62008CC0434_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Obravnavani predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Oldenburg (Nemčija), se nanaša na razlago člena 46(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1782/2003(2) .
2. Predložitveno sodišče sprašuje, ali ta določba nasprotuje (i) pogodbenim dogovorom, s katerimi se na zunaj sicer opravijo popolni in dokončni prenosi pravic do plačila, vendar pa v skladu s sporazumom, sklenjenim med strankama, pravice do plačila v gospodarskem smislu še naprej pripadajo odsvojitelju, medtem ko mora kupec kot formalni imetnik pravic do plačila te uveljavljati z obdelavo ustreznih površin in sebi izplačana enotna plačila v celoti predajati odsvojitelju, ali (ii) pogodbenim dogovorom, s katerimi se plačila na površino prenesejo na kupca tako, da mora ta po uveljavitvi in izplačilu enotnih plačil del enotnih plačil (del, ki se nanaša na kmetijo) v vsakem primeru redno predajati odsvojitelju. Če bo odgovor Sodišča pritrdilen, predložitveno sodišče še sprašuje, ali so taki pogodbeni dogovori brez učinka.
I – Pravni okvir Skupnosti
3. Uredba predvideva dohodkovno podporo za kmete, imenovano shema enotnega plačila (v nadaljevanju: SEP).
4. Glede upravičenosti do podpore člen 33(1) Uredbe (v različici, ki velja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari) določa, da so „kmetje […] upravičeni iz [SEP], če:
(a) jim je bilo odobreno plačilo v referenčnem obdobju, navedenem v členu 38, v okviru vsaj ene izmed shem podpore, navedene v Prilogi VI, ali
(b) so kmetijsko gospodarstvo ali del kmetijskega gospodarstva prejeli kot dejansko ali pričakovano dediščino od kmeta, ki je izpolnjeval pogoje, navedene pod točko (a), ali
(c) so prejeli pravico do plačila iz nacionalne rezerve ali s prenosom“.
5. V zvezi s prenosom pravic do plačila člen 46 Uredbe določa:
„1. Pravice do plačila se lahko prenesejo le na drugega kmeta s sedežem v isti državi članici, razen v primeru prenosa na podlagi dejanske ali pričakovane dediščine.
Vendar pa se tudi v primeru dejanske ali pričakovane dediščine lahko pravice do plačila uporabijo le v državi članici, kjer so bile ugotovljene.
Država članica lahko določi, da se pravice do plačila lahko prenesejo ali uporabijo le v isti regiji.
2. Pravice do plačila se lahko prenesejo s prodajo ali katero koli drugo obliko dokončnega prenosa, z ali brez zemljišča. Po drugi strani pa se zakup ali podobne vrste prenosa dovolijo le, če prenos pravic do plačila vključuje prenos ustreznega števila upravičenih hektarjev.
Razen v primeru višje sile ali izjemnih okoliščin, kot je navedeno v členu 40(4), lahko kmet prenese svoje pravice do plačila brez zemljišča le, ko je v smislu člena 44 uporabil najmanj 80 % svojih pravic do plačila v najmanj enem koledarskem letu ali ko [se je] prostovoljno odrekel v korist nacionalne rezerve vsem pravicam do plačila, ki jih ni uporabil v prvem letu izvajanja [SEP].
3. V primeru prodaje pravic do plačila, z ali brez zemljišča, lahko države članice v skladu s splošnimi načeli zakonodaje Skupnosti določijo, da se del prodanih pravic do plačila vrne v nacionalno rezervo, ali da se njihov znesek na enoto zmanjša v prid nacionalne rezerve v skladu z merili, ki jih določi Komisija v skladu s postopkom iz člena 144(2).“
II – Dejansko stanje in postopek ter predloženo vprašanje
6. Amkeline Gertha Harms in Johann Harms, družbenik pritožnice v postopku v glavni stvari, (v nadaljevanju: prodajalca) sta Freerku Heidingi, toženi stranki v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: kupec), na podlagi kupoprodajne pogodbe z dne 8. novembra 2005, sklenjene pri notarju, prodala orna zemljišča v Schirumu in Wiesensu (Nemčija) skupaj s stanovanjskimi in z gospodarskimi poslopji. Hkrati sta prodala zaloge krme na kmetiji, referenčne količine mleka in pravice do plačila, za katere sta že zaprosila. Skupna nakupna cena je znašala 690.000 EUR.(3) V zvezi s pravicami do plačila je bilo v točki 9 kupoprodajne pogodbe določeno to:
„Zaradi reforme skupne kmetijske politike (reforma SKP) je v [Nemčiji] običajna praksa, da se pravice do plačil […] od 1. januarja 2005 dalje dodelijo v obliki enotnih regijskih premij za orna zemljišča in trajne pašnike skupaj z dodatki, ki se nanašajo na kmetijo. Stranke te pogodbe se v zvezi z navedenim dogovorijo:
Prodajalca sta zaprosila za podporo po postopku obravnavanja vlog SKP iz leta 2005. S to pogodbo prodajalca preneseta na kupca vse pravice do plačila, ki jima bodo dodeljene, ker obdelujeta zemljišče, ki je predmet pogodbe, in tudi zemljišča, ki sta jih prodajalca zakupila oziroma so jima bila dana v uporabo in jih kupec prevzema. Pravice do plačila se prenesejo brezplačno.
Pravice do plačila, razen pravic do plačila za praho, vsebujejo dodatke, ki se nanašajo na kmetijo. […]
Prodajalca po dokončni določitvi in dodelitvi pravic do plačila obvestita kupca o znesku v dvotedenskem roku po prejemu obvestila, vendar najpozneje 15. januarja 2006.
Stranke pogodbe se zavežejo, da bodo do 15. februarja 2006 na podlagi zgoraj dogovorjenih pogojev za prenos dejanskih pravic do plačila sklenile pogodbo, s katero bodo določile merila, na podlagi katerih se bodo lahko opredelile te pravice, in znesek.
Stranke v enem mesecu po sklenitvi zgoraj navedene pogodbe prijavijo prenos pri pristojnem deželnem organu oziroma prijavijo postopek, o katerem so bile obveščene, pri osrednji podatkovni zbirki integriranega administrativnega in kontrolnega sistema.
Stranke sklenejo sporazum, da je kupec upravičen do 40 pravic do plačila v zvezi z ornim zemljiščem in 40 pravic do plačila v zvezi s trajnim pašnikom ter le do dela pravic do plačila, ki se nanašajo na kmetijo („top up“) in so dodeljene v zvezi z referenčnimi količinami mleka (približno 622.000 kg), prenesenimi na kupca na podlagi zakupa v okviru prenosa kmetije.
Kupec se zavezuje, da – po izvedenih letnih izplačilih – prenese na prodajalca plačila, ki jih prejme v zvezi s pravicami do plačila, ki so povezane z zemljiščem oziroma se nanašajo na kmetijo, ki presegajo zgoraj navedeni obseg (približno 15 pravic do plačila v zvezi z ornim zemljiščem, približno 15 pravic do plačila v zvezi s trajnim pašnikom in plačil za nadomestitev mleka za približno 1.000.000 kg referenčnih količin mleka) […]“
7. Kupoprodajna pogodba je bila izvršena in orno zemljišče je bilo na podlagi pogodbe preneseno na kupca. Na kupca je bilo 1. aprila 2006 prenesenih tudi 111,79 pravic do plačila. Kupec od takrat dalje upravlja pridobljeno kmetijo skupaj z drugo stranko kot družbo civilnega prava.
8. Pritožnica v postopku v glavni stvari v zvezi s kupoprodajno pogodbo za zemljišče in z njo povezanim sporazumom z dne 6. januarja 2006, ki se je nanašal na prenos plačil zakupnine, s tožbo uveljavlja zahtevek za plačilo preostanka zakupnine za referenčne količine mleka v višini 4.378,16 EUR in zahtevek, ki ji je bil odstopljen, glede enotnih plačil, ki so bila izplačana za leto 2006 in so bila v skladu s sporazumom, sklenjenim med strankami, dodeljena prodajalcema, v skupni višini 40.823,05 EUR. Pritožnica v postopku v glavni stvari je zadnjenavedeni zahtevek, ki je delno še vedno predmet pritožbenega postopka pred predložitvenim sodiščem, utemeljevala s členom 9 zgoraj navedene kupoprodajne pogodbe in sporazumom, sklenjenim med strankami te pogodbe, s katerim je bilo predvideno, da se enotna plačila prenesejo na prodajalca.
9. Landgericht Aurich je ugodilo zahtevku za plačilo, ki je izhajal iz prenosa pravice do zakupnine, vendar pa je zavrnilo drugi del tožbe, zlasti kolikor je bil namenjen uveljavitvi zahtevka za prenos enotnih plačil. Svojo odločitev je oprlo na domnevo, da so bili zahtevki na podlagi člena 9 kupoprodajne pogodbe izpolnjeni s tem, da so bile pravice do plačila v zvezi z 29,79 hektarja odstopljene prodajalcema oziroma pritožnici v postopku v glavni stvari.
10. To je sodba, zoper katero je pritožnica v postopku v glavni stvari vložila pritožbo. Pritožnica v postopku v glavni stvari zatrjuje, da bi moralo Oberlandesgericht Oldenburg sodbo Landgerichta spremeniti in kupcu naložiti, naj prodajalcema plača dodatnih 23.113,73 EUR skupaj z obrestmi v višini 5 % nad osnovno obrestno mero od 2. februarja 2007 dalje. Kupec zatrjuje, da bi se morala pritožba zavrniti.
11. Predložitveno sodišče meni, da je uspeh pritožbe odvisen od veljavnosti pogodbenega dogovora iz člena 9 kupoprodajne pogodbe z dne 8. novembra 2005.
12. Ker Oberlandesgericht Oldenburg resno dvomi v veljavnost tega pogodbenega dogovora glede na člen 46 Uredbe – zlasti glede na omejen nabor načinov, na katere se na podlagi te določbe lahko prenesejo pravice do plačila, in glede na jasen cilj, ki naj bi se izpolnil s shemo neposrednih podpor, vendar se v tej zadevi morda ne bi dosegel –, je odločilo, da je treba Sodišču v predhodno odločanje predložiti to vprašanje:
„Ali je treba člen 46(2) [Uredbe št. 1782/2003] razlagati tako, da so pogodbeni dogovori, s katerimi se na zunaj sicer opravijo popolni in dokončni prenosi pravic do plačila, vendar pa v skladu s sporazumom, sklenjenim med strankama, pravice do plačila v gospodarskem smislu še naprej pripadajo odsvojitelju, medtem ko mora kupec kot formalni imetnik pravic do plačila te uveljavljati z obdelavo ustreznih površin in sebi izplačana enotna plačila v celoti predajati odsvojitelju, ali s katerimi se plačila na površino prenesejo na kupca tako, da mora ta po uveljavitvi in izplačilu enotnih plačil del enotnih plačil (del, ki se nanaša na kmetijo) v vsakem primeru redno predajati odsvojitelju, v nasprotju s to uredbo in zato brez učinka?“
13. Stranke so ustna stališča predstavile na obravnavi, ki je potekala 3. decembra 2009.
III – Presoja
A – Glavne trditve strank
14. Pritožnica v postopku v glavni stvari, družba na podlagi nemškega civilnega prava, ki sta jo ustanovila Arnold in Johann Harms, izpodbija dejansko stanje, opisano v predlogu za sprejetje predhodne odločbe, in navaja, da predloženo vprašanje ne ustreza dejanskemu stanju primera v postopku v glavni stvari.
15. Pritožnica v postopku v glavni stvari zatrjuje, da pravo Skupnosti v členu 46(2) Uredbe izrecno predvideva možnost, da se pravice do plačila prenesejo s prodajo drugemu kmetu. Javno pravo za veljavnost takih pogodbenih dogovorov ne bi smelo določati dodatnega pogoja niti se zanjo ne bi smelo zahtevati predhodnega upravnega dovoljenja. Zatrjuje, da pravo Skupnosti z ničimer ne določa, kako naj se določi plačilo po kupoprodajni pogodbi take vrste, kakršna je sporna v postopku v glavni stvari. Prodaja pravic do plačila naj bi se opravila izključno v skladu z načeli civilnega prava, na podlagi katerih prevladuje pogodbena svoboda, stranke pogodbe pa bi morale biti svobodne pri določanju vrste plačila. Tem strankam naj bi bila tako omogočena izbira, da se dogovorijo o plačilu v obliki zaporednih plačil in ne o enotnem plačilu. To naj ne bi ogrozilo namena člena 46(2) Uredbe, kupec pa naj bi v vsakem primeru ohranil možnost, da odstopi od takega dogovora.
16. Pritožnica v postopku v glavni stvari tudi navaja, da ni bil kršen zakonski pogoj, da se pravice do plačila ne smejo prenesti, če ne vključujejo prenosa ustreznega števila upravičenih hektarjev. Zatrjuje, da je namen te določbe, da bi se izognilo položaju, da se pravica do pridobitve pravic do plačila prenese na podlagi trajnega ali dolgoročnega dogovora, ki je popolnoma ekonomske narave. Pravica do pravic do plačila naj bi se ob prenehanju zakupa pravzaprav vrnila lastniku zemljišča, ki bi jo nato prenesel na drugo osebo. Prav tega pa prodajalca v obravnavani zadevi dejansko ne bi mogla storiti. Pravice do plačila naj bi bile trajno prenesene na kupca. Ta naj bi te pravice lahko prenesel na druge. V vsakem primeru naj bi bile v zadevi v postopku v glavni stvari pravice do plačila prenesene na kupca skupaj s celotno kmetijo, vključno s kmetijskimi zemljišči.
17. Tako pritožnica v postopku v glavni od Sodišča zahteva, naj odloči, da vprašanje, ki mu je bilo predloženo za sprejetje predhodne odločbe, ni dopustno. Podredno navaja, da člen 46(2) Uredbe ne nasprotuje pogodbenemu dogovoru, kakršen je sporen v postopku v glavni stvari, na podlagi katerega je obveznost kupca, da plača odsvojitelju del enotnih plačil, ki mu bodo kasneje dodeljena, protidajatev za prenos pravic do plačila nanj.
18. Nemška vlada zatrjuje, da člen 46(2) Uredbe ne nasprotuje dogovoru o prenosu, kakršen je sporen v postopku v glavni stvari, ker naj bi bil tak dogovor veljaven kot „druga oblika dokončnega prenosa“ v smislu prvega stavka člena 46(2), prvi pododstavek, Uredbe. Kupec in odsvojitelj naj bi bila na podlagi pravil, ki urejajo pogodbeno svobodo, upravičena, da za prenos pravic do plačila določita zasebnopravne pogoje; predpisi, ki urejajo SEP, naj ne bi vplivali na take dogovore, če ti niso v nasprotju niti s predpisi prava Skupnosti niti z namenom SEP kot subvencije. Predpisi naj bi določali, da bi kmet, v tem primeru kupec, prejel enotno plačilo na kmetijo naknadno, ko bi na svoji kmetiji izpolnil predpisane pogoje. Prejemnik pomoči naj bi v skladu s pravom Skupnosti lahko svobodno odločal o tem, kako naj se plačilo uporabi. To bi se zato lahko uporabilo tudi za izplačilo osebi, ki mu je prodala pravice do plačila. Nemška vlada sklepa, da člen 46(2) Uredbe ne izključuje dogovorov, kot je sporni dogovor v postopku v glavni stvari.
19. Komisija meni, da zaradi prenosa in uveljavljanja pravic do plačila v obravnavani zadevi niso bila upoštevana načela SEP. Navaja, da so stranke v postopku v glavni stvari sklenile pravni posel, s katerim so se izognile določbam Uredbe. Komisija predlaga, naj Sodišče na predloženo vprašanje odgovori, da je treba člena 46(1) in (2) v povezavi s členoma 2(a) in (c) ter členom 33(1)(c) Uredbe razlagati tako, da pogodbeni dogovori, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, niso združljivi z zgoraj navedenimi določbami.
B – Presoja
20. Predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 46(2) Uredbe nasprotuje pogodbenim dogovorom, kakršni so ti v postopku v glavni stvari, in če jim, ali so brez učinka.
21. Predložitveno sodišče z vprašanjem razlikuje zlasti med dvema vrstama dogovorov: (i) tistimi, s katerimi so bili na zunaj sicer opravljeni popolni in dokončni prenosi pravic do plačila, vendar pa so v skladu s sporazumom, sklenjenim med strankama, pravice do plačila v gospodarskem smislu še naprej pripadale odsvojitelju, medtem ko je moral kupec kot formalni imetnik pravic do plačila te uveljavljati z obdelavo ustreznih površin in njemu izplačana enotna plačila v celoti predajati odsvojitelju, in (ii) tistimi, s katerimi se plačila na površino prenesejo na kupca tako, da mora ta del enotnih plačil (del, ki se nanaša na kmetijo) redno predajati odsvojitelju. Menim, da se v smislu obravnavane zadeve obe vrsti dogovorov, navedeni v predloženem vprašanju, s pravnega vidika ne razlikujeta.
22. Najprej bom obravnaval trditev pritožnice v postopku v glavni stvari, da predloženo vprašanje ni dopustno, ker ne ustreza dejanskim okoliščinam zadeve v postopku v glavni stvari.
23. V zvezi s tem zadostuje poudarek, da Sodišče ne ugotavlja dejanskega stanja v zvezi z odločbo v postopku v glavni stvari. Sodišče je odločilo, da „je pristojno, da v okviru razdelitve pristojnosti med sodišči Skupnosti in nacionalnimi sodišči upošteva dejanski […] okvir, v katerega je umeščeno vprašanje za predhodno odločanje, kot je opredeljeno v predložitveni odločbi“.(4) Sodišče ne more upoštevati stališč zainteresiranih strank v smislu člena 23 Statuta Sodišča, ki navajajo nasprotne trditve.(5) Ugovoru nedopustnosti zato ni mogoče ugoditi in Sodišče lahko presoja vprašanja, predložena za sprejetje predhodne odločbe, na podlagi dejanskega stanja, kot ga je v predložitvenem sklepu opredelilo Oberlandesgericht Oldenburg.
1. Uvodna ugotovitev glede sheme enotnega plačila
24. Najprej, samo kmetje, ki so prejeli pravico do plačila – s prenosom ali iz nacionalne rezerve – so upravičeni iz SEP.(6) Samo osebe, ki opravljajo „kmetijsko dejavnost“ v smislu Uredbe, se štejejo za „kmete“.(7) Če je kmet pridobil pravice do plačila, to še ne pomeni, da bo prejel tudi dejansko podporo, ki je povezana s temi pravicami. Da bi kmet prejel enotno plačilo, ne zadostuje, da je upravičen do pravic do plačila, ampak mora te pravice tudi uveljaviti tako, da ima na voljo ustrezno število hektarjev kmetijskega zemljišča in ravna v skladu z drugimi zahtevami upravljanja – kot so pogoji, predpisani z zakonodajo o varstvu okolja in živali ter o varnosti živil (tako imenovana navzkrižna skladnost).(8)
2. Osrednje vprašanje: razlaga člena 46(2) Uredbe
25. Kljub besedilu predloženega vprašanja in njegovi povezavi s pogodbenim dogovorom oziroma pogodbenimi dogovori,(9) sklenjenimi med prodajalcema in kupcem, menim, da bi se moralo Sodišče popolnoma osredotočiti le na razlago člena 46(2) Uredbe. Čeprav mora Sodišče upoštevati dejansko stanje zadeve v postopku v glavni stvari, bi ga moralo upoštevati le toliko, kolikor je nujno za pravilno razlago zgornje določbe.
26. Že iz besedila drugega odstavka člena 249 ES je razvidno, da se uredbe Skupnosti v vseh državah članicah neposredno uporabljajo. Njihove določbe imajo zaradi lastnosti uredb in njihove vloge v sistemu virov prava Skupnosti na splošno takojšen učinek v nacionalnih pravnih redih, ne da bi morali nacionalni organi sprejeti ukrepe za uporabo. Res je Sodišče potrdilo, da bi morale v izjemnih primerih „države članice za izvajanje določenih določb navedenih uredb vseeno sprejeti ukrepe za uporabo“.(10) Vendar menim, da pri členu 46(2) Uredbe ne gre za tak primer. Zato zadostuje, da se presoja osredotoči na člen 46(2) Uredbe, ne da bi bilo pri tem treba upoštevati morebitne nacionalne ukrepe za izvajanje.
27. V členu 46(2) Uredbe je predvideno, da se pravice do plačila lahko prenesejo „s prodajo ali katero koli drugo obliko dokončnega prenosa“, z zemljiščem ali brez njega. Prenosi, ki niso dokončni – zakupi ali podobne vrste prenosa –, pa se dovolijo le, če prenos pravic do plačila vključuje prenos ustreznega števila upravičenih hektarjev.
28. Po mojem mnenju v obravnavani zadevi ni treba obravnavati drugih pogojev za prenose pravic do plačila, ki so predpisani z Uredbo, ker predložitveno sodišče ni predlagalo njihove razlage. Vsekakor menim, da jih za razlago člena 46(2) Uredbe ni treba obravnavati.
29. Iz navedenega izhaja, da je osrednje vprašanje v obravnavani zadevi razlaga besedne zveze „s prodajo ali katero koli drugo obliko dokončnega prenosa [pravic do plačila]“ iz člena 46(2) Uredbe.
30. Za to razlago je treba v celoti obravnavati namen ureditve, ki ureja pravice do plačila, in predpisov, ki urejajo njihov prenos.
31. Prvič, namen pravice do plačila, kadar je povezana z upravičenim hektarjem, je ustvariti pravico do izplačila zneska, določenega s pravico do plačila.(11) Kot sem navedel v točki 24 zgoraj, je SEP predvidena za kmete, še zlasti za tiste, ki so dejavni.(12) Na tem mestu bi poudaril, da so enotna plačila na kmetijo – v nasprotju s proizvodnimi pravicami ( droits à produire ) in pravicami do premij ( droits à prime ), ki izvirajo iz reform skupne kmetijske politike med letoma 1992 in 1999 – le „dohodkovna podpora za kmete“.(13)
32. Drugič, kar zadeva prenos pravic do plačila, je očitno, da je bil namen zakonodajalca Skupnosti, da so pravice do plačila prenosljive in da se z njimi lahko trguje. Enotno plačilo na kmetijo je bilo razdeljeno v pravice do plačila zato, da bi se olajšal njegov prenos.(14) V nasprotju z mlečnimi kvotami, na primer, se namreč pravice do plačila načeloma lahko prosto prenašajo in niso povezane z določenim kmetijskim zemljiščem. Vendar pa Uredba postavlja jasna pravila, ki urejajo in omejujejo ta prenos; zlasti se lahko pravice do plačila prenesejo le na druge kmete.(15)
33. V možnosti prenosa pravic do plačila in trgovanju z njimi pa se skriva možnost, da se doseže drugačen cilj, kot ga je predvidel zakonodajalec Skupnosti; namreč cilj, ki se mu je očitno želel izogniti.
34. V zvezi s tem je v uvodni izjavi 30 Uredbe navedeno: „[…] Da bi se izognili špekulativnim prenosom, ki bi povzročili kopičenje pravic do plačila brez ustrezne kmetijske podlage, je pri dodeljevanju pomoči primerno določiti povezavo med pravicami in določenim številom upravičenih hektarjev kakor tudi možnost omejitve prenosa pravic v regiji. […]
35. Zato je osnovni namen, ki stoji za podrobnimi določbami o prenosih pravic do plačila, preprečevanje špekulativnih prenosov. Kot je bilo ugotovljeno, je cilj SEP zagotavljanje dohodkovne podpore kmetom, ki so dejavni,(16) ne pa osebam, ki s trgovanjem s pravicami do plačila zasledujejo druge finančne interese zunaj področja kmetijstva.(17) Namen Uredbe je namreč preprečiti, da bi se enotna plačila dodelila osebam, ki ne opravljajo kmetijske dejavnosti v smislu Uredbe in zato ne bi smeli biti upravičeni do financiranja Skupnosti na tem področju.(18)
36. Očitno je bil zakonodajalec Skupnosti zaskrbljen zaradi ravnanj, s katerimi bi se obšle določbe Uredbe, in je imel resnično željo, da bi preprečil in omejil zlorabe,(19) zlasti zato, ker v ureditvi, ki je ločena od proizvodnje, vedno obstaja nevarnost špekulacij(20) .
37. V tem smislu je ena najpomembnejših omejitev prenosov pravic do plačila zahteva, da morajo biti – če ne gre za zakup ali podobne vrste nedokončnih prenosov, ki morajo vključevati prenos ustreznega števila upravičenih hektarjev – prenosi pravic do plačila popolni in dokončni.
38. Zato se mora prvotni imetnik in odsvojitelj pravic do plačila pri njihovi prodaji drugemu kmetu brezpogojno odreči svoji pravici do pravic do plačila, zaradi česar se s prenosom ustvari nova pravica kupca do pravic do plačila, ki jih ta lahko nato uveljavi. Kupec mora namreč pridobiti ustrezne zneske (enotna plačila) za podporo svojemu dohodku – ker je sam oseba, ki obdeluje zadevno kmetijsko zemljišče.(21) Pravice do izplačila zneskov na podlagi pravic do plačila očitno ni mogoče ločiti od zakonitega imetništva pravic do plačila.
39. Če se zaradi prenosa pravic do plačila – zaradi pravnih posledic in učinkov tega prenosa(22) – odsvojitelj ne odpove popolnoma pravici do izplačila zneskov na podlagi teh pravic do plačila, kupec pa ne pridobi ustrezne pravice do izplačila zneskov na podlagi teh pravic do plačila(23) – na primer zaradi sporazuma med njima ( accidentalia negotii ) –, potem niso bili izpolnjeni pogoji za zakonit prenos pravic do plačila.
40. Prav tako je, kadar odsvojitelj pravic do plačila ob sklenitvi kupoprodajne pogodbe vztraja, da obdrži pravico, da se mu na podlagi teh pravic izplačajo zneski, saj pravice do izplačila zneskov na podlagi pravic do plačila ni mogoče ločiti od zakonitega imetništva pravic do plačila, ne glede na to, ali se pravica do izplačila teh zneskov nanaša na vse ali le na del tako prenesenih pravic do plačila.
41. Zato sem zaskrbljen, tako kot predložitveno sodišče, da se s pogodbenim dogovorom, sklenjenim v obravnavani zadevi, postavlja vprašanje, ali formalni prenos pravic do plačila, do katerih je odsvojitelj dejansko še naprej upravičen na podlagi sporazuma, sklenjenega med strankama, skupaj z dogovorom, da bo kupec obdeloval zemljišče, ki ustreza pravicam do plačila, v skladu z Uredbo(24) v obravnavani zadevi ustvarja obliko prenosa („fiduciarni prenos“), ki ne izpolnjuje več pogojev, določenih v členu 46(2) Uredbe, ti pa so: prodaja ali katera koli druga oblika „dokončnega“ prenosa. Očitno je namreč posledica prenosa to, da ustrezni zneski (enotna plačila) – trajno – ne dosegajo svojega namena kot subvencije, torej kot dohodkovne podpore kmetu, ki dejansko obdeluje zemljišče, ki ustreza pravicam do plačila. Namesto tega iz kupoprodajne pogodbe izhaja, da se morajo ustrezni zneski (enotna plačila) ali njihov del trajno predati drugi osebi.(25)
42. Iz navedenega je razvidno, da je treba člen 46(2) Uredbe razlagati tako, da je treba s prodajo ali katero koli drugo obliko dokončnega prenosa pravic do plačila z zemljiščem ali brez njega zagotoviti, da oseba, ki te pravice do plačila proda ali odstopi, ne more niti s pogodbo niti z določilom v pogodbi v nobenem obsegu obdržati pravice do izplačila zneskov na podlagi teh pravic do plačila (enotna plačila), saj pravice do izplačila zneskov na podlagi pravic do plačila (enotna plačila) ni mogoče ločiti od zakonitega imetništva pravic do plačila.
43. Vendar pa lahko le nacionalna sodišča določijo pravne posledice – za sporne pogodbene dogovore in zadevno določilo –, ki jih je treba izpeljati iz zgoraj navedene razlage člena 46(2) Uredbe.
IV – Predlog
44. Predlagam torej, naj Sodišče na vprašanje Oberlandesgericht Oldenburg odgovori:
Člen 46(2) Uredbe Sveta (ES) št. 1782/2003 z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi Uredbe (EGS) št. 2019/93 in različnih drugih uredb je treba razlagati tako, da je treba s prodajo ali katero koli drugo obliko dokončnega prenosa pravic do plačila z zemljiščem ali brez njega zagotoviti, da oseba, ki te pravice do plačila proda ali odstopi, ne more niti s pogodbo niti z določilom v pogodbi v nobenem obsegu obdržati pravice do izplačila zneskov na podlagi teh pravic do plačila, saj pravice do izplačila zneskov na podlagi pravic do plačila ni mogoče ločiti od zakonitega imetništva pravic do plačila.
(1) .
(2)
–	Uredba z dne 29. septembra 2003 o skupnih pravilih za sheme neposrednih podpor v okviru skupne kmetijske politike in o uvedbi nekaterih shem podpor za kmete ter o spremembi uredb (EGS) št. 2019/93, (ES) št. 1452/2001, (ES) št. 1453/2001, (ES) št. 1454/2001, (ES) 1868/94, (ES) št. 1251/1999, (ES) št. 1254/1999, (ES) št. 1673/2000, (EGS) št. 2358/71 in (ES) št. 2529/2001 (UL L 270, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).
(3)
–	Prodajalca sta imela zaradi upravljanja kmetije poleg približno 9,6 hektarja zemljišča, ki je bilo v njuni lasti in prodano na podlagi kupoprodajne pogodbe, v zakupu še približno 100 hektarjev obdelovalnih zemljišč od različnih zakupodajalcev oziroma sta z lastniki zemljišč sklenila pogodbe o rabi zemljišč. V kupoprodajni pogodbi je bilo določeno, da naj bi kupec prevzel dodatna zemljišča na podlagi dogovorov, sklenjenih z lastniki oziroma upravičenci teh zemljišč. Prodajalca sta se zavezala, da bosta pri navedenih dogovorih pomagala, kot bo le mogoče.
(4)
–	Glej sodbo z dne 13. novembra 2003 v zadevi Neri (C‑153/02, Recueil, str. I‑13555, točke od 33 do 36).
(5)
–	Glej med drugim sodbe z dne 16. marca 1978 v zadevi Oehlschl äger (104/77, Recueil, str. 791, točka 4); z dne 29. aprila 1982 v zadevi Pabst & Richarz (17/81, Recueil, str. 1331, točke od 10 do 12); z dne 29. aprila 2004 v združenih zadevah Orfanopoulos in Oliveri (C‑482/01 in C‑493/01, Recueil, str. I‑5257, točka 42); z dne 12. aprila 2005 v zadevi Keller (C‑145/03, ZOdl., str. I‑2529, točke od 32 do 34) in z dne 21. aprila 2005 v zadevi Lindberg (C‑267/03, ZOdl., str. I‑3247, točki 41 in 42) ter moje sklepne predloge, predstavljene 3. septembra 2009 v zadevi CoNISMa (C‑305/08, ZOdl., str. I-12129, opomba 12).
(6)
–	Glej člen 33(1)(c) v povezavi s členom 2(a) in (c) Uredbe. Slednji v navedenih točkah opredeljuje pojma „kmet“ in „kmetijska dejavnost“.
(7)
–	To je dejavnost, ki se nanaša na proizvodnjo, vzrejo ali gojenje kmetijskih proizvodov ali ohranjanje zemljišča v dobrih kmetijskih in okoljskih razmerah.
(8)
–	Tu se navezujem na člen 1 in naslednje v povezavi s Prilogo III ter členi 33, 36, 43 in naslednjimi Uredbe. Glede obveznosti, da se pravice do plačil dejansko uporabijo v zvezi z ustrezno količino hektarjev, bi bila morda mogoča vzporednica s primerljivo obveznostjo proizvodnje, ki je vezana na dodelitev mlečnih kvot. Nadomestilo za dokončno prenehanje celotne proizvodnje mleka se lahko kmetu dodeli le, če ta ob vložitvi vloge proizvaja mleko kot proizvajalec v smislu člena 12(c) Uredbe št. 857/84 in če ima na voljo posamično referenčno količino za neposredno prodajo. Če je kmet prostovoljno prenehal proizvajati mleko, ni več proizvajalec v smislu teh določb. Glej sodbo z dne 9. oktobra 1997 v zadevi Macon in drugi (C‑152/95, Recueil, str. I‑5429). Glej tudi sodbo z dne 26. oktobra 2006 v zadevi Kibler (C‑275/05, ZOdl., str. I‑10569, točka 24).
(9)
–	Na tem mestu bi omenil, da je v skladu s predlogom za sprejetje predhodne odločbe pritožnica v postopku v glavni stvari družba, ki sta ji oba prodajalca s pisno pogodbo o odstopu terjatev z dne 29. januarja 2007 odstopila zadevne zahtevke, ki izhajajo iz kupoprodajne pogodbe.
(10)
–	Glej sodbo z dne 11. januarja 2001 v zadevi Azienda Agricola Monte Arcosu (C‑403/98, Recueil, str. I‑103, točka 26).
(11)
–	Glej člen 44 Uredbe.
(12)
–	To je pomembno, ker so celotna ureditev novejše reforme skupne kmetijske politike in razlogi zanjo temeljili na namenu, da se opusti prejšnje načelo zagotavljanja podpore za proizvodnjo (določenih) kmetijskih proizvodov in da se uvede sistem za zagotavljanje podpore osebi, ki upravlja kmetijsko gospodarstvo. Zato je kmetom dovoljeno, da prilagajajo svoje odločitve o proizvodnji, hkrati pa jim je zagotovljena stalnost dohodka, kar je v skladu s cilji skupne kmetijske politike v smislu člena 33 ES. Namen reforme je bil, da bi evropsko kmetijstvo postalo bolj konkurenčno, trajnostno in tržno naravnano.
(13)
–	Glej člen 1 Uredbe. V zvezi s tem menim, da bi morale pravice do plačila po splošnem pravilu pripadati kmetu in ne lastniku ali zakupodajalcu zemljišča. Na tem mestu bi še omenil, da so enotna plačila očitno postala pomemben del dohodka kmetov. Glej „Les 50 ans de la Politique agricole commune et du Comité européen de droit rural – Un droit rural évolué en Europe“, European Council for Agricultural Law, L’Harmattan, Pariz, 2008, str. 416.
(14)
–	Glej uvodno izjavo 30 Uredbe.
(15)
–	Ki morajo imeti sedež v isti državi članici. Glej člen 46(1) Uredbe.
(16)
–	To so tisti, ki dejansko opravljajo kmetijsko dejavnost, kot jo opredeljuje Uredba. Enako načelo velja na primer za mlečne kvote. Teh ni mogoče prenesti na tiste, ki niso proizvajalci, s čimer naj bi se preprečile špekulacije pri pravicah do premij. V zvezi s tem glej med drugim Barthélemy, D., in David, J. (izd.), L’agriculture européenne et les droits à produire, INRA, Pariz, 1999, str. 172.
(17)
–	J.-J. Barbiéri v „Vente et droits à paiement unique (visite d’un Huron au royaume des imprimés)“, Droit rural, št. 348, december 2006, študija 34, na primer poroča, da je francosko ministrstvo za kmetijstvo v prehodnem obdobju označilo pravice do plačila brez kmetijskega zemljišča za „neuporabne“, da bi odvrnilo od špekulativnega ravnanja.
(18)
–	Komisija se v zvezi s tem sklicuje na člen 33(1)(b) Uredbe.
(19)
–	Glej Gadbin, D., ‘Les droits à paiement unique, pour qui, pourquoi?’, Droit rural, št. 334, junij 2005, kolokvij 8. Ponazoritvi bi lahko bila namenjena (i) uvodna izjava 21 Uredbe („[…] Da bi se izognili neprimernim dodelitvam sredstev Skupnosti, se podpora ne bi smela izplačati kmetom, ki so umetno ustvarili pogoje, potrebne za pridobitev takih plačil.“) in (ii) člen 29 Uredbe („[…] [P]lačilo [se] ne izplača upravičencem, za katere se ugotovi, da so umetno ustvarili pogoje, ki so potrebni za pridobitev takih plačil, da bi pridobili korist v nasprotju s cilji zadevne sheme podpore.“). V teh določbah se kaže sodna praksa Sodišča o zlorabah prava. Glej med drugim sodbe z dne 22. oktobra 1991 v zadevi von Deetzen (C‑44/89, Recueil, str. I‑5119, točke od 24 do 29); z dne 20. junija 2002 v zadevi Mulligan in drugi (C‑313/99, Recueil, str. I‑5719, točka 30 in navedena sodna praksa); z dne 21. februarja 2006 v zadevi Halifax in drugi (C‑255/02, ZOdl., str. ECR I‑1609, točka 69 in navedena sodna praksa); z dne 11. januarja 2007 v zadevi Vonk Dairy Products (C‑279/05, ZOdl., str. I‑239, točka 33 in navedena sodna praksa) in z dne 7. junija 2007 v zadevi Otten (C‑278/06, ZOdl., str. I‑4513, točka 39 in navedena sodna praksa).
(20)
–	Glej Bianchi, D., La politique agricole commune (PAC) – Toute la PAC, rien d’autre que la PAC, Bruylant, 2006, str. 332.
(21)
–	Zato mora biti kupec ne le imetnik pravic do plačila s pravnega vidika, ampak tudi prejemnik enotnih plačil z ekonomskega vidika. Pravice do plačila se ne bi smele deliti na pravno in ekonomsko lastništvo, kar bi omogočilo, da bi se enotna plačila na koncu prenesla na osebo, ki ne obdeluje ustreznega zemljišča.
(22)
–	Ni pomembno, kako so bili te pravne posledice in učinki sproženi, ker je v tem postopku sporna odgovornost za izid prenosa in ne njegova oblika ali pripadajoče sestavine. To je značilno za pravne položaje, v katerih imajo stranke na voljo zahtevke, ki temeljijo na javnem pravu, in to očitno velja za pravice do plačila na podlagi Uredbe. Z drugimi besedami, če posledica prenosa ni popoln in dokončen prenos pravic do plačila in torej dokončen prenos pravice do izplačila zneskov na podlagi teh pravic do plačila, potem pravno ni pomembno, ali sta stranki ravnali malomarno ali naklepno. Pomembno je, da posledica njunega dogovora ni bil dokončen prenos.
(23)
–	Če so izpolnjeni drugi veljavni pogoji.
(24)
–	In sicer v skladu z zahtevami obdelovanja, določenimi v členu 3 Uredbe.
(25)
–	Komisija bi lahko imela prav, ko navaja, da naj bi kupec in novi imetnik pravic do plačila, ker so bile te prenesene brezplačno, očitno imel vlogo „slamnatega moža“ za prodajalca, ki z ekonomskega vidika še naprej prejema enotno plačilo – pri čemer nista omejena niti njegov znesek niti trajanje – čeprav kot izhaja iz predložitvenega sklepa, prodajalec ni več kmet v smislu člena 33(1)(c) v povezavi s členom 2(a) in (c) Uredbe oziroma nikakor ne na zadevnem zemljišču.