62002CC0372_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Az ügyben a Bundessozialgericht (Szövetségi Szociális Ügyek Bírósága) (Németország) az 1408/71 rendelet (a továbbiakban: rendelet) 3., 13., 67. és 71. cikkének értelmezése tárgyában terjesztett elő több kérdést(2) .
2. A Bíróságtól különösen azokban a kérdésekben kértek iránymutatást, hogy, először, melyik jog alkalmazandó egy, az élete nagy részét Németországban töltő spanyol állampolgárra, aki kilenc hónapot Spanyolországban töltött kötelező sorkatonai szolgálat teljesítésével, ami után visszatért Németországba, ahol munkanélküli ellátást igényelt, valamint másodszor abban, hogy a rendelet alapján a sorkatonai szolgálattal töltött időt figyelembe kell-e venni a kérelmező ilyen ellátásra való jogosultságának megállapításakor.
3. A rendelet vonatkozó rendelkezései a 3. cikk (amely az egyenlő bánásmód elvét rögzíti), a 13. cikk (2) bekezdése (amely az alkalmazandó jog meghatározására tartalmaz szabályokat), a 67. cikk (amely a munkanélküli ellátásra való jogosultság megállapításakor összesítendő vagy beszámítandó, más tagállamban szerzett szolgálati vagy biztosítási időre vonatkozó szabályokat határoz meg) és a 71. cikk (amely azokra a munkanélküli személyekre vonatkozik, akik utoljára valamely, a lakóhelyük szerinti tagállamtól eltérő tagállamban munkavállalóként alkalmaztak). E rendelkezések szövegét a vonatkozó kérdés, illetve kérdések tárgyalásának megkezdésekor a szükséges mértékig idézem.
4. Az 574/72 rendelet(3) 80. cikke szintén a tárgyhoz tartozik. Ez a rendelet az 1408/71 rendelet végrehajtására vonatkozó szabályokat állapítja meg. A 80. cikk az 1408/71 rendelet 67. cikkével összefüggésben úgy rendelkezik, hogy azon tagállam munkanélküliségi intézményei, mely jogszabályainak hatálya alá az érintett személy utoljára tartozott, igazolást állítanak ki az azon állam jogszabályai szerint szerzett biztosítási vagy szolgálati időről.
Vonatkozó nemzeti szabályozás
5. Az Arbeitsförderungsgesetz (Törvény a foglalkoztatás elősegítéséről, a továbbiakban: AFG) 100. §-a úgy rendelkezik, hogy valamely személy akkor jogosult a munkanélküli ellátásra, ha – többek között – teljesítette a szolgálati időt. A 104. § szerint szolgálati időre vonatkozó feltételeknek az felel meg, aki 3 éves referencia-időszak alatt 360 napig biztosítási kötelezettséget megalapozó foglalkoztatási jogviszonyban állt, és a referencia-időszak közvetlenül megelőzi a munkanélküliség időszakának első napját, amely időponttól kezdve a munkanélküli ellátásra való jogosultság egyéb feltételei teljesülnek.
6. A 107. § úgy rendelkezik, hogy a sorkatonai szolgálat időtartama a biztosítási kötelezettséget megalapozó foglalkoztatási jogviszony időtartamával egy tekintet alá esik.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
7. Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem szerint a tényállás a következő.
8. A spanyol állampolgárságú felperes 1974-ben született Németországban, ahol azóta is bejelentett állandó lakóhellyel rendelkezik. 1991. szeptember és 1994. július között Madridban képzésen vett részt, amelyen energiaipari elektronikai mérnöki képesítést szerezett. 1994. augusztus 3-ától 31-éig, valamint 1994. november 3-ától 1995. április 20-áig a felperes elektrotechnikusként állt alkalmazásban Németországban. A felperes 1995. április 21-én Spanyolországba utazott, ahol 1995. május 18-ától 1996. február 15-éig kötelező sorkatonai szolgálatát töltötte; 1996. május 30-ától kezdődően ismét Németországban dolgozik.
9. 1997. januárjában az 574/72 rendelet 80. cikke alapján a spanyol társadalombiztosítási intézet igazolta, hogy a felperes 1991. december 1-jétől 1992. december 4-éig biztosítási és szolgálati időt szerzett.
10. A felperes 1996. április 25-én munkanélküliként jelentkezett az alperesnél. Az alperes visszautasította a munkanélküli ellátás nyújtását azon az alapon, hogy a szolgálati idő előírása nem teljesül, mivel – többek között – a felperes Spanyolországban töltött kötelező sorkatonai szolgálatának ideje nem minősül járulékfizetésre kötelezett munkavállalói jogviszonynak az AFG szerint.
11. A felperes sikeresen fellebbezett a hannoveri Sozialgericht (Szociális Ügyek Bírósága) előtt, amely bíróság ítéletét a Landessozialgericht (Szociális Ügyek Fellebbviteli Bírósága) helyben hagyta. Az alperes fellebbezést nyújtott be a Bundessozialgericht-hez.
12. E bíróság megállapítása szerint a hároméves referencia-időszak az 1993. április 25-étől 1996. április 24-éig terjedő időszakot foglalja magában. Ez idő alatt a felperes járulékfizetésre kötelezett munkavállalóként dolgozott Németországban 1994. augusztus 3-ától 1994. augusztus 31-éig, valamint 1994. november 3-ától 1995. április 20-áig. Ez 198 nap biztosítási kötelezettséget megalapozó foglalkoztatási jogviszonynak felel meg, ami kevesebb, mint 360 nap. A felperes ugyanakkor jogosult lenne a munkanélküli ellátásra, ha a kötelező sorkatonai szolgálat 1995. május 18-ától 1996. február 15-éig terjedő időszakát számításba lehetne venni. Ez az időszak a német jog alapján nem vehető figyelembe a szolgálati idő megszerzése céljából, a közösségi jog szerint azonban esetleg igen. Ez azt feltételezné, hogy a közösségi jog alapján az alperes köteles lett volna munkanélküli ellátást nyújtani, valamint azt, hogy az ellátás megállapításához szükséges feltételek teljesültek. A kérdés eldöntése az 1408/71 rendelet számos rendelkezésének értelmezésétől függ. Ennek megfelelően a Bundessozialgericht felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából kérdéseket terjesztett a Bíróság elé.
13. Az előterjesztett kérdések teljes szövege ennek az indítványnak a mellékletében található meg. A kérdések lényegében a következő problémákat vetik fel: először, az adott körülmények között a spanyol vagy a német jogszabályok alkalmazandóak-e; másodszor, a felperes sorkatonai szolgálati ideje munkaviszonynak minősül-e a 71. cikk (1) bekezdése értelmében; harmadszor, amennyiben a válasz igenlő, a 67. cikk főszabály szerint együtt alkalmazandó-e a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontjával; negyedszer, amennyiben a válasz igenlő, a 67. cikk szerint számításba kell-e venni a felperes utolsó német jog szerinti biztosítási idejét követően teljesített kötelező sorkatonai szolgálatának az idejét. Végül, a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy a rendelet 3. cikke szerint figyelembe kell-e venni a sorkatonai szolgálat időtartamát, ha az előzőekben hivatkozott rendelkezések nem vezetnének ilyen eredményre.
14. A felperes, a német és a portugál kormány, valamint a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztettek elő. Mivel egyik fél sem kérte, tárgyalásra nem került sor.
Az alkalmazandó jog megállapítása
15. Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy egy, a felperes helyzetében lévő személy a spanyol jogszabályok hatálya alá tartozik-e a rendelet 13. cikke (2) bekezdésének e) pontja szerint, vagy a német jog hatálya alá a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja alapján.
A rendelet 13. cikke
16. Az „Általános szabályok” címet viselő 13. cikk az 1408/71 rendelet „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” című II. címének első rendelkezése.
17. A 13. cikk (1) bekezdésének a tényállás megvalósulásának időpontjában hatályos változata a következőképpen rendelkezett:
„A 14c. cikk [az ügy szempontjából nem releváns] rendelkezésére figyelemmel a rendelet hatálya alá tartozó munkavállalóra csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.”
18. A 13. cikk (2) bekezdése a bizonyos körülmények esetén alkalmazandó jog meghatározásához állapít meg szabályokat. A szabályok a II. cím fennmaradó részét képező 14–17. cikk rendelkezéseire tekintettel alkalmazandók, amelyek különböző, ebben az ügyben nem alkalmazandó különös szabályokat tartalmaznak.
19. A 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Valamely tagállam területén alkalmazott munkavállaló e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha valamely másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy, ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye valamely másik tagállam területén található.”
20. A 13. cikk (2) bekezdésének e) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Valamely tagállam hadserege által katonai vagy polgári szolgálatra behívott vagy újból hívott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik. Ha a jogosultság e jog alapján a katonai, illetve polgári szolgálatba lépés előtt vagy a leszerelés után szerzett biztosítási időhöz van kötve, a szükséges mértékig bármely más tagállam jogszabályai alapján szerzett biztosítási időt számításba kell venni oly módon, mintha az az első tagállam joga alapján szerzett biztosítási idő lenne. A katonai vagy polgári szolgálatra behívott vagy újból behívott munkavállaló vagy önálló vállalkozó megőrzi munkavállalói vagy önálló vállalkozói jogállását.” [nem hivatalos fordítás]
21. Az 1408/71 rendeletbe a 2195/91 rendelet(4) által, 1991. július 29-i hatállyal beiktatott 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Ha valaki anélkül kerül ki valamely tagállam jogszabályainak hatálya alól, hogy egyben akár az előbbi pontokban írt szabályok alapján, akár a 14-17. cikkben írt kivételek vagy különös szabályok alapján valamely másik tagállam jogszabályainak hatálya alá kerülne, azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, melynek területén a lakóhelye van, egyedül e jogszabályok rendelkezései alapján.” [nem hivatalos fordítás]
Értékelés
22. Álláspontom szerint az alkalmazandó jogot kizárólag a rendelet „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” címet viselő és a Bíróság által következetesen „az összeütköző szabályok teljes és egységes rendszereként”(5) leírt II. címe szerint kell megállapítani. Valóban, a 13. cikk (1) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik, hogy: „A 14c. cikk c) pontjára figyelemmel a rendelet hatálya alá tartozó munkavállalóra csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni.” Ezért nem tartom elfogadhatónak a Bizottság arra irányuló előterjesztését, miszerint az alkalmazandó jogot nem a II. cím, hanem a rendelet más rendelkezései alapján kellene meghatározni.
23. A rendelet más címeiben kétségkívül találhatóak olyan rendelkezések, amelyek bizonyos körülmények között a II. cím alapján meghatározottól eltérő tagállam jogának alkalmazását írják elő. A rendelet felépítése azonban – ahogy azt a Bíróság is értelmezi – világosan feltételezi azt, hogy egy társadalombiztosítási ellátást igénylő személyre fő szabály szerint alkalmazandó jogot mindig meg lehet határozni a II. cím alapján, még akkor is, ha az adott helyzetben a rendelet valamely különös rendelkezése meghatározott célból valamely másik tagállam jogának alkalmazását írja elő
24. Ebben az ügyben a felperes (i) Németországban volt munkavállaló 1994. augusztus 3-ától 31-éig, valamint 1994. november 3-ától 1995. április 20-áig, amely időszak alatt a 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja alapján a német jog hatálya alatt állt, valamint (ii) kötelező sorkatonai szolgálatot teljesített Spanyolországban 1995. május 18-ától 1996. február 15-éig, amely időszak alatt a 13. cikk (2) bekezdésének e) pontja alapján a spanyol jog hatálya alatt állt. A kérdés az, hogy melyik jog volt alkalmazandó ezt követően, amikor a felperes visszatért Németországba, és munkanélküli ellátást igényelt.
25. A Bíróság Kuusijärvi - ügyben hozott ítélete(6), amely a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontjával foglalkozott, vélhetően választ nyújt erre a kérdésre. A hivatkozott ügyben a Bíróság megállapította, hogy „egy olyan személy esetében, aki a 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének egyéb rendelkezései […] vagy 14–17. cikkének rendelkezései alapján nem áll semmilyen jog hatálya alatt, [a 13. cikk (2) bekezdése f) pontja szerint] azon tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, melynek területén a lakóhelye van”. Ez a helyzet egyértelműen a jelen ügy felperesének helyzetét írja le. A német kormány szintén osztja ezt a nézetet.
26. Bár a portugál kormány előterjesztése szerint a 13. cikk (2) bekezdésének e) pontja alapján a spanyol jogszabályok alkalmazandók, úgy tűnik, hogy ez az érvelés kizárólag a katonai szolgálat időtartama alatt alkalmazandó jogszabályok vonatkozásában érvényes, míg az első, előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés az ezt követően alkalmazandó jogszabályokra vonatkozik.
27. A Bizottság érvelése szerint a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja ugyanúgy nem alkalmazandó a sorkatonai szolgálat véget értével, mint a munkahely elvesztése után: ha nem így lenne, bármely munkanélküli személy bármikor valamely másik tagállamba költözhetne, és ott munkanélküli ellátást igényelhetne. Ez az álláspont ugyanakkor egyértelműen ellentétes a Bíróság Kuusijärvi -ügyben hozott döntésével, mely kimondja, hogy „az olyan személy, aki minden kereső foglalkozással véglegesen felhagyott […] a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja szerint […] vagy az előző munkaviszonya szerinti állam jogának hatálya alatt áll, amennyiben továbbra is ott rendelkezik lakóhellyel, vagy, adott esetben, azon tagállam jogának hatálya alatt, amelybe lakóhelyét áthelyezte”.(7)
28. Ezen túlmenően egyértelmű, hogy a „minden kereső foglalkozással véglegesen felhagyó személy” fordulattal a Bíróság nem kívánta megállapításának hatókörét azokra a személyekre korlátozni, akik véglegesen felhagytak minden munkavégzési tevékenységgel. A Kuusijärvi -ügyben a svéd és a norvég kormány vitatták, hogy a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja csak ilyen személyekre lenne alkalmazandó, míg az a személy, aki csak ideiglenesen hagyott fel a munkavégzéssel, a 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerint még akkor is az utolsó munkahelye szerinti tagállam jogának hatálya alatt maradna, ha valamely másik tagállamban telepedett le. A Bíróság megállapította, hogy a 13. cikk (2) bekezdése f) pontjának szövegezésében semmi sem utalna az ilyen korlátozott hatályra; épp ellenkezőleg, a rendelkezés általánosan került megszövegezésre, hogy lefedjen minden olyan helyzetet, amelyben valamely tagállam joga bármilyen okból nem alkalmazandó többé valamely személyre, és nem csak azért, mert az érintett személy akár véglegesen, akár átmenetileg egy adott tagállamban kereső foglalkozásával felhagyott.(8)
29. Egyáltalán nem vagyok meggyőződve arról, hogy a Bizottság aggodalma megalapozott. Még ha a 13. cikk (2) bekezdése f) pontjának az is a hatása, hogy arra a személyre, aki az egyik tagállamban kereső foglalkozásával felhagyott, és egy másik tagállamban telepedett le, ez utóbbi tagállam jogszabályai az alkalmazandók, ez még önmagában nem jogosítja fel az adott személyt, hogy az adott állam terhére automatikusan munkanélküli ellátásb an részesüljön. A Bíróság a Kuusijärvi -ügyben hangsúlyozta, hogy a 13. cikk (2) bekezdésének egyetlen célja az alkalmazandó jogszabályok megállapítása azoknak a személyeknek a vonatkozásában, akik e rendelkezés a)–f) pontjában leírt helyzetek egyikében vannak. A rendelkezésnek ezért nem célja a valamely társadalombiztosítási rendszerhez, vagy az ilyen rendszer meghatározott ágához való tartozásra vonatkozó jogot vagy kötelezettséget létrehozó feltételek megállapítása: amint azt a Bíróság több alkalommal is hangsúlyozta, ezeket a feltételeket az egyes tagállamok belső joga határozza meg.(9) Ha valamely tagállam a munkanélküli ellátásra való jogosultságot ahhoz a feltételhez köti, hogy az igénylő biztosítási, illetve szolgálati időt szerezzen, akkor a rendelet 67. cikke megköveteli az adott államtól, hogy az vegye számításba a valamely másik tagállamban szerzett időszakokat is. Mindamellett, ez a követelmény általában csak akkor alkalmazandó, ha az igénylő ezeket az időszakokat abban a tagállamban „szerzi meg utoljára”, amelyben az igényét benyújtja.(10) Következésképpen nem gondolom, hogy a 13. cikk (2) bekezdése f) pontjának általam javasolt értelmezése a Bizottság által leírt eredményre vezethetne.
30. Számomra ugyanakkor aggasztóbb az a lehetőség, hogy a 13. cikk (2) bekezdése f) pontjának olyan értelmezése, amelyet a Kuusijärvi -ítélet vélhetően kijelöl, felboríthatja a rendelet szerkezetét, különösen a III. cím „Munkanélküliség” címet viselő 6. fejezetének rendelkezéseit. Ez a fejezet a 67–71. cikket foglalja magában. Ahogy az majd a következőkben látható lesz, a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja egyes munkanélküli személyek részére munkanélküli ellátásra való jogosultságot biztosít „az [illetékes] állam jogszabályainak megfelelően […], mintha az érintett személy ott rendelkezne lakóhellyel”; a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja más munkanélküli személyek részére a lakóhelyük szerinti állam jogszabályai szerint biztosítja az ellátásokat. A rendelet szerkezetéből és a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az „illetékes állam” kifejezés azt az államot takarja, amelynek joga a rendelet 13. cikkében megállapított általános szabályok szerint alkalmazandó.(11) Tekintettel arra a tényre, hogy a 13. cikk (2) bekezdése f) pontjának a 2195/91 rendelet(12) által történt beiktatásáig állandó ítélkezési gyakorlat volt az, hogy az ellátást igénylő munkanélkülire alkalmazandó jog (a 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerint) az utolsó munkavállalás helye szerinti állam joga volt,(13) nem meglepő, hogy a Bíróság ezeknek a rendelkezéseknek az értelmezése során azt feltételezi, hogy fő szabályként ez az állam az illetékes a munkanélküli ellátás tekintetében.(14) Amennyiben a 13. cikk (2) bekezdése f) pontjának hatása az lenne, hogy a legutolsó munkaviszonyának helyétől eltérő tagállamban lakóhellyel rendelkező munkanélkülire alkalmazandó jog a lakóhely szerinti állam joga, a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja értelmetlenné, a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja pedig feleslegessé válna. Ezért helyénvaló lenne a Bíróság részéről ebben az ügyben világossá tenni azt, hogy a 13. cikk (2) bekezdése f) pontjának a Kuusijärvi -ítéletben kifejtett értelmezése nem alkalmazandó a munkanélküli ellátáshoz kapcsolódó ügyekben, amelyekre továbbra is a 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja, vagy – analógia útján – a 13. cikk (2) bekezdésének b)–e) pontja vonatkozik. Ha ez így lenne, az a jelen ügyben azt eredményezné, hogy a felperesre alkalmazandó jog a 13. cikk (2) bekezdésének e) pontja szerint a spanyol jog lenne.
31. A fennmaradó előterjesztett kérdések tekintetében azon az alapon haladok tovább, hogy a Kuusijärvi–ítéletnek megfelelően, a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja alapján a német jog alkalmazandó. Arra az esetre ugyanakkor, amennyiben a Bíróság az ítéletet az általam a fentebb javasolt módon hozná meg, a megfelelő helyen röviden összefoglalom azt a helyzetet is, ha a spanyol jog lenne alkalmazandó.
A rendelet 71. cikke
Vonatkozó rendelkezések
32. Az 1408/71 rendelet 1. cikke számos fogalommeghatározást tartalmaz, így többek között:
„r) „biztosítási idő” az a járulékfizetési időszak vagy szolgálati idő, amelyet azok a jogszabályok, amelyek szerint az adott időszakot megszerezték vagy az megszerzettnek tekintendő, biztosítási időként határoznak meg vagy ismernek el, valamint más hasonló időszak, amelyet az említett jogszabályok a biztosítási idővel egyenértékűnek tekintenek;
s) „szolgálati idő” az az időszak, amelyet azok a jogszabályok, amelyek szerint az adott időt megszerezték, szolgálati időként határoznak meg vagy ismernek el, valamint más hasonló időszak, amelyet az említett jogszabályok a szolgálati idővel egyenértékűnek tekintenek.”
33. A 71. cikk a következő címet viseli: „Munkanélküliek, akik legutolsó munkaviszonyuk időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkeztek lakóhellyel”. A 71. cikk (1) bekezdésének bevezetője kimondja:
„Az a munkanélküli, aki legutolsó munkaviszonyának időtartama alatt az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkezett lakóhellyel, a következő rendelkezések szerint jogosult ellátásra.”
34. A 71. cikk (1) bekezdésének a) pontja a határmenti ingázó munkavállalókkal foglalkozik, és lényegében úgy rendelkezik, hogy az a határ menti ingázó, aki részlegesen vagy időszakosan munkanélkülivé válik az őt alkalmazó vállalkozásban, a munkavállalás helye szerinti államtól részesül ellátásban, mintha ezen állam területén rendelkezne lakóhellyel (71. cikk (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja), míg a teljes munkanélküli határ menti ingázó a lakóhelye szerinti tagállamtól részesül ellátásban, mintha legutolsó munkaviszonya alatt ezen állam jogszabályainak hatálya alá tartozott volna (71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontja).
35. A 71. cikk (1) bekezdésének b) pontja más munkavállalókkal foglalkozik, akik, mielőtt munkanélkülivé váltak volna, más tagállamban éltek illetve dolgoztak. A 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja úgy rendelkezik, hogy aki az utolsó munkahelye szerinti állam területén munkáltatója vagy a foglalkoztatási szolgálat rendelkezésére áll, ezen állam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően részesül ellátásban, mintha ott rendelkezne lakóhellyel. A 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja a következőképpen rendelkezik:
„A teljes munkanélküli, aki nem határ menti ingázó, és aki munkavégzés céljából a lakóhelye szerinti tagállamban a foglalkoztatási szolgálat rendelkezésére áll, vagy aki e tagállamba visszatér, ezen állam jogszabályainak megfelelően részesül ellátásban, mintha utoljára ott állt volna munkaviszonyban…”
A kötelező sorkatonai szolgálat „munkaviszony”-e a 71. cikk (1) bekezdésének értelmében?
36. A 2. kérdés a) pontjában, illetve a 3. kérdés c) pontjának aa) alpontjában a nemzeti bíróság a 71. cikk (1) bekezdésének értelmezéséhez kért iránymutatást különösen a tekintetben, hogy a felperes sorkatonai szolgálata „legutolsó munkaviszonynak” minősül-e a hivatkozott rendelkezés első mondata szerint, és így alkalmazandó-e a 71. cikk (1) bekezdés b) pontjának ii. alpontja.
37. A Bíróság számos alkalommal kimondta, hogy a 71. cikk célja annak biztosítása, hogy a migráns munkavállalók az új munkahely kereséséhez szükséges legkedvezőbb feltételekkel kapjanak munkanélküli ellátást; és hogy ez az ellátás ne pusztán pénzbeli legyen, hanem a foglalkoztatási szolgálat által új munkahely találásához nyújtott segítséget is magában foglalja.(15) A cikk egészének alkalmazásához a döntő elem az, hogy az érintett személy lakóhelye más tagállamban van, mint amely állam jogszabályainak hatálya alatt állt legutolsó munkaviszonyának időtartama alatt.(16) A 71. cikk (1) bekezdésének b) pontja szerint a rendelkezés hatálya alá tartozó munkanélküli munkavállaló választásra jogosult az illetékes állam – amely alapesetben a 13. cikk (2) bekezdésének a) pontja szerint az utolsó munkaviszonya szerinti állam lenne(17) – és a lakóhelye szerinti tagállam által nyújtott ellátások között. A munkavállaló – aki a leginkább ismeri az új munkahelyhez való hozzájutás esélyeit – úgy gyakorolja e választási jogosultságát, hogy vagy az utolsó munkaviszonya szerinti állam (71. cikk (1) bekezdése b) pontjának i. alpontja) vagy a lakóhelye szerinti tagállam (71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja) foglalkoztatási szolgálatának rendelkezésére áll.(18) A jelen ügyben a felperes ez utóbbi lehetőséggel kíván élni.
38. Azt is lehetne gondolni, hogy – ha nem tévedek, és a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja alapján a német jogszabályok alkalmazandók – a 71. cikk (1) bekezdése a jelen ügy kimenetelén nem változtatna, hiszen a felperes mindenképpen az igénylés idején fennálló lakóhelye szerinti állam joga szerint kapna ellátást.
39. Ez az álláspont azonban figyelmen kívül hagyja a 67. és a 71. cikk közötti összefüggést. Kétségkívül, akár alkalmazandó a 71. cikk, akár nem, a munkanélküli ellátás kifizetésére illetékes intézménynek – amint az a későbbiekben látható – a 67. cikk szerint össze kell adnia a szolgálati, illetve biztosítási időket;(19) ezért ebben a tekintetben a jelen ügy végeredményét nem befolyásolná az, hogy a 71. cikk alkalmazandó-e (feltéve, hogy a német jog az irányadó). Mindazonáltal a 67. cikk (3) bekezdésben előírt feltétel, miszerint az érintett személy „utoljára” (jelen esetben) a német jogszabályoknak megfelelően „szerzett” biztosítási időt, kifejezetten nem érvényes a „71. cikk (1) bekezdése […] b) pontjának ii. alpontjában említett esetekben”. Ezért lényeges lehet a felperes számára annak bizonyítása, hogy e rendelkezés hatálya alá tartozik.
40. A felperes és a portugál kormány egyező álláspontra helyezkedtek abban a tekintetben, hogy a felperes sorkatonai szolgálati ideje a 71. cikk (1) bekezdésének első mondata szerinti „munkaviszonyt” jelent; a német kormány és a Bizottság ellenkező véleményen vannak.
41. Számomra úgy tűnik, hogy bár lehetséges a „munkaviszony” fogalom alkalmazási körének a 71. cikk (1) bekezdése céljából történő meghatározása, a kérdésre végleges választ a jelen ügy körülményei között nem lehet adni. A válasz ugyanis végső soron a spanyol jogszabályoktól függ, amelyeket nem a Bíróság feladata értelmezni. Bár a „munkaviszony” fogalmát a rendelet nem határozza meg, a 71. cikk (1) bekezdésének fentebb leírt szerkezete és célja azt sugallja, hogy a fogalomnak – legalábbis e rendelkezés alkalmazásában – speciális hatóköre van, mely csak az 1. cikk s) pontjának értelmében szolgálati időnek minősülő időszakhoz – tehát, csak az időtartam megszerzésének helye szerinti jog által szolgálati időnek, vagy azzal egyenértékűnek tekintett időszakhoz – kapcsolódó tevékenységre vonatkozik.
42. A Kuyken-ügyben hozott ítélet(20) szintén alátámasztja ezt az álláspontot, amely ügyben a Bíróság kijelentette, hogy a 71. cikk nem alkalmazandó annak a munkanélküli személynek az esetére, aki nem folytatott semmilyen munkavállalói vagy bármilyen ezzel egy tekintet alá eső tevékenységet, és következésképpen nem szerzett jogot a munkanélküli ellátáshoz. Bár ez a leírás nem pontosan illik a jelen ügy felperesére, aki a sorkatonai szolgálat teljesítése előtt munkavállaló volt, mindazonáltal felhatalmazást ad az „legutolsó munkaviszony” fogalmának a 71. cikk (1) bekezdése szerint történő értelmezésére, utalva az 1. cikk s) pontjának értelmében szolgálati időnek minősülő időszakhoz – tehát, csak az időtartam megszerzésének helye szerinti jogszabályok által szolgálati időnek vagy azzal egyenértékűnek tekintett időszakhoz – kapcsolódó tevékenységre.
43. A nemzeti bíróság az ellenkező vélemény lehetséges alátámasztása céljából a Grahame és Hollanders ügyre(21) hivatkozik, amely szerint a kötelező sorkatonai szolgálat időszaka „fizetett munkavégzés időszakának”, „fizetett munkaviszony időszakának”, „egyenértékű időszaknak”, illetve „egy tekintet alá eső időszaknak” minősül a rendelet VI. melléklete J része 4. pontjának a) és c) alpontja szerint. Ezek a rendelkezések alátámasztották, hogy a rendelet nyugdíjak számítására vonatkozó 46. cikkének (2) bekezdése alkalmazásakor Hollandia számításba veszi az 1967. július 1-je előtt Hollandiában szerzett ilyen időszakokat.
44. A hivatkozott ügyben azonban a Bíróság kifejezetten a rendelet 1. cikkének s) pontjában szereplő „szolgálati idő” fogalmára hivatkozott, és megjegyezte, hogy nem vitatott az, hogy e fogalom a 4 a) és c) pontban használt meghatározásokhoz köthető, ezt követően pedig megállapította, hogy a kötelező sorkatonai szolgálat teljesítésének alapjául szolgáló jogszabályok szerint ezek az időszakok társadalombiztosítási szempontból szolgálati időnek voltak tekintendők.(22)
45. A portugál kormány előterjesztése szerint a 13. cikk (2) bekezdése e) pontjának harmadik mondatából következik, hogy a 71. cikk alkalmazandó, ha a munkanélküli személy utolsó tevékenysége sorkatonai szolgálat volt. A mondat a következőképpen szól: „A katonai vagy polgári szolgálatra behívott vagy újból behívott munkavállaló vagy önálló vállalkozó megőrzi munkavállalói, illetve önálló vállalkozói jogállását.”
46. Ez a nézet azonban ellentétesnek tűnik a Bíróságnak a Grahame és Hollanders ítéletében(23) tett észrevételével, miszerint „[a hivatkozott mondat] csak az alkalmazandó társadalombiztosítási jogszabályok meghatározásának céljából használ eltérő, a korábbi tevékenység természetéhez kötődő feltételt, kifejezetten úgy rendelkezve, hogy „az [illető] személy … megőrzi korábbi munkavállalói, illetve önálló vállalkozói jogállását”. Tehát, míg a 13. cikk (2) bekezdése e) pontjának első mondata meghatározza azt a tagállamot, amelynek jogszabályai alkalmazandók, a harmadik mondat azt határozza meg, hogy a munkavállalókra, vagy az önálló vállalkozókra vonatkozó jogszabályok alkalmazandók-e.
47. Következésképpen azon az állásponton maradok, hogy a „munkaviszony” a 71. cikk (1) bekezdésének első mondata értelmében csak olyan időtartamokat ölel fel, amelyek a teljesítésükre alkalmazandó jogszabályok szerint munkaviszonynak vagy azzal egyenértékű jogviszonynak minősülnek. Az eljárás, amellyel az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet benyújtó bíróság megállapíthatja, hogy a felperes Spanyolországban töltött sorkatonai szolgálata ilyen jogviszonynak minősül-e a spanyol jogszabályok szerint, később kerül tárgyalásra a 67. cikk (1) bekezdésével összefüggésben.(24) Megjegyzendő, hogy az 574/72 rendelet(25) 84. cikke, amely az 1408/71 rendelet 71. cikkének végrehajtására szolgál, úgy rendelkezik, hogy az alábbi 69. és 70. pontban tárgyalt, a 80. cikkben hivatkozott igazolást a munkanélküli ellátást az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja szerint kérelmezőnek is be kell nyújtania.
48. Ha az igazolásból az tűnik ki, hogy a felperes Spanyolországban töltött sorkatonai szolgálata a 71. cikk (1) bekezdésének első mondata értelmében valóban „munkaviszony” volt, akkor ez a rendelkezés lesz alkalmazandó, amennyiben ez idő alatt a felperes „az illetékes államon kívüli tagállamban rendelkezett lakóhellyel”.
49. Ez idő alatt a 13. cikk (2) bekezdésének e) pontja szerint a spanyol jog volt alkalmazandó; következésképpen a 71. cikk (1) bekezdése szerint Spanyolország az illetékes állam.(26)
50. A nemzeti bíróság nem kért iránymutatást a Bíróságtól arra nézve, hogy a felperest lehet-e úgy tekinteni, mint aki Németországban rendelkezett lakóhellyel, mialatt Spanyolországban töltötte sorkatonai szolgálatát, helyesen jelezve a kérdésre adott válasz attól való függővé tételét, hogy ez idő alatt a felperes érdekeinek szokásos központja Németországban maradt-e .(27)
51. Következésképpen megállapítom, hogy a felperes sorkatonai szolgálata csak akkor tekintendő „munkaviszonynak” a 71. cikk (1) bekezdése szerint, ha ezt Spanyolország jogszabályai ekként határozzák meg vagy ismerik el, illetve annak minősül, és a jogszabályok egyenértékűnek tekintik a rendelet 1. cikkének s) pontja értelmében.
52. Végezetül röviden megvizsgálom, mi lenne az álláspont abban az esetben, ha a felperesre alkalmazandó jog a munkanélküli ellátás igénylésének időpontjában a 13. cikk (2) bekezdésének e) pontja alapján a spanyol jog, nem pedig a 13. cikk (2) bekezdése f) pontja alapján a német jog lenne. Ebben az esetben, feltételezve, hogy a kötelező sorkatonai szolgálat volt a felperes 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja értelmében vett „legutolsó munkaviszonya”, valamint hogy ez idő alatt a hivatkozott rendelkezés értelmében Németországban rendelkezett lakóhellyel, a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja még mindig választási lehetővé tenné számára a munkanélküli ellátások német és nem a spanyol jog szerint történő igénybevételét. Ha azonban a felperes sorkatonai szolgálata nem a 71. cikk (1) bekezdése szerinti „legutolsó munkaviszonya” volt, e rendelkezés semmi esetre sem lenne alkalmazandó, mivel így az utolsó munkaviszonya Németországban lett volna, ahol lakóhellyel is rendelkezett.
A rendelet 67. cikke
Vonatkozó rendelkezések
53. A „munkavállaló” fogalmát a rendelet 1. cikkének a) pontja lényegében úgy határozza meg, mint aki akár kötelezően, akár szabadon választható folytatólagos biztosítás keretében a munkavállalókra vonatkozó társadalombiztosítási rendszerek ágaiba tartozó egy vagy több kockázattal szemben biztosított, vagy a rendelet hatálya alá tartozik.
54. „A biztosítási idő vagy szolgálati idő összesítése” címet viselő 67. cikk vonatkozó részei a következőképpen rendelkeznek:
„(1) Azon tagállam illetékes intézménye, amely tagállam jogszabályai az ellátásokra való jogosultság megszerzését, fenntartását vagy feléledését a biztosítási idő megszerzésétől teszik függővé, a szükséges mértékben figyelembe veszi más tagállamok jogszabályai szerint szerzett biztosítási vagy szolgálati időt, mintha azt az általa alkalmazott jogszabályok szerint szerezték volna, feltéve azonban, hogy a szolgálati időt, ha e jogszabályok szerint szerezték volna, biztosítási időnek kellett volna tekinteni.
[…]
(3) A 71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontjában és b) pontjának ii. alpontjában említett esetek kivételével az (1) és (2) bekezdések rendelkezései azzal a feltétellel alkalmazandók, hogy az érintett személy utoljára:
– az (1) bekezdés esetén biztosítási időt,
– a (2) bekezdés esetén szolgálati időt
szerzett azon tagállam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően, amelyek szerint az ellátást igényli. [Helyes fordítás: A 71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontjában és b) pontjának ii. alpontjában említett esetek kivételével az (1) és (2) bekezdések rendelkezései azzal a feltétellel alkalmazandók, hogy az érintett személy utoljára azon tagállam jogszabályainak rendelkezései alapján szerzett az (1) bekezdés esetén biztosítási időt, a (2) bekezdés esetén szolgálati időt, amelyek szerint az ellátást igényli..] ”
A 71. cikk (1) bekezdésével való összefüggés
55. A 2. kérdés b) pontjával és a 3. kérdés c) pontjának bb) alpontjával a nemzeti bíróság azt kérdezi, hogy a 67. cikk összesítési szabályai alkalmazandók-e akkor, ha a felperes a 71. cikk (1) bekezdése b) pontja ii. alpontjának hatálya alá tartozik, vagy e rendelkezések helyett a 71. cikk (1) bekezdése b) pontja ii. alpontjának hatályban lévő első mondata alkalmazandó-e.
56. Amint az a portugál kormány előterjesztésében helyesen szerepel, a 67. cikk (1) bekezdésének alkalmazását nem kell mellőzni pusztán azért, mert a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja alkalmazandó. Ez számomra a rendelkezések felépítéséből és szövegezéséből egyértelműen következik.
57. Először, a 67. és 71. cikk a rendelet „Az ellátások egyes csoportjaira vonatkozó különös rendelkezések” címet viselő III. címében találhatók. A III. cím 6. fejezete a munkanélküli ellátásokkal foglalkozik. A 67. cikk a „Közös rendelkezések” című 1. szakaszban található. A III. cím 6. fejezetének 2. szakasza „Az illetékes államon kívüli tagállamba távozó munkanélküliek” címet viseli. Ez a szakasz magában foglalja „Az ellátásra való jogosultság fenntartásának feltételei és korlátai” című 69. cikket, valamint az „Ellátások nyújtása és megtérítések” című 70. cikket. A 3. szakasz, amely a 6. fejezet utolsó szakasza, csak a 71. cikkből áll. Ebből a felépítésből nyilvánvaló, hogy a 67. cikk a 6. fejezet minden szakaszára érvényes közös rendelkezés, ezért prima facie
együtt a 71. cikkel alkalmazandó.
58. Másodszor, a 67. cikk szövegezése is alátámasztja ezt az értelmezést. A 67. cikk (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 67. cikk (1) és (2) bekezdésének rendelkezései azzal a feltétellel alkalmazandók, hogy az érintett személy utoljára biztosítási vagy szolgálati időt szerzett azon tagállam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően, amelyek szerint az ellátást igényli.(28) Ez a feltétel azonban nem alkalmazandó a „71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontjában és b) pontjának ii. alpontjában említett esetekben”. Ez az eltérés felesleges lenne, amennyiben a 71. cikk (1) bekezdése nem lenne együtt alkalmazandó a 67. cikkel.
59. Harmadszor, a 67. cikk (1) bekezdése azokra a tagállamokra alkalmazandó, amelyek jogszabályai az ellátásokra való jogosultság megszerzését, fenntartását vagy feléledését a biztosítási idő megszerzésétől teszik függővé.(29) E rendelkezés kötelezővé teszi az ilyen tagállam illetékes intézménye számára, hogy a szükséges mértékben figyelembe vegye más tagállamok jogszabályai szerint munkavállalóként szerzett biztosítási vagy szolgálati időt, mintha azt az általa alkalmazott jogszabályok szerint szerezték volna. Ez az összesítésként ismert gyakorlat egyike az 1408/71 rendelet, illetve valójában az EK Szerződés 42., a rendelet alapját képező cikke két fő pillérének (az ellátásoknak az Európai Unióban bárhol lakóhellyel rendelkező személyek részére történő kifizetése, mint másik pillér mellet). A 71. cikk (1) bekezdése, az előzőekben kifejtettek szerint(30), azon migráns munkavállalók részére, akik legutolsó munkaviszonyuk időtartama alatt az illetékes államtól eltérő tagállamban rendelkeztek lakóhellyel, egyszerűen lehetőséget nyújt arra, hogy a lakóhelyük és nem az utolsó munkaviszonyuk helye szerinti államban vetessék magukat munkanélküliként nyilvántartásba, és ettől az államtól igényelhessenek munkanélküli ellátást. A cikk az ellátások számításáról nem rendelkezik. Ha a 67. cikk nem lenne alkalmazandó a munkanélküli ellátás 71. cikk (1) bekezdése szerinti igénylésére, akkor erre az esetre nem vonatkozna az összesítés követelménye, ami ellentétes lenne a rendelet, és így a Szerződés szerkezetével.
60. Végezetül, az általam javasolt értelmezést a Bíróság kifejezetten megerősítette, amikor a Warmedam-Steggerda ügyben(31) kimondta, hogy „a 71. cikk (1) bekezdése b) pontja ii. alpontjának, […] amennyiben az alkalmazásának feltételei teljesülnek, nincs hatása az [67. cikk (1) bekezdésében szabályzott] összesítési szabályokra, amely szabályok meghatározzák azokat a feltételeket, amelyek esetében számításba kell venni a migráns munkavállaló által az ellátás nyújtásáról határozó illetékes intézmény székhelye szerinti tagállamtól különböző tagállamban teljesített időszakokat.”
61. Így arra a következtetésre jutottam, hogy a 67. cikk összesítési szabályai alkalmazandóak, amennyiben a felperes a 71. cikk (1) bekezdése b) pontja ii. alpontjának hatálya alá tartozik, feltéve természetesen, hogy a helyzete eleget tesz a 67. cikkben előírt követelményeknek, amelyek tárgyalására most térek rá.
A 67. cikk (1) bekezdése
62. A nemzeti bíróság 2. kérdésének c) pontjával, illetve 3. kérdésének b) pontjával alapvetően azt kérdezi, hogy a felperes sorkatonai szolgálata a 67. cikk (1) bekezdése értelmében vett „munkavállalóként szerzett szolgálati időnek” minősül-e.
63. A 67. cikk (1) bekezdése arra kötelezi a hatálya alá tartozó tagállamokat, hogy oly módon „összesítse” a bármely másik tagállam jogszabályai szerint „munkavállalóként szerzett biztosítási, illetve szolgálati időt”, mintha az a saját jogszabályai szerint szerzett biztosítási idő volna.
64. A rendelet 1. cikke r) és s) pontjának(32) hatása az, hogy a kérdést, miszerint adott tevékenység időszaka a rendelet alkalmazásában „biztosítási időnek” vagy „szolgálati időnek” minősül-e, az alapján kell megválaszolni, hogy a szerzés szerinti jogszabályok miként minősítik az adott időtartamot.
65. Ezen túlmenően a 67. cikk (1) bekezdése szerint történő összesítéshez a biztosítási vagy szolgálati időt „munkavállalóként”, vagyis a rendelet 1. cikke a) pontjának értelmében vett társadalombiztosítási rendszer hatálya alá tartozó személyként kellett megszerezni.
66. Nyilvánvalónak tűnik, hogy a felperes sorkatonai szolgálata a teljesítés helye szerinti – vagyis a spanyol – jog szerint nem tekintendő biztosítási vagy azzal egyenértékű időnek. Ennek megfelelően a nemzeti bíróság kérdései arra korlátozódnak, hogy a sorkatonai szolgálat „munkavállalóként szerzett szolgálati időnek” minősül-e a 67. cikk (1) bekezdése értelmében. Igenlő válasz esetén, feltéve, hogy a felperes annak alkalmazandósága esetén a (lentebb tárgyalandó(33) ) 67. cikk (3) bekezdésében előírt feltételt is teljesíti, feltéve továbbá, hogy (amint az az AFG 107. §-ából következni látszik) a sorkatonai szolgálat a német jog szerint történt teljesítése esetén biztosítási időnek számított volna, az alperes mint illetékes intézmény köteles számításba venni a sorkatonai szolgálat idejét annak meghatározásakor, hogy a felperes teljesítette-e a német törvény által a munkanélküli ellátásra való jogosultsághoz előírt minősítési időt.
67. A portugál kormány előterjesztése szerint a felperes sorkatonai szolgálatát az alperesnek számításba kell venni. A portugál kormány a Warmedam-Steggerda ítéletre(34) hivatkozik annak alátámasztására, hogy a 67. cikk hatálya alá tartozó illetékes intézménynek nem azt kell igazolnia, hogy a sorkatonai szolgálat biztosítási vagy szolgálati időnek minősül-e a teljesítés helye szerinti állam joga szerint, hanem azt, hogy biztosítási időnek minősült volna-e, ha az illetékes intézmény helye szerinti államban, nevezetesen Németországban teljesítették volna. A válasz erre a kérdésre igenlő.
68. Nem fogadom el ezt az értelmezést. Számomra úgy tűnik, hogy a portugál kormány kizárólag a 67. cikk (1) bekezdésének utolsó rendelkezésére koncentrál. E rendelkezés azt eredményezi, hogy a szolgálati időt(35) nem lehet a 67. cikk (1) bekezdése szerint összesíteni, kivéve, ha az illetékes intézmény helye szerinti jog szerint történő szerezés esetén biztosítási időnek minősült volna. Ez azonban pusztán kiegészítő követelmény; az 1. cikk s) pontjában meghatározott fogalomból származó követelményt is teljesíteni kell, nevezetesen azt, hogy a szolgálati időt a szerzés helye szerinti tagállam jogszabályai is ekként minősítsék.
69. A német kormány és a Bizottság előterjesztése szerint a spanyol jog szerint a sorkatonai szolgálat nem minősül szolgálati időnek: nem jár kötelező társadalombiztosítással, és nem keletkeztet társadalombiztosítási jogosultságokat. Bár a Bíróság természetesen nem ítélkezhet valamely tagállam belső társadalombiztosítási jogszabályának hatályáról, a jelen ügyben az előzetes döntéshozatali kérelemből úgy tűnik, hogy a spanyol társadalombiztosítási intézmény igazolást állított ki az 574/72 rendelet 80. cikke(36) szerint, amelyben megállapította, hogy a felperes csak 1991. december 1-jétől 1992. december 4-éig szerzett biztosítási és szolgálati időt. Az igazolást 1997. januárjában bocsátották ki. Ez azt sugallja, hogy helytálló az az állítás, miszerint a spanyol jog szerint a sorkatonai szolgálat nem minősül szolgálati időnek.
70. A spanyol intézmény igazolása ugyanakkor nem perdöntő, egyrészt azért, mert a felperes sorkatonai szolgálati idejének jogállása nem következik szükségszerűen abból a tényből, hogy azt nem említették meg, másrészt azért, mert a Bíróság következetesen úgy ítélte meg, hogy az 574/72 rendelet szerint valamely tagállam illetékes intézménye által kiállított igazolások nem jelentenek megdönthetetlen bizonyítékot sem egy másik tagállam munkanélküliséggel kapcsolatos ügyekben hatáskörrel rendelkező intézménye előtt, sem pedig annak bíróságai előtt.(37) Ez az intézmény, illetve peres eljárásokban a nemzeti bíróság teljes mértékben szabadon ellenőrizheti az igazolás tartalmát;(38) ráadásul, miként azt a Bizottság előterjesztésében kifejti, amennyiben a jelen ügyben az alperes kétségeit fejezné ki az igazolás alapjául szolgáló tények, következésképpen az igazolásban foglalt információ valóságtartalmával kapcsolatban, a spanyol félre hárul annak vizsgálata, hogy az igazolást megfelelően állították-e ki, illetve adott esetben az ő feladata az igazolás visszavonása.(39)
71. Ezen túlmenően az 574/72 rendelet 80. cikke előírja, hogy az igazolásnak a 67. cikk (1) bekezdésének céljából pontosan meg kell jelölni „a korábban, munkavállalóként szerzett biztosítási vagy szolgálati időket”. Amennyiben a spanyol intézménynek a 80. cikk szerint igazolnia kellene azt, hogy a felperes sorkatonai szolgálata „szolgálati időnek” minősül, az igazolásban azt is meg kellene jelölnie, hogy a felperes ezt az időt „munkavállalóként” szerezte-e.
72. A fentiekre tekintettel arra a következtetésre jutottam, hogy a felperes sorkatonai szolgálata csak akkor tekintendő a 67. cikk (1) bekezdése értelmében vett „munkavállalóként szerzett […] szolgálati idő”-nek, amennyiben (i) azt a spanyol jog szolgálati időként határozza meg, vagy annak ismeri el, illetve annak minősül, és a jogszabályok egyenértékűnek tekintik a rendelet 1. cikkének s) pontja értelmében, valamint (ii) a felperes a rendelet 1. cikk a) pontjának értelmében biztosítva volt, mialatt sorkatonai szolgálatát teljesítette.
A 67. cikk (3) bekezdése
73. A nemzeti bíróság 3(a) kérdésével alapvetően azt kérdezi, hogy időben mennyire közel kell megszerezni a biztosítási időt ahhoz, hogy az a 67. cikk (3) bekezdése értelmében „utoljára szerzettnek” minősüljön.
74. A 67. cikk (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontjában és b) pontjának ii. alpontjában említett esetek kivételével az (1) bekezdésben foglalt összesítési előírások azzal a feltétellel alkalmazandók, hogy „utoljára biztosítási időt szerzett” az érintett személy azon tagállam jogszabályai rendelkezéseinek megfelelően, amelyek szerint az ellátást igényli.
75. Úgy vélem, hogy a 67. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható a 71. cikk (1) bekezdése a) pontjának ii. alpontjában és b) pontjának ii. alpontjában említett esetekben, mivel ezekben az esetekben az igénylő fogalmilag az utolsó munkaviszonyának helyétől eltérő tagállamban fog munkanélküli ellátást igényelni(40), és ennek megfelelően nem fog „utoljára biztosítási időt szerezni” azon tagállam joga szerint, amely szerint az ellátást igényli.
76. 3. kérdésének a) pontjával a nemzeti bíróság azt kérdezi, hogy valamely olyan személy, akinek utolsó biztosítási ideje Németországban több mint egy évvel korábban megszűnt, és ezt követően kilenc hónapig kötelező sorkatonai szolgálatot teljesített Spanyolországban, a német jog szerint „utoljára szerzett-e” biztosítási időt”. A német kormány és a Bizottság is úgy érvel, hogy erre a kérdésre a válasz igenlő. Ezzel magam is egyetértek.
77. A jelen ügyben, amint az a kérdés szövegezéséből kitűnik, a felperes utolsó biztosítási ideje Németországban több, mint egy évvel a munkanélküli ellátás igénylése előtt megszűnt. A 67. cikk (3) bekezdésében előírt feltételnek ezért az lenne az eredménye, hogy a 67. cikk (1) bekezdése nem lenne alkalmazandó, amennyiben az eltelt idő vagy a spanyol sorkatonai szolgálat letöltése azt jelentené, hogy a biztosítási időt nem "utoljára szerezte" az ellátás igénylése előtt.
78. A Bíróság megállapította, hogy a 67. cikk (3) bekezdésében foglalt feltétel célja a munkanélküliek arra való bátorítása, hogy az utolsó munkaviszonyuk helye szerinti tagállamban keressenek munkát, valamint, hogy ez az állam viselje a munkanélküli ellátás terhét.(41) Ugyanakkor annak folytán, hogy nem létezik közös munkaerőpiac, a munkanélküliek arra való ösztönzésével, hogy elsősorban az utolsó munkaviszonyuk helye szerinti tagállamban keressenek munkát, el kell kerülni a munkanélküliség exportálását.(42)
79. Ez összhangban van a legutolsó munkaviszony helye szerinti tagállamnak azon céljával is, hogy felelős maradjon a munkanélküli ellátás azon személy részre történő kifizetéséért, aki legutóbbi biztosítási idejét az említett államban szerezte, tekintet nélkül a biztosítási i dő megszerzése és a munkanélküli ellátás igénylése között eltelt időre, feltéve, hogy az érintett személy a közbenső időben nem szerzett más tagállamban további biztosítási időt.
80. Kétségtelen, hogy a 67. cikk (3) bekezdésében használt „utoljára” fordulat a német változatban „unmittelbar zuvor”, amely szó szerint „közvetlenül megelőzően” jelentéssel bír. Ugyanakkor a számos más nyelvi változatban használt fordulatok ugyanazzal a jelentéssel bírnak, mint az angol változat [„lastly”] és a francia „en dernier lieu”, amely még egyértelműbben utal arra a tényre, hogy a kérdéses időszak a legutolsó ilyen időszak volt egy bizonyos időpont előtt, és nem szükségszerűen az adott időpontot közvetlenül megelőző időszak.(43)
81. A felperes közbenső spanyol sorkatonai szolgálatának következményeit illetően számomra úgy tűnik, hogy az ilyen közbenső időszak csak akkor jelenti azt, hogy a felperes előző németországi biztosítási időszaka a 67. cikk (3) bekezdése értelmében nem „utoljára szerzett”, amennyiben a sorkatonai szolgálat ideje a rendelet értelmében és az 1. cikk r) pontjában meghatározott módon „biztosítási idő”. Az általam korábban előadottak szerint(44) úgy tűnik, valamennyi fél egyetért abban, hogy ez a helyzet nem áll fenn.
82. Következésképpen úgy vélem, hogy, ha valamely személy adott tagállam joga szerint biztosítási időt szerez, ezután pedig munkanélküli ellátást igényel az adott államban, ez a biztosítási idő a 67. cikk (3) bekezdése értelmében „utoljára szerzettnek” minősül, még akkor is, ha az az ellátás igénylését nem közvetlenül előzte meg, feltéve, hogy az érintett személy a közbenső időben más biztosítási időt nem szerzett.(45)
Az első három kérdésre vonatkozó következtetések összegzése
83. Ezen a ponton hasznos lehet összefoglalni a 13. cikk (2) bekezdésére, valamint a 67. és a 71 cikkekre vonatkozó, a felperes esetére alkalmazandó következtetéseimet.
84. Amennyiben a Kuusijärvi-ítéletnek(46) megfelelően a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja szerint a német jog alkalmazandó:
a) Ha a sorkatonai szolgálat „munkaviszony” volt a 71. cikk (1) bekezdése értelmében (amely az 1. cikk s) pontja alapján a spanyol jogszabályok szerinti, az 574/72 rendelet 80. cikkének megfelelő igazolással tanúsítható minősítéstől függ), és
a felperes sorkatonai szolgálata alatt Németországban rendelkezett lakóhellyel a 71. cikk (1) bekezdésének a Bíróság által történő értelmezése szerint,(47) akkor a felperes a 71. cikk (1) bekezdés b) pontjának ii. alpontja hatálya alá tartozik, amely még akkor is feljogosítja őt a munkanélküli ellátásnak a Németországban történő igénylésére, ha utolsó munkaviszonya valamely másik tagállamban volt.
b) Ha a felperes a 71. cikk (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja hatálya alá tartozik, a német intézmény köteles lesz számításba venni a sorkatonai szolgálat idejét a munkanélküli ellátásra való jogosultság megállapításakor, ha:
az „munkavállalóként szerzett szolgálati időnek” minősült az 1. cikk a) és s) pontja értelmében, amelyek a felperes által már teljesített feltételek mellett egy újabb feltételt támasztanak annak érdekében, hogy a 71. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozzon; ez a kérdés szintén a spanyol jog hatálya alá tartozik, és a 80. cikk szerint igazolandó; és
biztosítási időnek számított volna, ha azt a német jogszabályok szerint, a 67. cikk (1) bekezdésében előírtaknak megfelelően szerzik.
c) Még ha a felperes nem is tartozik a 71. cikk (1) bekezdése b) pontja ii. alpontjának hatálya alá, akkor is igényelhet munkanélküli ellátást Németországban (mivel a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja alapján a német jog alkalmazandó); a német intézménynek a munkanélküli ellátásra való jogosultság megállapításakor be kell számítania a sorkatonai szolgálat időtartamát, feltéve, hogy
a b) pontban kifejtett feltételek teljesülnek, és
a felperes biztosítási időt „utoljára” a 67. cikk (3) bekezdésének megfelelően, a német jog szerint „szerzett”.
85. Amennyiben a 13. cikk (2) bekezdésének e) pontja szerint a spanyol jog alkalmazandó, a korábbi 13. cikk (2) bekezdésének f) pontjára és a 13. cikk (2) bekezdésének a) pontjára vonatkozó ítélkezési gyakorlatra alapított analógia alapján: az előző bekezdés a) és b) pontja alatt kifejtett következtetések nem változnak. Ha azonban a felperes nem tartozik a 71. cikk (1) bekezdése b) pontja ii. alpontjának hatálya alá, nem igényelhet munkanélküli ellátást Németországban, azonban ezt megtehette volna Spanyolországban (ahol a 67. cikk (1) bekezdése alapján fő szabály szerint összesíteniük kellett volna a felperes korábban Németországban szerzett biztosítási, illetve szolgálati idejét, feltéve, hogy „utoljára” a spanyol jogszabályoknak megfelelően „szerzett” biztosítási időt).
Az egyenlő bánásmód elve
86. A rendelet 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„E rendelet különös rendelkezéseire is figyelemmel az e rendelet hatálya alá tartozó olyan személyeket, akik valamely tagállam területén lakóhellyel rendelkeznek, bármely tagállam jogszabályai szerint ugyanolyan kötelezettségek terhelik és ugyanolyan előnyök illetik, mint az adott tagállam állampolgárait.”
87. Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság azt kérdezi, hogy amennyiben a felperes sorkatonai szolgálatát a rendelet munkanélküli ellátásra vonatkozó rendelkezései (nevezetesen a 67. és 71. cikk) alapján nem lehet számításba venni, van-e a felperesnek erre jogosultsága a hivatkozott cikk vagy a közösségi jog bármely más általános rendelkezése alapján.
88. A felperes és a portugál kormány előterjesztése szerint a felperes jogosultsága levezethető a 3. cikk (1) bekezdéséből; a német kormány és a Bizottság ellentétes véleményen vannak.
89. A portugál kormány a Bíróság Mora Romero-ügyben(48) hozott ítéletére alapozza álláspontját.
90. A hivatkozott ügyben, a Bíróság ítélete szerint a 3. cikk (1) bekezdése azt jelentette, hogy „amennyiben valamely tagállam joga kiterjeszti az árvaellátásra való jogosultságot a 25 éven felüliekre az olyan ellátásban részesülők esetében, akiknek a szakképzését sorkatonai szolgálatuk szakította meg, ez az állam köteles a valamely másik tagállamban teljesített sorkatonai szolgálatot a saját jogszabályai szerint teljesített sorkatonai szolgálathoz hasonlóan figyelembe venni”.(49)
91. Álláspontom szerint a hivatkozott ítélet a jelen esetre nem alkalmazható. A Mora Romero-ügy árvaellátásra való jogosultsággal foglalkozott. A felperes, egy spanyol állampolgár, aki a német jog szerint ilyen ellátásban részesült, amely jog 25 éves életkorig biztosított ellátást, továbbá e korhatárt a sorkatonai szolgálat időtartamával meghosszabbította. A felperes 25 éves kora előtt Spanyolországban teljesített sorkatonai szolgálatot. Az illetékes német intézmény a felperes 25 éves életkorának elérésekor megszüntette az árvaellátás folyósítását, és elutasította az ellátás időtartamának a sorkatonai szolgálattal megegyező időtartammal való meghosszabbítását.
92. Bár mind a felperes, mind az érintett ellátás egyértelműen a rendelet hatálya alá tartozott, az ügy a tárgyát illetően eltér a jelenleg tárgyalt ügytől: a Mora Romero-ügyben az ügyre vonatkozó különös rendelkezést a rendelet nem tartalmazott. A rendelet egyetlen olyan rendelkezése, mely az árvaellátással (79. cikk) összefüggésben az összesítésre vonatkozik, csak az elhunyt szülő más tagállamban szerzett biztosítási, szolgálati, önálló vállalkozói, illetve tartózkodási idejének beszámítását tette kötelezővé az ellátásra való jogosultság megállapítása során.
93. A rendeletnek a felperes helyzetére vonatkozó rendelkezése hiányában, amely az ugyanolyan helyzetben lévő német állampolgárral összehasonlítva egyértelműen hátrányos volt, helyénvaló volt a Bíróság részéről a 3. cikk (1) bekezdésében foglalt egyenlő bánásmód elvének alkalmazása.
94. Ezt a rendelkezést azonban kifejezetten „[a] rendelet különös rendelkezéseire figyelemmel” kell alkalmazni, és a jelen ügyben, szemben a Mora Romero-üggyel, a rendelet tartalmaz különös rendelkezéseket, nevezetesen a 67. és 71. cikkeket, amelyek célja az olyan munkanélküli személyek munkanélküli ellátásra való jogosultságának rendezése, akik valamely másik tagállam jogszabályai szerint szereztek biztosítási vagy szolgálati időt. Amint azt előterjesztésében mind a német kormány, mind a Bizottság kifejti, ezek a különös rendelkezések megelőzik az egyenlő bánásmód 3. cikk (1) bekezdésében foglalt általános elvét.
95. Az ellenkező értelmezés a 67. cikk (1) bekezdésében foglalt különös szabályok felülírását, és különösen a „szolgálati idő” fogalmának 67. cikk (1) bekezdése alkalmazásában történő megváltoztatását eredményezné.
96. Úgy is lehet érvelni, hogy amennyiben a felperesnek nincs joga a 67. cikk (1) bekezdése szerinti összesítésre, ez a rendelet szerkezetében lévő joghézagot keletkeztet, melyet a 3. cikk (1) bekezdésének alkalmazásával kell betölteni.
97. Ezt az álláspontot nem fogadom el. Ha az alperes nem tartozik a 67. cikk (1) bekezdésének hatálya alá, ez azért van, mert a sorkatonai szolgálatának ideje e rendelkezés értelmében nem minősül munkavállalóként szerzett biztosítási vagy szolgálati időnek. Amennyiben ez a helyzet áll fenn, ez arra vezethető vissza, hogy a spanyol jog nem ismeri el a sorkatonai szolgálatot biztosítási vagy szolgálati időként. Teljes mértékben összhangban van a rendelet szerkezetével és céljaival az, hogy a teljesítés helye szerinti nemzeti jogszabályok szerint biztosítási vagy szolgálati, illetve ezekkel egyenértékű időnek nem minősülő sorkatonai szolgálat idejét a munkanélküli ellátásra való jogosultság megállapítása céljaiból nem kell összesíteni.
98. Álláspontom szerint a következtetés ugyanez lenne más, az általános egyenlő bánásmód elvét tartalmazó jogszabályhelyre ‑ így az EK-Szerződés előzetes döntéshozatali kérelemben hivatkozott 39. cikkének (2) bekezdésére ‑ történő hivatkozás esetén.
Végkövetkeztetések
99. Annak a kérdésnek a megválaszolása, hogy A vagy B tagállam joga alkalmazandó arra a személyre, aki miután A tagállamban állt munkaviszonyban, B tagállamban teljesít kötelező sorkatonai szolgálatot, mielőtt visszatérne A tagállamba, ahol munkanélküli ellátást igényel, attól függ, hogy a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 13. cikke (2) bekezdése f) pontjának a Bíróság C‑275/96. sz. Kuusijärvi-ügyben (EBHT 1998., I‑3419. o.) adott értelmezése alkalmazandó-e a munkanélküli ellátást igénylőre. Amennyiben a Kuusijärvi-ítéletben adott értelmezés alkalmazandó, az adott személy az 1408/71 rendelet 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja alapján A tagállam mint a lakóhely szerinti állam jogszabályainak hatálya alatt áll. Amennyiben a Kuusijärvi-ítéletben adott értelmezés nem alkalmazandó, az adott személy az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének e) pontja alapján B tagállam, azaz a sorkatonai szolgálatának időtartama alatt a rá nézve alkalmazandó jogot kibocsátó állam jogának hatálya alatt áll.
100. A Bundessozialgericht által előterjesztett, fennmaradó kérdésekre a következő válaszokat javaslom:
1) A kötelező sorkatonai szolgálat ideje csak akkor tekintendő az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében vett „munkaviszonynak”, amennyiben ezt a teljesítési hely jogszabályai így határozzák meg, vagy annak ismerik el, illetve annak minősül, és azt a jogszabályok a szolgálati idővel egyenértékűnek tekintik a rendelet 1. cikkének s) pontja értelmében.
2) A kötelező sorkatonai szolgálat ideje csak akkor tekintendő „munkavállalóként szerzett … szolgálati időnek” az 1408/71 rendelet 67. cikkének (1) bekezdése értelmében, ha (i) ezt Spanyolország jogszabályai így határozzák meg, vagy annak ismerik el, illetve annak minősül, és a jogszabályok a szolgálati idővel egyenértékűnek tekintik a rendelet 1. cikkének s) pontja értelmében, valamint (ii) a felperes a rendelet 1. cikk a) pontja értelmében biztosítva volt, mialatt sorkatonai szolgálatát teljesítette.
3) Az 1408/71 rendelet 67. cikkének (1) bekezdése alkalmazandó arra a kérelmezőre, aki a rendelet 71. cikkének (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja hatálya alá tartozik.
4) Ha valamely személy adott tagállam jogszabályai szerint biztosítási időt szerez, majd ezt követően munkanélküli ellátást igényel az adott államban, ez a biztosítási idő „utoljára szerzettnek” minősül az 1408/71 rendelet 67. cikkének (3) bekezdése értelmében, még akkor is, ha ez nem közvetlenül az ellátás igénylését megelőzően történt, feltéve, hogy a közbeeső időben további biztosítási időt nem szerzett.
MELLÉKLET
A Bundessozialgericht által előterjesztett kérdések
„1) Az a személy, aki több mint két hónappal kötelező sorkatonai szolgálatának Spanyolországban történt teljesítése után munkanélküli ellátást kérelmez a német munkanélküliségi biztosítási rendszertől,
a) az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének e) pontja alapján a spanyol jogszabályok hatálya alá tartozik?
b) az 1408/71 rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontja alapján a német jogszabályok hatálya alá tartozik?
2) Az első kérdés a) pontjára adandó igenlő válasz esetén:
a) A Spanyolországban teljesített kötelező sorkatonai szolgálat az 1408/71 rendelet 71. cikkének (1) bekezdése szerinti »másik tagállamban […] legutolsó munkaviszonynak« minősül-e?
b) A második kérdés a) pontjára adandó igenlő válasz esetén:
Az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja tartalmaz-e olyan szabályt, miszerint a másik tagállamban fennállt utolsó munkaviszonyt a munkanélküli ellátások szempontjából a rendelet 67. cikkében írt feltételek vizsgálatának szükségessége nélkül a lakóhely államában fennálltnak kell tekinteni?
c) A második kérdés b) pontjára adandó nemleges válasz esetén:
Milyen feltételekkel minősülhet a kötelező sorkatonai szolgálat teljesítésének időtartama, mely a (spanyol) nemzeti jog szerint a munkanélküliségi biztosítás rendszerében sem biztosítási időnek, sem azzal egyenértékű időnek nem minősül, az 1408/71 rendelet 67. cikke (1) bekezdésének alkalmazásában valamely másik tagállam jogszabályai szerint munkavállalóként szerzett szolgálati időnek?
3) Az első kérdés b) pontjára adandó igenlő válasz esetén:
a) Ha valamely személy Németországban egy évnél régebben szerzett szolgálati időt, majd kilenc hónapig kötelező sorkatonai szolgálatot teljesített Spanyolországban, akkor az 1408/71 rendelet 67. cikkének (3) bekezdése szerint »utoljára« a német jogszabályok szerint szerzett biztosítási időt?
b) A harmadik kérdés a) pontjára adandó igenlő válasz esetén:
Milyen feltételekkel minősülhet a kötelező sorkatonai szolgálat teljesítésének időtartama, mely a (spanyol) nemzeti jog szerint a munkanélküliségi biztosítás rendszerében sem biztosítási időnek, sem azzal egyenértékű időnek nem minősül, az 1408/71 rendelet 67. cikke (1) bekezdésének alkalmazásában másik tagállam jogszabályai szerint munkavállalóként szerzett szolgálati időnek? [Ez a kérdés a második kérdés c) pontjának felel meg.]
c) Ha a felperes esetében az 1408/71 rendelet 67. cikkének (1) bekezdése nem alkalmazható [harmadik kérdés a) és b) pontja]:
i) A Spanyolországban teljesített kötelező sorkatonai szolgálat az 1408/71 rendelet 71. cikkének (1) bekezdése szerinti másik tagállamban […] legutolsó munkaviszonynak« minősül-e? [Ez a kérdés a második kérdés a) pontjának felel meg.]
ii. A harmadik kérdés c) pontjának i) alpontjára adandó igenlő válasz esetén:
Az 1408/71 rendelet 71. cikke (1) bekezdése b) pontjának ii. alpontja tartalmaz-e olyan szabályozást, miszerint a másik tagállamban fennállt utolsó munkaviszonyt a munkanélküli ellátások szempontjából a rendelet 67. cikkében írt feltételek vizsgálatának szükségessége nélkül a lakóhely államában [fennálltnak] kell tekinteni? [Ez a kérdés a második kérdés b) pontjának felel meg.]
4) Ha a felperesnek a német munkanélküliségi biztosítási rendszer juttatásaira való jogosultságához sem az 1408/71 rendelet 67. cikke, sem a 71. cikke alapján nem vehető figyelembe a spanyol kötelező sorkatonai szolgálat időtartama, akkor az 1408/71 rendelet 3. cikkében írt egyenlő bánásmód elvéből vagy a közösségi jog más általános szabályából levezethető-e az ilyen jogosultság?”
(1) .
(2)
– 	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet (HL L 149., 1. o.). A rendeletnek az 1995 végéig tett módosításokat magában foglaló szövege az 1408/71/EGK rendelet módosításáról és naprakésszé tételéről szóló, 1996. december 2-i 118/97/EK tanácsi rendelet (HL 1997. L 28.,
1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.) A. mellékletének I. részében található meg.
(3)
–	Az 1408/71/EGK rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok megállapításáról szóló, 1972. március 21-i 574/72/EGK tanácsi rendelet (HL L 74., 1. o.). A rendelet 1995 végén hatályos szövege megtalálható a 2. sz. lábjegyzetben hivatkozott, 118/97/EK tanácsi rendelet A. mellékletének II. részében.
(4)
–	Az 1408/71/EGK, valamint az 574/72/EGK rendeleteket módosító 1991. június 25-i 2195/91/EGK tanácsi rendelet (HL L 206., 2. o.)
(5)
–	Lásd például a C‑275/96. sz. Kuusijärvi-ügyben 1998. június 11-én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3419. o.) 14. pontját.
(6)
–	Az ítélet (hivatkozás az 5.lábjegyzetben) 33. pontja.
(7)
–	Az ítélet (hivatkozás fent) 34. pontja.
(8)
–	Lásd a 35. és 39-50. pontot, és különösen a 39. és 40. pontot.
(9)
–	Az ítélet 29. pontja.
(10)
–	A 67. cikk további tárgyalására lásd a lenti 54–82. bekezdést.
(11)
–	Lásd például a 145/84. sz. Cochet-ügyben 1985. március 7-én hozott ítélet (EBHT 1985., 801. o.) 11. pontját és a C‑454/93. sz. Van Gestel‑ügyben 1995. június 29-én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1707. o.) 13. és 14. pontját.
(12)
‑	Hivatkozás a 4. lábjegyzetben.
(13)
–	Lásd a 150/82. sz. Coppola–ügyben 1983. január 12-én hozott ítéletet (EBHT 1983., 43. o.) és a 302/84. sz. Ten Holder‑ügyben 1986. június 12-én hozott ítéletet (EBHT 1986., 1821. o.).
(14)
–	Lásd például a Cochet–ítélet (hivatkozás a 11. lábjegyzetben) 14. és 15. pontját, a C‑131/95. sz. Huijbrechts–ügyben 2003. novemeber 6-án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑1409. o.) 26. pontját, és legutóbb a C‑311/01. sz. Bizottság kontra Hollandia ügyben 2003. november 6-án hozott ítélet (EBHT 0000. o.) 32. pontját.
(15)
–	Lásd például 1/85. sz. Miethe ‑ügyben 1986. június 12-én hozott ítéletének (EBHT 1986., 1837. o.) 16. pontját.
(16)
–	A 76/76. sz. Di Paolo -ügyben 1977. február 17-én hozott ítélet (EBHT 1977., 315. o.) 11. pontja.
(17)
–	Bővebben lásd a fenti 30. pontban.
(18)
–	Lásd például a Miethe-ítélet (hivatkozás a 15. lábjegyzetben) 9. pontját, valamint a Van Gestel‑ítélet (hivatkozás a 11. lábjegyzetben) 23. pontját.
(19)
–	Lásd az 55-61. pontot.
(20)
–	A 66/77. sz. Kuyken-ügyben 1977. december 1-én hozott ítélet (EBHT 1977., 2311. o.) 19. pontja.
(21)
–	A C‑248/96. sz., Grahame és Hollanders ügyben 1997. november 13-án hozott ítélet (EBHT 1997., I‑6407. o.) 31. pontja.
(22)
–	Az Grahame és Hollanders ítélet (hivatkozás fent) 26. pontja.
(23)
–	Az ítélet (hivatkozás a 21. lábjegyzetben) 31. pontja.
(24)
–	Lásd a 69. és 70. pontot.
(25)
‑	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben
(26)
–	Lásd a 11. lábjegyzetben hivatkozott joggyakorlatot.
(27)
–	Lásd a Di Paolo-ítélet (hivatkozás a 16. lábjegyzetben) 17-22. pontját; lásd továbbá Mancini főtanácsnok indítványát a 41/84. sz. Pinna–ügyben 1986. január 15-én hozott ítélet (EBHT 1986., 1. o.) 9. pontja vonatkozásában.
(28)
–	Ez a rendelkezés később kerül tárgyalásra, lásd a 74-82. pontot.
(29)
–	Azokra a tagállamokra, melyek jogszabályai az ilyen jogosultságot a szolgálati idő, és nem a biztosítási idő megszerzésétől teszik függővé, a 67. cikk (2) bekezdésének párhuzamos rendelkezései vonatkoznak.
(30)
–	Lásd a 37. pontot.
(31)
–	A 388/87. sz. WarmedamSteggerda-ügyben 1989. május 12-én hozott ítéletének (EBHT 1989., 1203. o.) 18. pontja.
(32)
–	Hivatkozás a fenti 32. pontban.
(33)
–	Lásd a 74- 82. pontot.
(34)
–	Az ítélet (hivatkozás a 31. lábjegyzetben) 21. pontja.
(35)
–	A rendelkezés nem alkalmazandó a biztosítási időre: lásd a 126/77. sz, Frangiamore-ügyben 1978. március 15-én hozott ítéletet (EBHT 1978., 725. o.).
(36)
–	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben; a 80. cikk vonatkozó rendelkezései a fenti 4. pontban kerültek összefoglalásra.
(37)
–	A C‑102/91. sz. Knoch-ügyben 1992. július 8-án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4341. o.) 54. pontja.
(38)
–	A Knoch-ítélet (hivatkozás a 37. lábjegyzetben) 53. pontja.
(39)
–	A C‑178/97. sz., Banks és társai ügyben 2000. március 30-án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑2005. o.) 43. pontja.
(40)
–	Lásd a fent hivatkozott 33. és 37. pontot.
(41)
–	A C‑62/91. sz. Gray-ügyben 1992. április 8-án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑2737. o.) 12. pontja.
(42)
–	Lásd Tesauro főtanácsnok által a Gray-ügyben (hivatkozás a 41. lábjegyzetben) ismertetett indítvány 5. pontját.
(43)
–	Például, „senest” (dán), „laatstelijk” (holland), „viimeksi” (finn), „da ultimo” (olasz), „en ultimo lugar” (spanyol) és „senast” (svéd).
(44)
–	Lásd a 66. pontot.
(45)
–	Nem gondolom, hogy a következtetésemet, illetve az azt megelőző elemzést érintené a Bíróság C‑175/00 Verwayen-Boelen-ügyben 2002. március 4-én hozott ítélete (EBHT 2002., I‑2141. o.). Bár az ítéletből az a feltételezés tűnik ki, hogy a felperes 1987-től 1995-ig Hollandiában töltött ideje, ami alatt ellátásban részesült, de nem szerzett biztosítási vagy szolgálati időt, kizárta a Belgiumban azt megelőzően (1977-től 1986-ig) szerzett szolgálati idejének a 67. cikk (3) bekezdésének értelmében „utoljára szerzett” idővé történő minősítését, amikor 1997-ben munkanélküli ellátást igényelt Belgiumban, a kérdést a Bíróság kifejezetten nem tárgyalta.
(46)
–	Hivatkozás az 5. lábjegyzetben.
(47)
– Ez utóbbi pont tekintetében nem volt előterjesztett kérdés.
(48)
–	A C‑131/96. sz. Mora Romeo-ügyben 1997. június 25-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3659. o.).
(49)
–	Lásd az ítélet 36. pontját.