62007CC0378
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2008. december 4. (
1
)
C-378/07–C-380/07. sz. egyesített ügyek
Kiriaki Angelidaki és társai
kontra
Organismos Nomarchiakis Autodioikisis Rethymnis és Dimos Geropotamou
„1999/70/EK irányelv — A határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 5. és 8. szakasza — Határozott idejű munkaszerződések a közszektorban — Első vagy egyetlen szerződés — Egymást követő szerződések — Megfelelő jogi intézkedés — A munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének csökkentése — A visszaélések megakadályozását célzó intézkedések — Szankciók — A határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű szerződésekké történő átalakításának abszolút tilalma a közszektorban — Az irányelv helytelen átültetésének következményei — Összhangban álló értelmezés”
I – Bevezetés
1.
Ismételten egy olyan kiélezett jogvita került a Bíróság elé, amely a görög közszolgálatban határozott idejű munkaviszonyban álló munkavállalók védelmét érinti. A jelen esetben azonban egy olyan probléma áll a középpontban, amelyet az eddig lezárt Adeneler és társai, (
2
) illetve Vassilakis és társai (
3
) ügyben csak felületesen érintettek: ellentétesek-e a görög közszektorra vonatkozó, határozott idejű munkaviszonyról szóló rendelkezések a közösségi jog által lefektetett, a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalommal? E tilalom értelmezése, amelyre a jelen ügyben a Bíróságot kérik, jelentőségében valószínűleg jóval túlmutat Görögország esetén.
2.
A vizsgálat tárgya különösen az a görög szabályozás, amely alapján a közszektorban nem lehetséges a határozott idejű munkaviszonyok határozatlan idejűvé történő átalakítása; ráadásul e szabályozást jelenleg a görög alkotmány rögzíti. A kérdést előterjesztő bíróság és az eljárásban részt vevő felek közül néhányan azon a véleményen vannak, hogy a határozott időre alkalmazott munkavállalók korábban a görög jog alapján kedvezőbb helyzetben voltak, mint jelenleg; ezért kétségesnek tartják az új jogi helyzetnek a közösségi jog előírásaival, különösen a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalommal történő összeegyeztethetőségét.
3.
E három előzetes döntéshozatal iránti kérelem megválaszolásában a sokat bírált Mangold-ügyben hozott ítélet (
4
) is bizonyos szerepet fog játszani. Azonban már ehelyütt rámutatnék arra, hogy a jelen esetben nincs szó az ítéletnek az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó vitatott szakaszairól, különösen e tilalom dogmatikai levezetéséről, valamint annak magánszemélyek közötti jogvitákban kifejtett hatásáról.
II – Jogi háttér
A – A közösségi jog
4.
A jelen ügy közösségi jogi hátterét az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28-i 1999/70/EK tanácsi irányelv (
5
) (a továbbiakban: 1999/70 irányelv) képezi. Ezen irányelv azt a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodást (a továbbiakban: keretmegállapodás) hajtja végre, amelyet a három általános iparági szervezet 1999. március 18-án kötött, és amelyet mellékletként csatoltak az irányelvhez.
5.
A határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás hozzájárul a munkaidő rugalmassága és a munkavállalók biztonsága közötti egyensúly kialakításához. (
6
) Egyrészt azon megfontolásra épül, hogy „a határozatlan időre szóló szerződések a munkáltatók és a munkavállalók közötti munkaviszony általános formái, és továbbra is azok maradnak”. (
7
) Ezzel egyidejűleg a keretmegállapodás elismeri, hogy a határozott időre szóló munkaszerződések „bizonyos ágazatok, foglalkozások és tevékenységek […] foglalkoztatási sajátosságai, [és] a munkáltatók és a munkavállalók igényeinek egyaránt megfelel[het]nek”. (
8
) A keretmegállapodás továbbá a következő általános megfontolásra épül: „Az objektív okokra alapozott, határozott időre szóló munkaszerződések alkalmazása módot teremt a visszaélés megakadályozására”. (
9
)
6.
A keretmegállapodás 1. szakasza a következőképpen határozza meg annak célját:
„E keretmegállapodás célja:
a)
a megkülönböztetés tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó munkavégzés minőségét;
b)
az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása kereteinek [helyesen: megakadályozásához szükséges keretek] megállapítása”.
7.
A keretmegállapodás hatályáról a 2. szakaszának 1. pontja rendelkezik:
„Ez a megállapodás olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek.”
8.
A keretmegállapodás értelmében – a 3. szakaszának 1. pontjában szereplő meghatározás alapján – „határozott időre alkalmazott munkavállalónak” minősül:
„az a munkavállaló, aki a munkáltató és a munkavállaló által közvetlenül létesített határozott időre létrejött munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkezik, ahol a szerződés megszűnését olyan objektív feltételek útján állapítják meg, mint meghatározott időpont elérése, meghatározott feladat elvégzése vagy meghatározott esemény bekövetkezése”.
9.
A keretmegállapodás 5. szakasza az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására vonatkozó intézkedéseket szabályozza:
„1.
Az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása érdekében a tagállamok a szociális partnerekkel a nemzeti jognak, kollektív szerződéseknek vagy gyakorlatnak megfelelően folytatott konzultációt követően és/vagy a szociális partnerek, a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában, meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeinek figyelembevételével, a következő intézkedések közül vezetnek be egyet vagy többet:
a)
az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okok;
b)
az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartama;
c)
az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának száma.
2.
A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek, ha szükséges, meghatározzák, hogy a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik:
a)
»egymást követőnek«;
b)
a szerződéseket vagy jogviszonyokat határozatlan időre szólónak.”
10.
Végül a keretmegállapodás 8. szakasza „Végrehajtási rendelkezések” címmel a következőkről rendelkezik:
„1.
A tagállamok és/vagy a szociális partnerek az ebben a megállapodásban rögzítetteknél a munkavállalókra előnyösebb rendelkezéseket is fenntarthatnak vagy bevezethetnek.
[…]
3.
E megállapodás végrehajtása nem jelenthet jogalapot a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a megállapodás tárgykörében történő csökkentésére.
[…]”
11.
Az 1999/70 irányelv a tagállamokra hagyja a keretmegállapodásban használt, de nem pontosan meghatározott fogalmak meghatározását a nemzeti jognak és/vagy gyakorlatnak megfelelően, feltéve, hogy az említett meghatározások tartalmilag összeegyeztethetők a keretmegállapodással. (
10
) Ily módon figyelembe kell venni az egyes tagállamok sajátos helyzetét, valamint az adott ágazatok és foglalkozási ágak feltételrendszerét, beleértve a szezonális jellegű tevékenységeket is. (
11
)
12.
A tagállamok az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében kötelesek „hatályba [léptetni] azokat a törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseket, amelyek szükségesek ahhoz, hogy ennek az irányelvnek 2001. július 10-e előtt megfeleljenek”, vagy biztosítják, hogy legkésőbb eddig az időpontig „a szociális partnerek a szükséges rendelkezéseket megállapodás útján [bevezetik]”. Ha szükséges, a tagállamoknak különös nehézség vagy az irányelv kollektív szerződés útján történő végrehajtása esetén a szociális partnerekkel folytatott tárgyalást követően az irányelv 2. cikkének második bekezdése alapján további egy év állhat rendelkezésükre. Görögország számára a határidőt egy évvel, 2002. július 10-ig meghosszabbították. (
12
)
B – A nemzeti jog
13.
Ami a görög jogot illeti, egyrészt kifejezetten az 1999/70 irányelv átültetése céljából kibocsátott elnöki rendeletekre, másrészt a görög alkotmány 103. cikkére, valamint a 2190/1994. sz., a 3250/2004. sz. (
13
) és a 2112/1920. sz. törvények különböző rendelkezéseire kell utalni.
1. Az 1999/70 irányelvet átültető elnöki rendeletek
14.
A „határozott idejű munkavégzésre irányuló szerződéssel alkalmazott munkavállalókra vonatkozó rendelkezésekről” szóló, 2003. április 2-án hatályba lépett 81/2003. sz. elnöki rendelet (
14
) 2. §-ának (1) bekezdése szerint e rendelet eredetileg „a határozott idejű munkaszerződés vagy munkaviszony alapján foglalkoztatott munkavállalókra” vonatkozott. A későbbi – 2004. augusztus 23-án hatályba lépett – 180/2004. sz. elnöki rendelet (
15
) azonban e rendelkezés hatályát a magánszektor munkaviszonyaira korlátozta. (
16
)
15.
A 164/2004. sz. – 2004. július 19-én hatályba lépett – elnöki rendelet (
17
) végül lefektette a közszektorban határozott idejű szerződéssel foglalkoztatott munkavállalókra vonatkozó különös szabályokat. Hatályát 2. §-ának (1) bekezdése a következőképpen határozza meg:
„E rendelet rendelkezései a közszektor […], valamint a helyi önkormányzati tulajdonban lévő vállalkozások határozott idejű munkaszerződéssel vagy munkaviszony keretei között, illetve vállalkozási szerződéssel vagy bármely egyéb, alá-fölé rendeltséget eredményező szerződéssel vagy munkaviszonyban foglalkoztatott személyi állományára alkalmazandók.”
16.
Az egymást követően kötött szerződések közszektorban történő megengedhetőségéről a 164/2004. sz. elnöki rendelet 5. §-a egyebek mellett a következő rendelkezéseket tartalmazza:
„1.   Tilos az ugyanazon munkáltató és ugyanazon munkavállaló között három hónapnál rövidebb idő elteltével, azonos vagy hasonló foglalkoztatási feltételekkel egymást követően kötött és végrehajtott szerződés, amely azonos vagy hasonló szakmai területre vonatkozik.
2.   Kivételes jelleggel e szerződések megköthetők, ha ez objektív okkal indokolható. Ilyen objektív ok akkor áll fenn, ha az eredeti szerződést követő szerződéseket azért kötik meg, hogy a vállalkozás formájához, jellegéhez vagy tevékenységéhez közvetlenül vagy közvetetten kapcsolódó ugyanolyan típusú különleges szükségletet elégítsenek ki.
[…]
4.   A következő § (2) bekezdése rendelkezéseiben foglaltak kivételével semmilyen esetben sem lehetséges háromnál több egymást követő szerződés megkötése.”
17.
A 164/2004. sz. elnöki rendelet 6. §-a ezenfelül a szerződések maximális időtartamáról is rendelkezik:
„1.   Az ugyanazon munkáltató és ugyanazon munkavállaló között három hónapnál rövidebb idő elteltével, azonos vagy hasonló foglalkoztatási feltételekkel egymást követően kötött és végrehajtott, azonos vagy hasonló szakmai területre vonatkozó szerződések időtartama nem haladhatja meg a huszonnégy hónapot a teljes foglalkoztatási időszak tekintetében, függetlenül attól, hogy e szerződéseket az előző § vagy egyéb hatályos rendelkezések alkalmazásával kötötték.
2.   A foglalkoztatási időszak huszonnégy hónapot meghaladó teljes időtartama csak a munkavállalóknak a munka jellege és fajtája miatt különleges, a hatályos jogszabályokban írt kategóriái, mint például – különösen – a vezetőség tagjai, egyedi vagy egyébként is támogatott vagy finanszírozott kutatási program keretében felvett munkavállalók, a nemzetközi szervezetekkel kötött egyezményekből eredő kötelezettségek végrehajtásával kapcsolatos munkák elvégzése céljából felvett munkavállalók vonatkozásában megengedett.”
18.
A 164/2004. sz. elnöki rendelet 7. §-a a jogsértések következményei tekintetében úgy rendelkezik, hogy:
„1.   Bármely, a jelen rendelet 5. és 6. §-a rendelkezéseinek megsértésével kötött szerződés semmis.
2.   Abban az esetben, ha a semmis szerződést részben vagy egészben teljesítették, a munkavállalónak a szerződés alapján járó pénzösszeget ki kell fizetni; az esetlegesen kifizetett pénzösszegek nem követelhetők vissza. Kártérítés címén a munkavállaló a semmis munkaszerződés teljesítése időtartamának megfelelően jogosult arra az összegre, amelyre határozatlan idejű munkavállalóként lenne jogosult munkaszerződésének felmondása esetén. Egynél több semmis szerződés esetén a kártérítés szempontjából tekintetbe vett időszak a semmis szerződések alapján végzett foglalkoztatás teljes időszaka. A munkáltató által a munkavállalónak kifizetett összegek az ezért felelősnek róhatók fel.
3.   Aki a jelen szerződés 5. és 6. §-át megsérti, szabadságvesztéssel büntethető […]. Ha a jogsértés szándékos, a felelős egy évig terjedő szabadságvesztéssel büntethető. E jogsértés súlyos fegyelmi vétségnek is minősül.”
19.
A 164/2004. sz. elnöki rendelet 11. §-ában szereplő átmeneti rendelkezések többek között az alábbiakat írják elő:
„1.   A jelen rendelet hatálybalépése előtt kötött és a hatálybalépés idején még hatályos, az 5. § (1) bekezdése értelmében vett egymást követő szerződések mostantól határozatlan idejű munkaszerződéssé alakulnak, ha az alábbi konjunktív feltételek teljesülnek:
a)
az egymást követő szerződések jelen rendelet hatálybalépése előtti teljes időtartama a meghosszabbítások számától függetlenül legalább 24 hónap, vagy az eredeti szerződést a jelen rendelet 5. §-ának (1) bekezdése értelmében véve legalább háromszor hosszabbították meg, és az eredeti szerződéstől számított 24 hónapos időszak alatt a foglalkoztatás időtartama eléri legalább a 18 hónapot;
b)
az a) pontban foglalt tevékenységet annak teljes időszaka alatt az eredeti munkaszerződésben foglaltakkal azonos intézményben, azonos vagy hasonló minőségben és azonos vagy hasonló feltételekkel végezték […];
c)
a szerződés tárgya az adott intézmény állandó és tartós szükségleteivel közvetlenül és szorosan összefüggő tevékenység, amely szükségleteket az intézmény felelőssége alá tartozó közérdek határoz meg;
d)
a tevékenységet a fenti értelemben vett teljes időtartam alatt teljes idejű vagy részmunkaidős rendszerben látták el, és az elvégzett feladatok az eredeti szerződésben foglaltakkal azonosak, vagy azokhoz hasonlóak voltak. […]
2.   Az előző bekezdésben szereplő feltételek fennállásának bizonyítása céljából a munkavállaló a jelen rendelet hatálybalépését követő két hónapos jogvesztő határidőn belül benyújtja a vonatkozó intézménynek az azokat az adatokat tartalmazó kérelmet, amelyekből kiderül, hogy a hivatkozott feltételek fennállnak. Az előző bekezdésben felsorolt feltételek fennállását esetről esetre ellenőrző indokolással ellátott vélemény kibocsátására a vonatkozó szolgálati tanács vagy az ezzel egyenrangú szerv, illetve ennek hiányában a szóban forgó jogi személy igazgatótanácsa, illetve a hatályos jogszabályok szerint ezzel egyenrangú szerve rendelkezik hatáskörrel. Az önkormányzati tulajdonban lévő vállalkozások esetében a hatáskörrel rendelkező szerv minden esetben a vonatkozó önkormányzat tanácsa vagy a vállalkozás igazgató szerve, a vállalkozás igazgatótanácsának vagy igazgató szervének véleménye alapján. A hivatkozott, hatáskörrel rendelkező szerv azt is vizsgálja, hogy a vállalkozási szerződésekben, illetve az egyéb szerződésekben és munkaviszonyokban előfordul-e rejtett, foglalkoztatásra irányuló munkaviszony. A hatáskörrel rendelkező szerv hivatkozott vizsgálatára a hivatkozott rendelkezések értelmében legkésőbb a jelen rendelet hatálybalépését követő öt hónapon belül kerül sor.
3.   A (2) bekezdés értelmében hatáskörrel rendelkező szervek vizsgálatainak eredményét haladéktalanul közölni kell az Anotato Symvoulio Epilogis Prosopikouval (ASEP; legfelsőbb személyzetkiválasztási tanács), amely a közlést követő három hónapon belül érdemben dönt ezen értékelésekről.
4.   Jelen § rendelkezései érvényesek a közszektorban […], valamint az önkormányzati vállalkozásoknál alkalmazott munkavállalókra […].
5.   Jelen § (1) bekezdésének rendelkezéseit a jelen rendelet hatálybalépését megelőző három hónapon belül lejárt szerződésekre is alkalmazni kell; amely szerződések e rendelet hatálybalépéséig egymást követő, hatályos szerződéseknek minősülnek. A § (1) bekezdésének a) pontjában említett feltételnek a szerződés lejártakor kell teljesülnie.
[…]”
2. A határozott idejű munkaviszonyt érintő egyéb jogszabályok
a) A görög alkotmány rendelkezései
20.
A görög alkotmány 103. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Senkit nem lehet tisztviselőnek kinevezni egy nem törvény által létrehozott szervezeti helyre. Törvény ettől eltérő, különös szabályozásként és kivételképpen előírhatja személyek felvételét meghatározott idejű, magánjogi szerződésekkel, az előre nem látott és sürgős szükségletek kielégítése céljából.”
21.
A görög alkotmány 2001. április 7-én hatályba lépett 103. cikkének (8) bekezdése előírja, hogy:
„A tág értelemben vett, a törvény által esetről esetre meghatározott állami és közszektorban a magánjogi munkaviszonyok feltételeit és időtartamát törvény állapítja meg, mind a (3) bekezdés első albekezdésében előírtakon túl a szervezeti helyek betöltése, mind pedig a (2) bekezdés második albekezdése szerinti átmeneti, előre nem látott vagy sürgős szükségletek kielégítése céljából. Törvény állapítja meg továbbá azokat a feladatokat, amelyek céljából igénybe vehetők az előző albekezdésben felsorolt személyek. Tilos törvény által kinevezni az előző bekezdésben felsorolt személyeket, illetve tilos munkaszerződéseiket határozatlan idejűvé átalakítani. A jelen bekezdésben előírt tilalmak a munkaszerződéssel alkalmazott személyek esetében is érvényesek.”
b) A 2190/1994. sz., a 2527/1997. sz. és a 3250/2004. sz. törvény
22.
A 2190/1994. sz. törvény (
18
) 21. §-ából kitűnik, hogy Görögországban a közszolgálatok és a közjogi jogi személyek idényjellegű, illetve egyéb időszakos vagy ideiglenes szükségleteik kielégítésére határozott idejű magánjogi munkaszerződéssel is alkalmazhatnak munkavállalókat. A munkavállalók tevékenységének időtartama egy összesen tizenkét hónapos időszak alatt nem haladhatja meg a nyolc hónapot. Amennyiben a munkavállalókat ideiglenesen veszik fel a hatályos rendelkezések alapján – távollévő munkavállalók vagy betöltetlen állások miatt felmerülő – sürgős szükségletek kielégítésére, ugyanazon személy esetén a tevékenység időtartama nem haladhatja meg a négy hónapot. Valamely szerződés meghosszabbítása vagy új szerződés megkötése ugyanabban az évben, illetve a határozatlan idejű szerződéssé történő átalakítás semmis.
23.
A 3250/2004. sz. törvény 1. §-a alapján az állam, az első- és másodfokú területi szervek és a közjogi jogi személyek határozott idejű és részmunkaidős magánjogi munkaszerződéssel személyeket alkalmazhatnak az állampolgároknak nyújtandó szociális jellegű szolgáltatásokkal kapcsolatos szükségletek kielégítése céljából. Az effajta alkalmazások kizárólagos célja az állampolgárok kiegészítő jellegű szolgáltatásokkal kapcsolatos szükségleteinek kielégítése, és semmilyen hatást nem gyakorolnak a szóban forgó szervek személyi összetételére. A szerződés időtartama nem haladhatja meg a tizennyolc hónapot. Új szerződést ugyanazzal a munkavállalóval csak az előző szerződés lejártát követő négy hónap elteltével lehet kötni. A munkaidő a szerződéses alkalmazottak esetében nem haladhatja meg a heti húsz órát.
24.
A közszolgálatok és a közszektorban működő jogi személyek a 2527/1997. sz. törvény 6. §-ának (1) bekezdése alapján többek között azzal a feltétellel köthetnek vállalkozási szerződést, hogy a megvalósítandó feladat kívül esik a szóban forgó szerv alkalmazottainak szokásos munkakörén, és azt e szerv alkalmazottai nem képesek ellátni. Az állandó és tartós szükségletet kielégítő vállalkozási szerződés a jog erejénél fogva, teljes egészében semmis.
c) A 2112/1920. sz. törvény
25.
Amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, a határozott idejű munkaviszonyra – mégpedig a közszektorban alkalmazottak vonatkozásában is – a 2112/1920. sz. törvény (
19
) hatálya továbbra is kiterjed. (
20
) A hivatkozott törvény 8. §-ának (3) bekezdése (
21
) így rendelkezik:
„E törvény rendelkezéseit a határozott idejű munkaszerződésekre is alkalmazni kell, ha ezen időtartam előírását nem indokolja a szerződés jellege, hanem ezt arra irányuló szándékkal kötötték, hogy ki lehessen játszani e törvénynek a nem önálló vállalkozói munkaszerződés kötelező felmondására vonatkozó rendelkezéseit.”
26.
Ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság a görög ítélkezési gyakorlatra hivatkozva megállapította, a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése alapján a határozott időre létrejött munkaszerződés a határozott időtartamot alátámasztó objektív ok hiányában határozatlan idejűnek minősül. Ez érvényes az egyszeri, határozott időre létrejött munkaszerződésre is, azaz nincs szükség több, egymást követő, határozott időre létrejött munkaviszonyra.
27.
A kérdést előterjesztő bíróság egyébként rámutat arra, hogy a görög Areios Pagos (
22
) a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdésében található szabályozást a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti megfelelő jogi intézkedésnek minősítette függetlenül attól, hogy a magán- vagy a közszektor határozott időre létrejött munkaszerződéseiről van-e szó; ami egyébként nem ütközik a görög alkotmány 103. cikkének (8) bekezdésébe. (
23
)
28.
Ahogy azonban az iratokból kitűnik, ugyanaz az Areios Pagos később – ítélkezési gyakorlatát megváltoztatva – úgy ítélte meg, hogy a közszektorban határozott időre létrejött munkaszerződések nem alakíthatók határozatlan idejű munkaviszonyokká a görög alkotmány 103. cikkének (8) bekezdésében található tilalomra tekintettel, még akkor sem, ha azok állandó és tartós szükségleteket elégítenek ki. (
24
)
III – A tényállás és az alapeljárás
29.
A C-378/07. sz. ügy alapeljárásának felperesei 2005-ben kötöttek magánjogi munkaszerződést az alperes területi szervvel, a Kréta szigetén működő Normarchiaki Aftodioikisi Rethymnisszel. (
25
) A szerződések mindegyike 18 hónapra szólt, és a lejáratukkor egyet sem hosszabbítottak vagy újítottak meg. (
26
)
30.
Ezzel szemben a C-379/07. sz. ügy alapeljárásának felperese és a C-380/07. sz. ügy alapeljárásának mindkét felperese három egymást követő munkaviszonyban állt az alperes területi szervvel, a Kréta szigetén található Dimos Geropotamouval. (
27
) E munkaviszonyok olyan, határozott időre létrejött szerződéseken alapultak, amelyeket részben vállalkozási, részben határozott időre szóló munkaszerződésekként jellemeztek. Ahogy az ügy irataiból kitűnik, a szerződések a 2003 decembere és 2006 decembere közötti időszakra vonatkoztak; egy esetben a határozott időre szóló szerződés lejártát követően azonnal létrejött egy új, határozott időre szóló szerződés, míg a többi esetben a szerződések között eltelt egy 1-től legfeljebb 28 napig terjedő időszak. (
28
)
31.
A felperesek a Monomeles Protodikeio Rethymnis (
29
) (a továbbiakban többek között: kérdést előterjesztő bíróság) előtti mindhárom alapeljárásban azt állították, hogy munkaviszonyaik valójában állandó és tartós szükséglet kielégítését szolgálták, és csupán a munkajogi előírások megkerülését célozta határozott időre létrejött munkaszerződések, illetve vállalkozási szerződések formájában történő megkötésük. (
30
) Többek között a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdésére hivatkoztak, amelyet az 1999/70 irányelvvel összhangban kell értelmezni és alkalmazni; tehát szerződéseik határozatlan idejű munkaszerződéseknek minősülnek. Ez nem ütközik a görög alkotmány 103. cikkének (8) bekezdésébe sem, mivel a határozott időre létrejött munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakításának közszektorra érvényes tilalma csak olyan szerződésekre vonatkozik, amelyek valójában a közjogi munkáltató időszakos, előre nem látható vagy sürgős szükségleteit elégítik ki.
32.
Ennek megfelelően a felperesek mindhárom alapeljárásban azt kérik, hogy a bíróság állapítsa meg, a szóban forgó alperes területi szervvel határozatlan idejű munkaviszonyban állnak, és az köteles a továbbfoglalkoztatásukra.
IV – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem és a Bíróság előtti eljárás
A – A C-378/07. sz. ügy
33.
A C-378/07. sz. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság a 2007. július 19-én hozott végzésével felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
1)
Az 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.) szerves részét képező, az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 5. szakaszát és 8. szakaszának 1. és 3. pontját úgy kell-e értelmezni, hogy a közösségi jog nem teszi lehetővé a tagállamok számára, az e keretmegállapodás alkalmazására történő hivatkozással való indokolással, hogy intézkedéseket fogadjanak el, amikor:
a)
a nemzeti jogrendben már az 1999/70 irányelv hatálybalépését megelőzően léteznek a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti egyenértékű jogszabályok, és
b)
amikor a keretmegállapodás végrehajtásaként elfogadott intézkedésekkel csökken a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelmének általános szintje a nemzeti jogrendben?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
A határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelmének csökkentése, azokban az esetekben, amikor nem többszöri és egymást követő határozott idejű szerződésekről van szó, hanem olyan egyszeri és egységes szerződésről, amelynek tárgya azonban a valóságban a nem átmeneti, rendkívüli vagy sürgős, hanem „állandó és tartós” szükségletek kielégítésére irányuló szolgáltatásoknak a munkavállaló általi nyújtása, kapcsolatban van-e a hivatkozott keretmegállapodás és a hivatkozott irányelv alkalmazásával, és következésképpen, a védelemnek ezt a csökkentését megengedi vagy tiltja a közösségi jog?
3)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
Amennyiben a nemzeti jogrendben már az 1999/70 irányelv hatálybalépését megelőzően léteznek a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti egyenértékű jogszabályok, mint a szóban forgó 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése, a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelme általános szintje elfogadhatatlan csökkentésének minősül-e a nemzeti jogban, a keretmegállapodás 8. szakaszának 1. és 3. pontja értelmében egy olyan jogszabályi intézkedés elfogadása, a keretmegállapodás alkalmazására történő hivatkozással való indokolással, mint a szóban forgó 164/2004. sz. elnöki rendelet 11. §-a:
a)
amennyiben a hivatkozott, a keretmegállapodás végrehajtására irányuló jogszabályi intézkedés hatálya alá kizárólag a többszörös, egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy -viszonyok tartoznak, és nem tartoznak ide azok a szerződéses munkavállalók, akik (nem többszöri és egymást követő, hanem) egyetlen és egységes határozott idejű munkaszerződést kötöttek a munkaadó „állandó és tartós” szükségleteinek a munkavállaló részéről történő kielégítése céljából, míg a már előzetesen létező egyenrangú jogszabály valamennyi határozott idejű munkaszerződésre vonatkozik, azokat az eseteket is beleértve, amikor a munkavállaló egyetlen egységes határozott idejű munkaszerződést kötött, amelynek azonban tárgya valójában a nem átmeneti, rendkívüli vagy sürgős, hanem „állandó és tartós” szükségletek kielégítésére irányuló szolgáltatásoknak a munkavállaló általi nyújtása;
b)
amennyiben a szóban forgó, a keretmegállapodás végrehajtására irányuló jogszabályi intézkedés a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelme és a határozott idejű munkavégzésről szóló keretmegállapodás szerinti visszaélések megelőzése céljából, mint jogkövetkezményt előírja, hogy a határozott idejű munkaszerződéseket beálló (ex nunc) hatállyal határozatlan idejű szerződésekké minősítsék, míg az előzőleg létező egyenrangú jogszabályok a határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű munkaszerződésekké minősítését e szerződések megkötésének eredeti időpontjától (ex tunc) tekintik hatályosnak?
4)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
Amennyiben a nemzeti jogban az 1999/70/EK irányelv hatálybalépésének időpontjában hatályban vannak az ezen irányelv szerves részét képező, a határozott idejű munkavégzésről szóló keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti olyan egyenrangú jogszabályok, mint a szóban forgó 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése, a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelme általános szintje elfogadhatatlan csökkentésének minősül-e a nemzeti jogrendben, a keretmegállapodás 8. szakasza 1. és 3. pontja értelmében, a görög jogalkotónak az irányelv görög jogba történő átültetése során hozott azon döntése, hogy, egyfelől kizárta a hivatkozott 164/2004. sz. elnöki rendelettel nyújtott védelemből a visszaélések azon eseteit, amikor a munkavállaló egyetlen és egységes határozott idejű szerződést kötött, amelynek tárgya azonban a valóságban a nem átmeneti, rendkívüli vagy sürgős, hanem „állandó és tartós” szükségletek kielégítésére irányuló szolgáltatásoknak a munkavállaló általi nyújtása, másfelől pedig elmulasztott elfogadni egy olyan hasonló, a konkrét esetre vonatkozó és hatékony intézkedést, amely a munkavállalók e sajátos visszaéléssel szembeni, a görög jogrend közös munkajoga által általános jelleggel előírt védelmére irányuló joghatást vált ki, a semmis szerződésen alapuló valamennyi munkavégzés esetében (a keretmegállapodás szerinti visszaélés fennállásától függetlenül), amely védelem magában foglalja, hogy a munkavállaló követelheti munkadíjának megtérítését és a végkielégítést, akár érvényes szerződés alapján végzett munkát, akár nem, arra a tényre tekintettel, hogy:
a)
a munkadíj és a végkielégítés megfizetésének a nemzeti jog által valamennyi munkaviszony esetében előírt kötelezettsége nem kifejezetten a keretmegállapodás szerinti visszaélések megelőzésére szolgál, és
b)
a korábban hatályos egyenrangú jogszabály jogkövetkezménye az egyetlen határozott idejű munkaszerződés határozatlan idejű szerződésként történő elismerése?
5)
Az előző kérdésekre adott igenlő válasz esetén:
A nemzeti bíróság a nemzeti jognak az 1999/70/EK irányelv fényében történő értelmezése során köteles-e mellőzni az ezen irányelvvel összeegyeztethetetlen, a keretmegállapodásra történő hivatkozással való indokolással elfogadott jogszabályi intézkedésekben szereplő olyan rendelkezéseket, amelyek azonban a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók általános védelme szintjének csökkentését okozzák a nemzeti jogban, mint a 164/2004. sz. elnöki rendeletben szereplő rendelkezések, amelyek hallgatólagosan és közvetett módon, ugyanakkor egyértelműen kizárják a védelmet az olyan visszaélések esetén, amikor a munkavállaló csak egyetlen és egységes határozott idejű munkaszerződést kötött, amelynek tárgya azonban a valóságban a nem átmeneti, rendkívüli vagy sürgős, hanem „állandó és tartós” szükségletek kielégítésre irányuló szolgáltatásoknak a munkavállaló általi nyújtása, és e rendelkezések helyett az irányelv hatálybalépését megelőzően hatályos egyenrangú nemzeti intézkedésben szereplő rendelkezéseket – mint például a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdésében szereplőket – kell-e alkalmaznia?
6)
Amennyiben a nemzeti bíróság valamely határozott idejű munkavégzésről szóló ügyben alkalmazhatónak minősítene egy olyan rendelkezést (a jelen esetben a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdését), amely az 1999/70 irányelv szerves részét képező, a határozott idejű munkavégzésről szóló keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti egyenrangú jogszabálynak minősül, és az e rendelkezés alapján történt azon megállapítás, hogy valamely munkaszerződés megkötése – legyen ez akár csak egyetlen – határozott időre történt, a nyújtott szolgáltatás természetével, fajtájával és jellemzőivel kapcsolatos objektív indokok nélkül annak elismerését jelenti, hogy e szerződés határozatlan idejű szerződés:
a)
összeegyeztethető-e a közösségi joggal a nemzeti jognak a nemzeti bíróság általi olyan értelmezése és alkalmazása, miszerint a közszektorban a határozott idejű szerződés megkötése objektív indokának minősül az a tény, hogy megkötésének jogi alapjául idényjellegű, időszakos, átmeneti, rendkívüli vagy kiegészítő jellegű szociális szükségletek kielégítésére irányuló határozott idejű munkaszerződéssel történő foglalkoztatásról szóló rendelkezés szolgál (a jelen esetben a 3250/2004. sz. törvény rendelkezései), akkor is, ha a kielégített szükségletek állandóak és tartósak;
b)
összeegyeztethető-e a közösségi joggal a nemzeti jognak a nemzeti bíróság általi olyan értelmezése és alkalmazása, miszerint egy olyan rendelkezést, amely tiltja a közszektorban a határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű munkaszerződésekké történő átalakítását, úgy kell értelmezni, hogy a közszektorban minden esetben feltétlenül tiltott a határozott idejű munkaszerződés határozatlan idejű munkaszerződéssé történő átalakítása, akkor is, ha e szerződést visszaélésszerűen kötötték határozott időre, mivel a kielégített szükségletek állandóak és tartósak, és a nemzeti bíróságnak nincs lehetősége ilyen esetben arra, hogy megállapítsa a vitatott munkaviszony valódi jellegét, és ezt helyesen határozatlan idejű szerződésnek minősítse? Vagy pedig ez a tilalom csak azon határozott idejű munkaszerződésekre vonatkozik, amelyeket ténylegesen átmeneti, előre nem látott, sürgős, kivételes vagy hasonló szükségletek kielégítése céljából kötöttek, és nem azon esetekre is, amikor e szerződéseket valójában állandó és tartós szükségletek kielégítése céljából kötötték?
B – A C-379/07. sz. ügy
34.
A C-379/07. sz. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság a 2007. július 20-án hozott végzésével felfüggesztette az eljárást, és a következő kérdéseket terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
1)
Az 1999/70/EK tanácsi irányelv (HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.) szerves részét képező, az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 5. szakaszát és 8. szakaszának 1. és 3. pontját úgy kell-e értelmezni, hogy a közösségi jog nem teszi lehetővé a tagállamok számára, az e keretmegállapodás alkalmazására történő hivatkozással való indokolással, hogy intézkedéseket fogadjanak el, amikor:
a)
a nemzeti jogrendben már az 1999/70 irányelv hatálybalépését megelőzően léteznek a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti egyenértékű jogszabályok, és
b)
amikor a keretmegállapodás végrehajtásaként elfogadott intézkedésekkel csökken a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelmének általános szintje a nemzeti jogrendben?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
Amennyiben a nemzeti jogrendben már az 1999/70 irányelv hatálybalépését megelőzően léteztek a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti egyenértékű jogszabályok, mint a szóban forgó 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése, a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelme általános szintje elfogadhatatlan csökkentésének minősül-e a nemzeti jogban, a keretmegállapodás 8. szakaszának 1. és 3. pontja értelmében, egy olyan jogszabályi intézkedés elfogadása a keretmegállapodás alkalmazására történő hivatkozással való indokolással, mint a szóban forgó 164/2004. sz. elnöki rendelet 11. §-a:
a)
amennyiben a hivatkozott, a keretmegállapodás végrehajtására irányuló jogszabályi intézkedést az 1999/70 irányelv átültetésére előírt határidő lejárta után fogadták el, de időbeli hatályába csak azok a határozott idejű munkaszerződések és -viszonyok tartoznak, amelyek végrehajtása az irányelv hatálybalépésekor folyamatban volt, vagy amelyek az irányelv hatálybalépése előtt, meghatározott időtartam alatt jártak le, de az irányelv átültetésére előírt határidő lejárta után, míg a korábban hatályos egyenrangú jogszabályok időbeli hatálya nem korlátozott, és alkalmazási körükbe tartozik valamennyi olyan határozott idejű munkaszerződés, amelyet az 1999/70 irányelv hatálybalépésének, illetve az átültetésére előírt határidő lejáratának időpontjában kötöttek, illetve végrehajtásuk folyamatban volt, vagy ekkor jártak le;
b)
amennyiben ezen, a keretmegállapodás végrehajtására irányuló jogszabályi intézkedés hatálya alá csak olyan határozott idejű munkaszerződések és -viszonyok tartoznak, amelyeknek – hogy a hivatkozott intézkedés értelmében egymást követőknek minősüljenek – a következő együttesen teljesítendő feltételeknek kell megfelelniük: i. az egyes szerződések között legfeljebb három hónap telt el, és ii. ezen intézkedés hatálybalépésének időpontjában összes időtartamuk elérte a huszonnégy hónapot, függetlenül attól, hányszor újították meg a szerződéseket, illetve hogy ezek alapján történt-e legalább tizennyolc hónapot elérő foglalkoztatás az eredeti szerződést követő összesen huszonnégy hónapos időszakban, amennyiben az eredeti szerződésen kívül a szerződést legalább háromszor újították meg, míg a korábban hatályos egyenrangú jogszabályok nem írják elő e feltételeket, ellenben ezek alkalmazási körébe tartozik valamennyi (egymást követő) határozott idejű munkaszerződés, függetlenül a foglalkoztatási időszak minimális időtartamától és a szerződések megújításának minimális számától;
c)
amennyiben a szóban forgó, a keretmegállapodás végrehajtására irányuló jogszabályi intézkedés a határozott idejű munkaszerződéssel rendelkező munkavállalók védelme és a keretmegállapodás szerinti visszaélések megelőzése céljából jogkövetkezményként beálló hatállyal (ex nunc) írja elő a határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű szerződésekké történő minősítését, míg a korábban hatályos egyenrangú jogszabályok a határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejűvé történő minősítését az eredeti szerződések megkötésének időpontjától írják elő (ex tunc)?
3)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén:
Amennyiben a nemzeti jogban az 1999/70 irányelv hatálybalépésének időpontjában hatályban vannak az ezen irányelv szerves részét képező, a határozott idejű munkavégzésről szóló keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti olyan egyenrangú jogszabályok, mint a szóban forgó 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése, a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók védelme általános szintje elfogadhatatlan csökkentésének minősül-e, a keretmegállapodás 8. szakasza 1. és 3. pontjai értelmében, a nemzeti jogban a keretmegállapodásra történő hivatkozással való indokolással elfogadott olyan jogszabályi intézkedés, mint az alapügyben szóban forgó 164/2004. sz. elnöki rendelet 7. §-a, amennyiben ez a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalóknak a visszaélésekkel szembeni védelme egyetlen eszközeként a munkáltató azon kötelezettségét írja elő, hogy ez utóbbi köteles a munkadíjat és a végkielégítést megfizetni az egymást követő határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazása esetén, figyelemmel arra a tényre, hogy:
a)
a munkáltatónak a munkadíj és a végkielégítés kifizetésére vonatkozó kötelezettségét a nemzeti jog bármely munkaviszony esetében előírja, és az nem kifejezetten a keretmegállapodás szerinti visszaélések ellen irányul, és
b)
a korábban hatályos egyenrangú jogszabályok alkalmazásának jogkövetkezménye az egymást követő határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű szerződésekként történő elismerése?
4)
Az előző kérdésekre adott igenlő válasz esetén:
A nemzeti bíróság a nemzeti jognak az 1999/70 irányelv fényében történő értelmezése során köteles-e mellőzni az ezen irányelvvel összeegyeztethetetlen, a keretmegállapodás végrehajtásának indokával elfogadott jogszabályi intézkedésekben szereplő olyan rendelkezéseket, amelyek azonban a határozott idejű szerződéssel rendelkező munkavállalók általános védelme szintjének csökkentését okozzák a nemzeti jogban, mint a 164/2004. sz. elnöki rendelet 7. és 11. cikkében szereplő rendelkezések, és e rendelkezések helyett az irányelv hatálybalépését megelőzően hatályos egyenrangú nemzeti intézkedésben szereplő rendelkezéseket – mint például a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdésében szereplőket – kell-e alkalmaznia?
5)
Amennyiben a nemzeti bíróság valamely határozott idejű munkavégzésről szóló ügyben – főszabály szerint – alkalmazhatónak minősítene egy olyan rendelkezést (a jelen esetben a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdését), amely a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti egyenrangú jogszabálynak minősül, és az e rendelkezés alapján történt azon megállapítás, hogy valamely munkaszerződés megkötése – legyen ez akár csak egyetlen – határozott időre történt, a szerződés vagy a nyújtott szolgáltatás természetével és jellemzőivel kapcsolatos objektív indokok nélkül annak elismerését jelenti, hogy e szerződés határozatlan idejű szerződés:
a)
összeegyeztethető-e a közösségi joggal a nemzeti jognak a nemzeti bíróság általi olyan értelmezése és alkalmazása, miszerint a közszektorban a határozott idejű szerződés megkötése objektív indokának minősül az a tény, hogy megkötésének jogi alapjául idényjellegű, időszakos, átmeneti, rendkívüli vagy kiegészítő jellegű szociális szükségletek kielégítésére irányuló határozott idejű munkaszerződéssel történő foglalkoztatásról szóló rendelkezés szolgál, akkor is, ha a kielégített szükségletek állandóak és tartósak;
b)
összeegyeztethető-e a közösségi joggal a nemzeti jognak a nemzeti bíróság általi olyan értelmezése és alkalmazása, miszerint egy olyan rendelkezést, amely tiltja a közszektorban a határozott idejű munkaszerződések határozatlan idejű munkaszerződésekké történő átalakítását, úgy kell értelmezni, hogy a közszektorban minden esetben feltétlenül tilos a határozott idejű munkaszerződés határozatlan idejű munkaszerződéssé történő átalakítása, akkor is, ha e szerződést visszaélésszerűen kötötték határozott időre, mivel a kielégített szükségletek állandóak és tartósak, és a nemzeti bíróságnak nincs lehetősége ilyen esetben arra, hogy megállapítsa a vitatott munkaviszony valódi jellegét, és ezt helyesen határozatlan idejű szerződésnek minősítse? Vagy pedig ez a tilalom csak azon határozott idejű munkaszerződésekre vonatkozik, amelyeket ténylegesen átmeneti, előre nem látott, sürgős vagy hasonló szükségletek kielégítése céljából kötöttek, és nem azon esetekre is, amikor e szerződéseket valójában állandó és tartós szükségletek kielégítése céljából kötötték?
C – A C-380/07. sz. ügy
35.
A C-380/07. sz. ügyben a kérdést előterjesztő bíróság 2007. július 23-án hozott végzésével felfüggesztette az eljárást, és a C-379/07. sz. ügyben feltett kérdésekkel megegyező kérdéseket terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra. (
31
)
D – A Bíróság előtti eljárás
36.
A Bíróság elnöke a 2007. november 12-én kelt végzésével az írásbeli és a szóbeli szakasz lefolytatása, valamint az ítélethozatal céljából egyesítette a C-378/07., a C-379/07. és a C-380/07. sz. ügyeket.
37.
A Bíróság előtt a három alapeljárás felperesei, a görög kormány és az Európai Közösségek Bizottsága írásbeli és szóbeli észrevételeket tettek. A három alapeljárás alperesei és az olasz kormány írásban nyilatkoztak.
V – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elfogadhatósága
38.
Írásbeli észrevételeikben az eljárásban részt vevő felek közül néhányan kétségüknek adnak hangot az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések elfogadhatósága tekintetében.
A – A görög jog körül kialakult általános véleménykülönbségről
39.
A görög belső jog bizonyos előírásainak – különösen a 2112/1920. sz. törvény 8. §-a (3) bekezdésének – alkalmazhatóságáról és értelmezéséről folyó kiélezett vita arra ösztökélte a görög kormányt, hogy kétségbe vonja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát.
40.
Én nem osztom e kétséget. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban a tagállami jogi háttér bemutatása elég egyértelmű ahhoz, hogy a Bíróság hasznos döntést hozhasson. A Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem megválaszolásakor egyedül a kérdést előterjesztő bíróság nemzeti jogról szolgáltatott ezen információira köteles támaszkodni, mivel nem feladata annak eldöntése, hogyan kell a nemzeti rendelkezéseket értelmezni, illetve hogy a kérdést előterjesztő bíróság által adott értelmezés helytálló-e. (
32
) Ennélfogva az a körülmény, hogy az eljárásban részt vevő különböző felek álláspontja nem esik egybe a kérdést előterjesztő bíróság jogértelmezésével, nem érinti az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságát.
B – A határozott időre létrejött szerződések többszörös alkalmazásának hiányáról a C-378/07. sz. ügyben
41.
A görög kormány és a Bizottság ezenkívül hangsúlyozza, hogy a C-378/07. sz. ügyben csupán egyszeri, határozott időre létrejött munkaviszonyokról van szó, a keretmegállapodás tárgyát viszont az egymást követő, határozott ideig tartó munkaviszonyokból származó visszaélések képezik. Ezért mindketten kételkednek a C-378/07. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre, vagy legalábbis azok egy részére adott válasz hasznosságában.
42.
E kétségeket sem tartom megalapozottnak. Nem lehet ugyanis elsiklani afelett, hogy a C-378/07. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – a másik két ügyben előterjesztett kérdésekhez hasonlóan – a védelmi szint csökkentésének tilalma (a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja) felől közelítik meg a problémát. Márpedig sem a keretmegállapodás, sem a Bíróság eddigi ítélkezési gyakorlata alapján nem állítható bizonyossággal, hogy a védelmi szint csökkentésének e tilalma is csak a határozott idejű munkaviszonyok többszörös létrehozása tekintetében szolgálja a munkavállalók védelmét. Ennek fényében a C-378/07. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések egyáltalán nem tűnnek nyilvánvalóan irrelevánsnak az alapjogvita eldöntése szempontjából. Ilyen esetben a Bíróság köteles a közösségi jog értelmezésével kapcsolatban felmerült kérdések megválaszolására. (
33
)
C – A görög átmeneti rendelkezésnek (a 164/2004. sz. elnöki rendelkezés 11. §-a) a C-379/07. és C-380/07. sz. ügyben való alkalmazhatatlanságáról
43.
Végül az olasz kormány a C-379/07. és C-380/07. sz. ügyben előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdést hipotetikusnak, ezáltal elfogadhatatlannak tartja. Ennek alátámasztására azzal érvel, hogy a határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan idejűvé történő – a 164/2004. sz. elnöki rendelet 11. §-ában található átmeneti rendelkezéssel lehetővé tett – átalakítása az alapeljárás tényállására nem alkalmazható.
44.
Számomra ez az érvelés sem meggyőző. Meglehet úgy tűnik, hogy a C-379/07. sz. és a C-380/07. sz. ügy alapeljárásainak felperesei valóban nem tartoznak a 164/2004. sz. elnöki rendelet 11. §-ában foglalt átmeneti rendelkezés hatálya alá. Az előterjesztő bíróság második kérdése azonban mindkét ügyben éppen annak tisztázására irányul, hogy jogszerűen vették-e ki a felperesekhez hasonló munkavállalókat az átmeneti rendelkezés hatálya alól. Tisztázni kell, hogy e felperesek is jogosultak-e a közösségi jog erejénél fogva az átmeneti rendelkezésből származó előnyökre azáltal, hogy határozott időre létrejött munkaszerződéseik határozatlan idejűvé alakíthatók át.
D – Közbenső következtetés
45.
A három előzetes döntéshozatal iránti kérelem tehát összességében elfogadható.
VI – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések érdemi vizsgálata
46.
A kérdést előterjesztő bíróság hosszú és körülményesen megfogalmazott kérdésgyűjteményével lényegében arról kér felvilágosítást, hogy egy olyan tagállami szabályozás, mint a görög, összeegyeztethető-e a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodással. A Monomeles Protodikeio Rethymnis különösen azt szeretné megtudni, hogy a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja szerinti védelmiszint-csökkentési tilalomba ütközik-e, ha a 164/2004. sz. elnöki rendelet a közszektorra nézve eltér a korábbi belső jogi helyzettől, vagyis a határozott időre létrejött munkaszerződéseknek a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése által biztosított határozatlan idejű munkaszerződésekké történő átalakítási, illetve átminősítési lehetőségétől.
47.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem ezzel kapcsolatban arra az előfeltevésre épít, hogy a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése még hatályban volt az 1999/70 irányelv átültetésekor, hogy azt mind a magán-, mind a közszektorban ténylegesen alkalmazták, (
34
) továbbá hogy ez alapján lehetséges volt a határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan idejűvé történő átalakítása, illetve átminősítése. Az eljárásban részt vevő felek között azonban mindez heves vita tárgya. Ahogy azonban arra már rámutattam, a tagállami jog szempontjából a Bíróság számára a kérdést előterjesztő bíróság megállapítása az irányadó. (
35
) Ennek megfelelően a különböző előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre javasolt válaszaimban abból indulok ki, hogy helytállóak a Monomeles Protodikeio Rethymnisnek a 2112/1920. sz. törvény 8. §-a (3) bekezdésének hatályára és tartalmára vonatkozó megállapításai.
48.
Az egyszerűsítés érdekében azt javasolom, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre ne a tagállami bíróság által választott sorrendben adjunk választ, hanem azokat témakörök szerint csoportosítsuk, és foglaljuk össze. Azokkal a kérdésekkel kezdek, amelyek tárgya egészen általánosan a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom terjedelme, illetve a „megfelelő jogi intézkedés” fogalmának meghatározása (erről lásd a lenti A. pontot); majd megvizsgálom az arra vonatkozó kérdéseket, hogy egy olyan szabályozás, mint a görög, összeegyeztethető-e a keretmegállapodással (erről lásd a lenti B. pontot), azután rátérek a keretmegállapodás esetleges megsértésének következményeire (lásd a lenti C. pontot).
A – A védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom terjedelmével és a „megfelelő jogi intézkedés” fogalmának meghatározásával kapcsolatban előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
49.
A védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom terjedelmével és a „megfelelő jogi intézkedés” fogalmának meghatározásával a C-378/07. sz. ügyben az első és a második, a C-379/07. és a C-380/07. sz. ügyben pedig az első kérdés foglalkozik, amelyeket a továbbiakban együtt tárgyalok.
1. A tagállamok számára az átültetés során fennmaradó mérlegelési mozgástér „megfelelő jogi intézkedések” fennállása esetén
50.
A keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja arra kötelezi a tagállamokat, hogy az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása érdekében „a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában” meghatározott intézkedéseket fogadjanak el.
51.
Ezzel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy mekkora mozgástere marad egy tagállamnak az 1999/70 irányelv átültetésekor, ha belső joga már „megfelelő jogi intézkedéseket” tartalmaz. E kérdés hátterében a tagállami bírák azon vitatott megállapítása áll – amely azonban az egész előzetes döntéshozatal iránti kérelem lényegi alapja –, hogy a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése ilyen „megfelelő jogi intézkedésnek” minősül.
a) A megfelelő jogi intézkedések fogalma
52.
A keretmegállapodás nem határozza meg a megfelelő jogi intézkedés fogalmát. Az tehát főszabály szerint a tagállami jog bármely rendelkezését jelentheti. A keretmegállapodásnak az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozására irányuló céljából csak az következik, hogy olyan rendelkezést kell érteni alatta, amely a visszaélések megakadályozásához hatékonyan járul hozzá. (
36
)
53.
Ahhoz, hogy a belső jog valamely előírása megfelelő jogi intézkedésnek minősülhessen, nem kell kifejezetten a visszaélések megakadályozása céljából elfogadni, és hatályának sem kell csupán az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződésekre korlátozódnia. Ehelyett elegendő, hogy az előírás hatálya és normatív tartalma az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozásához legalábbis képes hatékonyan hozzájárulni.
54.
Önmagában az a körülmény, hogy egy olyan rendelkezés, mint amilyen a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése, nem tesz különbséget egy munkaviszony egy vagy több határozott időtartamra létrejött munkaszerződéssel történő létrehozása között, hanem úgy tűnik, hogy már az első határozott időre létrejött szerződéstől kezdve alkalmazható, végeredményben tehát nem ellentétes az említett előírás – a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében vett – megfelelő jogi intézkedésként történő minősítésével. Ahogy azt már említettem, csak az releváns, hogy egy előírás, annak hatálya és normatív tartalma alapján, képes-e hozzájárulni az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések hatékony megakadályozásához.
55.
Ennek részletekbe menő megítélése minden egyes esetben a tagállami bíró feladata. Ennek során, ahogy azokra a Bíróság előtti eljárásban hivatkoznak, a kérdést előterjesztő bíróságnak a legellentmondásosabb értelmezésekkel kell szembesülnie: míg az alapeljárás felperesei abból indulnak ki, hogy a határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan idejűvé alakításának, illetve átminősítésének lehetősége elrettentő erővel bír, a görög kormány vitatja ennek a közszektorra vonatkozó hatását; arra hivatkozik, hogy a munkaszerződések esetleges átalakításának pénzügyi terhei a lakosságot sújtják, és így – a magánszektortól eltérően – nem egy meghatározott munkáltató számára érzékelhetők.
b) A tagállamok számára a végrehajtáskor fennmaradó mérlegelési mozgástér
56.
Még ha léteznek is a visszaélések megakadályozására megfelelő jogi intézkedések, a tagállamok az irányelv átültetésekor nem veszítik el minden mozgásterüket. A keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontját nem szabad például úgy értelmezni, hogy a nemzeti munkajogot be kell fagyasztani az addigi (fejlettségi) szintjén, és azt többé nem lehet módosítani. E rendelkezés ugyanis csak azt pontosítja, hogy a tagállamoknak az 1999/70 irányelv átültetése keretében nem kell új intézkedéseket elfogadniuk a visszaélések megakadályozása érdekében, ha a fennálló belső jog már eleve lehetővé teszi a visszaélések hatékony megakadályozását. Ebben az esetben tehát a tagállamok mérlegelési jogkörébe tartozik, hogy elfogadnak-e a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának értelmében egy vagy több intézkedést, vagy inkább a fennálló, megfelelő jogi intézkedéseket veszik igénybe. (
37
)
57.
A tagállamok ennek megfelelően továbbra is alkothatnak szabályozást a határozott idejű munkaviszony területén, amennyiben ezek a közösségi jog valamennyi előírásával összhangban állnak. Még a határozott idejű munkaviszonyra vonatkozó tagállami jog átfogó újraszabályozása is elfogadható, amennyiben egyrészt lehetővé teszi a visszaélés hatékony megakadályozását (a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjával összefüggésben értelmezett 1. szakaszának b) pontja), másrészt nem ütközik a védelmi szint csökkentésének tilalmába (a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja), (
38
) sem egyéb közösségi jogi rendelkezésbe. (
39
)
c) Közbenső következtetés
58.
A fentieket összegezve le kell tehát szögezni, hogy:
Még ha a belső jog már tartalmaz is a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében vett, a visszaélések megakadályozását célzó megfelelő jogi intézkedéseket, a tagállamok elfogadhatnak további szabályokat a határozott idejű munkaviszony területén, amennyiben ezek a közösségi jog valamennyi előírásával összhangban állnak.
2. A védelmi szint csökkentésének tilalma
59.
A keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja szerint annak végrehajtása nem jelenthet jogalapot a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a keretmegállapodás tárgykörében történő csökkentésére. E tilalomra a védelmi szint csökkentésének tilalmaként szokás hivatkozni. (
40
)
a) A védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom tárgyi hatálya
60.
A C-378/07. sz. ügyben előterjesztett második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a munkavállalók védelme tekintetében a védelmi szint csökkentésének tilalma csak több, visszaélést megvalósító határozott idejű munkaviszony esetében érvényes, vagy a munkavállalók védelmének az egyszeri vagy első, visszaélést megvalósító határozott idejű munkaviszony esetében való esetleges csökkentésével kapcsolatban is alkalmazandó-e. E kérdés mögött az a körülmény húzódik meg, hogy úgy tűnik, az egyszeri vagy első, határozott időre létrejött munkaszerződések nem tartoznak a 164/2004. sz. elnöki rendelet védelmi hatálya alá.
61.
A tilalom a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a megállapodás tárgykörében történő csökkentésére vonatkozik, amelyet a keretmegállapodás 2. szakaszában határoznak meg. 2. szakaszának 1. pontja szerint a keretmegállapodás hatálya alá tartoznak azok a határozott időre alkalmazott munkavállalók, akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek. Sem a 2. szakasz 1. pontjában, sem a 2. szakasz 2. pontjában nem szerepel a hatály olyan korlátozása, hogy a keretmegállapodás csak az egymást követő, határozott időre létrejött munkaviszonyokkal rendelkező munkavállalók vonatkozásában lenne érvényes. Ugyanilyen kevéssé vezethető le efféle korlátozás a határozott időre alkalmazott munkavállalónak a keretmegállapodás 3. szakaszának 1. pontjában rögzített fogalmából.
62.
Meglehet a keretmegállapodás 1. szakasza b) pontjával összefüggésben értelmezett 5. szakaszának 1. pontjában foglalt rendelkezés kifejezetten arra korlátozódik, hogy a tagállamokat az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása érdekében konkrét intézkedések elfogadására kötelezze. (
41
) Ez azonban semmi esetre sem jelenti azt, hogy a keretmegállapodás összes többi rendelkezésének, különösen a 8. szakasz 3. pontjában található, a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalomnak a tárgyát csupán az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok képezik. Ez egyértelművé válik, ha egy pillantást vetünk a keretmegállapodás tárgyi és személyi hatályának meghatározására, ahogyan az a keretmegállapodás 2. szakaszának 1. pontjában és 3. szakaszának 1. pontjában szerepel.
63.
Általában a keretmegállapodás hatályát, különösen pedig a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom hatályát nem szabad szűken értelmezni. (
42
) A keretmegállapodás ugyanis hozzájárul a munkaidő rugalmassága és a munkavállalók biztonsága közötti egyensúly kialakításához. (
43
) Kifejezésre jutnak benne a közösségi szociálpolitika alapvető céljai, amint azokat különösen az EK 136. cikk (1) bekezdése rögzíti, konkrétan az élet- és munkakörülmények javítása és a megfelelő szociális védelem biztosítása. Ugyanezen célok már kirajzolódnak az Európai Unióról szóló szerződés (
44
) és az EK-Szerződés (
45
) preambulumában is, valamint a munkavállalók alapvető szociális jogairól szóló közösségi chartában (
46
) és az Európai Szociális Chartában. (
47
) E célok a keretmegállapodásban rögzített elvek és tilalmak lehető legtágabb értelmezése mellett szólnak.
64.
E körülmények között a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom akkor is alkalmazandó, ha egy tagállam úgy dönt, hogy a munkavállalók védelmét addig kedvezőbben biztosító rendszerét a keretmegállapodás által kötelezően előírt legalacsonyabb védelmi szintre csökkenti. Valamely tagállamban a munkavállalók számára a határozott idejű alkalmazásra tekintettel nyújtott védelem általános szintjének bármely csökkentése ugyanis csak a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontjából fakadó előírások figyelembevételével mehet végbe.
65.
Amennyiben tehát egy tagállam belső joga a munkavállalókat nem csak a többszöri, hanem az egyszeri vagy első, visszaélést megvalósító határozott időre létrehozott munkaszerződés vagy munkaviszony esetében is védelemben részesíti, a védelmi szint csökkentésére vonatkozó – a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja szerinti – tilalom e védelemre is kiterjed. (
48
)
66.
Ehhez a teljesség kedvéért még hozzá kell fűzni, hogy a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja nem csak a munkavállalók részére nyújtott védelem olyan csökkentése esetén alkalmazható, amelyet a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti „megfelelő jogi intézkedés” rögzít. Jóllehet úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság és néhányan az eljárásban részt vevő felek közül feltételezik e kölcsönös összefüggést, a 8. szakasz 3. pontjának sem a megfogalmazása, sem a célja és szabályozási kontextusa nem utal a tárgyi hatály efféle korlátozására. A védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom alapján inkább a határozott időre alkalmazottak számára a nemzeti jogban előírt általános védelem értékelhető, vagyis, hogy az túllépi vagy inkább el sem éri az 5. szakasz 1. pontja szerinti, a visszaélések megakadályozására szolgáló, megfelelő jogi intézkedés által felállított mércét.
b) A védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom terjedelme
67.
A keretmegállapodás 8. szakasza 3. pontjának – általam a fentiekben bemutatott (
49
) – tágan értelmezett tárgyi hatályával ellentétben annak normatív tartalma viszonylag szerény. Tartalmát tekintve ugyanis a tilalom csupán azt írja elő, hogy a keretmegállapodás végrehajtása nem jelenthet jogalapot a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a megállapodás tárgykörében történő csökkentésére. Ebből kétféle következtetés adódik.
68.
Először is, a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a határozott időre létrejött munkaszerződések terén történő csökkentését önmagában nem tiltja a keretmegállapodás; egy ilyenfajta csökkentés tehát megengedhető, amennyiben az semmilyen módon nem kapcsolódik a keretmegállapodás végrehajtásához (
50
). Ennélfogva a 8. szakasz 3. pontjában szereplő, a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom esetében nem egy stand-still kikötésről van szó, amely abszolút megtiltaná a nemzeti jogban az 1999/70 irányelv végrehajtásának időpontjában fennálló védelmi szint leszállítását. A tagállamok és szociális partnerek számára továbbra is megengedett, hogy a határozott időre történő alkalmazás jogának területén önálló jogalkotói vagy kollektív szerződésben rögzített döntéseket hozzanak; amely döntéseket csupán a keretmegállapodás végrehajtásától függetlenül, átlátható módon kell elfogadni, és amelyek magától értetődően nem vezethetnek a közösségi jog egyéb rendelkezéseinek megsértéséhez sem, különösen a keretmegállapodás által kitűzött legalacsonyabb védelmi szint alá süllyedéshez. (
51
)
69.
Másodszor, a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontjában szereplő, a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom csak a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a határozott időre történő alkalmazás terén bekövetkező csökkentésére vonatkozik. A munkavállalók védelmére elfogadott különös intézkedés eltörlése vagy gyengítése tehát nem ellentétes a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalommal, kivéve ha ezáltal a határozott időre alkalmazottak védelmének szintje összességében csökkenne. Nem kizárt, hogy egy, a munkavállalóknak nyújtott védelmet csökkentő intézkedés a védelem általános szintjéhez viszonyítva csupán jelentéktelen súlyú, vagy a munkavállalók védelmét javító egyéb intézkedésekhez kapcsolódik, és ezek úgy ellensúlyozzák, hogy a védelem általános szintjének csökkenése összességében nem következik be.
70.
Amennyiben e megfontolásokat a jelenlegihez hasonló esetre vetítjük, a következőket kell megjegyezni.
71.
Azt, hogy a 2112/1920. sz. törvény 8. §-a (3) bekezdésének – a tagállami bíróság által hangsúlyozott – közszektorra vonatkozó eltörlése érvényben volt-e már az 1999/70 irányelv átültetését megelőzően is, vagy csak az átültetés folyamán lépett életbe, a tagállami jogi háttérről a jelen esetben rendelkezésre álló információk alapján nem lehet kétséget kizáróan eldönteni. Az azonban biztos, hogy már a 2190/1994. sz. törvény létrehozta a határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan idejűvé alakításával kapcsolatos tilalmat (
52
) a görög közszektorra vonatkozóan. E körülmény azt mutatja, hogy a 2112/1920. sz. törvény 8. §-a (3) bekezdése közszektorra vonatkozó eltörlésének legalábbis az alapkövét már jóval az 1999/70 irányelv hatálybalépése előtt lerakták, így az eltörlés a görög jogalkotó önálló döntése volt, és semmilyen kapcsolatban nem állt az 1999/70 irányelv átültetésével.
72.
A 2112/1920. sz. törvény 8. §-a (3) bekezdésének eltörlése mindenesetre csak akkor sérti a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalmat, ha olyan nagy jelentőséggel bír, hogy a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a határozott időre történő alkalmazás terén bekövetkező csökkentését eredményezi. Ennek eldöntése a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Ennek során a tagállami bírónak meg kell vizsgálnia azt a kérdést is, hogy a 2112/1920. sz. törvény 8. §-a (3) bekezdésének eltörlését ellensúlyozták-e egyéb, a munkavállalók védelmi szintjét emelő intézkedések. (
53
)
73.
Ebben az összefüggésben nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy a görög jognak a felek között vitatott módosításai közül néhány – különösen a görög alkotmány 103. cikke (8) bekezdésének beiktatása – az 1999/70 irányelv átültetésére előírt határidőn belül következett be. (
54
) Noha a tagállamok az átültetésére nyitva álló határidő alatt nem veszélyeztethetik komolyan az irányelv céljainak megvalósítását, (
55
) ebből az általános meghiúsítási tilalomból nem lehet a magában a keretmegállapodásban található különös szabályokon – különösen a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalmon – túlmutató követelményeket kiolvasni.
c) Közbenső következtetések
74.
Közbenső következtetésként így a következőt kell rögzíteni:
A határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja szerinti védelmiszint-csökkentési tilalom hatálya nem korlátozódik a munkavállalóknak az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélésekkel szembeni védelmére. Egy olyan nemzeti szabályozás, amely csupán a munkavállalók védelmére szolgáló különös intézkedést töröl el vagy gyengít meg, nem tartozik a határozott idejű munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 8. szakasza 3. pontjában szereplő tilalom hatálya alá, kivéve, ha ezáltal a határozott időre alkalmazottak védelmének általános szintje összességében csökkenne.
B – A göröghöz hasonló szabályozás keretmegállapodással történő összeegyeztethetőségével kapcsolatban előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
75.
A következőként tárgyalandó előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések (a C-378/07. sz. ügy harmadik, negyedik és hatodik kérdése, valamint a C-379/07. és C-380/07. sz. ügyek második, harmadik és ötödik kérdése) konkrétan a görög 164/2004. sz. elnöki rendelethez hasonló szabály keretmegállapodással történő összeegyeztethetőségére vonatkoznak.
1. A védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalom a határozott időre létrejött munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának szankciói tekintetében
76.
A C-378/07. sz. ügyben előterjesztett harmadik és negyedik, valamint a C-379/07. és a C-380/07. sz. ügyben előterjesztett második és harmadik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy egy olyan jogszabály-módosítás, mint amilyen Görögországban a közszektorra vonatkozóan életbe lépett, a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja szerinti védelmiszint-csökkentési tilalomba ütközik-e. Ennek során a kérdést előterjesztő bíróság a munkavállalók részére a 164/2004. sz. rendelet hatálya alapján nyújtott védelem szintjét kívánja összehasonlítani a 2112/1920. sz. törvény 8. §-a (3) bekezdésének hatálya alapján nyújtottéval.
77.
Végső soron annak kérdéséről van szó, hogy megsértette-e a görög jogalkotó a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalmat, amikor a közszektor tekintetében eltörölte a határozott időre létrejött munkaszerződések ex tunc hatállyal történő határozatlan idejűvé minősítésének eredetileg fennálló lehetőségét, illetve azt a még érvényben lévő szerződések esetében csak igen szigorú feltételekkel és csak ex nunc hatállyal tartotta fenn (a 164/2004. sz. elnöki rendelet 5–7. és 11. §-a). A C-378/07. sz. ügy továbbá kifejezetten azt a problémát veti fel, hogy akadályozhatta-e a védelmi szint csökkentésének tilalma a görög jogalkotót abban, hogy a 164/2004. sz. elnöki rendelet védelmi köréből teljes egészében kiemelje az egyszeri, illetve az első határozott időre létrehozott munkaszerződéseket.
78.
A Bíróság e problémákkal kapcsolatban nem tud végleges állásfoglalást kialakítani, mivel megoldásukhoz a belső jog értelmezése szükséges, amely kizárólag a tagállami bíróság hatáskörébe tartozik. (
56
) A Bíróság azonban a kérdést előterjesztő bíróság részére minden szükséges tájékoztatást megadhat a közösségi jogban rögzített védelmiszint-csökkentési tilalom, valamint a keretmegállapodás egyéb előírásainak alkalmazása és értelmezése tekintetében. (
57
)
79.
Hangsúlyozni kell először is, hogy a 164/2004. sz. elnöki rendelet által a görög jogban életbe léptetett vitatott módosítások csak egy, a határozott időre alkalmazott munkavállalók védelmére szolgáló különös intézkedést érintenek, nevezetesen a határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan idejűvé alakításának, illetve minősítésének lehetőségét.
80.
A keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja értelmében vett védelmiszint-csökkentésről azonban, ahogy azt már megjegyeztem, (
58
) csak akkor beszélhetünk, ha az alkalmazandó rendelkezések módosítása a munkavállalóknak nyújtott védelem általános szintjének a határozott időre történő alkalmazás terén bekövetkező csökkenését vonja maga után. A munkavállalók védelmére szolgáló különös intézkedés eltörlése vagy gyengítése ellenben nem ütközik a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalomba, kivéve ha ezáltal összességében csökken a munkavállalók részére nyújtott védelem szintje.
81.
El kell ismerni, hogy a 164/2004. sz. elnöki rendelet erősen korlátozza a határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan idejűvé alakításának lehetőségét a közszektorban, sőt a jövőre nézve teljesen megszünteti. A tagállami bíróság értelmezése szerint továbbá visszaélések esetén nem léteznek az átalakítással egyenértékű szankciók. A kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint különösen a munkabér és végkielégítés kifizetése (a 164/2004. sz. elnöki rendelet 7. §-a) kötelező egy esetleges visszaéléstől függetlenül minden esetben, és az nem kifejezetten a visszaélések szankcionálására szolgál. Ehhez kapcsolódva az alapeljárás felperesei továbbá arra hivatkoznak, hogy a visszaélésért felelős személy büntetőjogi és fegyelmi felelősségre vonásának Görögországban alig van gyakorlati jelentősége.
82.
Egy ilyen helyzetben kézenfekvő az a következtetés, hogy a 164/2004. sz. elnöki rendelet hatálybalépése óta a belső jog a közszolgálat területén – a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott korábbi jogi helyzetnél – kevésbé hatékony szankciót tartalmaz a határozott időre történő alkalmazásból eredő visszaélésekkel kapcsolatban.
83.
Ez azonban nem feltétlenül jelenti a jelen esetben a munkavállalók számára nyújtott védelem általános szintjének csökkentését, ahogy azt a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja a határozott időre történő alkalmazásra vonatkozóan tartalmazza.
84.
A 164/2004. sz. elnöki rendelet által bevezetett reform ugyanis egyrészt nem általában a Görögországban határozott időre alkalmazott munkavállalókat érinti, hanem csak azok pontosan meghatározott csoportját, nevezetesen a görög közszektorban határozott idejű alkalmazásban állók csoportját. Ami kifejezetten a C-378/07. sz. ügyben az egyszeri, illetve első határozott időre létrejött munkaszerződéseknek a 164/2004. sz. elnöki rendelet védelme alóli kiemelését illeti, ez az intézkedés a közszektorban megvalósuló határozott időre történő alkalmazásnak csak egy részterületét érinti. Ez már eleve ellentmond azon megállapításnak, hogy a munkavállalók számára a határozott időre történő alkalmazás területén nyújtott védelem általános szintje csökken.
85.
Másrészt a belső jogi szankciók gyengülését ellensúlyozhatják az újonnan elfogadott, a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti preventív intézkedések. Így a 164/2004. sz. elnöki rendelet – annak 5. és 6. §-ában – a közszektorban megvalósuló határozott idejű alkalmazásokból eredő visszaélések megakadályozására különböző új intézkedéseket vezet be: az objektív ok követelményét, az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximálisan megengedhető időtartamáról, valamint az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának lehetséges számáról szóló előírásokat.
86.
Az effajta újraszabályozás a visszaélések szankcionálásától az azok megelőzése irányába történő hangsúlyeltolódást fejezi ki, ami nem feltétlenül vezet a munkavállalók számára nyújtandó védelem általános szintjének a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja szerinti csökkentéséhez. A keretmegállapodásban az európai szociális partnerek is a – különösen az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződésekből vagy munkaviszonyokból eredő – visszaélések megakadályozását hangsúlyozták. Nem utolsósorban erre utal az 1. szakasz b) pontja, ahol az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása kereteinek megállapításáról van szó.
87.
A keretmegállapodás 5. szakaszából is kitűnik, hogy a közösségi jog szempontjából a fő cél a visszaélések megakadályozása. A tagállamok az 5. szakasz 1. pontja szerint kötelesek a visszaélések megakadályozására ott előírt intézkedések közül legalább egynek az elfogadására, feltéve hogy még nem rendelkeznek megfelelő jogi intézkedésekkel. A visszaélésekre vonatkozóan azonban nem kötelező meghatározott szankciókat előírni. Még magában a keretmegállapodás 5. szakasza 2. pontjának b) alpontjában kifejezetten megnevezett szankció alkalmazását is, amely a határozott időre létrejött munkaszerződések és munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakítását írja elő, a tagállamok mérlegelési jogkörébe utalják a „ha szükséges” bevezető toldattal: a belső jog tehát előírhat ilyen szankciót, de ugyanúgy alkalmazhat más jellegűeket is, feltéve hogy összességében hatékony intézkedések biztosítják a visszaélések elkerülését, és adott esetben a szankcionálásukat. (
59
)
88.
Mindezek alapján úgy vélem, hogy egy olyan ügyben, mint a jelenlegi, nem feltételezhető szükségszerűen a határozott időre alkalmazottak számára nyújtott védelem általános szintjének – a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja értelmében vett – csökkentése.
89.
A védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalommal való összeegyeztethetőségétől függetlenül azonban a munkavállalók számára a határozott időre történő alkalmazás területén nyújtott védelem minden egyes módosítása összhangban kell, hogy álljon a keretmegállapodás, valamint a közösségi jog egyéb rendelkezéseivel. Tehát még akkor is, ha a 164/2004. sz. elnöki rendelet nem vezetett a munkavállalók számára a határozott időre történő alkalmazás területén nyújtott védelem általános szintjének – a keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja értelmében vett – csökkentéséhez, a határozott időre történő alkalmazásból származó visszaélésekkel szembeni szankcióknak az említett elnöki rendelet által bevezetett gyengítése semmi esetre sem múlhatja alul a határozott időre alkalmazottak számára a közösségi jog által előírt védelem legalacsonyabb szintjét.
90.
Még ha a keretmegállapodás, ahogy azt a fentiekben említettem, 5. szakaszában a visszaélések megelőzésére fekteti is a hangsúlyt, a tagállamok továbbra is kötelesek a visszaélés tényleges megvalósulása esetére megfelelő szankciókat előírni. (
60
) Jóllehet ennek során a tagállamok, illetve a szociális partnerek feladata a mindenkori szankciók meghatározása és kialakítása, (
61
) biztosítani kell, hogy a közösségi jog megsértését olyan anyagi és eljárási jogi feltételek mellett szankcionálják, amelyek megfelelnek a nemzeti jog hasonló jellegű és súlyú megsértése esetén alkalmazandó feltételeknek, és a szankciók minden esetben hatékonyak, arányosak és elrettentő erejűek legyenek. (
62
)
91.
Amennyiben tehát visszaélésre került sor, alkalmazhatónak kell lennie valamely, a munkavállalók tényleges és egyenértékű védelmét biztosító intézkedésnek, amely megfelelően szankcionálja ezt a visszaélést és megszünteti a közösségi jog megsértéséből származó következményeket. (
63
) A keretmegállapodásból, különösen annak 5. szakasza 2. pontjának b) alpontjából, erre vonatkozóan csak az állapítható meg, hogy a határozott időre létrejött munkaszerződések és munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakítása egy elképzelhető szankció, (
64
) ez azonban az egyéb jellegű szankciókat nem zárja ki.
92.
A szankciók hatékonyságának megítélésekor, ahogy azokat a 164/2004. sz. elnöki rendelet 7. §-a kifejezetten a görög közszolgálatra vonatkozóan kialakította, a kérdést előterjesztő bíróságnak többek között azt is meg kell vizsgálnia, hogy azok az érintett munkavállalókat a számukra biztosított jogok tényleges érvényesítésére és kikényszerítésére ösztönzik-e. Így például azoknál a munkavállalóknál, akiknek a munkaviszonya visszaélésszerűen jött létre határozott időre, megpróbálhatják elérni, hogy továbbra is tűrjék el az effajta visszaéléseket annak reményében, hogy a jövőben is a közszolgálatban alkalmazzák őket, és így szociális biztonságban élhetnek. Attól való félelmében, hogy a jövőben nem kötnek vele – még határozott időre sem – további munkaszerződéseket, néhány munkavállaló visszariadhat attól, hogy végkielégítésre vonatkozó jogosultságát érvényesítse, vagy a visszaélést megvalósító gyakorlatért felelős személyek fegyelmi vagy büntetőjogi felelősségre vonását kezdeményezze.
93.
Összefoglalóan tehát:
A határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések valamely szankciójának a határozott idejű alkalmazásban állók egy bizonyos kategóriájára vonatkozó eltörlése vagy gyengítése nem sérti a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontját, ha azt a visszaélések megakadályozására szolgáló intézkedések egyidejűleg végbemenő megerősödése ellensúlyozza. A tagállamok ettől függetlenül ugyanúgy kötelesek az esetleges visszaélések ellen hatékony, arányos és elrettentő erejű szankciókat bevezetni, illetve fenntartani.
2. A keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti objektív ok fogalmáról
94.
A C-378/07. sz. ügyben előterjesztett hatodik kérdésének a) pontjában, valamint a C-379/07. és C-380/07. sz. ügyben előterjesztett ötödik kérdésének a) pontjában a kérdést előterjesztő bíróság a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti objektív ok fogalmának értelmezéséről kér felvilágosítást. A tagállami bíró lényegében arra keresi a választ, hogy a keretmegállapodás értelmében objektív oknak minősülhet-e az a puszta körülmény, hogy a határozott idejű munkaviszony létrejöttének alapjául egy törvényi rendelkezés szolgált, még akkor is, ha e törvényi rendelkezés követelményei nem teljesültek.
95.
E kérdés első látásra olyan problémát vet fel, amellyel már az Adeneler-ügyben hozott ítélet is foglalkozott. A Bíróság abban az ügyben úgy határozott, hogy egy olyan nemzeti rendelkezés, amely törvényi vagy rendeleti szabállyal csak általános és absztrakt jelleggel engedélyezi az egymást követő, határozott idejű munkaszerződés alkalmazását, nem nyújt kielégítő igazolást az alkalmazás e típusára nézve. A tagállami szabályozásnak ehelyett inkább azt kell biztosítania, hogy az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések alkalmazását csak konkrét, a szóban forgó tevékenységre és gyakorlásának feltételeire vonatkozó különös elemek indokolhatják. (
65
)
96.
A jelen ügyben azonban a tagállami bíró számára valójában egyáltalán nem az a lényeges, hogy a vitatott határozott idejű munkaviszonyok létrejöttének jogalapja túlságosan általános és határozatlan. Inkább abból indul ki, hogy a határozott idejű munkaviszonyok létrehozására teljes részletességgel kidolgozott törvényi követelményeket egész egyszerűen nem tartották be. Így a határozott idejű munkaviszonyokat olyan rendelkezésekre támaszkodva hozták létre, amelyek „idényjellegű, időszakos, átmeneti, rendkívüli vagy kiegészítő jellegű szociális szükségletek kielégítését” tették lehetővé, (
66
) míg a valóságban „állandó és tartós szükségletről” volt szó.
97.
Ezzel kapcsolatban először is meg kell jegyezni, hogy kizárólag a tagállami bíró rendelkezik hatáskörrel a nemzeti jog értelmezésére, és annak adott ügyre történő alkalmazására. (
67
) Az viszont a Bíróság feladata, hogy a közösségi jog – jelen ügyben különösen a keretmegállapodás – előírásairól megadja a szükséges tájékoztatást. (
68
)
98.
A keretmegállapodás alapján a határozott idejű munkaszerződések és munkaviszonyok létrehozásához nem szükséges objektív ok. Igaz, hogy a keretmegállapodás abból indul ki, hogy a határozott időre történő alkalmazás kivételes jelleggel bír, (
69
) valamint hogy az objektív okokra alapozott, határozott időre szóló munkaszerződések alkalmazása módot teremt a visszaélés megakadályozására. (
70
) Mindazonáltal a keretmegállapodás végső soron a tagállamok mérlegelési jogkörébe utalja, hogy az 5. szakasz 1. pontjának a)–c) alpontjában megnevezett három intézkedés közül melyiket fogadják el (
71
), feltéve hogy az elfogadott intézkedések kötelezőek, és a visszaélések hatékony megakadályozását teszik lehetővé. (
72
)
99.
Egy tagállam ezért nem feltétlenül köteles a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontjában felajánlott három intézkedés közül az elsőt – azaz az objektív ok követelményét – választani. Semmi nem akadályozza őt abban, hogy a visszaélések megelőzése érdekében az objektív okok helyett az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartamát, vagy a határozott idejű munkaviszonyok maximális megengedhető megújításának számát rögzítse. (
73
)
100.
A tagállamokat a keretmegállapodás még kevésbé kötelezi arra, hogy már az egyszeri vagy első, határozott időre létrejött munkaviszonyokra vagy munkaszerződésekre vonatkozóan bevezessék az objektív ok követelményét. A keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja ugyanis kizárólag azon objektív okok fogalmával foglalkozik, amelyek a határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok meghosszabbítását indokolhatják, másképpen fogalmazva tehát a határozott időre létrejött munkaviszonyok többszörös alkalmazásának eseteiről van szó.
101.
Amennyiben azonban egy tagállam a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontjában előírt rendelkezést fogad el, és meghatározza azokat az objektív okokat, amelyek a határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok meghosszabbítását is indokolhatják, vagy indokolják, az EK 249. cikk harmadik bekezdése értelmében köteles mérlegelési jogkörét az 1999/70 irányelv és a hozzá mellékletként csatolt keretmegállapodás céljaival összhangban gyakorolni. (
74
)
102.
Az effajta objektív okok fogalmának meghatározását az ítélkezési gyakorlat alapján valamely tevékenységet jellemző, meghatározott és konkrét körülményekhez kell kapcsolni, amelyek ebből következően ebben az egyedi összefüggésben alkalmasak az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazásának indokolására. Efféle körülmények adott esetben egy tagállam szociálpolitikája valamely célkitűzésének megvalósítására irányuló jogos törekvéséből, vagy leginkább azon feladatok egyedi jellegéből és sajátos jellemzőiből adódhatnak, amelyek elvégzésére e szerződéseket megkötötték. (
75
)
103.
A kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott, a 2190/1994. sz., a 2527/1997. sz. és a 3250/2004. sz. törvényben szereplő belső jogi előírások – minden esetben hasonló megfogalmazással – pontosan rögzítik azokat az okokat, amelyek alapján határozott idejű munkavégzést célzó jogviszonyok jöhetnek létre. Ahogy azt korábban már említettem, állandó és tartós szükséglet kielégítésével szemben (a 2527/1997. sz. törvény 6. §-ának (1) bekezdése), idényjellegű vagy időszakos szükségletek (a 2190/1994. sz. törvény 21. §-ának (1) bekezdése), illetve az állampolgárok kiegészítő jellegű szolgáltatásokkal kapcsolatos szükségleteinek (a 3250/2004. sz. törvény 1. §-a) kielégítéséről van szó.
104.
A kérdést előterjesztő bíróság tájékoztatása alapján a hivatkozott jogszabályokból, illetve általában a görög ítélkezési gyakorlatból lényegében az következik, hogy a közszolgálatban határozott idejű munkaszerződéseket csak időszakos, nem pedig állandó és tartós szükségetek kielégítésére szabad kötni.
105.
A munkáltató pusztán időszakos szükséglete minden kétséget kizáróan objektív oknak minősül a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében, ami alapvetően alkalmas a határozott időre létrejött munkaviszony alkalmazásának indokolására. Ez különösen nyilvánvaló például idényjellegű munkavégzés és meghatározott, idejében és tárgyában korlátozott projektek kivitelezése esetében, amennyiben ezek a munkáltatónál csúcsterhelést idéznek elő, és nem jelentenek tartósan elvégzendő munkamennyiséget.
106.
Amennyiben azonban a munkáltató időszakos szükségletét a törvényi rendelkezések ebben az értelemben a határozott időre létrejött munkaszerződések alkalmazásának objektív okaként határozzák meg, mindenkori saját hatáskörén belül minden nemzeti hatóságnak – ideértve a közigazgatási szerveket és a bíróságokat is – biztosítania kell éppen e törvényi rendelkezések irányelvvel összhangban történő alkalmazását, annak érdekében, hogy azok hatékonyan szolgálhassák a visszaélések megakadályozását. (
76
)
107.
A keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontja a) alpontjának alapját képező, a visszaélések megakadályozására irányuló céllal ellentétes lenne, ha az említett törvényi rendelkezések a gyakorlatban ellenkezőjükre fordulnának, és éppen ott szolgálnának a határozott idejű munkaviszonyok alkalmazásának alapjául, ahol a valóságban a munkáltató állandó és tartós, nem pedig időszakos szükségletét elégítik ki.
108.
Összefoglalóan tehát:
Amennyiben egy tagállam saját belső jogi rendelkezéseiben a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti objektív okot határoz meg, úgy minden egyedi esetben a nemzeti hatóságok feladata, hogy saját hatáskörükön belül biztosítsák a rendelkezések irányelvvel összhangban történő alkalmazását úgy, hogy az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaéléseket hatékonyan meg lehessen akadályozni.
3. A határozott időre létrejött munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakításának görög közszolgálatra érvényes tilalmáról
109.
A C-378/07. sz. ügyben előterjesztett hatodik kérdésének b) pontjában, valamint a C-379/07. sz. és a C-380/07. sz. ügyben előterjesztett ötödik kérdésének b) pontjában a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy összeegyeztethető-e a közösségi joggal a határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakításának a közszektor vonatkozásában fennálló abszolút tilalma.
110.
E kérdés hátterében egy ennek megfelelő olyan tilalom áll, amelyet a görög jogalkotó egyrészt a 2190/1994. sz. törvény 21. §-ában, másrészt a görög alkotmány újonnan beiktatott 103. cikkének (8) bekezdésében vezetett be a közszektorra vonatkozóan.
111.
E tilalommal – legalábbis annak a 2190/1994. sz. törvény 21. §-ában szereplő egyszerű törvényi szinten történő kifejeződésével – a Bíróság már az Adeneler-ügyben hozott ítéletben is foglalkozott. Akkor azt az ítéletet hozta, hogy a keretmegállapodással ellentétes az olyan tagállami szabályozás alkalmazása, amely visszaélések esetén csak a közszektorban tiltja általános jelleggel az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések határozatlan idejűvé alakítását. (
77
)
112.
Az Adeneler-ügyben hozott ítéletben tett megállapítás azonban kifejezetten csak„az alapügyben szereplő körülmények esetén” érvényes, amelyek lényegében a következőképpen foglalhatók össze:
—
A munkáltatók „állandó és tartós” szükségleteinek kielégítésére vonatkozóan kötött – és jogellenesnek tekintendő – egymást követő, határozott idejű munkaszerződésekről volt szó. (
78
)
—
A munkaszerződések a 2001 májusa és 2003 szeptembere közötti időszakra vonatkoztak, (
79
) tehát már a 164/2004. sz. elnöki rendelet hatálybalépése előtt lejártak.
—
Az akkor a Bíróság számára rendelkezésre álló adatok alapján a nemzeti jogrend a közszektorra vonatkozóan – a 164/2004. sz. elnöki rendelet hatálybalépéséig legalábbis – nem tartalmazott az egymást követő, határozott idejű szerződések alkalmazásából származó visszaélések megakadályozására, illetve adott esetben szankcionálására egyéb hatékony intézkedést. (
80
)
113.
E különös körülményekre tekintettel nem szabad az Adeneler-ügyben hozott ítéletből meggondolatlanul arra következtetni, hogy Görögországban a határozott időre létrejött munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakításának közszektor vonatkozásában érvényes tilalma még ma is sértené a keretmegállapodást. Igaz, a kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben is abból indul ki, hogy az alapeljárás felpereseinél visszaélésszerűen alkalmaztak határozott idejű munkaszerződéseket, mivel azok valójában állandó és tartós szükséglet kielégítésére szolgáltak. A nemzeti bírónak azonban ezen túlmenően azt is vizsgálnia kell, hogy az alapeljárás egyéb körülményei valóban megfelelnek-e még az Adeneler-ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló körülményeknek.
114.
A tagállami bíró feladata különösen annak megítélése, hogy időközben a görög jog nem bővült-e az egymást követő, határozott időre létrejött szerződések alkalmazásából származó visszaélések hatékony magakadályozására, illetve adott esetben szankcionálására szolgáló intézkedésekkel. Amennyiben ugyanis a visszaélések hatékony magakadályozására, illetve adott esetben szankcionálására már egyéb intézkedések alkalmazhatók, a közszektorra vonatkozó átalakítási tilalom többé nem ellentétes a keretmegállapodással. Ilyen intézkedéseket tartalmazhatnak például a határozott idejű munkaszerződések és munkaviszonyok időtartamát és megújítását szabályozó, valamint a visszaélések esetére kártérítési jogosultságot előíró kötelező rendelkezések. (
81
)
115.
Ezzel kapcsolatban ismét utalni kell az időközben hatályba lépett 164/2004. sz. elnöki rendeletre, (
82
) amelyben, ahogy azt korábban már említettem, (
83
) a közszektorban megvalósuló határozott időre történő alkalmazásból eredő visszaélések megakadályozására és szankcionálására különböző új intézkedéseket vezettek be: az objektív ok követelményét, az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximálisan megengedhető időtartamára, valamint az ilyen szerződések vagy jogviszonyok megújításának lehetséges számára vonatkozó előírásokat, a végkielégítésre vonatkozó jogosultságot, valamint bizonyos büntetőjogi és fegyelmi szankciókat. (
84
)
116.
Az irányelvből vagy a keretmegállapodásból nem következik olyan általános tagállami kötelezettség, amelynek értelmében elő kellene írni a határozott idejű szerződések határozatlanná való átalakítását. (
85
) A keretmegállapodás 5. szakasza 2. pontjának b) alpontja sem az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazására, sem az egyszeri, visszaélést megvalósító határozott idejű munkaviszonyra nézve nem ír elő effajta általános átalakítási kötelezettséget, és a keretmegállapodás egyéb rendelkezéseiben sem ír elő ilyen kötelezettséget.
117.
A keretmegállapodás éppily kevéssé tiltja a tagállamoknak, hogy a határozott idejű munkaszerződésekkel vagy munkaviszonyokkal való visszaélésre vonatkozóan eltérő szabályozást írjanak elő attól függően, hogy ezeket a magánszektorban vagy a közszektorban kötötték. (
86
) Sőt, a keretmegállapodás maga is kifejezetten elismeri, hogy „pontos alkalmazása esetében figyelembe kell venni a nemzeti, ágazati és szezonális esetek sajátosságait”. (
87
) Ilyen sajátosságok lehetnek a közszolgálati jog bizonyos alapelvei, például az életpályaelv, a köztisztviselő eszményképe, valamint a határozatlan idejű kinevezés elnyeréséhez egy versenyvizsga sikeres teljesítésének megkövetelése; ezeket az elveket természetesen csak a közösségi jog egyéb előírásaival összhangban lehet alkalmazni. (
88
)
118.
Összefoglalóan tehát:
A határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodással nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely alapján a közszektorban tilos a határozott időre létrejött munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakítása, kivéve ha a belső jog az érintett szektorra vonatkozóan nem tartalmaz egyéb hatékony intézkedést az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések alkalmazásából eredő visszaélések hatékony magakadályozására, illetve adott esetben szankcionálására.
C – A keretmegállapodás esetleges megsértésének következményeiről
119.
A C-378/07. sz. ügyben előterjesztett ötödik kérdésével, illetve a C-379/07. és a C-380/07. sz. ügyben előterjesztett negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy az alapjogvita megoldására nézve milyen követelmények vezethetők le az 1999/70 irányelv, illetve a hozzá mellékletként csatolt keretmegállapodás esetleges megsértéséből. E kérdés konkrétan annak tisztázására irányul, hogy a tagállami bíró köteles-e a közösségi jog alapján bizonyos mértékben „feléleszteni” és az alapjogvita megoldásakor alapul venni egy korábban érvényes, vélhetően kedvezőbb rendelkezést, mint amilyen a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése is.
120.
Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a tagállami bíró a belső jog alkalmazásakor köteles azt úgy értelmezni, hogy az irányelvben rögzített eredmény eléréséhez és az EK 249. cikk harmadik bekezdésének megfelelően a lehető legteljesebb mértékig figyelembe veszi a szóban forgó irányelv szövegét és célját. (
89
)
121.
Az irányelvvel összhangban álló értelmezésre vonatkozó kötelezettséget azonban korlátozzák az általános jogelvek, valamint különösen a jogbiztonság és a visszaható hatály tilalma; és e kötelezettség nem szolgálhat a nemzeti jog contra legem értelmezésének alapjául sem. (
90
)
122.
Ettől eltekintve az irányelvvel összhangban álló értelmezés elve megköveteli viszont, hogy a nemzeti bíróságok hatáskörük keretei között tegyenek meg mindent annak érdekében, hogy a belső jog egészére tekintettel és az általuk elfogadott értelmezési módszerek alkalmazásával biztosítsák a szóban forgó irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak. (
91
) Másként fogalmazva, a tagállami bíróságok kötelesek az irányelvben előírt eredmények elérésének (lásd az 1999/70 irányelv 2. cikkének (1) bekezdését) és a közösségi jog megsértéséből származó következmények megszüntetésének folyamatos biztosításához szükséges intézkedések megtételére. (
92
) Ezzel kapcsolatban teljesen ki kell használniuk a nemzeti jogban számukra biztosított mérlegelési mozgásteret. (
93
)
123.
A kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a jelen ügyben alkalmazandó belső jog a fent leírtak értelmében az 1999/70 irányelv és a hozzá mellékletként csatolt keretmegállapodás előírásaival összhangban értelmezhető-e, és ha igen, mennyiben. Ugyancsak a tagállami bíró kizárólagos hatáskörébe tartozik az ilyen értelmezés alapjogvita vonatkozásában beálló jogkövetkezményeinek megállapítása. Végső soron idetartozik annak a kérdésnek az eldöntése is, hogy az alapügyben el lehet-e tekinteni a belső jogi előírások alkalmazásától, és helyettük alkalmazható-e egy olyan rendelkezés, mint például a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdése.
124.
Abban az esetben, ha az 1999/70 irányelv és a keretmegállapodás által előírt cél elérése nem lehetséges a rendelkezésekkel összhangban álló értelmezés útján, a mulasztó tagállam a Francovich-ügyben hozott ítélet és az ott kialakított feltételek alapján arra kötelezhető, hogy az állampolgárok számára térítse meg az 1999/70 irányelv helyes átültetésének elmaradásával okozott károkat. (
94
)
125.
A teljesség kedvéért meg kell még jegyezni, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszának és 8. szakasza 3. pontjának közvetlen alkalmazása – a munkavállalók és azok közjogi munkáltatói között fennálló vertikális jogviszonyok ellenére (
95
) – a jelen ügyben nem jöhet szóba.
126.
A keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontjára vonatkozóan a Bíróság korábban már kifejezetten megállapította a közvetlen alkalmazhatóság kizártságát. (
96
) Ugyanezek a megfontolások érvényesek az 5. szakasz 2. pontjára is, amely még az 5. szakasz 1. pontjánál is kevésbé határozottan fogalmaz, és a tagállamok számára az átültetése esetére még tágabb mérlegelési jogkört biztosít. Már a rendelkezés megfogalmazása is arra utal a „ha szükséges” bevezető fordulattal, hogy a tagállamok nem kötelesek az 5. szakasz 2. pontjának a) és b) alpontjában megnevezett intézkedések közül bármelyiknek is az elfogadására.
127.
A keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontjában rögzített védelmiszint-csökkentési tilalom sem alkalmas a közvetlen hatállyal történő alkalmazásra. Ennek oka nem az olyan határozatlan jogi fogalmak használatában áll, mint például a „munkavállalók részére nyújtott védelem általános szintje”, (
97
) hanem inkább abban, hogy e rendelkezés célja egyáltalán nem az, hogy az egyéneket munkavállalói érdekeik védelmére bíróság előtt érvényesíthető jogokkal ruházza fel. Egyrészt ezt mutatja a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalomnak a keretmegállapodás rendszerében, annak 8. szakaszában, a „végrehajtási rendelkezések” között elfoglalt helye, amelyek csupán a tagállamok és szociális partnerek számára – a keretmegállapodás hatókörén belül – fennmaradó szabályozási mozgásteret határozzák meg. Másrészt a keretmegállapodás 8. szakasza 3. pontjának tulajdonképpeni tartalmából is ez szűrhető le: a rendelkezés végső soron önmagában nem tiltja a munkavállalók részére nyújtott védelem általános szintjének csökkentését, csupán azt tiltja a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok számára, hogy a keretmegállapodás végrehajtására hivatkozva bármilyen módon csökkentsék e védelem szintjét. (
98
)
128.
Összefoglalóan tehát:
A belső jog irányelvvel összhangban álló értelmezésére vonatkozó kötelezettségük keretében a tagállami bíróságok kötelesek az 1999/70 irányelvben előírt eredmények elérésének és a közösségi jog esetleges megsértéséből származó következmények megszüntetésének folyamatos biztosításához szükséges intézkedések megtételére. A bíróságoknak ezzel kapcsolatban teljesen ki kell használniuk a nemzeti jogban számukra biztosított mérlegelési mozgásteret.
VII – Végkövetkeztetések
129.
A fenti megállapításokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy a Monomeles Protodikeio Rethymnis által előterjesztett három előzetes döntéshozatal iránti kérelemre a következő válaszokat adja:
1)
Még ha a belső jogban már léteznek is az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28-i 1999/70/EK tanácsi irányelv mellékletét képező, határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti, visszaélések megakadályozását célzó megfelelő jogi intézkedések, a tagállamok további rendelkezéseket fogadhatnak el a határozott idejű munkaviszony területén, amennyiben ezek a közösségi jog valamennyi előírásával összhangban állnak.
2)
a)
A határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontja szerinti védelmiszint-csökkentési tilalom hatálya nem korlátozódik a munkavállalóknak az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélésekkel szembeni védelmére.
b)
Egy olyan nemzeti szabályozás, amely csupán a munkavállalók védelmére szolgáló különös intézkedést töröl el vagy gyengít meg, nem tartozik a határozott idejű munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 8. szakasza 3. pontjának hatálya alá, kivéve ha ezáltal a határozott idejű alkalmazásban állók védelmének általános szintje összességében csökkenne.
c)
A határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések valamely szankciójának a határozott idejű alkalmazásban állók egy bizonyos kategóriájára vonatkozó eltörlése vagy gyengítése nem sérti a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 8. szakaszának 3. pontját, ha azt a visszaélések megakadályozására szolgáló intézkedések egyidejűleg végbemenő megerősödése ellensúlyozza. A tagállamok ettől függetlenül ugyanúgy kötelesek az esetleges visszaélések ellen hatékony, arányos és elrettentő erejű szankciókat bevezetni, illetve fenntartani.
3)
Amennyiben egy tagállam saját belső jogi előírásaiban a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett objektív okokat határoz meg, úgy minden egyedi esetben a nemzeti hatóságok feladata, hogy saját hatáskörükön belül biztosítsák az előírások irányelvvel összhangban történő alkalmazását úgy, hogy az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaéléseket hatékonyan meg lehessen akadályozni.
4)
A határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodással nem ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amely alapján a közszektorban tilos a határozott időre létrejött munkaviszonyok határozatlan idejűvé alakítása, kivéve ha a belső jog az érintett szektorra vonatkozóan nem tartalmaz egyéb hatékony intézkedést az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések alkalmazásából eredő visszaélések hatékony magakadályozására, illetve adott esetben szankcionálására.
5)
A belső jog irányelvvel összhangban álló értelmezésére vonatkozó kötelezettségük keretében a tagállami bíróságok kötelesek az irányelvben előírt eredmények elérésének és a közösségi jog esetleges megsértéséből származó következmények megszüntetésének folyamatos biztosításához szükséges intézkedések megtételére. A bíróságoknak ezzel kapcsolatban teljesen ki kell használniuk a nemzeti jogban számukra biztosított mérlegelési mozgásteret.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	A C-212/04. sz., Adeneler és társai ügyben 2006. július 4-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-6057. o.).
(
3
)	A C-364/07. sz., Vassilakis és társai ügyben 2008. június 12-én hozott végzés 49. pontja.
(
4
)	A C-144/04. sz. Mangold-ügyben 2005. november 22-én hozott ítélet (EBHT 2005., I-9981. o.).
(
5
)	HL L 175., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 368. o.
(
6
)	A keretmegállapodás első preambulumbekezdése; lásd továbbá az Általános szempontok 3. és 5. pontját.
(
7
)	A keretmegállapodás második preambulumbekezdése; lásd továbbá az Általános szempontok 6. pontját.
(
8
)	A keretmegállapodás Általános szempontjainak 8. pontja; lásd továbbá a második preambulumbekezdést.
(
9
)	A keretmegállapodás Általános szempontjainak 7. pontja.
(
10
)	Az 1999/70 irányelv (17) preambulumbekezdése.
(
11
)	A határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás Általános szempontjainak 10. pontja; lásd továbbá e keretmegállapodás harmadik preambulumbekezdését.
(
12
)	Lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 12. pontját is.
(
13
)	FEK A’ 124, 2004. július 7.
(
14
)	FEK A’ 77, 2003. április 2.
(
15
)	FEK A’ 160, 2004. augusztus 23. A 180/2004. sz. elnöki rendelet, annak 5. §-a értelmében, a kormányzati hivatalos lapban történő kihirdetéssel lép hatályba, amennyiben az egyes §-ok másképpen nem rendelkeznek.
(
16
)	Lásd a 180/2004. sz. elnöki rendelet 1. §-át.
(
17
)	FEK A’ 134, 2004. április 19. A 164/2004. sz. elnöki rendelet – 12. §-ának (1) bekezdése értelmében – a kormányzati hivatalos lapban történő kihirdetéssel lép hatályba, amennyiben az egyes §-ok másképpen nem rendelkeznek.
(
18
)	FEK A’ 28., 1994. március 3.; lásd továbbá a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 19. pontját.
(
19
)	FEK B’ 11., 1920. március 18.
(
20
)	A kérdést előterjesztő bíróság ezzel kapcsolatban kiemeli a munkaszerződés írásbeli felmondásának szükségességét és a végkielégítés-fizetési kötelezettséget.
(
21
)	A görög kormány annyiban pontosít, hogy a 2112/1920. sz. törvénynek az 547/1937. sz. törvénnyel módosított 8. §-áról van szó.
(
22
)	Semmítőszék.
(
23
)	Az Areios Pagos 18/2006. sz., 2006. június 22-én hozott ítélete.
(
24
)	Az Areios Pagos 19/2007. és 20/2007. sz., 2007. június 11-én hozott ítélete.
(
25
)	Rethymnoni helyi önkormányzat.
(
26
)	Ahogy arra az alperes területi szerv rámutat, az egyik szerződés a 2006. május 3-a és 2006. november 2-a közötti időszakra vonatkozott, a többi szerződés pedig a 2005. április 20-a és 2006. október 21-e közötti időszakra.
(
27
)	Geropotamos település önkormányzata.
(
28
)	A C-379/07. sz. ügy felperesével kapcsolatban három egymást követő vállalkozási szerződésről van szó, amelyek közül az első a 2003. december 1-je és 2004. november 30-a közötti időszakra, a második a 2004. december 1-je és 2005. november 30-a közötti időszakra, a harmadik pedig a 2005. december 5-e és 2006. december 4-e közötti időszakra vonatkozott. A C-380/07. sz. ügy elsőrendű felperese tekintetében három vállalkozási szerződésről van szó, amelyek közül az első a 2004. július 1-je és 2004. december 1-je közötti időszakra, a második a 2004. december 29-e és 2005. december 28-a közötti időszakra, a harmadik pedig a 2005. december 30-a és 2006. december 29-e közötti időszakra vonatkozott. A C-380/07. sz. ügy másodrendű felperese tekintetében egy, a 2004. július 1-je és 2004. december 1-je közötti időtartamra létrejött munkaszerződésről van szó, amelyet két, a 2004. december 29-e és 2005. december 28-a közötti, valamint a 2005. december 30-a és 2006. december 29-e közötti időszakra szóló vállalkozási szerződés követett. A C-380/07. sz. ügyben a szerződésekben Geropotamos település önkormányzata mellett szerződő félként szerepelt egy önkormányzati tulajdonban álló vállalkozás, a közjogi jogi személyiséggel rendelkező „O Geropotamos” is.
(
29
)	Rethymnoni elsőfokú bíróság, egyesbíró.
(
30
)	A szóban forgó munkajogi előírások különösen a munkaszerződés írásbeli felmondásának szükségességére és a végkielégítés-fizetési kötelezettségre vonatkoznak.
(
31
)	Lásd a jelen indítvány 34. pontjában.
(
32
)	A C-482/01. és C-493/01. sz., Orfanopoulos és Oliveri egyesített ügyekben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-5257. o.) 42. pontja; a C-500/06. sz. Corporación Dermoestética ügyben 2008. július 17-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-5785. o.) 20. pontja; a C-360/06. sz. Heinrich Bauer Verlag ügyben 2008. október 2-án hozott ítélet (EBHT 2008., I-7333. o.) 15. pontja és a C-404/07. sz. Katz-ügyben 2008. október 9-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-7607. o.) 34. pontja.
(
33
)	Az állandó ítélkezési gyakorlat; lásd például a C-344/04. sz., IATA és ELFAA ügyben 2006. január 10-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-403. o.) 24. pontját, a C-404/06. sz. Quelle-ügyben 2008. április 17-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-2685. o.) 19. és 20. pontját és a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 40–43. pontját.
(
34
)	Úgy tűnik, nincs egyetértés a tekintetben, hogy a görög közszektorban valóban általános gyakorlat volt, hogy a 2112/1920. sz. törvény 8. §-ának (3) bekezdését alkalmazták; lásd erről a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben 2005. október 27-én ismertetett indítványom 81. pontját.
(
35
)	Erről lásd a jelen indítvány fenti 40. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
36
)	E tekintetben lásd a keretmegállapodás 1. szakaszának b) pontját és az 5. szakaszának 1. pontját, valamint a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 65., 80., 92. és 101. pontját.
(
37
)	A C-268/06. sz. Impact-ügyben 2008. április 15-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-2483. o.) 71. pontja.
(
38
)	Lásd erről a továbbiakban a jelen indítvány lenti 59–71. pontját.
(
39
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott, sokat vitatott Mangold-ügyben hozott ítélet 55–78. pontjában a Bíróság a határozott idejű munkaviszony területén született tagállami szabályozást nem csak a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásban található védelmiszint-csökkentési tilalomnak, hanem az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának tükrében is vizsgálta.
(
40
)	Lásd e tekintetben Tizzano főtanácsnok 4. lábjegyzetben hivatkozott Mangold-ügyben 2005. június 30-án ismertetett indítványának 54. pontját, a további hivatkozásokkal és magyarázatokkal.
(
41
)	Erről lásd még a 4. lábjegyzetben hivatkozott Mangold-ügyben hozott ítélet 40–43. pontját.
(
42
)	Lásd ugyanebben az értelemben a C-307/05. sz. Del Cerro Alonso-ügyben 2007. szeptember 13-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-7109. o.) 38. pontját és a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 114. pontját, mindkettőt a keretmegállapodás 4. szakaszában rögzített hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozóan.
(
43
)	A keretmegállapodás első preambulumbekezdése; lásd továbbá az Általános szempontok 3. és 5. pontját.
(
44
)	Az Európai Unióról szóló szerződés preambuluma megerősíti a szociális alapjogok jelentőségét (negyedik preambulumbekezdés) és hangsúlyozza a gazdasági és társadalmi fejlődés szándékát (nyolcadik preambulumbekezdés).
(
45
)	Az EK-Szerződés preambuluma kiemeli a gazdasági és társadalmi fejlődés jelentőségét (második preambulumbekezdés), és alapvető célként határozza meg Európa népei élet- és munkakörülményeinek folyamatos javítását (harmadik preambulumbekezdés); ezzel kapcsolatban lásd továbbá a 43/75. sz. Defrenne-ügyben 1976. április 8-án hozott ítélet (EBHT 1976., 455. o.) 10. és 11. pontját.
(
46
)	A munkavállalók alapvető szociális jogainak közösségi chartáját az Európai Tanács ülésén fogadták el Strasbourgban 1989. december 9-én, és az 1989. október 2-i COM (89) 471 dokumentumban szerepel. E Charta 7. cikke értelmében: „A közös piac megvalósításának a munkavállalók élet- és munkakörülményeinek javítását kell eredményeznie az Európai Közösségben. Ez a folyamat e körülmények közelítésével zajlik a haladás útján, és nevezetesen a munkaidőt, valamint a munkaidő-beosztást érinti, valamint a határozatlan idejű munkaviszonytól eltérő foglalkoztatási formákat, mint a határozott idejű munkaviszony, a részmunkaidős munkavégzés, a munkaerő-kölcsönzés és a szezonális munka.” A Charta 10. cikkének első bekezdése hozzáteszi: „Az egyes országok részletes rendelkezéseinek megfelelően […] az Európai Közösség valamennyi munkavállalójának joga van megfelelő szociális védelemre […].”
(
47
)	Az Európai Szociális Chartát 1961. október 18-án Torinóban írták alá az Európa Tanács tagállamai. E Charta I. részének 2. és 4. pontjában hangsúlyozzák minden munkavállaló megfelelő munkakörülményekhez és megfelelő díjazáshoz való jogát, noha ez a jog elérendő célnak tekintendő (lásd a Charta III. része 20. cikke (1) bekezdésének a) pontját).
(
48
)	A Bíróság a 4. lábjegyzetben hivatkozott Mangold-ügyben hozott ítéletének 50–54. pontjában egyszer már értelmezte a védelmi szint csökkentésére vonatkozó tilalmat egy olyan ügyben, amely az első határozott időre létrejött munkaviszonyt érintette.
(
49
)	A jelen indítvány 60–65. pontja.
(
50
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Mangold-ügyben hozott ítélet 52. pontja.
(
51
)	Erről az egészről lásd Tizzano főtanácsnok 4. lábjegyzetben hivatkozott Mangold-ügyben ismertetett indítványának 61., 62., 63., 65. és 70. pontját.
(
52
)	E tekintetben lásd kifejezetten a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 19. és 99. pontját.
(
53
)	E tekintetben lásd részletesen a jelen indítvány 76–93. pontját.
(
54
)	Ezt a körülményt emeli ki a kérdést előterjesztő bíróság és néhányan az eljárásban részt vevő felek közül; erről lásd továbbá a 3. lábjegyzetben hivatkozott Vassilakis és társai ügyben hozott végzés 29. pontját.
(
55
)	A C-129/96. sz. Inter-Environnement Wallonie ügyben 1997. december 18-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-7411. o.) és a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 121. pontja.
(
56
)	E tekintetben lásd a jelen indítvány fenti 40. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
57
)	Lásd például a C-420/06. sz. Jager-ügyben 2008. március 11-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-1315. o.) 46. pontját és a C-54/07. sz. Feryn-ügyben 2008. július 10-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-5187. o.) 19. pontját.
(
58
)	Lásd a jelen indítvány fenti 69. pontját.
(
59
)	Lásd ugyanebben az értelemben a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 102. és 105. pontját, lásd továbbá az ügyben ismertetett indítványom 73. pontját.
(
60
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 94. pontja, illetve a C-53/04. sz., Marrosu és Sardino ügyben 2006. szeptember 7-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-7213. o.) 51. pontja és a C-180/04. sz. Vassallo-ügyben hozott ítélet (EBHT 2006., I-7251. o.) 36. pontja.
(
61
)	Az 1999/70 irányelv (17) preambulumbekezdése és a keretmegállapodás Általános szempontjainak 10. pontja.
(
62
)	A 68/88. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1989. szeptember 21-én hozott ítélet (EBHT 1989., 2965. o.) 23. és 24. pontja óta állandó ítélkezési gyakorlat; mostanában lásd a C-387/02., C-391/02. és C-403/02. sz., Berlusconi és társai egyesített ügyekben 2005. május 3-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-3565. o.) 65. pontját, továbbá – kifejezetten a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról – a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 94. pontját, a 60. lábjegyzetben hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 51. pontját és a 60. pontban hivatkozott Vassallo-ügyben hozott ítélet 36. pontját.
(
63
)	Lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 102. pontját, a 60. lábjegyzetben hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 53. pontját és a 60. pontban hivatkozott Vassallo-ügyben hozott ítélet 38. pontját.
(
64
)	Erről bővebben lásd a jelen indítvány 109–118. pontját.
(
65
)	Lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítéletben a második kérdéssel kapcsolatos megállapításokat, különösen az ítélet 71–75. pontját.
(
66
)	A kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten a 3250/2004. sz. törvényt veszi tekintetbe; hasonló következtetés vonható le a 2190/1994. sz. és a 2527/1997. sz. törvény alapján (erről lásd a jelen indítvány fenti 22–24. pontját).
(
67
)	A C-265/04. sz. Bouanich-ügyben 2006. január 19-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-923. o.) 51. pontja és a C-11/07. sz., Eckelkamp és társai ügyben 2008. szeptember 11-én hozott ítélet (EBHT 2008., I-6845. o.) 32. pontja.
(
68
)	Erről lásd az 57. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
69
)	Lásd a keretmegállapodás Általános szempontjainak 6. és 7. pontját, valamint a második preambulumbekezdését; ebben az értelemben lásd még a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 62. pontját.
(
70
)	Lásd a keretmegállapodás Általános szempontjainak 7. pontját. Ehelyütt utalni kell arra, hogy a keretmegállapodás német nyelvű változata terminológiáját tekintve nem egységes; így az Általános szempontok 7. pontjában „objektiv Gründen”, az 5. szakasz 1. pontjának a) alpontjában pedig „sachliche Gründen” szerepel. Ám, ha vetünk egy pillantást a többi nyelvi változatra, látható, hogy csak a német változat egyedi problémájáról van szó, és hogy ez semmiféle tartalmi különbséggel nem jár.
(
71
)	A tagállamok ezen túlmenően alkalmazhatják a már létező, visszaélések megakadályozására szolgáló megfelelő jogi intézkedéseiket, lásd a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 71. pontját.
(
72
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 101. pontja, lásd továbbá a 65., 80. és 92. pontját, valamint a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 70. pontját.
(
73
)	Lásd a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben 2008. január 9-én ismertetett indítványom 112. pontját.
(
74
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 68. pontja.
(
75
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet, 69. és 70. pont.
(
76
)	A visszaélések hatékony (hatásos) megakadályozásának követelményéről lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 101., valamint 65., 80. és 92. pontját, továbbá a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 70. pontját.
(
77
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler-ítélet 105. pontja.
(
78
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler-ítélet 99. és 105. pontja.
(
79
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler-ítélet 24. pontja.
(
80
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler-ítélet 100. és 105. pontja, lásd továbbá a 60. lábjegyzetben hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 49. pontját és a 60. lábjegyzetben hivatkozott Vassallo-ügyben hozott ítélet 34. pontját.
(
81
)	Az 60. lábjegyzetben hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 55. pontja és a 60. lábjegyzetben hivatkozott Vassallo-ügyben hozott ítélet 40. pontja.
(
82
)	A „legalábbis a 164/2004. sz. elnöki rendelet hatálybalépéséig” beiktatásával a Bíróság a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 100. pontjában jelzi, hogy a belső jogi helyzet értelmezése az említett elnöki rendelet hatálybalépését követően változhat.
(
83
)	Lásd a jelen indítvány fenti 85. pontját.
(
84
)	A szankciók hatékonyságának értékelésével kapcsolatban a jelen indítvány fenti 92. pontjában kifejtettek érvényesek.
(
85
)	A 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler-ítélet 91. pontja és a 60. lábjegyzetben hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 47. pontja.
(
86
)	A 60. lábjegyzetben hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 48. pontja és a 60. lábjegyzetben hivatkozott Vassallo-ügyben hozott ítélet 33. pontja.
(
87
)	Lásd a keretmegállapodás harmadik preambulumbekezdését, továbbá lásd az Általános szempontok 10. pontját.
(
88
)	Lásd mindehhez a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben ismertetett indítványom 84–86. pontját, valamint Poiares Maduro főtanácsnoknak a Marrosu és Sardino, valamint a Vassallo-ügyben 2005. szeptember 20-án ismertetett egyesített indítványának (EBHT 2006., I-7215. o.) 42. és 43. pontját.
(
89
)	Lásd például a 14/83. sz., Von Colson és Kamann ügyben 1984. április 10-én hozott ítélet (EBHT 1984., 1891. o.) 26. pontját; a C-397/01–C-403/01. sz., Pfeiffer és társai egyesített ügyekben 2004. október 5-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-8835. o.) 113. pontját; a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 108. pontját, valamint a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 98. pontját.
(
90
)	Lásd a C-105/03. sz. Pupino-ügyben 2005. június 16-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-5285. o.) 44. és 47. pontját, a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 110. pontját és a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 100. pontját.
(
91
)	Lásd a 89. lábjegyzetben hivatkozott Pfeiffer és társai ügyben hozott ítélet 115., 116., 118. és 119. pontját, a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 111. pontját és a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 101. pontját; hasonlóképpen már a C-106/89. sz. Marleasing-ügyben 1990. november 13-án hozott ítélet (EBHT 1990., I-4135. o.) 8. pontját, amelyben a Bíróság hangsúlyozta, hogy „a tagállami bíróságnak az irányelv szövegének és céljának lehető legteljesebb figyelembevétele mellett kell értelmezési feladatának eleget tennie”.
(
92
)	Lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 102. pontját, a 60. lábjegyzetben hivatkozott Marrosu és Sardino ügyben hozott ítélet 53. pontját és a 60. lábjegyzetben hivatkozott Vassallo-ügyben hozott ítélet 38. pontját.
(
93
)	A 89. lábjegyzetben hivatkozott Von Colson és Kamann ügyben hozott ítélet 28. pontja; lásd továbbá a 157/86. sz., Murphy és társai ügyben 1988. február 4-én hozott ítélet (EBHT 1988., 673. o.) 11. pontját, valamint a C-208/05. sz. ITC-ügyben 2007. január 11-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-181. o.) 68. pontját.
(
94
)	A C-6/90. és C-9/90. sz., Francovich és társai egyesített ügyekben 1991. november 19-én hozott ítélet (EBHT 1991., I-5357. o.) 30–46. pontja, továbbá az azóta kialakult állandó ítélkezési gyakorlat részeként lásd a 2. lábjegyzetben hivatkozott Adeneler és társai ügyben hozott ítélet 112. pontját és a C-356/05. sz. Farrell-ügyben 2007. április 19-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-3067. o.) 43. pontját.
(
95
)	A közvetlen hatállyal rendelkező irányelvi rendelkezések a munkáltatói minőségében fellépő állammal szemben is érvényesíthetők; lásd például a 152/84. sz. Marshall-ügyben 1986. február 26-án hozott ítélet (EBHT 1986., 723. o.) 49. pontját és a C-187/00. sz. Kutz-Bauer-ügyben 2003. március 20-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-2741. o.) 31. és 71. pontját.
(
96
)	A 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben hozott ítélet 69–80. pontja.
(
97
)	Egy közösségi jogi rendelkezés akkor is közvetlenül alkalmazható lehet, ha abban határozatlan jogi fogalmak szerepelnek; lásd erről a 37. lábjegyzetben hivatkozott Impact-ügyben ismertetett indítványom 98. pontját, további hivatkozásokkal.
(
98
)	A 4. lábjegyzetben hivatkozott Mangold-ügyben hozott ítélet 52. pontja, lásd továbbá a jelen indítvány 67. pontját.