null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
přednesené dne 8. května 2025(1)
Věc C‑698/23 P
Evropský inspektor ochrany údajů (EIOÚ)
proti
Evropskému parlamentu
Radě Evropské unie
za účasti:
Spolkové republiky Německo
Francouzské republiky
Evropské komise
„ Kasační opravný prostředek – Institucionální právo – Zpracování osobních údajů Agenturou Evropské unie pro spolupráci v oblasti prosazování práva (Europol) – Nařízení (EU) 2016/794 – Nařízení (EU) 2022/991 – Institucionální výsady Evropského inspektora ochrany údajů (EIOÚ) – Žaloba na neplatnost – Aktivní legitimace – Článek 263 SFEU“
1.        Tento kasační opravný prostředek směřuje proti usnesení Tribunálu ze dne 6. září 2023, EIOÚ v. Parlament a Rada(2), kterým byla prohlášena za nepřípustnou žaloba na neplatnost podaná Evropským inspektorem ochrany údajů (EIOÚ) proti článkům 74a a 74b nařízení (EU) 2016/794(3), ve znění nařízení (EU) 2022/991(4).
2.        V žalobě k Tribunálu EIOÚ tvrdil, že napadená ustanovení retroaktivně legalizují některé postupy Agentury Evropské unie pro spolupráci v oblasti prosazování práva (Europol) v oblasti ochrany údajů, proti nimž sám EIOÚ reagoval rozhodnutím ze dne 3. ledna 2022.
3.        Podle EIOÚ je účinnost jeho rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022 proti Europolu de facto zrušena z důvodu změny nařízení 2016/794 provedené nařízením 2022/991. Podle jeho názoru nová ustanovení(5) zasahují do jeho nezávislosti a oslabují jeho pravomoci jakožto dozorčího orgánu.
4.        V napadeném usnesení Tribunál v podstatě rozhodl, že EIOÚ:
–        Nemá aktivní legitimaci, kterou členským státům a některým orgánům Unie přiznává čl. 263 druhý a třetí pododstavec SFEU.
–        Platnost sporných ustanovení by mohl zpochybnit pouze tehdy, pokud by splňoval požadavky čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, přičemž tak tomu v projednávané věci není.
I.      Skutečnosti předcházející sporu
5.        Skutečnosti předcházející sporu jsou popsány v bodech 2 až 13 napadeného usnesení, z nichž uvádím následující:
„2      V návaznosti na šetření z vlastního podnětu a rozhodnutí o napomenutí ze dne 17. září 2020 přijal EIOÚ dne 3. ledna 2022 rozhodnutí proti [Europolu] na základě čl. 43 odst. 3 písm. e) původního nařízení o Europolu, v němž konstatoval, že ‚tím, že akční plán předložený Europolem stanovil nepřetržité uchovávání souborů údajů bez kategorizace, se nezabýval protiprávností konstatovanou v rozhodnutí o napomenutí ze dne 17. září 2020‘ a ‚[z]pracování souborů údajů Europolem bez kategorizace [...] pouze za účelem získání příslušných informací v souladu s čl. 18 odst. 3 a 5 a přílohou II.B [původního] nařízení o Europolu[(6),] jakož i se zásadami minimalizace údajů a omezení uchovávání údajů ([č]l. 28 odst. 1 písm. c) a e) [původní] nařízení o Europolu) [mohlo] překročit dobu nejvýše šesti měsíců ode dne obdržení datového příspěvku‘.
–        3      Za účelem tohoto odůvodnění EIOÚ zejména upřesnil, že ‚[v]zhledem k neexistenci výslovného právního ustanovení, které by stanovilo dobu uchovávání osobních údajů zpracovávaných za tímto účelem, [...] [bylo] třeba provést analogický výklad čl. 18 odst. 6 [původního] nařízení [o Europolu]‘[(7)].
–        4      Z rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022 tedy vyplývá, že EIOÚ v podstatě uložil Europolu, aby u každého datového příspěvku obdrženého od 4. ledna 2022 provedl kategorizaci subjektů údajů ve smyslu čl. 18 odst. 5 původního nařízení o Europolu do šesti měsíců ode dne obdržení datového příspěvku a do dvanácti měsíců pro soubory údajů existující ke dni 3. ledna 2022, po uplynutí těchto lhůt byl Europol povinen tyto údaje vymazat.
[…]
–        8      Dne 8. června 2022 přijal Evropský parlament a Rada Evropské unie pozměněné nařízení o Europolu. Znění článků 74a a 74b bylo v tomto nařízení potvrzeno.
–        9      Tato ustanovení v podstatě stanoví podmínky, za kterých Europol ve stanovené lhůtě provádí kategorizaci souborů údajů, které měl v držení v okamžiku vstupu pozměněného nařízení o Europolu v platnost, a stanoví podmínky a postupy, za kterých je pro usnadnění probíhajícího trestního vyšetřování povoleno zpracování osobních údajů, které se netýkají kategorií subjektů údajů uvedených v příloze II pozměněného nařízení o Europolu a které byly Europolu předány před 28. červnem 2022.
[…]
–        10      Dne 15. června 2022 EIOÚ, jelikož měl za to, že působnost jeho rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022 a článků 74a a 74b pozměněného nařízení o Europolu není stejná, požádal Parlament, Radu a [Evropskou komisi], aby mu poskytly dokumenty o existenci vazby mezi ustanoveními pozměněného nařízení o Europolu a předchozím výkonem jeho kontrolních pravomocí. Parlament a Rada na tuto žádost odpověděly dopisy ze dne 12. července 2022 a 25. července 2022.
–        11      V dokumentu Rady č. 5370/22 ze dne 24. ledna 2022 o přípravě na trialog se uvádí, že ‚[n]edávné rozhodnutí [EIOÚ], které by mohlo mít praktické dopady na činnost Europolu, potvrzuje potřebu rychlého přijetí nařízení‘, že ‚[p]ředsednictví navrhlo delegacím zavést nový článek 74[a], jehož cílem by bylo dále vyjasnit situaci údajů, které má Europol v současnosti k dispozici, zejména v souvislosti s výše uvedeným rozhodnutím EIOÚ ze dne 3. ledna 2022‘ a ‚[m]noho delegací na zasedání dne 19. ledna [2022] uvítalo zásady tohoto návrhu, ale schválení výborem je nezbytné vzhledem k jeho nedávné prezentaci a významu, který toto téma představuje po rozhodnutí EIOÚ‘.
–        12      Dopisem ze dne 15. července 2022 se EIOÚ dotázal Europolu, zda s ohledem na články 74a a 74b pozměněného nařízení o Europolu je stále postupováno podle jeho rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022, nebo zda má Europol za to, že uvedené články nahradily nebo změnily působnost tohoto rozhodnutí.
–        13      Dopisem ze dne 22. srpna 2022 Europol v podstatě odpověděl EIOÚ, že nadále postupuje podle některých bodů rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022, ale že se není v této fázi schopen vyjádřit k situaci ke dni 3. ledna 2023 a k předkládání nových zpráv o provádění podle tohoto rozhodnutí. V tomto dopise je rovněž zmíněna skutečnost, že články 74a a 74b pozměněného nařízení o Europolu nebyly uplatněny na některé datové příspěvky, které byly smazány.“
II.    Řízení před Tribunálem a napadené usnesení
6.        V žalobě podané k Tribunálu se EIOÚ domáhal zrušení sporných přechodných ustanovení.
7.        Parlament ve své žalobní odpovědi navrhl zamítnutí žaloby.
8.        Rada vznesla námitku nepřípustnosti žaloby ze „[...] dvou důvodů. Tvrd[ila], že žaloba je nepřípustná z důvodu, že EIOÚ není uveden v čl. 263 druhém a třetím pododstavci SFEU ani v rozsudku [...] Parlament v. Rada[(8)], a EIOÚ není bezprostředně a osobně dotčen ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU“(9).
9.        Pokud jde o tuto námitku nepřípustnosti, EIOÚ tvrdil následující:
–        „Jeho aktivní legitimace k podání žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU je odůvodněná potřebou mít k dispozici prostředek soudní ochrany na obranu jeho institucionálních výsad, a zejména jeho nezávislosti jakožto dozorčího orgánu podle čl. 8 odst. 3 Listiny základních práv Evropské unie [(Listina)] a institucionální rovnováhy mezi rolí dozorčích orgánů a rolí normotvůrce. V tomto ohledu upřesňuje, že má aktivní legitimaci na základě judikatury vycházející z rozsudku [Parlament v. Rada], který by měl být v projednávané věci použit obdobně, jelikož z tohoto rozsudku vyplývá, že ochrana institucionálních výsad výjimečně umožňuje orgánu hájit je, aniž je v jeho případě nutné splňovat podmínky přípustnosti použitelné na fyzické nebo právnické osoby podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU“(10).
–        „[...] EIOÚ podpůrně tvrdí, že je bezprostředně a osobně dotčen napadenými ustanoveními, na jejichž zrušení má jednoznačný a skutečný zájem [...]“(11).
10.      Tribunál odmítl žalobu EIOÚ z následujících důvodů:
–        Zaprvé EIOÚ, i když je unijní institucí se zvláštním postavením, není uveden mezi žalobci uvedenými v čl. 263 druhém a třetím pododstavci SFEU ani ve výčtu orgánů uvedeném v čl. 13 odst. 1 SEU.
–        Zadruhé vzhledem k tomu, že se EIOÚ dovolával judikatury vycházející z rozsudku Parlament v. Rada, je aktivní legitimace tehdy přiznaná Parlamentu vysvětlena potřebou zaplnit mezeru, která v té době vznikla v důsledku nedostatku opravných prostředků k napadení aktů jiných orgánů, které by mohly zasáhnout do výsad Parlamentu. V případě EIOÚ však nyní tato instituce může podat žalobu na neplatnost na základě čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, jelikož je institucí zřízenou aktem sekundárního práva, kterou lze postavit na roveň právnické osobě.
–        Zatřetí lze EIOÚ jakožto unijní instituci považovat za právnickou osobu ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, takže je jako takový aktivně legitimován k podání žaloby na neplatnost sporných přechodných ustanovení v rozsahu, v němž se jej bezprostředně a osobně dotýkají.
–        V posledně uvedeném ohledu sporná přechodná ustanovení mění právní režim ochrany údajů, na který dohlíží EIOÚ, ale nemají vliv na povahu nebo rozsah pravomocí svěřených žalobci unijním právem, takže není splněna podmínka bezprostředního dotčení.
–        Vzhledem k tomu, že sporná přechodná ustanovení se bezprostředně nedotýkají právního postavení EIOÚ a podmínky bezprostředního a osobního dotčení aktem, jehož zrušení je navrhováno, jsou kumulativní, dospěl Tribunál k závěru, že žaloba je zčásti nepřípustná a zčásti zjevně nepřípustná.
III. Kasační opravný prostředek a řízení před Soudním dvorem
11.      Ve svém kasačním opravném prostředku EIOÚ navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zrušil napadené usnesení.
–        zrušil sporná přechodná ustanovení.
–        uložil žalovaným v prvním stupni náhradu nákladů řízení.
12.      EIOÚ formuluje v kasačním opravném prostředku hlavní a podpůrný důvod:
–        dovolává se porušení zásady institucionální rovnováhy ve smyslu rozsudku Parlament v. Rada, jakož i svého práva na účinný opravný prostředek na ochranu výsady své nezávislosti.
–        podpůrně tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného posouzení, když rozhodl, že sporná přechodná ustanovení se EIOÚ bezprostředně nedotýkala, jak to vyžaduje čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU.
13.      Parlament navrhuje:
–        zamítnutí kasačního opravného prostředku.
–        uložení EIOÚ náhrady nákladů řízení.
14.      Rada navrhuje:
–        odmítnutí kasačního opravného prostředku jako zjevně nepřípustného nebo podpůrně jeho zamítnutí jako zjevně neopodstatněného.
–        uložení EIOÚ náhrady nákladů řízení.
15.      Francouzská republika a Komise předložily písemná vyjádření na podporu Parlamentu a Rady.
16.      Po předložení repliky a dupliky se dne 11. března 2025 konalo veřejné jednání, kterého se zúčastnili EIOÚ, Parlament, Rada a Komise.
IV.    Posouzení
A.      Hlavní důvod kasačního opravného prostředku
1.      Argumenty účastníků řízení
a)      K přípustnosti
17.      Rada namítá nepřípustnost tohoto důvodu kasačního opravného prostředku v rozsahu, v němž se EIOÚ omezil na zopakování argumentů uvedených v prvním stupni a na vyjádření nesouhlasu s napadeným usnesením, aniž jasně identifikoval namítaná nesprávná právní posouzení.
18.      EIOÚ odpovídá, že jeho kasační opravný prostředek konkrétně identifikuje sporné body a v tomto řízení mu přísluší zpochybnit výklad práva, který podal Tribunál, jehož odůvodnění je navíc nedostatečné.
b)      K věci samé
19.      EIOÚ tvrdí, že mu měl Tribunál přiznat aktivní legitimaci k podání žaloby proti sporným přechodným ustanovením bez ohledu na požadavky čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, neboť jinak by byl nezávislý dozorčí orgán ve smyslu čl. 8 odst. 3 Listiny zbaven práva obrátit se na soud za účelem zachování institucionální rovnováhy.
20.      Na podporu tohoto návrhového žádání se EIOÚ odvolal na rozsudek Parlament v. Rada, který Tribunál považoval za irelevantní z důvodů, které podle EIOÚ nejsou opodstatněné. Stejně jako Parlament ve věci, která vedla k vydání uvedeného rozsudku, nemá EIOÚ v současné době k dispozici žádné opravné prostředky na obranu své nezávislosti, která je chráněna prostřednictvím čl. 8 odst. 3 Listiny jako podstatná součást ochrany osobních údajů.
21.      EIOÚ uvádí, že jelikož je nadán právní subjektivitou, na rozdíl od Parlamentu v případě rozsudku Parlament v. Rada, nemůže být zbaven možnosti hájit svou nezávislost, která je nevyhnutelně ohrožena retroaktivní povahou sporných přechodných ustanovení.
22.      Rozhodující je podle EIOÚ to, jak uvedl Soudní dvůr, aby byla zajištěna nedotknutelnost systému rozdělení pravomocí stanoveného Smlouvami. Tento postulát vyžaduje, aby měla v zájmu zásady rovnováhy pravomocí k dispozici opravné prostředky kromě orgánů i taková instituce, jako je EIOÚ.
23.      Skutečnost, že Tribunál omezil opravný prostředek, který má EIOÚ k dispozici, na čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU, vytvořila podle EIOÚ mezeru v celém soudním systému stanoveném Smlouvami. Pouze obecná a samostatná aktivní legitimace může zajistit soudní ochranu výsad EIOÚ za všech okolností, aniž by byl závislý na splnění podmínek, které jsou stejně jako podmínky čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU splněny pouze ve zcela výjimečných případech. Nezávislost EIOÚ může být ovlivněna opatřeními, která se ho bezprostředně a osobně nedotýkají, ale mohou podpořit nebezpečí „předem dané poslušnosti“.
24.      EIOÚ také vytýká Tribunálu, že mu přisoudil tvrzení o „privilegovaném“ právu zpochybňovat veškeré právní předpisy týkající se zpracování osobních údajů. Jeho jediným záměrem je naopak dosáhnout uznání svého práva hájit výsadu nezávislosti ve smyslu rozsudku Parlament v. Rada a v tomto přísném rozsahu se za velmi specifických okolností bránit proti obsahu daného legislativního aktu.
25.      Parlament a Rada, podporované Komisí a francouzskou vládou, navrhují zamítnutí důvodu kasačního opravného prostředku s odůvodněním, že EIOÚ nemůže podat žalobu na neplatnost mimo podmínky stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
26.      Podle názoru Parlamentu a Rady jsou podmínky článku 263 SFEU jasné: z vůle autorů Smluv nepatří EIOÚ do okruhu osob aktivně legitimovaných k podání žaloby, aniž musí být splněny podmínky čtvrtého pododstavce uvedeného článku.
27.      Rada odmítá existenci mezery tvrzené ze strany EIOÚ a tvrdí, že vyhovění jeho žalobě by mu umožnilo potenciálně napadnout jakýkoli legislativní akt v oblasti ochrany údajů, což by ztížilo změnu právních předpisů v tomto ohledu.
28.      Parlament, Rada a Komise souhlasí s výkladem rozsudku Parlament v. Rada, který přijal Tribunál. Zdůrazňují, že Smlouvy nesvěřují EIOÚ (instituci sekundárního práva, která je částečně odpovědná za dohled nad unijním právem v oblasti ochrany údajů) výsadu srovnatelnou s výsadou dotčenou v dané věci.
29.      Komise tvrdí, že výklad zastávaný EIOÚ by se mohl vztahovat na všechny instituce a jiné subjekty Unie na úkor podmínek stanovených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU. Podmínek, které, vykládané ve světle práva na účinnou právní ochranu, nebrání řádné ochraně osobních údajů, která je konečným důvodem nezávislosti přiznané EIOÚ, aniž je nutné mu přiznat přímou a obecnou aktivní legitimaci.
30.      V každém případě Parlament tvrdí, že nedošlo k žádnému zásahu do nezávislosti EIOÚ, ale k legitimnímu výkonu legislativní pravomoci změnit normativní rámec ochrany osobních údajů.
2.      Analýza
a)      K přípustnosti
31.      Na rozdíl od názoru Rady se nedomnívám, že je hlavní důvod kasačního opravného prostředku nepřípustný.
32.      Kasační opravný prostředek, který se omezuje na zopakování nebo doslovné převzetí žalobních důvodů a argumentů, které již byly uplatněny před Tribunálem, jistě nesplňuje požadavky odůvodnění stanovené v čl. 168 odst. 1 písm. d) a čl. 169 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora(12).
33.      Podle rozsudku Německo v. Komise „[p]rávní otázky přezkoumané v prvním stupni však mohou být v rámci kasačního opravného prostředku znovu projednány, jestliže navrhovatel zpochybňuje výklad nebo použití unijního práva Tribunálem“(13).
34.      Tak je tomu v projednávané věci. Ačkoli EIOÚ opakuje argumenty předložené v prvním stupni k odůvodnění přípustnosti jeho žaloby na neplatnost, činí tak nyní tím, že zpochybňuje výklad článku 263 SFEU zastávaný Tribunálem. EIOÚ identifikuje (a zpochybňuje) odůvodnění napadeného usnesení a přesně uvádí právní argumenty na podporu svého návrhového žádání.
b)      K věci samé
35.      V bodech 26 až 35 napadeného usnesení jsou uvedeny důvody, proč podle Tribunálu nemůže EIOÚ podat žalobu, aniž by splnil podmínky stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU.
36.      Tribunál zdůrazňuje, že EIOÚ nepatří mezi orgány, které jsou podle článku 263 SFEU výslovně aktivně legitimovány a) podat žalobu pro nedostatek příslušnosti, pro porušení podstatných formálních náležitostí, pro porušení Smluv nebo jakéhokoli právního předpisu týkajícího se jejich provádění anebo pro zneužití pravomoci (druhý pododstavec) a b) v případě některých orgánů podat žalobu k ochraně jejich práv (třetí pododstavec).
37.      Takto aktivně legitimovanými účastníky řízení jsou konkrétně:
–        Členské státy, Parlament, Rada a Komise, kterým čl. 263 druhý pododstavec SFEU přiznává obecnou aktivní legitimaci.
–        Účetní dvůr, Evropská centrální banka a Výbor regionů, které mohou podle čl. 263 třetího pododstavce SFEU podat žalobu k ochraně svých vlastních práv.
38.      Kromě toho, že EIOÚ není uveden mezi účastníky řízení uvedenými v čl. 263 druhém a třetím pododstavci SFEU, nenachází se ani ve výčtu orgánů, který je uveden v čl. 13 odst. 1 SEU. S výjimkou Výboru regionů jsou tyto orgány stejné jako orgány, kterým Smlouva o FEU přiznala aktivní legitimaci, o kterou nyní usiluje EIOÚ, jenž v tomto výčtu chybí(14).
39.      EIOÚ je institucí Unie zřízenou ustanovením sekundárního práva(15). Jako takový nemůže být v souladu s judikaturou Soudního dvora považován za součást pojmu „orgány“: podle čl. 13 odst. 1 SEU tento pojem označuje přesně vymezený výčet subjektů, ve kterém nejsou zahrnuty instituce ani jiné subjekty Unie(16).
40.      Podle čl. 263 prvního pododstavce in fine SFEU Soudní dvůr přezkoumává „legalitu aktů institucí a jiných subjektů Unie, které mají právní účinky vůči třetím osobám“. Tyto instituce a jiné subjekty však nepatří mezi subjekty aktivně legitimované k podání žaloby k Soudnímu dvoru podle druhého a třetího pododstavce téhož článku 263 SFEU.
41.      Jedná se o záměrné vyloučení, neboť, jak správně uvedl Tribunál, zařazení Výboru regionů mezi žalobce uvedené v čl. 263 třetím pododstavci SFEU ukazuje, že „i když autoři Smlouvy zahrnuli do výčtu osob oprávněných hájit svá práva na základě tohoto ustanovení jiné subjekty než orgány, rozhodli se do něj nezařadit EIOÚ“(17).
42.      EIOÚ je nezávislý orgán, který musí podle čl. 16 odst. 2 SFEU kontrolovat, aby orgány, instituce a jiné subjekty Unie dodržovaly unijní pravidla v této oblasti(18). Tato okolnost činí z EIOÚ nezávislou unijní instituci, nikoli však orgán Unie.
43.      EIOÚ se neobrátil na Soudní dvůr, aby napadl nová ustanovení, jak by byl povinen učinit, kdyby byl unijním orgánem. Článek 51 písm. b) statutu Soudního dvora Evropské unie vyhrazuje Soudnímu dvoru pravomoc rozhodovat o žalobách uvedených v článku 263 SFEU podaných mimo jiné orgánem Unie proti legislativnímu aktu. Takový postup ukazuje, že sám EIOÚ se nepovažoval za orgán Unie.
44.      EIOÚ zpochybňuje spíše argumenty Tribunálu pro odmítnutí analogického použití rozsudku Parlament v. Rada, které jsou rozvedeny v bodech 38 až 55 napadeného usnesení.
45.      Zdá se tedy, že EIOÚ přinejmenším implicitně připouští, že druhý a třetí pododstavec článku 263 SFEU by vedly k řešení přijatému v napadeném usnesení. Má však za to, že oproti doslovnému znění těchto dvou ustanovení by měly převážit úvahy, které vedly Soudní dvůr k tomu, aby v rozsudku Parlament v. Rada přiznal Parlamentu aktivní legitimaci, o níž se tehdy vedla diskuse.
46.      V tomto ohledu se však ztotožňuji s názorem Tribunálu.
47.      Výklad rozsudku Parlament v. Rada, který podal Tribunál, jej vede k „připomenutí“, že v tomto rozsudku „Soudní dvůr konstatoval, že znění článku 173 Smlouvy o EHS nenabízí Parlamentu žádnou možnost napadnout u unijních soudů akty přijaté ostatními orgány, které by mohly zasáhnout do jeho vlastních výsad, a rozhodl se vyplnit tuto mezeru použitím obecné zásady institucionální rovnováhy“(19).
48.      V rozsudku Parlament v. Rada Soudní dvůr rozhodl, že:
–        Výsady Parlamentu „jsou jedním z prvků institucionální rovnováhy vytvořené Smlouvami, [které] zavedly systém rozdělení pravomocí mezi jednotlivé orgány [Unie], který každému orgánu přiděluje jeho vlastní roli v institucionální struktuře [Unie] a při plnění úkolů svěřených [Unii]“(20).
–        Bylo třeba „zajistit institucionální rovnováhu, a tudíž přezkoumávat respektování pravomocí Parlamentu, jestliže se Parlament na něj za tímto účelem obrátí, pomocí právního prostředku, který je vhodný pro sledovaný účel“(21).
–        Na základě této povinnosti měl sám Soudní dvůr „zajistit plné používání těch ustanovení smluv, která se týkají institucionální rovnováhy, a dbát na to, aby Parlament i ostatní orgány nebyly dotčeny na svých pravomocích, aniž by mohly předložit věc soudu jedním ze způsobů upravených Smlouvami, který lze použít určitým a účinným způsobem“(22).
–        „Neexistence takového ustanovení ve Smlouvách, které by Parlament opravňovalo podat žalobu na neplatnost, může představovat mezeru v procesním právu, nesmí však převážit nad základním zájmem na zachování a dodržování institucionální rovnováhy stanovené ve smlouvách zakládajících Evropská společenství“(23).
49.      Soudní dvůr proto přiznal Parlamentu možnost „podat [...] žalobu na neplatnost aktu Rady nebo Komise za podmínky, že se žaloba týká pouze ochrany pravomocí Parlamentu a opírá se pouze o důvody vycházející z jejich porušení“(24).
50.      Okolnosti, v nichž se nachází EIOÚ, se velmi liší od okolností, v nichž se nacházel Parlament v době vydání rozsudku Parlament v. Rada.
51.      Zaprvé rozsudek Parlament v. Rada zmiňuje institucionální rovnováhu, pokud jde o rozdělení pravomocí „mezi jednotlivé orgány [Unie]“. Jak jsem již uvedl, EIOÚ není orgánem Unie.
52.      Zadruhé ve scénáři uvedeném v rozsudku Parlament v. Rada měl Parlament k dispozici pouze „neúčinné nebo nejisté“ právní prostředky k obraně svých výsad. V projednávané věci má naopak EIOÚ v současné době k dispozici účinný a jistý opravný prostředek. EIOÚ tvrdí(25), že je schopen prokázat, že splňuje podmínky týkající se aktivní legitimace stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU(26).
53.      Tím, že EIOÚ tuto možnost připouští právě v této věci, do značné míry oslabuje svůj první důvod kasačního opravného prostředku, pokud jde o uplatnění judikatury obsažené v rozsudku Parlament v. Rada. Opakuji, že tato judikatura vycházela z toho, že Parlament nemá k dispozici účinné a jisté opravné prostředky.
54.      Vzhledem k tomu není důležité, zda existují jiné situace, v nichž by EIOÚ nebyl aktivně legitimován k podání žaloby k Soudnímu dvoru podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, i kdyby byly dotčeny jeho výsady(27). Bez ohledu na to, zda mohou, či nemohou nastat případy, na které poukazuje EIOÚ, je v projednávané věci relevantní pouze konkrétní a skutečný případ projednávaný Tribunálem. Pouze ve vztahu k této věci je třeba určit, zda EIOÚ splňuje podmínky pro napadení sporných přechodných ustanovení.
55.      V souhrnu se domnívám, že EIOÚ nemá aktivní legitimaci podle čl. 263 druhého a třetího pododstavce SFEU, což vede k zamítnutí jeho hlavního důvodu kasačního opravného prostředku.
B.      Podpůrný důvod kasačního opravného prostředku
1.      Argumenty účastníků řízení
a)      K přípustnosti
56.      Rada má za to, že tento důvod kasačního opravného prostředku je rovněž nepřípustný ze stejných důvodů, jako jsou důvody, které by měly vést k nepřípustnosti hlavního důvodu kasačního opravného prostředku.
b)      K věci samé
57.      EIOÚ nejprve namítá nejasnost bodů 76 a 77 napadeného usnesení, v nichž se uvádí, že rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022 je „správním rozhodnutím, které nemůže mít vliv na takové legislativní akty, jako je pozměněné nařízení o Europolu, ani ovlivnit jejich obsah“, a „[i] když totiž napadená ustanovení mění použitelný právní rámec, na jehož dodržování dohlíží EIOÚ, a nemají zcela stejnou působnost jako rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022, nemají přesto vliv na jeho právní postavení“.
58.      Podle EIOÚ jsou tato tvrzení stižena dvěma pochybeními. Opomíjejí, že výkon pravomocí EIOÚ vyžaduje právní jistotu a tyto pravomoci byly přijetím retroaktivních opatření dotčeny. Dále opomíjejí, že cílem sporných přechodných ustanovení je neutralizovat trvající účinky konkrétního rozhodnutí, a jsou proto určena EIOÚ a Europolu.
59.      Pro EIOÚ je to právě retroaktivní povaha sporných přechodných ustanovení, která zpochybňuje jeho nezávislost, jež by nebyla nijak dotčena, pokud by se legislativní změna uplatňovala pro futuro.
60.      EIOÚ dodává, že tato ustanovení se ho rovněž konkrétně dotýkají při výkonu jeho kontrolní funkce v oblasti ochrany údajů. Ve hře jsou osobní údaje, jejichž ochrana je ohrožena přechodnými ustanoveními, která se právě z tohoto důvodu nutně týkají samotného EIOÚ.
61.      Parlament a Rada, podporované Komisí a francouzskou vládou, se v podstatě ztotožňují s argumenty Tribunálu.
62.      Parlament zejména tvrdí, že pokud by bylo připuštěno, že jakákoli změna ustanovení již uplatňovaných ze strany EIOÚ se jej bezprostředně dotýká, bylo by mu přiznáno postavení privilegovaného žalobce v rozporu s článkem 263 SFEU. Ve stejném duchu francouzská vláda zdůrazňuje, že by tím bylo kritérium bezprostředního dotčení zbaveno své podstaty.
2.      Analýza
a)      K přípustnosti
63.      Důvody, které jsem uvedl pro odmítnutí nepřípustnosti hlavního důvodu kasačního opravného prostředku vzneseného Radou, mohou být rozšířeny i na podpůrný důvod kasačního opravného prostředku.
b)      K věci samé
64.      Tribunál i orgány, které vstoupily do tohoto řízení jako vedlejší účastníci, se shodují na tom, že EIOÚ nemá aktivní legitimaci podle čl. 263 druhého a třetího pododstavce SFEU (privilegovaná aktivní legitimace). Shodují se rovněž na tom, že aktivní legitimace EIOÚ je podmíněna dodržením podmínek čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU. V tomto rozsahu se s jejich závěry ztotožňuji.
65.      Nesouhlasím však s tím, že EIOÚ v tomto případě nesplňuje podmínky požadované čl. 263 čtvrtým pododstavcem SFEU.
66.      Na základě vyloučení privilegované aktivní legitimace, o kterou EIOÚ usiluje, se domnívám, že povaha úkolů kontroly právních předpisů v oblasti ochrany údajů, které jsou svěřeny této instituci, by měla odrazovat od příliš přísného výkladu jeho běžné aktivní legitimace k podání žaloby.
67.      Ačkoli jsem již dříve uvedl, že EIOÚ nemá postavení orgánu Unie, musím nyní zdůraznit, že má důležitou funkci zakotvenou ve Smlouvě o FEU, a to zajistit, aby orgány, instituce a jiné subjekty Unie dodržovaly pravidla ochrany fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů. Výkon těchto funkcí, v podobě podání žaloby k unijním soudům, by neměl být bez velmi pádných důvodů oslabován.
68.      Z důvodů, které vysvětlím níže, se domnívám, že i restriktivní výklad požadavků čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU by umožnil přiznat EIOÚ aktivní legitimaci, která mu byla v napadeném usnesení odepřena.
69.      Řešení, které navrhuji, neznamená předjímání opodstatněnosti žaloby na neplatnost. Ve fázi zkoumání přípustnosti žaloby není nutné předjímat meritorní řešení: stačí ověřit, zda žalobce dostatečně vyložil důvody, proč má napadené ustanovení dopad na jeho právní postavení(28).
70.      Tribunál vyloučil, že by EIOÚ byl bezprostředně dotčen spornými přechodnými ustanoveními, jak vyžaduje čl. 263 čtvrtý pododstavec SFEU. Proto, že tato ustanovení změnila právní úpravu, jejíž kontrolou je EIOÚ pověřen, nikoli však jeho vlastní pravomoci(29). Dále proto, že tato ustanovení ponechávají Europolu „určitý prostor pro uvážení“(30).
71.      Přístup Tribunálu při popisu kritérií umožňujících určit, zda se jedná o „bezprostřední dotčení“, je v zásadě správný. Soudní dvůr připomněl, že k napadení daného opatření jsou vyžadovány dvě kumulativní podmínky, „[...] a sice toto opatření musí vyvolávat bezprostřední účinky na právní postavení této osoby a adresátům pověřeným jeho provedením nesmí ponechávat žádnou posuzovací pravomoc, neboť toto provedení je čistě automatické povahy a vyplývá výlučně z unijní úpravy, aniž je třeba použít další zprostředkující předpisy“(31).
72.      Domnívám se však, že při posuzování toho, zda sporná přechodná ustanovení mají v projednávané věci dopad na právní postavení EIOÚ, Tribunál ve skutečnosti rozhoduje o něčem, co se netýká přípustnosti, ale merita žaloby: jeho klíčové úvahy se týkají možných účinků sporných přechodných ustanovení na nezávislost EIOÚ. Tribunál zejména vylučuje, že (údajná) retroaktivní povaha sporných přechodných ustanovení by mohla ohrozit nezávislost EIOÚ.
73.      Domnívám se, že jedinou otázkou, kterou si měl Tribunál v této fázi řízení položit, bylo, zda EIOÚ patřičným způsobem (tj. rozumným a věrohodným) uvedl argumenty, proč by tato ustanovení mohla mít
takový účinek.
74.      Podobná situace platí i pro druhý z výše uvedených požadavků: Tribunál vychází z toho, že sporná přechodná ustanovení poskytují Europolu prostor pro uvážení, „zda bude určité údaje dále zpracovávat“, což by svědčilo o tom, že „napadená ustanovení [...] [n]ejsou [...] čistě automatické povahy“(32).
75.      Tribunál zamítl výtku EIOÚ (pokud jde o důsledky výkonu tohoto prostoru pro uvážení ve vztahu k jeho rozhodnutí ze dne 3. ledna 2022), přičemž uvedl, že „napadená ustanovení nebrání EIOÚ, aby podle svého uvážení vykonával své vlastní pravomoci“(33).
76.      Toto posledně uvedené posouzení však naráží na dvě námitky:
–        Opět řeší meritorní debatu tím, že již ve fázi posuzování přípustnosti předjímá právní účinky, které sporná přechodná ustanovení vyvolávají na situaci toho, kdo je chce napadnout(34). Navíc tak činí s odkazem na teoretickou možnost, že by Europol mohl jednat určitým způsobem, zatímco ve skutečnosti odpověď Europolu adresovaná EIOÚ ze dne 22. srpna 2022(35) jasně ukázala, že alespoň část rozhodnutí EIOÚ ze dne 3. ledna 2022 již Europol neuplatňoval.
–        Dále přenáší těžiště problému na možnou reakci EIOÚ na (budoucí) rozhodnutí Europolu, když rozhodující otázkou pro řešení sporu bylo, zda se sporná přechodná ustanovení sama o sobě a ad hoc překrývají s jednotlivými rozhodnutími, která EIOÚ dříve přijal a která byla namířena proti určitému jednání Europolu, a to i v minulosti. Za těchto podmínek bylo možné tvrdit, že poskytnutý „prostor pro uvážení“ umožňoval, eo ipso, aby se Europol odchýlil od ustanovení rozhodnutí EIOÚ ze dne 3. ledna 2022.
77.      Bez ohledu na výše uvedené si nejsem zcela jist, zda se požadavek na prostor pro uvážení musí za okolností projednávané věci vztahovat k jednání Europolu. Pokud se, jak tomu rozumím, sporná přechodná ustanovení bezprostředně dotýkají EIOÚ, a jak bude uvedeno také osobně, je to proto, že vyvolávají právní účinky v konkrétním rozhodnutí EIOÚ a v tomto rozsahu jsou mu určena. EIOÚ neměl žádný manévrovací prostor, pokud jde o předmět tohoto rozhodnutí, neboť v důsledku sporných přechodných ustanovení se muselo jeho jednání bezpodmínečně přizpůsobit tomu, co z těchto ustanovení vyplývá.
78.      Z vylíčení skutkového stavu ze strany EIOÚ a ze skutkového popisu obsaženého v napadeném usnesení se mi zdá, že sporná přechodná ustanovení se bezprostředně dotýkala EIOÚ. Zda tak učinila tím, že porušila jeho pravomoci nebo narušila jeho nezávislost, je, opakuji, meritorní otázkou, kterou EIOÚ předložil Tribunálu.
79.      Rozdíl mezi obsahem rozhodnutí EIOÚ ze dne 3. ledna 2022 a obsahem sporných přechodných ustanovení ukazuje, že bylo přinejmenším legitimní tvrdit, že normotvůrce měl pozměněným nařízením o Europolu v úmyslu „opravit“ rozhodnutí EIOÚ, které se stalo pravomocným (nebylo zpochybněno Europolem).
80.      Tedy:
–        EIOÚ uložil Europolu, aby ve lhůtě dvanácti měsíců soubory údajů, které měl k dispozici ke dni 3. ledna 2022, kategorizoval.
–        Dále sporná přechodná ustanovení: a) prodloužila na osmnáct měsíců s možností prodloužení lhůtu, kterou má Europol k dispozici pro kategorizaci údajů, jež měl v držení v okamžiku jejich vstupu v platnost, tj. 28. června 2022, a b) stanovila podmínky a postupy, za kterých je pro usnadnění probíhajícího trestního vyšetřování povoleno zpracování osobních údajů, které se netýkají kategorií subjektů údajů uvedených v příloze II pozměněného nařízení o Europolu a které byly Europolu předány před 28. červnem 2022.
81.      EIOÚ dbá na to, aby netvrdil, že má aktivní legitimaci k podání žaloby proti jakékoli změně právního rámce, do něhož spadá obsah jeho funkcí. Kromě toho nemá problém přiznat, jak učinil na jednání, že by proti nové právní úpravě nic nenamítal, pokud by se uplatňovala pouze pro futuro.
82.      V projednávané věci se ho však změna dotýká v rozsahu, v němž mění obsah jeho předchozího, již pravomocného rozhodnutí přijatého v souladu s platnou právní úpravou, čímž vyvolává nebezpečí předem dané poslušnosti, která může zpochybnit jeho nezávislost.
83.      Lze diskutovat o tom, jak to činí Parlament, zda mají sporná přechodná ustanovení retroaktivní účinek. Stejně tak je sporné, zda i v případě, že by jejich retroaktivita byla uznána, negativně ovlivňují nezávislost EIOÚ. Obecně se domnívám, že pokud normotvůrce změní věcný obsah ustanovení, která má správní orgán uplatňovat, neznamená to samo o sobě zásah do jeho nezávislosti(36).
84.      Opakuji však, že to je meritorní otázka vznesená EIOÚ v jeho žalobě na neplatnost, které se nelze vyhnout tím, že bude žaloba předem odmítnuta. Tribunál totiž předjímá své meritorní úvahy týkající se hmotněprávního tvrzení EIOÚ jako základ pro rozhodnutí o nepřípustnosti žaloby na neplatnost.
85.      Ad hoc
povaha sporných přechodných ustanovení znamená, že podmínka osobního dotčení může být rovněž považována za splněnou, což je aspekt, ve vztahu k němuž, i když Tribunál nerozhodl, je třeba v této fázi poskytnout odpověď(37).
86.      Osobní dotčení je podle mého názoru zřejmé už jen ze samotného průběhu legislativního postupu, který vyústil v přijetí sporných přechodných ustanovení. Tribunál jej podrobně popsal v bodech 5 až 11 napadeného usnesení.
87.      Z těchto bodů lze vyčíst, že legislativní postup byl zahájen před přijetím rozhodnutí EIOÚ ze dne 3. ledna 2022; konkrétně dne 9. prosince 2020 návrhem na změnu původního nařízení o Europolu, který předložila Komise. Ve stanovisku 4/2021(38) sám EIOÚ s určitými výhradami tento návrh podpořil.
88.      Je důležité, že krátce po přijetí rozhodnutí EIOÚ ze dne 3. ledna 2022, dne 1. února 2022, po posledním trialogu, byla doplněna sporná přechodná ustanovení. Vše nasvědčuje tomu, že původ tohoto zahrnutí se nachází v dokumentu Rady č. 5370/22 ze dne 24. ledna 2022 o přípravě na trialog(39). V něm se uvádí, že:
–        „[n]edávné rozhodnutí [EIOÚ], které by mohlo mít praktické dopady na činnost Europolu, potvrzuje potřebu rychlého přijetí nařízení“;
–        „[p]ředsednictví navrhlo delegacím zavést nový článek 74[a], jehož cílem by bylo dále vyjasnit situaci údajů, které má Europol v současnosti k dispozici, zejména v souvislosti s výše uvedeným rozhodnutím EIOÚ ze dne 3. ledna 2022“; a
–        „[m]noho delegací na zasedání dne 19. ledna [2022] uvítalo zásady tohoto návrhu, ale schválení výborem je nezbytné vzhledem k jeho nedávné prezentaci a významu, který toto téma představuje po rozhodnutí EIOÚ“(40).
89.      Je obtížné popřít, že sporná přechodná ustanovení jsou reakcí na opatření
obsažené v rozhodnutí EIOÚ ze dne 3. ledna 2022, a proto jsou adresována osobně EIOÚ. Jedná se o pravidla, která se tváří v tvář významu, který představuje toto rozhodnutí EIOÚ, jež nebylo možné napadnout, neboť bylo pravomocné, snaží překonat jeho obsah a důsledky.
90.      Není mi jasné, jak lze v této souvislosti připustit, že se sporná přechodná ustanovení netýkají bezprostředně a osobně EIOÚ, když jsou konkrétně zaměřena proti individuálnímu rozhodnutí, které přijal sám EIOÚ a které je již pravomocné.
91.      EIOÚ má zajistit a monitorovat uplatňování ustanovení nařízení (EU) 2018/1725(41) „a všech ostatních aktů Unie souvisejících s ochranou základních práv a svobod fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgánem či subjektem Unie“(42).
92.      Pokud EIOÚ při výkonu této pravomoci uloží určité konkrétní jednání orgánu Unie a v reakci na toto rozhodnutí (které se stane pravomocným) je následně přijato pravidlo, jehož cílem je konkrétně neutralizovat toto rozhodnutí, domnívám se, že by EIOÚ měl mít možnost podat žalobu k unijním soudům, aby posoudily platnost (nového) pravidla.
93.      V souhrnu mám za to, aniž bych předjímal meritum otázky vznesené EIOÚ před Tribunálem, pokud jde o platnost sporných přechodných ustanovení, že tato ustanovení se jej týkají v dostatečné míře k odůvodnění aktivní legitimace, která mu byla napadeným usnesením odepřena.
C.      Konečné vyřešení sporu
94.      Podle článku 61 statutu Soudního dvora Evropské unie vede uznání opravného prostředku za opodstatněný ke zrušení rozhodnutí Tribunálu, přičemž Soudní dvůr může vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to stav soudního řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
95.      EIOÚ žádá Soudní dvůr, aby s konečnou platností rozhodl o meritorní otázce vznesené v prvním stupni.
96.      Dle mého názoru soudní řízení nedovoluje, aby Soudní dvůr vydal konečné rozhodnutí. To ostatně uznává i sám EIOÚ, který si přeje, aby „byl konečný rozsudek vydán poté, co bude všem účastníkům řízení dána možnost vyjádřit se ke každému aspektu věci“(43).
97.      Diskuse v prvním stupni se zaměřila na přípustnost žaloby podané EIOÚ proti sporným přechodným ustanovením. A jelikož tato otázka byla vyřešena, jak jsem právě uvedl, předjímáním posouzení některých bodů meritorní otázky, tato meritorní otázka nebyla předmětem úplné, ale čistě instrumentální diskuse pouze za účelem rozhodnutí o aktivní legitimaci EIOÚ zpochybněné Parlamentem a Radou. Proto je třeba věc vrátit Tribunálu k posouzení po řádném kontradiktorním řízení.
D.      Náklady řízení
98.      V souladu s článkem 184 jednacího řádu Soudního dvora a vzhledem k tomu, že EIOÚ požadoval náhradu nákladů řízení, je důvodné uložit Parlamentu a Radě náhradu nákladů řízení v tomto stupni, přičemž Spolková republika Německo a Francouzská republika ponesou vlastní náklady řízení.
V.      Závěry
99.      Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl následovně:
–        Vyhověl kasačnímu opravnému prostředku.
–        Zrušil usnesení Tribunálu ze dne 6. září 2023, EIOÚ v. Parlament a Rada (T‑578/22, EU:T:2023:522).
–        V souladu s článkem 61 statutu Soudního dvora Evropské unie vrátil věc zpět Tribunálu k rozhodnutí ve věci samé.
–        Uložil Evropskému parlamentu a Radě Evropské unie náhradu nákladů řízení.
–        Rozhodl, že Spolková republika Německo a Francouzská republika ponesou vlastní náklady řízení.
1      Původní jazyk: španělština.
2      Rozsudek T‑578/22, EU:T:2023:522. Dále jen „napadené usnesení“.
3      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. května 2016 o Agentuře Evropské unie pro spolupráci v oblasti prosazování práva (Europol) a o zrušení a nahrazení rozhodnutí Rady 2009/371/SVV, 2009/934/SVV, 2009/935/SVV, 2009/936/SVV a 2009/968/SVV (Úř. věst. 2016, L 135, s. 53). Dále jen „původní nařízení o Europolu“.
4      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 8. června 2022, pokud jde o spolupráci Europolu se soukromými subjekty, zpracování osobních údajů Europolem pro usnadnění trestního vyšetřování a úlohu Europolu v oblasti výzkumu a inovací (Úř. věst. 2022, L 169, s. 1). Dále budu odkazovat na znění původního nařízení o Europolu, které vyplývá z této změny, jako na „pozměněné nařízení o Europolu“.
5      Jedná se o dvě přechodná ustanovení (články 74a a 74b; dále jen „sporná přechodná ustanovení“), která se týkají, v rozsahu relevantním pro projednávanou věc, zpracování osobních údajů na podporu konkrétního probíhajícího trestního vyšetřování a zpracování osobních údajů v držení Europolu.
6      Článek 18 („Účely zpracování informací“) původního nařízení o Europolu stanovil v odstavcích 3 a 5 tohoto článku:
„3. Zpracování pro účely operativních analýz podle odst. 2 písm. c) se provádí prostřednictvím projektů operativní analýzy, pro které se uplatní tyto zvláštní záruky:
a)      pro každý projekt operativní analýzy vymezí výkonný ředitel konkrétní účel, kategorie osobních údajů a kategorie subjektů údajů, zúčastněné strany, dobu uchovávání a podmínky pro přístup, předávání a použití dotčených údajů a informuje správní radu a evropského inspektora ochrany údajů;
b)      osobní údaje mohou být shromažďovány a zpracovávány pouze pro účely konkrétně stanoveného projektu operativní analýzy. Pokud je zjevné, že osobní údaje mohou být významné i pro jiný projekt operativní analýzy, další zpracování takových osobních údajů se povolí pouze v případě, že toto další zpracování je nezbytné a přiměřené a osobní údaje jsou slučitelné s ustanoveními v písmenu a), které platí pro daný další projekt analýzy;
c)      pouze oprávnění zaměstnanci mají přístup k údajům příslušného projektu a mohou je zpracovávat.
[…]
5. Kategorie osobních údajů a kategorie subjektů údajů, jejichž údaje mohou být shromažďovány a zpracovávány pro každý účel uvedený v odstavci 2, jsou uvedeny v příloze II.“
7      Článek 18 odst. 6 původního nařízení o Europolu stanovil: „Europol může dočasně zpracovávat údaje, aby určil, zda jsou tyto údaje důležité pro jeho úkoly a pokud ano, pro který z účelů uvedených v odstavci 2 jsou důležité. Správní rada na návrh výkonného ředitele a po konzultaci evropského inspektora ochrany údajů dále upřesní podmínky pro zpracování těchto údajů, zejména pokud jde o přístup k údajům a jejich využívání, a lhůty pro uchování a vymazání údajů, které nesmějí přesahovat šest měsíců, s náležitým ohledem na zásady uvedené v článku 28“.
8      Mezitímní rozsudek ze dne 22. května 1990, Parlament v. Rada (C‑70/88, EU:C:1990:217; dále jen „rozsudek Parlament v. Rada“).
9      Bod 23 napadeného usnesení.
10      Bod 21 napadeného usnesení.
11      Bod 22 napadeného usnesení.
12      Rozsudek ze dne 17. prosince 2020, Německo v. Komise (C‑475/19 P a C‑688/19 P, EU:C:2020:1036); dále jen „rozsudek Německo v. Komise“), bod 33, kterého se dovolává Rada.
13      Tamtéž, s odkazem na judikaturu.
14      Na to upozornil Tribunál v bodě 27 napadeného usnesení.
15      Článek 41 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 2001, L 8, s. 1; Zvl. vyd. 13/26, s. 102).
16      Bod 29 napadeného usnesení, který cituje rozsudek ze dne 14. července 2022, Itálie a Comune di Milano v. Rada a Parlament (Sídlo Evropské agentury pro léčivé přípravky) (C‑106/19 a C‑232/19, EU:C:2022:568, body 113 a 116).
17      Bod 32 napadeného usnesení.
18      V tomto smyslu bod 33 napadeného usnesení uvádí: „postavení EIOÚ jakožto nezávislého kontrolního orgánu je uveden[o] v čl. 16 odst. 2 SFEU, který stanoví, že dodržování pravidel o ochraně fyzických osob při zpracování osobních údajů orgány, institucemi a jinými subjekty Unie podléhá kontrole nezávislými orgány, a v čl. 8 odst. 3 Listiny, který stanoví, že na dodržování pravidel ochrany osobních údajů dohlíží nezávislý orgán“.
19      Bod 41 napadeného usnesení. Rozsudek Parlament v. Rada (bod 16) uznal, že se mohou ukázat jako „neúčinné nebo nejisté“ jednotlivé právní prostředky, které byly v rozsudku ze dne 27. září 1988, Parlament v. Rada (302/87, EU:C:1988:461), považovány za dostatečné k tomu, aby akty Rady nebo Komise přijaté v rozporu s výsadami Parlamentu podléhaly soudnímu přezkumu Soudního dvora.
20      Rozsudek Parlament v. Rada, bod 21.
21      Rozsudek Parlament v. Rada, bod 23.
22      Rozsudek Parlament v. Rada, bod 25.
23      Rozsudek Parlament v. Rada, bod 26.
24      Rozsudek Parlament v. Rada, bod 27. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
25      Bod 30 jeho kasačního opravného prostředku.
26      Z tohoto hlediska je irelevantní, že pro EIOÚ je splnění těchto podmínek důsledkem „velmi výjimečných“ okolností projednávané věci.
27      Body 32 a 33 jeho kasačního opravného prostředku.
28      Rozsudek ze dne 6. listopadu 2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. Komise, Komise v. Scuola Elementare Maria Montessori a Komise v. Ferracci (C‑622/16 P až C‑624/16 P, EU:C:2018:873, bod 47): „Vzhledem k tomu, že podmínka týkající se bezprostředního dotčení vyžaduje, aby zpochybněný akt vyvolával bezprostřední účinky na právní postavení žalobce, totiž unijní soud musí ověřit, zda žalobce patřičným způsobem uvedl důvody, pro něž rozhodnutí Komise může způsobit, že se bude nacházet v nevýhodném soutěžním postavení, a tudíž vyvolat účinky na jeho právní postavení“. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
29      Bod 74 napadeného usnesení.
30      Bod 78 napadeného usnesení.
31      Za všechny viz rozsudek ze dne 12. července 2022, Nord Stream 2 v. Parlament a Rada (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, body 43 a 44), s odkazem na judikaturu.
32      Body 80 a 82 napadeného usnesení.
33      Bod 83 napadeného usnesení.
34      Rozsudek ze dne 12. července 2022, Nord Stream 2 v. Parlament a Rada (C‑348/20 P, EU:C:2022:548, bod 98), s odkazem na judikaturu.
35      Bod 13 napadeného usnesení.
36      Na jednání proběhla rozsáhlá debata o této otázce, která podle mého názoru patří do meritorního posouzení návrhových žádání EIOÚ, a nikoli do posouzení přípustnosti žaloby.
37      I když Tribunál vyloučil existenci bezprostředního dotčení, jeho rozhodnutí o nepřípustnosti žaloby EIOÚ by mohlo být v konečném důsledku odůvodněno jinými právními důvody; zejména pokud není splněna podmínka osobního dotčení. Za všechny viz rozsudky ze dne 6. listopadu 2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. Komise, Komise v. Scuola Elementare Maria Montessori a Komise v. Ferracci (C‑622/16 P a C‑624/16 P, EU:C:2018:873, bod 48), s odkazem na judikaturu; a ze dne 22. června 2021, Venezuela v. Rada (Dotčení třetího státu) (C‑872/19 P, EU:C:2021:507, body 86 a 87).
38      Stanovisko EIOÚ ze dne 8. března 2021 k návrhu na změnu nařízení o Europolu, k dispozici na adrese https://www.edps.europa.eu/data-protection/our-work/publications/opinions/edps-opinion-proposal-amendment-europol-regulation_en.
39      K dispozici na adrese https://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST‑5370-2022-INIT/fr/pdf.
40      Bod 11 napadeného usnesení.
41      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) ze dne 23. října 2018 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány, institucemi a jinými subjekty Unie a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení nařízení (ES) č. 45/2001 a rozhodnutí č. 1247/2002/ES (Úř. věst. 2018, L 295, s. 39).
42      Článek 52 odst. 3 nařízení 2018/1725.
43      Bod 68 in fine kasačního opravného prostředku.