62004CC0258_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Belgium „áthidaló járadéknak” nevezett segélyt nyújt a 30 évesnél fiatalabb első állásukat kereső vagy olyan fiatalok részére, akik már végeztek ugyan más javára tevékenységet, de túl rövid ideig ahhoz, hogy jogosultságot szerezzenek munkanélküli járadékra. Ioannis Ioannidistől megtagadták a fenti járadékot, mivel a középiskolai tanulmányait nem az érintett ország valamely nemzeti közössége által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben végezte, ilyen oktatási diplomával vagy bizonyítvánnyal nem rendelkezett, és nem volt migráns munkavállaló eltartott gyermeke, a fentiekkel egyenértékű görög képzettsége ellenére.
2. A fenti kizárásnak a közösségi joggal való összeegyeztethetősége a cour de travail de Liège által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya. A Bíróság korábban már foglalkozott a fenti járadékkal a migráns munkavállalók leszármazottaival és a más tagállamban tanulmányokat folytató belga állampolgárokkal összefüggésben.
3. A jelen eljárás tárgyát képező tényállás egy újabb szem a láncban. Ahogy Sartre mondta: „Donc recommençons. Cela n'amuse personne […]. Mais il faut enfoncer le clou”.(2) Ez az ügy lehetővé teszi, hogy a vonatkozó jogszabályok, majd az ügy és az egyéb eljárások tényállásának ismertetését követően a meglévő ítélkezési gyakorlatot elemezzük, és azt a jelen ügyre alkalmazzuk.
II – Jogi háttér
A – Közösségi jog
4. Az EK 12. cikk (1) bekezdése alapján „tilos az állampolgárság alapján történő bármely megkülönböztetés” a Szerződés alkalmazási körében, bizonyos kivételektől eltekintve.
5. Másrészről az EK 17. cikk kimondja:
„(1) Létrejön az uniós polgárság. Uniós polgár mindenki, aki valamely tagállam állampolgára. Az uniós polgárság kiegészíti, és nem helyettesíti a nemzeti állampolgárságot.
(2) Az uniós polgárokat megilletik az e szerződés által rájuk ruházott jogok, és terhelik az e szerződésben előírt kötelezettségek.”
6. A következő rendelkezés, az EK 18. cikk a fenti minőségből fakadó számos következményt szabályoz, megemlítve a jogot a „tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz”, a Szerződésben és a végrehajtására hozott intézkedésekben megállapított korlátozásokkal és feltételekkel.
7. Következésképpen az EK 12. cikkben foglalt egyenlőséghez való jog kiterjed az Unió tagállamainak minden polgárára, akik az EK 18. cikkben szabályozott jogokat is élvezik.
8. Ugyanakkor egyes rendelkezések tiltják az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetést a munkaerő áramlásával kapcsolatban, úgymint az EK 39. cikk, amely a következőképpen rendelkezik:
„(1) A Közösségen belül biztosítani kell a munkavállalók szabad mozgását.
(2) A munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében.
(3) A közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra is figyelemmel, a munkavállalók szabad mozgása jogot biztosít a munkavállalónak arra, hogy:
a) tényleges állásajánlatokra jelentkezzen;
b) e célból a tagállamok területén szabadon mozogjon;
c) munkavállalás céljából valamely tagállamban tartózkodjon az adott tagállam állampolgárainak foglalkoztatására vonatkozó törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően;
d) egy tagállamban történő alkalmazását követően a Bizottság által végrehajtási rendeletekben meghatározott feltételek mellett az adott tagállam területén maradjon.
[…]”
9. A munkaerő mobilitása a kezdetektől fogva érdekelte a Közösséget, és emiatt az már korán szabályozást alkotott a munkavállalás, a javadalmazás és az egyéb munkafeltételek tekintetében meglévő különbségek eltörlése céljából, könnyítve ezzel a más részére végzett tevékenység céljából történő mozgást. Ezeket az aggodalmakat tükrözi a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet.(3) A 7. cikk kimondja:
„(1) Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási és munkafeltételek tekintetében nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.
(2) A hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez [az ilyen munkavállaló].
[…]”
B – A belga szabályozás
10. A munkanélküliségről szóló 1991. november 25‑i belga királyi rendelet(4) alapján támogatás jár az első állásukat kereső, 30 évesnél fiatalabb személyek részére, hasonlóképpen azok részére, akiknek már ugyan végeztek más részére tevékenységet, de nem dolgoztak elég időt a munkanélküli járulékra való jogosultság megszerzéséhez.
11. A 36. cikk (1) bekezdése felsorolja a támogatás nyújtásának vagylagos feltételeit(5) :
„[…]
2º a)	a gimnáziumi vagy a szakközépiskolai tanulmányok befejezése valamely nemzeti közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben;(6)
b) az a) pontban utalt tanulmányoknak megfelelő, valamely nemzeti közösség illetékes szerve által kiállított diploma vagy bizonyítvány megszerzése;
[…]
h)	az Európai Unió más tagállamában folytatott tanulmányokat vagy vett részt az oktatásban, ha emellett az alábbi feltételek is fennállnak:
– az érintett fiatal akkreditált okiratokkal tanúsítja, hogy a tanulmányok, illetve az oktatás a fentebb felsoroltakkal egy szinten van, és azokkal egyenértékű;
– a támogatás igénylésének időpontjában az érintett fiatal Belgiumban lakóhellyel rendelkező, az EK‑Szerződés 48. cikke szerinti migráns munkavállalók által eltartott gyermek.(7)
[…]”
III – A tényállás, az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
12. I. Ioannidis 1976. április 26‑án született görög állampolgár 1994‑ben az egyik Liége agglomerációjához tartozó települési önkormányzat területén telepedett le. A belgiumi francia közösség oktatási, kutatási és képzési minisztériuma 1994. október 17‑i határozatában megállapította, hogy az érintett által Görögországban végzett középiskolai tanulmányokért járó diploma („ apolytirion ”) egyenértékű a gimnáziumi tanulmányokért járó diplomával, amely a rövid távú felsőfokú tanulmányok folytatását lehetővé teszi.
13. Egy hároméves képzés befejezését követően, 2000. június 29‑én megkapta az Haute Ecole de la Province de Liège André Vésale által kibocsátott kineziológusi diplomát.
14. Július 7‑én a közösségi és regionális szakmai képzési és munkaügyi hivatalnál (Office communautaire et régional de la formation professionnelle et d’emploi) teljes munkaidős állást keresőként regisztráltatta magát.
15. 2000. október 10. és 2001. június 29. között Franciaországban előzetes átképzésben vett részt egy fül‑orr‑gége orvosokból álló társadalmi szervezettel kötött munkaszerződés értelmében.
16. Belgiumba visszatérve, 2001. augusztus 7‑én áthidaló segély iránti kérelemmel fordult az Office national de l’emploihoz, amelyet az 2001. október 5‑i határozatával megtagadott.
17. A Tribunal du travail de Liège 2002. október 7‑i ítéletében döntött az érintett által a fenti megtagadó határozat ellen benyújtott keresetről.
18. A közigazgatási szerv fellebbezett az ítélet ellen, a cour du travail de Liège (kilencedik tanács), amely felfüggesztette az eljárást azzal, hogy a nemzeti szabályok alapján I. Ioannidis nem felel meg a segély feltételeinek,(8) és azt csak a közösségi szabályok alapján szerezheti meg, így az alábbi kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a közösségi joggal (különösen az EK‑Szerződés 12., 17. és 18. cikkével) (a munkanélküliségről szóló, 1991. november 25‑i belga királyi rendelethez hasonló) az elvileg 30 évesnél fiatalabb álláskeresők részére az általuk elvégzett középfokú tanulmányok alapján úgynevezett áthidaló járadékot biztosító tagállami szabályozás, amely a más tagállamok állampolgárságával rendelkező álláskeresők tekintetében olyan – a saját állampolgárokra szintúgy vonatkozó – feltételt támaszt, hogy e járadékban kizárólag akkor részesülhetnek, ha az előírt tanulmányokat (a fent hivatkozott királyi rendelet 36. cikke 1. pontjának első bekezdése és 2. pontja a) alpontjának megfelelően) valamely, a három nemzeti közösség egyike által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben fejezték be, és amely alapján ezt a áthidaló járadékot megtagadták azon fiatal álláskeresőtől, aki ugyan nem migráns munkavállaló családtagja, azonban olyan másik tagállam állampolgára, ahol – mielőtt az Unión belül mozgott volna – olyan középfokú tanulmányokat folytatott és fejezett be, amelyeket egyenértékűnek ismernek el azokkal a tanulmányokkal, amelyeket azon állam hatóságai követelnek meg, ahol az áthidaló járadék iránti kérelmet benyújtották?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
19. A Bíróság eljárási szabályzatának 20. cikkében meghatározott határidőben írásbeli észrevételt nyújtott be az Office national de l’emploi, az olasz és a görög kormány, valamint a Bizottság.
20. Az írásbeli szakasz lezárását követően a 2005. április 26‑i általános ülés úgy határozott, hogy nem tart tárgyalást az ügyben, amennyiben az alapeljárásban részt vevő felek nem kérik tárgyalás tartását a megadott határidőn belül, amely határidő április 28‑án járt le. Mivel nem érkezett szóbeli tárgyalás tartása iránti kérelem, az ügy megérett a jelen indítvány elkészítésére.
V – Az előzetes döntéshozatali kérdés elemzése
21. A válasz megalapozása érdekében szükséges a Bíróság ítélkezési gyakorlatának vizsgálata, amely kellően megvilágítja a kérdést, és alkalmas a kérdést előterjesztő bíróság kételyeinek eloszlatására.
A – Az alkalmazandó ítélkezési gyakorlat
22. Amint már jeleztem, számos ítélet született a belga áthidaló járadékkal kapcsolatban. Különösen említést érdemelnek a Deák‑ügyben, a Bizottság kontra Belgium ügyben, valamint a D’Hoop‑ügyben hozott ítéletek.(9) A közelmúltban született az álláskeresőknek nyújtott brit segéllyel kapcsolatos Collins‑ügyben hozott ítélet, amely a jelen ügy tekintetében mérvadó érvelést tartalmaz. Szükséges ezért a fenti ítéletek részletes ismertetése, mivel központi jelentőségük van a kérdést előterjesztő bíróságnak adandó válasz vonatkozásában; továbbá a résztvevők észrevételeikben vitatják ezek alkalmazási körét.
1. A Deák‑ügyben 1985. június 20‑án hozott ítélet(10)
23. Ezt az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet szintén a cour de travail de Liège terjesztette elő a migráns és Belgiumban élő, olasz anyától származó magyar fiatalember, Deák József és az Office national de l’emploi között folyamatban lévő eljárásban, amely megtagadta a járadékot a közösségi állampolgárság hiányára hivatkozva.
24. A Bíróság pontosított néhány kérdést: először is a megtagadás nem sértette az 1408/71 tanácsi rendeletet(11), amelyre a kérdés vonatkozott, mivel a vitatott segély az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében szociális kedvezménynek minősül, amely magában foglal minden olyan intézkedést, amelyet munkaszerződéstől függetlenül valamely tagállam munkavállalóinak ezen minőségükből kifolyólag vagy bárkinek, egyszerűen az adott államban való tartózkodás folytán jár; másodszor a kedvezményekben való részesülés terén az egyenlő bánásmód elve tiltja a hátrányos megkülönböztetést a munkavállaló által eltartott személyekkel szemben; és végül az állampolgárság nem befolyásolhatja a migráns közösségi munkavállaló gyermekének nyújtandó fiatal álláskeresőknek járó segély megadását vagy megtagadását.
2. A Bizottság kontra Belgium ügyben 1996. szeptember 12‑én hozott ítélet(12)
25. Ebben az esetben a Bizottság azt állította, hogy Belgium megsértette az EK 39. cikket és az 1612/68 rendelet 3. és 7. cikkét azzal, hogy egyrészről hatályban tartotta az 1991. november 25‑i királyi rendelet 36. cikkét, amely attól tette függővé az áthidaló járadékot, hogy az első állását kereső fiatal a középiskolai tanulmányait a belga állam vagy valamelyik nemzeti közössége által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben fejezte be, és másrészt, azzal, hogy arra ösztönözte a munkáltatókat, hogy a segélyben részesülőkkel kössenek szerződést, azáltal hogy az állam átvállalta a munkával kapcsolatos terheket és társadalombiztosítási járulékokat a munkanélküliek munkapiacra való visszajutását segítő speciális program keretében.
26. Az ügyre vonatkozó indítványomban mindkét véglettel foglalkoztam, de I. Ioannidis ügye szempontjából csak az első érdekes: megjegyeztem, hogy a Deák‑ügyben hozott ítélet tárgya az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése szerinti kedvezménynek minősül (22–30. pont); hangsúlyoztam, hogy az állampolgárság alapján történő esetleges hátrányos megkülönböztetés nem volt nyilvánvaló, mivel a kedvezményezetteket az állampolgárságtól eltérő kritérium alapján választották (31. pont), de közvetve a migráns munkavállalókat és azok leszármazottait kedvezőtlenebbül érintette, mint a belga állampolgárokat (32. pont), mivel a tanulmányok Belgiumban való befejezésére vonatkozó kötelezettség feltételezi az ott‑tartózkodást, előnyben részesítve az ország fiataljait, akik a feltételt sokkal könnyebben teljesítették (33–43. pont); azt állítottam, hogy „ez a gyermekekre gyakorolt elrettentő hatás logikusan következményekkel jár a szülők vonatkozásában is […], akiket így megfosztanak a belga családok számára általában elérhető szociális kedvezményektől. Azon munkavállalók, akiknek a gyermekei a származás szerinti országban fejezték be a középiskolai tanulmányaikat, és munkát keresnek, sokkal nehezebben tudnak az olyan tagállamban elhelyezkedni, amely megtagadja a leszármazottaiktól azt, amit az állampolgár munkavállalók tekintetében elismer: az áthidaló járadékot, amely ezen túlmenően a munkához való jutás tekintetében további előnyöket is magában hordoz” (44. pont). Következésképpen azt javasoltam, hogy a Bíróság állapítsa meg a közösségi jog megsértését.
27. A Bíróság elfogadta ezt az érvelést, megállapítva, hogy az áthidaló járadék az 1612/68 rendelet szerinti szociális kedvezmény akkor is, amikor „a Belgiumban lakóhellyel rendelkező migráns munkavállalók gyermekei nem Belgiumban fejezték be a tanulmányaikat, hanem a származás szerinti, vagy harmadik tagállamban” (25. és 26. pont); emellett megjegyezte, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlat alapján egyértelmű, hogy „különösen tilos az egyenlően alkalmazandó olyan feltételek alkalmazása, amelyeknek az állampolgár munkavállalók könnyebben megfelelnek, mint a migráns munkavállalók” (27. és 28. pont); megállapította, hogy vitatott rendelkezés hasonló a „korábbi tartózkodáshoz kötött feltételhez”, és kedvezőbb volt a belga állampolgárok számára annak ellenére, hogy kiterjedt azokra is, akik az országukon kívül végezték a középiskolai tanulmányaikat (29. és 30. pont) – ez volt a D'Hoop‑ügyben hozott ítélet alapkérdése. Következésképpen ebben a tekintetben megállapította a Bizottság által kifogásolt jogsértést.
28. Ugyanakkor elutasította a keresetet a munkaerőpiacra való integrálást vagy reintegrálást célzó programok vonatkozásában, mivel annak speciális jellemzője a munkanélküliséggel való kapcsolat, túlmutatva a munkához való jutás keretein (39. pont). Ugyanakkor a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó közösségi rendelkezések a munkaerőpiacon már jelenlévő személyekre vonatkoznak, akik valódi és hatékony szakmai tevékenységet végeztek, amely alapján elnyerték a munkavállalói minőséget, ami nem igaz az első állásukat kereső fiatalok esetében (40. pont).
29. A nemzeti szabályoknak az ítélethez való igazítása érdekében Belgium kihirdette az 1991. november 25‑i királyi rendeletet módosító, 1996. december 13‑i rendeletet, amely a 36. cikket új, h) alponttal egészítette ki azért, hogy a segélyhez a migráns munkavállalók gyermekei is hozzájuthassanak.
3. A D'Hoop‑ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet(13)
30. Az előzőektől eltérően az érintett a középfokú tanulmányait Franciaországban fejezte be, megszerezve a bizonyítványt, amelyet az állampolgársága szerinti ország, Belgium, a gimnáziumi tanulmányokkal egyenértékűnek ismert el, amely lehetővé teszi a következő szintű képzésbe való bejutást. Az utóbbi országban folytatott egyetemi tanulmányok befejezését követően áthidaló járadékért folyamodott, amelyet megtagadtak arra hivatkozással, hogy nem teljesíti az 1991. november 25‑i királyi rendeletben előírt feltételeket.
31. A tribunal du travail de Liège kérdést terjesztett elő előzetes döntéshozatal céljából az EK 39. cikk és az 1612/68 rendelet 7. cikkének az ügyre való alkalmazhatósága tekintetében.
32. A Bíróság ítélete a főtanácsnok végkövetkeztetéseit követve(14) két jogalapon nyugszik: egyrészt az idézett rendelkezéseken; másrészt az uniós állampolgárság fogalmán.
33. Ami az első jogalapot illeti, a Bíróság megtagadta M‑N. D’Hooptól a Szerződésre, illetve az abból származó másodlagos jog alapján a migráns munkavállalóknak, illetve családtagjaiknak járó előnyökre való hivatkozás lehetőségét (20. pont), kimondva, hogy ahhoz, hogy a szabad mozgásra vonatkozó közösségi szabályozás kihasson a munkanélküli ellátásra, szükséges, hogy „az érintett már jelen legyen a munkaerőpiacon”, amely körülmény nem áll fenn az első állást keresők esetében (18. pont); továbbá, amíg a felperes Franciaországban végezte tanulmányait, a szülei Belgiumban maradtak (19. cikk).
34. A második jogalap tekintetében a Bíróság abból indult ki, hogy amennyiben az unió polgárai minden tagállamban a velük azonos helyzetben lévő állampolgárokkal egyenlő bánásmódban részesülnek, a szabad mozgáshoz való joggal összeegyeztethetetlen lenne, ha a származásuk szerinti tagállamban kedvezőtlenebb elbánásban részesülnének, mint ha a Szerződés által ezen a téren rájuk ruházott jogot nem gyakorolták volna (32. pont). Miután megállapította, hogy a belga szabályozás, amely másmilyen elbánást biztosít azoknak, akik a középiskolai tanulmányaikat teljes egészében a saját országukban végezték, mint azoknak, akik a szabad mozgáshoz való jogukat gyakorolva más tagállamban szerezték a bizonyítványukat (33. pont), a Bíróság kimondta, hogy az ilyen egyenlőtlenség „ellentétes az uniós polgári minőségből folyó elvekkel” (35. pont). Ettől függetlenül elismerte az igazolás lehetőségét, amennyiben az az érintett személyek állampolgárságától független, semleges megfontolásokon alapszik, és arányos a nemzeti szabályozás céljával (36. pont); ebben az értelemben, elismerve, hogy a járadék célja a fiatalok segítése az oktatásból a munkaerőpiacra való belépésben, elfogadta, hogy a „nemzeti jogalkotó biztosítani kívánja, hogy valóságos kapcsolat álljon fenn az igénylő és az érintett földrajzi munkaerőpiac között” (38. cikk). Ugyanakkor úgy határozott, hogy a bizonyítvány megszerzésének helye túlságosan általános és kizáró jellegű feltétel, amely óhatatlanul túlértékel valamely olyan körülményt, amely nem szükségszerűen jellemző a kapcsolat valódisága és hatékonysága szempontjára, és jóval meghaladja a cél eléréséhez szükséges mértéket (39. pont).
35. A pervesztes állam ismételten megreformálta a 1991. november 25‑i királyi rendelet 36. cikkét, amelyet a 2003. február 11‑i királyi rendelet kiegészített egy új, j) alponttal, ami a járadék megadásának egy további esetéről rendelkezik, de a jelen ügy szempontjából nem releváns időbeli okokból.(15)
4. A Collins‑ügyben 2004. március 23‑án hozott ítélet(16)
36. A B. F. Collins és a Secretary of State for Work and Pensions közötti jogvita alapjául az szolgált, hogy ez utóbbi megtagadta az Egyesült Királyság szabályozása alapján a munkát keresőknek járó segélyt; a Social Security Commissioner számos kérdést terjesztett elő előzetes döntéshozatal céljából az 1612/68 rendelet és az 1968. október 15‑i 68/360/EGK irányelv(17) értelmezésével kapcsolatban.
37. Figyelmen kívül hagyva az irányelvvel kapcsolatos érveket, ezen ítélet két szempontból érdekes: az 1612/68 rendelet 7. és azt követő cikkeinek értelmében a munkavállaló fogalmának, valamint az uniós polgárság fogalmának alkalmazása az ügyben.
38. Mindkét kérdést megvizsgáltam a 2003. július 10‑i indítványomban.
39. Az elsővel kapcsolatban hangsúlyoztam a különbséget a rendelet I. címe (1–6. cikk), amelynek a rendelkezései a tagállamok minden polgárára egyformán vonatkoznak, és II. címe (7–9. cikk) között, amely utóbbi kizárólag a „munkavállalókra” vonatkozik, vagyis olyan személyekre, akik más részére és irányítása alatt ellenszolgáltatás fejében valamilyen tevékenységet végeztek.(18) Ezért a 7. cikk (2) bekezdésében meghatározott egyenlő szociális kedvezmények a Lebon‑ügyben hozott ítélet(19) értelmében nem járnak azoknak, akik álláskeresés céljából más tagállamba mennek (22–35. pont).
40. A második kérdéssel kapcsolatban megjegyeztem, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az EK 12. cikkben foglalt, az állampolgárság alapján való hátrányos megkülönböztetés tilalmát csak olyankor kell önállóan alkalmazni, amikor az adott, a közösségi jog hatálya alá tartozó helyzetre a Szerződés nem tartalmaz speciális szabályt. Az EK 18. cikk rendelkezése – amely általános jelleggel kimondja, hogy minden uniós polgárnak joga van a tagállamok területén való szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz – hasonlóképpen speciálisan megnyilvánul az EK 39. cikkben, a munkavállalók szabad mozgásával kapcsolatban, és az előbbit csak abban az esetben lehet alkalmazni, ha az ügy nem tartozik az utóbbi hatálya alá. Elfogadtam, hogy a visszaélések megakadályozása érdekében igazolható lehet a lakóhely követelménye, amelynek célja az országban lévő gyökerek és a nemzeti munkaerőpiaccal való kapcsolat fennállásának biztosítása, valamint azok „szociális turizmusának” elkerülése, akik csak azért költöznek valamely másik tagállamba, hogy bizonyos segélyeket élvezhessenek (55–76. pont).
41. A Bíróság ebben az ügyben is követte a főtanácsnok véleményét. Először kiemelte a különbséget azon tagállami állampolgárok között, akik még nem létesítettek munkaviszonyt a fogadó tagállamban, ahol állást keresnek, és azok között, akik már munkavállalók, vagy azok voltak, de a munkaszerződésük megszűnt, de ennek ellenére munkavállalónak minősülnek; az előbbiek csak a munkához való jutás terén jogosultak egyenlő bánásmódra,(20) míg az utóbbiak „az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján a hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket követelhetnek” (30–31. pont).
42. Miután a Bíróság alaposan megvizsgálta az EK 39. cikk alkalmazását a nemzeti rendelkezésekben (55–59. cikk), arra a következtetésre jutott, hogy az álláskeresők egyenlő bánásmódhoz való joga hatókörének meghatározása érdekében ezt az elvet a közösségi jog más rendelkezéseinek és különösen az EK 12. cikknek a fényében kell értelmezni (60. pont).
43. A fenti kiindulási ponttal együtt úgy vélte, hogy a brit szabályozás, azzal, hogy az Egyesült Királyságban lévő lakóhely alapján tesz különbséget, a saját állampolgárait részesíti előnyben, mivel ők „ezt a feltételt jóval könnyebben teljesítik” (65. pont). Ezt követően annak megvizsgálása érdekében, hogy van‑e legitim igazolása a bánásmódbeli különbségnek, a D'Hoop‑ügyben hozott ítélet alapján megerősítette, hogy a lakóhely követelménye biztosítja, hogy az álláskereső és a tagállam munkaerőpiaca között valós kapcsolat álljon fenn, feltéve ha ez nem haladja meg azt, ami szükséges ezen cél elérése érdekében (67–72. pont).(21)
B – A jelen ügy vizsgálata
44. A cour du travail de Liège által feltett kérdés megválaszolása érdekében három szakaszból álló vizsgálatot kell elvégezni: meg kell vizsgálni az alkalmazandó rendelkezéseket, meg kell állapítani, hogy fennáll‑e a bánásmódbeli egyenlőtlenség, valamint azt, hogy az utóbbi igazolható‑e.
1. Az alkalmazandó közösségi jog
a) Megközelítés
45. Először is meg kell állapítani az elsődleges jog alkalmazandó rendelkezéseit, akár az uniós polgárságra, akár a munkavállalók szabad mozgására vonatkoznak.
46. Az EK 17. cikk az európaiak status civitatisának
megalkotása érdekében létrehozza az „uniós polgárságot”, amely egybeesik valamely tagállam állampolgárságával [(1) bekezdés], és amely polgárokat megilletnek a Szerződés által rájuk ruházott jogok, és terhelnek a Szerződésben előírt kötelezettségek [(2) bekezdés].
47. Figyelembe véve, hogy az EK 12. cikk tilt minden állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetést, el kell ismerni, hogy az egyenlő bánásmód elvének ezen megjelenési formája az európaiak jogai között jelentősen kitágult, és egyetlen korlátja azon feltétel, hogy legyen valamilyen közösségi jellegű kapcsolat e szubjektív státusz és a vizsgált helyzet között.(22)
48. Amint megvizsgáltam a Collins‑ügyben előadott indítványban, az állandó ítélkezési gyakorlat megerősíti, hogy az EK 12. cikk (1) bekezdésében kimondott egyenlőség elve a Szerződés alkalmazási körében fejti ki hatását, nem érintve annak különös rendelkezéseit,(23) ami arra utal, hogy ezt az elvet csak akkor lehet függetlenül alkalmazni, ha a közösségi jog nem tartalmaz specifikus rendelkezéseket.(24)
49. A munkavállalók szabad mozgásának elvét és az állampolgárságon alapuló minden hátrányos megkülönböztetés tilalmát alapvetően az 1612/68 és az 1408/71 rendelet(25) fejti ki, ezért meg kell vizsgálni, hogy ezek alkalmazandóak‑e I. Ioannidis ügyében.
b) A munkavállalókra vonatkozó egyenlő bánásmód elvének alkalmazhatatlansága
50. Annak érdekében, hogy a nemzeti jog alapján járó munkanélküli segélyért folyamodó személy hivatkozhasson a szabad mozgásra vonatkozó szabályokra, a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet alapján szükséges az, hogy korábban belépjen a munkaerőpiacra. Amint a Collins‑ügyben hozott ítélet számos precedensre hivatkozva kimondja, a „munkavállaló”‑nak az EK 39. cikk és az 1612/68 rendelet szerinti fogalma közösségi jogi jelleggel bír, és azt nem lehet megszorítóan értelmezni.
51. Ehhez hozzá kell tenni, hogy a Bíróság ismételten kimondta, hogy a munkaviszony sui generis
jellege, az érintett termelékenysége és az ellenérték eredete vagy korlátozott szintje „a munkavállalói minőség vonatkozásában nem járhat semmilyen következménnyel”,(26) amely minőség megillet mindenkit, aki szakmai képzés során más részére valós és hatékony tevékenységet végez díjazás ellenében;(27) ilyen az érintett helyzete, aki Franciaországban kötött szerződést,(28) amely országban tehát megszerezte a munkavállalói minőséget.
52. Ezzel szemben nem bír ezzel a minőséggel Belgiumban, ahol nem lépett be a munkaerőpiacra, és ahol ezért nem jogosult az 1612/68 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése alapján a hazai munkavállalókkal egyenlő kedvezményekre – amelyek között a Deák‑ítélet óta az áthidaló segély is szerepel(29) – függetlenül attól, hogy korábban más országban munkavállaló volt.(30)
53. Így megoldódik a kérdést előterjesztő bíróság egyik kérdése, mivel az egyenlő bánásmód elvének a munkavállalókra vonatkozó specifikus szabályai nem vonatkoznak az álláskeresőkre, ezért így a hátrányos megkülönböztetés tilalmát teljes egészében az EK 12. cikk és az azzal kapcsolatban álló EK 17. cikk alapján kell elbírálni.
2. Az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés fennállása
54. Az uniós polgárság státuszának célja, hogy a tagállamokból származók részére alapvető jogállásá váljon, lehetővé téve, hogy azok, akik ugyanazon helyzetben találják magukat, állampolgárságuktól függetlenül – és figyelemmel a kifejezetten meghatározott kivételekre – jogilag egyenlő bánásmódban részesüljenek.(31)
55. A jelen ügyben az áthidaló járadékban való részesülés feltételei első pillantásra tárgyilagosan kerültek megfogalmazásra, olyan körülményekre hivatkozva, amelyek in abstacto
nem állnak kapcsolatban az állampolgársággal.
56. Ugyanakkor az a követelmény, hogy a kérelmező a tanulmányait valamely belga nemzeti közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben fejezze be (az 1991. november 25‑i királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdése 2. pontjának a) alpontja), vagy hogy a fenti tanulmányoknak megfelelő diplomát vagy bizonyítványt szerezzen (ugyanezen 2. pont b) alpontja) feltételezi, hogy az érintett korábban a tagállamban rendelkezett lakóhellyel, amely feltételnek a tagállam állampolgárai könnyebben megfelelnek.(32)
57. Érdemes külön megemlíteni a 2. pont h) alpontjában, a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet alapján elismert lehetőséget, amely elismeri a tanulmányok más tagállamban való folytatásának lehetőségét, de megkívánja, hogy a képzés honosítható legyen, és ezzel együttesen azt is, hogy a kérelmező migráns munkavállalók eltartott gyermeke legyen.
58. A fenti lehetőségek közül egyik sem vonatkozik az olyan kérelmezőre, aki nem minősül munkavállalónak, és akinek a szülei sem dolgoztak az országban, valamint tanulmányait más tagállamban folytatta, ahol a járadékra jogot biztosító belga képzéssel egyenértékű bizonyítványt szerzett.
59. Ezért egyenlőtlenség figyelhető meg azok hátrányára, akik középiskolai tanulmányaikat más tagállamban végezték, és akik – mint I. Ioannidis is – a fenti helyzetben találják magukat, mivel megfosztják őket azoktól a kedvezményektől, amelyek megkönnyítenék a munkaerőpiacra való belépésüket.
60. Figyelemmel arra, hogy a megkülönböztetés megállapítást nyert, szükséges az esetleges igazolhatóság vizsgálata.
3. A megkülönböztetés igazolása
61. Amint korábban hangsúlyoztam, a belga áthidaló járadék célja, hogy segítse a fiataloknak az oktatásból a munkaerőpiacra való átlépést, következésképpen jogos az a törekvés, hogy biztosítsák a hazai munkaerőpiaccal való tényleges kapcsolat fennállását, amelyet ugyanakkor elég nehéz elérni csupán a tanulmányok befejezésének helyére, illetve a megfelelő diplomára vonatkozó követelmény útján, amint azt az 1991. november 25‑i királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdése 2. pontjának a) és b) alpontja teszi. Ez a feltétel továbbá túlságosan általános és kizárólagos jellegű, nem tükrözi a munkaerőpiaccal való kapcsolat tényleges fennállását és hatékonyságát, amint azt a D’Hoop‑ügyben hozott ítélet jelen esetben egyértelműen alkalmazandó indokolása előírja, habár a most az érintett nem belga állampolgár. Ugyanis nem lehet figyelembe venni a kérelmező állampolgárságát, mivel ez közvetlen hátrányos megkülönböztetést eredményezne.
62. Másrészről, a fenti rendelkezés h) alpontjában biztosított lehetőség sem igazolja az egyenlőtlen bánásmódot. Bár a más tagállamban végzett tanulmányok elismerése miatt elkerülhető az a) és b) alponttal kapcsolatban hangoztatott kifogás, az a kumulatív feltétel, hogy Belgiumban lakóhellyel rendelkező migráns munkavállalók eltartott gyermeke legyen a kérelmező, a lakóhelyre vonatkozó, túlságosan szubjektív és restriktív követelményt fogalmaz meg, és így nem terjed ki azon uniós polgárok esetére, akik nem ilyen migráns munkavállalók eltartottjai. Ez a korlát meghaladja az annak biztosításához szükséges mértéket, hogy kapcsolat álljon fenn a kérelmező és azon munkaerőpiac között, amelyre be kíván lépni.
63. Következésképpen, mivel az I. Ioannidiséhoz hasonló helyzeteket nem szabályozzák a belga rendelkezések, az Unió jogrendjével összeegyeztethetetlen hátrányos megkülönböztetést eredményeznek.
VI – Végkövetkeztetések
64. A fenti észrevételekre figyelemmel javasolom, hogy a Bíróság a Cour du travail de Liège (Belgium) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
„A közösségi joggal, és pontosabban az EK 12. cikk (1) bekezdésével ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely lehetővé teszi, hogy az áthidaló járadékot megtagadják más tagállam olyan állampolgárától, aki első állását keresi, azért, mert tanulmányait a származása szerinti országban végezte, és nem migráns munkavállaló eltartott gyermeke.”
(1) .
(2)  –	Luby, M. idézi a későbbiek folyamán hivatkozott, C‑278/94. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1996. september 12‑én hozott ítéletet kommentálva ( Journal du droit international,
1997, 2. rész, 542. o.).
(3)  –	HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.
(4)  –	Moniteur belge, 1991. december 31., 29888. o.
(5)  –	Kizárólag az ügy szempontjából releváns rendelkezéseket említem.
(6)  – Ezen a) pont tartalmát módosította a 2003. február 11‑i királyi rendelet ( Moniteur belge
2003. február 19., 8026. o.) a szakközépiskolai és szakmai oktatásra való utalás vonatkozásában.
(7)  – A h) pontot az 1996. december 13‑i királyi rendelet iktatta be ( Moniteur belge, 1996. december 31., 32265. o.), a Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet miatt, amint azt később részletesen kifejtem. Az előző lábjegyzetben említett, 2003. február 11‑i királyi rendelet a „Európai Unió tagállama” kifejezést felcserélte az „Európai Gazdasági Térség” kifejezéssel, és két új pontot iktatott be: „i) valamely közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben gimnáziumi tanulmányokról vagy szakközépiskolai, művészeti vagy középfokú szakmai képzésről bizonyítványt szerzett”; „j) valamely közösség által kibocsátott, a b) pont szerinti bizonyítványt vagy olyan végzettséget szerzett, amely biztosítja a felsőfokú tanulmányokban való részvétel lehetőségét; ez a pont csak akkor alkalmazandó, ha korábban legalább hat éven keresztül valamely közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben végzett tanulmányokat”; ezen utóbbi módosításoknak nincs jelentősége a jelen ügy szempontjából, mivel a kérelmet az új szöveg hatálybalépése előtt nyújtották be.
(8)  –	A kérdést előterjesztő bíróság szerint I. Ioannidis a gimnáziumi tanulmányait nem valamely közösség által szervezett, támogatott vagy elismert oktatási intézményben végezte (az 1991. november 25‑i királyi rendelet 36. cikke (1) bekezdése 2. pontjának a) alpontja); továbbá nem szerzett az illetékes hatóság szerint ilyen tanulmányokkal egyenértékű diplomát vagy bizonyítványt (b) alpont); és végül, habár elismerték a Görögországban végzett tanulmányok egyenértékűségét (a h) alpont első francia bekezdése), nem bizonyította, hogy a szülei migráns munkavállalók (a h) alpont második francia bekezdése).
(9)  –	Korábban, a 66/77. sz., Kuyken kontra Rijksdienst voor Arbeidsvoorziening ügyben 1977. december 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1977., 2311. o.) az 1991. november 25‑i királyi rendelet 36. cikkének elődjével, az 1963. december 20‑i királyi rendelet 124. cikkében előírt segéllyel foglalkozott – a Deák‑ügyben megfogalmazott elvek következmé nyeivel és hatásaival, lásd a Bizottság kontra Belgium ügyre vonatkozó indítványom 46–59. pontját –, továbbá a C‑18/90. sz., Office national de l'emploi kontra Kziber ügyben 1991. január 31‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑199. o.), amely a segély megtagadását vizsgálta olyan marokkói nő ügyében, aki szintén marokkói apjával élt, és az apja számos munkával töltött év után Belgiumban vonult nyugdíjba.
(10)  –	94/84. sz. ügy (EBHT 1984., 1873. o.).
(11)  –	A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló. 1971. június 14‑i 1408/71 tanácsi rendelet (HL L 149., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.).
(12)  –	A C‑278/94. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 1996. szeptember 12‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑4307. o.).
(13)  –	A C‑224/98. sz., Marie‑Nathalie D'Hoop kontra Office national de l'emploi ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑6191. o.). Iliopoulo, A. és Toner, H. „A new approach to discrimination against free movers? D’Hoop v. Office National de l’Emploi”, European Law Review,
2003, 389. o.
(14)  –	Geelhoed főtanácsnok 2002. február 21‑i indítványa.
(15)  –	Lásd a jelen indítvány 7. lábjegyzetét.
(16)  –	A C‑138/02. sz., Collins kontra Secretary of State for Work and Pensions ügyben 2004. március 23‑án hozott ítélet (EBHT 2004., I‑2733. o.).
(17)  –	A tagállami munkavállalók és családtagjaik Közösségen belüli mozgására és tartózkodására vonatkozó korlátozások eltörléséről szóló, 1968. október 15‑i 68/360/EGK irányelv (HL L 257., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 27. o.)
(18)  –	A munkaviszony ugyanezen fogalma megtalálható a 66/85. sz., Lawrie‑Blum kontra Land Baden‑Württemberg ügyben 1986. július 3‑án hozott ítélet (EBHT 1986., 2121. o.) 16–17. pontjában, a C‑85/96. sz., Martínez Sala kontra Freistaat Bayern ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2691. o.) 32. pontjában és a C‑413/01. sz., Ninni-Orasche kontra Bundesminister für Wissenschaft, Verkehr und Kunst ügyben 2003. november 6‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑13187. o.) 34. pontjában.
(19)  –	A 316/85. sz., Centre public d'aide sociale de Courcelles kontra Marie‑Christine Lebon ügyben 1987. június 18‑án hozott ítélet (EBHT 1987., 2811. o.).
(20)  –	Az 1612/68 rendelet 5. cikke a fenti elv kifejezett megnyilvánulását tartalmazza, elismerve azt, hogy a munkaügyi hivatalokban ugyanazt a segítséget kell nyújtani, mint amilyet a tagállam saját, állást kereső állampolgárainak.
(21)  –	Ez utóbbi értelemben, lásd a C‑15/96. sz., Schöning‑Kougebetopoulou kontra Freie und Hansestadt Hamburg ügyben 1998. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑47. o.) 21. pontját és a C‑274/96. sz., Bickel és Franz ellen indult büntetőeljárás ügyben 1998. november 24‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑7637. o.) 27. pontját. A C‑413/99. sz., Baumbast és R. kontra Secretary of State for the Home Department ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7091. o.) kimondja az EK 18. cikk szerinti az uniós polgárok szabad lakóhelyválasztáshoz való jogával kapcsolatban, hogy annak gyakorlását „a tagállamok jogos érdekei alá lehet rendelni” (90. pont), hozzátéve, hogy „ettől függetlenül ezeket a korlátokat és feltételeket a közösségi jog által meghatározott kereteket és a közösségi jog általános elveit, különösen az arányosság elvét tiszteletben tartva lehet alkalmazni. Ez azt jelenti, hogy a fenti célból elfogadott nemzeti intézkedéseknek megfelelőnek és szükségesnek kell lenniük a cél elérésére” (91. pont).
(22)  –	Requejo Isidro, M., „Estrategias para la »comunitarización«: descubriendo el potencial de la ciudadanía europea”, La Ley,
2003, 5903. szám, 1. o. Amint kimondja a fent hivatkozott Martínez Sala ügyben hozott ítélet 63. pontja, a C‑184/99. sz. Grzelczyk‑ügyben 2001. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6193. o.) 32. pontja, a C‑209/03. sz. Bidart‑ügyben 2005. március 15‑én hozott ítélet (az EBHT‑ban nem tették közzé) 32. pontja: Az Unió polgára, aki jogosan tartózkodik a fogadó tagállam területén, hivatkozhat az EK 12. cikkre „minden olyan helyzetben, amely a közösségi jog tárgyi hatálya alá tartozik”.
(23)  –	A C‑55/00. sz. Gottardo‑ügyben 2002. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑413. o.) 21. pontja.
(24)  –	A C‑193/94. sz., Skanavi és Chryssanthakopoulos ügyben 1996. február 29‑én hozott ítélet (EBHT 1996., I‑929. o.) 20. pontja, a C‑131/96. sz., Mora Romero kontra Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz ügyben 1997. június 25‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑3659. o.) 10. pontja és a C‑100/01. sz., Ministre de l'Intérieur kontra Oteiza Olazábal ügyben 2002. november 26‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10981. o.) 25. pontja.
(25)  –	Az 1/78. sz., Kenny kontra Insurance Officer ügyben 1978. június 28‑án hozott ítélet (EBHT 1978., 1489. o.) 9. pontja és a C‑336/96. sz., Gilly kontra Directeur des services fiscaux du Bas‑Rhin ügyben 1998. május 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2793. o.) 38. o.
(26)  –	A 197/86. sz., Brown kontra The Secretary of State for Scotland ügyben 1988. június 21‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 3205. o.) 21. pontja; a 344/87. sz., Bettray kontra Staatssecretaris van Justitie ügyben 1989. május 31‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 1621. o.) 15–16. pontja; a C‑357/89. sz., Raulin kontra Minister van Onderwijs en Wetenschappen ügyben 1992. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑1027. o.) 10. pontja; a C‑3/90. sz., Bernini kontra Minister van Onderwijs en Wetenschappen ügyben 1992. február 26‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑01027. o.) 15–17. pontja; valamint a C‑188/00. sz., Kuz kontra Land Baden‑Württemberg ügyben 2002. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10691. o.) 32. pontja.
(27)  –	A már hivatkozott Lawrie‑Blum‑ítélet 19–21. pontja; a Bernini‑ítélet 15–16. pontja és a Kurz‑ítélet 33–34. pontja.
(28)  –	A szűkösen rendelkezésre bocsátott tényállás, amint a Bizottság erre felhívta a figyelmet írásbeli észrevételeiben, megakadályozza azt, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálata kiterjedjen más területekre, például a 1408/71 rendelet alkalmazására.
(29)  –	A fent hivatkozott Lebon‑ügyben hozott ítélet 26. pontja, a fent hivatkozott Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 39–40. pontja és a fent hivatkozott Collins‑ügyben hozott ítélet 31–58. pontja.
(30)  –	Fel kell idézni, hogy amint azt a cour du travail hangsúlyozta, a járadékot olyan fiataloknak nyújtják, akik első állásukat keresik, továbbá azoknak, akik a tanulmányaik befejezését követően végeztek más javára tevékenységet, de túlságosan rövid ideig ahhoz, hogy jogosultak lennének munkanélküli járadékra.
(31)  –	A C‑148/02. sz. García Avello ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑11613. o.) 22–23. pontja, a fent hivatkozott Grzelczyk‑ügyben hozott ítélet 31. pontja, a fent hivatkozott D’Hoop‑ügyben hozott ítélet 28. pontja, a fent hivatkozott Collins‑ügyben hozott ítélet 61. pontja és a fent hivatkozott Bidart‑ügyben hozott ítélet 31. pontja.
(32)  –	Egyebek között a C‑237/94. sz. O’Flynn‑ügyben 1996. május 23‑án hozott ítélet (EBHT 1996., I‑2617. o.) 18. pontja, a C‑388/01. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2003. január 16‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑721. o.) 13–14. pontja, valamint a fent hivatkozott Collins‑ügyben hozott ítélet 65. pontja.