62022TJ0625_RES
Zadeva T‑625/22
Republika Avstrija
proti
Evropski komisiji
Sodba Splošnega sodišča (veliki senat) z dne 10. septembra 2025
„Okolje – Delegirana uredba (EU) 2022/1214 – Taksonomija – Gospodarske dejavnosti na področju zemeljskega plina in jedrske energije – Vključitev v trajnostne gospodarske dejavnosti – Naložbe – Prispevek k prehodu na ogljično nevtralno gospodarstvo v skladu s ciljem 1,5 °C iz Pariškega sporazuma – Cilj doseganja neto ničelnih emisij do leta 2050 – Bistveni prispevek k blažitvi podnebnih sprememb in prilagajanju nanje – Člena 10 in 11 Uredbe (EU) 2020/852 – Pojem ‚nizkoogljična dejavnost‘ – Bistveno škodovanje okoljskim ciljem – Tveganja, povezana z resnimi reaktorskimi nesrečami – Tveganja, povezana z visoko radioaktivnimi odpadki – Tveganja, povezana s sušami in podnebnimi nevarnostmi – Previdnostno načelo – Tehnična merila za pregled – Zmanjšanje emisij toplogrednih plinov – Člen 290 PDEU – Pojem ‚bistveni elementi‘ zakonodajnega akta – Znanstveni dokazi – Polje proste presoje Komisije – Očitna napaka pri presoji“
Institucije Evropske unije – Izvajanje pristojnosti – Pooblastilo Komisiji za sprejemanje delegiranih aktov – Obseg – Kompleksne presoje in ocene – Široko polje proste presoje – Uredba, s katero se vzpostavlja okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled – Sodni nadzor – Meje – Očitna napaka pri presoji – Dokazno breme
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852; Uredba Komisije 2022/1214)
(Glej točke od 32 do 37, 179, 204, 214, 225, 230, 276, 338, 383, 440, 469, 516, 536, 538, 567, 578, 590 in 604.)
Približevanje zakonodaj – Okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled za dejavnosti na področju zemeljskega plina in jedrske energije ter spremembi obstoječe delegirane uredbe – Ocena učinka in javno posvetovanje v zvezi z navedenimi dejavnostmi, opravljena v okviru sprejetja obstoječe delegirane uredbe – Neobstoj obveznosti Komisije, da opravi dodatno oceno učinka in javno posvetovanje
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852; uredbi Komisije 2021/2139 in 2022/1214)
(Glej točke od 72 do 74, od 79 do 83 in 92.)
Institucije Evropske unije – Izvajanje pristojnosti – Pooblastilo Komisiji za sprejemanje delegiranih aktov – Obveznost, da se ne spremeni bistvenih elementov temeljnega zakonodajnega akta – Temeljna uredba, s katero so določena merila okoljske trajnostnosti – Delegirana uredba o določitvi tehničnih meril za pregled za vse vrste dejavnosti, ki izpolnjujejo navedena merila trajnostnosti – Dopustnost
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, člen 3; Uredba Komisije 2022/1214)
(Glej točke od 100 do 126.)
Približevanje zakonodaj – Okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled za dejavnosti na področju zemeljskega plina in jedrske energije – Uvrstitev navedenih dejavnosti kot prehodne dejavnosti za zagotovitev zanesljivosti oskrbe – Dopustnost
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, člen 10(2))
(Glej točke 160, od 164 do 170 in od 594 do 596.)
Pravo Evropske unije – Razlaga – Metode – Razlaga glede na mednarodne sporazume, ki jih je sklenila Unija – Razlaga Uredbe 2020/852 glede na Pariški sporazum
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, člen 10(2))
(Glej točke od 188 do 195.)
Akti institucij – Obrazložitev – Obveznost – Obseg – Presoja obveznosti obrazložitve glede na okoliščine posameznega primera – Nujnost navedbe vseh upoštevnih dejanskih in pravnih okoliščin – Neobstoj
(člen 296 PDEU)
(Glej točke od 216 do 218, 241, 325 in 365.)
Približevanje zakonodaj – Okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled za dejavnosti na področju jedrske energije – Predhodna ocena tveganja za zdravje ljudi in okolje – Uporaba previdnostnega načela – Obseg – Pojma tveganja in nevarnosti – Določitev ravni tveganja, ki velja za nesprejemljivo za družbo – Pristojnost institucije Unije, ki je določena z upoštevno ureditvijo – Obveznost zagotavljanja visoke ravni varovanja javnega zdravja, varnosti in okolja – Sodni nadzor – Meje – Očitna napaka pri presoji
(členi 11, 168(1), 169(1) in (2) ter 191(1) in (2) PDEU; Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, členi 3(b), 9 in 17)
(Glej točke od 247 do 257, 262, 274, 297, 298, od 307 do 309, od 315 do 324, 326, 334, 345, 357, 360 in 373.)
Približevanje zakonodaj – Okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled za dejavnosti na področju zemeljskega plina in jedrske energije – Obveznost upoštevanja življenjskega cikla proizvodov ali storitev – Obseg – Upoštevanje življenjskega cikla prejšnjih in poznejših gospodarskih dejavnosti – Izključitev
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, člena 17(2) in 19(1)(g))
(Glej točke od 429 do 438 in od 574 do 576.)
Približevanje zakonodaj – Okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled za dejavnosti na področju zemeljskega plina in jedrske energije – Nepojasnitev nekaterih pravnih pojmov in pogojev, ki jih je treba spoštovati – Dopustnost – Kršitev načela pravne varnosti – Pogoji – Tehnična merila za pregled, ki so tako dvoumna, da lahko povzročajo dvome glede njihovega obsega ali njihovega pomena
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, člen 19(1)(k))
(Glej točke od 484 do 486 in 676.)
Približevanje zakonodaj – Okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled za dejavnosti na področju zemeljskega plina – Dopustnost – Zahteva – Neobstoj nizkoogljičnih alternativnih virov, ki bi omogočali zanesljivost oskrbe
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, člen 10(2))
(Glej točke od 507 do 517.)
Približevanje zakonodaj – Okvir za spodbujanje trajnostnih naložb – Ugotavljanje okoljske trajnostnosti gospodarskih dejavnosti – Sprejetje delegirane uredbe s strani Komisije o določitvi tehničnih meril za pregled za dejavnosti na področju zemeljskega plina – Uporaba etapnega pristopa – Dopustnost
(Uredba Evropskega parlamenta in Sveta 2020/852, člen 10(2))
(Glej točke 535 in od 538 do 540.)
Sodni postopek – Predlogi iz tožbe – Prilagoditev med postopkom – Akt, s katerim je med postopkom spremenjen izpodbijani akt – Prilagoditev prvotnih predlogov in razlogov – Dopustnost – Pogoji
(Poslovnik Splošnega sodišča, člen 86)
(Glej točke od 689 do 694.)
Povzetek
Splošno sodišče je zavrnilo ničnostno tožbo, ki jo je Republika Avstrija vložila zoper Delegirano uredbo Evropske komisije 2022/1214 (
1
) o dopolnitvi Uredbe 2020/852 o vzpostavitvi okvira za spodbujanje trajnostnih naložb (
2
) (v nadaljevanju: uredba o taksonomiji). Ob tej priložnosti se je prvič izreklo o uporabi meril iz uredbe o taksonomiji za gospodarske dejavnosti na področju zemeljskega plina in jedrske energije.
Z uredbo o taksonomiji so na ravni Unije harmonizirana merila za ugotavljanje, ali se gospodarska dejavnost šteje za okoljsko trajnostno glede na različne okoljske cilje, kot sta blažitev podnebnih sprememb in prilagajanje nanje. (
3
)
V tem okviru je Komisija sprejela Delegirano uredbo 2021/2139 (
4
) za dopolnitev uredbe o taksonomiji s tehničnimi merili za pregled, na podlagi katerih je mogoče določiti pogoje, pod katerimi se lahko šteje, da gospodarska dejavnost bistveno prispeva k zgoraj navedenima okoljskima ciljema, ter ugotoviti, ali ta gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno nobenemu od drugih okoljskih ciljev.
Komisija je marca 2022 sprejela izpodbijano uredbo, s katero se Delegirana uredba 2021/2139 spreminja z določitvijo tehničnih meril za pregled, na podlagi katerih je mogoče nekatere dejavnosti v sektorju jedrske energije in zemeljskega plina vključiti v kategorijo dejavnosti, za katere se šteje, da znatno prispevajo k blažitvi podnebnih sprememb in prilagajanju nanje.
Republika Avstrija je pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti izpodbijane uredbe, ki po njenem mnenju krši več določb uredbe o taksonomiji.
Presoja Splošnega sodišča
Splošno sodišče je najprej opozorilo, da ima Komisija pri izvajanju svojih pristojnosti, povezanih s prenesenim pooblastilom v smislu člena 290 PDEU, široko diskrecijsko pravico, zlasti kadar mora opraviti kompleksne presoje in ocene. Sodni nadzor, ki ga mora sodišče Unije izvajati nad utemeljenostjo akta, ki je bil sprejet z izvajanjem take pravice, ne sme pripeljati do tega, da to s svojo presojo nadomesti presojo Komisije, temveč je namenjen preverjanju, ali ta odločitev ne temelji na napačnih dejanskih ugotovitvah in ali pri njej ni podana očitna napaka pri presoji ali zloraba pooblastil.
Glede tega mora sodišče Unije med drugim preveriti ne le dejansko pravilnost navedenih dokazov, njihovo zanesljivost in koherentnost, ampak tudi, ali ti dokazi vsebujejo vse ustrezne podatke, ki jih je treba upoštevati pri presoji kompleksnega položaja, in ali lahko utemeljijo iz njih izvedene sklepe. Kadar ima namreč institucija široko diskrecijsko pravico, je spoštovanje procesnih jamstev, med katerimi je njena obveznost, da skrbno in nepristransko preuči vse upoštevne elemente zadevnega položaja, bistveno.
Nasprotno Splošno sodišče v zvezi s pravnimi vprašanji izvaja celovit nadzor. Pristojno je za razlago pravnih določb na podlagi objektivnih elementov in za preverjanje, ali so pogoji za uporabo take določbe izpolnjeni.
Poleg tega je za ugotovitev, da je institucija storila očitno napako pri presoji kompleksnega dejanskega stanja, potrebno, da so dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, zadostni, da se presoje dejanskega stanja v tem aktu ne zdijo verjetne.
Ob upoštevanju teh ugotovitev je Splošno sodišče na prvem mestu zavrnilo tožbene razloge, ki so se nanašali zlasti na kršitev postopkovnih določb, ki so v uredbi o taksonomiji določene za sprejetje izpodbijane uredbe.
V zvezi s tem je navedlo, da izpodbijana uredba pomeni nadaljevanje Delegirane uredbe 2021/2139. Zlasti je v okviru postopka, v katerem je bila sprejeta zadnjenavedena uredba, skupina tehničnih strokovnjakov za financiranje trajnostne rasti upoštevala gospodarske dejavnosti na področju jedrske energije in priporočila izvedbo drugih študij, ki so bile opravljene.
Zato se je Komisija za sprejetje izpodbijane uredbe lahko veljavno oprla na strokovne ocene, opravljene za Delegirano uredbo 2021/2139. Obe delegirani uredbi namreč dopolnjujeta uredbo o taksonomiji, postopka, ki sta pripeljala do njunega sprejetja, pa se dopolnjujeta glede preučitve gospodarskih dejavnosti na področju jedrske energije. Tako Komisiji ni bilo treba opraviti dodatne in specifične ocene učinka ter posvetovanja z javnostjo.
Enako velja za pragove emisij iz dejavnosti na področju zemeljskega plina, saj so bile strokovne ocene in javna posvetovanja v zvezi s tem sektorjem že opravljene za sprejetje Delegirane uredbe 2021/2139.
Na drugem mestu, Splošno sodišče je zavrnilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev člena 290 PDEU iz razloga, da naj bi opredelitev dejavnosti na področju jedrske energije kot trajnostnih dejavnosti pomenila bistveni element uredbe o taksonomiji, ki naj ne bi mogel biti predmet delegiranega akta, in sicer zaradi politične in sporne narave vključitve jedrske energije v navedeno uredbo.
Splošno sodišče je v zvezi s tem ugotovilo, da so glede na cilj in vsebino uredbe o taksonomiji njeni bistveni elementi zlasti opredelitev okoljskih ciljev, meril okoljske trajnostnosti in zahtev, ki se uporabljajo za tehnična merila za pregled. Iz tega izhaja, da določitev gospodarskih dejavnosti kot takih in določitev tehničnih meril za pregled za vsako gospodarsko dejavnost, s katero se izvajajo merila trajnostnosti, razen za fosilna goriva, ki so izrecno izključena, ne spadata med bistvene elemente te uredbe.
Poleg tega zakonodajalec Unije s tem, da se je odločil Komisiji pustiti možnost, da določi tehnična merila za pregled za vse vrste dejavnosti, ki izpolnjujejo merila trajnostnosti, tej omogoča tudi, da tehnična merila za pregled prilagodi tehnološkemu razvoju. Poleg tega od zakonodajalca ni mogoče zahtevati, da našteje vse obstoječe ali predvidene tehnologije, saj to ne bi omogočilo, da bi bila zakonodaja pripravljena na prihodnost in bi postala tehnološko zastarela, ker ne bi mogla upoštevati neizogibnosti in zaželenosti tehnoloških inovacij.
Okoliščina, da naj bi vključitev gospodarskih dejavnosti na področju jedrske energije spadala v politični vidik, ki je med državami članicami sporen, ne more omajati te ugotovitve, ker se zakonodajalec Unije drugače kakor pri proizvodnji električne energije, ki uporablja trdna fosilna goriva, ni odločil za izključitev te dejavnosti. Ta okoliščina nikakor ni upoštevna z vidika člena 290 PDEU, s katerim so za zakonodajne akte pridržani bistveni elementi nekega področja, ne pa politični in sporni elementi tega področja.
Na tretjem mestu, Splošno sodišče je zavrnilo tožbeni razlog, ki se je nanašal na kršitev člena 10(2) uredbe o taksonomiji iz razloga, da naj se na eni strani ta določba ne bi uporabljala za nizkoogljične gospodarske dejavnosti, kot so dejavnosti na področju jedrske energije, in da naj na drugi strani pogoji za uporabo navedene določbe ne bi bili izpolnjeni.
V isti določbi so opredeljeni pogoji za to, da se gospodarske dejavnosti, za katere ni tehnološko in ekonomsko izvedljivih nizkoogljičnih alternativ, štejejo za „prehodne“, to je, da znatno prispevajo k blažitvi podnebnih sprememb s podpiranjem prehoda na podnebno nevtralno gospodarstvo v skladu s procesom za omejitev povečanja temperature na 1,5 °C nad predindustrijsko stopnjo.
V zvezi s tem je Splošno sodišče opozorilo, da je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen kontekst in cilje, ki se skušajo uresničiti z aktom, katerega del je.
Tako iz jezikovne, teleološke in sistematične razlage člena 10(2) uredbe o taksonomiji izhaja, da prehodne dejavnosti lahko vključujejo dejavnosti, ki niso nizkoogljične ter za katere ni tehnološko in ekonomsko izvedljivih nizkoogljičnih alternativ, pa tudi, a fortiori, nizkoogljične dejavnosti, ki ne izpolnjujejo pogojev za uporabo odstavka 1 tega člena (
5
), če so izpolnjeni posebni pogoji iz odstavka 2 navedenega člena.
Poleg tega Komisija s tem, da je v izpodbijani uredbi ugotovila, da nizkoogljične alternative jedrski energiji niso na voljo v „zadostnem obsegu“, „da bi zadoščale povpraševanju po energiji na stalen in zanesljiv način“, ni razširila področja uporabe člena 10(2) uredbe o taksonomiji.
Splošno sodišče je namreč opozorilo, prvič, da morajo ukrepi, ki jih Komisija sprejme v okviru vzpostavitve ali delovanja notranjega trga, kot je izpodbijana uredba, slediti načelu energetske solidarnosti iz člena 194(1) PDEU in med drugim zagotavljati zanesljivost oskrbe z energijo v Uniji.
Drugič, cilj uredbe o taksonomiji je spodbujati prehod na gospodarstvo, ki je varno, podnebno nevtralno, odporno na podnebne spremembe, bolj gospodarno z viri in krožno. Ta cilj pa bi bil ogrožen, če uporaba virov energije, za katere se šteje, da bistveno prispevajo k blažitvi podnebnih sprememb, ne bi omogočala zadostne oskrbe z energijo za kritje povpraševanja po energiji.
Tretjič, člen 10(2) uredbe o taksonomiji se nanaša na neobstoj nizkoogljične alternative, ki bi bila „tehnološko in ekonomsko izvedljiva“. Zakonodajalec Unije je tako poudaril praktično izvedljivost in razpoložljivost teh alternativ, kar je podlaga za zahtevo po zanesljivosti oskrbe in za zadovoljevanje potreb Unije po energiji. To določbo je torej treba razlagati tako, da se nanaša na prehodne dejavnosti, za katere ni realnih in izvedljivih alternativ, ki bi Uniji omogočale, da še naprej krije svoje potrebe po energiji.
Glede trditev, da gospodarske dejavnosti na področju jedrske energije ne izpolnjujejo pogojev iz člena 10(2) uredbe o taksonomiji, je Splošno sodišče opozorilo, da je treba pri razlagi mednarodne pogodbe zlasti upoštevati vsak poznejši dogovor med pogodbenicami glede razlage mednarodne pogodbe ali uporabe njenih določb ter vsako poznejšo dejansko uporabo te pogodbe, na podlagi katere nastane navedeni dogovor. (
6
)
V obravnavani zadevi je iz Pariškega sporazuma razvidno, da so se za zmanjšanje emisij toplogrednih plinov pogodbenice tega sporazuma zavezale, da bodo prispevale k svetovnim prizadevanjem, zlasti s pospešitvijo uvajanja brezemisijskih ali nizkoemisijskih tehnologij, kot je jedrska energija.
Tako razlaga člena 10(2) uredbe o taksonomiji v skladu z navedenim sporazumom potrjuje, da gospodarske dejavnosti na področju jedrske energije lahko pomenijo prehodne dejavnosti v smislu te določbe.
Poleg tega iz navedene določbe, katere zakonitost se ne izpodbija, izhaja, da so ti podnebni cilji izpolnjeni, kadar zadevna gospodarska dejavnost podpira prehod na podnebno nevtralno gospodarstvo, zlasti z odpravo emisij toplogrednih plinov. V obravnavani zadevi je Komisija na podlagi mnenj, zbranih med postopkom sprejetja izpodbijane uredbe, navedla, da so gospodarske dejavnosti na področju jedrske energije nizkoogljične, da je proizvodnja jedrske energije blizu ničelnim emisijam toplogrednih plinov ter da so dokazi o morebitnem bistvenem prispevku jedrske energije k ciljem blažitve podnebnih sprememb jasni in obsežni.
Na četrtem mestu, Komisija s tem, da je gospodarske dejavnosti na področju jedrske energije vključila v prehodne dejavnosti in določila tehnična merila za pregled za te dejavnosti, ni kršila niti previdnostnega načela, niti člena 19(1)(f) in (g) uredbe o taksonomiji niti merila, da se ne škoduje bistveno, to je merila, v skladu s katerim zadevna gospodarska dejavnost ne sme bistveno škodovati kateremu od okoljskih ciljev te uredbe, ki je določeno v njenem členu 17.
Splošno sodišče je najprej opozorilo, da uporaba previdnostnega načela zahteva znanstveno oceno tveganj, določitev ravni tveganja, ki velja za sprejemljivo, in po potrebi sprejetje ustreznih zaščitnih ukrepov.
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče najprej zavrnilo trditve Republike Avstrije, da v okviru preverjanja spoštovanja previdnostnega načela merilo neobstoja znanstvenih dokazov o bistvenem škodovanju ni upoštevno merilo, ker naj bi bila pomembna le možnost izključitve vsakršnega razumnega dvoma o takem škodovanju. Previdnostno načelo namreč ne zahteva, da se izključi vsak razumni znanstveni dvom o obstoju škodovanja okolju, saj bi to pomenilo, da se Komisiji naloži raven ničelnega tveganja, kar bi bilo v nasprotju s sodno prakso. Tako je merilo neobstoja znanstvenih dokazov o bistvenem škodovanju v skladu s členom 19(1)(f) uredbe o taksonomiji, ki Komisiji nalaga le, da se opre na prepričljive znanstvene dokaze.
Dalje, glede trditve, da Komisija ni upoštevala posledic, ki jih lahko imajo resne reaktorske nesreče za okoljske cilje, določene v uredbi o taksonomiji, je Splošno sodišče pojasnilo, da spoštovanja merila, da se ne škoduje bistveno, ni mogoče preveriti in abstracto, ampak glede na tehnična merila za pregled, določena v izpodbijani uredbi.
Za gospodarske dejavnosti na področju jedrske energije pa v pravu Unije velja strog okvir, katerega namen je zmanjšati verjetnost resnih reaktorskih nesreč ter resnost takih nesreč za zdravje ljudi in okolje. V zvezi s tem tehnična merila za pregled izrecno napotujejo na vsa pravila Unije o jedrski varnosti ter na najnovejše mednarodne smernice Mednarodne agencije za atomsko energijo in Združenja zahodnoevropskih regulatorjev.
Poleg tega Republika Avstrija ni dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji s tem, da je menila, da je bilo v okviru pravil Unije o jedrski varnosti, navedenih v izpodbijani uredbi, merilo, da se ne škoduje bistveno, spoštovano, in zlasti, da ni bilo dokazano, da so gospodarske dejavnosti na področju jedrske energije škodljive za dobro ekološko stanje vodnih teles ali morskih voda ali da privedejo do znatnega povečanja emisij onesnaževal v vodo, zrak, ali zemljo.
Enako velja glede tveganj, ki jih povzročajo visoko radioaktivni odpadki, saj Republika Avstrija ni dokazala da je Komisija pri presoji neobstoja bistvenega škodovanja okolju zaradi ravnanja z odpadki na področju jedrske energije storila očitno napako.
V zvezi s tem je Splošno sodišče na eni strani izpostavilo, da Direktiva 2011/70 Euratom (
7
) vzpostavlja okvir za to, da se na ravni prava Unije zagotovi odgovorno in varno ravnanje z izrabljenim gorivom in radioaktivnimi odpadki. Poleg tega je njen namen zagotoviti, da države članice določijo ustrezne nacionalne ureditve za visoko raven varnosti pri ravnanju z izrabljenim gorivom in radioaktivnimi odpadki. Izpodbijana uredba pa vsebuje sklicevanje na to direktivo.
Na drugi strani od Komisije ni mogoče zahtevati, da se opre na znanstvene dokaze, ki so povsem nedvoumni in ki dokazujejo, da končno odlaganje visoko radioaktivnih odpadkov ne bo bistveno škodovalo okoljskim ciljem iz člena 17(1), od (c) do (f), uredbe o taksonomiji, saj bi ji bila tako naložena ničelna raven tveganja, ki bi bila v nasprotju s sodno prakso.
Nazadnje, Splošno sodišče je v zvezi s trditvami, da Komisija ni upoštevala celotnega življenjskega cikla jedrske energije, in sicer pridobivanja in obdelave uranove rude, rafiniranja, predelave in bogatenja urana, proizvodnje goriv, prevoza in potencialnih oboroženih spopadov, navedlo, da se te dejavnosti izvajajo pred dejavnostmi na področju jedrske energije, na katere se nanaša izpodbijana uredba, ali po njih. Tako iz besedila člena 17(2) kot iz besedila člena 19(1)(g) uredbe o taksonomiji pa izhaja, da zahteva po upoštevanju življenjskega cikla dejavnosti ne zajema nujno dejavnosti, ki se izvajajo pred zadevno gospodarsko dejavnostjo ali po njej.
Na petem in zadnjem mestu, glede dejavnosti na področju zemeljskega plina je Republika Avstrija trdila, da pogoj iz člena 10(2) uredbe o taksonomiji, v skladu s katerim ne sme obstajati nizkoogljična rešitev, ni izpolnjen, saj so energija iz obnovljivih virov, pametna omrežja ter tehnike shranjevanja energije in zmanjšanja porabe nizkoogljične rešitve, ki lahko nadomestijo gospodarske dejavnosti na področju zemeljskega plina.
V zvezi s tem je Splošno sodišče poudarilo, da ta pogoj pomeni, da je treba upoštevati vidike zanesljivosti oskrbe. Iz izpodbijane uredbe pa je razvidno, da v nekaterih sektorjih še ni dovolj nizkoogljičnih alternativ, s katerimi bi bilo mogoče zagotoviti potrebno oskrbo z energijo.
Tako je Komisija menila, da bi bilo treba uporabiti drug pristop od neposrednega omejevanja emisij toplogrednih plinov, ki bi moral prinesti podobne rezultate v obdobju dvajset let. V skladu s tem drugim pristopom lahko po eni strani objekti bodisi omejijo število obratovalnih ur bodisi hitreje preidejo na polno uporabo plina iz obnovljivih virov ali nizkoogljičnega plina. Po drugi strani bi morala tehnična merila za pregled za uporabo zemeljskega plina zagotoviti, da so na voljo zanesljivi dokazi, ki jasno kažejo, da iste energetske zmogljivosti ni mogoče doseči z obnovljivimi viri, in da se za vsak objekt v skladu z najboljšimi rezultati v sektorju pripravijo učinkoviti načrti za popoln prehod na plin iz obnovljivih virov ali nizkoogljični plin do določenega datuma.
Iz tega izhaja, da je treba člen 10(2) uredbe o taksonomiji razlagati tako, da za izključitev opredelitve za okoljsko trajnostno ne zadošča, da obstajajo nadomestni viri; ti morajo prav tako doseči enako zmogljivost kot obstoječi viri.
Splošno sodišče je nato zavrnilo trditve, da, prvič, pragovi emisij, ki so v izpodbijani uredbi določeni za dejavnosti na področju zemeljskega plina, niso združljivi zlasti s ciljem 1,5 °C, določenim v členu 10(2) uredbe o taksonomiji, in drugič, da z drugimi tehničnimi merili za pregled ni mogoče prispevati k blažitvi podnebnih sprememb.
V zvezi s tem je Splošno sodišče navedlo, da je Komisija uporabila prag nad 100 gramov (g) ekvivalenta CO2 (CO2eq) na kilovatno uro (kWh) (
8
), ker prag 100 g trenutno ni izvedljiv za plinske elektrarne, ki nimajo sistema za zajemanje CO2. Tako je Komisija z uporabo višjega praga za to vrsto objektov zagotovila, da ti spadajo na področje uporabe izpodbijane uredbe in da zanje veljajo druga tehnična merila za pregled. Tak pristop pa je v skladu s ciljem uredbe o taksonomiji, da se prepreči neukrepanje ali zapoznelo ukrepanje.
To velja še toliko bolj, ker morajo zadevne dejavnosti prav tako nadomestiti obstoječo dejavnost proizvodnje električne energije z visokimi emisijami, pri kateri se uporabljajo trdna ali tekoča fosilna goriva, in pripeljati do zmanjšanja emisij toplogrednih plinov za vsaj 55 % v življenjski dobi na novo nameščene proizvodne zmogljivosti ter ker se je država članica morala zavezati, da bo postopno opustila proizvodnjo energije iz premoga.
Nazadnje, Komisija prav tako ni storila napake s tem, da je upoštevala neposredne emisije toplogrednih plinov iz dejavnosti in ne emisij toplogrednih plinov v celotnem življenjskem ciklu. Iz uredbe o taksonomiji (
9
) namreč izhaja, da zahteva po upoštevanju življenjskega cikla dejavnosti ne zajema nujno dejavnosti, ki se izvajajo pred zadevno gospodarsko dejavnostjo ali po njej. Tako obveznost upoštevanja proizvodnje, uporabe in konca življenjske dobe proizvodov in storitev, ki se zagotavljajo z gospodarskimi dejavnostmi na področju zemeljskega plina, ne pomeni, da se upoštevata pridobivanje in distribucija zemeljskega plina, ki se izvajata pred zgorevanjem, saj ti dejavnosti nista zajeti s proizvodnjo električne energije.
Poleg tega je namen uredbe o taksonomiji vzpostaviti enoten sistem klasifikacije gospodarskih dejavnosti, ki se štejejo za okoljsko trajnostne. Ta razvrstitev ali taksonomija se torej nanaša na določene gospodarske dejavnosti. Tako se to, da Komisija določi tehnična merila za pregled, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali je za dejavnost mogoče šteti, da bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb in ne škoduje bistveno okoljskim ciljem, za vsak primer posebej nanaša na konkretno gospodarsko dejavnost.
Ker so se tudi preostali navajani tožbeni razlogi izkazali za neutemeljene, je Splošno sodišče tožbo v celoti zavrnilo.
(
1
)	Delegirana uredba Komisije (EU) 2022/1214 z dne 9. marca 2022 o spremembi Delegirane uredbe (EU) 2021/2139 glede gospodarskih dejavnosti v nekaterih energetskih sektorjih in Delegirane uredbe (EU) 2021/2178 glede posebnih javnih razkritij za te gospodarske dejavnosti (UL 2022, L 188, str. 1; v nadaljevanju: izpodbijana uredba).
(
2
)	Uredba (EU) 2020/852 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2020 o vzpostavitvi okvira za spodbujanje trajnostnih naložb ter spremembi Uredbe (EU) 2019/2088 (UL 2020, L 198, str. 13, in popravek v UL 2023, L 125, str. 60).
(
3
)	Člena 3 in 9 uredbe o taksonomiji.
(
4
)	Delegirana uredba Komisije (EU) 2021/2139 z dne 4. junija 2021 o dopolnitvi Uredbe (EU) 2020/852 Evropskega parlamenta in Sveta z določitvijo tehničnih meril za pregled za določitev pogojev, pod katerimi se šteje, da gospodarska dejavnost bistveno prispeva k blažitvi podnebnih sprememb ali prilagajanju podnebnim spremembam, ter za ugotavljanje, ali ta gospodarska dejavnost ne škoduje bistveno kateremu od drugih okoljskih ciljev (UL 2021, L 442, str. 1).
(
5
)	V tej določbi so opredeljene gospodarske dejavnosti, za katere se šteje, da bistveno prispevajo k blažitvi podnebnih sprememb.
(
6
)	Člen 31(3)(a) in (b) Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb z dne 23. maja 1969 (Recueil des traités des Nations unies, zv. 1155, str. 331).
(
7
)	Direktiva Sveta 2011/70/Euratom z dne 19. julija 2011 o vzpostavitvi okvira Skupnosti za odgovorno in varno ravnanje z izrabljenim gorivom in radioaktivnimi odpadki (UL 2011, L 199, str. 48).
(
8
)	Skupina tehničnih strokovnjakov za financiranje trajnostne rasti ocenjuje, da prag 100 g CO2eq/kWh znanstveno uokvirja izpolnjevanje pogoja podpiranja prehoda na podnebno nevtralno gospodarstvo in da bi ga bilo treba znižati vsakih pet let.
(
9
)	Člen 17(2) in člen 19(1)(g) uredbe o taksonomiji.