62013CC0511_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Družbi Philips Lighting Poland SA(2) in Philips Lighting BV(3) s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije Philips Lighting Poland in Philips Lighting/Svet,(4) s katero je to zavrnilo njuno tožbo za razglasitev ničnosti Uredbe Sveta (ES) št. 1205/2007 z dne 15. oktobra 2007 o uvedbi protidampinških dajatev na uvoz integriranih elektronskih kompaktnih fluorescenčnih žarnic (CFL-i) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske po pregledu zaradi izteka ukrepov, izvedenem v skladu s členom 11(2) Uredbe (ES) št. 384/96, in razširitvi protidampinških dajatev na uvoz istih izdelkov, poslanih iz Socialistične republike Vietnam, Islamske republike Pakistan in Republike Filipini,(5) v delu, v katerem se Uredba št. 1205/2007 nanaša na pritožnici.
2. Sodišče ima v tej zadevi priložnost, da zavzame stališče glede več občutljivih in zelo pomembnih pravnih vprašanj. Pozvano je, naj se opredeli o:
– možnosti, da sodišče Evropske unije zavrne ničnostno tožbo, ne da bi prej odločilo o absolutni procesni predpostavki, ki se nanaša na neobstoj procesnega upravičenja;
– uporabi ratione temporis
člena 263, četrti odstavek, zadnji del stavka, PDEU;
– procesnem upravičenju proizvajalca v Skupnosti, da predlaga razglasitev ničnosti protidampinške uredbe;
– možnosti, da instituciji Unije nadaljujeta protidampinški postopek, kadar zaradi zmanjšanja stopnje podpore pritožbi ta ne izpolnjuje več pogojev reprezentativnosti, zahtevanih s predpisi, in
– opredelitvi pojma večji delež industrije Skupnosti za namene ugotavljanja škode.
3. V teh sklepnih predlogih bom Sodišču predlagal zavrnitev pritožbe.
4. Sodišče bom najprej pozval, naj po uradni dolžnosti prouči, kolikšno je procesno upravičenje pritožnic za vložitev ničnostne tožbe proti sporni uredbi.
5. V zvezi s tem bom Sodišču predlagal, naj ta preizkus izvede ob upoštevanju določb člena 263 PDEU, v zvezi s katerimi bom trdil, da se uporabljajo ratione temporis, in bom, čeprav je bila obravnavana pritožba vložena pred začetkom veljavnosti Lizbonske pogodbe, pojasnil, zakaj menim, da sporna uredba neposredno in posamično zadeva družbo Philips Lighting, in na podlagi tega sklepal o njenem upravičenju za vložitev ničnostne tožbe.
6. Dalje bom navedel, zakaj Splošno sodišče po mojem mnenju ni napačno uporabilo prava, s tem ko je razsodilo, da lahko institucije Unije nadaljujejo postopek pregleda uredbe, tudi če se stopnja podpore zahtevi med preiskavo zniža pod prag reprezentativnosti, zahtevan s predpisi.
7. Nazadnje bom trdil, da Splošno sodišče, čeprav je napačno uporabilo pravo, s tem ko je razsodilo, da je treba pojem večji delež celotne proizvodnje v Skupnosti iz člena 4(1) Uredbe Sveta (ES) št. 384/96 z dne 22. decembra 1995 o zaščiti proti dumpinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti,(6) kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 2117/2005 z dne 21. decembra 2005,(7) razumeti tako, da napotuje na 25‑odstotni minimalni prag te proizvodnje, ki je določen v členu 5(4) osnovne uredbe, vseeno ni napačno uporabilo prava, s tem ko je zavrnilo uporabo 50‑odstotnega praga celotne proizvodnje podobnega izdelka, ki je prav tako naveden v tej določbi, saj oba praga, ki sta določena izključno za presojo reprezentativnosti pritožbe, nimata nič skupnega z opredelitvijo industrije Skupnosti za namene ugotavljanja škode. Ker pritožnici Splošnemu sodišču očitata samo, da navedenih pragov ni uporabilo kumulativno, ne očitata pa mu očitne napake pri presoji, ker je ugotovilo, da lahko večji delež celotne proizvodnje v Skupnosti ustvari samo en proizvajalec v Skupnosti, ki predstavlja približno 48 % te proizvodnje, bom Sodišču predlagal, naj te pritožbene razloge razglasi za neutemeljene in posledično zavrne pritožbo.
I – Pravni okvir
A – Osnovna uredba
8. Določbe, ki urejajo uporabo protidampinških ukrepov v Uniji in ki so veljale v času dejanskega stanja v sporu o glavni stvari, je vsebovala osnovna uredba.
9. Člen 3 osnovne uredbe, naslovljen „Določanje škode“, je v odstavku 1 določal, da izraz „škoda“ pomeni, če ni drugače določeno, „znatno škodo, povzročeno industriji Skupnosti, grožnjo znatne škode industriji Skupnosti ali znatno zaviranje izgradnje te industrije“.
10. Člen 4 osnovne uredbe, naslovljen „Opredelitev industrije Skupnosti“, je v odstavku 1 določal, da se pojem „industrija Skupnosti“ nanaša na „vse proizvajalce podobnih izdelkov v Skupnosti ali na tiste od njih, katerih skupna proizvodnja izdelkov predstavlja večji delež, kot ga določa člen 5(4), celotne proizvodnje teh izdelkov v Skupnosti“.
11. Člen 5 osnovne uredbe, ki je določal uvedbo postopka začetne preiskave za določitev obstoja, stopnje in učinka dampinga, zatrjevanega v pritožbi, je določal:
„1. Razen če gre za primer, ki ga predvideva odstavek 6, se začne preiskava za določitev obstoja, stopnje in učinka kakršnega koli domnevnega dumpinga na pisno pritožbo katere koli v imenu industrije Skupnosti delujoče fizične ali pravne osebe ali katerega koli združenja, ki ni pravna oseba, ki deluje v imenu industrije Skupnosti.
[…]
4. Preiskava po odstavku 1 se ne začne, če se na osnovi ustrezne preiskave o stopnji podpore oz. nasprotovanja pritožbi, izražene s strani proizvajalcev podobnega izdelka v Skupnosti, ne ugotovi, da je pritožbo dejansko vložila industrija Skupnosti oz. je bila pritožba vložena v njenem imenu. Šteje se, da je pritožbo vložila industrija Skupnosti oz. da je bila prošnja vložena v njenem imenu, če jo podpirajo tisti proizvajalci v Skupnosti, katerih skupna proizvodnja predstavlja več kot 50 % celotne proizvodnje podobnega izdelka v tistem delu industrije Skupnosti, ki izraža bodisi podporo ali pa nasprotovanje pritožbi. Vendar pa se preiskava ne začne, če je delež proizvodnje tistih proizvajalcev Skupnosti, ki izrecno podpirajo pritožbo, manjši kot 25 % celotne proizvodnje podobnega izdelka s strani industrije Skupnosti.
[…]“
12. Člen 9 osnovne uredbe, ki se je nanašal na končanje postopka brez določitve ukrepov ali uvedbe dokončnih dajatev, je določal:
„1. Kjer se pritožba umakne, se lahko postopek zaključi, razen če tak zaključek ne bi bil v interesu Skupnosti.
[…]
4. Če končno ugotovljena dejstva kažejo na to, da gre za dumping in škodo, ki jo ta povzroča, in je treba v interesu Skupnosti posredovati v skladu s členom 21, Svet uvede dokončno protidumpinško dajatev na predlog Komisije, po posvetovanju s Svetovalnim odborom. […]
[…]“
13. Člen 11 osnovne uredbe je določal:
„[…]
2. Dokončni protidumpinški ukrep preneha veljati pet let po svoji uvedbi ali pet let od datuma zaključka zadnjega pregleda, ki je obravnaval tako dumping kot tudi škodo, razen če je v tem pregledu določeno, da bo po izteku ukrepov verjetno prišlo do nadaljevanja ali do ponovnega pojava dumpinga in škode. Tak pregled zaradi izteka ukrepa se začne na pobudo Komisije ali pa na zahtevo, ki jo vložijo proizvajalci Skupnosti ali pa se vloži v njihovem imenu, in ukrep ostane v veljavi, dokler ni znan rezultat takega pregleda.
[…]
5. Ustrezne določbe te uredbe v zvezi s postopki in vodenjem preiskav, razen tistih, ki se nanašajo na roke, se uporabijo za vsak pregled, ki se izvaja v skladu z odstavki 2, 3 in 4 […]
[…]“
B – Uredbi v zvezi z integriranimi elektronskimi kompaktnimi fluorescenčnimi žarnicami
14. Unija je na podlagi preiskave, uvedene na podlagi pritožbe, ki jo je European Lighting Companies Federation vložila 4. aprila 2000, sprejela Uredbo Sveta (ES) št. 1470/2001 z dne 16. julija 2001 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in o dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene za uvoz integralnih [integriranih[] elektronskih kompaktnih fluorescentnih svetilk [flourescenčnih svetilk] (CFL-i) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske.(8)
15. V Uniji je po uvedbi preiskave o morebitnem izogibanju tem dajatvam začela veljati še Uredba Sveta (ES) št. 866/2005 z dne 6. junija 2005 o razširitvi dokončnih protidampinških ukrepov, uvedenih z Uredbo (ES) št. 1470/2001 za uvoz integriranih elektronskih kompaktnih fluoroscenčnih žarnic (CFL-i) s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, na uvoz enakega izdelka, poslanega iz Socialistične republike Vietnam, Islamske republike Pakistan in Republike Filipini.(9)
16. Uredbi št. 1470/2001 in 866/2005 sta bili nato spremenjeni z Uredbo Sveta (ES) št. 1322/2006 z dne 1. septembra 2006.(10)
II – Dejansko stanje
17. Na Komisijo je bil po objavi obvestila o izteku ukrepov, sprejetih z Uredbo št. 1470/2001, naslovljen zahtevek za pregled, ki ga je vložila Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated, ki je delovala v imenu družbe Osram GmbH.(11)
18. Komisija je 12. junija 2006 poslala vprašalnik štirim proizvajalcem integriranih elektronskih kompaktnih fluoroscenčnih žarnic(12) v Skupnosti, in sicer družbam GE Hungary Ipari és Kereskedelmi Zrt,(13) Osram, Philips Lighting in SLI Sylvania Lighting International.(14) Družbi Osram in GE Hungary sta navedli, da sta naklonjeni uvedbi postopka pregleda, družba Philips Poland je takemu postopku nasprotovala, družba Sylvania pa na vprašalnik ni odgovorila.
19. Ker so po mnenju Komisije obstajali zadostni dokazi za uvedbo postopka pregleda, je uvedla preiskavo, ki je zajemala obdobje od 1. julija 2005 do 30. junija 2006.
20. Družba GE Hungary je 26. novembra 2006 Komisiji sporočila, da ni več naklonjena ohranitvi zadevnih protidampinških ukrepov, družba Sylvania pa jo je 19. decembra 2006 obvestila, da po njenem mnenju ohranitev protidampinških ukrepov ni v interesu Skupnosti.
21. Komisija je 10. julija 2007 poslala informativni dopis, v katerem je navedla, da namerava predlagati konec pregleda. V tem dopisu je med drugim pojasnila, da je zahtevo ob uvedbi postopka pregleda sicer podpiral večji delež proizvodnje v Skupnosti, vendar je skupna proizvodnja proizvajalcev, ki so nasprotovali zahtevi, odslej predstavljala malo več kot 50 % celotne proizvodnje v Skupnosti. Posledično je ugotovila, da bi bilo treba zadevne protidampinške ukrepe razveljaviti in končati pregled.
22. Družba Philips Poland in Community Federation of Lighting Industry of Compact Fluorescent Lamps Integrated sta 24. in 25. julija 2007 predložili pripombe v zvezi z navedenim dopisom.
23. Komisija je z novim informativnim dopisom z dne 31. avgusta 2007 zainteresirane strani obvestila, da je nazadnje ugotovila, da je treba v interesu Skupnosti obdobje uporabe zadevnih protidampinških ukrepov podaljšati za eno leto.
24. Svet Evropske unije je 15. oktobra 2007 sprejel sporno uredbo.
III – Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
25. Pritožnici sta 21. decembra 2007 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za razglasitev ničnosti sporne uredbe.
26. V podporo tožbi sta navedli tri tožbene razloge, pri čemer sta se prva dva nanašala na kršitev členov 3(1), 9(1) in (4) ter 11(2) osnovne uredbe.
27. Družba Philips Lighting je zlasti trdila, prvič, da instituciji Unije ne moreta nadaljevati protidampinškega postopka v primeru znižanja stopnje podpore pritožbi in, drugič, da se Svet ne more opreti samo na podatke družbe Osram pri presoji škode, povzročene industriji Skupnosti, saj proizvodnje te družbe, ki predstavlja zgolj približno 48 % celotne proizvodnje Skupnosti, ni mogoče šteti za „večji delež“ te proizvodnje.
28. Ker je Svet dvomil o dopustnosti tožbe, pri čemer je prerekal procesno upravičenje pritožnic, je Splošno sodišče menilo, da je treba zaradi ekonomičnosti postopka najprej proučiti tožbene razloge, ne da bi prej odločilo o dopustnosti tožbe, saj ta tožba v vsakem primeru ni utemeljena.
29. Splošno sodišče je prva dva tožbena razloga zavrnilo na podlagi sklepanja v dveh točkah.
30. Prvič, Splošno sodišče je preučilo vprašanje, ali instituciji Unije lahko nadaljujeta postopek pregleda, čeprav se je stopnja podpore pritožbi znižala pod prag 50 %, ki je naveden v členu 5(4) osnovne uredbe.
31. Najprej je v točkah od 75 do 78 izpodbijane sodbe opozorilo, da sta zahtevo za začetek postopka pregleda prvotno sicer podpirali družbi Osram in GE Hungary, ki sta skupaj predstavljali več kot 50 % celotne proizvodnje CFL-i v Skupnosti, medtem ko je družba Philips Poland zahtevi ugovarjala, družba Sylvania pa ni zavzela stališča, vendar se je položaj spremenil nekaj mesecev pozneje, ko sta družbi GE Hungary in Sylvania med preiskavo Komisijo obvestili, da odslej nasprotujeta ohranitvi zadevnih protidampinških ukrepov, zaradi česar se je stopnja podpore zahtevi za pregled, čeprav je bila še vedno veliko nad pragom 25 %, navedenim v členu 5(4) osnovne uredbe, znižala malo pod prag 50 %, naveden v isti določbi, saj je edini proizvajalec v Skupnosti, ki je še naprej podpiral to zahtevo, družba Osram, predstavljal 48 % celotne proizvodnje v Skupnosti, drugi trije proizvajalci, ki so ji nasprotovali, pa so predstavljali preostalih 52 %.
32. Splošno sodišče je nato v točki 84 izpodbijane sodbe navedlo, da je že razsodilo, da člen 5(4) osnovne uredbe ne zavezuje Komisije, da konča protidampinški postopek v teku, kadar se stopnja podpore pritožbi zniža pod minimalni prag 25 % proizvodnje v Skupnosti, saj se „ta določba […] namreč nanaša le na stopnjo podpore pritožbi, ki je potrebna, da Komisija lahko sproži postopek“. Pojasnilo je, da je bil člen 9(1) osnovne uredbe podlaga za sodbo Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP/Svet (T‑249/06, EU:T:2009:62), čeprav je bila izdana v zadevi, v kateri pritožba ni bila umaknjena, se je pa med postopkom domnevno znižala stopnja njene podpore. Po mnenju Splošnega sodišča je „[t]a rešitev […] popolnoma logična, ker čeprav v skladu z navedeno določbo Komisija v primeru umika tožbe nima obveznosti končati postopek, mora to storiti toliko prej, kadar gre zgolj za znižanje stopnje podpore“.
33. V točki 86 izpodbijane sodbe je ugotovilo, da se člena 5(4) in 9(1) osnovne uredbe uporabljata za postopke pregleda na podlagi člena 11(5) te uredbe, in na podlagi tega sklepalo, da sta bili instituciji v celoti pristojni za nadaljevanje postopka pregleda, čeprav je bilo mogoče, da v členu 5(4) osnovne uredbe navedenega praga 50 % ne bo več mogoče doseči.
34. Nazadnje, Splošno sodišče je v točki 88 izpodbijane sodbe menilo, da Svet z razlago člena 9(1) osnovne uredbe ni pridobil nobene nove pristojnosti, saj se je „za nadaljevanje zadevnih protidampinških ukrepov za dodatno obdobje enega leta odločil šele po zahtevani ugotovitvi, da damping še vedno obstaja, da bi prekinitev teh ukrepov povzročila nadaljevanje tega dampinga in škode ter da je bila taka ohranitev v interesu Skupnosti“. Splošno sodišče je še dodalo, da zaradi take razlage ni bila izničena vsebina zahteve, v skladu s katero mora biti obstoj škode za „industrijo Skupnosti“ dokazan, da bi bilo mogoče naložiti protidampinške dajatve, saj je Svet pravilno opredelil industrijo Skupnosti za namene ugotavljanja škode.
35. Posledično je Splošno sodišče razsodilo, da člen 9(1) osnovne uredbe v obravnavani zadevi ni bil kršen.
36. Drugič, Splošno sodišče je preučilo vprašanje opredelitve industrije Skupnosti za namene ugotavljanja škode.
37. V točki 91 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče najprej opozorilo, da je na podlagi člena 11(2) osnovne uredbe protidampinški ukrep dlje kot pet let, navedenih v tej določbi, mogoče ohraniti, le če bo po izteku prišlo do nadaljevanja ali ponovnega pojava dampinga ali škode, pri čemer je treba izraz „škoda“ ob uporabi člena 3(1) te uredbe razumeti kot znatno škodo, povzročeno industriji Skupnosti, grožnjo znatne škode industriji Skupnosti ali znatno zaviranje izgradnje te industrije.
38. Dalje je v točki 92 izpodbijane sodbe navedlo, da člen 4(1) osnovne uredbe določa industrijo Skupnosti kot industrijo, ki se „nanaša na vse proizvajalce podobnih izdelkov“ ali „na tiste od njih, katerih skupna proizvodnja izdelkov predstavlja večji delež, kot ga določa člen 5(4) [te uredbe], celotne proizvodnje teh [podobnih] izdelkov v Skupnosti“, in da imajo institucije Unije široko diskrecijsko pravico pri izbiranju med obema možnostma.
39. V nadaljevanju je Splošno sodišče v točki 93 izpodbijane sodbe pojasnilo, zakaj meni, da industrije Skupnosti, kot je opredeljena za namene ugotavljanja škode, ne sestavljajo nujno isti proizvajalci v Skupnosti, ki so bili upoštevani pri ugotavljanju, ali je imela prvotna tožba ali zahteva za pregled zadostno podporo v skladu s členom 5(4) osnovne uredbe. Po njegovem mnenju „[p]rvič, v drugem primeru industrija Skupnosti z vidika besedila zadevne določbe zajema le proizvajalce Skupnosti, ki podpirajo pritožbo ali zahtevo, čeprav lahko v prvem primeru zajema proizvajalce Skupnosti, ne glede na dejstvo, ali so izrazili tako podporo. Drugič, upoštevati je treba, da institucije [Unije] opredelijo industrijo Skupnosti za namene ugotavljanja škode po začetku postopka“.
40. V točki 94 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče ugotovilo, da se za morebitne položaje, ki so izrecno ali implicitno določeni v členu 9(1) osnovne uredbe, po definiciji predpostavlja, da prag 50 %, določen v členu 5(4) te uredbe, ni več dosežen, na podlagi česar je sklepalo, da je „(splošn[o]) sklicevanj[e] v [členu 4(1) osnovne uredbe] na člen 5(4) te uredbe v zvezi z izrazom ‚večji delež […] celotne proizvodnje […] v Skupnosti‘, […] mogoče razumeti tako, da se nanaša na minimalni prag 25 %, in ne na 50 %“. Po mnenju Splošnega sodišča je „[t]aka rešitev […] pravilna toliko bolj, ker je namen zahteve, da mora industrija Skupnosti predstavljati večji delež celotne proizvodnje Skupnosti, zagotoviti, da je skupna proizvodnja proizvajalcev, vključenih v to industrijo, dovolj reprezentativna. To je odvisno bolj od deleža proizvodnje teh proizvajalcev v primerjavi s skupno proizvodnjo v Skupnosti, kot pa od stališča, ki so ga proizvajalci, ki niso vključeni v industrijo Skupnosti na podlagi člena 5(4) osnovne uredbe, sprejeli glede pritožbe ali zahteve za pregled“.
41. Nazadnje, Splošno sodišče je v točki 95 izpodbijane sodbe navedlo, da ni mogoče zahtevati, da bi instituciji Unije v primeru, navedenem v točki 94 te sodbe, industrijo Skupnosti opredelili izključno na podlagi prve možnosti, določene v členu 4(1) osnovne uredbe, če imata široko diskrecijsko pravico v zvezi z izbiro med tema dvema možnostma.
42. Na podlagi tega je v točki 96 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Svet ni napačno uporabil prava, s tem ko je odločil, da bo v opredelitev industrije Skupnosti za namene ugotavljanja škode vključil le družbo Osram.
IV – Pritožba
43. Pritožnici v podporo pritožbi navajata dva pritožbena razloga.
44. S prvim pritožbenim razlogom menita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je z razlago a fortiori
člena 9(1) osnovne uredbe, ki je bila v nasprotju z besedilom in sistematiko te določbe, štelo, da lahko Komisija nadaljuje postopek ne le v primeru umika pritožbe, ampak tudi v primeru zgolj znižanja stopnje podpore tej pritožbi.
45. Z drugim pritožbenim razlogom pritožnici trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je za ugotovitev škode, povzročene industriji Skupnosti, menilo, da je treba pojem „večji delež celotne proizvodnje v Skupnosti“ v smislu člena 5(4) osnovne uredbe razumeti kot sklicevanje na minimalni 25‑odstotni prag te proizvodnje, ne da bi se upošteval 50‑odstotni prag, ki je prav tako določen s to določbo.
A – Procesno upravičenje pritožnic
1. Trditve strank
46. Svet, družba Osram in Komisija uveljavljajo nedopustnost ničnostne tožbe, ker naj sporna uredba pritožnic ne bi posamično zadevala.
47. V utemeljitev tega ugovora nedopustnosti Svet, ki je brez formalnega uveljavljanja ugovora že pred Splošnim sodiščem izrazil dvom o procesnem upravičenju pritožnic, trdi, da se ne moreta sklicevati na sodbo Timex/Svet in Komisija,(15) saj nista podprli zahteve za pregled veljavnih protidampinških ukrepov, in da se prav tako ne moreta sklicevati na sodno prakso na podlagi sodbe Nachi Europe,(16) saj se njune prodajne cene niso uporabile pri izračunu stopnje dampinga. Svet meni, da se družba Philips Lighting ne more sklicevati niti na doktrino, ki izhaja iz sodbe Extramet Industrie/Svet(17), ker naj ne bi bila v dovolj posebnem položaju, da bi se zaradi nekaterih svojih značilnosti razlikovala od vseh drugih gospodarskih subjektov.
48. Družba Philips Lighting, ki opozarja, da se je Splošno sodišče zaradi ekonomičnosti postopka odločilo, da bo neposredno preizkusilo utemeljenost tožbe, ne da bi prej odločilo o njeni dopustnosti, meni, da lahko odgovor Sveta na tožbo v skladu s členoma 173 in 174 Poslovnika Sodišča vsebuje samo trditve v zvezi s sprejetjem ali zavrnitvijo pritožbe, tako da je treba navedbe iz tega odgovora v zvezi z dopustnostjo tožbe izključiti iz preizkusa Sodišča. Poleg tega trdi, da jo sporna uredba neposredno in posamično zadeva, ker je hkrati glavna uvoznica CFL-i v Unijo in pomembna proizvajalka teh proizvodov v Skupnosti. Dodaja še, da se z navedeno uredbo priznava negativen vpliv protidampinških dajatev na njene dejavnosti.
2. Presoja
49. Predlagam, naj se prej ponovno prouči sodni nadzor, ki ga lahko Sodišče kot pritožbeno sodišče opravi nad dopustnostjo ničnostne tožbe, preden se natančneje preuči vprašanje procesnega upravičenja pritožnic, pri čemer se bom najprej navezal na določitev določbe, ki se uporablja ratione temporis, in nato na vprašanje, ali sta pritožnici izpolnjevali zahtevane pogoje, da sta lahko predlagali razglasitev ničnosti.
a) Nadzor Sodišča nad dopustnostjo ničnostne tožbe
50. Posebnost izpodbijane sodbe je, da je bil v njej obrnjen običajni vrstni red preizkusa vprašanj, po katerem se pred preizkusom utemeljenosti tožbe preveri njena dopustnost. Kljub dvomom, ki jih je Svet izrazil glede procesnega upravičenja pritožnic, se je Splošno sodišče „zaradi ekonomičnosti postopka“(18) odločilo za vsebinsko zavrnitev ničnostne tožbe, ne da bi odločalo o njeni dopustnosti.
51. Taka običajna praksa Splošnega sodišča(19) spada v okvir sodne prakse Sodišča, ki izhaja predvsem iz sodb Svet/Boehringer(20) in Francija/Komisija(21), na kateri se sklicuje izpodbijana sodba, in je ponovljena v sodbi Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo in drugi/Svet.(22)
52. Naj se za trenutek vrnem k rešitvam, potrjenim s temi odločbami.
53. V sodbi Svet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) je Sodišče pri odločanju o pritožbi, ki jo je Svet vložil zoper sodbo Splošnega sodišča, ki ni preučilo ugovora nedopustnosti, ki ga je vložil zoper tožbo za razglasitev ničnosti direktive,(23) preden je pritožbo zavrglo kot nedopustno, ker ni bila vložena zoper odločbo, ugotovilo, da mora „Splošno sodišče […] presoditi – kot je to storilo – ali učinkovito izvajanje sodne oblasti v okoliščinah obravnavane zadeve upraviči vsebinsko zavrnitev tožbe v tej zadevi, ne da bi odločilo o ugovoru nedopustnosti, ki ga je vložil Svet“.(24)
54. V sodbi Francija/Komisija(C‑233/02, EU:C:2004:173) je Sodišče, ki je odločalo o ničnostni tožbi zoper odločbo o sklenitvi sporazuma v zvezi s smernicami, menilo, da ni treba odločiti o ugovoru nedopustnosti v zvezi z ugotovitvijo neobstoja izpodbojnega akta, ker je treba predloge Francoske republike zavrniti po vsebini.
55. Nazadnje je Sodišče v sodbi Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo in drugi/Svet (C‑6/06 P, EU:C:2007:702) po zgledu iz sodbe Svet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) zavrnilo nasprotno pritožbo Sveta za delno razveljavitev sodbe Splošnega sodišča, ki je zavrnilo tožbo zaradi nepogodbene odgovornosti, ne da bi preučilo ugovor nedopustnosti, ki ga je uveljavljala ta institucija.(25)
56. Zaradi doslednosti sodne prakse se mi zdi nujno, da se te rešitve primerjajo z načelom, ki ga je določilo Sodišče in v skladu s katerim je nedopustnost ničnostne tožbe zaradi neobstoja procesnega upravičenja tožeče stranke razlog javnega reda, ki ga sodišče Unije lahko in celo mora preizkusiti po uradni dolžnosti.(26) Glede na navedbe iz njegove sodbe Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi/Komisija(27) „mora Sodišče, ki je prejelo pritožbo na podlagi člena 56 Statuta, po uradni dolžnosti odločiti glede tožbenega razloga javnega reda, ki se nanaša na kršitev pogoja iz člena 230, četrti odstavek, ES, na podlagi katerega lahko tožeča stranka zahteva razglasitev ničnosti odločbe, ki ni naslovljena nanjo, le če jo ta neposredno in posamično zadeva“.(28) Sodišče je v drugih odločbah poleg tega izrecno opredelilo tožbeni razlog v zvezi z nedopustnostjo tožbe, ki jo fizična ali pravna oseba vloži zoper odločbo, ki ni naslovljena nanjo, za „absolutno procesno predpostavko“, ki jo lahko sodišča Unije vedno preizkusijo, in to tudi po uradni dolžnosti.(29) Absolutne procesne predpostavke niso kot drugi razlogi, ki jih je mogoče izenačiti z vsebinskimi razlogi. Kot je razvidno tako iz člena 150 Poslovnika Sodišča kot tudi iz njegove sodne prakse, se zanje, nasprotno, uporablja posebna procesna ureditev, katere značilnost je zlasti, da jih je mogoče preizkusiti kadar koli med postopkom, tudi po uradni dolžnosti.
57. Ti dve vzporedni vrsti sodne prakse ne dajeta občutka popolne skladnosti v dobro zasnovanem pravosodnem sistemu. Kako je namreč mogoče upravičiti, da si sodišče Unije naloži obveznost, da po uradni dolžnosti, tudi v okviru pritožbe, obravnava ugovor nedo pustnosti zaradi neobstoja procesnega upravičenja za vložitev ničnostne tožbe in hkrati priznava, da se lahko odreče odločanju o takem ugovoru nedopustnosti, kadar ga stranka uveljavlja pred njim? Ali je obveznost, naložena zlasti pritožbenemu sodišču, da sistematično preverja procesno upravičenje, združljiva z možnostjo, da takega preverjanja ne izvede, če se lahko tožba zavrne po vsebini?
58. Zoper sodno prakso, ki sodišču Unije dovoljuje, da se odreče preizkusu ugovora nedopustnosti, ki se nanaša na neobstoj procesnega upravičenja, kadar kaže, da je tožbo mogoče zavrniti po vsebini, bom navedel v glavnem tri očitke.
59. Prvič, taka rešitev se mi ne zdi združljiva s priznanjem, da gre pri ugovoru nedopustnosti zaradi neobstoja procesnega upravičenja za absolutno procesno predpostavko. Če gre pri ugovoru nedopustnosti za absolutno procesno predpostavko, „mora“ sodišče Unije, čeprav „lahko“ odloči kadar koli in ne nujno in limine litis, o njem vseeno odločiti v odločbi. Z drugimi besedami, možnost, ki mu je na voljo, se nanaša izključno na izbiro trenutka, v katerem namerava izpolniti svojo obveznost, da po uradni dolžnosti preveri dopustnost predloga.
60. Drugič, menim, da ta sodna praksa ni v skladu z naravo in pravno strukturo tega ugovora nedopustnosti. Če pogoji za dopustnost ničnostne tožbe, ki jo vloži fizična ali pravna oseba, niso izpolnjeni, Sodišče ob upoštevanju meja pristojnosti, ki so mu na voljo za odločanje o takih tožbah, ne more več preizkusiti vsebinskih razlogov za njeno utemeljitev. V skladu s terminologijo, uporabljeno tako v členu 230, drugi in tretji odstavek, ES kot tudi v členu 263, drugi in tretji odstavek, PDEU, ni več „pristojno“ za odločanje o njej. Nedopustnost ničnostne tožbe zaradi neobstoja procesnega upravičenja tožeče stranke je zato ovira za nadaljevanje preizkusa utemeljenosti te tožbe.
61. Tretjič, dvomim, da je popolnoma v skladu z učinkovitim izvajanjem sodne oblasti in učinkovito sodno politiko, da se odgovor na bistvena vprašanja, ki bi se lahko pojavila še v drugih sporih, preloži na pozneje. Ta praksa, prežeta s pragmatizmom, ki ga je težko uskladiti s strogo uporabo pravnega pravila, se mi zdi še toliko bolj sporna, ker ni omejena na primere, v katerih tožba očitno ni utemeljena, medtem ko njena dopustnost ni tako očitna. Nasprotno, uporabljala se je na splošno in brez omejitev, tudi v primerih, ko je bila presoja utemeljenosti tožbe močno otežena.
62. Ta pritožba je priložnost, da se potrdi ali, nasprotno, opusti ta sodna praksa, ki jo je vredno ponovno proučiti glede na to, da so bile sodbe Sodišča, s katerimi je bilo odločeno o tej točki, izdane pred sodbami, s katerimi je na eni strani sodiščem Unije naloženo, da po potrebi po uradni dolžnosti odločijo o razlogu nedopustnosti tožbe, ki jo fizična ali pravna oseba vloži zoper odločbo, ki nanjo ni naslovljena, in na drugi strani ta razlog opredeljen za „absolutno procesno predpostavko“.
63. Zamisliti si je mogoče tri rešitve.
64. Prvič, čeprav menim, da ta rešitev ni upravičena, ne morem izključiti, da Sodišče razmišlja o potrditvi svoje sodne prakse, kar bi pomenilo, da pritožbene razloge preizkusi neposredno, ne da bi se najprej ustavilo pri vprašanju dopustnosti ničnostne tožbe, ki sta jo vložili pritožnici, o kateri bi se moralo izreči, samo če bi se odločilo, da ne bo uporabilo rešitve zavrnitve pritožbe, za katero mu bom predlagal, naj jo sprejme po vsebini.
65. Druga možnost bi bila, kot bom predlagal, da se opusti sodna praksa ali se jo vsaj pogojuje z ugotovitvijo očitne neutemeljenosti ničnostne tožbe, kar bi v tej zadevi pomenilo, da mora Sodišče predhodno preučiti njeni dopustnosti.
66. Nazadnje, tretja možnost bi bila, da bi se, brez odločanja o vrednosti te sodne prakse, vzdržali njene uporabe v tej zadevi, saj je bilo pojasnjeno, da daje sodišču Unije zgolj možnost, da se odreče odločanju o dopustnosti tožbe, če jo namerava zavrniti, ne da bi mu s tem nalagalo obveznost.
67. Iz zgoraj navedenih razlogov dajem prednost drugi možnosti, v skladu s katero se je treba najprej vprašati o dopustnosti ničnostne tožbe in v ta namen določiti določbe, ki se uporabljajo ratione temporis .
b) Določitev določb, ki se uporabljajo ratione temporis
68. Pred konkretno preučitvijo, ali sta bili pritožnici procesno upravičeni vložiti predlog za razglasitev ničnosti sporne uredbe, se postavlja še eno predhodno vprašanje. To je vprašanje, kateri od členov, člen 230, četrti odstavek, ES ali člen 263, četrti odstavek, PDEU, se uporablja ratione temporis .
69. To vprašanje ima v okviru preučitve te pritožbe praktičen pomen, ki je obratno sorazmeren z njegovim teoretičnim pomenom.
70. Odgovor na to vprašanje je namreč malo odločilen za rešitev spora, saj menim, da se iz razlogov, ki jih bom navedel v nadaljevanju, sporna uredba neposredno in posamično nanaša na pritožnici.
71. Nasprotno pa ima določen teoretični pomen, saj je Lizbonska pogodba – daleč od tega, da bi zgolj dobesedno povzela pogoje dopustnosti ničnostnih tožb, ki jih lahko vložijo fizične ali pravne osebe – te, nasprotno, omilila, saj je v členu 263, četrti odstavek, PDEU dodala zadnji del stavka, ki določa možnost vložitve ničnostne tožbe zoper predpise, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov in se na tožečo stranko neposredno nanašajo. Posledično bi se lahko fizični ali pravni osebi, ki nima procesnega upravičenja na podlagi člena 230 ES, teoretično priznalo procesno upravičenje na podlagi člena 263 PDEU.
72. Preden navedem svoje stališče glede uporabe ratione temporis zadnjenavedene določbe,
je treba najprej opozoriti na trenutno stanje sodne prakse Splošnega sodišča v zvezi s tem vprašanjem.
73. Splošno sodišče se je o vprašanju, ali se člen 263, četrti odstavek, PDEU uporablja v sodnih postopkih, ki so potekali na dan 1. december 2009, izreklo v sklepih Norilsk Nickel Harjavalta in Umicore/Komisija(30) ter Etimine in Etiproducts/Komisija.(31)
74. V teh dveh odločbah je naprej opozorilo, da Lizbonska pogodba ne določa posebne prehodne določbe, in navedlo, da „iz ustaljene sodne prakse izhaja, po eni strani, da je treba v skladu z rekom tempus regit actum
[…], o vprašanju dopustnosti tožbe odločiti na podlagi pravil, ki so veljala na dan vložitve tožbe […], in po drugi strani, da se pogoji za dopustnost tožbe presojajo glede na trenutek vložitve tožbe, in sicer glede na trenutek vložitve vloge […], ki jo je mogoče dopolniti le, če se dopolnitev opravi pred iztekom roka za vložitev tožbe“.(32)
75. Splošno sodišče dodaja, da bi „[n]asprotna rešitev […] povzročila tveganje samovoljnosti v delovanju sodnega sistema, ker bi bila dopustnost tožbe odvisna od – negotovega – datuma izreka odločitve Splošnega sodišča, s katero bi se končal postopek“,(33) in da, tudi če bi lahko bilo s členom 263, četrti odstavek, PDEU, zlasti zadnji del stavka, v tej zadevi tožečima strankama podeljeno procesno upravičenje, ki ga nista imeli na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES, tega upravičenja ne bi bilo mogoče upoštevati pri presoji dopustnosti te tožbe, ker je rok za vložitev ničnostne tožbe zoper izpodbijana akta v smislu člena 230, peti odstavek, ES in člena 263, šesti odstavek, PDEU potekel že 1. decembra 2009, ko je začel veljati člen 263 PDEU.(34)
76. Nazadnje ugotavlja, da „[t]e presoje ne izpodbija trditev, da je člen 263 PDEU del postopkovnih pravil, o katerih je bilo v sodni praksi odločeno, da se v nasprotju z vsebinskimi ali materialnopravnimi pravili običajno uporabljajo za vse spore, ki potekajo, ko ta pravila začnejo veljati, [saj je] [c]elo ob predpostavki, da vprašanje sodne pristojnosti spada na področje postopkovnih pravil […], treba ugotoviti, da […] je treba za opredelitev veljavnih določb, z vidika katerih je treba presojati dopustnost ničnostne tožbe, vložene zoper akt Unije, uporabiti rek tempus regit actum “.(35)
77. Ali je treba to sodno prakso potrditi ali ovreči?
78. Sam bi se lahko nagibal k temu, da bi predlagal njeno potrditev, saj se zdijo utemeljitve, ki jih je Splošno sodišče navedlo v podporo rešitvi, ki jo je uporabilo, na prvi pogled prepričljive. Logično je namreč, da je treba pri presoji procesnega upravičenja tožeče stranke pred sodišči Unije izhajati iz datuma vložitve tožbe. Poleg tega je upravičeno, da se glede na hitrost sodišča Unije poskuša preprečiti neenakost pri preučitvi tožb.
79. Vendar v obratni smeri lahko opazim vsaj tri razloge, ki se mi zdijo pomembnejši.
80. Prvi razlog lahko izhaja iz tradicionalnih pravil, ki urejajo časovno uporabo prava Unije. Zdi se mi namreč, da analiza, da bi moral rek tempus regit actum
prevladati nad takojšnjo uporabo procesnih zakonov, temelji na ne preveč poudarjenem razumevanju tega reka, ki po mojem mnenju ni skladno z načeli, ki veljajo na tem področju.
81. Časovno rešitev kolizije zakonov namreč ureja tradicionalno razlikovanje med materialnopravnimi in postopkovnimi pravili.
82. Za materialnopravna pravila se običajno šteje, da se uporabljajo takoj, kar pomeni, da naj bi urejala tako položaje „ki bodo šele nastali“ kot tudi „trenutne“(36) in „prihodnje“(37) učinke položajev, „ki so nastali“ – niso pa še bili v celoti vzpostavljeni – na podlagi prejšnjega pravila. Da bi zagotovili spoštovanje načel pravne varnosti in varstva zaupanja v pravo, na podlagi katerih mora biti zakonodaja Unije jasna in predvidljiva za vse, ki jih zadeva, pa teh pravil nasprotno ni mogoče uporabiti retroaktivno, ne glede na to, ali imajo ugodne ali neugodne učinke za zainteresirane strani, tako da se nova pravila ne morejo uporabljati za položaje, ki so „nastali“, preden so začela veljati, razen če je iz njihovega besedila, ciljev ali sistematike jasno razvidno, da jim je treba priznati takšen učinek.(38)
83. Postopkovna pravila se ravnajo po drugačnem sistemu, za katerega je značilna še strožja uporaba načela takojšnjega učinkovanja novih pravil. Tako se v skladu z ustaljeno sodno prakso postopkovna pravila „običajno“ uporabljajo za vse spore, ki ob začetku veljavnosti teh pravil še niso rešeni.(39) Sodišče je v zvezi s tem navedlo dve pomembni pojasnili. Najprej je razsodilo, da vprašanje sodne pristojnosti spada na področje postopkovnih pravil.(40) .
Nato je zavrnilo uporabo razlikovanja med materialnopravnimi pravili in postopkovnimi pravili, če ta pravila, ki so vključena med predpise Unije, tvorijo nerazdružljivo celoto z materialnopravnimi pravili in jih ni mogoče obravnavati ločeno glede njihovega časovnega učinkovanja.(41)
84. Opozoriti je treba, da je v sodni praksi sprejeta zelo široka uporaba tega načela, ne da bi se razlikovalo med procesnimi akti, sprejetimi pred novim zakonom ali po njem, ali med zakoni, ki urejajo dejanja strank, in tistimi, kot so zakoni o pristojnosti, ki urejajo dejavnost sodišča.(42)
85. Določbe člena 263 PDEU pa je treba šteti za postopkovne, saj določajo osebe, ki imajo procesno upravičenje za vložitev ničnostne tožbe, čeprav določajo vsebinske pogoje in ne izključno formalnih pogojev. Načelo takojšnjega učinkovanja postopkovnih zakonov zato pomeni, da se uporabljajo v postopkih, ki tečejo ob začetku veljavnosti teh zakonov.
86. Tudi ob predpostavki, da načelo takojšnjega učinkovanja novega pravila ne gre tako daleč, da bi dopuščalo uporabo tega pravila pri procesnem aktu, v obravnavani zadevi ničnostni tožbi, ki je bil vložen pred začetkom veljavnosti tega pravila, je treba ugotoviti, da določbe člena 263 PDEU pomenijo – poleg splošnega vidika „procesnega“ zakona, ker se nanašajo na procesno upravičenje za razglasitev ničnosti – poseben vidik zakona o „pristojnosti“, saj določajo pristojnost sodišča Unije za odločanje o ničnostnih tožbah, ki jih vložijo fizične ali pravne osebe.
87. V zvezi s tem, kot sem že poudaril, se mi zdi besedilo člena 263, drugi odstavek, PDEU, v katerem so navedeni pogoji, pod katerimi je Sodišče „ pristojno
za odločanje o tožbah“,(43) in na katerega napotuje četrti odstavek tega člena, pomembno. Vendar s tega vidika rek tempus regit actum
ne more upravičiti neuporabe novega zakona, saj dokler spor ni rešen s sodbo, procesno dejanje, kar zadeva zakon o pristojnosti, ni končano, temveč gre bolj za postopek v teku, ki ga mora urejati novi zakon o pristojnosti. Ker je torej Sodišče s 1. decembrom 2009 postalo pristojno za odločanje o tožbah, ki jih fizične ali pravne osebe vložijo za razglasitev ničnosti predpisa, ki se nanje neposredno nanaša, in ne potrebuje izvedbenega ukrepa, mora imeti možnost, da od tega datuma odloča o takih tožbah, vključno s tožbami v postopkih, ki potekajo pred njim. Naj dodam, da je v sodbi Weryński,(44) čeprav se nanaša na drugačen postopkovni okvir in v kateri so bila za predlog za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z razlago, ki je bil vložen po začetku veljavnosti Lizbonske pogodbe, uporabljena nova pravila, ki so razveljavila prejšnjo omejitev pravice do predložitve zadeve, določeno v členu 68(1) ES,(45) razvidno nagnjenje Sodišča k takojšnji uporabi novih določb, ki urejajo njegovo pristojnost.
88. Drugi razlog, ki je po mojem mnenju nujen, govori v prid uporabi člena 263 PDEU v postopkih, ki potekajo. Pravila o časovni uporabi te določbe je treba določiti ob upoštevanju njenega cilja, ki prispeva k zagotovitvi nujnih pravnih sredstev posameznikom, da se jim zagotovi učinkovito pravno varstvo, saj preprečuje, kot je opozorilo Sodišče, da bi bili za dostop do sodišča prisiljeni v kršitev prava.(46) Ker priznanje pravice vsakemu posamezniku, da izpodbija zakonitost vsakega akta, ki vpliva na njegov pravni položaj, pripomore k učinkovitemu pravnemu varstvu, ki je potrjeno v členu 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, in je hkrati eden od temeljev Unije, ki temelji na vrednotah pravne države, je po mojem mnenju dolžnost sodišča Unije, da takoj o dpravi položaj, ki bi lahko omejeval temeljno pravico, kot je pravica do pravnega sredstva, in v ta namen v postopkih, ki potekajo, uporabi novo pravilo.
89. Tretji razlog je mogoče izpeljati iz tega, da niti načelo pravne varnosti niti načelo varstva zaupanja v pravo ne nasprotujeta uporabi člena 263 PDEU v postopkih, ki potekajo ob njegovem začetku veljavnosti. V zvezi s tem je treba navesti, da uporaba nove določbe, s katero se poskuša zapolniti vrzel v sistemu pravnega varstva Unije, v postopkih, ki potekajo, ne ovira pravne varnosti. Spor za razglasitev ničnosti aktov institucij Unije, vložen na podlagi členov 263 PDEU in 264 PDEU, je objektivno pravno sredstvo, katerega cilj je predvsem ponovna vzpostavitev zakonitosti. S takojšnjo uporabo pravila, s katerim se omilijo pogoji za dopustnost ničnostne tožbe, v postopkih, ki potekajo, se ne daje prednost subjektivnim pravicam stranke v škodo druge, kar bi lahko povzročila retroaktivna uporaba določbe materialnega prava. Prav tako ne vpliva na varstvo zaupanja v pravo pravnih subjektov, saj, nasprotno, z lajšanjem njihovega dostopa do sodišč Unije krepi njihovo varstvo.
90. Dodati moram še, da je dejstvo, da se je z ozko razlago pojma predpisa,(47) ki jo je podalo Sodišče, zlasti pogoja glede neobstoja izvedbenih ukrepov,(48) omejil obseg omilitve pogojev za neposredni dostop do sodišča Unije, ni argument v prid obratni rešitvi, ker ni razloga, zakaj bi izguba materialne vsebine te določbe pomenila tudi izgubo časovne vsebine.
91. Iz teh razlogov Sodišču predlagam, naj razsodi, da se člen 263 PDEU uporablja za to ničnostno tožbo, njeno dopustnost pa je treba preučiti z vidika tega člena.
c) Procesno upravičenje pritožnic
92. Člen 263, četrti odstavek, PDEU določa dva primera, v katerih lahko fizična ali pravna oseba vloži tožbo zoper odločbo, ki ni naslovljena nanjo. Prvič, tako tožbo je mogoče vložiti, če se ta odločba nanjo neposredno in posamično nanaša. Drugič, taka oseba lahko vloži tožbo zoper predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov, če se nanjo neposredno nanaša.
93. Najprej je treba preizkusiti dopustnost tožbe z vidika prvega primera. Ker pogoj v zvezi z neposrednim nanašanjem ni sporen, je treba takoj preveriti, ali je izpolnjen pogoj v zvezi s tem, ali se odločba na pritožnici nanaša posamično.
94. Iz ustaljene sodne prakse, oblikovane na podlagi sodbe Plaumann/Komisija,(49) je razvidno, da lahko subjekti, ki niso naslovniki odločbe, trdijo, da se ta nanaša posamično na njih, le če nanje vpliva zaradi nekaterih njihovih značilnosti ali dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikujejo od vseh drugih oseb, in jih torej individualizira podobno kot naslovnika te odločbe.(50)
95. Natančneje, Sodišče je imelo v zvezi z odločbami na področju protidampinških ukrepov večkrat priložnost navesti, da so lahko uredbe, s katerimi se uvaja protidampinška dajatev, čeprav so normativne, ker naj bi se uporabljale za vse zainteresirane gospodarske subjekte, tudi posamične, saj se lahko neposredno in posamično nanašajo na nekatere od teh subjektov,(51) ki imajo zato pravico vložiti ničnostno tožbo. Sodna praksa je tako potrdila teorijo „hibridnosti“ teh aktov in se na splošno pokazala kot razmeroma naklonjena priznanju procesnega upravičenja zadevnim subjektom.
96. Ta razvoj je v različnih stopnjah očiten v primeru vseh zadevnih subjektov, naj gre za proizvajalce in izvoznike, uvoznike, nekatere dobavitelje ali proizvajalce v Skupnosti.
97. Prvič, Sodišče je ob upoštevanju dejstva, da se protidampinške dajatve uvedejo na podlagi ugotovitev preiskav v zvezi s proizvodnimi in izvoznimi cenami posameznih podjetij, menilo, da se lahko uredbe o uvedbi protidampinških dajatev neposredno in posamično nanašajo na tiste „proizvajalce in izvoznike“, za katere je bil damping ugotovljen na podlagi podatkov o njihovi poslovni dejavnosti in ki torej lahko dokažejo, da so bili navedeni v aktih Komisije ali Sveta ali se nanje nanašajo predhodne poizvedbe.(52)
98. Drugič, Sodišče je tudi presodilo, da ugotovitve v zvezi z obstojem dampinga posamično zadevajo „uvoznike“, ki so povezani z izvozniki iz tretjih držav, za proizvode katerih se naložijo protidampinške dajatve, če je bila izvozna cena(53) ali protidampinška dajatev(54) izračunana na podlagi cen pri nadaljnji prodaji na trgu Unije, ki so jih uporabljali ti uvozniki. Nasprotno pa se procesno upravičenje ni priznalo neodvisnemu uvozniku s sedežem v Uniji, ki ni bil naveden v aktih Komisije ali Sveta in na katerega se je uredba o uvedbi protidampinških dajatev nanašala, le če je objektivno spadal na njeno področje uporabe.(55) Izjema od te izjeme je bila oblikovana v sodbi Extramet Industrie/Svet,(56) s katero je bilo procesno upravičenje priznano neodvisnemu uvozniku, ki je dokazal obstoj vseh sestavnih elementov posebnega položaja, ki ga glede na zadevni ukrep razlikuje od vseh preostalih gospodarskih subjektov.(57)
99. Tretjič, sodna praksa je procesno upravičenje priznala tistim gospodarskim subjektom, kot je proizvajalec originalne opreme, ki pod svojo znamko dobavlja izdelke drugega proizvajalca, ki imajo, pri čemer jih v omejenem številu opredelijo institucije, kar zadeva njihove poslovne odnose s proizvajalcem zadevnih izdelkov, značilnosti, ki so se upoštevale v okviru določitve običajne vrednosti in izračuna ponderirane stopnje dampinga, na podlagi katere je bila določena protidampinška dajatev.(58)
100. Četrtič, sodišče Unije je sprejelo procesno upravičenje „proizvajalca v Skupnosti“, ker je uredba o uvedbi protidampinške dajatve temeljila na posamičnem položaju tega proizvajalca kot glavnega proizvajalca zadevnega izdelka v Uniji. Sodišče je tako sklepalo na podlagi ugotovitve, da so bili očitki, ki jih je predložil navedeni proizvajalec, razlog za pritožbo, na podlagi katere je bil uveden postopek preiskave, da je ta v okviru tega postopka podal pripombe in da je bila protidampinška dajatev določena ob upoštevanju posledic, ki jih je ugotovljeni damping povzročil zanj.(59)
101. Če uporabim izraz iz kazenskega prava, bi lahko rekel, da je bilo s sodno prakso procesno upravičenje končno priznano tako povzročiteljem dampinga in nekaterim njihovim pomagačem kot tudi njihovim žrtvam, vendar pod različnimi pogoji, kar otežuje določitev uporabljenih meril. Z izjemo uvoznikov in nekaterih dobaviteljev, za katere je bilo razvito sporno merilo,(60) ki je temeljilo na upoštevanju njihovih ekonomskih podatkov pri določitvi elementov, ki so se uporabili za izračun protidampinške dajatve, glavno merilo temelji na sodelovanju tožeče stranke v postopku sprejemanja akta.
102. Po mojem mnenju se na podlagi tega merila v obravnavani zadevi priznava, da se sporna uredba nanaša na pritožnici zaradi nekaterih njunih posebnih značilnosti. Poleg tega se lahko sklicujeta na dejanski položaj, ki ju posamično opredeljuje glede na vse druge osebe in ju zato individualizira enako kot naslovnika.
103. Prvič, sporna uredba se na družbo Philips Lighting ne nanaša le po bistveni značilnosti proizvajalke v Skupnosti, ki je žrtev dampinga, zaradi česar objektivno spada na njeno področje uporabe. Je namreč tudi v posebnem postopkovnem položaju, saj ni sporno, da se točke 13(g), od 47 do 49, 98 in 99 obrazložitve sporne uredbe nanašajo na to proizvajalko, ki je bila opredeljena kot „proizvajalka v Skupnosti“, niti ni sporno, da je sodelovala v preiskavi. Poleg tega je bila družba Philips Lighting v okviru pregleda, ki je bil med preiskavo izveden z vidika člena 5(4) osnovne uredbe, navedena kot „nasprotnica“ zahtevi za pregled. Torej se lahko sklicuje ne samo na svoje sodelovanje v postopku pred sprejetjem protidampinških ukrepov, ampak tudi na dejstvo, da se je njeno nasprotovanje zahtevi za pregled upoštevalo pri določitvi stopnje podpore tej zahtevi. Zamislimo si, da je bil že na začetku delež proizvajalcev v Skupnosti, ki so podpirali navedeno zahtevo, nižji od 50‑odstotnega praga, ki se zahteva s členom 5(4) osnovne uredbe, in da se je Komisija kljub temu odločila uvesti preiskavo na podlagi te pritožbe, ne da bi imela zadostne dokaze, na podlagi katerih bi lahko v skladu s členom 5(6) te uredbe uvedla preiskavo po uradni dolžnosti. Ali bi se proizvajalcem v Skupnosti, ki so sodelovali v preiskavi in izrazili nasprotovanje, lahko odrekla možnost, da prijavijo kršitev prava Unije pod pretvezo, da se uredba, ki je bila sprejeta na podlagi tega nepravilno vodenega postopka, nanje posamično ne nanaša? Po mojem mnenju sta bili s priznanjem posebnega statusa družbi Philips Lighting v postopku ta družba individualizirana kot naslovnica.
104. Drugič, v sporni uredbi se upošteva poseben dejanski položaj, ki pritožnici opredeljuje glede na druge zadevne gospodarske subjekte. Poleg tega, da je njun poseben položaj bil predmet preučitve, katere podrobni rezultati so navedeni v prilogi k sporni uredbi, je Svet ob preučitvi interesa za nadaljevanje protidampinških ukrepov za proizvajalce v Skupnosti, razen družbe Osram, v točki 98 obrazložitve sporne uredbe navedel, da so imele ob upoštevanju uvoznih dejavnosti proizvajalcev v Skupnosti dajatve negativen vpliv na njihovo celotno aktivnost in da so poleg stroškov, ki so nastali v zvezi s protidampinškimi dajatvami ob uvozu, ukrepi proizvajalcem hkrati preprečevali, da bi optimizirali proizvodni program, prodajni portfolio ter s tem profitabilnost, kar je posledično vplivalo tudi na naložbe, proizvodnjo, raziskave in razvoj ter druge strateške odločitve. Dalje je Svet v točki 99 obrazložitve sporne uredbe sklenil, da ob upoštevanju strategije dobavljanja, ki jo je sprejela družba Philips Lighting, ponovna določitev ukrepov ni bila v interesu te proizvajalke.
105. Ugotoviti je torej treba, da je tožba dopustna, ker sta jo vložili pritožnici, saj sta bili opredeljeni v aktih Sveta in Komisije, povezanih s protidampinškimi dajatvami, in so se nanju nanašale predhodne poizvedbe, poleg tega pa sta bili v sporni uredbi navedeni kot nasprotnici.
106. Poleg tega se mi zdi upravičeno, da lahko proizvajalci v Skupnosti, ki se znajdejo v enakem položaju kot navedeni pritožnici, zlasti izpodbijajo dejstvo, da se njihov položaj ni upošteval pri ugotavljanju škode, povzročene industriji Skupnosti, v smislu člena 4(1) osnovne uredbe.
107. Ker menim, da sporna uredba neposredno in posamično nanaša na družbo Philips Lighting, dopustnosti ničnostne tožbe ni treba preučiti z vidika druge možnosti iz člena 263, četrti odstavek, PDEU, v skladu s katero lahko fizična ali pravna oseba vloži tožbo zoper predpis, ki ne potrebuje izvedbenih ukrepov, če se nanjo neposredno nanaša.
B – Utemeljenost pritožbe
1. Prvi pritožbeni razlog: napačna razlaga člena 9(1) osnovne uredbe
a) Trditve strank
108. Pritožnici v bistvu trdita, da se je Splošno sodišče oprlo na napačno razlago člena 9(1) osnovne uredbe, ko je dopustilo, da Komisija lahko nadaljuje preiskavo v primeru zmanjšanja podpore pritožbi in ne v primeru umika te pritožbe.
109. Trdita, da ta široka razlaga ne more utemeljeno temeljiti na sodbi Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP/Svet,(61) na katero se Splošno sodišče sklicuje v točki 84 izpodbijane sodbe, ob upoštevanju razlik med dejanskimi okoliščinami obravnavane zadeve in zadeve, v kateri je bila izdana navedena sodba, da prav tako ne izhaja iz besedila ali sistematike člena 9(1) osnovne uredbe ter da jo prav tako ne potrjuje ravnanje institucij Unije v zadnjih 25 letih.
110. Svet opozarja, da sta zahtevo za začetek postopka pregleda prvotno podpirali družbi Osram in GE Hungary, ki sta predstavljali več kot 50 % celotne proizvodnje CFL-i v Skupnosti, dokler ni družba GE Hungary, ko se je preiskava že začela, Komisije obvestila, da nasprotuje obstoječim protidampinškim ukrepom, in ob podpori družbe Osram in Komisije trdi, da če osnovna uredba ne vsebuje jasnih določb v zvezi z zahtevami glede procesnega upravičenja ob začetku preiskave, je procesno upravičenje pomembno samo na tej stopnji, medtem ko je stopnja podpore med potekom preiskave drugo vprašanje, ki ga je treba postaviti v okvir informacij, ki jih mora industrija Skupnosti sporočiti Komisiji, da se ta lahko med drugim izreče o morebitni škodi.
111. Po mnenju Sveta je sklepanje a fortiori, ki ga je uporabilo Splošno sodišče, dosledno, logično in v skladu z običajnimi metodami razlage ter je potrjeno s predhodno sodno prakso, ki izhaja tako iz sodbe Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP/Svet (T‑249/06, EU:T:2009:62) kot iz sodbe Gem-Year in Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang)/Svet (T‑172/09, EU:T:2012:532), iz katerih naj bi izhajalo, da morajo biti zahteve glede procesnega upravičenja, določene v členu 5(4) osnovne uredbe, izpolnjene samo ob začetku preiskave, ne pa nujno tudi med njo. Po mnenju te institucije pritožnici vprašanje pojma industrije Skupnosti za namene preverjanja procesnega upravičenja zamenjujeta z vprašanjem opredelitve te industrije Skupnosti za namene ugotavljanja škode.
112. Svet še dodaja, da tudi če bi se izkazalo, da sta instituciji Unije, ki imata široko diskrecijsko pravico pri odločanju, ali je treba po umiku pritožbe postopek končati, v preteklosti po takem umiku preiskavo pogosteje končali, kot se odločili za njeno nadaljevanje, na podlagi tega ni mogoče sklepati, da bi morali končati tudi preiskavo, na podlagi katere je bila sprejeta sporna uredba, ker se je podpora industrije Skupnosti preiskavi zmanjšala.
b) Analiza
113. Prvi pritožbeni razlog vzbuja dvom o upoštevnosti sklepanja a fortiori, ki ga je Splošno sodišče razvilo na podlagi člena 9(1) osnovne uredbe, pri čemer je v točkah 85 in 86 izpodbijane sodbe ugotovilo, da če v skladu s to določbo Komisiji ni treba končati postopka preiskave ali pregleda v primeru umika pritožbe ali zahteve za pregled, mora to še toliko bolj veljati v primeru preprostega zmanjšanja podpore enemu ali drugemu postopku.
114. Iz več razlogov Sodišču predlagam, naj sprejme rešitev, ki jo je uporabilo Splošno sodišče.
115. Prvi je jezikovni. Po eni strani je iz besedila člena 5(4) osnovne uredbe razvidno, da zahteva v zvezi z reprezentativnostjo pritožbe, ki jo mora vložiti industrija Skupnosti oziroma mora biti vložena v njenem imenu, pogojuje le „uvedbo preiskave“ in ne „nadaljevanja postopka“, ko se je ta že začel. Po drugi strani, kot je Splošno sodišče pravilno navedlo v točki 139 sodbe Interpipe Niko Tube in Interpipe NTRP/Svet (T‑249/06, EU:T:2009:62), točki 42 sodbe Gem-Year in Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang)/Svet (T‑172/09, EU:T:2012:532) in točki 84 izpodbijane sodbe, osnovna uredba ne vsebuje določb, na podlagi katerih bi Komisija morala končati protidampinški postopek v teku, kadar se stopnja podpore pritožbi zniža pod minimalni prag 25 % proizvodnje Skupnosti. Prav tako ne vsebuje določbe, na podlagi katere bi Komisija morala končati postopek, kadar se stopnja podpore pritožbi zniža pod prag 50 % dela proizvodnje Skupnosti, ki je izrazila mnenje o pritožbi. Trditev, da bi se morala stopnja reprezentativnosti, ki se zahteva s členom 5(4) osnovne uredbe, ohraniti skozi celotno trajanje preiskave ali celo protidampinškega postopka, torej nima nikakršne podlage v besedilu te uredbe, ki, nasprotno, tako zahtevo jasno nalaga le ob vložitvi pritožbe in samo za uvedbo preiskave.
116. Drugi razlog temelji na razlagi člena 9(1) osnovne uredbe glede na njegovo sobesedilo in namen. To določbo, ki institucijama Unije daje možnost, da nadaljujeta postopek, če se pritožba po uvedbi preiskave umakne,(62) je treba, kot pravilno trdita Svet in Komisija, primerjati s členom 5(6) te uredbe, ki daje Komisiji pravico do pobude, s čimer ji dovoljuje, da v posebnih okoliščinah po uradni dolžnosti uvede preiskavo, če ima zadostne dokaze o obstoju dampinga in škodi, ki je z njim v vzročni zvezi. Pod obno člen 11(2), prvi pododstavek, osnovne uredbe dovoljuje Komisiji, da na lastno pobudo izvede pregled protidampinških ukrepov, ki se bodo iztekli. Ti postopkovni določbi, ki dajeta Komisiji – preden se ugotovi obstoj dampinga in škode – diskrecijsko pravico pri odločanju o uvedbi ali nadaljevanju prvotne preiskave ali pregleda ne glede na ravnanje ali neukrepanje industrije Skupnosti, spremljajo materialnopravne določbe, s katerimi je pozneje, po ugotovitvi dampinga in škode, povzročene industriji Skupnosti, priznan nov manevrski prostor institucij Unije v okviru sprejetja protidampinških ukrepov. Tako v skladu s členom 21(1) osnovne uredbe upoštevanje „vseh različnih interesov, vzetih kot celota“, vključno z interesi uporabnikov in potrošnikov, dovoljuje institucijama Unije, da ne sprejmeta protidampinških ukrepov, čeprav je bil ugotovljen obstoj dampinga in škode, ki jo ta povzroča za industrijo Skupnosti. Navsezadnje, kot je Sodišče opozorilo v sodbi Fediol/Komisija (191/82, EU:C:1983:259), ima Komisija „zelo široko diskrecijsko pravico“ za odločanje o ukrepih v interesu Skupnosti v dani situaciji.(63)
117. Ta različna postopkovna in materialnopravna pravila odražajo zamisel, da je namen protidampinških ukrepov zaščititi ne samo zasebne interese, v tem primeru skupinske interese proizvajalcev zadevnega izdelka, ampak tudi splošni interes Unije. Čeprav se preiskava običajno začne na podlagi pritožbe, ki jo vloži industrija Skupnosti, „pravica do pritožbe“,(64) ki je priznana pritožnikom, ne pomeni, da imajo ti tudi pravico, da z umikom pritožbe ali podpore pritožbi končajo preiskavo. Čeprav so z izvajanjem protidampinških ukrepov povezana nekatera procesna jamstva, protidampinški postopek vseeno ni „stvar“ proizvajalcev v Skupnosti ali nekaterih izmed njih, ki bi ga lahko po svoji volji končali.
118. Še tretji praktični razlog po mojem mnenju govori v prid rešitvi, ki jo je uporabilo Splošno sodišče. Med protidampinškim postopkom se lahko stališče pritožnikov in proizvajalcev v Skupnosti, ki so izrazili podporo ali nasprotovanje pritožbi, večkrat spremeni, in sicer ob različnem času in v različnih smereh. Proizvajalec v Skupnosti, ki je podprl pritožbo, lahko svojo podporo umakne in ostane brez mnenja ali postane nasprotnik, medtem ko se lahko drugi, ki je bil nasprotnik, odloči, da bo podprl pritožbo, ne da bi bile te spremembe nujno povezane z utrpelo škodo.(65)
119. Na podlagi vsega tega predlagam zavrnitev prvega pritožbenega razloga, ki se mi ne zdi utemeljen.
2. Drugi pritožbeni razlog: napačna razlaga členov 4(1) in 5(4) osnovne uredbe
a) Trditve strank
120. Pritožnici v bistvu trdita, da je Splošno sodišče napačno razlagalo člena 4(1) in 5(4) osnovne uredbe, ko je opredelilo industrijo Skupnosti, ker ni upoštevalo drugega kumulativnega merila za določitev pojma večji delež, s katerim se zahteva, da proizvodnja Skupnosti, ki podpira pritožbo, predstavlja vsaj 50 % proizvajalcev, ki so v zvezi z njo zavzeli stališče. Kot poudarjata, je opredelitev industrije Skupnosti eden od bistvenih korakov za oceno škode, in menita, da je rešitev, ki jo je sprejelo Splošno sodišče, v nasprotju tako z besedilom člena 5(4) osnovne uredbe kot tudi z dosedanjo prakso institucij Unije. Sodišče bi zato moralo razveljaviti izpodbijano sodbo in dokončno odločiti o sporu tako, da bi razglasilo ničnost sporne uredbe.
121. Svet, družba Osram in Komisija trdijo, da pritožnici zamenjujeta dve ločeni problematiki, od katerih se ena nanaša na procesno upravičenje ob vložitvi pritožbe ali zahteve za pregled, druga pa na ugotavljanje škode med postopkom. Prag 50 % iz člena 5(4) osnovne uredbe naj bi se uporabljal samo za vprašanje procesnega upravičenja ob uvedbi preiskave. Po mnenju Sveta in Komisije je Splošno sodišče v točki 93 izpodbijane sodbe utemeljeno upoštevalo tako razlikovanje v skladu s svojo sodno prakso in prakso institucij Unije in na podlagi tega pravilno sklepalo, da je treba za določitev večjega deleža industrije Skupnosti za oceno škode upoštevati samo minimalni prag 25 %, ki se nanaša na celotno proizvodnjo Skupnosti, in ne prag 50 %, ki ustreza drugačnemu deležu, in sicer deležu proizvajalcev Skupnosti, ki so izrazili mnenje o pritožbi.
b) Analiza
122. V skladu s členom 1(1) osnovne uredbe se lahko protidampinška dajatev uporabi za dampinški izdelek, samo če njegova sprostitev v prosti promet v Uniji povzroča škodo, pri čemer se izraz „škoda“ na podlagi člena 3(1) iste uredbe razume kot znatna škoda, povzročena industriji Skupnosti, grožnja znatne škode industriji Skupnosti ali znatno zaviranje izgradnje te industrije.
123. Poleg tega se v skladu s členom 4(1) osnovne uredbe pojem industrije Skupnosti, zlasti za ugotovitev obstoja škode, nanaša na vse proizvajalce podobnih izdelkov v Skupnosti ali na tiste od njih, katerih skupna proizvodnja izdelkov predstavlja večji delež v smislu člena 5(4) te uredbe, celotne proizvodnje teh izdelkov v Skupnosti. Ker navedena uredba torej določa, da industrija Skupnosti načeloma vključuje vse proizvajalce podobnih izdelkov, ob upoštevanju težav pri opredelitvi vseh proizvajalcev, zlasti v primeru zelo razdrobljene industrije, ki vključuje zelo veliko majhnih proizvajalcev, omogoča tudi, da se upošteva samo njihov del, če pomenijo „večji delež“ proizvodnje Skupnosti.
124. To pomeni, da sta za opredelitev proizvodnje Skupnosti, v zvezi s katero se bo določila škoda, na voljo dve možnosti, pri čemer osnovna uredba ne določa, katera od njiju ima prednost.
125. Pojem večji delež je torej temeljni pojem iz protidampinške ureditve. Ker je namreč z osnovno uredbo kaznovanje dampinga dovoljeno, le če povzroča škodo, možnost upoštevanja „večjega deleža“ vseeno lajša nalogo Komisije, da ugotovi obstoj škode, saj ji omogoča, da svojo analizo opre na položaj samo dela proizvajalcev v Skupnosti.
126. V členu 4(1) osnovne uredbe je pojem večji delež proizvodnje Skupnosti opredeljen samo z napotitvijo na člen 5(4) te uredbe. Vendar se mi doseg, ki ga je treba pripisati tej napotitvi, ne zdi jasen.
127. Čeprav je zakonodajalec Unije z navedeno napotitvijo očitno želel vzpostaviti povezavo med pragom reprezentativnosti pritožbe za uvedbo protidampinške preiskave in določitvijo nacionalne proizvodnje, ki je upoštevna za ugotovitev obstoja škode, to ne spremeni dejstva, da namen člena 5(4) osnovne uredbe ni opredeliti pojem večji delež, ki poleg tega v njem sploh ni omenjen.
128. Poleg tega ta določba določa domnevo reprezentativnosti pritožbe, pri čemer se sklicuje na dvojno merilo. Medtem ko je 25‑odstotni delež izračunan glede na celotno proizvodnjo podobnega izdelka, je 50‑odstotni delež izračunan glede na proizvodnjo samo tistih proizvajalcev, ki so v zvezi s pritožbo izrazili mnenje, naklonjeno ali odklonilno. Iz besedila člena 4(1) osnovne uredbe je tako jasno razvidno, da je treba večji delež določiti izključno na podlagi „celotne proizvodnje [podobnega izdelka] v Skupnosti“, ne da bi se upoštevala proizvodnja, ki izhaja iz dela industrije Skupnosti, ki je izrazil podporo ali nasprotovanje pritožbi.
129. Konec koncev neopredelitev pojma večjega deleža v členu 5(4) osnovne uredbe in napotitev v tej določbi na dvojno merilo reprezentativnosti, medtem ko člen 4(1) te uredbe določa samo eno, odvzemata razlagi pojma „večji delež, kot ga določa člen 5(4)“ jasen ali celo vsakršen pomen.
130. Ker z dobesedno razlago členov 4(1) in 5(4) osnovne uredbe ni mogoče enoznačno odgovoriti na postavljeno vprašanje, je treba ti določbi po eni strani razlagati ob upoštevanju njunih ciljev in splošne sistematike osnovne uredbe ter po drugi strani v skladu s Sporazumom o izvajanju člena VI Splošnega sporazuma o carinah in trgovini iz leta 1994.(66)
131. Prvič, čeprav osnovna uredba vsebuje samo eno opredelitev industrije Skupnosti, to ne spremeni dejstva, da sta člena 4(1) in 5(4) osnovne uredbe določbi, ki nista odvisni druga od druge, da spadata v različni fazi protidampinškega postopka in imata različni logiki. Kot upravičeno navajata Svet in Komisija, medtem ko se člen 5(4) te uredbe nanaša na določitev praga reprezentativnosti pritožbe ob uvedbi preiskave za zagotovitev, da jo podpira zadostno število proizvajalcev Skupnosti, se člen 4(1) navedene uredbe v povezavi s členom 3(1) nanaša na določitev škode, ki jo damping povzroča industriji Skupnosti, med preiskavo. Zadnjenavedeni določbi ustrezata drugačnemu cilju, ki je omogočiti institucijam Unije, da analizirajo škodo, čeprav je težko ali celo nemogoče zbrati objektivna ocenjevalna merila za vse proizvajalce Skupnosti, zlasti če je trg zadevnega izdelka zelo razdrobljen in na njem deluje veliko proizvajalcev.
132. Drugič, opozoriti je treba, da sporazum STO in sporazumi iz prilog 1, 2, in 3 k temu sporazumu v skladu z ustaljeno sodno prakso načeloma niso del pravil, z vidika katerih Sodišče nadzira zakonitost aktov institucij Unije,(67) vendar ostaja dejstvo, da v skladu s prav tako ustaljeno sodno prakso primarnost mednarodnih sporazumov, ki jih sklene Unija, v razmerju do besedil sekundarne zakonodaje narekuje, da je treba zadnje razlagati karseda v skladu s temi sporazumi,(68) zlasti kadar je namen teh aktov izvajanje mednarodnega sporazuma, ki ga je sklenila Unija.(69) Tako neodvisno od vprašanja, ali okoliščine obravnavane zadeve ustrezajo enemu od dveh primerov, ki jih je Sodišče navedlo v sodbah Fediol/Komisija (70/87, EU:C:1989:254) in Nakajima/Svet (C‑69/89, EU:C:1991:186), v katerih mora sodišče Unije zakonitost aktov Unije preverjati z vidika pravil STO, načelo skladne razlage, ki je sestavni del primarnosti mednarodnih sporazumov, ki jih sklene Unija, v razmerju do besedil sekundarne zakonodaje, nalaga, da je treba pri razlagi ustreznih določb osnovne uredbe upoštevati razlago protidampinškega sporazuma. To pomeni, da je treba člen 4(1) te uredbe, v zvezi s katerim je, kot sem navedel, zaradi dvoumnosti mogočih več razlag, razlagati karseda v skladu s primerljivimi določbami člena 4.1 protidampinškega sporazuma, ki se prav tako sklicuje na pojem večji delež, da se v smislu navedenega sporazuma opredeli izraz „domača proizvodnja“.
133. V zvezi s tem poročilo posebne skupine STO z dne 22. aprila 2003, naslovljeno „Argentina – Dokončne protidampinške dajatve za perutninsko meso s poreklom iz Brazilije“,(70) in poročilo pritožbenega organa STO z dne 15. julija 2011, naslovljeno „Evropske skupnosti – Dokončni protidampinški ukrepi za nekatere pritrdilne elemente iz železa ali jekla iz Kitajske“,(71) zagotavljata koristne navedbe v zvezi z razlago pojma večji delež.
134. Posebna skupina STO je v poročilu z dne 22. aprila 2003 ugotovila, da je treba pojem večji delež za namene opredelitve domače proizvodnje razumeti kot „velik, pomemben ali znaten“ delež celotne domače proizvodnje in da se s členom 4.1 protidampinškega sporazuma ne zahteva, da domačo proizvodnjo sestavljajo nacionalni proizvajalci, ki predstavljajo več kot 50 % celotne domače proizvodnje.(72) V zadevi, ki ji je bila predložena, se je posebna skupina STO posledično strinjala, da je domača proizvodnja opredeljena, kot da jo sestavljajo nacionalni proizvajalci, ki predstavljajo samo 46 % celotne domače proizvodnje.(73)
135. Pritožbeni organ STO je v poročilu z dne 15. julija 2011 na podlagi ugotovitve, da v členu 4.1 protidampinškega sporazuma ni naveden poseben delež, na podlagi katerega bi bilo mogoče oceniti, ali določen odstotek predstavlja „večji delež“,(74) navedel, da je glede na njegovo sobesedilo ta izraz treba razlagati kot „razmeroma visok delež“ celotne domače proizvodnje, ki „običajno širše odraža celotno domačo proizvodnjo“.(75)
136. Nato je ob poudarjanju pomena natančne določitve škode pritožbeni organ STO pojasnil, da se z uporabo pojma večji delež, zlasti v primeru trga, razdrobljenega med številnimi proizvajalci, sicer lahko odstranijo praktične ovire za pridobitev informacij o celotni proizvodnji, pri čemer se po potrebi upošteva nižji delež, kot je običajno dopusten na manj razdrobljenem trgu, vendar je treba vseeno poskrbeti, da opredelitev domače proizvodnje omogoča „pridobitev številnih podatkov, ki zagotavljajo natančno analizo škode“, in torej ne povzroča večjega tveganja za asimetrijo ekonomskih podatkov in izkrivljanje pri ugotavljanju obstoja škode.(76)
137. Nazadnje, pritožbeni organ STO je ob preučitvi trditve Unije, da je treba za opredelitev večjega deleža v smislu člena 4.1 protidampinškega sporazuma upoštevati pragove iz člena 5.4 istega sporazuma in da je zato dopustno sklepanje, da lahko proizvajalci, ki predstavljajo 25 % ali več domače proizvodnje, legitimno predstavljajo večji del celotne proizvodnje, menil, da „za tako trditev ni podlage v nobenem besedilu“ in da je Unija sicer trdila, da so enake razprave o večjem deležu in reprezentativnosti potekale na pogajanjih, vendar to v ničemer ne spremeni dejstva, da ni bilo mogoče doseči dogovora o določitvi posebnega deleža, na podlagi katerega bi bilo mogoče teoretično ugotoviti, kaj pomeni „večji delež“. Po njegovem mnenju se člena 4.1 in 5.4 protidampinškega sporazuma nanašata na različne vidike protidampinškega postopka, saj je v prvem opredeljena domača proizvodnja za namene določitve obstoja škode, medtem ko drugi določa, neodvisno od vprašanja, kako je treba opredeliti domačo proizvodnjo, minimalni prag v zvezi s podporo zahtevi za uvedbo preiskave.(77)
138. Nazadnje je pritožbeni organ STO kljub upoštevanju razdrobljenosti zadevnega trga v tem sporu ugotovil, da je prag 27 %, ki ga je Komisija uporabila „na podlagi referenčne vrednosti [25 %] brez kakršne koli povezave s pravilno razlago izraza ‚večji delež‘“, premajhen, da bi bil reprezentativen za tak delež.(78)
139. Iz analize, ki sem jo pravkar izvedel, izhaja, da je odslej mogoča samo ena razlaga pojma večji delež. V skladu z njo je treba ta pojem razumeti kot dovolj velik delež proizvodnje Skupnosti, da jo lahko na nek način razmeroma točno odraža. Povedano drugače, tekstualna povezava med členoma 4(1) in 9(4) osnovne uredbe, ki jo je Komisija na obravnavi sicer opredelila kot „nesrečno“, je v nasprotju tako z namenom kot logiko in cilji protidampinške ureditve Unije, kakor se razlaga glede na protidampinški sporazum, in je zato treba šteti, da nima nikakršnega normativnega pomena.
140. Če bi priznali, kot je razsodilo Splošno sodišče, da je lahko večji delež enak samo četrtini celotne proizvodnje Skupnosti, bi omogočili dejansko izkrivljanje zahtev iz protidampinške ureditve, saj bi bilo mogoče sprejeti ukrepe v prid zelo majhnega dela proizvodnje Skupnosti, tudi če tri četrtine te industrije ne bi utrpele škode.
141. Vendar je treba ugotoviti, da pritožnici s pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču ne očitata uporabe tega praga 25 %. Očitata mu izključno to, da tega praga ni uporabilo kumulativno s pragom 50 % iz člena 5(4) osnovne uredbe.
142. Vendar se mi zdi, da pojmovanje sklicevanja v členu 4(1) osnovne uredbe na člen 5(4) iste uredbe kot brezpogojne zahteve za kumulativno uporabo obeh pragov iz člena 5(4) navedene uredbe za ugotovitev reprezentativnosti pritožbe temelji na napačnem razumevanju člena 4(1) iste uredbe, ki podrobno določa, da je treba večji delež določiti glede na „celotno proizvodnjo v Skupnosti“ in ne glede na delež domače proizvodnje, ki je izrazila mnenje o pritožbi.
143. Zato menim, da drugi pritožbeni razlog, s katerim se izpodbijani sodbi očita izključno to, da se nista kumulativno uporabila oba praga iz člena 5(4) osnovne uredbe, ni utemeljen.
144. Pritožbo je torej treba zavrniti, ne da bi bilo treba dalje preučiti vprašanja, ali sta instituciji Unije storili očitno napako pri presoji, ker sta menili, da je mogoče analizo nadaljevanja ali ponovnega nastanka škode opraviti na podlagi podatkov samo enega proizvajalca, ki predstavlja 48 % celotne proizvodnje v Skupnosti.
145. Opozoril bom samo, da se mi glede na zelo posebno strukturo zadevnega trga, ki si ga delijo štirje proizvajalci v Skupnosti, ki hkrati z dejavnostjo proizvodnje v Uniji zagotavljajo tudi uvoz, ne zdi v nasprotju z logiko protidampinške ureditve, da sta instituciji Unije upoštevali škodo, povzročeno tistemu od proizvajalcev, ki je proizvedel največ v Uniji in ki je v odstotkih prodaje, ki jo je ustvaril, uvozil najmanj.
146. Iz teh razlogov menim, da je treba zavrniti drugi pritožbeni razlog.
V – Predlog
147. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj razsodi:
1. Pritožba se zavrne.
2. Družbama Philips Lighting Poland SA in Philips Lighting BV se naloži plačilo stroškov.
(1) .
(2)  – V nadaljevanju: Philips Poland.
(3)  – V nadaljevanju skupaj: Philips Lighting.
(4)  – T‑469/07, EU:T:2013:370, v nadaljevanju: izpodbijana sodba.
(5)  – UL L 272, str. 1, v nadaljevanju: sporna uredba.
(6)  – UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 10, str. 45.
(7)  – UL L 340, str. 17, v nadaljevanju: osnovna uredba.
(8)  – UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 38, str. 43. Uredba, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 1322/2006 z dne 1. septembra 2006 (UL L 244, str. 1).
(9)  – UL L 145, str. 1.
(10)  – UL L 244, str. 1.
(11)  – V nadaljevanju: Osram.
(12)  – V nadaljevanju: CFL-i.
(13)  – V nadaljevanju: GE Hungary.
(14)  – V nadaljevanju: Sylvania.
(15)  – 264/82, EU:C:1985:119.
(16)  – C‑239/99, EU:C:2001:101.
(17)  – C‑358/89, EU:C:1991:214.
(18)  – Točka 62 izpodbijane sodbe.
(19)  – Glej zlasti sodbo Mebrom/Komisija (T‑216/05, EU:T:2007:148), sklep Charron Inox in Almet/Komisija in Svet (T‑445/11 in T‑88/12, EU:T:2013:4), sodbi Marchiani/Parlament (T‑479/13, EU:T:2014:866) in Club Hotel Loutraki in drugi/Komisija (T‑58/13, EU:T:2015:1) ter sklep Istituto di vigilanza dell’urbe/Komisija (T‑579/13, EU:T:2015:27).
(20)  – C‑23/00 P, EU:C:2002:118.
(21)  – C‑233/02, EU:C:2004:173.
(22)  – C‑6/06 P, EU:C:2007:702.
(23)  – Kot je razvidno iz točke 37 sodbe Svet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118) in točke 28 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca D. Ruiz-Jaraboja v zadevi Svet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2001:511), se je ugovor nedopustnosti nanašal na neobstoj procesnega upravičenja tožečih strank na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES.
(24)  – Točka 52 navedene sodbe.
(25)  – Točka 21 sodbe Cofradía de pescadores „San Pedro“ de Bermeo in drugi/Svet (C‑6/06 P, EU:C:2007:702).
(26)  – Glej sodbo Italija/Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, točka 35) in sklep Cheminova in drugi/Komisija (C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, točka 31).
(27)  – C‑176/06 P, EU:C:2007:730.
(28)  – Točka 18. Glej v tem smislu tudi sklepa Complejo Agrícola/Komisija (C‑415/08 P, EU:C:2009:574, točka 22) in Calebus/Komisija (C‑421/08 P, EU:C:2009:575, točka 22). Iz teh dveh odločb izhaja načelo, v skladu s katerim preizkus procesnega upravičenja predlagatelja razglasitve ničnosti za Sodišče pomeni „obveznost“, da kot pritožbeno sodišče upošteva drugo načelo, v skladu s katerim je pogoj iz člena 230, četrti odstavek, ES absolutna procesna predpostavka, ki jo „lahko“ sodišča Unije preizkusijo kadar koli, tudi po uradni dolžnosti (glej točko 21 navedenih odločb). Poleg tega, da je to načelo zmotno pripisano točki 18 sodbe Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi/Komisija (C‑176/06 P, EU:C:2007:730), v kateri ni omenjeno, je iz primerjave točk 21 in 22 teh istih dveh odločb razvidna določena negotovost glede vprašanja, ali navedba razloga javnega reda, ki izhaja iz neobstoja procesnega upravičenja, za sodišče Unije pomeni obveznost ali samo možnost.
(29)  – Glej sodbo Stichting Woonlinie in drugi/Komisija (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, točka 32 in navedena sodna praksa).
(30)  – T‑532/08, EU:T:2010:353.
(31)  – T‑539/08, EU:T:2010:354.
(32)  – Sklepa Norilsk Nickel Harjavalta in Umicore/Komisija (T‑532/08, EU:T:2010:353, točki 69 in 70) in Etimine in Etiproducts/Komisija (T‑539/08, EU:T:2010:354, točki 75 in 76).
(33)  – Prav tam (točka 71 oziroma točka 77).
(34)  – Prav tam (točka 72 oziroma točka 78).
(35)  – Prav tam (točka 73 oziroma točka 79).
(36)  – Glej v tem smislu za uporabo določb v zvezi z državljanstvom Unije sodbe D’Hoop (C‑224/98, EU:C:2002:432, točka 25), Lassal (C‑162/09, EU:C:2010:592, točka 39), Runevič-Vardyn in Wardyn (C‑391/09, EU:C:2011:291, točka 55) in Ziolkowski in Szeja (C‑424/10 in C‑425/10, EU:C:2011:866, točka 58).
(37)  – Glej v tem smislu sodbo Westzucker (1/73, EU:C:1973:78), iz katere izhaja, da se „v skladu s splošno priznanim načelom akti o spremembah zakonodajne določbe uporabijo, razen kadar ni določeno drugače, za prihodnje učinke položajev, ki so nastali v okviru nekdanjega zakona“ (točka 5). Kolikor mi je znano, gre za prvo sodbo, s katero je Sodišče takojšnji učinek proglasilo za „splošno priznano načelo“. Glej v tem smislu tudi sodbi Gemeinde Altrip in drugi (C‑72/12, EU:C:2013:712, točka 22 in navedena sodna praksa) in Balazs in Casa Judeţeană de Pensii Cluj (C‑401/13 in C‑432/13, EU:C:2015:26, točka 30 in navedena sodna praksa).
(38)  – Glej v tem smislu zlasti sodbe Bureau national interprofessionnel du Cognac (C‑4/10 in C‑27/10, EU:C:2011:484, točka 26 in navedena sodna praksa), Toshiba Corporation in drugi (C‑17/10, EU:C:2012:72, točka 51) in Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, točka 24 in navedena sodna praksa).
(39)  – Glej sodbe Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, točka 17), Beemsterboer Coldstore Services (C‑293/04, EU:C:2006:162, točka 19 in navedena sodna praksa), Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, točka 48); Komisija/Italija (C‑334/08, EU:C:2010:414, točka 60 in navedena sodna praksa), Toshiba Corporation in drugi (C‑17/10, EU:C:2012:72, točka 47 in navedena sodna praksa), Komisija/Španija (C‑610/10, EU:C:2012:781, točka 45 in navedena sodna praksa) in Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, točka 32 in navedena sodna praksa).
(40)  – Sodba Dell’Orto (C‑467/05, EU:C:2007:395, točka 49).
(41)  – Sodbi Meridionale Industria Salumi in drugi (od 212/80 do 217/80, EU:C:1981:270, točka 11) in Reichelt (113/81, EU:C:1982:206, točka 13). Glej tudi sodbo Conserchimica (C‑261/96, EU:C:1997:524, točka 17) in glede obsega te izjeme sodbo Molenbergnatie (C‑201/04, EU:C:2006:136, točke od 31 do 34).
(42)  – Glej v zvezi s tem razlikovanjem v doktrini Roubier, P., Le droit transitoire (conflits des lois dans le temps),
2. izd., Dalloz et Sirey, Pariz, 1960, str. 545 in naslednje.
(43)  – Moj poudarek.
(44)  – C‑283/09, EU:C:2011:85.
(45)  – Točka 28.
(46)  – Glej sodbo Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852, točka 27).
(47)  – Glej sodbo Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
(48)  – Glej sodbo Telefónica/Komisija (C‑274/12 P, EU:C:2013:852).
(49)  – 25/62, EU:C:1963:17.
(50)  – Stran 223. Nazadnje glej sklep Banco Bilbao Vizcaya Argentaria in Telefónica/Komisija (C‑587/13 P in C‑588/13 P, EU:C:2015:18, točka 41 in navedena sodna praksa).
(51)  – Glej sklep Gesamtverband der deutschen Textil- und Modeindustrie in drugi/Svet in drugi (C‑3/11 P(I), EU:C:2011:665, točka 13 in navedena sodna praksa) in sodbo Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, točka 30 in navedena sodna praksa).
(52)  – Glej sodbo Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, točka 30 in navedena sodna praksa).
(53)  – Prav tam (točka 32).
(54)  – Glej sodbo Neotype Techmashexport/Komisija in Svet (C‑305/86 in C‑160/87, EU:C:1990:295, točki 19 in 20).
(55)  – Glej v tem smislu zlasti sodbo Allied Corporation in drugi/Komisija (239/82 in 257/82, EU:C:1984:68, točki 15 in 16). Glej v zvezi s tem tudi očitke, ki jih je izrazil Van Ginderachter, E., „Recevabilité des recours en matière de dumping“, Cahiers de droit européen,
1987, št. 1 in 2, str. 623.
(56)  – C‑358/89, EU:C:1991:214.
(57)  – Točka 17.
(58)  – Sodba Neotype Techmashexport/Komisija in Svet (C‑305/86 in C‑160/87, EU:C:1990:295).
(59)  – Sodba Timex/Svet in Komisija (264/82, EU:C:1985:119, točki 14 in 15).
(60)  – Glej zlasti očitke, ki jih je zoper to merilo navedel Van Ginderachter, E., prav tam.
(61)  – T‑249/06, EU:T:2009:62.
(62)  – V skladu z določbami člena 5(8) osnovne uredbe se šteje, da pritožba ni bila vložena, če je umaknjena pred uvedbo preiskave.
(63)  – Točka 26 te sodbe.
(64)  – Točka 11 navedene sodbe.
(65)  – Glej Didier, P., „Le code anti-dumping du cycle de l’Uruguay: impact dans la communauté“, Cahiers de droit européen,
1994, št. 3 in 4, str. 251, ki opozarja, da so lahko razlogi za podporo ali nasprotovanje pritožbi različni in da na primer lahko veliko nacionalnih proizvajalcev podpira pritožbo, dokler ta pritožba „zanje ne pomeni niti finančne niti intelektualne prisile“ (str. 291).
(66)  – UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 189, v nadaljevanju: protidampinški sporazum. Ta sporazum je naveden v Prilogi 1A k Sporazumu o ustanovitvi Svetovne trgovinske organizacije, podpisanem v Marakešu 15. aprila 1994 in je bil odobren s Sklepom Sveta 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994), v imenu Evropske skupnosti, v zvezi z zadevami, ki so v njeni pristojnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 21, str. 1).
(67)  – Sodba LVP (C‑306/13, EU:C:2014:2465, točka 44 in navedena sodna praksa).
(68) – Glej sodbi Z. (C‑363/12, EU:C:2014:159, točka 72 in navedena sodna praksa) in Glatzel (C‑356/12, EU:C:2014:350, točka 70 in navedena sodna praksa).
(69)  – Glej sodbo Petrotub in Republica/Svet (C‑76/00 P, EU:C:2003:4, točka 57 in navedena sodna praksa).
(70)  – STO WT/DS241/R.
(71)  – STO WT/DS397/AB/R.
(72)  – WT/DS241/R (točka 7.341).
(73)  – Prav tam (točka 7.344).
(74)  – WT/DS397/AB/R (točka 411).
(75)  – Prav tam (točka 412).
(76)  – Prav tam (točke od 413 do 416).
(77)  – Prav tam (točki 417 in 418).
(78)  – Prav tam (točka 425).