62010CC0463_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Sodišče naj bi v teh zadevah pojasnilo, ali je sklep, s katerim Evropska komisija od države članice zahteva predložitev podatkov o domnevno nezakoniti pomoči, izpodbojni akt.
2. Družba Deutsche Post AG(2) in Zvezna republika Nemčija s pritožbama predlagata razglasitev ničnosti sklepov Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. julija 2010 v zadevah Deutsche Post proti Komisiji (T‑570/08) in Nemčija proti Komisiji (T‑571/08)(3) . S tema sklepoma je kot nedopustni zavrglo njuni tožbi za razglasitev ničnosti odločbe, s katero je Komisija v skladu s členom 10(3) Uredbe (ES) št. 659/1999(4) od Zvezne republike Nemčije zahtevala predložitev podatkov o izdatkih in prejemkih družbe Deutsche Post v obdobju med letoma 1989 in 2007.(5)
3. V teh sklepnih predlogih bom Sodišču predlagal, naj pritožbama ugodi, razglasi ničnost izpodbijanih sklepov in dokončno odloči o dopustnosti tožb, vloženih na prvi stopnji.
4. Trdil bom namreč, da se je z odredbo o predložitvi podatkov, ki je sicer pripravljalni akt, končal preiskovalni postopek Komisije in da ima odredba za zadevno državo članico zavezujoče in takojšnje pravne učinke. Na podlagi tega bom pojasnil, da je navedeni akt v skladu s sodno prakso Sodišča lahko predmet sodnega nadzora, tako da se navedeni državi zagotovi učinkovito pravno varstvo.
I – Pravni okvir Unije
5. Z Uredbo je bilo uzakonjeno izvajanje pristojnosti, ki so bile Komisiji dodeljene s Pogodbo ES. Z njo so potrjena pravila, ki so bila določena v skladu s sodno prakso Sodišča.(6)
6. Kadar država članica Komisiji priglasi načrt za dodelitev nove pomoči, ji mora ta država članica v skladu s členom 2(2) Uredbe predložiti „vse potrebne podatke z namenom, da Komisija lahko odloči na podlagi členov 4 in 7 [Uredbe]“.
7. Člen 5(1) in (2) Uredbe določa:
„1.	Če Komisija meni, da so podatki, ki jih je predložila država članica v zvezi z ukrepom, prijavljenim na podlagi člena 2, nepopolni, zahteva vse potrebne dodatne podatke. Če država članica odgovori na zahtevo, Komisija obvesti državo članico o prejemu odgovora.
2.	Če država članica zahtevanih podatkov ne predloži v roku, ki ga je določila Komisija, ali predloži nepopolne podatke, Komisija državi pošlje opomin in omogoči primeren dodatni rok, v katerem mora predložiti podatke.“
8. Členi od 10 do 13 Uredbe so vključeni v poglavje III z naslovom „Postopek v zvezi z nezakonito pomočjo“.
9. Člen 10 Uredbe določa:
„1.	Če ima Komisija podatke iz katerega koli vira o domnevni nezakoniti pomoči, te podatke brez odlašanja preveri.
2.	Če je potrebno, zahteva podatke od zadevne države članice. Člen 2(2) ter člen 5(1) in (2) se uporabljata smiselno.
3.	Če kljub opominu na podlagi člena 5(2) zadevna država članica ne predloži zahtevanih podatkov v roku, ki ga je predpisala Komisija, ali če predloži nepopolne podatke, Komisija z odločbo zahteva predložitev podatkov […]. V odločbi se navede, kateri podatki se zahtevajo, in predpiše primeren rok, v katerem morajo biti predloženi.“
10. V skladu s členom 11 Uredbe lahko Komisija, potem ko zadevni državi članici omogoči predložitev pripomb, sprejme sklep, s katerim od navedene države zahteva začasni odlog izplačila zadevne pomoči in/ali njeno začasno vračilo, dokler ne odloči o združljivosti pomoči s skupnim trgom.
11. Člen 12 Uredbe določa:
„Če država članica ne izpolni odredbe o začasnem odlogu ali odredbe o vračilu, je Komisija upravičena, medtem ko opravlja vsebinski pregled zadeve na podlagi razpoložljivih podatkov, zadevo predložiti neposredno Sodišču […] in zaprositi za izjavo, da je neizpolnjevanje kršitev Pogodbe.“
12. Nazadnje člen 13(1) Uredbe določa:
„Pregled morebitne nezakonite pomoči se zaključi z odločbo na podlagi člena 4(2), (3) ali (4). V primeru odločbe o začetku formalnega postopka preiskave se postopek zaključi z odločbo na podlagi člena 7. Če država članica ne izpolni odredbe o predložitvi podatkov, se ta odločba sprejme na podlagi razpoložljivih podatkov.“
II – Dejansko stanje v teh zadevah
13. Komisija je na podlagi pritožb, ki sta ju vložila zasebna gospodarska subjekta, ugotovila, da je podjetje Deutsche Post ceno za dostavo paketov od vrat do vrat določalo pod prirastnimi stroški in da ta agresivna politika popustov ne spada v obveznosti splošnih storitev podjetja.
14. Komisija je z odločbo z dne 19. junija 2002(7) ocenila, da izgube v višini 572 milijonov EUR, ki so zaradi tega nastale, pomenijo državno pomoč, ki je nezdružljiva s skupnim trgom, in Zvezni republiki Nemčiji odredila, naj sprejme vse potrebne ukrepe in od družbe Deutsche Post zahteva vračilo pomoči.
15. Komisija je nato prejela še druge pritožbe zasebnih konkurentov, ki so navajali, da je imela družba Deutsche Post znatno večje finančne koristi od tistih, ugotovljenih v Odločbi 2002/753. Menila je, da je treba celovito obravnavati izkrivljanje konkurence, ki je bilo posledica pomoči iz državnih sredstev, odobrenih podjetju Deutsche Post, zato je 12. septembra 2007 začela še en formalni postopek preiskave v skladu s členom 88(2) ES.(8)
16. Splošno sodišče je s sodbo z dne 1. julija 2008(9) razglasilo ničnost Odločbe 2002/753 in navedlo, da je Komisija ob preučitvi združljivosti zadevne pomoči s skupnim trgom kršila člen 87(1) ES.
17. Komisija je 17. julija 2008 Zvezni republiki Nemčiji poslala zahtevo po informacijah, ki je vključevala vprašalnik o prejemkih in izdatkih podjetja Deutsche Post v obdobju med letoma 1989 in 2007. V opominih z dne 12. in 21. avgusta 2008 je od navedene države ponovno zahtevala, naj ji pošlje zahtevane informacije.(10)
18. Zvezna republika Nemčija je v odgovorih z dne 5. avgusta, 14. avgusta in 29. septembra 2008 potrdila, da ne bo poslala podatkov o sredstvih in obveznostih podjetja Deutsche Post v obdobju po letu 1995, ker je menila, da bi se morala Komisija pri preučitvi omejiti na obdobje med letoma 1989 in 1994 in da bi bilo treba v odgovor na ta vprašalnik vložiti nesorazmerno veliko časa in dela.
19. Komisija je z dopisom z dne 30. oktobra 2008 na podlagi člena 10(3) Uredbe od Zvezne republike Nemčije zahtevala, naj ji v dvajsetih dneh predloži vse potrebne informacije za odgovor na navedeni vprašalnik. Dodala je, da bo, če nemški organi kljub tej zahtevi ne bodo pravočasno predložili zahtevanih podatkov, odločila na podlagi razpoložljivih podatkov v skladu s členom 13(1) Uredbe.
20. Sodišče je v sodbi z dne 2. septembra 2010(11) na podlagi pritožbe potrdilo razglasitev ničnosti Odločbe 2002/753.
III – Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sklepa
21. Družba Deutsche Post (zadeva T‑570/08) in Zvezna republika Nemčija (zadeva T‑571/08) sta 22. decembra 2008 vložili ničnostni tožbi zoper sporni akt.
22. Komisija je z aktoma, ki ju je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila 19. marca 2009, v vsaki od teh zadev vložila ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114(1) Poslovnika Splošnega sodišča.
23. Splošno sodišče je ugovoru ugodilo, saj je menilo, da sporni akt ni izpodbojni akt v smislu sodne prakse.
24. Splošno sodišče(12) je najprej opozorilo na načela, ki jih je Sodišče določilo v sodbah z dne 11. novembra 1981 v zadevi IBM proti Komisiji(13) in z dne 17. julija 2008 v zadevi Athinaïki Techniki proti Komisiji(14) . Po eni strani je opozorilo, da se je treba pri opredelitvi izpodbojnega akta v smislu člena 230 ES opreti na vsebino akta, in ne na njegovo obliko. Po drugi strani je navedlo, da so izpodbojni akti samo ukrepi, ki dokončno določijo stališče Komisije in povzročijo pravne učinke. Splošno sodišče je zato preučilo trditev Komisije, da je sporni akt vmesni ukrep, katerega cilj je priprava končne odločbe Komisije in ki nima pravnih učinkov.
25. Splošno sodišče je glede učinkov spornega akta navedlo, da zakonodajalec Skupnosti ni predvidel sankcij za državo članico, ki ne izpolni odredbe Komisije(15) . Tako naj bi bilo mogoče sporni akt razlikovati od odredb o odlogu ali izterjavi pomoči, ki jih lahko Komisija sprejme na podlagi člena 11 Uredbe. Če namreč država članica ne izpolni ene od obeh odredb, naj bi imela Komisija na podlagi člena 12 Uredbe pravico zadevo predložiti neposredno Sodišču, da bi to ugotovilo kršitev Pogodbe.
26. Splošno sodišče je nato navedlo, da je sporni akt le vmesni ukrep, na podlagi katerega lahko Komisija pripravi končno odločbo.(16) Zagotavljal naj bi spoštovanje načela kontradiktornosti, saj naj bi Komisiji omogočal pridobitev podatkov, potrebnih za presojo združljivosti pomoči s skupnim trgom, vendar naj ne bi vnaprej določal končne odločbe Komisije, saj bi ta na tej stopnji še vedno lahko ugotovila neobstoj državne pomoči, njeno združljivost ali nezdružljivost s skupnim trgom.
27. Splošno sodišče je nato zavrnilo trditve, s katerimi sta poskušali tožeči stranki izenačiti sporni akt z odločitvijo, na podlagi katere Komisija začne formalni postopek preiskave v zvezi s pomočjo.(17) Tožeči stranki sta s sklicevanjem na sodno prakso v zvezi z dopustnostjo tožb zoper tako odločitev trdili, da se ta kljub svoji začasnosti šteje za izpodbojni akt.(18) Splošno sodišče je tako izenačitev zavrnilo, ker učinki navedene odločitve niso primerljivi z učinki spornega akta.
28. Kar zadeva dejanske pravne učinke spornega akta na položaj Zvezne republike Nemčije, je Splošno sodišče ugotovilo, da se s tem aktom ne konča formalni postopek preiskave.(19) Komisija bi lahko postopek končala samo, če država članica ne bi hotela izpolniti odredbe.
29. Kar zadeva domnevno poslabšanje položaja družbe Deutsche Post in Zvezne republike Nemčije v postopku zaradi neupoštevanja spornega akta, je Splošno sodišče v točki 42 izpodbijanih sklepov navedlo, da bi bilo zadevnima stranema lahko onemogočeno sklicevanje na pomanjkljivo dejansko podlago končnega sklepa, ker nemški organi Komisiji niso predložili podatkov, zahtevanih v spornem aktu, in ne zaradi akta kot takega. Splošno sodišče navaja, da nemškim organom ni treba izpolniti odredbe, ki jim je izdana, če menijo, da podatki, ki jih zahteva Komisija, niso nujni za ugotovitev dejanskega stanja ali da so zahtevane preiskave predrage glede na pričakovani rezultat.
30. Splošno sodišče je v točki 43 izpodbijanih sklepov vsekakor opozorilo, da sporni akt ne pomeni, da Komisiji končne odločbe ni treba zadostno utemeljiti ter da družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija v ničemer ne moreta izpodbijati njene utemeljenosti.
31. Kar zadeva spoštovanje pravic obrambe Zvezne republike Nemčije, je Splošno sodišče navedlo, da so bile zagotovljene, saj je bilo izpodbijanje dejstev, na katera se je sklicevala Komisija, omogočeno skozi celoten upravni postopek, še vedno pa je to mogoče storiti z vložitvijo tožbe zoper končno odločbo.
32. Splošno sodišče je v točki 46 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točki 45 zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji ugotovilo, da sporni akt ni izpodbojni akt v smislu člena 230 ES.
IV – Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
33. Družba Deutsche Post v zadevi C‑463/10 P Sodišču predlaga, naj razglasi ničnost zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in Komisiji naloži plačilo stroškov.
34. Komisija pa Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in družbi Deutsche Post naloži plačilo stroškov.
35. Zvezna republika Nemčija v zadevi C‑475/10 P Sodišču predlaga, naj razglasi ničnost zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji in Komisiji naloži plačilo stroškov.
36. Komisija pa Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in Zvezni republiki Nemčiji naloži plačilo stroškov.
37. Predsednik Sodišča je s sklepom z dne 15. decembra 2010 zadevi C‑463/10 P in C‑475/10 P združil za ustni postopek in izdajo sodbe.
V – Pritožbi
A – Trditve strank
38. Družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija trdita, da je bilo v izpodbijanih sklepih pravo večkrat napačno uporabljeno, ker Splošno sodišče spornega akta ni opredelilo kot izpodbojni akt v smislu člena 230 ES. Kot navajata, ima odredba o predložitvi podatkov na podlagi člena 10(3) Uredbe v nasprotju z ugotovitvijo Splošnega sodišča zavezujoče pravne učinke in je zato izpodbojni akt v smislu člena 230 ES.
39. V utemeljitev pritožb navajata pet pritožbenih razlogov. Prvi trije se nanašajo na kršitev člena 249 ES ter neupoštevanje sodne prakse Sodišča v zvezi z naravo izpodbojnih aktov in pravnih učinkov spornega akta. Četrti pritožbeni razlog se nanaša na kršitev načela učinkovitega pravnega varstva, peti pa se nanaša na neupoštevanje porazdelitve pristojnosti med Komisijo in državami članicami.
1. Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 249 ES
40. Družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija trdita, da je Komisija na podlagi člena 10(3) Uredbe izrecno pooblaščena za sprejetje formalne odločbe. V skladu s členom 249, četrti odstavek, ES naj bi bil tak akt v celoti zavezujoč za osebe, na katere je naslovljen.
41. Družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija se v utemeljitev zavezujoče narave spornega akta sklicujeta tudi na načelo lojalnega sodelovanja iz člena 10 ES ter na uvodno izjavo 6 Uredbe. Država članica, ki ne bi izpolnila obveznosti, naložene v spornem aktu, naj bi kršila Pogodbo, tako da bi bil lahko zoper njo sprožen postopek zaradi neizpolnitve obveznosti.
42. Zavezujoča narava spornega akta naj bi vplivala tudi na družbo Deutsche Post kot prejemnico pomoči. Zvezna republika Nemčija naj bi namreč za izpolnitev svoje obveznosti nujno potrebovala sodelovanje tega podjetja. Poleg tega naj bi to podjetje edino imelo zahtevane podatke.
43. Komisija v bistvu trdi, da se je treba pri presoji možnosti za vložitev ničnostne tožbe v skladu s sodno prakso opreti na vsebino, ne na obliko akta. Izpodbojni akti v smislu člena 230 ES naj bi bili samo ukrepi, ki imajo lahko zavezujoče pravne učinke, ki bi lahko vplivali na interese tožeče stranke.(20) Sklep v smislu člena 249 ES naj ne bi avtomatično izpolnjeval tega merila.(21)
2. Drugi pritožbeni razlog: neupoštevanje sodne prakse v zvezi z naravo izpodbojnih aktov
44. Zvezna republika Nemčija meni, da se v obravnavanem primeru ne uporablja načelo iz zgoraj navedene sodbe IBM proti Komisiji(22), v skladu s katerim se za izpodbojni akt šteje samo ukrep, v katerem je dokončno izoblikovano stališče institucije ob koncu postopka, razen vmesnih ukrepov. Zvezna republika Nemčija s sklicevanjem na sodno prakso Sodišča trdi, da tega načela ni mogoče prenesti na področje državnih pomoči.
45. Družba Deutsche Post poudarja, da začasnost odredb o predložitvi podatkov in odredb o odlogu ne pomeni, da ti akti nimajo pravnega učinka.(23) Sodišče naj bi v zvezi s tem že razsodilo, da so odredbe o odlogu izpodbojni akti.(24)
46. Komisija opozarja, da zoper akte, v katerih ni dokončno izoblikovano njeno stališče, ni nobenega pravnega sredstva, temveč so samo priprava na njeno končno odločbo. Po njenem mnenju bi lahko upravičenec do pomoči, če bi bilo zoper pripravljalne akte mogoče vložiti pravno sredstvo, precej upočasnil proces odločanja, tako da bi vsak pripravljalni akt sistematično izpodbijal pred sodiščem. Še več, ker v pripravljalnih aktih ni dokončno izoblikovano stališče Komisije, bi lahko sodišče Unije prenagljeno sklepalo o končni odločbi, da bi lahko odločilo o zakonitosti začasnega akta. Nazadnje, na morebitne pravne pomanjkljivosti v pripravljalnih aktih bi se bilo mogoče sklicevati v utemeljitev tožbe zoper končni akt, ki je bil pripravljen na podlagi teh aktov.(25)
47. Sodišče Unije naj bi načela iz zgoraj navedene sodbe IBM proti Komisiji uporabilo v okviru prava o konkurenci, pa tudi na več drugih področjih. Poleg tega naj bi sodna praksa v zvezi z začetkom postopka na področju državnih pomoči potrjevala, da so ničnostne tožbe zoper pripravljalne akte načeloma nedopustne. Tožba zoper odločitev o začetku formalnega postopka preiskave naj bi bila dopustna samo, če ima taka odločitev neposredne pravne učinke, ki se razlikujejo od pravnih učinkov končne odločbe.
3. Tretji pritožbeni razlog: neupoštevanje pravnih učinkov odredbe o predložitvi podatkov
48. Družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija trdita, da ima v nasprotju s presojo Splošnega sodišča(26) odredba o predložitvi podatkov na podlagi člena 10(3) Uredbe zavezujoče pravne učinke v škodo zadevne države članice in zadevnega podjetja. Kot navaja Zvezna republika Nemčija, bi se s tako odločitvijo končal upravni postopek na področju državnih pomoči, če bi prenehala tudi obveznost Komisije, da dokaže dejstva, za katera je odgovorna. Če država članica ne odgovori, naj bi taka odredba Komisiji omogočila, da odloči na podlagi listin v spisu. Postopek bi bil tako prekinjen, saj bi fazo sodelovanja med državo članico in Komisijo zamenjal formalni postopek, katerega časovni razpored in vsebino bi določila neposredno Komisija.
49. Tožeči stranki dodajata, da neupoštevanje odredbe Komisiji olajša dokazno breme, njima pa prepreči sklicevanje na pomanjkljivo pravno podlago končne odločbe v okviru poznejše tožbe. Poudarjata še, da s tožbo zoper končno odločbo ne bi bilo mogoče odpraviti posledic nesodelovanja države članice. Tožeči stranki naj bi bili zaradi varovanja svojih pravic obrambe torej prisiljeni izpolniti odredbo.
50. Nazadnje tožeči stranki navajata, da neobstoj sankcij, na katerega je opozorjeno v točki 29 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in v točki 28 zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji, ni odločilen.
51. Komisija trdi, da v okviru postopka na področju državnih pomoči obveznost zadevne države članice, da pošlje zahtevane podatke, izhaja bolj iz člena 10 ES kot iz spornega akta. Ker naj Komisija ne bi imela nobenega drugega preiskovalnega pooblastila, naj dejstev ne bi mogla pojasniti brez lojalnega sodelovanja držav članic. Možnost, da Komisija odloči na podlagi razpoložljivih podatkov in vloži tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti, naj ne bi izhajala iz odredbe o predložitvi podatkov, temveč iz odločitve države članice, da ne bo izpolnila odredbe. Vendar pa naj tak ukrep ne bi mogel vplivati na interese Zvezne republike Nemčije in še toliko manj na interese družbe Deutsche Post. Prav tako naj na pravni položaj te države članice ne bi vplival sporni akt, s katerim naj bi se zagotovilo upoštevanje načela kontradiktornosti.
52. Nazadnje, Komisija poudarja, da neupoštevanje spornega akta ne povzroči sankcij. Dejstvo, da se stranke na poznejši stopnji ne morejo sklicevati na dejstva, ki jih niso navedla med upravnim postopkom, naj ne bi bilo sankcija, temveč posledica načela kontradiktornosti.
4. Četrti pritožbeni razlog: kršitev načela učinkovitega sodnega varstva
53. Družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija trdita, da izpodbijana sklepa kršita načelo učinkovitega sodnega varstva.
54. Sodišče Unije bi po eni strani moralo imeti možnost preveriti, ali je Komisija upoštevala postopkovne zahteve, določene z Uredbo, po drugi strani pa bi moralo preučiti sorazmernost in nujnost podatkov, ki jih je zahtevala Komisija. Po mnenju tožečih strank interesi zadevnih strank z izpodbojnostjo končne odločbe niso dovolj zavarovani.
55. Zvezna republika Nemčija še trdi, da Splošno sodišče v točki 42 izpodbijanih sklepov krši načelo pravne države, ker namiguje, da se lahko ta država članica sama odloči za upoštevanje ali neupoštevanje spornega akta. Pravna država naj namreč ne bi smela biti napeljana h kršitvi obveznosti, ki jo naloži Komisija. Poleg tega naj bi bile postopkovne nevšečnosti, povezane s takim ravnanjem, izjemno neugodne.
56. Komisija najprej ugovarja, da je tožečima strankama zagotovljeno učinkovito pravno varstvo, ker se lahko sklicujeta na nezakonitost spornega akta v okviru tožbe, vložene zoper končno odločbo.
57. Dalje Komisija razlikuje med postopkom nadzora nad državnimi pomočmi in postopkom, predvidenim v okviru protikonkurenčnih ravnanj. Zakonodajalec Skupnosti naj bi namreč v Uredbi št. 17(27) izrecno predvidel, da lahko podjetje vloži tožbo zoper odredbo Komisije. Prav tako naj bi predvidel, da lahko Komisija naloži globe in periodične denarne kazni, če podjetje te odredbe ne izpolni. Sistema naj torej ne bi bila primerljiva.
5. Peti pritožbeni razlog: neupoštevanje porazdelitve pristojnosti med Komisijo in državami članicami
58. Zvezna republika Nemčija meni, da Splošno sodišče ni upoštevalo sistema porazdelitve pristojnosti, ker je razsodilo, da se lahko države članice odločijo za neupoštevanje odredbe, ki jim je naložena. To pomeni, da jim ni treba poslati informacij, ki se jim ne zdijo nujne za ugotovitev dejanskega stanja. Po mnenju Zvezne republike Nemčije se s takim sklepanjem obveznost ugotavljanja dejanskega stanja in določitve predmeta postopka prenese na države članice.
59. Komisija ugovarja, da izpodbijana sklepa ne povzročita nikakršnega prenosa pristojnosti. Ker namreč Komisija nima nikakršne preiskovalne pristojnosti, naj bi bila pri pojasnitvi dejstev odvisna od sodelovanja države članice, prejemnika pomoči in zainteresiranih tretjih strani. Kljub vsemu pa naj bi bila navedena institucija pristojna za opredelitev podatkov, ki so potrebni, da lahko Komisija sprejme končno odločbo v zvezi z državno pomočjo.
B – Moja presoja
60. Menim, da je sporni akt izpodbojni akt v smislu člena 230 ES.
61. Da je tako sklepanje mogoče, je treba najprej opozoriti na sodno prakso Sodišča v zvezi z naravo izpodbojnih aktov in na postopkovni okvir, v katerega se umešča sporni akt.
1. Uvodne pripombe
a) Sodna praksa Sodišča v zvezi z naravo izpodbojnih aktov v okviru ničnostne tožbe
62. Sodna praksa Sodišča v zvezi z naravo izpodbojnih aktov v okviru ničnostne tožbe je bila pred nekaj desetletji določena v sodbi v zadevi Komisija proti Svetu, tako imenovana AETR(28), in v zgoraj navedeni sodbi IBM proti Komisiji(29) . Ta sodna praksa se je na področju državnih pomoči ves čas uporabljala, nazadnje v zgoraj navedeni sodbi Athinaïki Techniki proti Komisiji in v sodbi NDSHT proti Komisiji(30) .
63. Da je neki akt lahko predmet ničnostne tožbe, morata biti izpolnjena dva pogoja.
64. Prvič, v skladu s členom 230 ES mora akt sprejeti ena od institucij Unije.
65. Drugič, akt mora imeti zavezujoče pravne učinke. Povedano drugače, vplivati mora na interese tožečih strank in bistveno spreminjati njihov pravni položaj. To, v kakšni obliki je akt ali sklep sprejet, načeloma ni pomembno.(31) Pri ugotavljanju, ali ima akt take učinke, je torej treba upoštevati njegovo vsebino.(32)
66. Na podlagi te sodne prakse je mogoče področje uporabe tožb razširiti na akte, ki jih po obliki ni mogoče opredeliti za „sklepe“, ki pa v bistvu imajo zavezujoče pravne učinke. Prav tako je mogoče preprečiti, da bi se institucije izognile nadzoru sodišča Unije samo zaradi neupoštevanja formalnih zahtev, na primer naslova akta, njegove obrazložitve ali navedbe določb, ki sestavljajo njegovo pravno podlago.
67. Drugi pogoj je še zlasti pomemben, kadar gre za presojo izpodbojnosti akta v okviru upravnega postopka, sestavljenega iz več faz, kot je faza nadzora nad državnimi pomočmi.(33)
68. Komisija tako sprejema številne akte, s katerimi ne samo izrazi dokončno mnenje o opredelitvi in združljivosti ukrepa s skupnim trgom, ampak odloči tudi o preiskovalnih ukrepih in organizaciji postopka. Vendar vsi ti akti nimajo pravnih učinkov za države članice in zadevna podjetja.
69. Sodišče te akte torej razvršča v različne kategorije.
70. V prvi kategoriji so akti, v katerih Komisija dokončno izoblikuje stališče ob koncu postopka. Ti akti so izpodbojni, saj imajo zavezujoče pravne učinke in jim ne sledi noben drug akt, zoper katerega bi bilo mogoče vložiti ničnostno tožbo.
71. Tak primer so sklepi, s katerimi Komisija po koncu formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES ugotovi, da zadevni ukrep ni pomoč ali da je ta združljiva ali nezdružljiva s skupnim trgom.(34) Enako velja tudi za akt, s katerim Komisija ustavi postopek na podlagi pritožbe v zvezi z domnevno nezakonito pomočjo.(35)
72. V drugo kategorijo spadajo vmesni akti, katerih cilj je priprava končne odločbe.
73. Po eni strani so to ukrepi, ki so sicer sprejeti v pripravljalnem postopku, vendar pomenijo konec faze, ki je ločena od glavnega postopka, in imajo pravne učinke.(36)
74. Številne take primere je mogoče najti v okviru postopkov izvajanja členov 81 ES in 82 ES. Ti so razdeljeni na več zaporednih faz, na primer fazo predhodne preiskave, fazo kontradiktorne obravnave in nato fazo obravnave. Sodišče se je tako v sodbah v združenih zadevah Hoechst proti Komisiji(37) in v zadevi Orkem proti Komisiji(38) strinjalo, da so sklepi, s katerimi Komisija od podjetij zahteva podatke ali odredi preiskave na kraju samem, izpodbojni akti.
75. Sodišče je prav tako menilo, da odločitev, s katero Komisija po predhodni preučitvi začne formalni postopek preiskave, pomeni izpodbojni akt.(39) Po njegovem mnenju ima taka odločitev pravne učinke za zadevno državo članico in zadevna podjetja, saj lahko Komisija odredi ukinitev ukrepa. Po mnenju Sodišča ti učinki niso povezani s končno odločbo, zato jih ni mogoče odpraviti s tožbo zoper končno odločbo, s tem pa se tožečim strankam odvzame pravica do zadostnega pravnega varstva.(40)
76. Po drugi strani je mogoče najti ukrepe, ki so „izključno“(41) ali „samo“(42) pripravljalni. Ti ukrepi pomenijo samo eno od faz, na podlagi katerih lahko institucija sprejme končno odločbo. Ker nimajo pravnih učinkov, v skladu s sodno prakso niso izpodbojni akti. S tega vidika Sodišče meni, da se je mogoče na nepravilnosti, ki bi bile lahko povezane s temi ukrepi, sklicevati v utemeljitev tožbe zoper končno odločbo, za katero so bili ti ukrepi ena od pripravljalnih faz.(43) V pravu o konkurenci je tak primer akt, s katerim Komisija podjetjem pošlje obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah.
77. Iz te sodne prakse so razvidne zahteve, ki vplivajo na ravnanje Sodišča v teh zadevah.
78. Kot smo videli, poskuša Sodišče zagotoviti učinkovito sodno varstvo pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije. Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi Athinaïki Techniki proti Komisiji opozorilo, da je Evropska unija pravna skupnost, zato je treba podrobno ureditev postopkovnih pravil, ki se uporabljajo za tožbe, razlagati tako, da bo uporaba te podrobne ureditve čim bolj prispevala k doseganju cilja.(44) Zato je po mnenju Sodišča zoper pripravljalne akte, ki imajo lahko pravne učinke in s katerimi se konča postopek, ki je za glavni postopek postranskega pomena, mogoče vložiti ničnostno tožbo.
79. Vendar se Sodišče prav tako poskuša izogniti povečanju števila tožb zoper pripravljalne ukrepe, ki bi lahko ohromile delovanje institucij. Prizadeva si tudi za ohranitev porazdelitve pristojnosti in sistema pravnega varstva, ki sta urejena s Pogodbo. Sodišče tako nerado prizna dopustnost tožbe zoper pripravljalni akt, če mora pri tem presojati dejstva, o katerih Komisija še ni odločila. To bi privedlo do predčasnih vsebinskih razprav ter pomešanja različnih faz upravnih in sodnih postopkov.(45)
80. Sporni akt je treba opredeliti v okviru te sodne prakse. Ali je, kot v izpodbijanih sklepih navaja Splošno sodišče, „izključno pripravljalni ukrep“, zoper katerega ni mogoče vložiti tožbe, ali pa je izpodbojni akt, kot trdita družba Deutsche Post in Zvezna republika Nemčija?
81. Da bi odgovorili na to vprašanje, je treba preučiti tudi postopkovni okvir, v katerega se umešča sporni akt.
b) Postopkovni okvir, v katerega se umešča sporni akt
82. Komisija ima v okviru nadzora nad državnimi pomočmi izključno pristojnost za presojo združljivosti pomoči s Pogodbo.(46) Zlasti mora skrbeti, da se ne dodeli ali ohrani nobena pomoč, ki je v nasprotju s Pogodbo, v skladu s členom 87 ES.(47)
83. Za zagotovitev izvajanja te določbe in uskladitev pravice držav članic do dodelitve pomoči z zagotavljanjem neizkrivljene konkurence v Evropski uniji je s Pogodbo predviden postopek nadzora in predhodne odobritve državnih pomoči, v katerem se vzpostavi dialog med zadevno državo članico in Komisijo. Prva mora izpolniti obveznost lojalnega sodelovanja. Druga pa ima preiskovalna pooblastila, zato mora upoštevati več postopkovnih zahtev.
84. Iz uvodne izjave 6 Uredbe izhaja, da morajo države članice v skladu s členom 10 ES sodelovati s Komisijo. To pomeni, da morajo po eni strani Komisiji priglasiti načrtovane nove pomoči, po drugi strani pa ji morajo predložiti vse potrebne podatke, da lahko presodi o združljivosti pomoči s skupnim trgom. Ti obveznosti sta tesno povezani, saj lahko Komisija v skladu s členom 5 Uredbe šteje, da je bila priglasitev umaknjena, če ji država članica v predvidenem roku ne predloži dodatnih podatkov, ki jih potrebuje.
85. Komisija v takem primeru preuči pomoč v skladu s členi od 10 do 15 Uredbe, ki se nanašajo na nezakonite pomoči.(48)
86. V okviru tega ima Komisija pristojnost za izdajo odredb, na podlagi katerih lahko pridobi podatke in omeji škodo zaradi izvajanja nepriglašene pomoči.
87. V skladu s členom 10 Uredbe lahko Komisija od zadevne države članice pridobi vse dokumente, informacije in podatke, ki jih potrebuje za preučitev združljivosti pomoči s skupnim trgom. To je edino preiskovalno pooblastilo, ki ga ima Komisija v okviru postopka nadzora nad državnimi pomočmi. To pooblastilo ima več stopenj. Komisija lahko od zadevne države članice zahteva (49) predložitev teh podatkov, tako da ji po potrebi pošlje opomin in določi dodatni rok. Po potrebi lahko nanjo naslovi odredbo.(50)
88. Poudariti je treba, da lahko Komisija to pristojnost za izdajo odredb uporabi samo v okviru postopka v zvezi z nezakonitimi pomočmi, torej kadar država članica ne priglasi načrta za dodelitev pomoči ali če kljub priglasitvi ne predloži dodatnih informacij, ki jih zahteva Komisija, v skladu s členom 5(3) Uredbe.
89. V odredbi se navede vrsta zahtevanih podatkov in predpiše primeren rok za njihovo posredovanje.
90. Če država članica ne izpolni svoje obveznosti sodelovanja in ne predloži zahtevanih podatkov, lahko Komisija postopek konča in sprejme sklep o združljivosti ali nezdružljivosti pomoči s skupnim trgom zgolj na podlagi informacij, ki jih ima na voljo. Ta načela je Sodišče določilo v sodbi z dne 14. februarja 1990 v zadevi Francija proti Komisiji(51), potrjena pa so bila v členu 13(1) Uredbe.
91. Druge pristojnosti za izdajo odredbe, določene v členu 11 Uredbe, naj bi Komisiji omogočale sprejetje začasnih ukrepov za omejitev škode, povezane z izvajanjem nepriglašene pomoči. Komisija tako lahko od zadevne države članice zahteva, naj začasno odloži izplačilo pomoči ali jo začasno izterja od upravičencev, dokler Komisija ne odloči o njeni združljivosti s skupnim trgom.(52) Če država članica ne izpolni ene od teh zahtev, ima Komisija na podlagi člena 12 Uredbe izrecno pravico, da zadevo predloži Sodišču, da bi ugotovilo kršitev Pogodbe.
92. Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Komisiji razsodilo, da lahko podjetje, ki je prejelo pomoč, ali zadevna država članica zoper odredbo o začasnem odlogu vložita ničnostno tožbo. Menilo je, da je ta akt neposredno zavezujoč za zadevno državo članico in zadevna podjetja ter ima nepreklicne posledice, ki jih z ničnostno tožbo zoper končno odločbo ni mogoče odpraviti.(53)
93. Iz opisa tega postopkovnega okvira je mogoče sklepati dvoje.
94. Prvič, ugotoviti je mogoče, da mora država članica izpolniti obveznost lojalnega sodelovanja. Enako kot Komisija mora sodelovati v dobri veri, da bi preprečila težave pri presoji združljivosti pomoči ob upoštevanju določb Pogodbe.(54)
95. Drugič, ugotavljam, da zakonodajalec Skupnosti različno kaznuje državo članico zaradi neupoštevanja odredbe Komisije, in sicer glede na to, ali je namen odredbe pridobiti podatke ali pa doseči začasen odlog ali vračilo pomoči. To je zelo jasno razvidno iz uvodne izjave 12 Uredbe ter iz njenih členov 12 in 13.
96. Če namreč država članica ne upošteva odredbe o predložitvi podatkov, ima Komisija pravico odločiti zgolj na podlagi razpoložljivih podatkov. Po drugi strani pa se lahko Komisija obrne neposredno na Sodišče, če navedena država pomoči začasno ne odloži ali izterja.
97. Po mojem mnenju je mogoče tako razlikovanje pojasniti glede na posledice, ki izhajajo iz nepripravljenosti države članice sodelovati.
98. V prvem primeru je namen odredbe o predložitvi podatkov namreč kar najbolje seznaniti Komisijo z vsemi dejstvi, preden ta sprejme odločbo, ki bi lahko vplivala na interese zadevne države članice. Če država članica noče sodelovati, lahko torej s svojim ravnanjem najprej škoduje lastnim interesom.
99. Po drugi strani pa naj bi v drugem primeru odredbi o začasnem odlogu in vračilu pomoči Komisiji omogočili takojšnjo ponovno vzpostavitev učinkovite konkurence na skupnem trgu. Če država članica teh odredb ne izpolni, s svojim ravnanjem ne škoduje več samo svojim interesom, temveč lahko povzroči resno in takojšnjo škodo konkurentom, s čimer enako škoduje učinkovitemu delovanju trga.
100. Pa je ta razlika upravičen razlog za to, da odredba o predložitvi podatkov v nasprotju z odredbama o začasnem odlogu in vračilu pomoči ni izpodbojni akt?
101. Menim, da ne. Tudi če je sporni akt očitno pripravljalen glede na končno odločbo, pa kljub temu izpolnjuje vse pogoje iz sodne prakse, da je lahko predmet ničnostne tožbe.
2. Uporaba sodne prakse Sodišča v obravnavanem primeru
102. Naj spomnim, da je v skladu s sodno prakso pripravljalni akt izpodbojen, če pomeni konec faze, ki je ločena od glavnega postopka, in ima pravne učinke.
103. Prvič, menim, da sporni akt dejansko pomeni konec postopka preiskave, ki ga je začela Komisija. Odredba o predložitvi podatkov je bistvo preiskovalne faze postopka, med katerim mora država članica sodelovati.
104. Ta pristojnost je široka, saj lahko Komisija od države članice zahteva predložitev vseh dokumentov, informacij in podatkov, ki se ji zdijo potrebni (55) za presojo pomoči, pri čemer mora Komisija pojasniti samo njihovo naravo. Ta pravica torej vključuje možnost odkritja različnih podatkov, ki jih Komisija natančno še ne pozna ali jih še ni natančno opredelila, kot so znesek zadevne pomoči, vrsta pomoči, podjetja, ki so pomoč prejela, pa tudi obdobje, v katerem se je izplačevala. Če pa institucija naleti na zavrnitev sodelovanja zadevne države članice, težko zbere potrebne podatke za presojo pomoči. Komisija namreč drugih preiskovalnih pooblastil nima, v nasprotju s pooblastili, ki so ji v pravu o konkurenci dodeljena z Uredbo št. 1/2003(56) . Če država članica ne izpolni svoje obveznosti sodelovanja in ne predloži zahtevanih podatkov, lahko torej Komisija postopek konča in sprejme odločbo zgolj na podlagi informacij, ki jih ima na voljo. Kot je izrecno priznalo Sodišče, ima Komisija tako „pravico končati postopek“(57) .
105. Drugič, menim, da ima sporni akt za zadevno državo članico zavezujoče in takojšnje pravne učinke.
106. Po eni strani ima obliko odločbe, ki je v skladu s členom 249 ES v celoti zavezujoča za vse, na katere je naslovljena. Poleg tega odredba sama po sebi vključuje zahtevo, s čimer je zadevni državi članici naložena obveznost, ki jo mora takoj in učinkovito izpolniti.
107. Po drugi strani iz določb člena 10(2) in (3) Uredbe jasno izhaja, da je zakonodajalec Skupnosti želel odredbo razlikovati od navadne zahteve po podatkih iz člena 10(2) navedene uredbe. Zadnja kot taka dejansko ni zavezujoča.
108. Tako razlikovanje je smiselno samo, če je odredba zavezujoča za zadevno državo članico in ima pravne posledice, če je ta ne izpolni.
109. Komisija ima namreč pravico, da presojo združljivosti pomoči s skupnim trgom izvede zgolj na podlagi razpoložljivih podatkov.
110. Poleg tega ima pravico, da zaradi kršitve Pogodbe zoper državo članico vloži tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti. Naj opozorim, da navedena država pomoči ni priglasila, tako da se je ta izvajala nezakonito, in noče sodelovati s predložitvijo podatkov, ki jih je zahtevala Komisija.
111. V nasprotju s trditvami Komisije vložitev take tožbe ni nepomembna. Namen tožbe za ugotovitev neizpolnitve obveznosti je kaznovati kršitev prava Unije, za katero je odgovorna država članica, in zagotoviti učinkovito ponovno vzpostavitev zakonitosti v Skupnosti. Ugotovitvena sodba Sodišča torej v skladu s členom 228 ES vključuje izvedbeno obveznost, katere neupoštevanje se lahko kaznuje z novo tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti ali z naložitvijo denarnih kazni. Prav tako ne smemo pozabiti, da lahko sodba o ugotovitvi neizpolnitve obveznosti olajša uveljavljanje odgovornosti države članice pred nacionalnimi sodišči.
112. Težko bi se torej strinjal s Splošnim sodiščem, da se lahko država članica „odloči za neupoštevanje odredbe, ki [ji] jo naloži“ Komisija(58) . Države članice namreč ne moremo napeljevati k neizpolnjevanju obveznosti, kršitvi določbe prava Unije in izpostavljanju vložitvi pravnih sredstev. Kot trdi Zvezna republika Nemčija, je to dejansko v nasprotju z načeli pravne države in učinkovitim pravnim varstvom.
113. Ob upoštevanju vseh teh ugotovitev torej menim, da ima sporni akt zavezujoče pravne učinke za zadevno državo članico.
114. Ta akt je torej lahko predmet sodnega nadzora.
115. Priznanje pravice do uporabe prisile Komisiji, s katero se omogoči tudi vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti zoper državo članico, mora po mojem mnenju spremljati priznanje postopkovnih jamstev v korist držav članic.
116. Sodišče Unije bi moralo imeti pravico preveriti, ali je Komisija pred sprejetjem končne odločbe upoštevala postopkovne zahteve iz členov 5(2) in 10(2) Uredbe.
117. Poleg tega bi moralo imeti pravico preučiti naravo, nujnost in sorazmernost podatkov, ki jih zahteva Komisija.
118. Kot smo namreč videli, je iz besedila Uredbe razvidno, da imajo lahko zahteve po informacijah zelo širok obseg, saj ima Komisija pravico zahtevati vse informacije, ki se ji zdijo potrebne (59), pri čemer mora pojasniti samo njihovo naravo (60) . Sodišče Unije bi tako moralo imeti možnost preveriti, ali je zahtevane informacije dejansko mogoče šteti za nujne glede na cilj, ki si ga je Komisija zastavila med formalnim postopkom preiskave, in ali ne presegajo okvira tega postopka.
119. Ta nadzor se torej ne nanaša na vsebinsko presojo združljivosti pomoči s skupnim trgom, sodišča Unije pa ne sme napeljati k presoji vprašanj, o katerih se Komisija še ni imela priložnosti izreči, da se tako prepreči predčasnost vsebinskih razprav. V obravnavanih zadevah v spornem aktu ni izoblikovano začasno stališče glede obstoja pomoči ali njene združljivosti s skupnim trgom. Vložitev ničnostne tožbe zoper sporni akt torej ne bi pomenila nevarnosti za pomešanje različnih faz upravnega in sodnega postopka.
120. S tem dodatnim nadzorom naj bi se preprečili primeri, v katerih bi morala država članica počakati na sprejetje končne odločbe, da bi se lahko v okviru tožbe, vložene zoper to odločbo, sklicevala na nezakonitost odredbe. V takem primeru bi bila namreč lahko ogrožena pravilen potek upravnega postopka in učinkovitost sojenja.
121. To je mogoče ponazoriti z dvema primeroma.
122. Kot prvo si lahko zamislimo primer države članice, ki ne izpolni odredbe, ker upravičeno ali zmotno meni, da niso bila upoštevana postopkovna pravila ali da so zahtevani podatki nesorazmerni.
123. Država članica torej do sprejetja končne odločbe krši določbe prava Unije, vložitev tožbe zaradi neizpolnitve obveznosti pa ni ustrezno pravno sredstvo, na podlagi katerega bi se lahko sklicevala na nezakonitost odredbe. Komisija pa mora sprejeti odločbo, ki ne temelji na popolnih in zanesljivih podatkih.
124. Kot drugo si lahko zamislimo primer države članice, ki izpolni odredbo Komisije, nato pa se v okviru tožbe, vložene zoper končno odločbo, sklicuje na njeno nezakonitost. Tak položaj ne zagotavlja zadostnega pravnega varstva pred nepravilnostmi, ki bi bile lahko storjene v zvezi s to odredbo. Podatki so bili namreč predloženi in so vplivali na presojo Komisije. Vendar je v nekaterih primerih težko presojati vpliv teh podatkov na potek postopka. Tudi če bi bilo tožbi, vloženi zoper končno odločbo, ugodeno, nisem prepričan, da bi bilo mogoče odpraviti vse učinke navedene odredbe.
125. Rešitev, ki jo predlagam, tudi če dejansko privede do povečanja števila vmesnih tožb, naj ne bi ovirala ukrepanja Komisije. Vemo namreč, da vložitev ničnostne tožbe zoper akt ne pomeni, da ga njegovemu naslovniku ni treba upoštevati, glede na to, da tožba nima odložilnega učinka, in če sodišče, pristojno za izdajo začasne odredbe, ni odložilo izvršitve.(61)
126. Poleg tega se mi ta rešitev zdi popolnoma v skladu z načeli, določenimi v okviru spora na podlagi prava o konkurenci.
127. Iz zakonodaje in sodne prakse Sodišča namreč nedvomno izhaja, da so zahteve po informacijah, ki jih Komisija izda v okviru nadzora nad protikonkurenčnim ravnanjem, izpodbojni akti v smislu člena 230 ES.(62) Take zahteve so bile določene v členu 11 Uredbe št. 17(63) in nato uzakonjene v členu 18 Uredbe št. 1/2003. Informacije, ki jih zahteva Komisija, morajo biti nujne, enako kot tiste, ki se zahtevajo v postopku nadzora nad državnimi pomočmi. V okviru spora na podlagi prava o konkurenci to pomeni, da ima Sodišče pravico preveriti, ali zahtevane informacije ne presegajo tistega, kar je nujno, da lahko Komisija opredeli kršitev in določi njeno trajanje ter omeji krog vpletenih podjetij.(64)
128. Ob upoštevanju teh elementov in glede na zgornje ugotovitve menim, da je sporni akt lahko tudi predmet sodnega nadzora.
129. Na podlagi tega menim, da je sporni akt izpodbojni akt.
130. Pritožbi, ki sta ju vložili tožeči stranki, sta torej popolnoma utemeljeni, izpodbijana sklepa pa je zato treba razglasiti za nična.
VI – Posledice razglasitve ničnosti izpodbijanih sklepov
131. V skladu s členom 61, prvi odstavek, drugi stavek, Statuta Sodišča Evropske unije lahko ta v primeru razglasitve ničnosti sklepa Splošnega sodišča samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje.
132. V okviru zadeve C‑475/10 P je treba glede na zgoraj navedene ugotovitve zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga je Komisija podala zoper tožbo, ki jo je vložila Zvezna republika Nemčija. Ničnostno tožbo, ki jo je vložila navedena država, je torej treba razglasiti za dopustno.
133. V zadevi C‑463/10 P se je Komisija sklicevala na drugi tožbeni razlog v utemeljitev ugovora nedopustnosti tožbe, ki jo je vložila družba Deutsche Post, zaradi neobstoja njenega procesnega upravičenja.
134. Menim, da ima Sodišče na voljo vse potrebne elemente, da lahko odloči o tem tožbenem razlogu.
A – Trditve strank
135. Komisija trdi, da sporni akt niti posamično niti neposredno ne zadeva družbe Deutsche Post v smislu člena 230, četrti odstavek, ES.
136. V zvezi s posamičnim zadevanjem navaja, da je sporni akt naslovljen samo na Zvezno republiko Nemčijo in da družbi Deutsche Post ne nalaga nobene obveznosti. V zvezi z neposrednim zadevanjem Komisija trdi, da ima država članica pri izvršitvi odredbe diskrecijsko pravico. Prav Komisija naj bi namreč določila naslovnika odredbe in način za pridobitev zahtevanih podatkov.
137. Družba Deutsche Post tem ugotovitvam nasprotuje. Meni, da jo akt posamično zadeva v smislu sodbe v zadevi Plaumann proti Komisiji(65), saj naj bi edina imela zahtevane podatke in naj bi se edino od nje zahtevala izterjava zadevne pomoči. Družba Deutsche Post še meni, da jo sporni akt zadeva neposredno, saj naj Zvezna republika Nemčija v nasprotju s trditvami Komisije ne bi imela nikakršne diskrecijske pravice pri izvršitvi odredbe. Glede podatkov, ki jih zahteva Komisija, naj ne bi bilo nikakršne negotovosti, saj naj bi bili razvidni iz spornega akta, ne da bi morala Zvezna republika Nemčija sprejeti vmesne ukrepe.
B – Moja presoja
138. V nasprotju s Komisijo menim, da sporni akt družbo Deutsche Post posamično in neposredno zadeva, tako da je ničnostna tožba, vložena pred Splošnim sodiščem, dopustna.
139. Tak sklep utemeljujem z naslednjimi ugotovitvami.
140. V postopku nadzora nad državnimi pomočmi so sklepi Komisije naslovljeni izključno na zadevne države članice.(66) Fizične ali pravne osebe, ki želijo vložiti tožbo zoper te sklepe, morajo v skladu s členom 230, četrti odstavek, ES torej dokazati, da jih neposredno in posamično zadevajo.
1. Posamično zadevanje družbe Deutsche Post
141. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da lahko drugi subjekti, ki niso naslovniki odločbe, trdijo, da jih ta odločba posamično zadeva, le če vpliva nanje zaradi nekaterih njihovih posebnih značilnosti ali zaradi dejanskega položaja, zaradi katerega se razlikujejo od vseh drugih oseb in ki jih zato individualizira podobno kot naslovnika te odločbe.(67)
142. Iz sodne prakse Sodišča prav tako izhaja, da kadar odločba zadeva skupino oseb, ki so bile prepoznane ali prepoznavne v času, ko je bil ta akt sprejet, in z merili, lastnimi članom skupine, lahko ta akt te osebe posamično zadeva, ker so del omejenega kroga gospodarskih subjektov.(68)
143. V obravnavanih zadevah je očitno, da je družba Deutsche Post v spornem aktu individualizirana. Postopek, ki ga je začela Komisija, izrecno zadeva ukrepe, ki jih je Zvezna republika Nemčija sprejela v korist tega podjetja, sporni akt pa se nanaša posebej na izdatke in prejemke navedenega podjetja v zadnjih dvajsetih letih. Ker se s tem aktom od družbe Deutsche Post zahteva predložitev podatkov, jo torej še posebej zadeva.
144. Glede na to menim, da torej sporni akt družbo Deutsche Post posamično zadeva.
2. Neposredno zadevanje družbe Deutsche Post
145. V skladu z ustaljeno sodno prakso pogoj, da mora fizično ali pravno osebo izpodbijani akt neposredno zadevati, vključuje še dvoje, in sicer da ima ta akt neposredne učinke na pravni položaj posameznika, s tem da mu odreka pravico ali nalaga obveznost, in da naslovnikom, ki morajo akt izvršiti, ne daje nikakršne diskrecijske pravice. Ta pogoj mora biti torej popolnoma samodejen in mora temeljiti izključno na ureditvi Unije brez uporabe drugih izvedbenih pravil.(69)
146. Zdi se mi, da sta v obravnavanem primeru ta pogoja izpolnjena.
147. Prvič, menim, da ima sporni akt sam po sebi neposredne posledice za pravni položaj družbe Deutsche Post. Hkrati z zahtevo Zvezni republiki Nemčiji, naj pošlje vse informacije o izdatkih in prejemkih podjetja od leta 1989, se s tem aktom od družbe Deutsche Post zahteva, naj pošlje te podatke, ki jih ima edina na voljo. Glede na sporni akt je to podjetje torej v enakem položaju kot Zvezna republika Nemčija. Čeprav je odredba naslovljena na državo članico, pa je ta v resnici posrednica med Komisijo in podjetjem, na katero se preiskava še posebej nanaša.(70)
148. Drugič, menim, da Zvezna republika Nemčija nima nikakršne diskrecijske pravice pri izvršitvi sporn ega akta.
149. Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da kadar institucija akt Skupnosti naslovi na državo članico in če je ukrep, ki ga mora država članica sprejeti za izvedbo tega akta, samodejen ali če zaradi tega akta nesporno nastanejo posledice, ta akt neposredno zadeva vse osebe, ki jih tak ukrep prizadene.(71)
150. Če med izpodbijanim aktom in tožečo stranko obstaja nacionalni izvedbeni ukrep, po mnenju Sodišča to samo po sebi še ni razlog za nedopustnost tožbe, če je ta ukrep popolnoma samodejen ali če je smiseln in razviden iz predpisov Unije.(72) Sodišče je na primer tako presodilo v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena sodba Komisija proti Infront WM. Kljub obstoju diskrecijske pravice pri izvršitvi izpodbijanega akta je v točkah od 59 do 63 navedene sodbe ugotovilo, da nimajo nacionalni organi nikakršne diskrecijske pravice v zvezi z zastavljenim ciljem, saj je ta določen izključno s tem aktom.(73)
151. V obravnavanih zadevah Zvezna republika Nemčija nima nikakršne diskrecijske pravice pri izvršitvi spornega akta. Ta akt ima naravo odločbe in državo članico zavezuje k ravnanju, ki ga nalaga Komisija, to je, povedano drugače, k predložitvi vseh podatkov, ki jih zahteva institucija, na kakršen koli način.
152. Glede na navedeno torej menim, da sporni akt družbo Deutsche Post dejansko neposredno zadeva.
153. Iz teh razlogov menim, da je ničnostna tožba, ki jo je vložila družba Deutsche Post, dopustna in da je treba zavrniti ugovor nedopustnosti, ki ga je Komisija vložila zoper navedeno tožbo.
154. Sodišče zdaj pozivam, naj obe zadevi vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da bo odločilo o predlogih družbe Deutsche Post in Zvezne republike Nemčije za razglasitev ničnosti spornega akta.
VII – Predlog
155. Ob upoštevanju zgornjih ugotovitev Sodišču predlagam, naj:
– razglasi ničnost sklepov Splošnega sodišča Evropske unije z dne 14. julija 2010 v zadevah Deutsche Post proti Komisiji (T‑570/08) in Nemčija proti Komisiji (T‑571/08);
– kot neutemeljene zavrne ugovore nedopustnosti, ki jih je Evropska komisija navedla pred Splošnim sodiščem Evropske unije;
– zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču Evropske unije, da bo to odločilo o predlogih družbe Deutsche Post AG in Zvezne republike Nemčije za razglasitev ničnosti odločbe Evropske komisije z dne 30. oktobra 2008, s katero se je od te države članice zahtevala predložitev podatkov o prejemkih in izdatkih družbe Deutsche Post AG v obdobju med letoma 1989 in 2007, ter
– pridrži odločitev o stroških.
(1) .
(2)  –	V nadaljevanju: Deutsche Post.
(3)  –	V nadaljevanju skupaj: izpodbijana sklepa.
(4)  –	Uredba sveta z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil za uporabo člena [88 ES] (UL L 83, str. 1, v nadaljevanju: Uredba).
(5)  –	V nadaljevanju: sporni akt.
(6)  –	Uvodna izjava 2 Uredbe.
(7)  –	Odločba 2002/753/ES o ukrepih, ki jih je sprejela Zvezna republika Nemčija v korist družbe Deutsche Post AG (UL L 247, str. 27).
(8)  –	Državna pomoč C-36/07 (ex NN 25/07) (UL C 245, str. 21).
(9)  –	Sodba v zadevi Deutsche Post proti Komisiji (T‑266/02, ZOdl., str. II‑1233).
(10)  –	Tožeči stranki v pritožbah to izpodbijata.
(11)  –	Sodba v zadevi Komisija proti Deutsche Post (C‑399/08 P, še neobjavljena v ZOdl.).
(12)  –	Zgoraj navedena sklepa Deutsche Post proti Komisiji (točki 24 in 25) in Nemčija proti Komisiji (točke od 22 do 24).
(13)  –	60/81, Recueil, str. 2639, točka 10.
(14)  –	C‑521/06 P, ZOdl., str. I‑5829, točka 46.
(15)  –	Zgoraj navedena sklepa Deutsche Post proti Komisiji (točki 28 in 29) in Nemčija proti Komisiji (točki 27 in 28).
(16)  –	Zgoraj navedena sklepa Deutsche Post proti Komisiji (točke od 30 do 32) in Nemčija proti Komisiji (točke od 29 do 31).
(17)  –	Zgoraj navedena sklepa Deutsche Post proti Komisiji (točke od 33 do 37) in Nemčija proti Komisiji (točke od 32 do 36).
(18)  –	Sodba z dne 9. oktobra 2001 v zadevi Italija proti Komisiji (C‑400/99, Recueil, str. I‑7303).
(19)  –	Zgoraj navedeni sklep Nemčija proti Komisiji (točki 37 in 38).
(20)  –	Glej zlasti zgoraj navedeno sodbo IBM proti Komisiji (točka 9).
(21)  –	Glej v zvezi z odločitvijo o imenovanju komisije za javni natečaj sodbi Splošnega sodišča z dne 22. junija 1990 v združenih zadevah Marcopoulos proti Sodišču (T‑32/89 in T‑39/89, Recueil, str. II‑281, točka 21) in z dne 15. julija 1993 v združenih zadevah Camara Alloisio in drugi proti Komisiji (T‑17/90, T‑28/91 in T‑17/92, Recueil, str. II‑841, točka 39).
(22)  –	Točka 23.
(23)  –	Družba Deutsche Post se v zvezi s tem sklicuje na sodbo z dne 13. aprila 1994 v združenih zadevah Nemčija in Pleuger Worthington proti Komisiji (C‑324/90 in C‑342/90, Recueil, str. I‑1173).
(24)  –	Sodba z dne 10. maja 2005 v zadevi Italija proti Komisiji (C‑400/99, ZOdl., str. I‑3657, točke od 15 do 18).
(25)  –	Zgoraj navedena sodba IBM proti Komisiji (točka 12).
(26)  –	Tožeči stranki se sklicujeta na točko 46 zgoraj navedenega sklepa Deutsche Post proti Komisiji in točko 45 zgoraj navedenega sklepa Nemčija proti Komisiji.
(27)  –	Uredba Sveta z dne 6. februarja 1962, Prva [u]redba o izvajanju členov [81] in [82] Pogodbe (UL 1962, 13, str. 204).
(28)  –	Sodba z dne 31. marca 1971 (22/70, Recueil, str. 263, točka 42).
(29)  –	Točke od 9 do 12.
(30)  –	Sodba z dne 18. novembra 2010 (C‑322/09 P, še neobjavljena v ZOdl., točke od 45 do 48 in navedena sodna praksa).
(31)  –	Glej zlasti zgoraj navedeni sodbi AETR (točka 42) in IBM proti Komisiji (točka 9) ter sodbo z dne 22. junija 2000 v zadevi Nizozemska proti Komisiji (C‑147/96, Recueil, str. I‑4723, točka 25 in navedena sodna praksa). V zvezi z nedavno uporabo glej sklep z dne 21. junija 2007 v zadevi Finska proti Komisiji (C‑163/06 P, ZOdl., str. I‑5127, točka 40).
(32)  –	Zgoraj navedena sodba Nizozemska proti Komisiji (točka 27).
(33)  –	Enako je tudi v okviru postopka nadzora nad protikonkurenčnim ravnanjem, ki je urejen z Uredbo Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov 81 in 82 Pogodbe (UL 2003, L 1, str. 1).
(34)  –	Kar zadeva odločitve Komisije o nenasprotovanju dodelitvi pomoči, glej zlasti sodbi z dne 19. maja 1993 v zadevi Cook proti Komisiji (C‑198/91, Recueil, str. I‑2487) in z dne 15. junija 1993 v zadevi Matra proti Komisiji (C‑225/91, Recueil, str. I‑3203).
(35)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo NDSHT proti Komisiji (točke od 45 do 48 in navedena sodna praksa). V tem primeru se je Sodišče oprlo na vsebino akta in namere Komisije. Sodišče je še ugotovilo, da ima akt o ustavitvi upravnega postopka zavezujoče pravne učinke, ki bi lahko škodili interesom pritožnice, ker ji ni bila omogočena predložitev pripomb v okviru formalnega postopka preiskave iz člena 88(2) ES.
(36)  –	Zgoraj navedena sodba IBM proti Komisiji (točka 11).
(37)  –	Sodba z dne 21. septembra 1989 (46/87 in 227/88, Recueil, str. 2859).
(38)  –	Sodba z dne 18. oktobra 1989 (374/87, ZOdl., str. 3283).
(39)  –	Zgoraj navedena sodba Italija proti Komisiji z dne 9. oktobra 2001.
(40)  –	Ibidem
(točke 59, 60, 62 in 63).
(41)  –	Zgoraj navedena sodba IBM proti Komisiji (točka 12).
(42)  –	Zgoraj navedena sodba Italija proti Komisiji z dne 9. oktobra 2001 (točka 63).
(43)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo IBM proti Komisiji (točka 12).
(44)  –	Točka 45 in navedena sodna praksa.
(45)  –	Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi IBM proti Komisiji tako menilo, da tožba zoper odločitev o začetku postopka in zoper obvestilo o ugotovitvah o možnih kršitvah ni združljiva s sistemom porazdelitve pristojnosti med Komisijo in Sodiščem (točka 20).
(46)  –	Z izjemo pristojnosti, ki so Svetu Evropske unije dodeljene s členom 88(2), tretji pododstavek, ES.
(47)  –	Sodbi z dne 15. julija 1964 v zadevi Costa (6/64, Recueil, str. 1141, 1162) in z dne 22. junija 2006 v združenih zadevah Belgija in Forum 187 proti Komisiji (C‑182/03 in C‑217/03, ZOdl., str. I‑5479, točki 73 in 74).
(48)  –	Komisija lahko tako ravna tudi, če država članica ne izpolni obveznosti priglasitve in če je posredno obveščena o obstoju domnevno nezakonite pomoči, na primer na podlagi pritožbe, ki jo vložijo konkurenti.
(49)  –	Moj poudarek.
(50)  –	Glej člen 10(2) in (3) Uredbe.
(51)  –	C‑301/87, Recueil, str. I‑307, točki 19 in 22. Glej tudi zgoraj navedeno sodbo Splošnega sodišča Deutsche Post proti Komisiji (točka 75 in navedena sodna praksa).
(52)  –	Zgoraj navedena sodba Francija proti Komisiji (točki 19 in 20).
(53)  –	Točke 51, 59, 60 in 63.
(54)  –	Glej sodbo z dne 22. decembra 2010 v zadevi Komisija proti Italiji (C‑304/09, še neobjavljena v ZOdl., točka 37 in navedena sodna praksa).
(55)  –	Moj poudarek.
(56)  –	Glej zlasti preiskovalna pooblastila iz členov od 18 do 21 te uredbe (zahteve po informacijah, pooblastilo za razgovore in pooblastilo za pregled).
(57)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo Francija proti Komisiji (točka 22).
(58)  –	Točka 42 izpodbijanih sklepov.
(59)  –	Moj poudarek.
(60)  –	Idem .
(61)  –	Glej člen 242 ES.
(62)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo Orkem proti Komisiji in sodbo Splošnega sodišča z dne 20. februarja 2001 v zadevi Mannesmannröhren-Werke proti Komisiji (T‑112/98, Recueil, str. II‑729).
(63)  –	S to določbo je bilo predvideno upoštevanje dvofaznega postopka (glej sodbo z dne 26. junija 1980 v zadevi National Panasonic proti Komisiji (136/79, Recueil, str. 2033, točka 10)), podobnega tistemu iz člena 10 Uredbe.
(64)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo Orkem proti Komisiji (točka 15).
(65)  –	Sodba z dne 15. julija 1963 (25/62, Recueil, str. 197).
(66)  –	Sodba z dne 2. aprila 1998 v zadevi Komisija proti Sytraval in Brink’s France (C‑367/95 P, Recueil, str. I‑1719, točka 45).
(67)  –	Glej zlasti sodbo z dne 13. marca 2008 v zadevi Komisija proti Infront WM (C‑125/06 P, ZOdl., str. I‑1451, točka 70 in navedena sodna praksa).
(68)  –	Glej zlasti sodbo z dne 17. januarja 1985 v zadevi Piraiki‑Patraiki in drugi proti Komisiji (11/82, Recueil, str. 207, točka 31) ter zgoraj navedeni sodbi Belgique in Forum 187 proti Komisiji (točka 60) in Komisija proti WM (točka 71).
(69)  –	Glej zgoraj navedeno sodbo Komisija proti Infront WM (točka 47 in navedena sodna praksa).
(70)  –	Sklicujem se na besede profesorja G. Isaaca, ki meni, da „tožečo stranko akt neposredno zadeva samo, če se ji s samim izpodbijanim aktom takoj odvzame pravica ali naloži obveznost, tako da se znajde v enakem položaju, kot če bi bila naslovnica akta“ (Isaac, G., Droit communautaire général,
7. izdaja, Colin, Pariz, 1999, str. 266).
(71)  –	Sodba z dne 5. maja 1998 v zadevi Dreyfus proti Komisiji (C‑386/96 P, Recueil, str. I‑2309, točka 43 in navedena sodna praksa) in sklep Splošnega sodišča z dne 10. septembra 2002 v zadevi Japan Tobacco in JT International proti Parlamentu in Svetu (T‑223/01, Recueil, str. II‑3259, točka 46).
(72)  –	Glej zlasti sodbi z dne 13. maja 1971 v združenih zadevah International Fruit Company in drugi proti Komisiji (od 41/70 do 44/70, Recueil, str. 411, točka 25) in z dne 23. novembra 1971 v zadevi Bock proti Komisiji (62/70, Recueil, str. 897, točki 7 in 8).
(73)  –	Če pa izpodbijani akt daje državi članici, na katero je naslovljen, dejansko možnost izbire, tako da ima ta možnost ukrepanja ali neukrepanja oziroma ni prisiljena k določenemu ravnanju, potem Sodišče meni, da posameznik ne more trditi, da ga lahko neposredno izpodbija. Glej zlasti sodbo z dne 21. januarja 1999 v zadevi Francija proti Comafrica in drugi (C‑73/97 P, Recueil, str. I‑185). Sodišče je v tej zadevi odločilo, da se Uredba Komisije (ES) št. 3190/93 z dne 19. novembra 1993 o določitvi enotnega koeficienta znižanja za določitev količine banan, ki se dodeli vsakemu izvajalcu iz kategorij A in B v okviru tarifne kvote za leto 1994 (UL L 285, str. 28), ne nanaša neposredno na izvajalce, saj na podlagi te uredbe dejansko pristojni nacionalni organi dokončno določijo količino banan, ki jo bodo lahko uvozili v tem obdobju.