62002CC0336_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Landgericht Düsseldorf (Németország), a polgári és büntetőügyekben illetékes regionális bíróság, a közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94/EK rendelet(2) 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének, valamint az eltérés érvényesítésének szabályait elfogadó 1768/95/EK rendelet(3) 9. cikkének értelmezésével kapcsolatban két kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatal céljából.
A Landgericht Düsseldorf azt szeretné megtudni, hogy az oltalom alatt álló növényfajta jogosultja kérhet‑e tájékoztatást a vetőmagok feldolgozását végző vállalkozásoktól abból a célból, hogy ellenőrizni tudja azon mezőgazdasági termelők személyét, akik élnek a 14. cikk (1) bekezdésében foglalt eltérés(4) lehetőségével, az arra utaló jelektől függetlenül, hogy a nevükre bejegyzett növényfajta anyagát kezelték. Ha e jelek megléte mégis feltétel, azt is tudni szeretné, hogy a létesítményre vonatkozóan kért adatok arra a mezőgazdasági termelői csoportra vonatkoznak‑e, amely valamely konkrét növényfajta vetőmagját használta, vagy azokra korlátozódik, akik valamilyen módon bizonyítani tudják a feldolgozás elvégzését.
I – Az alapeljárás tényállása
2. A Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH – az alapeljárás felperese – oltalom alatt álló növényfajták jogosultjaiból és annak kizárólagos engedélyeseiből álló társulás. Korlátolt felelősségű társaságként került bejegyzésre, és e minőségében saját tagjainak és egyik társegyesülete, a Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter eV tagjainak képviseletében eljárva bizonyos tájékoztatáshoz való jogokra hivatkozik az alperes vállalkozással – a Brangewitz GmbH-val – szemben, a betakarításból származó vetőmagok szaporítási céllal történő feldolgozása kapcsán.
A kért adatok az 1997/1998. értékesítési évre vonatkozóan 492 növényfajta-oltalmat, az 1998/1999. értékesítési évre vonatkozóan 517 növényfajta-oltalmat, az 1999/2000. értékesítési évre vonatkozóan pedig újabb 574 növényfajta-oltalmat érintenek; minden esetben a nemzeti jog vagy a közösségi szabályozás által oltalmazott növényfajtákról volt szó.
3. 2000. június 19‑én a Brangewitz társaság prospektusokat küldött szét, amelyben a mezőgazdasági birtokok vetőmagjainak feldolgozását és fertőtlenítését hirdette, gépeinek – különösen a nagyobb méretű szemek kiválogatására szolgáló szitálógépek – kihelyezésével. A „hántolásra, tisztításra, válogatásra és fertőtlenítésre” vonatkozó szolgáltatásokat 7,90 DEM/tonna áron hirdette.
4. Az alapeljárásban a felperes a Brangewitz ügyfeleitől számos bizonyítékot – mint például az e vállalat által kiállított iratokat és szállítóleveleket – szolgáltatott arra vonatkozóan, hogy igénybe vették a mezőgazdasági termelőkre vonatkozó eltérést. A számlákon az egyes fajták – például az árpa – tisztítását, válogatását és fertőtlenítését a mennyiség alapján számolták el, egyes számlák pedig a kezelt fajtákra vonatkozó adatokat is tartalmaztak.
A nyilatkozatokban azok a mezőgazdasági termelők, akik korábbi betakarításból származó, oltalom alatt álló növényfajták vetőmagját használták fel a birtokaikon való szaporítás céljára, a Bundesverband Deutscher Pflanzenzüchter által készített, az 1997/1998., 1998/1999. és 1999/2000. évre vonatkozó nyilatkozatokhoz mellékelt útmutató tanácsait követve feltüntetik, hogy a vetőmagok feldolgozását harmadik személy végezte.
5. A Saatgut-Treuhandverwaltung véleménye szerint a Brangewitz vetőmagok feldolgozását végző vállalkozásként működik, mivel nem csupán saját alkalmazottai foglalkoznak kifejezetten ezzel a tevékenységgel, hanem gépeket is bérbead az érdekeltek számára, birtokaikon való használatra. Azokból az űrlapokból, amelyeken a mezőgazdasági termelők elismerik, hogy igénybe vették az eltérést, valamint a kiállított számlákból és szállítólevelekből kikövetkeztethető, hogy legalább 71, oltalom alatt álló növényfajta növényi anyagát kezelték szaporítási céllal, amelynek joga az egyesület tagjait illeti meg. Ebből adódóan, véleménye szerint, a létesítmény köteles tájékoztatást adni a végzett szolgáltatásokról.
II – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
6. A mezőgazdasági termelők részére a birtokaikon betakarított, oltalom alatt álló növényfajták szaporítóanyagai feldolgozásának szolgáltatását nyújtó személyek tájékoztatási kötelezettsége terjedelmének pontos meghatározása céljából a Landgericht Düsseldorf polgári jogi tanácsa a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatalra:
„1. A […] 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének és az […] 1768/95 rendelet 9. cikkének rendelkezéseit úgy kell‑e értelmezni, miszerint valamely növényfajta-oltalom jogosultja az első rendelet alapján tájékoztatást követelhet a vetőmag feldolgozását végző szolgáltatótól, függetlenül attól hogy vannak-e arra utaló jelek, hogy a feldolgozást végző szolgáltató feldolgozta az oltalom alatt álló növényfajtát?
2. Ha vannak az 1. pontban említett esetet alátámasztó jelek, akkor: a vetőmag feldolgozását végző szolgáltató – a […] 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének és az […] 1768/95 rendelet 9. cikkének együttes rendelkezése alapján – köteles‑e az összes olyan mezőgazdasági termelőre vonatkozóan tájékoztatást adni, akik számára a szóban forgó oltalom alatt álló növényfajták feldolgozását végzi, vagy csak azon mezőgazdasági termelőkre vonatkozóan köteles tájékoztatást adni, akik esetében az oltalom jogosultja arra utaló jelekkel rendelkezik, hogy […] a feldolgozást végző szolgáltató ténylegesen feldolgozta a szóban forgó, oltalom alatt álló növényfajtát?”
III – A közösségi jog
7. A 2100/94 rendelet 14. cikke, amelynek értelmezését a német bírói szerv kérte, a következőképpen rendelkezik:
„A közösségi növényfajta-oltalmi jogoktól való eltérések
(1) A 13. cikk (2) bekezdése ellenére és a mezőgazdasági termelés védelme érdekében a mezőgazdasági termelők jogosultak azon betakarított termény saját birtokukon történő felhasználására szaporítás céljából, amelyet valamely, közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának saját birtokukon történő elültetése révén nyertek.
(2) Az (1) bekezdés rendelkezései kizárólag az alábbi mezőgazdasági növényfajokra alkalmazandók:
a) Takarmánynövények: […]
b) Gabonafélék: […]
c) Burgonyafélék: […]
d) Olaj- és rostnövények: […]
(3) Az (1) bekezdésben foglalt korlátozás [Helyes fordítás: eltérés] hatálybalépéséhez, továbbá a nemesítő és a mezőgazdasági termelő jogos érdekeinek védelméhez szükséges feltételeket e rendelet hatálybalépését megelőzően a 114. cikk szerinti végrehajtási szabályokban kell megállapítani az alábbi szempontok alapulvételével:
– […]
– a vonatkozó adatokról a mezőgazdasági termelők és a feldolgozást végző szolgáltatók kötelesek a jogosultakat – azok kérelmére – tájékoztatni [Helyes fordítás: a mezőgazdasági termelők és a feldolgozást végző szolgáltatók kötelesek a jogosultakat – azok kérelmére – minden lényeges adatról tájékoztatni] […].”
8. A Bizottság által a mezőgazdasági termelők javára szolgáló, a 2100/94 rendelet 14. cikkében biztosított eltérés érvényesítésének végrehajtására elfogadott 1768/95 rendelet 9. cikke a következőképpen fogalmaz:
„Adatszolgáltatás a feldolgozótól
(1) A feldolgozó részéről az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik franciabekezdése szerint a jogosult rendelkezésére bocsátott megfelelő adatokra vonatkozó részletes szabályozás az érintett jogosult és feldolgozó megállapodásának tárgya lehet.
(2) Ha ilyen megállapodást nem kötöttek, vagy az nem alkalmazható, a feldolgozó – a Közösség vagy a tagállamok joga szerinti egyéb adatszolgáltatási előírások sérelme nélkül – a jogosult kérésére a lényeges adatokat tartalmazó nyilatkozatot köteles a jogosult rendelkezésére bocsátani. A következők minősülnek lényeges adatnak:
a) a feldolgozó neve, lakóhelye, valamint üzleti vállalkozásának neve és bejegyzett címe;
b) az a tény, hogy a feldolgozó teljesített‑e olyan szolgáltatást, amelynek során a jogosult egy vagy több növényfajtája betakarított terményét vetés céljára feldolgozta, amennyiben a fajtát vagy a fajtákat a feldolgozó számára bejelentették, vagy számára azok egyébként ismertek voltak;
c) ha a feldolgozó teljesített ilyen szolgáltatást, akkor az érintett fajtához vagy fajtákhoz tartozó olyan betakarított terménymennyiség, amelyet a feldolgozó vetés céljára feldolgozott, továbbá a feldolgozásból származó teljes mennyiség;
d) a c) pontban említett feldolgozás ideje és helye; és
e) azon személyek neve és a címe, akik részére a c) pontban említett feldolgozási szolgáltatást teljesítette, továbbá az egyes mennyiségek.
[…]”
IV – A Bíróság előtti eljárás
9. Az eljárásban a német kormány, Hollandia és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő a Bíróság alapokmányának 23. cikkében megállapított határidőn belül.
A 2004. október 8‑án megtartott tárgyaláson észrevételeinek szóbeli előadása céljából megjelent a felperes képviselője, az alperes képviselője, valamint a Bizottság meghatalmazottja.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdés
A – Az előterjesztett észrevételek
10. A Saatgut-Treuhandverwaltung véleménye szerint a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik franciabekezdése és az 1768/95 rendelet 9. cikke – annak igazolása nélkül, hogy azokat valamely konkrét műveletre vonatkozóan kérnék – széleskörű tájékoztatáshoz való jogot biztosít a jogosultaknak az elismert növényfajtáik tekintetében, kötelezvén a vetőmagok feldolgozását végző vállalkozásokat, hogy részletes adatokat szolgáltassanak a bejegyzett növényi anyagok kezeléséről. Hozzáteszi, hogy főszabály szerint az oltalom alatt álló növényfajta betakarított terményéből származó vetőmagok felhasználása tilos, jóllehet kivételesen megengedett, hogy meghatározott körülmények esetén – amelyek között szerepel például a jogosultnak a kért adatokról történő tájékoztatása – a mezőgazdasági termelők egyes fajok vetőmagjait elvessék; amennyiben nem tartják be ezt a feltételt, a feldolgozás, amely pusztán előkészítő eljárás, jogszerűtlenné válik. A nemesítő nem köteles bizonyítani, hogy a mezőgazdasági termelő elmulasztotta e kötelességét, és azt sem, hogy a vállalkozás a szaporítóanyagot valamely konkrét esetben feldolgozta. A Saatgut-Treuhandverwaltung azon a véleményen van, hogy a vállalkozások által adott válaszok nagyon hasznosak a jogosult számára, mind annak ellenőrzése céljából, hogy a mezőgazdasági termelők élnek a kedvezménnyel annak igazolása nélkül, hogy megvették a jogosult valamely növényfajtáját, mind azon személyek hitelességének ellenőrzése céljából, akik az előnyben részesültek.
Ez a kötelezettség összhangban áll az arányosság elvével, mivel csak a feldolgozott mennyiségekre és azokra a természetes vagy jogi személyekre vonatkozik, akiknek a részére szolgáltatást végeztek, mivel az említett vállalkozások ismerik és kezelik ezen adatokat, amikor a tevékenységükről számlát állítanak ki.
11. A Brangewitz értelmezése szerint a tájékoztatás iránti kérelem címzettje az a személy, aki szolgáltatásnyújtói minőségében a vetőmagok feldolgozását közvetlenül végzi, amennyiben arra utaló jelek vannak, hogy valamely bejegyzett növényfajta szaporítóanyagát kezelték. A nemesítők csupán azért fordulhatnak az említett vállalkozásokhoz, hogy megtudják a pontos adatokat abban az esetben, ha ellenőrizni szeretnék ennek a valószínűségét, és ha igazolják, hogy jogviszonyban állnak valamely mezőgazdasági termelővel. A Brangewitz létesítménye nem minősíthető szaporítóanyag feldolgozását végző cégnek, mivel nem közvetlenül maga végzi a tevékenységet: két speciális vetőmagtisztító és vetőmag-válogató mezőgazdasági géppel rendelkezik, amelyeket e műveletek elvégzéséhez bérbead a mezőgazdasági termelőknek, azok saját költségére és felelősségére. A számlázás a kezelt vetőmag mennyisége alapján történik.
12. A német kormány szerint ahhoz, hogy a vállalkozást kötelezni lehessen az adatszolgáltatásra, az európai jogszabály által előírt egyetlen alaki követelmény az, hogy a nemesítő ezt kérje. Azok a jogszabályok, amelyek értelmezését ezen eljárásban kérték, nem írják elő a bizonyítási kötelezettséget. A mezőgazdasági termelő jogviszonyban áll a nemesítővel; ez a kapcsolat a vetőmagok megvásárlásával jön létre közöttük, azonban az a személy, aki a betakarított termény feldolgozását végzi, nem áll ilyen kapcsolatban a nemesítővel: tájékoztatási kötelezettsége független a mezőgazdasági termelőétől. Ha e kötelezettség a gyanújelek meglététől függne, az azt jelentené, hogy a nemesítőnek elsősorban a mezőgazdasági termelőkhöz kellene fordulnia, akiknek a jóhiszeműsége a bizonyítékok szolgáltatásától függne. A német kormány véleménye szerint nem aránytalan az, hogy a jogosult a vetőmag feldolgozását végző összes vállalkozástól kérheti a vonatkozó adatokat – az arra utaló jelek alapján, hogy olyan betakarított terményt kezeltek, amely az ő oltalom alatt álló növényfajtájából származik, mivel ezen üzleti tevékenység gyakorlása közben feltehetően rendszeresen sor kerül oltalom alatt álló növényfajták növényi anyagainak a kezelésére.
13. A holland kormány és a Bizottság szerint a jogosultnak kell bizonyítékot szolgáltatnia.
B – Válasz az első kérdésre
14. Az új növényfajták kifejlesztésének elősegítése érdekében a közösségi jogalkotó 1994-ben úgy döntött, hogy a növénynemesítők számára magasabb szintű oltalmat kell biztosítani, prioritásként kezelve az Unió egész területére kiterjedő ipari tulajdonjogi rendszer bevezetését.(5)
15. A 2100/94 rendelet 1. cikke értelmében „létrejön a közösségi növényfajta-oltalmi jogok rendszere, mint a növényfajtákra vonatkozó közösségi ipari tulajdonjogok egyetlen és kizárólagos formája”. Ennek hatálybalépését követően a tagállamok jogosultak nemzeti tulajdonjogok engedélyezésére, habár a 92. cikk tiltja a kettős oltalmat, amiből következően a közösségi növényfajta-oltalmi jog tárgyát képező fajta nem képezheti a nemzeti növényfajta-oltalmi jog vagy az ugyanazon fajtára bejegyzett szabadalom tárgyát. Közösségi oltalom tárgyát képezheti valamennyi növényrendszertani nemzetséghez és fajhoz tartozó fajta, ideértve többek között a hibrideket is.
16. Az oltalmazhatósághoz a növényfajtáknak megkülönböztethetőnek, egyneműnek, állandónak és újnak kell lenniük, valamint saját fajtanévvel kell rendelkezniük. A növényfajták közösségi oltalma a nemesítőt illeti meg, aki az a személy, aki a fajtát nemesítette vagy felfedezte, illetve kifejlesztette, továbbá annak jogutódjai.
17. A 2100/94 rendelet 13. cikke a közösségi növényfajta-oltalom jogosultja számá ra tartja fent a (2) bekezdésben felsorolt bizonyos műveletek végzésének a jogát: a) előállítás vagy újbóli előállítás (többszörözés); b) szaporítás céljára történő előkészítés; c) értékesítésre felkínálás; d) értékesítés vagy egyéb forgalmazás; e) a Közösségből történő kivitel; f) a Közösségbe történő behozatal; g) az a)–f) pontban említett bármely cselekmény céljából történő raktáron tartás. A jogosult engedélyt adhat e műveletek elvégzésére, amelyet feltételekhez köthet, illetve korlátozhat is.
18. A 14. cikk (1) bekezdése kivételt tartalmaz a jogosult jogai alól: a mezőgazdasági termelés védelme érdekében a mezőgazdasági termelők jogosultak azon betakarított terménynek a saját birtokukon szaporítás céljára történő felhasználására, amelyet valamely, közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának saját birtokukon történő elültetése révén nyertek.(6) A mezőgazdasági termelő kedvezménye csak bizonyos, a (2) bekezdésben felsorolt mezőgazdasági növényfajtákra vonatkozik, amelyek négy csoportra oszthatók: takarmánynövényekre, olaj- és rostnövényekre, gabonafélékre és burgonyafélékre.(7)
19. Ahogyan a jelen eljárásban észrevételt tevők többsége kifejtette, ez a harmadik alkalom, hogy német bírói szerv a Bírósághoz fordul iránymutatásért a nemesítő azon jogának körülhatárolása érdekében, amelynek értelmében a nemesítőt tájékoztatni kell a nevére bejegyzett valamely növényfajta betakarításából származó terménynek a mezőgazdasági termelők által történő szaporítási célú használatáról. A nemesítőnek az ezen adatok megszerzéséhez fűződő érdeke abban áll, hogy amennyiben a mezőgazdasági termelők igénybe veszik az eltérést, akkor – annak ellentételezéseként, hogy a következő időszakra nem kell vetőmagot vásárolniuk – kötelesek a nemesítő részére megfelelő díjat fizetni.
20. Ennek az anyagi hozzájárulásnak érzékelhetően kevesebbnek kell lennie, mint az azonos növényfajta szaporítóanyagának az ára. Emiatt rendelkeznek úgy a megtámadott rendeletek, hogy mind a közvetlen kedvezményezett, mind az a személy, aki későbbi elvetés céljából üzletszerűen dolgoz fel növényi termékeket, köteles tájékoztatni a jogosultat a felhasznált vagy a kezelt mennyiségekről, amely adatok segítségével kiszámítható a jogosultat megillető összeg.
Ahogyan arra a Bíróság a Schulin-ügyben hozott ítélet(8) 71. pontjában rámutatott, az a mezőgazdasági termelő, aki az eltérést igénybe vette, és nem fizet a jogosultnak méltányos díjazást, engedély nélkül végzi a 2100/94 rendelet 13. cikkének (2) bekezdésében említett műveleteket, ezért a jogsértő állapot megszüntetésére vagy kártérítés fizetésére kötelezhető; ezen kívül, amennyiben azt szándékosan vagy hanyagságból követte el, a felelős személy köteles kompenzálni a jogosult által elszenvedett sérelmet.
21. A Schulin ügyben, amely a hosszan elhúzódó történet első láncszeme, a Saatgut-Treuhandverwaltung eljárást indított egy mezőgazdasági termelő ellen, aki megtagadta a megküldött űrlap kitöltését, amelyben azt kellett volna feltüntetnie, hogy az 1997/1998. évben 525 növényfajtát vetett el, amelyből 180 a közösségi szabályok oltalma alatt állt. A felperes megítélése szerint, a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének és az 1768/95 rendelet 8. cikkének együttes rendelkezései alapján ő minden mezőgazdasági termelőtől megkövetelheti azt a részletezést, pusztán azok mezőgazdasági termelői minősége miatt, anélkül, hogy igazolnia kellene, hogy a termelők oltalom alatt álló fajtát termesztettek.
Az említett ügyre vonatkozó indítványomban kifejtettem, hogy a jogosult iránti,
a kedvezmény igénybevételére vonatkozó tájékoztatási kötelezettség minden olyan mezőgazdasági termelőt érint, aki engedéllyel szerezte be a bejegyzett növényfajta szaporítóanyagát, anélkül, hogy e kötelezettség kiterjedne azokra, akik amiatt nem vásároltak ilyen vetőmagot soha, mivel a gyakorlatban lehetetlen lenne számukra e betakarított termény alkalmazása.
22. Az ítélet ezt az indítványt követte annak kimondásakor, hogy az idézett rendelkezések nem teszik lehetővé a jogosult számára azt, hogy az minden mezőgazdasági termelőtől kérje a vonatkozó információt, hozzátéve, hogy szükség van arra utaló jelekre, hogy az a személy, akitől az adatokat kérik, igénybe vette vagy veheti az eltérést; e célból pedig a szaporítóanyag beszerzésére vonatkozó bizonyíték elegendő jelnek tekinthető. A Bíróság azt a lehetőséget is elismerte, hogy a jogosultak együttesen szervezzék meg az oltalom alatt álló növényfajtáikat megvásárló személyek nevének és címének a kereskedőktől való megszerzését.(9)
23. A Jäger-ügyben(10), amely e területen másodikként érkezett a Bírósághoz, a Saatgut-Treuhandverwaltung egy másik mezőgazdasági termelő ellen indított eljárást azért, mert az nem akarta kitölteni az arra vonatkozóan megküldött űrlapot, hogy az 1997/1998. évben birtokain szaporítás céljára több mint ötszáz növényfajta termesztéséből betakarított terményt használt fel. Ebben az ügyben kizárólag az 1768/95 rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében foglalt, a jogosultak érdekeinek védelmére hivatott „jogosultak szervezete” fogalmának a meghatározásáról van szó, mivel a felmerült másik kérdés ugyanaz, mint a Schulin ügyben feltett kérdés. Ez valójában ügyes csel azon főtanácsnok indítványa megválaszolásának kikerülésére, aki az Emesa Sugar ügyben hozott végzés(11) szerint nyilvánosan és személyesen részt vesz a Bíróság döntése előkészítésének folyamatában, és oly módon zárta le a felek közötti vitát, hogy – együttműködésének jogi jellegére figyelemmel – aktusaival szemben nem lehet kifogással élni. A Jäger-ügy tárgyalásán (2002. október 3‑án) azt követően, hogy ismertetésre került a Schulin-ügyre vonatkozó indítvány (2002. március 22.), de az ítélet meghozatalát (2003. április 10.) megelőzően, nyilvános tárgyaláson kifogásolták az indítvány azon részeinek tartalmát, amely nem felelt meg a kérelmeknek.(12)
24. Ezek után a nemesítő azon jogának a körülhatárolása következik, hogy tájékoztatást kapjon a vetőmagok feldolgozását végző vállalkozásoktól annak érdekében, hogy azonosítani tudja azoknak a mezőgazdasági termelőknek a személyét, akik az adott évben igénybevett eltérés okán kötelesek neki díjat fizetni.
25. A mezőgazdasági termelői eltérés életbeléptetéséhez szükséges követelmények pontos meghatározása céljából, a szóban forgó jogos érdekek védelmében a 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése rögzítette azokat a szempontokat, amelyeket a Bizottságnak a végrehajtási szabályok, különösen a 1768/95 rendelet meghozatala során követnie kell. Az idézett rendelkezés hatodik franciabekezdése a mezőgazdasági termelőket és a feldolgozást végző szolgáltatókat egyformán kötelezi a jogosult megfelelő tájékoztatására. Ez a követelmény bővebben is kifejtésre kerül az utóbbi rendelet 8. cikkében, ahol a mezőgazdasági termelőkre történik hivatkozás, valamint a 9. cikkben, amely a feldolgozó létesítményekre vonatkozik. Mindkét rendelkezés hasonló módon–
a megfelelő kiigazításokkal – került megfogalmazásra, és úgy tűnik, hogy ez a jelen előzetes döntéshozatali eljárásban résztvevő felek közül egyeseket arra indított, hogy a 9. cikk értelmezésekor a Schulin-ítéletben a 8. cikk kapcsán adott értelmezést támogassák, amely megoldással személy szerint – leplezetlenül – nem értek egyet.
26. A 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének második franciabekezdése megengedi a betakarított termény ültetés céljára történő, a tulajdonos általi vagy a tulajdonos részére nyújtott szolgáltatás keretében más általi feldolgozását, a megállapított korlátozások sérelme nélkül, annak érdekében, hogy biztosított legyen, hogy a feldolgozásra kerülő termék azonos a feldolgozásból keletkező termékkel.
27. E rendelkezést az 1768/95 rendelet 13. cikke egészítette ki, amelynek értelmében a közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajtából betakarított termény a jogosult előzetes hozzájárulása nélkül nem szállítható el vetés céljára történő feldolgozás végett abból a gazdaságból, amelyből származik.
E művelet azonban megengedett, amennyiben a mezőgazdasági termelő megteszi a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy az átadott és a visszakapott termék azonos marad, és a szolgáltatást nyilvántartásba vett szakember vagy olyan személy végzi, aki tevékenységét a feldolgozók jegyzékébe történő bejegyzés céljából bejelentette az illetékes szervnek, a megbízó felé kötelezettséget vállalva arra, hogy garantálja a visszaszolgáltatott növényi anyag azonosságát. Az említett jegyzékek – amelyeket 1997. július 1‑jén kellett volna rögzíteni – és nyilvántartások közzétételre kerülnek, illetve azokat a jogosulti, a mezőgazdasági termelői és a feldolgozói szervezetek rendelkezésére kell bocsátani. A tagállamok jogosultak meghatározni azokat a minősítési követelményeket, amelyeknek az e jegyzékekben szereplő vállalkozásoknak meg kell felelniük.
28. Így határozható meg a vetőmag feldolgozását végző vállalkozást terhelő, a nemesítő tájékoztatására vonatkozó kötelezettség, tekintettel arra, hogy az 1768/95 rendelet 13. cikke előírja, hogy a kezelést szakosodott létesítmény végzi, amely garantálja, hogy a kapott és a kezelés után visszaadott termék azonos; e feltételek egyaránt vonatkozhatnak azokra a vállalkozásokra, amelyek saját gépeikkel végzik a műveleteket, és azokra a vállalkozásokra, amelyek a mezőgazdasági termelő birtokán végzett munkához szükséges gépek, anyagok és alkalmazottak munkaerejének kölcsönzésével végzik a műveleteket.
Ezzel szemben az a vállalkozás, amely csupán bérbeadja a gépeket a mezőgazdasági termelőknek, ahhoz hogy azok a földjeiken végezzék el a kezelést, nincs abban a helyzetben, hogy szavatolni tudná a feldolgozott terméket, noha több tonnányi vetőmagra állít ki számlákat. Az e vállalkozásokat a mezőgazdasági termelőkhöz fűző kapcsolat nem szolgáltatásnyújtás, hanem dolgok bérlete(13), ezért nem rendelkeznek azokkal az adatokkal, amelyeket a feldolgozóknak az 1768/95 rendelet 9. cikke szerint szolgáltatniuk kell a jogosultak számára. Ezért nem sok értelme lenne annak, hogy az adatok hitelességének ellenőrzése céljából – az 1768/95 rendelet 15. cikkében foglaltaknak megfelelően – a jogosultak ezekhez a vállalkozásokhoz forduljanak.
29. Másrészt viszont csak azoknak a feldolgozóknak kell tájékoztatniuk a nemesítőket, akik a 2100/94 rendelet 14. cikkének (2) bekezdésében felsorolt növényfajok valamelyikének vetőmagját kezelik, mivel ők az egyetlenek, akikre az eltérés vonatkozik, hiszen a többi anyag ki van zárva a szaporítás céljára történő feldolgozás köréből.
30. Eltekintve attól az esettől, amikor a mezőgazdasági termelő bérelt gépekkel a saját birtokán maga kezeli a vetőmagot, és amely nyilvánvalóan nem túl gyakori, hiszen ehhez speciális szaktudásra van szükség, azok a Közösségen belül található azon létesítmények, amelyek a jelen indítvány előző pontjaiban említett növényfajok betakarított terményét kezelik, kötelesek a nemesítők által kért felvilágosítást megadni.
31. Azonban minden egyes esetben a nemzeti bírói szerv hatásköre annak meghatározása – a Bíróság által adott iránymutatások alapján és a szolgáltatott bizonyítékokra figyelemmel –, hogy olyan vetőmagok feldolgozását végző vállalkozásról van‑e szó, amely a 2100/94 rendelet és az 1768/95 rendelet rendelkezéseinek hatálya alá tartozik.
32. Tudatában vagyok annak, hogy a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdése hatodik franciabekezdésének itt leírt értelmezése – az 1768/95 rendelet 9. cikkével összefüggésben – eltér a Schulin-ügyben előterjesztett és a Bíróság által elfogadott indítványomban javasoltaktól, annak ellenére, hogy az utóbbi rendelet 8. és 9. cikkének megfogalmazása nagyon hasonló. Ennek az eltérésnek több oka is van, és a Bizottság által támogatott meglepő megoldástól is eltávolodik, legalábbis a rendelkezés megszövegezése és célja tekintetében.
33. Az 1768/95 rendelet 8. cikke meghatározza a mezőgazdasági termelő által nyújtandó tájékoztatás tartalmát. Ahogyan az a fent hivatkozott Schulin-ügyben kiderült, a nemesítő a növényfajták oltalmáról szóló közösségi jogszabály közvetlen és fő kedvezményezettje, míg a mezőgazdasági termelők szintén kedvezményezettek az elért vívmányoknak köszönhetően, hiszen jobb minőségű szaporítóanyaghoz jutnak. Amikor a mezőgazdasági termelők – bármilyen kis mennyiségben is – oltalom alatt álló növényfajta vetőmagját vásárolják meg, jogi kapcsolatba lépnek a jogosulttal, amely viszony tovább erősödik, ha a növényi anyag a 2100/94 rendelet 14. cikkének (2) bekezdésében foglalt négy növényfaj valamelyikébe tartozik; ha pedig ez előbbiek valamelyikének betakarított terményét használják fel a következő év vetéséhez, akkor díjat is kell fizetniük a jogosultnak.
34. E körülmények alapján a Bíróság úgy vélte, hogy a közösségi jogszabály olyan értelmezése, amely szerint minden mezőgazdasági termelőnek – azokat is beleértve, akik soha nem vásárolták meg vagy termesztették a 2100/94 rendelet 14. cikkének (2) bekezdésében foglalt, oltalom alatt álló növényfajok valamelyikébe tartozó növényfajta szaporítóanyagát – azon puszta tény miatt, hogy ez a foglalkozása, minden vonatkozó részletes adatról tájékoztatnia kellene a jogosultat, túllépné a nemesítő és a mezőgazdasági termelő kölcsönös jogos érdekeinek védelméhez szükséges mértéket. Ehhez azonban szükséges, hogy a jogosult valamiféle információval rendelkezzen arra vonatkozóan, hogy a mezőgazdasági termelő élt vagy élhet a kedvezménnyel, ideértve a vetőmagok beszerzését is. Mindenesetre a nemesítő dolga, hogy szervezetet hozzon létre az oltalom alatt álló növényfajtáit vásárlók személyi adatainak beszerzésére.(14)
35. A jelen ügy viszont az 1768/95 rendelet 9. cikkével kapcsolatos, amely azokat a részletes adatokat sorolja fel, amelyeket a szaporítóanyagot feldolgozó vállalkozásoknak közölniük kell, lévén, hogy ez utóbbiak – a jogosulttal való viszonyukat tekintve – eltérő helyzetben vannak a mezőgazdasági termelőkhöz képest.
36. Először is, a közösségi jogszabályban szabályozott eltérés alkalmazásakor a nemesítő hivatásának gyakorlása során nem lép kapcsolatba a feldolgozóval. Habár bizonyos, hogy a 2100/94 rendelet 13. cikke (2) bekezdése b) pontjának megfelelően, szükség van a jogosult engedélyére, az oltalom alatt álló vetőmagok szaporítási céllal történő feldolgozását a feldolgozóvállalkozás végzi vagy a mezőgazdasági termelő birtokán, vagy a saját létesítményében; mindkét eset az 1768/95 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, amely rendelet mindkét gazdasági szereplőt az összes szükséges óvintézkedés megtételére kötelezi annak biztosítása érdekében, hogy a kezelésre átadott és a művelet eredményeként keletkező termék azonos legyen.
37. Másodszor, míg a Közösség mezőgazdasági termelőinek jó része nem termeszt a 2100/94 rendelet 14. cikkének (2) bekezdésében szereplő növényfajt, és ezért aránytalan lenne őket arra kötelezni, hogy kitöltsék a nemesítők által nekik megküldött kérdőíveket, a vetőmag feldolgozását végző vállalkozások rengeteg alkalommal kezelhetnek tevékenységük gyakorlása során oltalom alatt álló növényfajtából származó növényi anyagot. Tekintettel arra, hogy ha nem írtak alá erre vonatkozóan szerződést, akkor semmiféle jogi kapcsolat nem fűzi őket a nemesítőhöz, és arra, hogy a mezőgazdasági termelők akkor fordulnak ezekhez a létesítményekhez, amikor élni szeretnének az eltéréssel, logikusnak tűnik, hogy a jogosultak – méltányos díjazáshoz való joguk gyakorlása érdekében – mindkettejükhöz fordulhassanak az adatok beszerzése végett.
Ezt az értelmezést látszik megerősíteni az 1768/95 rendelet 15. cikke, amely azon feldolgozó vállalkozások ellenőrzésére vonatkozik, amelyektől a jogosult kérheti az információk hitelességének bizonyítását számlák és egyéb, a növényi anyag azonosítására alkalmas dokumentumok, minták révén, sőt, akár a kezelő létesítmények vagy raktárak meglétével.
38. Harmadszor, lényeges különbség van az 1768/95 rendelet 8. és 9. cikkének megfogalmazása között, amely különbség – véleményem szerint – indokolttá teszi, hogy a Bíróság a vetőmagokat feldolgozó vállalkozások tekintetében a mezőgazdasági termelőket és a tájékoztatási kötelezettséget illetően eltávolodjék a Schulin-ügyben elfogadott megoldástól. Amikor a jogosult megkeresi a mezőgazdasági termelőket, még nem merül fel annak a kérdése, hogy vajon vásároltak‑e a nevére bejegyzett növényi anyagot, a jogszabály mégis azt vélelmezi, hogy ezt előre tudni lehet, ezért közvetlenül kideríthető, hogy a betakarított termést használták‑e szaporítóanyagként.
Ezzel ellentétben amikor a nemesítők a feldolgozókhoz fordulnak, akikkel nem állnak előzetesen jogviszonyban, először ellenőrizniük kell, hogy feldolgoztak‑e az ő növényfajtáikból vetőmagot, azért, hogy ha igen, akkor tovább érdeklődhessenek annak mennyiségéről, időpontjáról, helyéről és a szolgáltatás kedvezményezettjeiről. Ha a jogalkotó szándéka az lett volna, hogy a jogosultnak – azért hogy felvehesse a kapcsolatot a kezelést végző szolgáltatóval – tudomása legyen arról, hogy az oltalom alatt álló anyagát kezelték a létesítményben (például azon adatok révén, amelyeknek a szolgáltatására az 1768/95 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének d) pontja a mezőgazdasági termelőt kötelezi), akkor a 9. cikket úgy fogalmazta volna meg, hogy a vállalkozásnak csak meg kell erősítenie a jogosult által már ismert adatokat. Azonban, ahogy ez a (2) bekezdés b) és e) pontjából egyértelműen kitűnik, nem ez a helyzet.
39. Negyedszer, habár a feldolgozó az esetek többségében vélhetően szolgáltatói szerződés alapján végez szolgáltatást a mezőgazdasági termelő részére, az 1768/95 rendelet 9. cikke (2) bekezdésének b) pontja meghagyja annak a lehetőségét, hogy a feldolgozó nem ismeri azt a növényfajtát, amelyből a feldolgozott szaporítóanyag származik, és érdekében áll ezt ellenőrizni, azért, hogy teljesíthesse a vonatkozó díjfizetési kötelezettségét. Ezért annak megállapításától kezdve, hogy a feldolgozó nem tudja, hogy oltalom alatt álló növényfajról van‑e szó, nem tűnik logikusnak a jogosulttól elvárni, hogy gyanújának megerősítéséhez tudomása legyen az arra utaló jelekről, hogy a létesítményben a nevére bejegyzett növényi anyagot kezeltek.
40. Végezetül, az 1768/95 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése – kompromisszumra törekedve – előírja, hogy a tájékoztatás iránti kérelmet nem közvetlenül a mezőgazdasági termelőnek, hanem annak a szövetkezetnek kell megküldeni, amelynek a mezőgazdasági termelő a tagja, illetőleg annak a feldolgozónak, aki a részére a korábbi időszakokban feldolgozási szolgáltatást végzett, illetve annak a vetőmag-kereskedőnek, aki neki vetőmagot adott el; e személyeknek a (6) bekezdés szerint válaszolniuk kell, amennyiben a mezőgazdasági termelőtől engedélyt kaptak.
Nem értek egyet a Brangewitz-cel akkor, amikor álláspontjának alátámasztásaként erre a rendelkezésre hivatkozik azt állítva, hogy ahhoz, hogy a jogosult kapcsolatba lépjen a kezelést végző létesítménnyel, a mezőgazdasági termelő beleegyezésére van szüksége. Ez a rendelkezés csak másodlagos szerepet tölt be a rendszerben, lehetővé téve azt, hogy azok az egyéb létesítmények, amelyekkel a termesztő a tevékenysége keretében kapcsolatba lép, az ő nevében hozzáférhetővé tegyék az adatait.
41. Ugyanez a helyzet az 1768/95 rendelet 9. cikkének (5) bekezdésével, amelynek értelmében ahelyett, hogy a feldolgozóval lépne kapcsolatba, a jogosult fordulhat az e tevékenységre szakosodott vállalkozások azon szervezeteihez is, amelyeknek a feldolgozó a tagja, vagy azokhoz a mezőgazdasági termelőkhöz, akik részére a korábbi idősza kokban ilyen szolgáltatást végeztek, és akiknek – az előzőekkel azonos módon – rendelkezniük kell az érintett feldolgozók felhatalmazásával. Ez az elővigyázatosság sem helyettesíti azonban azt az önálló főkötelezettséget, amely az idézett rendelet 9. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében hárul a vetőmag feldolgozását végző vállalkozásokra.
42. Következésképpen, a 2100/94 rendelet 14. cikke (3) bekezdésének hatodik franciabekezdése az 1768/95 rendelet 9. cikkével összefüggésben úgy értelmezendő, hogy valamely oltalom alatt álló növényfajta jogosultja – függetlenül attól, hogy van‑e arra utaló jel, hogy az ő nevére bejegyzett valamely növényfajtából származó szaporítóanyagot kezeltek – kérheti a megfelelő tájékoztatást attól a vállalkozástól, amely a 2100/94 rendelet 14. cikke (2) bekezdésében foglalt mezőgazdasági növényfajok valamelyikéből származó vetőmag feldolgozására irányuló szolgáltatást végez.
VI – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés
43. Az első kérdésre javasolt válaszra tekintettel a második kérdést nem szükséges vizsgálni, mivel azt másodlagos jelleggel terjesztették elő, kizárólag arra az esetre, ha nélkülözhetetlennek nyilvánítanák az említett, a nemesítő nevére bejegyzett vetőmagok feldolgozására utaló jeleket.
VII – Végkövetkeztetések
44. Az előbbi megfontolások alapján, azt indítványozom a Bíróságnak, hogy a Landgericht Düsseldorf által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket a következőképpen válaszolja meg:
„A 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése az 1768/95 rendelet 9. cikkével összefüggésben úgy értelmezendő, hogy valamely oltalom alatt álló növényfajta jogosultja – függetlenül attól, hogy van-e arra utaló jel, hogy az ő nevére bejegyzett valamely növényfajtából származó szaporítóanyagot kezeltek – kérheti a megfelelő tájékoztatást attól a vállalkozástól, amely a 2100/94 rendelet 14. cikke (2) bekezdésében foglalt mezőgazdasági növényfajok valamelyikéből származó vetőmag feldolgozására irányuló szolgáltatást végez.”
(1) .
(2)
–	A Tanács 1994. július 27‑i rendelete (HL L 227., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o.).
(3)
–	A Bizottság 1995. július 24‑i rendelete (HL L 173., 14. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 18. kötet, 63. o.).
(4)
– Amely engedélyezés nélkül lehetővé teszi számukra, hogy – méltányos díj ellenében – saját birtokukon szaporítás céljára felhasználhassák azt a betakarított terményt, amelyet valamely közösségi növényfajta-oltalom alatt álló fajta szaporítóanyagának elültetése révén nyertek.
(5)
–	A növényfajták oltalma közösségi rendszerének előzményei és jellemzői megtalálhatók a C‑305/00. sz., Schulin-ügyben 2002. március 21‑én ismertetett indítványom 7–18. pontjában, amely ügyben 2003. április 10‑én született ítélet (EBHT 2003., I‑3525. o.).
(6)
–	Van der Kooij, P.A.C.E.: Introduction to the EC Regulation on Plant Variety Protection, Kluwer Law International 1997., 36. o.: „It only applies in relation to farmers who use the product of their own harvest for propagating purposes on their own holding.”
(7)
–	B. P. Kiewiet, a Közösségi Növényfajta-hivatal elnöke, 2001. január 26‑i, Einbeckben tartott, Modern Plant Breeding and Intellectual Property Rights
c. előadásában e tekintetben kifejtette: „Dióhéjban, a rendszer végső célja szerint a »termelői kedvezményt« a közösségi növényfajta-oltalom alatt álló legfontosabb mezőgazdasági terményekre hozták létre”; az előadás anyaga elérhető interneten, a www.cpvo.fr/e/articles ocvv/speech bk.pdf. címen.
(8)
– Hivatkozás az 5. lábjegyzetben.
(9)
–	62–68. pont.
(10)
–	A C‑182/01. sz. ügy, amelyben még nem született ítélet. Lásd a 2002. november 7‑i indítványomat.
(11)
–	A C‑17/98. sz. ügyben 2000. február 4‑én hozott végzés (EBHT 2000., I‑665. o.).
(12)
–	Ezen incidens részletes leírása megtalálható a korábban már hivatkozott Jäger-ügyben 2002. november 7‑én ismertetett indítványom 28–30. pontjában.
(13)
– A meghatározás szerint olyan szerződés, amelyben a felek egyike meghatározott díj ellenében köteles a másiknak valamely dolog használatát vagy az azzal való rendelkezés jogát meghatározott időre átengedni. A spanyol polgári törvénykönyv 1543. cikke.
(14)
–	57., 63. és 66. pont.