Preliminär utgåva
FÖRSLAG
TILL
AVGÖRANDE
AV
GENERALADVOKAT
HENRIK
SAUGMANDSGAARD
ØE
föredraget
den
6 december 2018(1)
Mål C‑596/17
Japan Tobacco International SA,
Japan Tobacco International France SAS
mot
Premier ministre,
Ministre de l’Action et des Comptes publics,
Ministre des Solidarités et de la Santé
(begäran om
förhandsavgörande
från
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen,
Frankrike))
”Begäran om förhandsavgörande – Direktiv 2011/64/EU – Punktskatter på tobaksvaror – Artikel 15.1 – Frihet att bestämma högsta detaljhandelspris – Nationell lagstiftning som ålägger tillverkare och importörer att fastställa ett fast detaljhandelspris per 1 000 enheter eller per 1 000 gram för varje tobaksprodukt, utan möjlighet att anpassa priset beroende på hur mycket förpackningarna rymmer”
I.      Inledning
1.        Förevarande
begäran
om
förhandsavgörande
från
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen,
Frankrike)
avser
tolkningen
av
artikel 15
i
direktiv 2011/64/EU
om
strukturen
och
skattesatserna
för
punktskatten
på
tobaksvaror,(2) jämförd
med
artiklarna 2–5
i
samma
direktiv.
2.        Begäran
har
framställts
inom
ramen
för
en
talan
om
ogiltigförklaring
av
vissa
bestämmelser
i
två
skrivelser
som
de
franska
myndigheterna
har
sänt
till
godkända
leverantörer
och
tillverkare
av
tobaksvaror,
angående
förfarandet
för
att
fastställa
detaljhandelspriset
på
tobaksvaror
i
Frankrike.
Enligt
dessa
skrivelser,
som
upprepar
bestämmelserna
i
artikel 572
i
den
allmänna
lagen
om
skatter
och
avgifter
(Code
général
des
impôts,
nedan
kallad
CGI),
bestämmer
dessa
aktörer
fritt
detaljhandelsspriset
för
varje
tobaksprodukt
och
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
per
1 000
gram.
Detta
system
innebär
att
enhetspriset
per
produkt
förblir
detsamma,
oavsett
hur
mycket
den
förpackning
som
släpps
för
konsumtion
rymmer.
Tillverkare
och
importörer
kan
således
inte
anpassa
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter
beroende
på
i
vilken
förpackningsenhet
de
saluförs.
3.        Den
hänskjutande
domstolen
vill
i
huvudsak
få
klarhet
i
huruvida
nationell
lagstiftning
som
artikel 572
CGI,
som
har
en
sådan
effekt,
är
förenlig
med
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64.
Enligt
denna
bestämmelse
ska
tillverkare
eller
importörer
vara
fria
att
bestämma
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter,
som
utgör
underlaget
för
den
proportionella
punktskatten
på
tobaksvaror.
4.        Av
min
bedömning
följer
att
artikel 15.1
i
direktivet
inte
utgör
hinder
för
en
sådan
nationell
lagstiftning.
II.    Tillämpliga bestämmelser
A.      Unionsrätt
5.        Enligt
artikel 1
i
direktiv 2011/64
är
syftet
med
detta
direktiv att
”[lägga]
fast
allmänna
principer
för
harmoniseringen
av
strukturen
och
skattesatserna
för
den
punktskatt
som
medlemsstaterna
lägger
på
tobaksprodukter”.
6.        I
artikel 2.1
i
direktivet
föreskrivs
följande:
”I
detta
direktiv avses
med
tobaksvaror:
a)      cigaretter,
b)      cigarrer
och
cigariller.
c)      röktobak,
dvs.
i)      finskuren
röktobak
för
rullning
av
cigaretter,
ii)      annan
röktobak.”
7.        I
artiklarna 3,
4
och
5
i
direktivet
definieras
cigaretter,
cigarrer
och
cigariller
och
röktobak.
8.        Artikel 15.1
i
samma
direktiv har
följande
lydelse:
”Tillverkare
eller,
i
förekommande
fall,
deras
företrädare
eller
bemyndigade
representanter
inom
unionen,
samt
importörer
av
tobak
från
tredjeland
ska
vara
fria
att
bestämma
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter
för
varje
medlemsstat
där
produkterna
i
fråga
ska
släppas
för
konsumtion.
Bestämmelsen
i
första
stycket
får
emellertid
inte
hindra
tillämpningen
av
nationell
lagstiftning
om
övervakning
av
prisnivåer
eller
efterlevnaden
av
påbjudna
priser,
förutsatt
att
denna
är
förenlig
med
unionslagstiftningen.”
B.      Fransk rätt
9.        I
artikel 572
CGI,
i
den
lydelse
som
följer
av
lagen
av
den
26 januari 2016
om
modernisering
av
hälso-
och
sjukvårdssystemet
(loi
de
modernisation
du
système
de
santé),
föreskrivs
följande:
”Detaljhandelspriset
för
varje
produkt,
uttryckt
i
1 000 enheter
eller
1 000 gram,
ska
vara
gemensamt
för
hela
landet
och
fritt
bestämmas
av
tillverkarna
och
de
godkända
leverantörerna.
Det
ska
tillämpas
efter
godkännande
genom
ett
gemensamt
beslut
av
ministrarna
med
ansvar
för
hälsa
och
budget,
på
villkor
som
fastställs
genom
dekret
av
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen).
Det
godkänns
dock
inte
om
det
understiger
summan
av
inköpspriset
och
de
samlade
skatterna.
…”
III. Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen
10.      Den
30 september 2016
och
den
20 januari 2017
väckte
företagen
Japan
Tobacco
International
SA
och
Japan
Tobacco
International
France
SAS
(nedan
tillsammans
kallade
Japan
Tobacco-bolagen)
talan
vid
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen,
Frankrike)
om
ogiltigförklaring,
på
grund
av
maktmissbruk,
av
vissa
bestämmelser
i
två
skrivelser
av
den
6 april 2016
och
den
22 november 2016
som
de
franska
myndigheterna
sänt
till
tillverkare
och
godkända
leverantörer
av
tobaksvaror.
I
skrivelserna
angavs
närmare
bestämmelser
för
godkännande
av
detaljhandelspriset
för
tobaksvaror
i
Frankrike,
i
enlighet
med
artikel 572
CGI.
11.      Enligt
denna
bestämmelse
ska
tillverkare
och
leverantörer
fastställa
ett
fast
detaljhandelspris
för
var
och
en
av
sina
tobaksprodukter.
Priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
per
1 000
gram,
oavsett
hur
mycket
förpackningen
rymmer.
Enligt
skrivelsen
av
den
22 november 2016
definieras
varje
produkt
i
detta
sammanhang
som
ett
varumärke
och
ett
handelsnamn.
Denna
regel
(nedan
kallad
regeln
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram)
innebär
att
priset
på
varje
produkt
förblir
detsamma
oberoende
av
storleken
på
den
förpackningsenhet
(den
så
kallade
referensstorleken)
produkten
saluförs
i.
Syftet
med
att
ange
priset
per
1 000
enheter
eller
gram
är
att
förhindra
att
konsumtionen
av
tobak
ökar
till
följd
av
prissänkningar
på
vissa
produkter
när
de
förpackas
i
större
kvantiteter.
12.      Till
stöd
för
sin
talan
har
Japan
Tobacco
bland
annat
gjort
gällande
att
artikel 572
CGI,
som
de
angripna
skrivelserna
grundas
på,
strider
mot
den
princip
om
fri
prissättning
av
det
högsta
detaljhandelspriset
för
tobaksvaror
som
fastställs
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64,
genom
att
det
vid
fastställandet
av
sådana
priser
inte
tas
hänsyn
till
att
olika
förpackningsstorlekar
kan
ge
upphov
till
olika
förpackningskostnader.
13.      Den
hänskjutande
domstolen
är
därför,
för
det
första,
osäker
på
direktivets
tillämpningsområde.
Den
hänskjutande
domstolen
har
påpekat
att
direktivet,
i
enlighet
med
sitt
skattemässiga
syfte,
kan
tolkas
så,
att
det
endast
reglerar
priset
på
tobaksvaror
som
är
föremål
för
punktskatt,
det
vill
säga
priset
på
cigaretter,
cigarrer,
cigariller
och
röktobak
enligt
definitionen
i
artiklarna 2–5
i
direktivet.(3) Den
princip
som
fastställs
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
är
således
inte
tillämplig
på
förpackningsenheter
av
dessa
produkter.
Regeln
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram,
som
förbjuder
differentiering
av
priset
beroende
på
hur
mycket
av
produkten
som
förpackningarna
rymmer,
strider
därför
inte
mot
denna
princip.
14.      Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen)
erinrar
emellertid
om
att
EU-domstolen
i
två
fördragsbrottsdomar,
som
meddelades 2002(4) och
2010,(5) har
förklarat
att
två
tidigare
versioner
av
artikel 572
CGI,
som
utöver
regeln
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram
även
införde
ett
system
med
obligatoriska
minimidetaljhandelspriser
för
tobaksvaror,
strider
mot
denna
bestämmelse.
Enligt
EU-domstolen
riskerade
detta
system
att
hindra
den
fria
konkurrensen
genom
att
vissa
tillverkare
eller
importörer
hindras
från
att
dra
fördel
av
lägre
priser
än
sina
konkurrenter.
Den
hänskjutande
domstolen
vill
få
klarhet
i
huruvida
dessa
domar
är
ett
uttryck
för
EU-domstolens
vilja
att
prioritera
principen
om
fri
konkurrens
framför
det
skattemässiga
syftet
med
direktiv 2011/64.
Den
hänskjutande
domstolen
undrar
vidare
huruvida
en
prissättning
av
tobaksvaror
som,
trots
definitionerna
i
artiklarna 2–5
i
direktivet,
är
beroende
av
förpackningsstorleken,
omfattas
av
den
rätt
att
fritt
bestämma
priserna
som
tillverkare
och
importörer
ges
i
artikel 15.1
i
direktivet.
15.      För
det
fall
att
EU-domstolen
besvarar
denna
fråga
jakande
frågar
sig
den
hänskjutande
domstolen,
för
det
andra,
huruvida
artikel 572
CGI,
i
det
att
den
hindrar
dessa
aktörer
från
att
anpassa
detaljhandelspriset
på
sina
produkter
beroende
på
hur
mycket
förpackningarna
rymmer,
är
förenlig
med
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64.
I
detta
avseende
har
den
hänskjutande
domstolen
påpekat
att
regeln
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram
inte
förbjuder
aktörerna
att
övervältra
den
samlade
kostnadsdifferensen,
oavsett
vad
denna
beror
på,
på
de
priser
som
de
vill
få
godkända,
utan
endast
att
variera
priserna
utifrån
förpackningsstorlek.
16.      Under
dessa
omständigheter
beslutade
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen)
att
förklara
målet
vilande
och
att
ställa
följande
tolkningsfrågor
till
EU-domstolen:
”1)      Ska
direktiv [2011/64]
tolkas
så,
att
det
med
beaktande
av
de
definitioner
av
tobaksvaror
som
anges
i
artiklarna 2–4
i
direktivet
även
reglerar
priset
på
förpackade
tobaksvaror?
2)      För
det
fall
att
ovannämnda
fråga
besvaras
jakande,
ska
artikel 15
i
[direktiv 2011/64],
såvitt
principen
om
fri
prissättning
av
tobaksvaror
fastställs
därigenom,
tolkas
så,
att
den
utgör
hinder
mot
en
bestämmelse
om
fastställande
av
priser
på
sådana
varor
per
1000
enheter
eller
per
1000
gram
som
innebär
att
tillverkarna
av
tobaksvaror
förbjuds
att
anpassa
sina
priser
beroende
på
eventuella
skillnader
i
förpackningskostnaderna
för
dessa
produkter?”
17.      Japan
Tobacco-bolagen,
den
franska,
den
italienska
och
den
portugisiska
regeringen
samt
Europeiska
kommissionen
har
yttrat sig skriftligen.
18.      Japan
Tobacco-bolagen,
den
franska
regeringen
och
kommissionen
var
företrädda
vid
förhandlingen
den
5 september 2018.
IV.    Bedömning
A.      Inledande synpunkter
1.      Prövning av tolkningsfrågornas räckvidd
19.      Genom
sina
två
frågor,
vilka
ska
prövas
tillsammans,
vill
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen)
i
huvudsak
få
klarhet
i
huruvida
nationell
lagstiftning,
såsom
artikel 572
CGI,
som
ålägger
tillverkare
och
importörer
att
ange
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter
per
1 000
enheter
eller
per
1 000
gram
och
därmed
förhindrar
att
priserna
varierar
beroende
på
hur
mycket
de
olika
förpackningar
som
dessa
produkter
saluförs
i
rymmer,
är
förenlig
med
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64.
20.      I
sin
första
fråga
har
den
hänskjutande
domstolen
frågat
EU-domstolen
huruvida
direktivet
reglerar
priset
på
förpackade
tobaksvaror.
Såsom
framgår
av
beslutet
om
hänskjutande
avser
denna
fråga
närmare
bestämt
räckvidden
för
den
princip
som
fastställs
i
artikel 15.1
i
direktivet,
nämligen
att
tillverkare
och
importörer
är
fria
att
fastställa
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter.
21.      Såsom
samtliga
berörda
parter,
med
undantag
av
Japan
Tobacco-bolagen,
har
gjort
gällande
skulle
den
frihet
som
tillverkare
och
importörer
i
nämnda
bestämmelse
ges
kunna
avse
bestämmandet
av
detaljhandelspriset
för
”var
och
en
av
sina
produkter”,
vilket
förstås
som
en
hänvisning
till varje
tobaksvara
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ
som
uppfyller
någon
av
definitionerna
i
artiklarna 2–5
i
direktivet,
oberoende
av
hur
mycket
förpackningen
rymmer
(exempelvis
varje
cigarettmärke
X
och
typ Y).(6)
22.      Japan
Tobacco-bolagen
har
däremot
gjort
gällande
att
uttrycket
”var
och
en
av
sina
produkter”
skulle
kunna
tolkas
så,
att
det
avser
varje
förpackning
av
sådana
varor
(exempelvis
varje
paket
på
20,
25
eller
30
cigaretter
av
märket
X
och
typ Y).
Artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
garanterar
således
att
tillverkare
och
importörer
är
fria
att
bestämma
detaljhandelspriset
för
varje
förpackningsstorlek
som
de
saluför.
23.      Den
andra
frågan
har
endast
hänskjutits
till
EU-domstolen
för
det
fall
domstolen
i
sitt
svar
på
den
första
frågan
förespråkar
den
tolkning
av
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
som
anges
i
föregående
punkt.
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen)
har
frågat
EU-domstolen
huruvida
nationella
bestämmelser,
såsom
den
regel
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet,
strider
mot
nämnda
bestämmelse
eftersom
den
hindrar
tillverkare
och
importörer
från
att
fritt
bestämma
prisskillnaden
mellan
förpackningar
av
olika
storlekar.
24.      För
det
fall
EU-domstolen
tvärtom
finner
att
”produkter”
i
den
mening
som
avses
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
avser
tobaksvaror
som
sådana,
oberoende
av
förpackningsstorlek,
anser
den
hänskjutande
domstolen
att
artikel 572
CGI
inte
strider
mot
denna
bestämmelse.
Det
framgår
av
själva
ordalydelsen
av
artikel 572
CGI
att
det
råder
fri
prissättning
för
produkter
som
definieras
på
detta
sätt.
25.      Samtidigt
som
jag
delar
den
sistnämnda
uppfattningen
kommer
jag
i
min
analys
av
tolkningsfrågorna
att
redogöra
för
varför
en
nationell
bestämmelse,
såsom
den
regel
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram
som
föreskrivs
i
artikel 572
CGI,
inte
begränsar,
inte
ens
indirekt,
den
frihet
som
garanteras
genom
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64.
Det
är
framför allt
viktigt
att
förklara
hur
en
sådan
bestämmelse
skiljer
sig
från
de
tidigare
versioner
av
artikel 572
CGI
som
EU-domstolen
kritiserat
på
grund
av
att
de
begränsar
denna
frihet.(7)
2.      Rättsverkningarna av den nationella lagstiftning som är föremål för prövning i det nationella målet och tolkningsfrågorna
26.      Det
bör
också
påpekas
att
även
om
artikel 572
CGI
innebär
en
rad
begränsningar
vad
gäller
den
handelspolicy
som
förs
av
tillverkare
och
importörer
av
tobaksvaror,
är
det
endast
en
av
dessa
begränsningar
som
är
föremål
för
förevarande
begäran
om
förhandsavgörande.
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen)
har
frågat
EU-domstolen
huruvida
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
utgör
hinder
för
den
aktuella
nationella
bestämmelsen
enbart
av
det
skälet
att
den
ålägger
aktörerna
att
ange
detaljhandelspriset
per
1 000
enheter
eller
per
1000
gram
för
var
och
en
av
sina
produkter,
varvid
detta
pris
är
detsamma
oavsett
hur
stor
den
förpackning
är
som
innehåller
den
saluförda
produkten.
27.      Tolkningsfrågorna
avser
däremot
inte
huruvida
artikel 572
CGI
är
förenlig
med
principen
om
fri
prissättning
eftersom
denna
bestämmelse
för
det
första
kräver
att
detaljhandelspriset
för
varje
produkt
ska
vara
detsamma
i
hela
Frankrike,
för
det
andra
inför
ett
minimipris(8) och
för
det
tredje
förbjuder
tillverkare
och
importörer
att,
såväl
uppåt
som
nedåt,
variera
det
detaljpris
som
den
administrativa
myndigheten
har
fastställt.
28.      I
sitt
yttrande
har
Japan
Tobacco-bolagen
emellertid
riktat
kritik
mot
denna
bestämmelse
eftersom
den
får
en
tredubbel
effekt.
Japan
Tobacco-bolagen
har
särskilt
gjort
gällande
att
artikel 572
CGI
är
oförenlig
med
principen
om
fri
prissättning,
eftersom
det
detaljhandelspris
som
fastställs
i
enlighet
med
denna
bestämmelse,
efter
att
ha
godkänts,
inte
bara
utgör
ett
högsta
pris
utan
också
ett
lägsta
pris
och
således
ett
fast
återförsäljningspris.
29.      För
att
undvika
alla
missförstånd
i
detta
avseende
påpekar
jag
inledningsvis
att
denna
aspekt
av
artikel 572
CGI,
som
rör
prissättning,
saknar
betydelse
i
förhållande
till
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64.
Som
framgår
av
den
rättspraxis
som
anges
nedan,(9) innebär
denna
bestämmelse
endast
att
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
de
berörda
tillverkarnas
eller
importörernas
produkter
fritt
bestäms
av
dessa,
eftersom
detta
pris
ligger
till
grund
för
den
värderelaterade
punktskatten.
Nämnda
bestämmelse
utgör
inte
hinder
för
en
nationell
åtgärd
varigenom
tillverkare
och
importörer
kommer
överens
om
ett
fast
pris
som
de
själva
fritt
bestämmer.
30.      I
detta
avseende
har
EU-domstolen
slagit
fast
att
direktiv 2011/64
inte
utgör
hinder
för
en
prispolicy
så
länge
denna
inte
strider
mot
syftet
med
nämnda
direktiv,
bland
annat
för
att
utesluta
en
snedvridning
av
konkurrensen
mellan
olika
kategorier
av
tobaksvaror
som
hör
till
samma
grupp.(10)
31.      I
domen
Etablissements
Fr.
Colruyt
slog
EU-domstolen
följaktligen
fast
att
artikel 15.1
i
nämnda
direktiv inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som förbjuder detaljhandlare att sälja tobaksvaror till ett lägre enhetspris än det pris som tillverkaren eller importören har angett på skattemärket på dessa varor, under förutsättning att detta pris fritt har bestämts av importören.(11) Enligt
EU-domstolen
”omfattas
[en
sådan
bestämmelse]
inte
av
det
slags
situation
som
avses
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64”.(12)
32.      På
samma
sätt
utgör
denna
bestämmelse
inte
hinder
för
en
nationell
lagstiftning
enligt
vilken
det
godkända
detaljhandelspriset
är
ett
enhetspris
–
det
vill
säga
samtidigt
både
ett
högsta
och
ett
lägsta
pris
–,
förutsatt
att
det
godkända
enhetspriset
fritt
har
bestämts
av
tillverkarna
eller
importörerna.
B.      Tolkningen av artikel 15.1 i direktiv 2011/64
33.      Såsom
nämnts
ovan
har
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen)
bett
EU-domstolen
att
fastställa
huruvida
uttrycket
”var
och
en
av
sina
produkter”,
i
den
mening
som
avses
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64,
syftar
på
varje
enskild
tobaksvara
av
ett
visst
märke
eller
en
viss
typ
som
tillverkarna
och
importörerna
saluför,
eller
på
varje
förpackningsenhet
av
dessa
tobaksvaror.
Den
hänskjutande
domstolen
har
begärt
ett
förhandsavgörande
från
EU-domstolen
avseende
denna
fråga
för
att
den
ska
kunna
avgöra
huruvida
denna
bestämmelse
är
förenlig
med
regeln
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram,
eftersom
den
förhindrar
en
anpassning
av
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
dessa
tobaksvaror
beroende
på
hur
mycket
de
olika
förpackningarna
rymmer.
34.      Eftersom
det
aktuella
uttryckets
räckvidd
inte
framgår
av
lydelsen
av
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64,
måste
denna
fastställas
genom
att
tolka
denna
bestämmelse
mot
bakgrund
av
direktivets
allmänna
systematik
och
syftet
med
denna
bestämmelse
och
det
direktiv i
vilket
den
ingår.(13)
1.      Tolkning mot bakgrund av den allmänna systematiken
35.      Mot
bakgrund
av
den
harmonisering
av
strukturerna
för
punktskatter
som
gjordes
genom
direktiv 2011/64,
ligger
det
högsta
detaljhandelspris
för
var
och
en
av
tillverkarnas
och
importörernas
produkter
som
avses
i
artikel 15.1
i
direktivet
till
grund
för
beräkningen
av
den
proportionella
andelen
av
punktskatten
på
tobaksvaror.(14)
36.      I
detta
sammanhang
förefaller
de
”produkter”
som
avses
i
denna
bestämmelse,
vars
högsta
detaljhandelspris
fritt
ska
bestämmas
av
dessa
aktörer,
beteckna
tobaksvaror
såvitt
de
är
punktskattepliktiga.
37.      I
detta
avseende
anges
det
i
artikel 2.1
i
direktiv 2011/64
att
med
”tobaksvaror”
som
omfattas
av
tillämpningsområdet
för
harmoniserade
punktskatter
avses
för
det
första
cigaretter,
för
det
andra
cigarrer
och
cigariller
och
för
det
tredje
röktobak.
I
artiklarna 3–5
i
direktivet
definieras
dessa
tre
kategorier
tobaksvaror
utifrån
deras
egenskaper
och
avsedda
användning.(15) I
dessa
definitioner
hänvisas
det endast
till
den
”primära”
förpackning
som
gör
det
möjligt
att
konsumera
tobaken,(16) men
det
görs
ingen
åtskillnad
mellan
tobaksvaror
beroende
på
deras
”yttre”
förpackning.(17)
38.      Den
yttre
förpackningen
av
tobaksvaror
är,
vilket
har
påpekats
av
den
franska
regeringen
och
kommissionen,
föremål
för
harmonisering
inom
ramen
för
direktiv 2014/40/EU.
I
artikel 2
led
4
i
det
direktivet
definieras
”tobaksvaror”.
”Cigaretter
och
cigarrer”
definieras
i
leden
10
och
11
i
denna
artikel,
med
hänvisning
till
definitionerna
i
artiklarna 3
och 4.1
i
direktiv 2011/64.
Dessa
begrepp
skiljer
sig
från
begreppet
styckförpackning,
som
i
artikel 2
led
30
i
direktiv 2014/40
definieras
som
”den
minsta
enskilda
förpackning
för
tobaksvaror
eller
relaterade
produkter
som
släpps
ut
på
marknaden”.
I
artikel 14.1
i
direktivet
regleras
minimimängden
i
styckförpackningar
av
vissa
tobaksvaror.
39.      De
bestämmelser
i
direktiv 2011/64
som
avser
beräkning
av
den
harmoniserade
punktskatten
ger
inte
mer
upplysningar
om
den
förpackning
som
tobaksvarorna
säljs
i
än
artiklarna 2–5
i
detta
direktiv.
40.      När
det
gäller
cigaretter
omfattas
de,
enligt
artikel 7.1
i
nämnda
direktiv,
av
en
värderelaterad
punktskatt,
som
beräknas
på
det
högsta
detaljhandelspriset
inklusive
tull,
samt
en
särskild
punktskatt,
som
beräknas
per
produktenhet.
I
motsats
till
vad
Japan
Tobacco-bolagen
har
anfört
syftar
begreppet
”högsta
detaljhandelspriset”
i
detta
sammanhang
till
skillnad
mot
begreppet
”produktenhet”
inte
alls
på
varans
förpackningsenheter.
Det
”högsta
detaljhandelspriset”
skiljer
sig
nämligen
från
”produktenhet”
i
så
måtto att
det
förstnämnda
begreppet
ligger
till
grund
för
beräkningen
av
den
proportionella
punktskatten,
som
beräknas
genom
att
på
priset
tillämpa
samma
skattesats
för
alla
cigaretter,
medan
det
sistnämnda
begreppet
ligger
till
grund
för
beräkningen
av
den
särskilda
punktskatten,
vars
belopp
är
identiskt
för
alla
cigaretter.(18)
41.      Som
den
franska
regeringen
har
påpekat
anges
det
inte
någonstans
i
direktiv 2011/64
att
ett
cigarettpaket
ska
vara
måttenhet
för
beräkningen
av
någon
av
de
komponenter
sin
ingår
i
punktskatten. Av
den
omständigheten
att
skattesatsen
måste
vara
identisk
för
alla
cigaretter
följer
dessutom
att
den
värderelaterade
punktskatten
liksom
beloppet
av
den
särskilda
punktskatten
inte
kan
variera
beroende
på
förpackningens
storlek.
42.      Enligt
min
mening
har
Japan
Tobacco-bolagen
även
felaktigt
påstått
att
begreppet
”det
vägda
genomsnittliga
detaljhandelspriset”
i
artiklarna 8.2
och
10
i
direktiv 2011/64
endast
är
ändamålsenligt
om
priset
per
cigarett
kan
variera
beroende
på
förpackningens
storlek.
Detta
begrepp
används
nämligen
som
referens
för
att
fastställa
den
särskilda
punktskattens
betydelse
för
det
totala
skattetrycket
och
den
sammanlagda
minimipunktskatten
på
cigaretter.
I
detta
sammanhang
beräknas
”det
vägda
genomsnittliga
detaljhandelspriset”
i
förhållande
till
det
totala
värdet
av
alla
cigaretter
(av
samtliga
märken)
som
släppts
för
konsumtion,
grundat
på
detaljhandelspriset
inklusive
alla
skatter,
dividerat
med
den
totala
kvantitet
cigaretter
som
släppts
för
konsumtion
under
det
föregående
kalenderåret.
Nyttan
av
detta
begrepp
beror
således
inte
på
något
sätt
på
prisvariationer
mellan
en
och
samma
cigarett
utifrån
i
vilken
förpackningsenhet
den
saluförs.
43.      Andra
tobaksvaror
än
cigaretter
omfattas
enligt
artikel 14.1
i
direktiv 2011/64
av
en
punktskatt
som
kan
vara
en
värdeskatt
(beräknad
på
grundval
av
det
högsta
detaljhandelspriset
för
varje
produkt,
som
fritt
bestäms),
en
särskild
skatt
(uttryckt
som
ett
belopp
per
kilogram
eller
när
det
gäller
cigarrer
och
cigariller
alternativt
för
ett
visst
antal
enheter)
eller
en
kombinerad
skatt.
Inte
heller
här
utgör
förpackningsenheten
en
utgångspunkt
för
beräkning
av
punktskatten.
44.      I
denna
bestämmelse
preciseras
dessutom
att
medlemsstaterna
får
fastställa
ett
minimibelopp
för
den
värderelaterade
eller
kombinerade
punktskatten,
medan
det
i
artikel 14.2
föreskrivs
vissa
minimiskattesatser
eller
minimibelopp
för
den
sammanlagda
punktskatten.
I
enlighet
med
artikel 14.3
ska
dessa
skattesatser
eller
belopp
gälla
för
alla
produkter
som
hör
till
den
berörda
gruppen
av
tobaksprodukter,(19) utan
åtskillnad
inom
varje
grupp,
beroende
på
bland
annat
presentation.
Som
den
franska
regeringen
har
gjort
gällande
följer
det
av
denna
bestämmelse
att
skattesatserna
och
det
lägsta punktskattebeloppet
inte
kan
variera
beroende
på
vilken förpackning
som
en
vara
i
en
viss
grupp
saluförs
i.
45.      Av
ovanstående
framgår
att
de
tobaksvaror
som
omfattas
av
harmoniserad
punktskatt
inte
är
förpackningsenheter
av
tobaksvaror,
utan
cigaretter,
cigarrer,
cigariller
och
röktobak,
i
den
mening
som
avses
i
artiklarna 2–5
i
direktiv 2011/64,
oberoende
av
hur
mycket
förpackningen
rymmer.
46.      Jag anser att denna definition av föremålet för den harmoniserade punktskatten även fastställer gränserna för begreppet ”varor” i den mening som avses i artikel 15.1 i direktivet.
Eftersom
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
tillverkarnas
och
importörernas
produkter,
som
fritt
bestämts
av
dessa,
ligger
till
grund
för
en
värderelaterad
punktskatt,
är
dessa
produkter
tobaksvaror,
såsom
dessa
definieras
i
föregående
punkt.
47.      Den
tolkning
som
jag
förespråkar
innebär
att
denna
bestämmelse
endast
fastställer
att
dessa
aktörer
är
fria
att
bestämma
priset
per
enhet
för
cigaretter,
cigarrer
och
cigariller
eller
priset
per
viktenhet
av
röktobak
av
ett
visst
märke
och
typ,
men
inte
att
de
kan
anpassa
dessa
priser
beroende
på
hur
mycket
de
förpackningar
som
dessa
produkter
saluförs
i
rymmer.
48.      Syftet
med
direktivet
i
allmänhet,
och
artikel 15.1
i
synnerhet,
ger
stöd
för
en
sådan
tolkning.
2.      Teleologisk tolkning
49.      Som
framgår
av
artikel 1
i
direktiv 2011/64
syftar
det
direktivet
till
att
lägga
fast
allmänna
principer
för
harmoniseringen
av
strukturen
och
skattesatserna
för
den
punktskatt
som
medlemsstaterna
lägger
på
tobaksvaror.
Enligt skäl 9
i
direktivet
är
syftet
med
denna
harmonisering
bland
annat
att
se
till
”att
konkurrensen
inom
de
olika
kategorierna
av
tobaksvaror
som
hör
till
samma
grupp
inte
snedvrids
genom
skatteuttaget
och
följaktligen
till
att
medlemsstaternas
nationella
marknader
öppnas”.
Enligt skäl 10
i
direktivet
”kräver
[konkurrensen]
ett
system
med
fri
prisbildning
för
alla
grupper
av
tobaksvaror”.
50.      Enligt
rättspraxis
syftar
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
därför
till
att
säkerställa
att
underlaget
för
den
proportionella
punktskatten
på
tobaksvaror,
det
vill
säga
det
högsta
detaljhandelspriset
för
dessa
varor,
fastställs
enligt
samma
regler
i
alla
medlemsstater.
Å
andra
sidan
har
denna
bestämmelse
till
syfte
att
bevara
friheten
för
dessa
aktörer,
så
att
de
verkligen
kan
dra
nytta
av
den
konkurrensfördel
som
följer
av
ett
eventuellt
lägre
självkostnadspris
och
erbjuda
förmånligare
försäljningspriser(20).
51.      EU-omstolen
har
dessutom
slagit
fast
att
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64,
inom
ramen
för
systemet
för
beskattning
av
tobak,
innebär
att
det
pris
för
varje
produkt
som
har
fastställts
av
tillverkaren
eller
importören,
och
godkänts
av
myndigheterna,
ska
tillämpas
som
högsta
pris
och
iakttas
som
sådant
inom
alla
distributionsled
fram
till
försäljningen
till
konsumenten.
Denna
regel
förhindrar
att
skatteintäkterna
påverkas
genom
att
det
påbjudna
priset
överskrids.(21) Den
säkerställer
att
tillverkarna
och
importörerna
inte
anger
ett
lägre
försäljningspris
vid
den
tidpunkt
då
skatten
ska
betalas
för
att
på
så
sätt
uppnå
en
lägre
skattebelastning,
för
att
sedan
sälja
varorna
till
ett
högre
pris.(22)
52.      För
att
dessa
mål
ska
uppnås
krävs
enligt
min
mening
endast
att
dessa
aktörer fritt
kan
bestämma
priset
per
enhet
för
cigaretter,
cigarrer
eller
cigariller
eller
priset
per
viktenhet
av
röktobak,
av
ett
visst
märke
och
typ
som
de
släppt
för
konsumtion.
Det
innebär
inte
att
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
ska
tolkas
som
ett
krav
på
att
tillverkarna
och
importörerna
även
ska
kunna
variera
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
dessa
produkter
beroende
på
i
vilka
förpackningsenheter
varorna
saluförs.
53.      Framför
allt
när
det
gäller
målet
om
fri
konkurrens
har
EU-domstolen
påpekat
att
det
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
föreskrivs
att
tillverkare
och
importörer
ska
vara
fria
att
bestämma
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter,
”för
att
garantera
en
effektiv
konkurrens
mellan
dem”
(min
kursivering).(23) Principen
om
fri
prissättning
av
det
högsta
detaljhandelspriset
säkerställer
således
att
det
avgiftssystem
som
infördes
genom
direktiv 2011/64
inte
får
en
sidoeffekt
som
snedvrider
konkurrensen
och
hindrar
den
fria
rörligheten
för
varor.(24)
54.      I
detta
sammanhang
syftar
den
konkurrensfördel
som
ska
bibehållas,
enligt
min
mening,
på
varje
fördel
som
en
tillverkare
eller
importör
har
gentemot
andra
tillverkare
och
importörer.(25) Den
avser
inte
den
konkurrensfördel
som
en
förpackningsenhet
av
tobaksvaror
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ
ger
jämfört
med
en
annan
förpackningsenhet
av
samma
tobaksvaror
som
säljs
av
samma
aktör.
55.      Denna
tolkning
påverkas
inte
av
de
domar
i
vilka
EU-domstolen
har
funnit
att
de
system
med
bindande
lägsta
detaljhandelspriser
på
tobaksvaror
som
tidigare
tillämpades
i
flera
medlemsstater,
däribland
Frankrike,
är
oförenliga
med
principen
om
fri
prissättning.(26)
56.      I
domen
av
den
27 februari 2002,
kommissionen/Frankrike,(27) fann
EU-domstolen
att
en
tidigare
version
av
artikel 572
CGI
än
den
version
som
är
i
fråga
i
förevarande
mål
stred
mot
artikel 9.1
i
direktiv 95/59/EG(28) (vars
innehåll
upprepas
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64).
Denna
tidigare
version
av
artikel 572
CGI
innehöll
ytterligare
en
begränsning
jämfört
med
den
version
som
är
i
fråga
i
förevarande
mål,
nämligen
att
priset
per
1 000
produktenheter
av
en
kategori
cigaretter
som
säljs
under
samma
märke,
oavsett
förpackningssätt
och
-storlek,
inte
fick
vara
lägre
än
priset
på
den
mest
sålda
produkten
av
detta
märke.
EU-domstolen
konstaterade
att
det
i
den
ifrågavarande
nationella
bestämmelsen
i
realiteten
föreskrevs
ett
lägsta
detaljhandelspris
för
cigaretter,
även
om
detta
lägsta
pris
endast
fastställdes
indirekt.
Enligt
EU-domstolen
får
emellertid
ett
fastställande
av
ett lägsta
detaljhandelspris
från
myndigheternas
sida
oundvikligen
till
följd
att
tillverkarnas
och
importörernas
frihet
att
bestämma
sina
högsta
detaljhandelspriser
begränsas,
eftersom
dessa
under
alla
omständigheter
inte
får
understiga
det
bindande
lägsta
priset.
57.      I
sin
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Frankrike,(29) slog
EU-domstolen
även
fast
att
en
annan
tidigare
version
av
artikel 572
CGI,
enligt
vilken
tillverkare
och
importörer
ålades
att
ta
ut
ett
lägsta
detaljhandelspris
för
cigaretter
som
motsvarade
en
viss
procentsats,
som
fastställdes
genom
dekret,
av
det
faktiska
genomsnittspriset
på
marknaden,
stred
mot
principen
om
fri
prissättning.
Detta
system
ansågs
kunna
jämna
ut
prisskillnaderna
mellan
konkurrerande
produkter
och
få
priset
att
röra
sig
mot
den
dyraste
produkten.
Härigenom
begränsade
systemet
tillverkarnas
och
importörerna
frihet
att
bestämma
detaljhandelspriset
på
sina
produkter.
EU-domstolen
kritiserade
samma
dag
liknande
system
i
Österrike
och
Irland(30) och,
samma
år,
ett
system
med
bindande
lägstapriser
i
Italien.(31)
58.      I
ovannämnda
fyra
domar
från år 2010
förklarade
EU-domstolen
att
ett
system
med
lägsta
pris
däremot
var
förenligt
med
principen
om
fri
prissättning,
förutsatt
att
det
är
utformat
så,
att
den
konkurrensfördel
för
vissa
tillverkare
eller
importörer
av
sådana
varor
som
kan
följa
av
lägre
självkostnadspriser
under
inga
omständigheter
undergrävs,
och
att
konkurrensen
inte
snedvrids
på
detta
sätt.(32)
59.      I
förevarande
mål
har
Japan
Tobacco-bolagen
gjort
gällande
att
regeln
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram
samma
verkan
som
ett
sådant
system
med
lägsta
pris
som
EU-domstolen
underkände
i
domen
av
den
27 februari 2002,
kommissionen/Frankrik.(33) Enligt
Japan
Tobacco-bolagen
skulle
tillverkaren
eller
importören
vara
tvungen
att
som
referenspris
för
varje
produkt
av
ett
visst
märke
och
ett
visst
handelsnamn
välja
priset
på
en
av
förpackningsenheterna
av
denna
produkt
och
använda
samma
pris
för
alla
förpackningsenheter
av
den
produkten.
Den
konkurrensfördel
som
denna
aktör
skulle
kunna
åtnjuta
som
en
följd
av
lägre
produktionskostnader
på
förpackningsenheter
med
en
större
kvantitet
tobaksvaror
skulle
således
neutraliseras.
Aktören
skulle
nämligen
inte
kunna
styra
konsumenten
mot
produkter
vars
pris
per
enhet
är
lägre
på
grund
av
att
de
är
förpackade
i
större
kvantiteter.
60.      Jag
finner
inte
det
argumentet
övertygande.
61.      Jag
erinrar
i
detta
avseende
om
att
syftet
med
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
inte
är
att
göra
det
möjligt
för
en
tillverkare
eller
importör
att
dra
fördel
av
de
lägre
kostnaderna
för
förpackning
av
företagets
produkter
i
större
kvantiteter
för
att
på
så
sätt
påverka
efterfrågan
på
större
förpackningar
av
de
tobaksvaror
som
säljs
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ.
Det
enda
som
är
viktigt
är
att
aktören
kan
dra
nytta
av
en
konkurrensfördel
tack
vare
lägre
kostnader
för
sina
produkter
jämfört
med
konkurrenternas. (34)
62.      En
tolkning
av
denna
bestämmelse
som
inte
garanterar
att
tillverkarna
och
importörerna
fritt
kan
variera
priset
för
var
och
en
av
sina
tobaksvaror
beroende
på
storleken
på
deras
förpackningar
och
som
följaktligen
tillåter
nationella
bestämmelser,
såsom
den
regel
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram
som
är
i
fråga
i
det
nationella
målet,
medför
emellertid
inte
att
en
sådan
konkurrensfördel
går
förlorad.
63.      Såsom
den
hänskjutande
domstolen
har
framhållit
är
den
enda
begränsning
som
följer
av
denna
regel
att
det
inte
går
att
ange
ett
annat
detaljhandelspris
för
en
produkt
av
samma
märke
och
med
samma
handelsnamn
beroende
på
vilken förpackning
den
saluförs
i.
Den
berörda
tillverkaren
eller
importören
är
även
fortsättningsvis
fri
att
bestämma
priset
för
1 000
enheter
eller
per
1 000
gram
av
produkten,
utan
att
vara
bunden
av
priset
på
den
mest
sålda
förpackningsstorleken.
Regeln
om
att
priset
ska
anges
för
1 000
enheter
eller
gram
begränsar
inte
möjligheten
för
tillverkare
och
importörer
att
låta
alla
eventuella
produktkostnader
som
är
lägre
än
konkurrenternas
produktkostnader
återspeglas
i
detaljpriset
på
alla
deras
produkter.
64.      Priset
per
cigarett,
cigarr
eller
cigarill
och
per
viktenhet
av
röktobak
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ,
som
fritt
fastställts
av
ovannämnda
aktörer,
kan
nämligen
utgöra
en
del
av
den
sammanlagda
kostnaden
för
produkter
av
detta
märke
och
denna
typ.
Förpackningskostnaderna
ingår
däri
som
en
del
av
produktionskostnaderna,
vilka
i
sig
är
en
del
av
totalkostnaden.
Som
kommissionen
har
påpekat
innebär
tillverkarnas
och
importörernas
frihet
att
bestämma
priset
per
enhet
för
var
och
en
av
sina
tobaksvaror
att
de
kan
låta
kostnaderna
för
de
olika
förpackningar
som
produkterna
saluförs
i
återspeglas
i
priset
i
en
omfattning
och
på
och
ett
sätt
som
de
själva
väljer.
65.      Aktörerna
kan
till
exempel
välja
att
priset
per
cigarett
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ
ska
avspegla
den
genomsnittliga
förpackningskostnaden
för
var
och
en
av
de
förpackningar
som
denna
cigarett
säljs
i.
De
kan
även
fastställa
ett
pris
som
inbegriper
kostnaderna
för
de
förpackningar
som
har
högst
eller
lägst
förpackningspris.
66.      Följaktligen
utgör
regeln
om
att
priset
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
gram
inte
hinder
för
tillverkare
och
importörer
att
i
priset
på
var
och
en
av
sina
tobaksvaror
avspegla
eventuella
konkurrensfördelar
som
de
har
på
grund
av
lägre
kostnader,
inklusive
förpackningskostnader,
än
sina
konkurrenter.
Denna
konkurrensfördel
bör
dock
spridas
mellan
alla
förpackningsenheter
av
en
produkt
av
samma
märke
och
typ.
67.      Dessa
överväganden
visar
att
verkningarna
av
nationell
lagstiftning,
såsom
regeln
om
att
priset
ska
anges
för
1 000
enheter
eller
gram,
inte
kan
likställas
med
verkningarna
av
ett
system
med
ett
bindande
lägsta
pris.
En
sådan
lagstiftning
begränsar
inte
tillverkarnas
och
importörernas
frihet
att
bestämma
det
högsta
detaljhandelspriset
för
sina
produkter
och
begränsar
således
inte
heller
den
faktiska
konkurrensen
mellan
dessa
aktörer.
3.      Avslutande anmärkningar
68.      Mot
bakgrund
av
det ovanstående
anser
jag
att
den
frihet
som
föreskrivs
i
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
avser
tillverkares
och
importörers
frihet
att
fastställa
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter,
såvitt
dessa
är
punktskattepliktiga.
De
produkter
som
avses
är
cigaretter,
cigarrer
och
cigariller
och
röktobak
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ,
oberoende
av
hur
mycket
förpackningen
rymmer.
69.      Av
detta
följer
att
denna
bestämmelse
inte
utgör
hinder
för
en nationell
lagstiftning,
såsom
artikel 572
CGI,
enligt
vilken
priset
för
varje
produkt
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ,
som
fritt
fastställts
av
dessa
aktörer,
ska
anges
per
1 000
enheter
eller
per
1 000
gram
och
således
inte
kan
variera
beroende
på
hur
mycket
den
förpackning
som
produkten
släpps
för
konsumtion
i
rymmer.
70.      För
fullständighetens
skull
vill
jag
påpeka
att
detta
konstaterande
inte
påverkar
frågan
huruvida
–
såsom
den
italienska
regeringen
och
kommissionen
har
gjort
gällande
–
artikel 15.1
i
direktiv 2011/64
inte
enbart
utgör
hinder
för
utan
kräver
att
det
högsta
detaljhandelspriset
för
varje
produkt,
som
ligger
till
grund
för
för
den
värderelaterade
punktskatten,
ska
vara
samma
per
enhet
(eller
vikt)
oavsett
hur
mycket
den
förpackning
som
produkten
saluförs
i
rymmer.(35)
71.      För
att
ge
den
hänskjutande
domstolen
ett
svar
som
gör
det
möjligt
för
den
att
avgöra
det
nationella
målet,
räcker
det
att
klargöra
att
denna
bestämmelse
inte
ger
tillverkare
och
importörer
rätt
att
fritt
anpassa
priserna
på
sina
produkter
beroende
på
hur
mycket
förpackningarna
rymmer,
och
således
inte
utgör
hinder
för
en nationell
lagstiftning
som
inte
tillåter
en
sådan
anpassning
av
priserna.
Det
är
inte
nödvändigt
att,
inom
ramen
för
harmoniseringen
av
strukturerna
för
punktskatt
enligt
direktiv 2011/64,
pröva
huruvida
medlemsstaterna
behåller
möjligheten
att
låta
dessa
företag
ändra
det
högsta
detaljhandelspriset
för
var
och
en
av
sina
produkter,
som
används
som
underlag
för
den
proportionella
punktskatten,
beroende
på
hur
mycket
den
förpackning
rymmer
som
produkterna
släpps
för
konsumtion
i.
V.      Förslag till avgörande
72.      Mot
bakgrund
av
det
ovan
anförda
föreslår
jag
att
EU-domstolen
besvarar
de
frågor
som
ställts
av
Conseil
d’État
(Högsta
förvaltningsdomstolen,
Frankrike)
på
följande
sätt:
Artikel 15.1
i
rådets
direktiv 2011/64/EU
av
den
21 juni 2011
om
strukturen
och
skattesatserna
för
punktskatten
på
tobaksvaror
utgör
inte
hinder
för
en nationell
lagstiftning,
såsom
den
i
det
nationella
målet,
enligt
vilken
tillverkare
och
importörer
är
fria
att
bestämma
ett
fast
detaljhandelspris
för
var
och
en
av
sina
tobaksvaror
av
ett
visst
märke
och
en
viss
typ,
angett
per
1 000
enheter
eller
1 000
gram,
varvid
detta
pris
inte
kan
anpassas
beroende
på
hur
mycket
de
förpackningar
som
var
och
en
av
dessa
produkter
har
släppts
för
konsumtion
i
rymmer.
1      Originalspråk:
franska.
2      Rådets direktiv av
den
21 juni 2011
(EUT L 176,
2011, s. 24).
3      Även
om
det
endast
är artiklarna 2–4
i direktiv 2011/64
som
uttryckligen
nämns
i
beslutet
om
hänskjutande
har
den
hänskjutande
domstolen
antagligen
avsett
att
även
hänvisa
till artikel 5
i
direktivet,
i
vilken
röktobak
definieras.
4      Dom av den 27 februari 2002, kommissionen/Frankrike (C‑302/00, EU:C:2002:123).
5      Dom av den 4 mars 2010, kommissionen/Frankrike (C‑197/08, EU:C:2010:111).
6      Även
om
begreppen
”märke”
och
”typ”
inte
uttryckligen
används
i artikel 15.1
i direktiv 2011/64
för
att
identifiera
var
och
en
av
de
aktuella
tillverkarnas
och
importörernas
produkter,
förekommer
dessa
begrepp
i artikel 5.1
och
5.6
i
Europaparlamentets
och
rådets direktiv 2014/40/EU
av
den
3 april 2014
om
tillnärmning
av
lagar
och
andra
författningar
om
tillverkning,
presentation
och
försäljning
av
tobaksvaror
och
liknande
produkter
(EUT L 127,
2014, s. 1).
En
cigarett
av
märket
X
kan
exempelvis
vara
av
typen
”lätt”,
”ljus”
eller
”mörk”
Det
framgår
av
de
handlingar
som
inkommit
till
EU-domstolen
att
begreppet
”typ”
motsvarar
begreppet
”handelsnamn”
i
den
skrivelse
av
den
22 november 2016
som
har
angripits
i
det
nationella
målet.
7      Se
dom
av
den
27 februari 2002,
kommissionen/Frankrike (C‑302/00,
EU:C:2002:123),
och
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Frankrike (C‑197/08,
EU:C:2010:111).
8      I artikel 572
CGI
föreskrivs
att
priset
på
tobaksvaror
inte
får
vara
lägre
än
summan
av
inköpspriset
och
alla
skatter
som
avser
denna
produkt.
Att
detta
minimipris
är
förenligt
med artikel 8.6
i direktiv 2011/64,
enligt
vilken
det
på
vissa
villkor
är
tillåtet
för
medlemsstaterna
att
fastställa
en
lägsta
beskattning,
inom
vilken
den
värderelaterade
punktskatten
inte
får
en
proportionell
effekt,
har
inte
bestritts
i
förevarande
mål.
Se
i
detta
avseende
dom
av
den
9 oktober 2014,
Yesmoke TobaccoYesmoke TobaccoYesmoke Tobacco (C‑428/13,
EU:C:2014:2263, punkt 27).
9      Se punkterna 50,
51 och
53 i
förevarande
förslag
till
avgörande.
10      Dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Frankrike (C‑197/08,
EU:C:2010:111, punkt 47).
11      Dom
av
den
21 september 2016
(C‑221/15,
EU:C:2016:704, punkterna 27–31).
12      Dom
av
den
21 september 2016,
Etablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. Colruyt (C‑221/15,
EU:C:2016:704, punkt 29
och
där
angiven
rättspraxis).
13      Se,
bland
annat,
dom
av
den
1 juli 2008,
Sverige och Turco/rådetSverige och Turco/rådetSverige och Turco/rådetSverige och Turco/rådetSverige och Turco/rådet (C‑39/05 P och C‑52/05 P,
EU:C:2008:374, punkt 41),
och
dom
av
den
16 juli 2015,
CHEZ Razpredelenie BulgariaCHEZ Razpredelenie BulgariaCHEZ Razpredelenie BulgariaCHEZ Razpredelenie BulgariaCHEZ Razpredelenie Bulgaria (C‑83/14,
EU:C:2015:480, punkt 55).
14      Se artiklarna 7.1,
9.2 b
och
14.1 a
i direktiv 2011/64.
Se,
även, punkterna 40 och
43 i
förevarande
förslag
till
avgörande.
15      Se
i
detta
avseende skäl 4
i direktiv 2011/64.
16      I
exempelvis artikel 3.1 b
och
3.1 c
i direktiv 2011/64
ingår
i
kategorin
cigaretter
”tobaksrullar
som
medelst
enkel,
icke-industriell
hantering
kan
införas
i
cigarettpappersrör”
och
”tobaksrullar
som
medelst
enkel,
icke-industriell
hantering
kan
rullas
in
i
cigarettpapper”.
Enligt artikel 4.1 a
i
direktivet
omfattar
kategorin
cigarrer
eller
cigariller,
om
de
går
att
röka
som
de
är,
”tobaksrullar
med
yttre
täckblad
av
naturtobak”.
17      Jag
noterar
emellertid
att
i artikel 5.1
b
i direktiv 2011/64,
omfattar
kategorin
”röktobak”,
”tobaksavfall
som
bjuds
ut
till
detaljhandelsförsäljning …”.
Syftet
med
denna
hänvisning
är
inte
att
göra
åtskillnad
mellan
olika
förpackningsenheter
av
detta
avfall,
utan
att
skilja
mellan
avfall
som
omfattas
av
den
harmoniserade
punktskatten,
eftersom
detta
avfall
är
avsett
för
försäljning
i
detaljhandeln,
och
annat
avfall.
18      Se artikel 7.2
i direktiv 2011/64.
19      Det
framgår
av artikel 13
i direktiv 2011/64
att
andra grupper
av
tobaksvaror
än
cigaretter
utgörs
av
gruppen
cigarrer
och
cigariller,
gruppen
finskuren
tobak
avsedd
för
rullning
av
cigaretter
och
annan
röktobak.
20      Se,
bland
annat,
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Frankrike (C‑197/08,
EU:C:2010:111, punkt 36),
och
dom
av
den
21 september 2016,
Etablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. Colruyt (C‑221/15,
EU:C:2016:704, punkt 24).
21      Dom
av
den
21 september 2016,
Etablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. Colruyt (C‑221/15,
EU:C:2016:704, punkt 25).
22      Se
dom
av
den
16 november 1977,
GB-Inno-BM (13/77,
EU:C:1977:185, punkt 17),
samt
förslag
till
avgörande
av
generaladvokaten
Kokott
i
målen
kommissionen/Irland,
kommissionen/Frankrike och
kommissionen/Österrrike (C‑197/08, C‑198/08
och C‑221/08,
EU:C:2009:655, punkt 23).
23      Se
dom
av
den
19 october
2000,
kommissionen/Grekland (C‑216/98,
EU:C:2000:571, punkt 20),
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Österrike (C‑198/08,
EU:C:2010:112, punkt 28),
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Frankrike (C‑197/08,
EU:C:2010:111, punkt 36),
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Irland (C‑221/08,
EU:C:2010:113, punkt 39),
och
dom
av
den
24 juni
2010,
kommissionen/Italien
(C‑571/08,
ej
publicerad,
EU:C:2010:367, punkt 38).
24      Se
förslag
till
avgörande
av
generaladvokaten
Kokott
i
målen
kommissionen/Irland,
kommissionen/Frankrike och
kommissionen/Österrike(C‑197/08, C‑198/08
och C‑221/08,
EU:C:2009:654, punkterna 40
och
41).
Se,
även,
dom
av
den
21 juni 1983,
kommissionen/Frankrike (90/82,
EU:C:1983:169, punkterna 20
och
21).
25      Se
även,
för
ett
liknande
resonemang,
förslag
till
avgörande
av
generaladvokaten
Wahl
i
målet
Etablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. ColruytEtablissements Fr. Colruyt (C‑221/15,
EU:C:2016:288, punkterna 23
och
24).
Dessutom
innebär
principen
om
fri
prissättning
naturligtvis
att
tillverkare
och
importörer
fritt
kan
variera
priserna
på
deras
produkter
efter
märke
och
typ
(se
punkt 30 i
förevarande
förslag
till
avgörande).
26      Se
dom
av
den
19 oktober 2000,
kommissionen/Grekland (C‑216/98,
EU:C:2000:571, punkt 21)
samt
den
rättspraxis
som
anges
i punkterna 56 och
57 i
förevarande
förslag
till
avgörande.
27      C‑302/00,
EU:C:2002:123, punkterna 14
och
15.
28      Rådets direktiv av
den
27 november 1995
om
andra
skatter
än
omsättningsskatter
som
påverkar
förbrukningen
av
tobaksvaror
(EGT L 291,
1995, s. 40).
29      C‑197/08,
EU:C:2010:111, punkt 55.
30      Dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Österrike (C‑198/08,
EU:C:2010:112, punkt 45)
och
kommissionen/Irland (C‑221/08,
EU:C:2010:113, punkt 41).
31      Dom
av
den
24 juni 2010,
kommissionen/Italien (C‑571/08,
ej
publicerad,
EU:C:2010:367, punkt 44).
32      Se
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Frankrike (C‑197/08,
EU:C:2010:111, punkt 38),
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Österrike (C‑198/08,
EU:C:2010:112, punkt 30),
dom
av
den
4 mars 2010,
kommissionen/Irland (C‑221/08,
EU:C:2010:113, punkt 41),
och
dom
av
den
24 juni 2010,
kommissionen/Italien (C‑571/08,
ej
publicerad,
EU:C:2010:367, punkt 40).
33      C‑302/00,
EU:C:2002:123, punkterna 14
och
15.
34      Se
punkt 54 i
förevarande
förslag
till
avgörande.
35      Till
stöd
för
en
sådan
ståndpunkt
har
den
italienska
regeringen
hävdat
att
fastställandet
av
olika
priser
för
varje
förpackningsenhet
av
en
och
samma
produkt
har
en
inverkan
på
beräkningen
av
punktskatten
och
riskerar därmed
att
påverka
skatteintäkterna.