62024CJ0197
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (negyedik tanács)
2025. november 13. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – 2011/7/EU irányelv – A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépés – Hatály – A 2. cikk 1. és 3. pontja – A vállalkozás fogalma – A kereskedelmi ügylet fogalma – Gazdasági társaság alapításával kapcsolatos jogi szolgáltatások nyújtására irányuló szerződés – 93/13/EGK irányelv – A 2. cikk b) pontja – A fogyasztó fogalma – Gazdasági társaság alapítása érdekében ügyvédi szolgáltatásokat igénybe vevő természetes személy”
A C‑197/24. sz. [Šiľarský] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Mestský súd Bratislava IV (pozsonyi IV. sz. városi bíróság, Szlovák Köztársaság) a Bírósághoz 2024. március 12‑én érkezett, 2024. február 13‑i határozatával terjesztett elő az
AK
és
RU
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (negyedik tanács),
tagjai: I. Jarukaitis tanácselnök, K. Lenaerts, a Bíróság elnöke, a negyedik tanács bírájaként eljárva, M. Condinanzi, N. Jääskinen és R. Frendo (előadó) bírák,
főtanácsnok: D. Spielmann,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a szlovák kormány képviseletében E. V. Larišová és A. Lukáčik, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében P. Kienapfel, R. Lindenthal és D. Milanowska, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. április 30‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2011. L 48., 1. o.; helyesbítések: HL 2012. L 233., 3. o.; HL 2015. L 218., 82. o.) 1. cikke (2) bekezdésének, 2. cikke 1. és 3. pontjának, valamint 6. cikkének, továbbá a fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv (HL 1993. L 95., 29. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 288. o.) 2. cikke b) pontjának és 8. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a jogi szolgáltatásokat nyújtó AK társaság és RU, egy természetes személy között a jogi szolgáltatások nyújtása címén járó munkadíj megfizetése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2011/7 irányelv
3
A 2011/7 irányelv (8) preambulumbekezdése szerint:
„Ezen irányelv hatálya kizárólag a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítésére terjed ki. Ezen irányelvnek nem kell szabályoznia a fogyasztókkal kötött ügyleteket […]”.
4
Ezen irányelv „Tárgy és hatály” címet viselő 1. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ez az irányelv a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítéseként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik.”
5
Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke szerint:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni:
1.
»kereskedelmi ügyletek«: vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek, amelyek tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása;
[…]
3.
»vállalkozás«: hatóságnak nem minősülő, önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytató szervezet, még ha az adott tevékenységet egyetlen személy is végzi;
[…]”
6
Ugyanezen irányelv „A behajtási költségek megtérítése” című 6. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„A tagállamok biztosítják, hogy amennyiben kereskedelmi ügyletekben a 3. vagy a 4. cikkel összhangban késedelmi kamat válik esedékessé, a hitelező jogosult az adóstól legalább 40 EUR összegű átalány megfizetését követelni.”
A 93/13 irányelv
7
A 93/13 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„Ennek az irányelvnek az a célja, hogy közelítse a tagállamoknak az eladó vagy szolgáltató és fogyasztó között kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekre vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseit.”
8
Ezen irányelv 2. cikkének b) pontja szerint:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
[…]
b)
»fogyasztó«: minden olyan természetes személy, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén”.
9
Ezen irányelv 8. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok az ezen irányelv által szabályozott területen elfogadhatnak vagy hatályban tarthatnak a Szerződéssel összhangban lévő szigorúbb rendelkezéseket annak érdekében, hogy a fogyasztóknak magasabb szintű védelmet biztosítsanak.”
A szlovák jog
A kereskedelmi törvénykönyv
10
A zákon č. 513/1991 Zb. Obchodný zákonník (a kereskedelmi törvénykönyvről szóló 513/1991. sz. törvény) alapügyre alkalmazandó változatának (a továbbiakban: kereskedelmi törvénykönyv) 369c. §‑ának (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az adós késedelme esetén a hitelező […] a behajtási költségekért külön figyelmeztetés, vagy felszólítás nélkül átalánykártérítésre is jogosult. A behajtási költségekért járó átalánykártérítés összegét a Szlovák Köztársaság kormánya rendeletben határozza meg.
(2)   Az (1) bekezdésben foglalt rendelkezés nem alkalmazható, ha a követelés fogyasztói szerződésből ered, és az adós fogyasztónak minősül.”
A polgári törvénykönyv
11
Az 1964. február 26-i zákon č. 40/1964 Zb. Občiansky zakonnik (a polgári törvénykönyvről szóló 40/1964. sz. törvény) alapügyre alkalmazandó változatának (a továbbiakban: polgári törvénykönyv) 52. §‑a a következőképpen rendelkezik:
(1)   »Fogyasztói szerződés«: vállalkozó és fogyasztó között megkötött bármely szerződés, annak jogi formájától függetlenül.
(2)   A fogyasztói szerződésekre vonatkozó rendelkezéseket, valamint az olyan jogviszonyra irányadó bármely más rendelkezést, amelyben a fogyasztó szerződő fél, mindenkor a fogyasztó számára kedvező módon kell alkalmazni. Semmis az ettől eltérő azon szerződéses rendelkezés vagy megállapodás, amelynek tartalma vagy célja e rendelkezések megkerülésére irányul. Minden olyan jogviszonyra, amelyben a fogyasztó szerződő fél, mindig a polgári törvénykönyv rendelkezései vonatkoznak elsődlegesen, még akkor is, ha egyébként a kereskedelmi jog rendelkezéseit kellene alkalmazni.
(3)   Vállalkozó az a személy, aki a fogyasztói szerződés megkötése és teljesítése során kereskedelmi vagy más szakmai tevékenysége körében jár el.
(4)   Fogyasztó az a természetes személy, aki a fogyasztói szerződés megkötése és teljesítése során nem kereskedelmi vagy más szakmai tevékenysége körében jár el.”
Az ügyvédi hivatásról szóló törvény
12
A zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov (az ügyvédi hivatásról, valamint az egyéni vállalkozókról szóló 455/1991. sz. törvény módosításáról és kiegészítéséről szóló 586/2003. sz. törvény) alapügyre alkalmazandó változata (a továbbiakban: az ügyvédi hivatásról szóló törvény) 18. §‑ának (4) bekezdése előírja:
„Az ügyvéd jogi szolgáltatás nyújtása esetén még a jogi szolgáltatás nyújtásának megkezdése előtt köteles tájékoztatni a fogyasztónak minősülő, jogi szolgáltatást igénybe vevő ügyfelet a jogi szolgáltatásért járó díjazás összegéről, ellenkező esetben nem jogosult díjazásra. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
13
A jogi szolgáltatásokat nyújtó AK társaság a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Mestský súd Bratislava IV‑hez (pozsonyi IV. sz. városi bíróság, Szlovák Köztársaság) fordult annak érdekében, hogy e bíróság kötelezze RU‑t, egy természetes személyt a jogi szolgáltatások nyújtása címén járó munkadíj, valamint a kereskedelmi törvénykönyv 2011/7 irányelv 6. cikkét végrehajtó 369c. cikke alapján a követelés behajtásával kapcsolatos költségek megtérítése címén 40 euró átalányösszeg megfizetésére.
14
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy RU, aki a szlovák jog szerinti korlátolt felelősségű társaságot kívánt létrehozni, amelynek társalapítója, tagja és ügyvezetője lenne, 2022‑ben felvette a kapcsolatot egy ügyvéddel, aki később az alapeljárás felperesének tagjává vált. Szóbeli szerződést kötöttek jogi szolgáltatások nyújtására, átalánydíj ellenében.
15
A kérdést előterjesztő bíróság szerint elkészítették és megküldték a RU‑nak a társasági szerződés tervezetét és egyéb dokumentumokat, valamint egy számlát, amelynek kifizetése az esedékességig, azaz 2023. január 17‑ig nem történt meg.
16
Az alapeljárásban RU vitatja, hogy jogi szolgáltatások nyújtására irányuló szerződést kötött volna, valamint hogy megállapodás született volna e szolgáltatások díjazásáról, mivel a társasági szerződést, valamint az egyéb dokumentumokat előzetes kérés nélkül küldték meg számára. Ezenkívül úgy véli, hogy fogyasztói minősége miatt a jogvitára a polgári jog rendelkezéseit kell alkalmazni, míg az AK azt állítja, hogy kereskedelmi jogvitáról van szó, amelyet a kereskedelmi jog rendelkezései szabályoznak.
17
E körülmények között a Mestský súd Bratislava IV (pozsonyi IV. sz. városi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„(1)
Úgy kell‑e értelmezni a [2011/7] irányelv 1. cikkének ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával, valamint 6. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett (2) bekezdését, hogy i. »vállalkozásnak« minősül az a természetes személy is, aki az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben ügyvéd szolgáltatásait veszi igénybe olyan gazdasági társaság alapítása céljából, amelynek ő lenne az ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike, valamint ii. »kereskedelmi ügyletnek« minősül az az ügylet, amely az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben egy ügyvéd által az ilyen személy részére gazdasági társaság alapítása céljából teljesített szolgáltatásnyújtást eredményez?
(2)
Az első kérdésre adott nemleges válasz esetén úgy kell‑e értelmezni a [93/13] irányelv 2. cikkének b) pontjában használt »fogyasztó« ezen irányelv 8. cikkével összefüggésben értelmezett fogalmát, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló esetben arra a természetes személyre is kiterjed, akivel szemben jogi szolgáltatások nyújtására irányuló szerződésen alapuló követelést érvényesítenek, ha e szerződés tárgyát gazdasági társaság alapítására irányuló szolgáltatások képezték, és e természetes személy lenne e létrehozandó társaság ügyvezetője és két alapítójának, illetve tagjának egyike?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
18
Meg kell állapítani, hogy az AK által benyújtott kereset többek között a kereskedelmi törvénykönyv 369c. cikkén alapul, amely a 2011/7 irányelv első kérdésben említett 6. cikkének (1) bekezdését ülteti át a szlovák jogba. Ez utóbbi előírja a tagállamok számára annak biztosítását, hogy amennyiben kereskedelmi ügyletekben késedelmi kamat válik esedékessé, a hitelező jogosult legyen az adóstól legalább 40 euró átalányösszeg megfizetését követelni.
19
Mindazonáltal az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kérdései konkrétabban az ezen irányelv értelmében vett „kereskedelmi ügylet” és „vállalkozás” fogalmára vonatkoznak.
20
Így meg kell állapítani, hogy első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2011/7 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával összefüggésben akként kell‑e értelmezni, hogy az a tény, hogy valamely természetes személy ügyvéd szolgáltatásait vette igénybe olyan gazdasági társaság létrehozása érdekében, amelynek társalapítójává, tagjává és ügyvezetőjévé kívánt válni, önmagában elegendő ahhoz, hogy e személyt az e rendelkezések értelmében vett „vállalkozásnak”, és így az ezen ügyvéddel kötött ügyletet az e rendelkezések értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” lehessen minősíteni.
21
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2011/7 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének megfelelően ez az irányelv a „kereskedelmi ügyletek” ellenértékeként teljesített valamennyi fizetésre vonatkozik. E fogalmat ezen irányelv 2. cikkének 1. pontja úgy határozza meg, hogy az magában foglalja a „vállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között lebonyolított olyan ügyletek[et], amelyek tárgya fizetés ellenében áruk adásvétele vagy szolgáltatások nyújtása”. Ez utóbbi rendelkezést ezen irányelv (8) preambulumbekezdésének fényében kell értelmezni, amely pontosítja, hogy a fogyasztókkal kötött ügyletek nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá (lásd ebben az értelemben: 2016. december 15‑iNemec ítélet, C‑256/15, EU:C:2016:954, 30. pont; 2022. január 13‑iNew Media Development & Hotel Services ítélet, C‑327/20, EU:C:2022:23, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22
A 2011/7 irányelv 2. cikkének 3. pontja szerint ezen irányelv alkalmazásában „vállalkozásnak” minősül a hatóságokon kívüli bármely olyan szervezet, amely önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytat, még akkor is, ha az adott tevékenységet egyetlen személy végzi.
23
Arra is rá kell mutatni, hogy a 2011/7 irányelv a kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2000. június 29‑i 2000/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2000. L 200., 35. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 226. o.) helyébe lépett. Márpedig a Bíróság e korábbi irányelvnek a jelen ítélet 21. és 22. pontjában említettekkel egyenértékű rendelkezéseivel kapcsolatban már kimondta, hogy az a követelmény, hogy valamely személy önálló gazdasági vagy szakmai tevékenység keretében szervezetként járjon el, magában foglalja, hogy e személy – függetlenül a nemzeti jog szerinti formájától és jogállásától – e tevékenységet strukturált és stabil módon gyakorolja. E tevékenység nem korlátozódhat egyszeri, elszigetelt szolgáltatásra, és az érintett ügyletnek e tevékenység részét kell képeznie (lásd ebben az értelemben: 2016. december 15‑iNemec ítélet, C‑256/15, EU:C:2016:954, 33. és 34. pont).
24
Az ilyen értékeléshez az érintett ügyletet övező körülmények összességét figyelembe kell venni (lásd ebben az értelemben: 2016. december 15‑iNemec ítélet, C‑256/15, EU:C:2016:954, 41. pont).
25
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból nem tűnik ki, hogy RU, aki természetes személy, strukturált és állandó jelleggel olyan önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytatott, amelynek keretébe illeszkedne az ügyvédi szolgáltatások igénybevételével lebonyolított ügylet.
26
E megfontolással ellentétes a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett azon feltevés is, hogy a RU vállalkozásnak minősülhetne azon tény alapján, hogy jövőbeli szakmai tevékenységre tekintettel vett igénybe jogi szolgáltatásokat. Azt a követelményt ugyanis, amely szerint az érintett ügyletnek a szóban forgó személy önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységének keretébe kell illeszkednie, ezen ügylet megkötésének időpontjában kell értékelni (lásd ebben az értelemben: 2024. november 14‑iAgenciart – Management Artístico ítélet, C‑643/23, EU:C:2024:959, 35. pont). E tekintetben az a lehetőség, hogy e személy jogállása többek között az ügylet végbemenetele folytán megváltozhat, nem alkalmas arra, hogy módosítsa e személynek az ügylet megkötésének időpontjában fennálló minőségét (lásd ebben az értelemben a 93/13 irányelvet illetően: 2025. március 20‑iArce ítélet, C‑365/23, EU:C:2025:192, 51. pont).
27
Ezenkívül, bár a jelen ítélet 24. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a szóban forgó ügylet és az azt megkötő személy által követett cél közötti kapcsolat egyike lehet azoknak a tényezőknek, amelyeket figyelembe kell venni annak értékelése során, hogy a 2011/7 irányelv adott esetben alkalmazandó‑e, ez önmagában nem elegendő annak megállapításához, hogy RU a 2011/7 irányelv 2. cikkének 3. pontja értelmében vett „vállalkozásként” járt el, amikor megkötötte az alapügyben szóban forgó ügyletet.
28
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a jelen ügy szempontjából esetlegesen releváns‑e a Bíróságnak az 1997. július 3‑iBenincasa ítéletből (C‑269/95, EU:C:1997:337), valamint a 2013. március 14‑iČeská spořitelna ítéletből (C‑419/11, EU:C:2013:165) eredő ítélkezési gyakorlata, mivel az ezen ítéletek alapjául szolgáló ügyekben bizonyos ténybeli körülményeket figyelembe vettek annak megállapításához, hogy az érintett személy kereskedelmi tevékenységet folytatott.
29
Emlékeztetni kell azonban arra, hogy e két ügy a fogyasztói szerződésekre vonatkozó joghatósági szabályok értelmezésére vonatkozott, és hogy azokban a Bíróság a „fogyasztó” e joghatósági szabályok értelmében vett fogalmát értelmezte. Márpedig egyrészt, bár a 2011/7 irányelv (8) preambulumbekezdése pontosítja, hogy a fogyasztókkal kötött ügyletek nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá, az irányelv alkalmazhatóságát az 1. cikke pozitív módon, a „vállalkozások” közötti „kereskedelmi ügyletekre” hivatkozva határozza meg.
30
Másrészt, amint arra a főtanácsnok az indítványának 40. pontjában lényegében rámutatott, a 2011/7 irányelv célja a késedelmes fizetés előnytelenné tétele, és a hitelező ilyen késedelmekkel szembeni hatékony védelme (lásd ebben az értelemben: 2024. december 12‑iTusnia ítélet, C‑725/23, EU:C:2024:1015, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E célok tehát különböznek a jelen ítélet 28. pontjában hivatkozott ítéletekben értelmezett joghatósági szabályok által elérni kívánt céltól.
31
Következésképpen a Bíróság által ezen ítéletekben elfogadott megfontolások nem ültethetők át a „vállalkozás” 2011/7 irányelv értelmében vett fogalmának értelmezésére.
32
A fenti megfontolásokra tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/7 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával összefüggésben akként kell értelmezni, hogy az a tény, hogy valamely természetes személy ügyvéd szolgáltatásait vette igénybe olyan gazdasági társaság létrehozása érdekében, amelynek társalapítójává, tagjává és ügyvezetőjévé kívánt válni, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy e személyt az e rendelkezések értelmében vett „vállalkozásnak”, és így az ezen ügyvéddel kötött ügyletet az e rendelkezések értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” lehessen minősíteni.
A második kérdésről
33
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontját ezen irányelv 8. cikkével összefüggésben akként kell‑e értelmezni, hogy az ezen irányelv értelmében vett „fogyasztó” fogalma alá tartozik az a természetes személy, akivel szemben jogi szolgáltatásoknak olyan gazdasági társaság alapítása céljából történő nyújtására irányuló szerződésből eredő követelésre hivatkoznak, amelynek társalapítójává, tagjává és ügyvezetőjévé kívánt válni.
A Bíróság hatásköréről
34
A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy az alapügy nem érinti az eladó vagy szolgáltató és a fogyasztó közötti szerződésben szereplő tisztességtelen feltételek problémakörét. Úgy véli azonban, hogy a 93/13 irányelv rendelkezéseinek kért értelmezése szükséges abban az esetben, ha az alapeljárás természetes személy alperese nem tartozna a 2011/7 irányelv 2. cikkének 3. pontja értelmében vett „vállalkozás” fogalma alá, mivel a „fogyasztónak” a polgári törvénykönyv 52. cikkének (4) bekezdésében szereplő fogalmát, amely a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontját ülteti át a szlovák jogba, átveszi az ügyvédi hivatásról szóló törvény alapügyben szóban forgó 18. cikkének (4) bekezdése.
35
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az uniós jogi rendelkezésekre vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmekről való döntésre olyan helyzetekben, amikor az alapügy tényállása nem tartozik közvetlenül az uniós jog hatálya alá, de e jog rendelkezéseit a nemzeti jog a tartalmukra való hivatkozással alkalmazandóvá teszi (2018. november 7‑iK és B ítélet, C‑380/17, EU:C:2018:877, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2022. november 24‑iCafpi és Aviva assurances ítélet, C‑691/21, EU:C:2022:926, 30. pont).
36
Ilyen helyzetekben ugyanis egyértelmű európai uniós érdek, hogy a jövőbeli eltérő értelmezések megakadályozása érdekében egységesen értelmezzék az uniós jogból átvett rendelkezéseket (2018. november 7‑iK és B ítélet, C‑380/17, EU:C:2018:877, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2022. november 24‑iCafpi és Aviva assurances ítélet, C‑691/21, EU:C:2022:926, 31. pont).
37
Így igazolt az, hogy a Bíróság uniós jogi rendelkezéseket értelmezzen olyan helyzetekben, amelyek nem tartoznak az uniós jog hatálya alá, ha e rendelkezéseket a nemzeti jog közvetlenül és feltétel nélkül alkalmazhatóvá tette az ilyen helyzetekre, az ilyen helyzetek és az említett rendelkezések hatálya alá tartozó helyzetek azonos módon történő kezelésének biztosítása érdekében (2018. november 7‑iK és B ítélet, C‑380/17, EU:C:2018:877, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2022. november 24‑iCafpi és Aviva assurances ítélet, C‑691/21, EU:C:2022:926, 32. pont).
38
A jelen ügyben az EUMSZ 267. cikk által létrehozott igazságügyi együttműködési rendszer keretében a nemzeti jog értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy a szlovák jogalkotó úgy határozott, hogy az ügyvédi hivatásról szóló törvény 18. §‑ának (4) bekezdése révén közvetlenül és feltétel nélkül alkalmazza a „fogyasztónak” a polgári törvénykönyv 52. cikkének (4) bekezdésében szereplő fogalmát az ügyvédeknek fizetendő munkadíjak területén is. Ezért e fogalom értelmezése szükséges az előtte folyamatban lévő jogvita eldöntéséhez.
39
E bíróság arra is rámutat, hogy egyrészt a polgári törvénykönyv 52. §‑ának (1) bekezdése a 93/13 irányelvhez hasonlóan „vállalkozó és fogyasztó között megkötött bármely szerződés[re], annak jogi formájától függetlenül” alkalmazandó, másrészt pedig, hogy a polgári törvénykönyv 52. §‑ának (4) bekezdése a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontját ülteti át a szlovák jogba, lényegében átvéve e rendelkezés szövegét.
40
E körülmények között egyértelmű uniós érdek, hogy a Bíróság határozzon a kért értelmezésről.
41
Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett második kérdés megválaszolására.
A kérdés érdeméről
42
Először is meg kell állapítani, hogy a 93/13 irányelv 8. cikkének célja annak lehetővé tétele a tagállamok számára, hogy az EUM‑Szerződés tiszteletben tartása mellett az említett irányelvben előírtaknál szigorúbb nemzeti rendelkezésekkel biztosítsanak magasabb szintű védelmet az érintett fogyasztóknak (lásd ebben az értelemben: 2023. szeptember 21‑imBank [Jogellenes szerződési feltételek lengyel nyilvántartása] ítélet, C‑139/22, EU:C:2023:692, 39. pont). A jelen ügyben azonban a kérdést előterjesztő bíróság által feltett második kérdés a „fogyasztó” fogalmának meghatározására, nem pedig az érintett nemzeti rendelkezések esetleges szigorúbb jellegének értékelésére vonatkozik.
43
Ebből az következik, hogy e 8. cikk nem releváns az e második kérdésre adandó hasznos válasz szempontjából.
44
Ezen irányelv 2. cikkének b) pontja szerint a fogyasztó fogalma minden olyan természetes személyt magában foglal, aki az ezen irányelv hatálya alá tartozó szerződések keretében olyan célból jár el, amely kívül esik saját szakmája, üzleti tevékenysége vagy foglalkozása körén.
45
Így az érintett személy „fogyasztói” minőségét egy olyan funkcionális szempontra tekintettel kell meghatározni, amely annak értékeléséből áll, hogy az érintett szerződéses jogviszony valamely szakma gyakorlásán kívül eső tevékenységek keretébe illeszkedik‑e. A Bíróságnak ezenkívül alkalma nyílt annak pontosítására, hogy a „fogyasztó” 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontja értelmében vett fogalma objektív jellegű, és független azon konkrét ismeretektől, amelyekkel az érintett személy rendelkezhet, vagy azon információktól, amelyekkel e személy ténylegesen rendelkezik (2023. június 8‑iYYY [A fogyasztó fogalma] ítélet, C‑570/21, EU:C:2023:456, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
A 93/13 irányelv tehát a szerződő felek azon jellemzője szerint határozza meg azokat a szerződéseket, amelyekre alkalmazandó, hogy e szerződő felek üzleti tevékenységük keretében vagy azon kívül járnak‑e el (2019. március 21‑iPouvin és Dijoux ítélet, C‑590/17, EU:C:2019:232, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
A jelen ügyben, amint az a jelen ítélet 25. pontjában szerepel, és a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálatok függvényében, az e bíróság által szolgáltatott információk egyike sem utal arra, hogy az alapeljárás természetes személy alperese a jogi szolgáltatások nyújtására irányuló szerződés megkötésének időpontjában olyan önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet folytatott volna, amelynek keretébe e szerződés illeszkedhetett volna.
48
Ezt az értékelést nem kérdőjelezheti meg az a körülmény, hogy az RU által követett cél kereskedelmi tevékenység folytatása volt.
49
A Bíróság ugyanis már megállapította, hogy valamely személynek a 93/13 irányelv értelmében vett „fogyasztói” minőségét a szóban forgó szerződés megkötésének időpontjában kell értékelni (lásd ebben az értelemben: 2025. március 20‑iArce ítélet, C‑365/23, EU:C:2025:192, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
E tekintetben az a tény, hogy az alapeljárás természetes személy alperesének helyzete megváltozhat, nem alkalmas arra, hogy módosítsa e személynek a szóban forgó szerződés megkötésének időpontjában fennálló minőségét (lásd ebben az értelemben: 2025. március 20‑iArce ítélet, C‑365/23, EU:C:2025:192, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51
A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 93/13 irányelv 2. cikkének b) pontját akként kell értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett „fogyasztó” fogalma alá tartozik az a természetes személy, aki jogi szolgáltatásoknak olyan gazdasági társaság alapítása céljából történő nyújtására irányuló szerződést kötött, amelynek társalapítójává, tagjává és ügyvezetőjévé kívánt válni, feltéve hogy e személy e szerződés megkötésének időpontjában nem folytatott olyan önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet, amelynek keretébe e szerződés illeszkedhetett volna.
A költségekről
52
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A kereskedelmi ügyletekhez kapcsolódó késedelmes fizetések elleni fellépésről szóló, 2011. február 16‑i 2011/7/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkének (2) bekezdését ezen irányelv 2. cikkének 1. és 3. pontjával összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az a tény, hogy valamely természetes személy ügyvéd szolgáltatásait vette igénybe olyan gazdasági társaság létrehozása érdekében, amelynek társalapítójává, tagjává és ügyvezetőjévé kívánt válni, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy e személyt az e rendelkezések értelmében vett „vállalkozásnak”, és így az ezen ügyvéddel kötött ügyletet az e rendelkezések értelmében vett „kereskedelmi ügyletnek” lehessen minősíteni.
2)
A fogyasztókkal kötött szerződésekben alkalmazott tisztességtelen feltételekről szóló, 1993. április 5‑i 93/13/EGK tanácsi irányelv 2. cikkének b) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
az e rendelkezés értelmében vett „fogyasztó” fogalma alá tartozik az a természetes személy, aki jogi szolgáltatásoknak olyan gazdasági társaság alapítása céljából történő nyújtására irányuló szerződést kötött, amelynek társalapítójává, tagjává és ügyvezetőjévé kívánt válni, feltéve hogy e személy e szerződés megkötésének időpontjában nem folytatott olyan önálló gazdasági vagy szakmai tevékenységet, amelynek keretébe e szerződés illeszkedhetett volna.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: szlovák.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.