62002CC0397_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Služební řád úředníků Evropských společenství(2) Společenstvím ukládá pro případ úmrtí, úrazu nebo nemoci úředníka určitý počet peněžních povinností ve prospěch právních nástupců úředníka nebo ve prospěch úředníka samotného. Jsou‑li úmrtí, úraz nebo nemoc přičitatelné třetí osobě, stanoví dále služební řád v článku 85a, že na Společenství přejdou ze zákona práva a soudní vymahatelnost nároků úředníka nebo jeho právních nástupců proti třetí odpovědné osobě.
2. V projednávané věci je Soudní dvůr vyzýván k tomu, aby upřesnil dosah tohoto přechodu práv. Jde o to určit, zda na základě článku 85a služebního řádu jsou Společenství oprávněna obdržet v řízení před vnitrostátním soudcem úhradu veškerých částek vyplácených na základě služebního řádu poškozenému nebo jeho právním nástupcům, nebo zda pohledávka Společenství musí být omezena na částku, která odpovídá ohodnocení újmy vypočtenému podle pravidel použitelného vnitrostátního práva.
I – Právní rámec
3. V případě úmrtí úředníka pobírá jeho pozůstalý manžel zejména plnou odměnu nebo
důchod zemřelého do konce třetího měsíce po měsíci, ve kterém k úmrtí došlo, podle článku 70 služebního řádu a paušální náhradu nákladů pohřbu podle článku 10 právních pravidel o pojištění pro případ nemoci úředníků Evropských společenství(3) . V souladu s články 79 a 79a služebního řádu má pozůstalý manžel úředníka nebo bývalého úředníka také nárok na pozůstalostní důchod.
4. Článek 85a služebního řádu je jediným článkem kapitoly 5 nazvané „Přechod práv na Společenství“, která se nachází v hlavě V, která upravuje „Příjmy a sociální zabezpečení úředníků“. Jeho znění je následující:
„1. Jestliže je příčina úmrtí, úrazu nebo nemoci osoby, na kterou se vztahuje tento služební řád, přičitatelná třetí osobě, na Společenství přejdou ze zákona v mezích povinností, které pro ně vyplývají ze služebního řádu v důsledku škodné události, práva a soudní vymahatelnost nároků poškozeného nebo jeho právních nástupců proti třetí odpovědné osobě.
2. Přechod práv upravený v odstavci 1 se mimo jiné vztahuje na:
– nepřetržité vyplácení odměny úředníkovi po období jeho dočasné pracovní neschopnosti v souladu s článkem 59,
– platby uskutečněné v souladu s článkem 70 v návaznosti na úmrtí úředníka nebo bývalého úředníka, který měl nárok na důchod,
– dávky vyplácené podle článků 72 a 73 a jejich prováděcích předpisů v souvislosti s pojištěním pro případ nemoci nebo úrazu,
– úhradu nákladů spojených s přepravou těla, uvedenou v článku 75,
– platby dalších rodinných přídavků […],
– invalidní důchody vyplácené v případě úrazu nebo nemoci, jejichž důsledkem je trvalá invalidita, která brání úředníkovi v plnění jeho povinností,
– pozůstalostní důchody vyplácené v případě úmrtí úředníka nebo bývalého úředníka nebo úmrtí manžela úředníka nebo bývalého úředníka majícího nárok na důchod, jestliže tento manžel není úředníkem ani dočasným zaměstnancem,
[…]
3. Na Společenství však nepřecházejí práva na náhradu újmy, jejíž příčina je ryze osobní povahy, jako například nemajetková újma, bolestné, jakož i část újmy spočívající v zohyzdění a v zhoršení životní úrovně přesahující částku náhrady škody, která by byla z těchto důvodů poskytnuta na základě článku 73.
4. Ustanovení odstavců 1, 2 a 3 nebrání podání přímé žaloby ze strany Společenství.“
II – Skutkové okolnosti a původní řízení
5. Mireille Guette, manželka Jean-Pierra Riehla, byla úřednicí Rady Evropské unie. Pobírala invalidní důchod podle článku 78 služebního řádu. Zemřela dne 25. září 1990 během své hospitalizace na klinice La Ramée ASBL(4) . Před postupujícím soudem je prokázáno, že úmrtí bylo důsledkem pochybení vedoucí této kliniky.
6. V návaznosti na úmrtí M. Guette vyplatila Rada J.-P. Riehlovi:
– 94 000 BEF jako paušální náhradu nákladů pohřbu na základě článku 10 právních pravidel;
– 221 511 BEF odpovídající výši invalidního důchodu, který pobírala M. Guette, a to do konce třetího měsíce po měsíci, ve kterém k úmrtí došlo, v souladu s článkem 70 služebního řádu, a
– pozůstalostní důchod v měsíční indexované částce 46 294 BEF vyplácený od čtvrtého měsíce po měsíci, ve kterém k úmrtí došlo, na základě článků 79 a 79a služebního řádu.
7. Rozsudkem ze dne 15. prosince 1997 rozhodl Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgie) o důsledcích občanskoprávní odpovědnosti kliniky La Ramée. Tento soud rozhodl na základě návrhů J.-P. Riehla a odsoudil zmíněnou kliniku k náhradě újmy, která mu byla způsobena ztrátou pomoci jeho manželky v domácnosti, a k náhradě nemajetkové újmy. Návrh J.-P. Riehla na odškodnění za ztrátu příjmů zamítl jako nepodložený z důvodu, že tato ztráta byla nižší než částka pozůstalostního důchodu vypláceného Radou.
8. Co se týče Rady, Tribunal de première instance de Bruxelles vyhověl návrhům tohoto orgánu, podaným na základě článku 85a služebního řádu, na úhradu částek, jež byly nebo měly být vyplaceny J.-P. Riehlovi v rámci náhrady nákladů pohřbu a poskytování invalidního důchodu po dobu dalších tří měsíců a pozůstalostního důchodu.
9. Klinika La Ramée a Winterthur Europe Assurance SA, její pojišťovatel, na něž se rozsudek vztahuje společně a vůči nimž je vymahatelný, podaly proti tomuto rozsudku odvolání. Uplatňovaly, že Tribunal de première instance de Bruxelles porušil převodní účinek přechodu práv na jinou osobu tím, že Radě, na kterou přešla práva J.-P. Riehla, přiznal vyšší částky, než jsou ty, na které si posledně uvedený mohl činit nárok vůči třetí osobě odpovědné za škodu.
10. Rozsudkem ze dne 6. listopadu 2002 Cour d’appel de Bruxelles (Belgie) potvrdil napadený rozsudek v té části, ve které odsoudil kliniku La Ramée k tomu, aby Radě nahradila částky 2 330,20 eur (94 000 BEF) a 5 491,11 eur (221 511 BEF), které Rada vyplatila J.-P. Riehlovi jako náhradu nákladů pohřbu a jako důchod, který má být poskytován do konce třetího měsíce po měsíci, ve kterém došlo k úmrtí. Cour d’appel de Bruxelles znovu rozhodl o částkách, jež měla J.-P. Riehlovi vyplatit klinika La Ramée jako odškodnění za ztrátu pomoci v domácnosti a jako náhradu nemajetkové újmy.
11. Cour d’appel de Bruxelles však narazil na právní problém při výpočtu výše náhrady za ztrátu příjmů, kterou utrpěl J.-P. Riehl z důvodu úmrtí své manželky.
12. Cour d’appel de Bruxelles nejprve připomenul, že účelem odškodnění, jež náleží J.-P. Riehlovi z titulu ztráty příjmů, je vyrovnání ztráty hmotné podpory, kterou do domácnosti přinášela jeho zesnulá manželka(5) . Následně pak provedl ohodnocení této ztráty příjmů. Vzhledem k výši invalidního důchodu, který byl vyplácen M. Guette za jejího života, a k jejímu podílu na nákladech na údržbu domácnosti Cour d’appel rozhodl, že tuto ztrátu je třeba odhadovat na 479,80 eur měsíčně, a to počínaje 1. říjnem 1990(6) .
13. Cour d’appel de Bruxelles se nakonec zabýval otázkou, jaké položky je třeba z této částky odečíst. Uvedl, že je třeba odečíst tři měsíční důchody vyplacené podle článku 70 služebního řádu, tedy 5 491,11 eur (221 511 BEF), protože tato částka a odškodnění, které J.-P. Riehlovi náleží podle belgického práva jako vyrovnání ztráty příjmů, se zakládají na tomtéž důvodu, tedy na pochybení kliniky La Ramée, a jejich předmětem je náhrada téže škody(7) .
14. Cour d’appel de Bruxelles však uvedl, že v souvislosti se zohledněním pozůstalostního důchodu, který Rada vyplatila J.-P. Riehlovi, je postaven před dvě následující teze. Rada na jednu stranu tvrdí, že J.-P. Riehl má nárok na plnou náhradu pozůstalostního důchodu na základě článku 85a služebního řádu, protože podle jejího názoru tento článek představuje sám o sobě zvláštní právní režim. Cour d’appel na druhou stranu uvádí, že podle zmíněného článku na Společenství přejdou práva v mezích povinností, které pro ně vyplývají ze služebního řádu v důsledku (8) škodné události, a že v belgickém právním řádu není právo na pozůstalostní důchod spojeno s povinností původce škodné události nahradit celkovou škodu.
15. Cour d’appel de Bruxelles se tedy táže, zda mezi právem Společenství a normou vnitrostátního práva použitelnou na pohledávku není rozpor.
III – Předběžná otázka
16. Z těchto důvodů se Cour d’appel de Bruxelles rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být článek 85a [služebního řádu] vykládán v tom smyslu, že přiznává Společenstvím právo žádat od třetí osoby odpovědné za úmrtí úředníka uhrazení celé částky pozůstalostního důchodu vypláceného pozůstalému manželovi podle článků 79 a 79a tohoto řádu, jestliže zákon použitelný na pohledávku spočívající v náhradě škody stanoví, že právo na pozůstalostní důchod není spojeno s povinností původce protiprávního činu nahradit celkovou škodu, a jestliže újma, kterou utrpěl pozůstalý manžel v důsledku ztráty příjmů zesnulé manželky, je nižší než výše pozůstalostního důchodu, který je mu vyplácen?“
IV – Posouzení
17. J.-P. Riehl, Rada a Komise Evropských společenství se domnívají, že Soudní dvůr by měl na položenou otázku odpovědět kladně. Tvrdí, že přechod práv upravený článkem 85a služebního řádu je mechanismus vlastní právu Společenství, jehož použití nemůže být, v souladu se zásadami přímého účinku a přednosti, vyloučeno na základě žádného pravidla vnitrostátního práva. Podle jejich názoru zvláštní povaha přechodu práv upraveného článkem 85a služebního řádu vyplývá z obsahu tohoto článku, podle kterého k němu dochází ze zákona v okamžiku škodné události. Dále se domnívají, že Soudní dvůr již tuto zvláštní povahu uznal v rozsudku ze dne 26. února 1992, Royale belge(9) . Podle Komise tuto zvláštní povahu potvrzuje též čl. 85a odst. 4 služebního řádu, jehož prostřednictvím chtěl zákonodárce Společenství umožnit Společenstvím podání přímé žaloby. Podle Komise není přechod práv na Společenství omezen na odškodnění přiznané vnitrostátním právem úředníkovi nebo jeho právním nástupcům, ale vztahuje se na všechna plnění vyjmenovaná v odstavci 2 výše uvedeného článku.
18. S tímto rozborem nesouhlasím. Přestože služební řád má za cíl hlavně úpravu práv a povinností úředníků vůči orgánům, které je zaměstnávají(10), může mít zjevně účinky i ve vztahu ke třetím osobám a zavazuje členské státy v rozsahu, v jakém mají poskytnout součinnost k jeho provedení(11) . Služební řád, který je svou povahou nařízením, je totiž bezprostředně použitelný v každém členském státě a je způsobilý zakládat pro úředníky i pro Společenství práva, k jejichž ochraně jsou povolány vnitrostátní soudy(12) .
19. Navíc je však třeba, aby práva, jichž se Komise před vnitrostátním soudem dovolává jako práv, která jí příslušejí podle služebního řádu, byla tímto služebním řádem ve skutečnosti vůbec upravena. Já však na rozdíl od J.-P. Riehla, Rady a Komise v obsahu článku 85a služebního řádu nenacházím právní základ, který by mi umožnil přistoupit na jejich stanovisko a odpovědět kladně na otázku položenou Cour d’appel de Bruxelles. Stejně jako klinika La Ramée se domnívám, že tento článek neumožňuje Společenstvím obdržet od třetí osoby odpovědné za úmrtí úředníka úhradu plnění vyplacených jeho právním nástupcům, jako je pozůstalostní důchod přiznaný pozůstalému manželovi na základě článku 79 a 79a služebního řádu, jestliže vnitrostátní odpovědnostní právo takováto plnění vylučuje z náhrady újmy.
20. K lepšímu pochopení smyslu a dosahu ustanovení článku 85a služebního řádu je třeba vyjasnit, co zahrnuje právní pojem „přechod práv“ v jednotlivých vnitrostátních právních řádech a jaký byl jeho vývoj.
21. Pojem „přechod práv [subrogace]“ znamená nahrazení jedné osoby či jedné věci druhou(13) . V právních řádech většiny členských států(14) pojem „osobní přechod práv“, na nějž se v projednávané věci konkrétně soustředím, z právního hlediska znamená, že na jednu osobu, nabyvatele práv, přecházejí práva spojená s pohledávkou druhé osoby, původního nositele práv, a to poté, co nabyvatel práv poskytl úplatu ve prospěch původního nositele práv. Přechod práv tedy spočívá v postoupení pohledávky původního nositele práv na nabyvatele práv na základě úplaty poskytnuté nabyvatelem práv jejich původnímu nositeli. Tento převodní účinek přechodu práv je pak definován dvojím omezením ve vztahu k právům, která přecházejí na nabyvatele práv vůči skutečnému dlužníkovi: jde jednak o platby provedené samotným nabyvatelem práv, jednak o práva původního nositele práv. To znamená za prvé, že nabyvatel práv může vymáhat na dlužníkovi pouze to, co sám zaplatil původnímu nositeli práv. Za druhé to znamená, že nabyvatel práv, který nastupuje na místo původního nositele práv v jeho vztahu s dlužníkem, nemůže mít vůči dlužníkovi více práv než původní nositel práv. Toto druhé omezení způsobuje, že přechodem práv nemůže dojít ke zhoršení právního postavení dlužníka. Tento důsledek je naprosto logický, neboť k přechodu práv dochází nezávisle na dlužníkovi, aniž by byl požadován jeho souhlas.
22. Ve většině členských států doznal přechod práv významných změn v souvislosti s úpravou zákonného přechodu práv ve prospěch institucí či subjektů zabývajících se náhradou škod. Ještě před vytvořením Evropských společenství byla náhrada újmy na zdraví zajišťována veřejnoprávně, zejména prostřednictvím orgánů sociálního zabezpečení nebo státu, vystupoval-li jako zaměstnavatel. Byla‑li však škoda přičitatelná třetí osobě, platba dávek ze strany těchto orgánů nebo státu nevylučovala podání žaloby na náhradu škody poškozeným proti třetí odpovědné osobě. Poškozený tedy mohl být odškodněn dvakrát za tutéž újmu. Aby se zamezilo kumulaci náhrady škody, stanovil tedy vnitrostátní zákonodárce, že na orgány sociálního zabezpečení nebo stát přecházejí ze zákona práva a soudní vymahatelnost nároků poškozeného vůči třetí odpovědné osobě. Uvedené orgány nebo stát tedy mohou od této třetí osoby obdržet plnění, která mají stejný předmět jako závazky této třetí osoby podle použitelného odpovědnostního práva, to znamená náhradu újmy způsobené poškozenému v důsledku škody. Tento zákonný přechod práv rovněž řešil spornou otázku, zda se orgány sociálního zabezpečení nebo stát mohou hojit na třetí odpovědné osobě, jestliže platba dávek poškozenému z jejich strany vycházela z právní úpravy a mohla být považována za platbu, která není přímo spjata s touto třetí osobou.
23. Až na malé odchylky stanoví článek 85a služebního řádu stejná pravidla, jaká jsou uvedena výše. V tomto článku se uvádí, že pokud je škoda, která vznikla osobě, na kterou se vztahuje služební řád, přičitatelná třetí osobě, na Společenství přejdou ze zákona práva a soudní vymahatelnost nároků poškozeného nebo jeho právních nástupců proti třetí odpovědné osobě, a to v mezích povinností, které pro ně vyplývají ze služebního řádu. V odstavci 2 téhož článku je obsažen demonstrativní výčet plnění, na něž se vztahuje služební řád a která jsou zahrnuta do tohoto přechodu práv. Podle odstavce 3 tohoto článku jsou pak z přechodu práv vyňata odškodnění, k nimž je třetí odpovědná osoba povinna z titulu újmy ryze osobní povahy, jako například nemajetková újma a bolestné.
24. Z toho zaprvé vyplývá, že přechod práv upravený článkem 85a služebního řádu je přechodem práv ze zákona. To znamená jednak, že k němu dochází bez dalšího, aniž by bylo třeba předchozího souhlasu původního nositele práv(15) . A dále z toho vyplývá, že v souladu se zásadami přednosti a přímého účinku práva Společenství musí být tento přechod práv uznáván všemi soudy jednotlivých členských států a musí způsobovat účinky, aniž by k tomu bylo třeba nějakého pravidla vnitrostátního práva a aniž by tomu mohlo bránit jakékoli ustanovení vnitrostátního práva.
25. Zadruhé z článku 85a služebního řádu vyplývá, že na Společenství přecházejí práva v mezích povinností, které pro ně vyplývají ze služebního řádu, to znamená v rozsahu částek, které sama dluží poškozenému nebo jeho právním nástupcům. Článek 85a představuje jisté zvláštnosti oproti obecnému režimu přechodu práv, který je společný pro většinu členských států, jak to uvádějí J.-P. Riehl, Rada a Komise ve svých písemných vyjádřeních a jak zdůraznil generální advokát Tesauro ve svém stanovisku ve výše uvedené věci Royale belge(16) . Jak jsem již uvedl výše, k přechodu práv obecně dochází na základě zaplacení úplaty nabyvatelem práv jejich původnímu nositeli, zatímco u přechodu práv podle práva Společenství je tomu na základě škodné události, a to v tom smyslu, že jakmile tato nastane, přecházejí práva na Společenství ze zákona.
26. Nic v obsahu výše uvedených ustanovení článku 85a služebního řádu však nenaznačuje, že by přechod práv podle práva Společenství mohl vylučovat druhé omezení, které vyplývá z převodního účinku přechodu práv a podle nějž na nabyvatele přechází jen tolik práv, kolik jich měl jejich původní nositel. V odstavci 1 tohoto článku se naproti tomu výslovně stanoví, že na Společenství přecházejí „práva a soudní vymahatelnost nároků“ poškozeného nebo jeho právních nástupců „proti třetí odpovědné osobě“. Z této části věty jasně vyplývá, že Společenství nemají proti třetí odpovědné osobě více práv než poškozený nebo jeho právní nástupci. Toto omezení je mimo jiné naprosto logické, protože přechod práv, který vyplývá ze služebního řádu, způsobuje účinky ze zákona, nezávisle na vůli třetí odpovědné osoby, takže v důsledku toho nemůže dojít ke zhoršení jejího právního postavení. Z tohoto hlediska se pak přechod práv podle práva Společenství upravený výše uvedeným článkem neliší od přechodu práv, který je společný právním řádům členských států.
27. Článek 85a odst. 4 služebního řádu stanoví pouze, že „[u]stanovení odstavců 1, 2 a 3 nebrání podání přímé žaloby ze strany Společenství“. Podle tohoto ustanovení tedy skutečnost, že na Společenství přecházejí ze zákona práva poškozeného nebo jeho právních nástupců, nebrání tomu, aby Společenství vymáhala přímo před vnitrostátním soudem náhradu újmy, která jim byla způsobena třetí odpovědnou osobou. Jinými slovy, vnitrostátní soud nemůže vůči Společenstvím namítat jejich nárok na přechod práv, a upřít jim tak právo na podání přímé žaloby na náhradu jejich vlastní újmy(17) . Článek 85a odst. 4 však nestanoví, že je vnitrostátní soudce povinen bez ohledu na to, co stanoví jeho vnitrostátní odpovědnostní právo, uložit třetí odpovědné osobě povinnost nahradit všechna plnění vyjmenovaná v odstavci 2 téhož článku.
28. I kdyby na základě posouzení samotného znění článku 85a služebního řádu nebylo možné popřít názor, který zastávají J.-P. Riehl, Rada a Komise, přesto je třeba konstatovat, že tato argumentace nenachází oporu ani v daných souvislostech, ani v účelu přechodu práv na Společenství.
29. Pokud se jedná o právní souvislosti přechodu práv, mají Společenství podle služebního řádu vůči osobám, na něž se tento služební řád vztahuje, jisté peněžní povinnosti pro případ vzniku škody, o čemž jsem se již zmiňoval výše. Je-li škoda přičitatelná třetí osobě, je zcela logické, aby na Společenství, stejně jako na vnitrostátní orgán sociálního zabezpečení, mohla přejít práva a soudní vymahatelnost nároků poškozeného a jeho právních nástupců proti třetí odpovědné osobě. Je však známo, že žaloby úředníků a jiných osob, na něž se služební řád vztahuje, na náhradu škody, kterou jim způsobila třetí osoba, spadají do působnosti vnitrostátních soudů a řídí se pravidly vnitrostátního práva v oblasti smluvní či mimosmluvní odpovědnosti. Pojem přechodu práv na Společenství tedy znamená, že na Společenství přecházejí práva a soudní vymahatelnost nároků proti třetí odpovědné osobě, které poškozenému nebo jeho právním nástupcům náležejí podle použitelného vnitrostátního odpovědnostního práva. Z žádného ustanovení služebního řádu nelze dovodit, že by na základě přechodu práv mělo být Společenstvím přiznáno více práv na odškodnění a že by jim mělo být umožněno, aby vždy vymáhala veškerá plnění, která byla povinna poskytnout podle služebního řádu.
30. V této souvislosti je možné srovnat ustanovení článku 85a služebního řádu s ustanoveními článku 93 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71(18), který se týká práva vnitrostátních orgánů sociálního zabezpečení proti třetí osobě povinné nahradit škodu, pokud tyto orgány vyplatily plnění v souvislosti se škodou vyplývající ze skutečností, které nastaly na území jiného členského státu(19) . Účelem čl. 93 odst. 1 nařízení č. 1408/71 je, podobně jako to stanoví článek 85a ve prospěch Společenství, umožnit orgánu sociálního zabezpečení, který zaplatil plnění poté, co na území jiného členského státu nastala škoda, aby vůči třetí odpovědné osobě uplatnil právní prostředky, přechod práv a přímou žalobu podle právního řádu, kterým se tento orgán řídí. Soudní dvůr však v rozsudku ze dne 2. června 1994, DAK(20), rozhodl, že předmětem uvedeného čl. 93 odst. 1 není změna pravidel, jež se použijí pro určení, zda a v jakém rozsahu vznikla mimosmluvní odpovědnost třetí osoby – původce škody, protože tato odpovědnost se nadále řídí hmotněprávními pravidly, která běžně používá vnitrostátní soud, u nějž se svých nároků domáhá instituce příslušná pro dávky nebo poškozený, tj. v zásadě právní řád členského státu, na jehož území škoda nastala.
31. Stejně tak nic v odůvodnění jednotlivých nařízení, která zavádějí zákonný přechod práv na Společenství(21), nenaznačuje, že by záměrem zákonodárce Společenství bylo přenést závazně na třetí odpovědnou osobu povinnost nahradit veškerá plnění, která by Společenství v souladu se služebním řádem byla povinna zaplatit poškozenému nebo jeho právním nástupcům. Jak již Soudní dvůr několikrát rozhodl, účelem přechodu práv na Společenství je pouze zamezit tomu, aby úředník byl odškodněn dvakrát za tutéž újmu(22) . Jeho účelem tedy není přiznat Společenství více práv, než jich má jejich původní nositel.
32. Rozbor výše uvedeného rozsudku Royale belge vede k témuž závěru. V této věci se Soudní dvůr zabýval otázkou, zda třetí odpovědná osoba může vůči orgánu Společenství namítat, že s úředníkem uzavřela dohodu ještě předtím, než mu Společenství zaplatilo příslušná plnění. Soudní dvůr rozhodl, že ačkoli ke spornému přechodu práv dochází již samotnou škodnou událostí, třetí odpovědná osoba, která s úředníkem Společenství uzavřela dohodu, může platně namítat tuto dohodu vůči orgánu Společenství, ledaže by tento orgán uvědomil třetí odpovědnou osobu, a to ještě před uzavřením dohody s úředníkem, o existenci přechodu práv a o svém záměru tento přechod práv uplatnit nebo že by tento orgán prokázal, že třetí odpovědná osoba byla před uzavřením dohody s úředníkem s existencí přechodu práv seznámena(23) . Z tohoto rozsudku vyplývá, že nabyvatel práv nemá vůči dlužníkovi více práv, než kolik jich měl jejich původní nositel. Protože na Společenství přecházejí práva úředníka nebo jeho právních nástupců proti třetí odpovědné osobě, mohla by jim tato třetí odpovědná osoba takovou dohodu namítat za podmínek vymezených Soudním dvorem.
33.
V rámci přechodu práv na Společenství podle ustanovení článku 85a služebního řádu se tedy Společenství nepřizná více práv, než kolik jich má samotný úředník nebo jeho právní nástupci podle použitelného vnitrostátního odpovědnostního práva. Z toho vyplývá, že jestliže vnitrostátní odpovědnostní právo vylučuje pozůstalostní důchod tak, jak jej upravují články 79 a 79a služebního řádu, z náhrady škody, na niž má nárok manžel poškozeného, nemohou Společenství obdržet úhradu této částky na základě přechodu práv z manžela poškozeného.
34. Důsledek tohoto výkladu článku 85a služebního řádu spočívá v tom, že náhrada náležející Společenstvím za plnění vyplacená poškozenému nebo jeho právním nástupcům poté, co nastala škoda, se liší v závislosti na vnitrostátním právním řádu, podle nějž je újma posuzována(24) . Na rozdíl od tvrzení J.-P. Riehla, Rady a Komise však takové odlišnosti nelze přičítat nejednotnému uplatňování práva Společenství. Je totiž jisté, že provedl-li zákonodárce Společenství harmonizaci odpovědnostních podmínek v některých specifických oblastech(25), zejména v rámci politiky ochrany spotřebitele(26), úprava vzniku smluvní a mimosmluvní odpovědnosti, jakož i posouzení nahraditelné újmy se nadále řídí ustanoveními vnitrostátního právního řádu každého členského státu. Doposud tedy neexistuje ustanovení práva Společenství, které by pro celé Společenství vymezilo podmínky vzniku odpovědnosti a pravidla, podle nichž má být nahraditelná újma posuzována(27) . Neexistuje ani ustanovení, které by na úrovni Společenství harmonizovalo práva na náhradu právních nástupců zesnulého, jako je tomu v projednávané věci, v případě, kdy k úmrtí došlo v důsledku lékařského pochybení. Je tedy logické, že výsledky žalob, které Společenství podávají jakožto subjekt, na nějž přecházejí práva úředníka nebo jeho právních nástupců, se mohou lišit v závislosti na použitelném vnitrostátním právním řádu.
35. Navrhuji tedy, aby Soud na položenou otázku odpověděl tak, že článek 85a služebního řádu je třeba vykládat v tom smyslu, že nepřiznává Společenstvím právo obdržet od třetí osoby odpovědné za úmrtí úředníka úhradu celé částky pozůstalostního důchodu vypláceného pozůstalému manželovi podle článků 79 a 79a služebního řádu, jestliže zákon použitelný na pohledávku spočívající v náhradě škody stanoví, že právo na pozůstalostní důchod není spojeno s povinností původce protiprávního činu nahradit celkovou škodu, a jestliže újma, kterou pozůstalý manžel utrpěl z důvodu ztráty příjmů zesnulé manželky, je nižší než výše pozůstalostního důchodu, který je mu vyplácen.
V – Závěry
36. Na základě těchto skutečností navrhuji, aby Soudní dvůr na otázku položenou Cour d’appel de Bruxelles odpověděl následovně:
„Článek 85a služebního řádu úředníků Evropských společenství musí být vykládán v tom smyslu, že nepřiznává Společenstvím právo obdržet od třetí osoby odpovědné za úmrtí úředníka úhradu celé částky pozůstalostního důchodu vypláceného pozůstalému manželovi podle článků 79 a 79a služebního řádu, jestliže zákon použitelný na pohledávku spočívající v náhradě škody stanoví, že právo na pozůstalostní důchod není spojeno s povinností původce protiprávního činu nahradit celkovou škodu, a jestliže újma, kterou pozůstalý manžel utrpěl z důvodu ztráty příjmů zesnulé manželky, je nižší než výše pozůstalostního důchodu, který je mu vyplácen.“
(1) .
(2)
–	Dále jen „služební řád“.
(3)
–	Dále jen „právní pravidla“.
(4)
–	Dále jen „klinika La Ramée“.
(5)
–	Postupující rozhodnutí (s. 5, bod 5).
(6)
–	Tamtéž (s. 6).
(7)
–	Tamtéž (s. 7).
(8)
–	Zdůraznil Cour d'appel.
(9)
–	C-333/90, Recueil, s. I‑1135 (bod 8).
(10)
–	Rozsudek ze dne 10. června 1999, Johannes (C‑430/97, Recueil, s. I‑3475, bod 19).
(11)
–	Rozsudky ze dne 20. října 1981, Komise v. Belgie (137/80, Recueil, s. 2393, bod 8), a ze dne 20. března 1986, Komise v. Nizozemsko (72/85, Recueil, s. 1219, bod 20).
(12)
–	Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 7. května 1987, Komise v. Belgie (186/85, Recueil, s. 2029, body 21 a 23), a Komise v. Německo (189/85, Recueil, s. 2061, body 14 a 16).
(13)
–	Podle etymologie tohoto slova (subrogare) bychom se sice mohli domnívat, že pojem „subrogace“ je latinského původu, ale není tomu tak. Ve skutečnosti byl převzat z kanonického práva. Římské právo připouštělo zásadu nahrazení jedné osoby druhou na základě zaplacení pouze ve dvou zvláštních případech, a to u přechodu žaloby na ručitele a u successio in locum, kdy v rámci zástavního práva k nemovitostem mohl zástavní věřitel nižšího pořadí vstoupit do zástavních práv věřitele vyššího pořadí, a to úhradou jeho pohledávky (Mestre, J., „La subrogation personnelle“, LGDJ, 1979, úvod).
(14)
–	Na tomto místě lze zmínit například belgické, dánské, německé, španělské, francouzské, italské a rakouské právo. Stejně tak ve státech common law je pojem „subrogation“ definován následovně: „Subrogation is literally ‘substitution’. The term is used in the context of English and Commonwealth law to describe a process by which one party is substituted for another s o that he may enforce that other’s rights against a third party for his own benefit“ (Mitchell, C., The law of subrogation, Clarendon press, Oxford, 1994, s. 3).
(15)
–	Článek 85a služebního řádu se tím liší od článku 8 právních pravidel o pojištění pro případ úrazu a nemoci z povolání úředníků Evropských společenství, který stanoví, že „[d]ávky a náhrady a úhrada lékařských výdajů podle těchto pravidel se úředníkovi nebo jeho právnímu nástupci vyplácí pouze tehdy, pokud na Společenství přejdou výše uvedená práva a soudní vymahatelnost nároků proti třetí případně odpovědné osobě v rozsahu těchto dávek, náhrad a úhrad“.
(16)
–	Body 4 a 5.
(17)
–	Na základě tohoto ustanovení tedy Společenství mohou požadovat na třetí odpovědné osobě vedle nároků vyplývajících z postavení nabyvatele práv rovněž úhradu částek, které nejsou předmětem přechodu práv, jako jsou například správní náklady, náklady na zdravotní posudek úředníka atd.
(18)
–	Nařízení ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. L 149, s. 2, Zvl. vyd. 05/01, s. 35).
(19)
–	Odst. 1 písm. a) tohoto článku stanoví, že „pokud na instituci příslušnou pro dávky přecházejí na základě jí uplatňovaných právních předpisů nároky, jež má příjemce vůči třetí osobě, uznávají tento přechod práv všechny členské státy“. V písm. b) se stanoví, že „pokud má uvedená instituce vůči třetí osobě bezprostřední nároky, uznávají tyto nároky všechny členské státy“.
(20)
–	C‑428/92, Recueil, s. I-2259 (bod 16).
(21)
–	Zákonný přechod práv na Společenství byl do služebního řádu zaveden nařízením Rady (Euratom, ESUO, EHS) č. 912/78 ze dne 2. května 1978 o změně služebního řádu úředníků a pracovního řádu ostatních zaměstnanců Evropských společenství (Úř. věst. L 119, s. 1), jímž byl do něj vložen čl. 73 odst. 4, který stanoví, že „[n]a Společenství přejdou ze zákona v mezích povinností, které pro ně vyplývají z článků 72, 73 a 75 právní prostředky úředníka nebo jeho právních nástupců proti třetí osobě odpovědné za úraz, v jehož důsledku došlo k úmrtí nebo zranění úředníka nebo spolupojištěných osob“. Článek 73 odst. 4 služebního řádu byl zrušen nařízením Rady (ESUO, EHS, Euratom) č. 2799/85 ze dne 27. září 1985 (Úř. věst. L 265, s. 1), kterým byl do služebního řádu vložen článek 85a.
(22)
–	Rozsudky ze dne 18. března 1982, Chaumont-Barthel v. Parlament (103/81, Recueil, s. 1003, bod 11); Royale belge, uvedený výše (bod 9), a ze dne 9. září 1999, Lucaccioni v. Komise (C‑257/98 P, Recueil, s. I‑5251, bod 20).
(23)
–	Bod 19.
(24)
–	Tento výklad může také znamenat, že J.-P. Riehl obdrží zároveň náhradu za ztrátu příjmů, jejíž úhrada bude soudem uložena třetí odpovědné osobě podle belgického odpovědnostního práva, a pozůstalostní důchod, který mu vyplácí Rada.
(25)
–	Viz zejména nařízení Rady (ES) č. 2027/97 ze dne 9. října 1997 o odpovědnosti leteckého dopravce v případě nehod (Úř. věst. L 285, s. 1; Zvl. vyd. 07/03_s. 489).
(26)
–	Viz zejména směrnici Rady č. 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (Úř. věst. L 210, s. 29; Zvl. vyd. 15/01, s. 257); směrnici Rady č. 85/577/EHS ze dne 20. prosince 1985 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených mimo obchodní prostory (Úř. věst. L 372, s. 31; Zvl. vyd. 15/01, s. 262); směrnici Rady č. 87/102/EHS ze dne 22. prosince 1986 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se spotřebitelského úvěru (Úř. věst. 1987, L 42, s. 48; Zvl. vyd. 15/01, s. 326); směrnici Rady č. 90/314/EHS ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy (Úř. věst. L 158, s. 59) a směrnici Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží (Úř. věst. L 171, s. 12; Zvl. vyd. 15/04, s. 223). Viz z novějších předpisů usnesení Rady ze dne 1. prosince 2003 o bezpečnosti služeb pro spotřebitele (Úř. věst. C 299, s. 1).
(27)
–	Dopady rozdílů mezi vnitrostátními právními ustanoveními upravujícími smluvní a mimosmluvní odpovědnost na fungování vnitřního trhu jsou však předmětem úvah a podrobných studií. V červenci roku 2001 tak Komise zahájila konzultační postup o prostředcích, jakými lze na úrovni Společenství řešit problémy plynoucí z rozdílností mezi jednotlivými smluvními právy platnými uvnitř Evropské unie [viz sdělení Komise Evropskému parlamentu a Radě – Soudržnější evropské smluvní právo – Akční plán (COM/2003/0068 konečné) (Úř. věst. 2003, C 63, s. 1)]. Parlament a Rada požádaly také o provedení průzkumu v oblasti věcných práv a v oblasti občanskoprávní odpovědnosti za škodu.