ukrepi je bila razširitev brezpogojne pravice do odstopa od pogodbe o zavarovanju na vse stranke, ne da bi to vplivalo na njihovo pogodbo o posojilu. Vendar je banka Compass Banca zavrnila predlog AGCM, da se v korist strank določi sedemdnevno obdobje za razmislek med datumom podpisa pogodbe o tem posojilu in datumom podpisa pogodbe o zavarovanju. Menila je, da je ta ukrep nesorazmeren in asimetričen, saj se ni uporabljal za vse konkurente.
23
Družba Compass Banca je 11. marca 2019 vložila nov predlog zavez, s katerimi naj bi po njenem mnenju dosegla podoben učinek kot z uvedbo sedemdnevnega obdobja za razmislek, ki ga je zahteval AGCM, in sicer kot obveznost, da sedem dni po podpisu pogodbe o zavarovanju kontaktira svoje stranke in jih zaprosi, naj potrdijo, ali želijo ohraniti zavarovalno polico, sklenjeno na podlagi te pogodbe, pri čemer je še navedla, da naj bi v obdobju, ki ustreza tem sedmim dnem, krila stroške zavarovalne premije.
24
AGCM je z odločbo z dne 2. aprila 2019, ki je bila potrjena 3. julija 2019, ta predlog zavez zavrnil.
25
AGCM je v odločbi z dne 27. novembra 2019, ki je bila družbi Compass Banca posredovana 23. decembra 2019, navedel, da je ta družba izvajala „agresivno“ in zato „nepošteno“ poslovno prakso v smislu Direktive 2005/29, ki zajema „vsiljeno združevanje pogodb o osebnem posojilu z zavarovalnimi produkti, ki niso povezani s posojilom, in sicer ob sklenitvi teh pogodb“. AGCM je prepovedal nadaljnjo uporabo te prakse in družbi Compass Banca naložil globo v znesku 4.700.000 EUR.
26
Družba Compass Banca je nato zoper odločbe AGCM, navedene v točkah 24 in 25 te sodbe, vložila tožbo pri Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija), ki je s sodbo št. 9516 iz leta 2021 to tožbo zavrnilo.
27
Družba Compass Banca je zoper navedeno sodbo vložila pritožbo pri Consiglio di Stato (državni svet, Italija), ki je predložitveno sodišče.
28
Družba Compass Banca trdi, da je AGCM njeno poslovno prakso štel za „agresivno“ in zato za „nepošteno“ v smislu Direktive 2005/29 zgolj z obrazložitvijo, da je zajemala navzkrižno prodajo osebnih posojil in zavarovalnih polic, pri čemer ni predložil konkretnih dokazov o tej „agresivnosti“ glede na posebnosti te prakse ali okoliščine zadeve. Družba Compass Banca iz tega sklepa, da je AGCM neupravičeno in nesprejemljivo obrnil dokazno breme, s tem da je od nje zahteval, da dokaže, da njena poslovna praksa dejansko ni „agresivna“ v smislu te direktive.
29
AGCM trdi, da je družba Compass Banca z navzkrižno prodajo osebnih posojil in zavarovalnih produktov znatno vplivala na svobodo izbire svojih strank in jo omejila. Ugotavlja, da družba Compass Banca svojim strankam zlasti ni predložila informacij o tem, da je zavarovalni produkt neobvezen, in še navaja, da takšno ravnanje ne bi štelo za „agresivno“, če bi bilo zadevnim strankam omogočeno sedemdnevno obdobje za razmislek med datumom podpisa pogodbe o osebnem posojilu in datumom podpisa pogodbe o zavarovalnem produktu.
30
Predložitveno sodišče se najprej sprašuje, ali pojem „povprečni potrošnik“ v smislu Direktive 2005/29 daje dovolj velik pomen teoriji „omejene racionalnosti“, zaradi katere je nujno večje varstvo potrošnikov. V skladu s to teorijo osebe pogosto delujejo brez vseh potrebnih informacij. Ker naj bi bili potrošniki med drugim podvrženi pristranskosti, ki jo kognitivne znanosti imenujejo „uokvirjanje“ (framing), bi potrošniki lahko spremenili svoje preference glede na način predstavitve pogodbenih ponudb, ki so jim ponujene, in posledično sprejemali odločitve, ki so neracionalne v primerjavi s tistimi, ki bi jih sprejela običajno obveščena ter razumno pozorna in pazljiva oseba.
31
Dalje, sprašuje se, ali je treba prakso iz postopka v glavni stvari šteti za „agresivno“ poslovno prakso in s tem za „nepošteno“ poslovno prakso v smislu Direktive 2005/29, ker naj bi bile tržne ponudbe potrošnikom za posojilno pogodbo in zavarovalni produkt prek „uokvirjanja“ (framing) predstavljene na način, da se jih prepriča, da je odobritev osebnega posojila pogojena s sklenitvijo zavarovanja.
32
Nazadnje, predložitveno sodišče se sprašuje, ali člen 24(3) Direktive 2016/97 v zvezi s prodajo zavarovalnih produktov, ki se združuje s prodajo drugih produktov, nasprotuje temu, da AGCM prepove poslovno prakso, kakršna je ta, ki jo uporablja družba Compass Banca.
33
V teh okoliščinah je Consiglio di Stato (državni svet) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.
Ali je treba pojem povprečnega potrošnika iz Direktive [2005/29], ki se razume kot potrošnik, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in pazljiv – zaradi svoje prožnosti in nejasnosti – oblikovati na podlagi najboljših znanstvenih spoznanj in izkušenj ter se posledično ne nanaša samo na klasični koncept ‚homo economicus‘, temveč tudi na ugotovitve [teorije] omejene racionalnosti, ki [je] pokazal[a], da ljudje pogosto ravnajo tako, da zmanjšajo količino potrebnih informacij in sprejemajo ‚nerazumne‘ odločitve v primerjavi s tistimi, ki bi jih sprejela hipotetično pozorna in pazljiva oseba, kar pomeni večjo potrebo po zaščiti potrošnikov v primeru – ki je v sodobni tržni dinamiki vse pogostejši – nevarnosti kognitivnega pogojevanja?
2.
Ali je mogoče poslovno prakso šteti za agresivno samo po sebi, če se zaradi uokvirjanja informacij (framing) izbira lahko zdi obvezna in brez alternative, ob upoštevanju člena 6(1) Direktive 2005/29, ki za zavajajočo šteje poslovno prakso, ki na kakršen koli način zavaja ali bi lahko zavajala povprečnega potrošnika, ‚celo ko je predstavljena v celoti‘?
3.
Ali Direktiva 2005/29 upravičuje, da se nacionalnemu organu, pristojnemu za konkurenco (ko se ugotovi nevarnost psihološkega pogojevanja, ki je povezano: [prvič,] s potrebo, ki jo običajno ima oseba, ki prosi za posojilo, [drugič,] s kompleksnostjo pogodb, predloženih potrošniku v podpis, [tretjič,] s hkratno predstavitvijo navzkrižnih ponudb, in [četrtič,] s kratkostjo obdobja za sprejem ponudbe), da določi izjemo od načela možnosti združevanja prodaje zavarovalnih produktov in prodaje nepovezanih finančnih produktov z določitvijo sedemdnevnega obdobja za razmislek med podpisom dveh pogodb?
4.
Ali Direktiva [2016/97], zlasti njen člen 24(3), nasprotuje temu, da AGCM sprejme odločbo na podlagi členov 2(d) in (j), 4, 8 in 9 Direktive 2005/29 in nacionalne zakonodaje o prenosu, ki je bil sprejet po zavrnitvi s strani družbe za investicijske storitve, da se v primeru navzkrižne prodaje finančnega produkta in zavarovalnega produkta, ki ni povezan s prvim – in ob obstoju nevarnosti pogojevanja potrošnika, povezane z okoliščinami konkretnega primera, kar je mogoče sklepati tudi iz zapletenosti dokumentacije, ki jo je treba pregledati – potrošniku odobri sedemdnevno obdobje za razmislek med oblikovanjem navzkrižne ponudbe in podpisom zavarovalne pogodbe?
5.
Ali bi, če bi se lahko zgolj združevanje dveh finančnih in zavarovalnih produktov štelo za agresivno prakso, to lahko pomenilo nedopusten regulativni akt in trgovcu (in ne AGCM, kot bi moralo biti) ne bi naložilo obveznosti (ki jo je težko izpolniti) dokazovanja, da ne gre za agresivno prakso, ki krši Direktivo [2005/29] (zlasti ker navedena direktiva državam članicam ne dovoljuje sprejetja strožjih ukrepov od tistih, opredeljenih v direktivi, niti zaradi zagotavljanja višje ravni varstva potrošnikov), ali pa takšno obrnjeno dokazno breme ne obstaja, če na podlagi objektivnih elementov obstaja dejanska nevarnost, da bi potrošnika, ki potrebuje posojilo, pogojevali s kompleksno paketno ponudbo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Dopustnost
34
Družba Compass Banca dvomi o dopustnosti prvega vprašanja, ker je v tem vprašanju pojem „povprečni potrošnik“ opredeljen drugače v primerjavi z opredelitvijo, ki se običajno uporablja, saj upošteva tveganje kognitivnega vpliva na potrošnike, zaradi česar naj bi bilo vprašanje hipotetično. Glede na to, da so bile odločbe, ki se izpodbijajo v postopku v glavni stvari, sprejete na podlagi nacionalnih določb, s katerimi je bil prenesen člen 8 Direktive 2005/29, in ne člen 6 te direktive, naj namreč upoštevanje takega tveganja ne bi bilo upoštevno.
35
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločbo, ki bo izdana, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi potrebo po predhodni odločbi, da bi lahko izdalo sodbo, in tudi upoštevnost vprašanj, ki jih postavi Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se postavljena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločati (sodba z dne 7. februarja 2023, Confédération paysanne in drugi (Naključna in vitro mutageneza), C‑688/21, EU:C:2023:75, točka 32).
36
Sodišče lahko zavrne odločanje o vprašanju nacionalnega sodišča za predhodno odločanje samo, če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo dejanskih in pravnih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na zastavljena vprašanja dalo koristne odgovore (sodba z dne 7. februarja 2023, Confédération paysanne in drugi (Naključna in vitro mutageneza), C‑688/21, EU:C:2023:75, točka 33).
37
V obravnavani zadevi predložitveno sodišče s prvim vprašanjem prosi Sodišče za razlago pojma „povprečni potrošnik“, da bi ugotovilo, ali je treba poslovno prakso, imenovano „uokvirjanje“ (framing) – ki sestoji iz hkratne predstavitve ponudbe za osebno posojilo in ponudbe za zavarovalni produkt, ki ni povezan s tem posojilom, ne da bi bilo potrošniku omogočeno obdobje za razmislek med datumoma podpisa pogodb, povezanih s temi ponudbami, ki bi zaradi pristranskosti uokvirjanja pri povprečnem potrošniku verjetno ustvarilo vtis, da mora nujno sprejeti ti dve ponudbi (v nadaljevanju: poslovna praksa „uokvirjanja“) – šteti za agresivno poslovno prakso, zlasti v smislu členov 8 in 9 Direktive 2005/29, in torej za nepošteno poslovno prakso v smislu člena 5 te direktive.
38
Člen 8 navedene direktive pa se za namene ugotavljanja, ali je poslovna praksa „agresivna“ v smislu navedene direktive, izrecno sklicuje na pojem „povprečni potrošnik“.
39
Zato ni očitno razvidno, da zaprošena razlaga prava Unije nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari ali da je problem, ki ga je izpostavilo predložitveno sodišče, hipotetičen. Poleg tega ima Sodišče na voljo vse dejanske in pravne elemente, potrebne za koristen odgovor na prvo vprašanje.
40
Iz tega sledi, da je prvo vprašanje dopustno.
Utemeljenost
41
Najprej je treba opozoriti, da mora Sodišče glede na ustaljeno sodno prakso v okviru postopka sodelovanja med nacionalnimi sodišči in Sodiščem, določenega v členu 267 PDEU, nacionalnemu sodišču podati koristen odgovor, ki temu sodišču omogoča odločitev v sporu, o katerem odloča. Pri tem mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanje, ki mu je predloženo (sodba z dne 8. septembra 2022, IRnova, C‑122/21, EU:C:2018:648, točka 22).
42
V obravnavani zadevi je iz odločbe predložitvenega sodišča razvidno, da je navedeno sodišče s prvim vprašanjem želelo izvedeti, ali se je treba pri razlagi pojma „povprečni potrošnik“ v smislu Direktive 2005/29, zlasti v smislu člena 8, sklicevati ne le na „homo economicus“, torej v bistvu na gospodarski subjekt, ki je pri svojem odločanju popolnoma racionalen, ampak tudi na najnovejše študije o teoriji „omejene racionalnosti“, v skladu s katero se potrošnikova sposobnost odločanja „sooča z omejitvami, ki jih kognitivni sposobnosti povzročajo številni prejeti dražljaji, sposobnost ohranjanja pozornosti skozi čas in sposobnost ohranjanja vseh prejetih informacij v spominu“.
43
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da je treba pojem „povprečni potrošnik“ v smislu te direktive opredeliti ne le glede na potrošnika, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in pazljiv, temveč tudi ob upoštevanju tega, da je posameznikova sposobnost odločanja zmanjšana zaradi omejitev, kot so kognitivni predsodki.
44
Najprej je treba opozoriti, da je pojem „povprečni potrošnik“ v členu 5(2) Direktive 2005/29 uporabljen zato, da se ugotovi, ali ima poslovna praksa, ki je v nasprotju z zahtevami poklicne skrbnosti, zadosten učinek za utemeljitev njene prepovedi kot nepoštene poslovne prakse, ali pa je treba šteti, da se tako prakso – ker lahko zavede le zelo lahkovernega in naivnega potrošnika – izvzame iz take prepovedi.
45
Ta isti pojem se nato ponovi v členih od 6 do 8 te direktive, ki – kot izhaja iz člena 5(4) navedene direktive – določajo, kako se merili iz člena 5(2) navedene direktive za opredelitev prakse kot nepoštene uporabljata za nekatere posebne oblike nepoštenih poslovnih praks.
46
Glede razlage tega pojma pa je iz uvodne izjave 18 iste direktive razvidno, da čeprav je treba vse potrošnike varovati pred nepoštenimi poslovnimi praksami, je Sodišče v zadevah v zvezi z oglaševanjem po prenosu Direktive 84/450 razsodilo, da je treba preučiti učinke poslovnih praks „na fiktivnega tipičnega potrošnika“.
47
Iz navedene uvodne izjave je prav tako razvidno, da Direktiva 2005/29 – v skladu z načelom sorazmernosti in z namenom omogočiti dejansko uporabo v njej zajetih varovalnih ukrepov – kot merilo postavlja povprečnega potrošnika, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in pazljiv, ob upoštevanju družbenih, kulturnih in jezikovnih dejavnikov.
48
Iz tega sledi, kot je Sodišče razsodilo v kontekstu Direktive 93/13, da je to sklicevanje na povprečnega potrošnika objektivno merilo in da je pojem „povprečni potrošnik“ neodvisen od konkretnih znanj, ki jih lahko ima zadevna oseba, ali od informacij, s katerimi dejansko razpolaga. Poleg tega, tega objektivnega merila ne izpolnjujeta niti potrošnik, ki je manj pazljiv od povprečnega potrošnika, niti potrošnik, ki je bolj pazljiv od povprečnega potrošnika (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2023, mBank (Poljska evidenca nedovoljenih pogodbenih pogojev), C‑139/22, EU:C:2023:692, točke 60, 61 in 66).
49
Ob tem je treba opozoriti, da je namen Direktive 2005/29 zagotoviti visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov (sodba z dne 19. decembra 2013, Trento Sviluppo in Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, točka 31). Ta cilj potrjujejo uvodne izjave 7, 11, 13 in 14 te direktive, v skladu s katerimi so prepovedane poslovne prakse, ki so neposredno namenjene vplivanju na poslovne odločitve potrošnikov in ki izkrivljajo njihovo ekonomsko ravnanje ali jim onemogočajo, da bi se odločili na podlagi informacij in torej učinkovito.
50
Poleg tega, čeprav je v uvodni izjavi 18 te direktive natančno opredeljen pojem „povprečni potrošnik“, je iz te uvodne izjave razvidno tudi, da navedeni pojem ni statičen ter da se morajo nacionalna sodišča in nacionalni organi za opredelitev tipične reakcije povprečnega potrošnika v danem primeru opreti na lastno sposobnost za razsojanje ob upoštevanju sodne prakse Sodišča.
51
Zato, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 40 sklepnih predlogov, opredelitev odziva povprečnega potrošnika na določeno poslovno prakso ni mišljena zgolj kot teoretična vaja. Upoštevati je treba tudi realnejše preudarke, če so skladni z navedenimi opredelitvami v zvezi s tem pojmom iz uvodne izjave 18 Direktive 2005/29.
52
Vsekakor je v skladu z navedeno uvodno izjavo povprečen potrošnik oseba, ki je po eni strani običajno obveščena in po drugi strani razumno pozorna in pazljiva. Vendar glede na to, da mora v skladu s členom 7 Direktive 2005/29 trgovec potrošnikom zagotoviti bistvene informacije, ki jih ti glede na kontekst potrebujejo za svojo odločitev, je treba to „običajno obveščenost“ povprečnega potrošnika razumeti tako, da se nanaša na informacije, za katere se lahko razumno domneva, da jih pozna vsak potrošnik, ob upoštevanju ustreznih družbenih, kulturnih in jezikovnih dejavnikov, in ne na informacije, ki so značilne za zadevno transakcijo. Zato navedena lastnost ne izključuje možnosti, da lahko poslovna praksa bistveno izkrivi ekonomsko ravnanje tega fiktivnega potrošnika, če ta nima informacij.
53
Prav tako dejstvo, da je treba pojem „povprečni potrošnik“ razumeti, kot da se nanaša na „razumno pozornega in pazljivega“ potrošnika, ne izključuje, da se upoštevajo kognitivni predsodki, katerim je izpostavljen povprečni potrošnik, če se ugotovi, da lahko taki predsodki vplivajo na osebo, ki je običajno obveščena ter razumno pozorna in pazljiva, in sicer v taki meri, da bi se njeno ravnanje bistveno spremenilo.
54
Sodišče je tudi že poudarilo, da je povprečen potrošnik lahko zaveden in da posledično lahko svoje poslovne odločitve opravi ob nepoznavanju dejstev in neučinkovito (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Trento Sviluppo in Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, točki 34 in 38).
55
Poleg tega je Sodišče na področju prava znamk Evropske unije razsodilo, da je treba upoštevati dejstvo, da se lahko stopnja pozornosti povprečnega potrošnika spreminja glede na kategorijo zadevnih proizvodov ali storitev (glej v tem smislu sodbo z dne 22. junija 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, točki 25 in 26).
56
Prav tako je že imelo priložnost ugotoviti, da je bilo lahko povprečnemu potrošniku sugerirano napačno razumevanje informacij (glej v tem smislu sodbo z dne 26. oktobra 2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, točki 40 in 41) in da je malo verjetno, da bo povprečen potrošnik na nekaterih področjih imel tehnično znanje, da bi razumel vse elemente katere koli ponudbe, da bi se lahko odločil popolnoma racionalno (glej sodbo z dne 13. septembra 2018, Wind Tre in Vodafone Italia, C‑54/17 in C‑55/17, EU:C:2018:710, točke od 50 do 52).
57
Ob tem pa, čeprav lahko na zmožnost odločanja potrošnika vpliva skupek omejitev, kot so kognitivni predsodki, to še ne pomeni, da je treba nujno šteti, da bi vsako tveganje pojava kognitivnega predsodka v primeru poslovne prakse nujno bistveno spremenilo ravnanje tega fiktivnega potrošnika. Poleg tega mora biti ustrezno dokazano, da v posebnih okoliščinah konkretnega primera takšna praksa lahko vpliva na privolitev osebe, ki je običajno obveščena ter razumno pozorna in pazljiva, in sicer v taki meri, da bi se njeno ravnanje bistveno spremenilo.
58
Nacionalna sodišča morajo namreč vsekakor opredeliti tipično reakcijo povprečnega potrošnika v danem položaju (glej v tem smislu sodbo z dne 26. oktobra 2016, Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, točka 39).
59
Glede na vse navedene razloge je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da je treba pojem „povprečni potrošnik“ v smislu te direktive opredeliti s sklicevanjem na potrošnika, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in pazljiv. Vendar taka opredelitev ne izključuje dejstva, da lahko na sposobnost odločanja posameznika vplivajo omejitve, kot so kognitivni predsodki.
Drugo vprašanje
60
Najprej je treba poudariti, da želi predložitveno sodišče, kot je razvidno iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, z drugim vprašanjem izvedeti, ali je mogoče poslovno prakso „uokvirjanja“ šteti za „agresivno“ v vseh okoliščinah v smislu Direktive 2005/29 in ali je torej že samo zaradi tega v nasprotju s to direktivo. Vendar se predložitveno sodišče v tem drugem vprašanju sklicuje tudi na pojem „zavajajoče“ poslovne prakse. Kot izhaja iz člena 5(2) te direktive, pa agresivne in zavajajoče poslovne prakse tvorijo dve kategoriji nepoštenih poslovnih praks. Poleg tega je pojem poslovne prakse, ki v vseh okoliščinah šteje za nepošteno, vključen v člen 5(5) navedene direktive.
61
Zato je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča, navedeno v točki 41 te sodbe, ugotoviti, da predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 2(j), člen 5(2) in (5) ter člena 8 in 9 Direktive 2005/29 razlagati tako, da poslovna praksa, pri kateri se potrošniku hkrati predstavi ponudba za osebno posojilo in ponudba za zavarovalni produkt, ki ni povezan s tem posojilom, pomeni agresivno poslovno prakso v vseh okoliščinah oziroma vsaj poslovno prakso, ki šteje za nepošteno v vseh okoliščinah v smislu te direktive.
62
Na prvem mestu, treba je opozoriti, da ima poglavje 2 Direktive 2005/29, naslovljeno „Nepoštene poslovne prakse“, dva oddelka, in sicer oddelek 1, ki se nanaša na zavajajoče poslovne prakse, in oddelek 2, ki se nanaša na agresivne poslovne prakse.
63
Člen 5 iz poglavja 2 navedene direktive v odstavku 1 prepoveduje nepoštene poslovne prakse, v odstavku 2 pa določa merila, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali je poslovna praksa nepoštena.
64
Člen 5 v odstavku 4 določa, da so nepoštene zlasti tiste poslovne prakse, ki so „zavajajoče“ v smislu členov 6 in 7 Direktive 2005/29, in tiste, ki so „agresivne“ v smislu členov 8 in 9 te direktive.
65
V odstavku 5 navedenega člena 5 je tudi določeno, da Priloga I k Direktivi 2005/29 vsebuje seznam poslovnih praks, ki se štejejo za nepoštene v vseh okoliščinah, in da se ta seznam, ki se uporablja v vseh državah članicah, lahko spremeni samo s spremembo te direktive.
66
V zvezi s tem je v uvodni izjavi 17 Direktive 2005/29 navedeno, da se za zagotovitev večje pravne varnosti samo prakse, naštete v tej prilogi, štejejo za nepoštene v vseh okoliščinah, ne da bi bila v posameznih primerih potrebna ocena na podlagi določb iz členov od 5 do 9 navedene direktive.
67
Ker je v Prilogi I k Direktivi 2005/29 naveden popoln in izčrpen seznam poslovnih praks, ki štejejo za nepoštene v vseh okoliščinah, se lahko poslovno prakso „uokvirjanja“ iz postopka v glavni stvari opredeli kot agresivna poslovna praksa v vseh okoliščinah ali celo splošneje kot poslovna praksa, ki se v vseh okoliščinah šteje za nepošteno v smislu te direktive, zgolj pod pogojem, da ustreza enemu od položajev, naštetih v tej prilogi.
68
Že zgolj iz besedila navedene priloge pa je mogoče ugotoviti, da ni takšnega ustrezanja, ki se ga poleg tega ni zatrjevalo v postopku v glavni stvari.
69
Zato je treba ugotoviti, da poslovna praksa, kakršna je poslovna praksa „uokvirjanja“ iz postopka v glavni stvari, pri kateri se potrošniku hkrati predstavi ponudba za osebno posojilo in ponudba za zavarovalni produkt, ki ni povezan s tem posojilom, ni praksa, ki bi jo bilo mogoče opredeliti kot agresivna poslovna praksa v vseh okoliščinah ali celo kot poslovna praksa, ki se v vseh okoliščinah šteje za nepošteno v smislu navedene direktive.
70
Ob navedenem, glede na to, da ob upoštevanju elementov iz spisa, ki je bil posredovan Sodišču, ni mogoče izključiti, da je AGCM prakso iz postopka v glavni stvari opredelil kot „agresivno“ na podlagi podrobne analize zadevne poslovne prakse ob upoštevanju okoliščin zadeve, je treba na drugem mestu in da bi se koristno odgovorilo predložitvenemu sodišču, preučiti vprašanje, ali je poslovna praksa „uokvirjanja“ lahko agresivna poslovna praksa v smislu Direktive 2005/29 zgolj zaradi tega, ker potrošniku hkrati predstavi ponudbo za prodajo osebnega posojila in ponudbo za zavarovalni produkt, ki ni povezan s tem posojilom, ne da bi bilo pri tem potrošniku omogočeno obdobje za razmislek med podpisoma pogodb, povezanih s tema ponudbama, in to čeprav bi ta praksa pri povprečnem potrošniku lahko povzročila pristranskost uokvirjanja in pri tem potrošniku ustvarila vtis, da mora za pridobitev osebnega posojila nujno skleniti zavarovanje.
71
Iz člena 8 Direktive 2005/29 izhaja, da se poslovna praksa šteje za agresivno, če bistveno spremeni ali bi lahko bistveno spremenila – zaradi nadlegovanja, prisile, vključno z uporabo fizične sile ali nedopustnega vplivanja – svobodo izbire oziroma ravnanje povprečnega potrošnika v zvezi z izdelkom in s tem povzroči ali bi utegnila povzročiti, da povprečni potrošnik sprejme odločitev o poslu, ki je drugače ne bi sprejel.
72
Ker pa pojma „nadlegovanje“ in „prisila“ v smislu tega člena 8 nista opredeljena, se je treba za njuno opredelitev sklicevati na običajni pomen, ki ga imata ta izraza v vsakdanjem jeziku in ki izključuje možnost, da bi poslovna praksa lahko povzročila obliko nadlegovanja ali prisile zgolj s tem, ker naj bi imela značilnosti poslovne prakse uokvirjanja.
73
Glede možnosti, da bi takšna poslovna praksa lahko povzročila „nedopustno vplivanje“ v smislu navedenega člena 8, je treba opozoriti, da zadnjenavedeni pojem, ki je opredeljen v členu 2(j) Direktive 2005/29, zajema uporabo položaja premoči v razmerju do potrošnika z namenom izvajati pritisk, tudi brez uporabe ali brez grožnje uporabe sile, in sicer na način, ki bistveno omejuje potrošnikovo sposobnost sprejeti odločitev ob poznavanju vseh pomembnih dejstev. Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, nedopustno vplivanje ne pomeni nujno nezakonitega vplivanja, temveč vplivanje, pri katerem gre – ne da bi bila zaradi tega vprašljiva njegova zakonitost – za aktivno, z ustvarjanjem pritiska, prisilno vplivanje na voljo potrošnika (sodba z dne 12. junija 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, točka 33).
74
To, da trgovec uporablja model sklepanja oziroma spreminjanja pogodb, je torej mogoče opredeliti kot „agresivna poslovna praksa“ zaradi nedopustnega vplivanja z uporabo nepoštenih ravnanj, ki povzročajo takšen pritisk na potrošnika, da bistveno zmanjša njegovo svobodo izbire, kot so ravnanja, ki so za tega potrošnika neprijetna ali otežujejo njegov razmislek (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, točka 47).
75
Praksa, da se potrošniku hkrati predstavita ponudba za osebno posojilo in ponudba za zavarovalni produkt, ki ni povezan s tem posojilom, ne da bi se mu pustilo obdobje za razmislek med podpisom pogodb v zvezi s tema ponudbama, pa sama po sebi ne pomeni, da gre za dejanja pritiska, čeprav bi lahko ta praksa ustvarila pristranskost uokvirjanja. Zato takšna praksa sama po sebi ne more biti „nedopustno vplivanje“ v smislu člena 8 Direktive 2005/29.
76
Ob tem je treba opozoriti, da v Direktivi 2005/29 med nepoštenimi poslovnimi praksami niso navedene zgolj agresivne poslovne prakse, ampak tudi zavajajoče poslovne prakse, ki so v členu 6(1)(e) te direktive opredeljene tako, da vključujejo poslovne prakse, ki kakor koli zavajajo ali bi utegnile zavajati povprečnega potrošnika med drugim glede nujnosti storitve in zaradi katerih povprečni potrošnik sprejme ali bi lahko sprejel odločitev o poslu, ki je sicer ne bi sprejel.
77
V zadevi v glavni stvari bi bilo torej takšno prakso mogoče opredeliti kot agresivna v smislu člena 8 Direktive 2005/29 le, če trgovec pri zadevni praksi ne le, da potrošniku ni omogočil obdobja za premislek med podpisom pogodbe o posojilu in podpisom pogodbe o zavarovanju, temveč je poleg tega uporabil še nadlegovanje, prisilo ali nedopustno vplivanje. Nasprotno pa bo navedeno prakso – tudi če ni nadlegovanja, prisile ali nedopustnega vplivanja – mogoče opredeliti kot „zavajajoča poslovna praksa“ in zato kot „nepoštena poslovna praksa“, če izpolnjuje pogoje za uporabo tega pojma, opredeljene v členih 6 in 7 te direktive.
78
V zvezi s tem je treba opozoriti, da iz sodne prakse izhaja, da je bistveno, da se potrošniku še pred sklenitvijo pogodbe zagotovijo jasne in ustrezne informacije (glej v tem smislu sodbo z dne 12. junija 2019, Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, točka 34 ter navedena sodna praksa).
79
Ta sočasna predstavitev dveh ponudb različnih storitev, čeprav ti ponudbi nista pravno povezani, pa lahko terja, da se potrošniku zagotovijo dodatne informacije, ravno zato, da ne bi bil zaveden v zmoto glede neobstoja povezave med navedenima ponudbama.
80
V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da bi potrošnik lahko zaradi hkratne predstavitve dveh ponudb iz postopka v glavni stvari mislil, da posojila ni mogoče pridobiti brez sklenitve zavarovalnega produkta iz postopka v glavni stvari, zlasti ker so bila s to zavarovalno polico zajeta nekatera tveganja v zvezi s posojilom, kot je med drugim poslabšanje zdravstvenega stanja, ki lahko ovira spoštovanje pogodbenih obveznosti v zvezi s posojilom.
81
Poleg tega se predložitveno sodišče v tretjem vprašanju sklicuje na potrebo, ki jo običajno ima oseba, ki prosi za posojilo, na kompleksnost pogodb, predloženih potrošniku v podpis, na hkratno predložitev združenih ponudb in na kratkost obdobja, določenega za sprejem zadevne ponudbe.
82
Vendar je iz predložitvene odločbe razvidno tudi, da družba Compass Banca trdi, da je zadevne potrošnike ustrezno obvestila o tem, da zavarovalni produkt iz postopka v glavni stvari ni povezan z osebnim posojilom, in da je tem potrošnikom predložila ustrezne dokumente, tudi v fazi pred sklenitvijo pogodbe.
83
Nazadnje, predložitveno sodišče mora preveriti, ali je poslovna praksa iz postopka v glavni stvari lahko „nepoštena poslovna praksa“, zlasti ali jo je mogoče opredeliti kot „zavajajoča poslovna praksa“ v smislu členov 6 in 7 Direktive 2005/29 ali kot „agresivna poslovna praksa“ v smislu členov 8 in 9 te direktive.
84
Glede na vse zgornje razloge je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 2(j), člen 5(2) in (5) ter člena 8 in 9 Direktive 2005/29 razlagati tako, da poslovna praksa, pri kateri se potrošniku hkrati predstavi ponudba za osebno posojilo in ponudba za zavarovalni produkt, ki ni povezan s tem posojilom, v smislu te direktive ni ne agresivna poslovna praksa v vseh okoliščinah, niti poslovna praksa, ki se v vseh okoliščinah šteje za nepošteno.
Tretje vprašanje
85
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnemu ukrepu, s katerim se nacionalnemu organu omogoča, da po tem, ko ugotovi „agresivno“ naravo ali, splošneje, „nepošteno“ naravo poslovne prakse danega trgovca, temu trgovcu naloži, da navedenemu potrošniku omogoči razumno obdobje za razmislek med datumoma podpisa pogodbe o zavarovanju in podpisa pogodbe o posojilu.
86
V zvezi s tem je treba poudariti, da je v skladu s členom 1 Direktive 2005/29 cilj te direktive prispevati k pravilnemu delovanju notranjega trga in doseči visoko raven varstva potrošnikov s približevanjem zakonov in drugih predpisov držav članic o nepoštenih poslovnih praksah, ki škodijo ekonomskim interesom potrošnikov.
87
Kot je razvidno iz uvodne izjave 14 Direktive 2005/29, ker ima to približevanje obliko popolne harmonizacije teh določb držav članic, je treba ugotoviti, da navedena direktiva tem istim državam članicam prepoveduje, da bi ohranile ali sprejele ukrepe, ki spadajo na to harmonizirano področje in ki jih Direktiva 2005/29 ne bi določila ali dovolila, tudi če so taki ukrepi namenjeni zagotavljanju višje ravni varstva potrošnikov (glej v tem smislu sodbo z dne 9. novembra 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, točka 38).
88
Kot je razvidno iz odgovora na drugo vprašanje, pa poslovna praksa, kakršna je poslovna praksa „uokvirjanja“ iz postopka v glavni stvari, ni agresivna poslovna praksa v vseh okoliščinah niti ni nepoštena praksa v vseh okoliščinah v smislu Direktive 2005/29.
89
Res je, da lahko države članice v skladu s členom 3(9) te direktive v zvezi s finančnimi storitvami v smislu Direktive 2002/65, ki zajemajo katero koli kreditno ali zavarovalno storitev, na področju, na katerem ta direktiva približuje veljavne določbe, postavijo zahteve, ki so bolj omejevalne ali strožje od zahtev iz Direktive 2005/29.
90
Vendar je treba po eni strani tako možnost izvajati ob spoštovanju kogentnih določb prava Unije, po potrebi v katerem koli drugem ustreznem instrumentu. Po drugi strani pa, da bi organ na podlagi te možnosti lahko določil strožje ali bolj omejevalne zahteve od tistih, ki jih določa Direktiva 2005/29, mora zadevna država članica navedeno možnost izvajati z natančnostjo, določnostjo in jasnostjo, ki jih zahteva potreba po pravni varnosti (glej po analogiji sodbo z dne 3. septembra 2020, Subdelegación del Gobierno en Barcelona (Rezidenti za daljši čas), C‑503/19 in C‑592/19, EU:C:2020:629, točka 35 ter navedena sodna praksa).
91
Posledično Direktiva 2005/29 nasprotuje temu, da lahko nacionalni organ zaradi varstva potrošnikov določi splošno ali preventivno obveznost spoštovanja obdobja za premislek v primeru poslovne prakse, ki vključuje hkratno predstavitev ponudbe za zavarovalni produkt in ponudbe za pogodbo o posojilu, kadar v nacionalni zakonodaji ni izrecno določena ne takšna obveznost ne pristojnost takšnega organa, da določi takšno obveznost.
92
Vendar Direktiva 2005/29 ne nasprotuje temu, da države članice v svoji nacionalni zakonodaji določijo, da lahko nacionalni organ – kadar se na podlagi podrobnega preizkusa poslovne prakse danega trgovca ugotovi, da je ta praksa „agresivna“ in posledično, splošneje, „nepoštena“ v smislu te direktive – temu trgovcu izda odredbo.
93
Države članice morajo namreč v skladu s členom 11(1), prvi pododstavek, Direktive 2005/29 zagotoviti, da so z namenom uveljavitve skladnosti z določbami te direktive na voljo ustrezna in učinkovita sredstva za boj proti nepoštenim poslovnim praksam.
94
Ob tem je treba zlasti poudariti, da na eni strani člen 4 Direktive 2005/29 izrecno določa, da države članice ne smejo omejevati svobode opravljanja storitev iz razlogov, ki spadajo na področje, na katerem želi ta direktiva približati veljavne določbe. Na drugi strani pa morajo države članice v skladu s členom 51(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah pri izvajanju prava Unije spoštovati pravice, ki jih zagotavlja ta listina.
95
Ukrep nacionalnega organa, ki naj bi za odpravo agresivne poslovne prakse zahteval spoštovanje razumnega obdobja za razmislek med datumom podpisa pogodbe o osebnem posojilu in datumom podpisa pogodbe o zavarovanju, pa bi lahko ogrozil svobodo opravljanja storitev in omejil svobodo poslovanja zadevnega trgovca.
96
V skladu z načelom sorazmernosti bi torej nacionalni organ lahko uporabil tak ukrep le, če se ugotovi, da ob upoštevanju razlogov, zaradi katerih je ta organ zadevno poslovno prakso opredelil kot „agresivno“ ali vsaj „nepošteno“, ni drugih enako učinkovitih sredstev za odpravo te prakse, s katerimi bi se manj omejevali svoboda opravljanja storitev in svoboda gospodarske pobude zadevnega trgovca.
97
Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih razlogov je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki nacionalnemu organu omogoča, da – po tem, ko se ugotovi „agresivna“ oziroma, splošneje, „nepoštena“ narava poslovne prakse danega trgovca – temu trgovcu naloži, da navedenemu potrošniku omogoči razumno obdobje za razmislek med datumom podpisa pogodbe o zavarovanju in datumom podpisa pogodbe o posojilu, razen če obstajajo druga sredstva, s katerimi se manj omejuje svoboda poslovanja in ki so enako učinkovita pri odpravljanju „agresivne“ ali, splošneje, „nepoštene“ narave navedene prakse.
Četrto vprašanje
98
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 24(3) Direktive 2016/97 razlagati tako, da nasprotuje temu, da nacionalni organ od trgovca – čigar poslovna praksa uokvirjanja šteje za „agresivno“ v smislu členov 8 in 9 Direktive 2005/29 ali, splošneje, za „nepošteno“ v smislu člena 5(2) te direktive – zahteva, da za odpravo te prakse potrošniku omogoči razumno obdobje za razmislek med datumoma podpisa zadevnih pogodb.
99
Najprej je treba ugotoviti, da se četrto vprašanje nanaša na navzkrižno prodajo osebnega posojila in zavarovalnega produkta in da je distribucija zavarovalnih produktov urejena z Direktivo 2016/97.
100
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu s členom 3(4) Direktive 2005/29 – v primeru navzkrižja med določbami te direktive in drugimi pravili Unije, ki urejajo posebne vidike nepoštenih poslovnih praks – ta druga pravila prevladajo in se uporabljajo za te posebne vidike.
101
Člen 24 Direktive 2016/97 določa, da za distributerje zavarovalnih produktov, ki se prodajajo združeno z drugimi produkti, veljajo posebne obveznosti.
102
Člen 24(3) Direktive 2016/97, ki je edina določba, na katero se predložitveno sodišče sklicuje v okviru četrtega vprašanja, določa, da kadar je zavarovalni produkt pomožni produkt glede na blago ali storitev, ki ni zavarovanje v okviru paketa ali istega sporazuma, mora distributer zavarovalnih produktov stranki dati možnost, da blago ali storitev kupi ločeno.
103
V skladu s členom 24(7) Direktive 2016/97 pa lahko države članice ohranijo ali sprejmejo dodatne strožje določbe ali ukrepajo v posameznih primerih, da bi preprečile prodajo zavarovanj skupaj s pomožno storitvijo ali produktom, ki ni zavarovanje, kot del paketa ali istega sporazuma, če lahko dokažejo, da je takšna praksa v škodo potrošnikom. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 92 sklepnih predlogov, se ta določba uporablja le, če se po eni strani zavarovalni produkt lahko šteje za „bistven“ ali „glavni“ produkt in drugi proizvod ali storitev kot „pomožni“ ali „dodatni“ proizvod in če se po drugi strani oba produkta „ponudita kot del paketa ali istega sporazuma“.
104
Ob tem je treba poudariti, da pravilo iz člena 24(3) Direktive 2016/97 ne ureja posebnih vidikov nepoštenih poslovnih praks, temveč zgolj zahteva – neodvisno od kakršne koli ugotovitve glede poštenosti zadevne poslovne prakse – da morajo imeti potrošniki – če so ti produkti in/ali storitve predmet „navzkrižne prodaje“ potrošnikom – možnost, da jih kupijo ločeno.
105
Ta člen 24(3) torej pristojnim nacionalnim organom ne nalaga, da storijo več kot to, kar zahteva Direktiva 2005/29. Z navedeno določbo se namreč zahteva le to, da imajo potrošniki, katerim se taki produkti in/ali storitve „prodajajo navzkrižno“, tudi možnost, da jih kupijo ločeno.
106
Poleg tega, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 95 sklepnih predlogov, se z navedeno določbo od teh organov ne zahteva, da storijo kaj manj od tega, kar lahko storijo na podlagi Direktive 2005/29.
107
Glede na vse zgoraj navedene razloge je treba na četrto vprašanje odgovoriti, da je treba člen 24(3) Direktive 2016/97 razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da nacionalni organ od trgovca – čigar poslovna praksa uokvirjanja šteje za „agresivno“ v smislu členov 8 in 9 Direktive 2005/29 ali, splošneje, za „nepošteno“ v smislu člena 5(2) te direktive – zahteva, da za odpravo te prakse potrošniku omogoči razumno obdobje za razmislek med datumoma podpisa zadevnih pogodb.
Peto vprašanje
108
Predložitveno sodišče s petim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2005/29 razlagati tako, da opredelitev vrste poslovne prakse kot „agresivne“ v vseh okoliščinah v smislu členov 8 in 9 te direktive ali, splošneje, kot „nepoštene“ v vseh okoliščinah v smislu člena 5(2) te direktive vodi do prevalitve dokaznega bremena na trgovca, kar je v nasprotju s pravom Unije.
109
Kot je razvidno iz odgovora na drugo vprašanje, kot je navedeno v točki 84 te sodbe, poslovne prakse, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari, ni mogoče opredeliti kot agresivna poslovna praksa v vseh okoliščinah niti, splošneje, kot nepoštena poslovna praksa v vseh okoliščinah v smislu Direktive 2005/29.
110
Ob upoštevanju tega odgovora na peto vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
111
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta 2005/29/ES z dne 11. maja 2005 o nepoštenih poslovnih praksah podjetij v razmerju do potrošnikov na notranjem trgu ter o spremembi Direktive Sveta 84/450/EGS, direktiv Evropskega parlamenta in Sveta 97/7/ES, 98/27/ES in 2002/65/ES ter Uredbe (ES) št. 2006/2004 Evropskega parlamenta in Sveta (Direktiva o nepoštenih poslovnih praksah)
je treba razlagati tako, da
je treba pojem „povprečni potrošnik“ v smislu te direktive opredeliti s sklicevanjem na potrošnika, ki je običajno obveščen ter razumno pozoren in pazljiv. Vendar takšna opredelitev ne izključuje dejstva, da lahko na sposobnost odločanja posameznika vplivajo omejitve, kot so kognitivni predsodki.
2.
Člen 2(j), člen 5(2) in (5) ter člena 8 in 9 Direktive 2005/29
je treba razlagati tako, da
poslovna praksa, pri kateri se hkrati potrošniku predstavita ponudba za osebno posojilo in ponudba za zavarovalni produkt, ki ni povezan s tem posojilom, v smislu te direktive ni ne agresivna poslovna praksa v vseh okoliščinah niti poslovna praksa, ki se v vseh okoliščinah šteje za nepošteno.
3.
Direktivo 2005/29
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje nacionalnemu ukrepu, ki nacionalnemu organu omogoča, da – po tem, ko se ugotovi „agresivna“ oziroma, splošneje, „nepoštena“ narava poslovne prakse danega trgovca – temu trgovcu naloži, da navedenemu potrošniku omogoči razumno obdobje za razmislek med datumom podpisa pogodbe o zavarovanju in datumom podpisa pogodbe o posojilu, razen če obstajajo druga sredstva, s katerimi se manj omejuje svoboda poslovanja in ki so enako učinkovita pri odpravljanju „agresivne“ ali, splošneje, „nepoštene“ narave navedene prakse.
4.
Člen 24(3) Direktive (EU) 2016/97 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. januarja 2016 o distribuciji zavarovalnih produktov
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje temu, da nacionalni organ od trgovca – čigar poslovna praksa uokvirjanja šteje za „agresivno“ v smislu členov 8 in 9 Direktive 2005/29 ali, splošneje, za „nepošteno“ v smislu člena 5(2) te direktive – zahteva, da za odpravo te prakse potrošniku omogoči razumno obdobje za razmislek med datumoma podpisa zadevnih pogodb.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.