62018CC0163
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. március 28. (
1
)
C‑163/18. sz. ügy
HQ,
IP, törvényes képviselője: HQ,
JO
kontra
Aegean Airlines SA
(a rechtbank Noord‑Nederland [észak‑hollandiai bíróság, Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – Légi közlekedés – 261/2004/EK rendelet – A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy jelentős késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályai – A 8. cikk (2) bekezdése – Visszatérítésre való jogosultság – 90/314/EGK irányelv – Utazási csomag – Légi járat törlése – Az utazásszervező fizetésképtelensége – A repülőjegy légi fuvarozó általi visszatérítésére való jogosultság”
I. Bevezetés
1.
A rechtbank Noord‑Nederland (észak‑hollandiai bíróság, Hollandia) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem az utasokat a légi járatuk törlése esetén megillető harmonizált jogokról rendelkező 261/2004/EK rendelet (
2
) 8. cikke (2) bekezdésének az utazási csomagot vásárló fogyasztók jogaira vonatkozó 90/314/EGK irányelv (
3
) rendelkezéseivel összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.
2.
E kérelmet egy légi fuvarozó és több utas között repülőjegyek visszatérítése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyet az érdekeltek egy másik társaságtól vásárolt utazási csomag részét képező légi járat törlése miatt kezdeményeztek. Mivel az utazásszervezőtől annak csődje miatt nem kaptak visszatérítést, az alapeljárás felperesei arra hivatkoznak, hogy ilyen helyzetben a törölt járatot üzemeltető légi fuvarozó köteles őket kártalanítani.
3.
A jelen indítványban kifejtett indokok alapján úgy vélem, hogy a 261/2004 rendelet 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az az utas, aki a szervezett utazása szervezőjével szemben repülőjegye árának visszatérítésére jogosult a 90/314 irányelvet átültető nemzeti jogszabályok alapján, nem jogosult arra, hogy a szóban forgó rendelet alapján repülőjegye árának visszatérítését az üzemeltető légi fuvarozótól követelje, még akkor sem, ha az említett szervező pénzügyi helyzetéből adódóan a repülőjegy árát nem tudja visszatéríteni, és e visszatérítés biztosítása érdekében nem teljesítette az irányelvben előírt biztosítéknyújtásra vonatkozó kötelezettségét.
II. Jogi háttér
A.
A 90/314 irányelv
4.
A 90/314 irányelvnek, 1. cikke értelmében, az a „célja, hogy közelítse a tagállamoknak a Közösség területén értékesített vagy értékesítésre kínált szervezett utazási formákra vonatkozó törvényeit, rendeleteit és közigazgatási rendelkezéseit”.
5.
Ezen irányelv 4. cikke (6) bekezdésének b) pontja előírja, hogy „[a]mennyiben […] valamilyen okból, de nem a fogyasztó hibájából, a szervező törli a szervezett utazási formát az indulás megállapodás szerinti időpontja előtt, a fogyasztónak jogában áll […] a lehető legrövidebb időn belül visszakapni azt a teljes összeget, amelyet a szerződés értelmében kifizetett”.
6.
Az említett irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „[a] tagállamok meghozzák a szükséges lépéseket annak biztosítására, hogy a szervező és/vagy a közvetítő szerződő fél feleljen a fogyasztó felé a szerződéses kötelezettségek megfelelő teljesítéséért, tekintet nélkül arra, hogy ezeket a kötelezettségeket a szervező és/vagy a közvetítő, vagy más szolgáltatók teljesítik, a szervező és/vagy a közvetítő jogaira is figyelemmel [helyesen: a szervező és/vagy a közvetítő azon jogának sérelme nélkül, hogy e más szolgáltatókkal szemben igényt érvényesítsen]”.
7.
Ugyanezen irányelv 7. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] szervező és/vagy közvetítő szerződő fél kellő biztosítékra vonatkozó igazolást nyújt arra vonatkozóan [helyesen: annak biztosítása érdekében], hogy fizetésképtelenség esetén a befizetett összeget visszatéríthesse, és a fogyasztót hazaszállíthassa [helyesen: a befizetett összeget visszatérítse és a fogyasztót hazaszállítsa]”.
8.
A 90/314 irányelvet 2018. július 1‑jén, 29. cikkével hatályon kívül helyezte az (EU) 2015/2302 irányelv. (
4
) Mindazonáltal a jelen ügyben, figyelemmel az alapeljárás tényállásának időpontjára, az előbbi alkalmazandó_.
B.
A 261/2004 rendelet
9.
A 261/2004 rendelet (1), (2), és (16) preambulumbekezdése értelmében:
„(1)
Szükséges, hogy a Közösség fellépése a légi közlekedés terén többek között az utasok magas szintű védelmére irányuljon. Emellett maradéktalanul figyelembe kell venni az általános fogyasztóvédelmi követelményeket.
(2)
A beszállás visszautasítása és légi járat törlése vagy hosszú késése [helyesen: jelentős késése] súlyos gondot és kényelmetlenséget okoz az utasoknak.
[…]
(16)
Olyan esetben, ha egy package utazást nem a járat törlése, hanem más ok miatt törölnek, akkor e rendelet nem alkalmazható.”
10.
E rendelet „Tárgy” elnevezésű 1. cikke (1) bekezdésének b) pontjában úgy rendelkezik, hogy e rendelet „az itt meghatározott feltételek szerint megállapítja az utasokat megillető minimális jogokat, [többek között], ha légi járatukat törlik”.
11.
Az említett rendelet „Hatály” címet viselő 3. cikke (6) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy e rendelet „nem befolyásolja az utasoknak a 90/314 irányelv szerinti jogait” és „nem alkalmazható olyan esetekben, amikor egy package utazást a légi járat törlésén kívüli egyéb okokból törölnek”.
12.
Ugyanezen rendelet „Járat törlése” című 5. cikke (1) bekezdésének a) pontjában kimondja, hogy „[e]gy járat törlése esetén az érintett utasoknak […] az üzemeltető légi fuvarozó a 8. cikk szerint segítséget ajánl fel”.
13.
A 261/2004 rendelet „Visszatérítéshez vagy átfoglaláshoz való jog [helyesen: Segítségnyújtás: visszatérítéshez vagy átfoglaláshoz való jog]” címet viselő 8. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   E cikkre való hivatkozáskor az utasoknak az alábbiak közötti választást ajánlják fel:
a)
–
a jegy árának a vételi ár szerinti visszatérítése hét napon belül, a 7. cikk (3) bekezdésében meghatározott módon az utazás meg nem tett szakaszára vagy szakaszaira, továbbá a már megtett szakaszra vagy szakaszokra, amennyiben a repülőút [helyesen: légi járat] az utas eredeti utazási tervével kapcsolatban már nem szolgál semmilyen célt, vagy adott esettben a következővel együtt
–
a legkorábbi légi járat vissza az első indulási pontra;
b)
átfoglalás […] a végső célállomásukhoz a legkorábbi alkalommal; vagy
c)
átfoglalás […] a végső célállomásukhoz egy későbbi időpontban, amikor az utasnak megfelel […].
(2)   Az (1) bekezdés a) pontját azokra az utasokra is alkalmazni kell, akiknek légi járata egy szervezett utazás [helyesen: utazási csomag] részét képezi, kivéve a visszatérítés jogát, amennyiben a 90/314/EGK irányelv szerint ilyen jog keletkezik.”
14.
E rendelet „Jogorvoslathoz való jog” című 13. cikke kimondja, hogy „[o]lyan esetekben, amikor egy üzemeltető légi fuvarozó kártalanítást fizet, vagy más, e rendelet szerint rá háruló kötelezettségeket teljesít, akkor e rendelet rendelkezései nem értelmezhetők a fuvarozó azon joga korlátozásaként, hogy kártérítést kérjen bármely személytől – beleértve harmadik feleket is –, az alkalmazandó joggal [helyesen: alkalmazandó nemzeti joggal] összhangban. E rendelet különösen nem korlátozza az üzemeltető légi fuvarozóknak azt a jogát, hogy visszatérítést kérjen [helyesen: kérjenek] egy utazásszervezőtől vagy más olyan személytől, akivel az üzemeltető légi fuvarozó szerződéses jogviszonyban áll. Hasonlóképpen e rendelet rendelkezései nem értelmezhetők úgy, hogy korlátoznák az üzemeltető légi fuvarozóval szerződéses jogviszonyban levő utazásszervező vagy – az utas kivételével – harmadik fél jogát arra, hogy visszatérítést vagy kártalanítást kérjen az üzemeltető légi fuvarozótól az alkalmazandó vonatkozó törvények szerint.”
III. Az alapeljárás, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
15.
A görögországi székhelyű légi fuvarozó Aegean Airlines SA chartermegállapodást kötött a ciprusi székhelyű G. S. Charter Aviation Services Ltd‑vel (a továbbiakban: G. S Charter), amelynek értelmében charterösszeg megfizetése ellenében meghatározott számú ülőhelyet bocsátott az utóbbi társaság rendelkezésére. A G. S. Charter ezt követően az ülőhelyeket többek között a hollandiai székhelyű utazásszervezőnek, a Hellas Travel BV‑nek (a továbbiakban: Hellas) értékesítette tovább.
16.
A G. S. Charter és a Hellas megállapodást kötött, amelynek értelmében 2015. május 1‑je és szeptember 24‑e között minden pénteken egy oda‑vissza úti járatot indítanak Korfu (Görögország) és Eelde (Hollandia) között, az Aegean Airlines‑nak előleget fizetnek, és a következő pénteki visszaút árát hétfőnként egyenlítik ki.
17.
2015. március 19‑én, HQ, IP – törvényes képviselője: HQ – és JO (a továbbiakban: HQ és társai) helyet foglaltak a Hellasnál az Eelde–Korfu járatra, oda‑vissza útra. E járatok a 90/314 irányelv értelmében egy utazási csomag részét képezték, amelynek árát a Hellasnak fizették meg.
18.
HQ és társai az Aegean Airlines logójával ellátott elektronikus jegyet kaptak, amelyek e 2015. július 17‑i és 24‑i járatokra szóltak, valamint olyan dokumentumokat, amelyek a Hellast chartervállalkozásként tüntették fel.
19.
2015. július 13‑án a Hellas levelet küldött HQ‑nak és társainak, amelyben arról tájékoztatta őket, hogy az említett járatokat – hasonlóan valamennyi Korfuról és Korfura érkező járathoz – törölték a helyfoglalások számának stagnálása, valamint az ebben az időszakban fennálló „bizonytalan görögországi helyzetből” adódó lemondások miatt. Ezenkívül e levél kitért arra, hogy az Aegean Airlines‑zal folytatott intenzív tárgyalások során a Hellas utasai/ügyfelei számára nem találtak megoldást.
20.
Egy keltezés nélküli levélben a Hellas HQ és társai számára pontosította, hogy mivel már nem tudta fizetni az Aegean Airlines‑nak a megállapodás szerinti árat, e társaság úgy döntött, hogy 2015. július 17‑étől kezdődően a járatokat nem biztosítja.
21.
A Hellast 2016. augusztus 3‑án fizetésképtelenné nyilvánították. A repülőjegyek árát nem térítette vissza HQ‑nak és társainak.
22.
Ez utóbbiak a holland bírósághoz fordultak annak érdekében, hogy az Aegean Airlines‑t a 2015. július 17‑i járat törlése miatt kártalanítás megfizetésére, valamint repülőjegyeik árának visszatérítésére kötelezzék egyrészről a 261/2004 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének c) pontja, valamint 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja, másrészről 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján.
23.
Az Aegean Airlines vitatta ezeket a kérelmeket, és arra hivatkozott, hogy a 261/2004 rendelet – különös tekintettel 3. cikkének (6) bekezdésére – ilyen körülmények között nem alkalmazható.
24.
Mindazonáltal az eljáró bíróság 2017. november 14‑i közbenső határozatával elutasította ezt az alperesi érvelést, azon indoknál fogva, hogy az említett rendelkezés értelmében a 261/2004 rendeletet csak akkor nem lehet utazási csomaggal rendelkező utasokra alkalmazni, ha a járat törlésére a légi fuvarozó azon szándékától függetlenül kerül sor, hogy biztosítja‑e vagy sem az e szervezett utazás részét képező járatokat – a jelen ügyben viszont nem ez volt a helyzet. (
5
)
25.
Ennélfogva, az említett rendeletet alkalmazva, e bíróság HQ‑nak és társainak a szóban forgó járat törlése miatt igényelt átalányösszegű kártalanítást megítélte. (
6
) Ezzel szemben a repülőjegyek árának visszatérítésére irányuló kérelemről nem határozott.
26.
Ez utóbbival kapcsolatban az Aegean Airlines védekezésül előadja, hogy ha a 261/2004 rendelet alkalmazandó is a jelen ügyre, attól még utazási csomagról van szó, így e rendelet 8. cikkének (2) bekezdése értelmében nem kötelezhető a HQ és társai által az utazást szervező Hellasnak a repülőjegyeik ellenértékeként megfizetett összeg visszatérítésére.
27.
E körülmények között a rechtbank Noord‑Nederland (észak‑hollandiai bíróság, Hollandia) a Bírósághoz 2018. március 1‑jén érkezett, 2018. február 21‑i határozatával úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 261/2004 rendelet 8. cikkének (2) bekezdését, hogy az az utas, akinek (a nemzeti jogba átültetett) a szervezett utazási formákról szóló 90/[314] irányelv alapján joga van jegye árának utazásszervezője általi visszatérítéséhez, a légi fuvarozótól már nem követelhet visszatérítést?
2)
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: Mégis követelheti‑e az utas a légi fuvarozótól jegye árának visszatérítését, ha abból kell kiindulni, hogy az utas utazásszervezője felelősségre vonása esetén pénzügyileg nem lesz képes a jegy árát ténylegesen visszatéríteni, és az utazásszervező a visszatérítés biztosítását szolgáló megelőző intézkedéseket sem tett?”
28.
A Bírósághoz HQ és társai, az Aegean Airlines, cseh és a a német kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. A 2019. január 16‑án tartott tárgyaláson az alapeljárásban részt vevő feleket, a német kormányt és a Bizottságot hallgatták meg.
IV. Elemzés
A.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések tárgyáról
29.
Előzetes döntéshozatalra előterjesztett két kérdésével, amelyeket véleményem szerint a közöttük fennálló szoros összefüggésre tekintettel együttesen szükséges vizsgálni, (
7
) a kérdést előterjesztő bíróság lényegében az utasokat – többek között légi járat törlése esetén – megillető minimumjogokat rögzítő 261/2004 rendelet (
8
) és az utazási csomagot vásárló fogyasztókra alkalmazandó tagállami szabályozást közelítő 90/314 irányelv (
9
) között működő kapcsolatot kívánja tisztázni.
30.
E bíróság pontosabban elsőként kéri arra a Bíróságot, hogy első alkalommal értelmezze az említett rendelet 8. cikkének (2) bekezdését, amely azt írja elő, hogy a 8. cikk (1) bekezdésének a) pontjában foglalt szabályt – amely szerint az az utas, akinek járatát törölték, az üzemeltető légi fuvarozótól (
10
) repülőjegye árának visszatérítése (
11
) mellett szükség esetén az első indulópontjára légi járat biztosítását is követelheti – „azokra az utasokra is alkalmazni kell, akiknek légi járata egy utazási csomag részét képezi, kivéve a visszatérítés jogát, [ (
12
)] amennyiben a 90/314 irányelv szerint ilyen jog keletkezik” (kiemelés tőlem).
31.
A Bíróságot elsősorban tehát annak meghatározására kérik, hogy e rendelkezés azt jelenti‑e, hogy egy lemondott utazási csomag részét képező járatot foglaló utas, aki utazása szervezőjétől (
13
)a nemzeti jogba átültetett (
14
) 90/314 irányelv (
15
) alapján annak teljes visszatérítését követelheti, ebből következően a légi fuvarozótól nem kérheti repülőjegye árának visszatérítését a 261/2004 rendelet alapján.
32.
Ezen értelmezés elfogadása esetén a Bíróságnak azt is pontosítania kell az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdés megválaszolása érdekében, hogy mennyiben érvényesíthető ez a megoldás az alapügy körülményei között, vagyis abban a sajátos esetben, amikor az érintett szervező gyakorlatilag nincs abban a pénzügyi helyzetben, (
16
) hogy a jegyárat vissza tudja téríteni, (
17
) és e visszatérítés biztosítására semmilyen intézkedést nem tett.
33.
A jelen ügyben előterjesztett észrevételek alapján két ellentétes álláspont alakult ki ezzel kapcsolatban. A HQ és társai, valamint a Bizottság által képviselt első álláspont szerint egy lemondott utazási csomag részét képező járatot foglaló utas a 261/2004 rendelet alapján jogosult arra, hogy repülőjegye árának visszatérítését az üzemeltető légi fuvarozótól követelje, amennyiben hiába fordult utazásának szervezőjéhez a 90/314 irányelvet átültető nemzeti jogszabályok alapján, a visszatérítésre ténylegesen nem került sor.
34.
Ezzel szemben az Aegean Airlines, valamint a német és a cseh kormány által képviselt második álláspont szerint az ilyen utas nem rendelkezik az említett jogosultsággal, mivel utazásának szervezőjével szemben a 90/314 irányelv alapján áll fenn visszatérítési jogosultsága, még abban az esetben is, ha e jog gyakorlása a szervező pénzügyi helyzete miatt nem jár konkrét jogkövetkezményekkel. E második álláspontot osztom, az alább kifejtendő indokok alapján.
B.
A 261/2004 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének javasolt értelmezéséről
35.
A 261/2004 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének azon értelmezése, amelynek elfogadását javasolom, és amely az első kérdés igenlő, míg a második kérdés nemleges megválaszolásához vezet, véleményem szerint megfelel mindazon értékelési szempontoknak, amelyeket a Bíróság szokásosan alkalmaz, (
18
) és amelyek az alábbiakban kifejtésre kerülnek.
1. A szóban forgó rendelkezések szövegéről
36.
Véleményem szerint az említett (2) bekezdés szövegéből az következik, hogy a „90/314 irányelv szerint [keletkező] [visszatérítési jog]”puszta fennállása önmagában elegendő ahhoz, hogy egy légi járat törlése miatt meghiúsult szervezett utazás (
19
) résztvevője ne követelhesse repülőjegye árának visszatérítését az üzemeltető légi fuvarozótól e rendelet alapján.
37.
A francia nyelvi változaton túl a 261/2004 rendelet különféle nyelvi változatai alapján is (
20
) meglehetősen egyértelműnek tűnik ugyanis számomra, hogy a fent említett kifejezést úgy kell érteni, hogy elegendő, ha az érintett fél a tagállamok nemzeti jogrendjébe átültetett 90/314 irányelv alapján a szóban forgó jog jogosultja, és nincs meghatározó jelentősége annak, hogy e jog gyakorlása a kért visszatérítés tényleges megszerzéséhez vezetett‑e, vagy sem. (
21
) Úgy vélem, hogy amennyiben az uniós jogalkotó más jelentéssel kívánta volna felruházni e (2) bekezdést, kétségtelenül egyértelműbben fogalmazott volna, pontosítva, hogy a 261/2004 rendelet akkor fejti ki joghatásait, ha a 90/314 irányelv rendelkezései alapján fennálló visszatérítési jog a gyakorlatban nem érvényesíthető. Márpedig távolról sincs szó annak megköveteléséről, hogy az említett visszatérítést ne lehessen érvényesíteni ezen irányelv alapján, épp ellenkezőleg, mindössze az irányelv szerint – amennyiben valamennyi ott írt feltétel teljesül – esetlegesen keletkező visszatérítési jog fennállásáról tesz említést.
38.
Ráadásul a 261/2004 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének, és egyébiránt további rendelkezéseinek szövege (
22
) sem árulkodik arról, hogy alkotói az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben felvázolt körülmények esetét külön kívánták volna kezelni, (
23
) oly módon, hogy a jegyár visszatérítését a légi fuvarozótól is követelhetővé teszik, amennyiben a szervezett utazás szervezője pénzügyi helyzete folytán nem tudja a 90/314 irányelv alapján fennálló visszatérítési kötelezettségét teljesíteni, és annak biztosítására sem tett intézkedéseket. (
24
) Márpedig a Bíróság túlzottan kiterjesztő, akár contra legemnek minősülő értelmezés alkalmazása nélkül nem fűzhet olyan jogi követelményeket az uniós jog valamely rendelkezéséhez, amelyeket az nemcsak, hogy nem ír elő, de uniós jogalkotói szándék szintjén sem jelenít meg. (
25
)
39.
Amint arra az Aegean Airlines és a német kormány szóbeli előadásában hivatkozott, bár volt arra példa, hogy a Bíróság a 261/2004 rendelet más rendelkezéseinek a szó szerintinél szélesebb körű értelmezését fogadta el, (
26
) a HQ és társai, valamint a Bizottság által a jelen ügyben javasolt kiterjesztő értelmezés ugyanakkor ellentétes lenne e rendelet 8. cikke (2) bekezdésének szövegével, amely véleményem szerint világosan fogalmaz. Ezenfelül az ilyen értelmezés nem járna azzal a – potenciálisan pozitív – hatással sem, hogy lehetővé tenné a 90/314 irányelvvel összefüggésben értelmezett említett rendelet egy esetleges hiányosságának áthidalását, a következő megfontolásokra tekintettel.
2. A szóban forgó rendelkezések keletkezéséről
40.
Azt az értelmezést, amelynek elfogadását a Bíróságnak javasolom, véleményem szerint a 261/2004 rendelet keletkezésének folyamatából eredő következtetések is alátámasztják.
41.
Mindenekelőtt emlékeztetek arra, hogy e rendelet a kizárólag a beszállás visszautasítására vonatkozó 295/91/EGK rendelet (
27
) helyébe lépett, amely már tartalmazott a – nem sokkal előtte elfogadott – 90/314 irányelvvel fennálló kapcsolódási pontokra vonatkozó rendelkezéseket, amelyek értelmében ezen irányelv alapján a beszállás visszautasítása esetén a szervezett utazás szervezője köteles ügyfeleinek kártalanítására a közöttük fennálló szerződés nemteljesítése miatt, viszont neki a légi fuvarozó tartozik az esetleges kártalanítást megfizetni. (
28
)
42.
Ezt követően kiemelem, hogy a 261/2004 rendelet
előkészítő munkálatainak alakulása álláspontom szerint egyértelműen megvilágítja a jogalkotói szándékot e rendelet 8. cikke (2) bekezdésének tartalmát illetően.
43.
Ugyanis, amint arra az Aegean Airlines rámutat, a Bizottság által előterjesztett első rendeletjavaslat annak egységes alkalmazását irányozta elő azokra az utasokra is, akiknek repülőjegye utazási csomag részét képezi. (
29
)Az Európai Parlament ellenezte a jövőbeni rendelet hatályának ezen utasokra való kiterjesztését annál az oknál fogva, hogy ők a 90/314 rendelet alapján – amely megállapítja az utazásszervezők felelősségét a légi fuvarozást (
30
) is magában foglaló utazási csomag megfelelő teljesítéséért (
31
) – már megfelelő védelemben részesülnek. Módosított javaslatában a Bizottság ugyanakkor fenntartotta eredeti álláspontját arra hivatkozva, hogy az ezen irányelvben biztosított védelem nem tekinthető egyenértékűnek, amennyiben nem biztosít „automatikusnak” minősített jogokat az utasok számára. (
32
) Az Európai Unió Tanácsa a Bizottság és a Parlament által javasolthoz képest egy köztes megoldás mellett döntött, (
33
) és a két fél hajlandónak bizonyult e kompromisszumot elfogadni, mivel úgy vélték, hogy az megfelelően biztosítja az általuk benyújtott javaslatokkal elérni kívánt célokat. (
34
)
44.
Mindebből véleményem szerint az tűnik ki, hogy a 261/2004 rendelet végleges változatának alkotói az utazási csomag keretében utazókat nem kívánták teljesen kizárni a rendelet hatálya alól, mindamellett, hogy velük szemben a 90/314 irányelv által korábban bevezetett megfelelő védelmi rendszer joghatásait változatlanul fenntartották. Ezzel kapcsolatban osztom az Aegean Airlines azon véleményét, hogy a Bizottság módosított javaslatában tett ellenvetések (
35
) nem voltak megalapozottak. Ez az irányelv ugyanis a 261/2004 rendelethez hasonlóan olyan jogokat létesít, amelyek alkalmazása – az adós ellenszegülésének esetét kivéve – nem igényli azt, hogy bírósági úton kényszerítsék ki betartásukat.
45.
Különösen a légi járat törlése folytán lemondott utazási csomagot, és az ebből esetlegesen fakadó jegyár‑visszatérítésre vonatkozó jogot illetően, a végleges szöveg véleményem szerint a Parlament által javasolt iránynak felel meg, mivel a jogalkotó úgy értékelte, hogy az ilyen utazási csomagot vásárló utasok érdekeit megfelelően védi a 90/314 irányelv, feltételezve, hogy az ott előírt védelmi mechanizmusok jól működnek a tagállamokban. (
36
) Véleményem szerint az következik tehát az említett rendelet 8. cikkének 2) bekezdéséből, hogy e cikk (1) bekezdésének a) pontja alkalmazandó az ilyen utasokra, amennyiben lehetőséget nyújt számukra, hogy egyrészt szükség esetén az első indulási pontra légi járatot biztosítsanak nekik, illetve másrészt repülőjegyük árát visszatérítsék, de csak abban az esetben, ha a visszatérítéshez való joguk nem áll fenn már amúgy is a 90/314 irányelv alapján, tehát csak olyan helyzetekben, amikor az e jogosultsághoz szükséges irányelvben foglalt feltételek nem teljesülnek.
46.
Egyébiránt úgy vélem, hogy az itt vázolt megközelítés nem ellentétes az egyenlő bánásmód elvével, (
37
) amelyre a Bíróság kétségkívül hivatkozott a 261/2004 rendelet egyéb rendelkezéseinek értelmezésével kapcsolatos határozataiban, (
38
) figyelemmel az uniós jogalkotó azon legitim döntéseire, amelyeket az e rendelet és a 90/314 irányelv közötti kapcsolatot illetően meghozott. E jogalkotó úgy határozott, hogy az utazási csomaggal rendelkező személyek főszabály szerint az említett rendelet hatálya alatt állnak, ugyanakkor különös szabályok is vonatkoznak rájuk. (
39
) Mindemellett, az egyenlő bánásmód elve alkalmazásának feltételei véleményem szerint a jelen esetben nem állnak fenn, mivel az utazási csomag részeként egy légi járatra jegyet váltó utasok helyzete objektíve nem hasonlítható össze azon utasokéval, akik nem egy jellegénél fogva több szolgáltatást magában foglaló csomag részeként vásároltak jegyet ugyanezen légi járatra.
47.
Végezetül megjegyzem, hogy az említett előkészítő munkálatok során egyáltalán nem merült fel az, hogy a vizsgált rendeletben azon – az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben szereplő – esetekre vonatkozóan, amikor az utazásszervező pénzügyi helyzetéből adódóan nem képes az ügyfelének járó visszatérítést teljesíteni, és ennek biztosítására semmilyen intézkedést nem tett, fenntartással éljenek.
3. A szóban forgó rendelkezések összefüggéseiről
48.
A 261/2004 rendelet 8. cikkének (2) bekezdése sajátos kontextusba illeszkedik, mind a rendeleten belül, mind az azt körülvevő jogszabályokhoz viszonyítva, ami az általam javasolt értelmezés mellett szól.
49.
Először is, a Bizottság arra hivatkozik, hogy a 8. cikk (2) bekezdése eltérést enged azon főszabály alól, amely szerint a légi fuvarozó kötelessége, hogy az utasokat kártalanítsa és részükre segítséget nyújtson a 261/2004 rendeletben rögzített feltételek mellett, így azt megszorítóan kell értelmezni, amint azt a Bíróság e rendelet más rendelkezéseivel kapcsolatban korábban kimondta. (
40
)
50.
Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy maga az uniós jogalkotó alakította e rendelkezést úgy, hogy alkalmazási köre már ilyen szorosan körülhatárolt legyen, hiszen a benne szereplő kivétel az ugyanezen cikk (1) bekezdése a) pontjának első francia bekezdésében foglalt visszatérítési jogra korlátozódik. (
41
) Ezenfelül, az említett 8. cikk (2) bekezdése igen sajátos tárgyra vonatkozik, amely megítélésem szerint megkülönbözteti a 261/2004 rendeletnek a Bíróság által korábban értelmezett más rendelkezéseitől, mivel a rendelet és a 90/314 irányelv közötti megfelelő kapcsolat biztosítására irányul, és konkrétabban azt rendezi, hogy a visszatérítés költsége mely esetekben terhelje a légi fuvarozót, illetve az utazásszervezőt. Végezetül, valamely rendelkezés megszorító értelmezése nem jelentheti abban nem szereplő feltételek alkalmazását.
51.
Ennélfogva, álláspontom szerint a 8. cikk (2) bekezdésének eltérést engedő jellegéből nem vonható le közvetlenül az a következtetés, hogy a légi fuvarozónak kell kártalanítani az utazási csomaggal rendelkező utast abban az esetben, ha az utazás szervezője ezt nem tette meg a 90/314 irányelv alapján. Éppen ellenkezőleg, ha a jogalkotó az irányelv alapján az utazásszervezőt terhelő kötelezettségek mellett ilyen biztosítéknyújtási kötelezettséget kívánt volna a légi fuvarozóra róni, arról minden bizonnyal kifejezetten rendelkezett volna az említett rendeletben.
52.
Ezt az álláspontot véleményem szerint a 261/2004 rendelet másik olyan rendelkezésének tartalma is megerősíti, amely e rendelet és a 90/314 irányelv együttes alkalmazására vonatkozik, azaz az említett rendelet 3. cikkének (6) bekezdése. (
42
) E bekezdés ugyanis kimondja egyrészről azt, hogy a 261/2004 rendelet nem befolyásolja az utazási csomagot vásárló utasoknak az említett irányelv alapján fennálló jogait, másrészről pedig azt, hogy nem alkalmazható olyan esetekben, amikor a szóban forgó utazást a kérdéses légi járat törlésén kívüli egyéb okból törlik. (
43
) Úgy tűnik számomra, hogy az uniós jogalkotó valamelyest a 90/314 irányelv elsőbbségét kívánta biztosítani, még ha a 261/2004 rendeletet az így meghatározott keretek között párhuzamosan alkalmazni is kell az ilyen utasok tekintetében.
53.
Másodszor, a 261/2004 rendelet 8. cikkének (2) bekezdését, a fent említett sajátos tárgyára tekintettel, véleményem szerint összefüggéseiben, nem csupán e rendelet további rendelkezéseinek vizsgálatára szorítkozva, hanem az e rendelkezésben szereplő másik jogi eszköz tartalmára is figyelemmel szükséges értelmezni, másként fogalmazva: a 90/314 irányelv tartalmát kellőképpen figyelembe kell venni.
54.
Márpedig ezen irányelv 4. cikke (6) bekezdésének b) pontjában olyan önálló rendszert vezet be, amelynek keretében, ha a szervezett utazás szervezője az indulás megállapodás szerinti időpontja előtt bármilyen okból lemondja az utat, a szóban forgó utazást megvásárló fogyasztó jogosult a „lehető legrövidebb időn belül, visszakapni azt a teljes összeget, amelyet [az e szolgáltatóval megkötött] szerződés értelmében kifizetett”. (
44
) E visszatérítés összege többek között a repülőjegyek árát is magában foglalja.
55.
Másfelől és legfőképpen, a 90/314 irányelv 7. cikke már tartalmaz különleges követelményeket annak biztosítása érdekében, hogy az ezen irányelvben előírt visszatérítési kötelezettség abban az esetben is teljesüljön, ha az utazásszervező fizetésképtelenné válik vagy csődbe megy. (
45
) Amennyiben a szervező nem tenne eleget az említett 7. cikkben foglalt kötelezettségeinek, semmi nem indokolja, hogy az előírt biztosíték nyújtásának terhét a légi fuvarozóra hárítsák át, ez utóbbit kötelezve a szóban forgó szolgáltató ügyfelei repülőjegyeinek visszatérítésére. Hangsúlyozom, hogy amennyiben az ily módon előírt biztosítéki rendszert a tagállamokban megfelelően kialakítják, az az utasok védelmét különösen magas szinten biztosítja. (
46
) E rendelkezések – noha nem kapcsolódnak szankciók hozzájuk – kötelező jellegűek, és véleményem szerint az illetékes nemzeti hatóságok felügyelete mellett az utazásszervezők kötelesek azokat betartani. (
47
) Amennyiben az nyerne megállapítást, hogy valamely tagállam hatóságai nem tettek meg minden szükséges intézkedést, amelyet ezen irányelv a visszatérítési jog hatékony gyakorlása érdekében előír, (
48
) nem zárható ki, hogy e tagállam felelőssége megállapítható. (
49
)
56.
Ily módon, a 90/314 irányelv fényében úgy tűnik számomra, hogy az utazásszervező esetleges fizetésképtelenségének, illetve csődjének kérdése nem a 261/2004 rendelet, hanem az irányelv kizárólagos hatálya alá tartozik, amit egyébiránt az utazási csomagokra vonatkozó új irányelv kifejezetten alátámaszt. (
50
) Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésben hivatkozott körülmények tehát nem indokolhatják, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által felhozott különleges esetben a légi fuvarozó köteles legyen visszatéríteni a repülőjegye árát annak az utazási csomagra befizető utasnak, aki e visszatérítési jogát nem tudta az utazás szervezőjével szemben érvényesíteni.
4. A szóban forgó rendelkezések céljáról
57.
A HQ és társai, valamint a Bizottság által e tárgyban előterjesztett kifogások ellenére úgy vélem, hogy az itt javasolt értelmezés nem áll ellentétben az irányadó rendelkezésekben kitűzött célokkal, sem a 261/2004 rendelet általános célkitűzéseivel, sem a 8. cikkének (2) bekezdésében foglalt különös célkitűzésekkel.
58.
Kétségtelen, hogy e rendelet általános célja – amint azt preambuluma (
51
) is rögzíti –, az, hogy a hatálya alá tartozó utasok számára magas szintű védelmet nyújtson, az olyan súlyos kellemetlenségek orvoslására törekedve, mint amelyek ezen utasokat például egy járat törléséből eredően érhetik. A Bíróság már több ízben támaszkodott e célkitűzésre, különösen az említett utasok elismert jogainak szélesebb körű értelmezésének igazolása érdekében. (
52
)
59.
Mindazonáltal, amint azt a Bíróság korábban kimondta, a 261/2004 rendelet egy másik, azonos mértékben figyelembe veendő célt is szolgál, mégpedig azt, hogy a védelmezett utasok és a légi fuvarozók érdekei egyensúlyban legyenek. (
53
) Márpedig, noha az uniós jogalkotó úgy döntött, hogy az üzemeltető légi fuvarozó központi szerepet töltsön be az arra jogosult utasok kártalanítása és a részükre történő segítségnyújtás terén, különösen, ha járat törlésére kerül sor, (
54
) ez nem jelenti azt, hogy minden esetben egyedül a légi fuvarozónak kell viselnie ennek pénzügyi terhét.
60.
Különösen az utazási csomagok részét képező légi járatok törlésével kapcsolatban vélem úgy, hogy az ebből eredő felelősséget, valamint az ehhez kapcsolódó költségeket fennálló kötelezettségeik arányában meg kell osztani az utazásszervező és a légi fuvarozó között, amely kötelezettségek nemcsak az alkalmazandó rendelkezésekből, a 90/314 irányelvből, illetve a 261/2004 rendeletből, hanem egyrészt az utazásszervező és ügyfele, valamint másrészt az utazásszervező és a légi fuvarozó között létrejött szerződésekből is erednek. (
55
)
61.
Mindenesetre, véleményem szerint semmilyen jogi alapja vagy objektív indoka nincs annak, hogy az utazásszervező fizetésképtelenségének kockázatát a gyakorlatban a légi fuvarozó viselje azáltal, hogy ilyen helyzetben az utazási csomagot vásárló utassal szembeni visszatérítési kötelezettség teljesítésére őt kötelezik, annál is inkább, mivel – amint azt korábban hangsúlyoztam – a 90/314 irányelv tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek, amennyiben tiszteletben tartják őket, kifejezetten az ilyen típusú problémák orvoslását szolgálják. (
56
)
62.
Ezenfelül a 261/2004 rendelet említett utasok védelmére irányuló célkitűzésének általánosságban való figyelembevétele nem indíthatja a Bíróságot a rendelet 8. cikke (2) bekezdése olyan értelmezésének elfogadására, amely nem áll összhangban e rendelkezés szövegével és kifejezett céljával.
63.
Ez utóbbi tekintetében úgy vélem, hogy az említett 8. cikk (2) bekezdésének különös célja az, hogy megfelelő kapcsolatot működtessen a 261/2004 rendelet és a 90/314 irányelv között, oly módon, hogy e két védelmi funkciót betöltő jogi eszköz alkalmazási körének fenntartása mellett megakadályozza azt, hogy az érintett fogyasztók olyan előjogokat élvezzenek, amelyek a jogszabályok esetleges halmozódása folytán túlzó jelleget ölthetnek.
64.
A sérelmet szenvedett utasok védelmének a rendeletben és az irányelvben biztosított jogok halmozott alkalmazása folytán megvalósuló túlbiztosításának elkerülése iránti törekvés a Bizottság egy közleményéből is kitűnik, amely említést tesz többek között arról, hogy az említett rendeletet megfelelő módon összhangba kell hozni az utazási csomagokra vonatkozó új irányelvvel, (
57
) megjegyezve, hogy ez utóbbi az utasnak nyújtandó kártérítés esetén kifejezetten kizárja „a túlzott mértékű kártérítés” lehetőségét. (
58
)
65.
Hasonló elgondolás mentén úgy vélem, hogy az utasok szervezett utazásuk lemondása esetén – azáltal, hogy választhatnak, igényüket a 90/314 irányelvre és/vagy a 261/2004 rendeletre alapítják – semmiképpen nem részesülhetnek repülőjegyük árának kétszeres visszatérítésében. Ennélfogva, ha az érintett fél esetében teljesülnek azok a feltételek, amelyek alapján ezen irányelv értelmében visszatérítésre jogosult, véleményem szerint igényét nem terjesztheti ismételten elő a hivatkozott rendelet alapján, még akkor sem, ha e jog gyakorlása nem jár – ahogyan a jelen esetben sem – konkrét joghatással az egyetlen kötelezett, az utazásszervező fizetésképtelensége miatt, tekintettel arra, hogy az ilyen gazdasági kockázatot nem lehet kizárni, (
59
) és emlékeztetve arra, hogy a hivatkozott irányelv 7. cikkének már célja annak elkerülése, hogy az említett esetekben a fogyasztók ne kapjanak visszatérítést.
66.
Végezetül, a teljesség kedvéért megjegyzem, hogy az itt javasolt értelmezés olyan gyakorlati megfontolásokkal is összhangban áll, amelyeket nem lehet teljesen figyelmen kívül hagyni. Amint arra az Aegean Airlines és a német kormány hivatkozik, ha a Bíróság azt állapítaná meg, hogy az üzemeltető légi fuvarozónak kell annak a repülőjegynek az árát visszatérítenie, amelyet az utas valamely utazási csomag részeként egy harmadik féltől vásárolt, általában igen nehéz vagy akár lehetetlen lenne megállapítani, hogy mekkora összeget kell visszafizetnie. Ugyanis, tekintettel arra, hogy a repülőjegy ellenértéke olyan díj részét képezi, amely jellegénél fogva több szolgáltatás árát is felöleli, és amelynek összetevőit főszabály szerint egyedül az utazásszervező ismeri, sem a fuvarozó, (
60
) sem maga a vásárló nem tudja, hogy e díj mekkora hányada felel meg a szóban forgó repülőjárat ellenértékének. Másként fogalmazva, számomra nem tűnik reálisnak, hogy a fuvarozó (
61
) mindig számszerűsíteni tudja az utasnak ilyen körülmények fennállása esetén járó visszatérítés pontos összegét.
67.
Ezen tényezők összességére tekintettel a 261/2004 rendelet 8. cikkének (2) bekezdését véleményem szerint úgy kell értelmezni, hogy az az utas, aki a nemzeti jogba átültetett 90/314 irányelv értelmében szervezett utazásának lemondása esetén jogosult annak szervezőjéhez fordulni, hogy a közöttük fennálló szerződés alapján a szervező részére megfizetett teljes összeget visszakövetelje, nem jogosult arra, hogy e rendelet alapján repülőjegye árának visszatérítését az üzemeltető légi fuvarozótól követelje, ideértve azt az esetet is, amikor az említett szervező pénzügyi helyzetéből adódóan a repülőjegy árát nem tudja visszatéríteni, és e visszatérítés biztosítására nem tette meg a megkívánt intézkedéseket.
V. Végkövetkeztetés
68.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen válaszoljon a rechtbank Noord‑Nederland (észak‑hollandiai bíróság, Hollandia) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre:
A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése [helyesen: jelentős késése] esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. február 11‑i 261/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 8. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az az utas, aki a nemzeti jogba átültetett, a szervezett utazási formákról szóló, 1990. június 13‑i 90/314/EGK tanácsi irányelv értelmében szervezett utazásának lemondása esetén jogosult annak szervezőjéhez fordulni, hogy a közöttük fennálló szerződés alapján a szervező részére megfizetett teljes összeget visszakövetelje, nem jogosult arra, hogy e rendelet alapján repülőjegye árának visszatérítését az üzemeltető légi fuvarozótól követelje, ideértve azt az esetet is, amikor az említett szervező pénzügyi helyzetéből adódóan a repülőjegy árát nem tudja visszatéríteni, és e visszatérítés biztosítására nem tette meg a megkívánt intézkedéseket.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése [helyesen: jelentős késése] esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról és a 295/91/EGK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. február 11‑i európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 46., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 8. kötet, 10. o.).
(
3
)	A szervezett utazási formákról szóló, 1990. június 13‑i 90/314/EGK tanácsi irányelv (HL 1990. L 158., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 10. kötet, 132. o.).
(
4
)	Az utazási csomagokról és az utazási szolgáltatásegyüttesekről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2011/83/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv módosításáról, továbbá a 90/314/EGK tanácsi irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. november 25‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2015. L 326., 1. o.).
(
5
)	E tekintetben e bíróság egyrészről megállapította, hogy a járatok törlését az Aegean Airlines kezdeményezte, amely nyilvánvalóan csak akkor lett volna kész üzemeltetni a járatokat, ha a Hellas előtte megfizette volna részére a járatokat illetően kialkudott rögzített árakat, másrészről pedig azt, hogy az Aegean döntésén kívül nem került sor egyéb olyan indok bemutatására, illetve bizonyítására, amelyek a Hellast a szervezett utazások lemondására késztették volna. Hangsúlyozom, hogy mivel ténybeli értékelésről van szó, a kérdést előterjesztő bíróság által elfogadott feltevésből indulok ki, amely szerint az alapeljárásra alkalmazandó a 261/2004 rendelet.
(
6
)	Pontosítom, hogy az említett 5. cikk (1) bekezdése c) pontjának, valamint a 7. cikk (1) bekezdése b) pontjának együttes alkalmazása alapján az érintett utasoknak, hacsak nem kaptak a c) pontban előírt feltételek melletti tájékoztatást, az üzemeltető légi fuvarozótól átalánykártalanítást kell kapniuk, amelynek összege 400 euró minden Közösségen belüli, 1500 kilométernél hosszabb légi járatra.
(
7
)	A cseh kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeikben, valamint az Aegean Airlines szóbeli előadása során egyaránt a kérdések együttes megválaszolását javasolták.
(
8
)	Hangsúlyozom, hogy az említett kérdések kizárólag a repülőjegyek árának visszatérítésére vonatkoznak, tekintettel arra, hogy az alapeljárásban már korábban helyt adtak a 261/2004 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének c) pontjára, valamint 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapított átalánykártalanítási kérelmeknek, e rendelkezésekkel kapcsolatban az eljáró bíróság megállapította, hogy a jelen ügyben alkalmazandók (lásd a jelen indítvány 22–25. pontját).
(
9
)	Mindkét jogi eszköz esetében elsősorban az 1. cikk határozza meg azok tárgyát.
(
10
)	Az „üzemeltető légi fuvarozó” fogalma az ezen rendelet 2. cikkének b) pontjában foglalt meghatározás szerint. Lásd még: 2018. július 4‑iWirth és társai ítélet (C‑532/17, EU:C:2018:527, 17. és azt követő pontok).
(
11
)	A hivatkozott a) pontban és ugyanezen rendelet 7. cikkének (3) bekezdésében írt feltételek fennállása esetén teljesítendő visszatérítés.
(
12
)	Ez utóbbi kifejezésekre tekintettel véleményem szerint egyértelmű, hogy szemben a jegyár „visszatérítés[éhez] [való joggal]” (a jelen ügyben kizárólag ez vitatott), az „első indulási pontra” biztosított légi járathoz való jogot, amelyet másodlagosan a 8. cikk (1) bekezdésének a) pontja második francia bekezdésében biztosít, nem érinti az ugyanezen cikk (2) bekezdésének végén említett kivétel. Ugyanez érvényes a „végső célállomás [felé történő] átfoglalás[hoz]” kapcsolódó jogokra, amelyeket vagylagos jelleggel az említett (1) bekezdés b) és c) pontja sorol fel.
(
13
)	Az „utazási csomag” és a „szervező” fogalmának a 90/314 irányelv 2. cikke 1. és 2. pontjában foglaltak szerinti meghatározása, amelyre a 261/2004 rendelet 2. cikkének d) és e) pontja visszautal.
(
14
)	A 90/314 irányelvet a Burgerlijk Wetboek (polgári törvénykönyv) 7. könyvének az „Utazási szerződés” elnevezésű 7A címe ültette át a holland jogba. E törvénykönyv 7:504. cikkének (3) bekezdése biztosítja az utas számára azt a jogot, hogy amennyiben utazási szerződését az utazásszervező felmondja, kérhesse tőle többek között repülőjegye árának visszatérítését.
(
15
)	Ezen irányelv 4. cikke (6) bekezdésének b) pontja értelmében.
(
16
)	Pontosabban, a jelen ügyben, e szervező csődje miatt.
(
17
)	Annak ellenére, hogy a kérdést előterjesztő bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésében megfogalmazott feltevésből kiindulva az említett szervező „felelőssége megállapítást nyer”.
(
18
)	Az állandó ítélkezési gyakorlatból következően valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit, illetve létrejöttének körülményeit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (lásd többek között: 2018. november 15‑iVerbraucherzentrale Baden‑Württemberg ítélet, C‑330/17, EU:C:2018:916, 23. pont; 2019. január 17‑iBrisch ítélet, C‑102/18, EU:C:2019:34, 22. pont).
(
19
)	Szem előtt tartva, hogy – amint azt a 261/2004 rendelet (16) preambulumbekezdése és 3. cikkének (6) bekezdése is említi – e rendelet semmilyen tekintetben nem alkalmazható olyan esetben, ha a szóban forgó szervezett utazást „a légi járat törlésén kívüli egyéb okokból” mondják le.
(
20
)	Különösen a spanyol („cuando ese derecho se derive de la Directiva 90/314”), a dán („medmindre retten til refusion følger af direktiv 90/314”), a német („sofern dieser [Anspruch auf Erstattung] sich aus der Richtlinie 90/314 ergibt”), az angol („where such right arises under Directive 90/314”), az olasz („ad esclusione del diritto al rimborso qualora tale diritto sussista a norma della direttiva 90/314”), a holland („indien dit recht bestaat krachtens Richtlijn 90/314”), a portugál („salvo quanto ao direito a reembolso quando este se constitua ao abrigo da Directiva 90/314”) és a svéd („om denna rättighet regleras i direktiv 90/314”) nyelvi változatokban.
(
21
)	Az Aegean Airlines és a német kormány ezenkívül úgy vélik, hogy az említett rendelet 8. cikke (2) bekezdésének szövege kevés teret enged ettől eltérő értelmezésnek. A Bizottság szerint: „a (2) bekezdés szövegének szó szerinti értelmezése alapján azt mondhatnánk, hogy a 90/314 irányelv alapján fennálló jegyár‑visszatérítéshez való jog puszta létezése elegendő a 261/2004 rendelet alapján fennálló jegyár‑visszatérítéshez való jog megszüntetéséhez”, teleologikus megközelítés útján mindazonáltal ellentétes következtetésre jutnánk.
(
22
)	Tudva, hogy az említett rendelet egyik rendelkezése sem tesz említést az utas szerződéses partnereinek, azaz a légi fuvarozó és az utazásszervező esetleges fizetésképtelenségéről. A 8. cikk (2) bekezdésének szövegkörnyezetével kapcsolatban lásd a jelen indítvány 48. és azt követő pontjait.
(
23
)	Megjegyzem, hogy HQ és társai, valamint a Bizottság rendre előadják – véleményem szerint tévesen –, hogy az utas nem távozhat „üres kézzel” úgy, hogy a jelen ügyben (kétségtelenül) neki semmi nem róható fel, és hogy „olyan kivételes körülmények között, mint amelyek a jelen ügyet is jellemzik, nem merülhet fel, hogy az utas végül semmit sem kap”.
(
24
)	Megállapítom, hogy a 90/314 irányelv alkotói ezzel szemben kifejezetten utalnak a szervező fizetésképtelenségének eseteire (ezzel kapcsolatban lásd a jelen indítvány 55. pontját).
(
25
)	Ezzel kapcsolatban lásd a jelen indítvány 47. pontját.
(
26
)	Többek között a 2009. november 19‑iSturgeon és társai ítéletben (C‑402/07 és C‑432/07, EU:C:2009:716, 40–69. pont), amelynek tartalmát néhányan vitatták. Ezen ítéletről és az azt követő ítélkezési gyakorlatról lásd többek között: Cachard, O., Le transport international aérien des passagers, Hágai Nemzetközi Jogakadémia, Adi‑Poche, Hága, 2015, 283. és azt követő pontok, valamint Malenovský, J., „Regulation 261: Three Major Issues in the Case Law of the Court of Justice of the EU”, Air Passenger Rights – Ten Years On, szerk. Bobek, M. és Prassl, J., Hart Publishing, Oxford, 2016, 27. és azt követő oldalak.
(
27
)	A menetrendszerű légi közlekedésben visszautasított beszállás kártalanítási rendszere közös szabályainak a megállapításáról szóló, 1991. február 4‑i tanácsi rendelet (HL 1991. L 36., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 306. o.).
(
28
)	A 295/91 irányelv 5. cikkének (1) bekezdésében kimondta, hogy: „[a]mennyiben egy szervezett társasutazás keretében értékesített járat esetében történik meg a beszállás elutasítása, a légi szállító köteles kártalanítani az utassal szerződött utazásszervezőt, aki az említett társasutazásról szóló szerződés megfelelő teljesítésért a [90/314/EGK irányelv] alapján”, (2) bekezdésében pedig így rendelkezett: „[a]z utazásszervező, a[z] [ezen] irányelv szerinti jogok és kötelezettségek sérelme nélkül, köteles az (1) bekezdés alapján kapott összeget az utasnak továbbítani”.
(
29
)	Lásd a 2001. december 21‑i COM(2001) 784 végleges javaslatban, az indokolás 19. pontjának (10) és (11) preambulumbekezdését (amely szerint: „[t]ekintettel arra, hogy az utazásszervezők rendszerint felelősek az [utazási csomagokkal] kapcsolatos kereskedelmi döntésekért, így olyan légi járat törlése esetén, amely ilyen utazási csomag részét képezi, az utasok […] kártalanításának költségeit neki kell viselnie”), valamint 3. cikkének (1) bekezdését.
(
30
)	Lásd különösen a fent említett javaslatról (A5–0298/2002) szóló, 2002. szeptember 12‑i jelentésben szereplő 2., 3. és 15. módosításokat, valamint indokolásukat, amelyeket a Parlament 2002. október 24‑én fogadott el (első olvasatban kialakított álláspont, HL 2003. C 300., 557. o.).
(
31
)	Pontosítom, hogy a 90/314 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének értelmében a szervezők ugyanakkor keresetet indíthatnak a szerződés teljesítéséért felelős egyéb szolgáltatókkal szemben. Lásd még: a 2015/2302 irányelv (36) preambulumbekezdés vége, valamint 22. cikk.
(
32
)	2002. december 4‑i COM(2002) 717 végleges javaslat, indokolás, 2. pont, amely szerint: „a javasolt rendelet pontosan meghatározott, »automatikus« jogokat biztosít az utasok számára, amelyeket haladéktalanul érvényesíthetnek, anélkül hogy bíróság előtt kellene azokra hivatkozniuk. Semmi nem indokolja azt, hogy a hasonló problémákkal szembesülő utasok eltérő védelemben részesüljenek.”
(
33
)	Lásd a 2003. március 18‑án elfogadott közös álláspontot és indokolást (HL 2003. C 125 E, 63. o.).
(
34
)	Lásd a Bizottság 2003. március 25‑i közleményét, SEC(2003) 361 végleges, 3., 6. és 7. o., valamint a Parlament 2003. július 3‑i, második olvasatban kialakított álláspontját (HL 2004. C 74 E, 807. o.), amely nem tartalmazza az utazási csomag keretében utazók kizárását, bár saját jelentéstevője ismételten erre tett javaslatot 2003. június 13‑án (A5–0221/2003 jelentés, 1. és 9. módosítás).
(
35
)	Lásd a jelen indítvány 32. lábjegyzetét.
(
36
)	Az ezen irányelv által bevezetett utazási csomagra vonatkozó visszatérítési joggal, valamint az azzal összefüggő biztosítéki rendszerrel kapcsolatban lásd a jelen indítvány 54. és azt követő pontjait.
(
37
)	Ezen elvre a Bizottság implicit módon hivatkozott a fent említett módosított javaslatában (32. lábjegyzet), HQ és társai pedig úgy a kérdést előterjesztő bíróság, mint a Bíróság előtt kifejezetten hivatkoztak ezen elvre, amelynek értelmében a hasonló helyzeteket nem lehet eltérően kezelni, és az eltérő helyzeteket nem lehet ugyanúgy kezelni, hacsak az ilyen bánásmód objektíven nem igazolható.
(
38
)	Lásd: 2009. november 19‑iSturgeon és társai ítélet (C‑402/07 és C‑432/07, EU:C:2009:716, 58. és azt követő pontok); 2012. október 23‑iNelson és társai ítélet (C‑581/10 és C‑629/10, EU:C:2012:657, 33. és azt követő pontok); 2017. szeptember 7‑iBossen és társai ítélet, C‑559/16, EU:C:2017:644, 19. és azt követő pontok); 2016. október 5‑iWunderlich végzés (C‑32/16, EU:C:2016:753, 21. és azt követő pontok).
(
39
)	Ezzel kapcsolatban lásd a jelen indítvány 52. pontját.
(
40
)	Lásd a Bizottság által hivatkozott 2008. december 22‑iWallentin‑Hermann ítéletet (C‑549/07, EU:C:2008:771, 20. pont), valamint a 2014. november 14‑iSiewert végzést (C‑394/14, EU:C:2014:2377, 17. pont) és a 2015. szeptember 17‑ivan der Lans ítéletet (C‑257/14, EU:C:2015:618, 35. és 45. pont), amelyek mind a 261/2004 rendelet 5. cikke (3) bekezdésének értelmezésére vonatkoznak.
(
41
)	Lásd még a jelen indítvány 12. lábjegyzetét.
(
42
)	Megjegyzem, hogy HQ és társai egyébiránt a 261/2004 rendelet 13. cikkére hivatkoznak, amely előírja, hogy olyan esetekben, amikor egy üzemeltető légi fuvarozó kártalanítást (mint a 7. cikk címén járó átalányösszeget) fizet, vagy más, e rendelet szerint rá háruló kötelezettségeket teljesít, ezt követően visszatérítést kérhet, többek között, a vele szerződéses jogviszonyban álló utazásszervezőtől. Mindenesetre én úgy vélem, hogy e rendelkezés nem érinti az említett rendelet és a 90/314 irányelv közötti kapcsolatot.
(
43
)	Megjegyzem, hogy e második szabályt az említett rendelet (16) preambulumbekezdése is említi.
(
44
)	Kivéve, ha az utazás a fogyasztó hibájából eredően hiúsul meg.
(
45
)	Ezen irányelv huszonegyedik preambulumbekezdése és 7. cikke kimondja, hogy az utazásszervezőnek kellő biztosítékra vonatkozó igazolást kell nyújtania annak biztosítása érdekében, hogy fizetésképtelensége vagy csődje esetén a befizetett összeget vissza tudja téríteni. Hasonlóképpen, a holland polgári törvénykönyv 7:512. cikkének (1) bekezdése értelmében az utazásszervező köteles megtenni a szükséges megelőző intézkedéseket annak érdekében, hogy abban az esetben, ha fizetésképtelenség miatt nem tud eleget tenni az utazóval szemben fennálló kötelezettségeinek, biztosított legyen, hogy e kötelezettségeket vagy valamely harmadik fél átvállalja, vagy visszatérítik az utazás árát.
(
46
)	Tudva azt, hogy e rendszernek nincs megfelelője a fogyasztási jog egyéb területein.
(
47
)	Hangsúlyozom, hogy az a helyzet, amellyel a jelen ügyben a fogyasztók szembesültek, nem a 90/314 irányelvvel bevezetett rendszer hiányosságából adódik, amelyet a 261/2004 rendelet alkalmazásával kellene áthidalni, hanem amiatt alakult ki, mert az utazásszervező nem tett eleget jogszabályi kötelezettségeinek, amelyek betartatásáról a tagállamoknak kell gondoskodniuk.
(
48
)	Emlékeztetve arra, hogy a Bíróság a 90/314 irányelv 7. cikkét úgy értelmezte, hogy azzal ellentétes az a nemzeti szabályozás, amelynek részletszabályai nem eredményezik ténylegesen a fogyasztó számára az általa befizetett valamennyi összeg visszatérítését az utazásszervező fizetésképtelensége vagy csődje esetén (lásd többek között: 1999. június 15‑iRechberger és társai ítélet, C‑140/97, EU:C:1999:306, 64–66. és 74–77. pont; 2014. január 16‑iBaradics és társai végzés, C‑430/13, EU:C:2014:32, 32–38. pont).
(
49
)	A magánszemélyek által valamely tagállam felelősségének megállapítása iránt indítható keresetekről lásd többek között: 2013. március 14‑iLeth ítélet (C‑420/11, EU:C:2013:166, 41. és azt követő pontok); 2014. szeptember 3‑iX ítélet (C‑318/13, EU:C:2014:2133, 42. és azt követő pontok); 2018. október 4‑iKantarev ítélet (C‑571/16, EU:C:2018:807, 92. és azt követő pontok).
(
50
)	Lásd a 2015/2302 irányelv (1) és (38)–(44) preambulumbekezdését, valamint 17–18. cikkét, amelyek tartalma érdekesen megvilágítja a helyzetet, bár a jelen ügyben nem alkalmazható.
(
51
)	Lásd a 261/2004 rendelet (1)–(6) preambulumbekezdését.
(
52
)	Lásd többek között: 2012. október 4‑iFinnair ítélet (C‑22/11, EU:C:2012:604, 23. és 34. pont); 2012. október 4‑iRodríguez Cachafeiro és Martínez‑Reboredo Varela‑Villamor ítélet (C‑321/11, EU:C:2012:609, 25. és 33. pont); 2012. október 23‑iNelson és társai ítélet (C‑581/10 és C‑629/10, EU:C:2012:657, 37. és 38. pont, valamint 74. pont és azt követő pontok); 2013. január 31‑iMcDonagh ítélet (C‑12/11, EU:C:2013:43, 47. és azt követő pontok); 2016. június 22‑iMennens ítélet (C‑255/15, EU:C:2016:472, 26. és azt követő pontok).
(
53
)	Lásd többek között: 2009. november 19‑iSturgeon és társai ítélet (C‑402/07 és C‑432/07, EU:C:2009:716, 67. pont); 2012. október 23‑iNelson és társai ítélet (C‑581/10 és C‑629/10, EU:C:2012:657, 39. pont); 2018. szeptember 12‑iHarms ítélet (C‑601/17, EU:C:2018:702, 15. pont).
(
54
)	A 261/2004 rendelet 5. és 8. cikke alapján. Fent említett közleményében (34. lábjegyzet), 3. o., a Bizottság megjegyzi, hogy „[e]gy praktikus megoldásról van szó, mivel általában a légi járatot biztosító fuvarozó a legalkalmasabb arra, hogy gondoskodjon a járatok menetrend szerinti biztosításáról, valamint a repülőtéren az utasoknak segítséget nyújtani képes személyzettel és képviselőkkel rendelkezik. Ez egy közvetlen, egyszerű rendszer, amelyet az utasok is könnyen átlátnak.”
(
55
)	Lásd analógia útján: 2017. május 11‑iKrijgsman ítélet (C‑302/16, EU:C:2017:359, 25. és azt követő pontok), amely kimondja, hogy az üzemeltető légi fuvarozónak kell kártalanítania azt az utast, aki utazási ügynökön keresztül vásárolta repülőjegyét, még akkor is, ha a fuvarozó időben tájékoztatta ezen ügynököt a járat időpontjának megváltozásáról, és ő tájékoztatta későn az utast, viszont arra is felhívja a figyelmet, hogy a 261/2004 rendelet 13. cikke értelmében a fuvarozó minden olyan személytől követelheti kárának megtérítését, akivel szerződéses jogviszonyban áll.
(
56
)	Lásd a jelen indítvány 55. pontját. A tárgyalás során az Aegean Airlines – helyesen – hangsúlyozta, hogy a HQ és társai, valamint a Bizottság által javasolt értelmezés akár a fogyasztók érdekeivel is ellentétes lehet, mivel az utazásszervezőket semmi nem ösztönözné arra, hogy a 90/314 irányelvben előírt biztosítékokat vállalják, ha tisztában vannak azzal, hogy nemteljesítésük esetén a 261/2004 rendelet alapján fizetési kötelezettségük a légi fuvarozókra hárul.
(
57
)	Lásd a 261/2004 rendeletre vonatkozó értelmező iránymutatások (HL 2016. C 214, 5. o.), „A rendelet hatálya a szervezett utazási formákról szóló irányelv vonatkozásában” című 2.2.6. szakaszát. E jogi kötőerővel nem rendelkező dokumentumra a kérdést előterjesztő bíróság is hivatkozik, és helyesen jegyzi meg, hogy e dokumentum 4.2. szakasza kitér a járattörlés esetén fennálló visszatérítéshez való jogra, anélkül azonban, hogy az említett rendelet 8. cikke (2) bekezdésének tartalmát figyelembe venné.
(
58
)	A 2015/2302 irányelv (36) preambulumbekezdése és 14. cikkének (5) bekezdése ugyanis pontosítja, hogy az ezen irányelv alapján az utazási szolgáltatások nem megfelelő teljesítése miatt járó kártérítés összegét és az egyéb vonatkozó uniós jogszabályok – amelyek között a 261/2004 rendelet is szerepel – által biztosított kártérítés összegét „le kell vonni egymásból a túlzott mértékű kártérítés elkerülése érdekében”. Bár ezen irányelv, amely a 90/314 irányelvet váltotta fel, a jelen ügyben nem alkalmazható (lásd a jelen indítvány 8. pontját), az uniós jogalkotó ezen pontosítása véleményem szerint nem érdektelen a jelen ügy szempontjából sem.
(
59
)	Sajnálatos módon nem ritka, hogy a fogyasztó egy vele szerződéses jogviszonyban álló szolgáltató fizetésképtelenségével vagy csődjével szembesül, anélkül hogy a szerződése nemteljesítéséből eredő kárát valaha megtérítenék.
(
60
)	Véleményem szerint nem feltételezhető, hogy az ilyen utasoknak visszatérítendő ár azonos lenne azzal az árral, amelyben az utazásszervező és a légi fuvarozó az üléshelyek megvásárlása fejében megállapodott, tekintettel arra, hogy e szervező más árat is meghatározhatott a repülőjegyek ügyfelei részére történő értékesítése során.
(
61
)	Emlékeztetek arra, hogy a 261/2004 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja „a jegy árának a vételi ár szerinti visszatérítés[ét]” írja elő, nem pedig valamely ehhez közeli ár megfizetését.