62017TJ0330_RES
Mål T-330/17
Ceobus m.fl.
mot
Europeiska kommissionen
Tribunalens dom (första avdelningen) av den 12 juli 2019
”Statligt stöd – Stödordning som genomförts av Frankrike mellan år 1994 och år 2008 – Investeringsbidrag beviljade av regionen Île-de-France – Beslut att förklara stödordningen förenlig med den inre marknaden – Begreppen befintligt stöd och nytt stöd – Artikel 107 FEUF – Artikel 108 FEUF – Artikel 1 b i) och v) i förordning (EU) 2015/1589 – Preskriptionstid – Artikel 17 i förordning 2015/1589”
Talan om ogiltigförklaring – Upptagande till prövning – Ogillande av talan utan att det prövas om målet kan prövas i sak – Unionsdomstolens utrymme för skönsmässig bedömning
(Artikel 263 FEUF)
(se punkterna 26 och 27)
Stöd som ges av en medlemsstat – Stöd som beviljats i strid med förfarandebestämmelserna i artikel 108.3 FEUF – De nationella domstolarnas skyldigheter
(Artikel 108.3 FEUF)
(se punkterna 32 och 33)
Stöd som ges av en medlemsstat – Befintligt stöd och nytt stöd – Kvalificering som befintligt stöd – Kriterier – Utvecklingen på den inre marknaden – Utrustning som finansierats med hjälp av bidrag kan användas av stödmottagarna i verksamheter som var öppna för konkurrens innan stödordningen infördes – Inget befintligt stöd
(Artikel 107 FEUF; rådets förordning 2015/1589, artikel 1 b v))
(se punkterna 52–62)
Stöd som ges av en medlemsstat – Återkrav av ett rättsstridigt stöd – Preskriptionstid på tio år enligt artikel 17 i förordning 2015/1589 – Tillämpningsområde – Beslut av kommissionen att förklara en stödordning som genomförts olagligen förenlig med den inre marknaden – Omfattas inte – Tillämpligheten av de preskriptionsregler som gäller vid den nationella domstol där talan väckts om återkrav av stödet
(Rådets förordning 2015/1589, artikel 17)
(se punkterna 69–82)
Resumé
I domar av den 12 juli 2019 i mål T-289/17, Keolis CIF m.fl. mot kommissionen, mål T-291/17, Transdev m.fl. mot kommissionen, mål T-292/17, Région Île-de-France mot kommissionen, mål T-309/17, Optile mot kommissionen, mål T-330/17, Ceobus m.fl. mot kommissionen, och mål T-738/17, STIF-IDF mot kommissionen, ogillade tribunalen flera yrkanden om delvis ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 2 februari 2017 om två stödordningar som Frankrike genomfört till förmån för busstransportföretag i regionen Île-de-France. (
1
)
Samtliga dessa mål rör två stödordningar till förmån för busstransportföretag i regionen Île-de-France. Den första genomfördes av regionen Île-de-France mellan åren 1994 och 2008 och den andra av Syndicat Transport Île de France (STIF-IDF) från år 2008. De stöd som betalades ut inom ramen för dessa stödordningar syftade till att främja inköp av utrustning till företag som bedrev reguljär kollektivtrafik i regionen Île-de-France och att kompensera dessa företag för deras investeringskostnader.
I det beslut som angreps vid tribunalen fann kommissionen att dessa båda stödordningar var förenliga med den inre marknaden. Kommissionen konstaterade dock att de ekonomiska stöd som beviljats enligt dessa stödordningar hade genomförts olagligen, eftersom de utgjorde ”nytt stöd” och inte hade anmälts till kommissionen. Kommissionen konstaterade i detta avseende närmare bestämt att artikel 108.3 FEUF åsidosatts, enligt vilken medlemsstater som avser att bevilja eller ändra ett statligt stöd inte får genomföra de planerade åtgärderna förrän kommissionen har gjort en förhandsgranskning av planerna. Artikel 108.3 FEUF innebär således en ”standstill-skyldighet”, som är tillämplig på nytt stöd men inte på befintligt stöd.
Genom domarna Keolis CIF m.fl. mot kommissionen, Transdev m.fl. mot kommissionen, Optile mot kommissionen och Ceobus m.fl. mot kommissionen ogillade tribunalen talan som hade väckts av flera företag som utförde persontransporter på väg inom denna region och som syftade till ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den del det avsåg den stödordning som genomförts av regionen Île-de-France mellan åren 1994 och 2008. Flera av sökandena anförde att kommissionen på olika sätt åsidosatt motiveringsskyldigheten, vilka emellertid inte godtogs av tribunalen. Till stöd för sin talan bestred sökandena vidare att de investeringsstöd som transportföretag hade erhållit inom ramen för den ifrågasatta stödordningen skulle kvalificeras som nytt stöd. Vägtransportföretagen åberopade dessutom att preskriptionsreglerna i artikel 17 i förordning 2015/1589 (
2
) hade åsidosatts.
Vad gäller kvalificeringen av den stödordning som genomförts av regionen Île-de-France mellan åren 1994 och 2008 som nytt stöd, underkände tribunalen invändningarna om åsidosättande av artikel 1 b i) i förordning 2015/1589 åsidosatts, enligt vilken stöd som införts innan EUF-fördraget trädde i kraft i den berörda medlemsstaten ska anses vara befintligt stöd. Sökandena hade nämligen inte inför tribunalen lagt fram tillräcklig bevisning för att visa att den aktuella stödordningen hade införts vid en tidigare tidpunkt än den dag då Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen trädde i kraft i Frankrike, den 1 januari 1958. Tribunalen underkände även invändningarna om åsidosättande av artikel 1 b v) i förordning 2015/1589, enligt vilken allt stöd som inte utgjorde något stöd när det infördes men senare blev ett stöd på grund av utvecklingen av den inre marknaden, utan att medlemsstaten företagit någon ändring, är att betrakta som befintligt stöd. Tribunalen kunde därvidlag konstatera att de transportföretag som erhållit stöd hade kunnat använda den utrustning som finansierades genom stödet i sin konkurrensutsatta transportverksamhet, redan från införandet av stödprogrammet i fråga. Vad gäller perioden 1994–2008 hade de berörda transportföretagen inte heller bestritt kvalificeringen av de bidrag som beviljats som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF. Kommissionens slutsats att samtliga kriterier som föreskrivs i denna bestämmelse var uppfyllda för denna period låg dessutom i linje med den bedömning som gjorts i flera avgöranden från nationella domstolar som meddelats på området.
Tribunalen underkände även invändningarna om åsidosättande av artikel 17 i förordning 2015/1589, som föreskriver en preskriptionstid på tio år för återkrav av stöd. Tribunalen påpekade att denna preskriptionsregel endast avser kommissionens befogenheter och därför inte ska tillämpas i ett fall som det förevarande där, som i det aktuella fallet, kommissionen har erkänt att de olagliga stöden är förenliga med den inre marknaden efter det att de beviljats. Tribunalen erinrade emellertid om att de nationella myndigheternas befogenheter avseende en eventuell återbetalning av sådant stöd endast gäller för de preskriptionsregler i nationell rätt som är tillämpliga vid den nationella domstolen.
I domen Région Île-de-France mot kommissionen ogillade tribunalen den talan som väckts av regionen Île-de-France. Tribunalen fann att sökanden inte kunde klandra kommissionen för att ha åsidosatt motiveringsskyldigheten vid sin bedömning av dels den selektiva karaktären hos den stödordning som gällde mellan åren 1994 och 2008, dels den otillbörliga ekonomiska fördel som beviljades de slutliga stödmottagarna. Tribunalen fann vidare att det inte fanns anledning att ifrågasätta bedömningen i det angripna beslutet av om stödordningen medförde en ekonomisk fördel och om den var selektiv. Tribunalen preciserade att de företag som härrörde från andra medlemsstater eller andra franska regioner inte kunde komma i fråga för de omtvistade bidragen. Endast företag verksamma på marknaden för reguljär persontransport inom regionen Île-de-France kunde dra fördel av dessa. Tribunalen underkände även grunden om åsidosättande av artikel 1 b i) och v) i förordning 2015/1589.
I domen STIF-IDF mot kommissionen ogillade tribunalen den talan som väckts av STIF-IDF avseende ogiltigförklaring av det angripna beslutet i den del det avsåg de stödordning som STIF-IDF införts från år 2008. Den delen av det angripna beslutet avsåg mer specifikt en rad avtal mellan STIF-IDF och privata företag som bedrev reguljär kollektivtrafik i regionen Île-de-France, enligt vilka STIF-IDF skulle betala ut ekonomiska bidrag till företagen som ersättning för fullgörande av den allmänna trafikplikt som företagen omfattades av enligt avtal.
Till stöd för sin talan om ogiltigförklaring åberopade STIF-IDF den fasta rättspraxis enligt vilken en statlig åtgärd inte utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 107 FEUF när den utgör vederlag för tjänster som de mottagande företagen har tillhandahållit för att fullgöra skyldigheter avseende allmännyttiga tjänster och åtgärden i själva verket inte gynnar dessa företag ekonomiskt och således inte ger dessa företag en fördelaktigare konkurrensställning än konkurrerande företag. För att en sådan ersättning i ett konkret fall inte ska anses utgöra statligt stöd, måste dock de så kallade Altmarkkriterierna vara uppfyllda. (
3
) Enligt det fjärde av de kriterierna ska storleken på den nödvändiga ersättningen fastställas på grundval av en analys av de kostnader som ett genomsnittligt, välskött och lämpligt utrustat företag skulle ha för att uppfylla skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster enligt de krav som ställs på dessa. I sin talan kritiserade STIF-IDF närmare bestämt kommissionen för att i det angripna beslutet felaktigt ha bedömt att den omtvistade stödordningen inte uppfyllde det kriteriet och för att ha åsidosatt sin motiveringsskyldighet i detta avseende.
Efter att ha bekräftat att kommissionen i tillräcklig mån hade redogjort för skälen till att den ansåg att den omtvistade stödordningen inte uppfyllde det fjärde Altmarkkriteriet, påpekade tribunalen att den bevisning som STIF-IDF hade lagt fram till stöd för sina invändningar i huvudsak bestod av hänvisningar till metodologiska verktyg som den hade använt i ett tidigare led för att fastställa storleken på de ekonomiska bidrag som skulle utbetalas till de avtalsslutande företagen, samt till de olika kontroller i efterhand som utförts för att granska de investeringar som företagen gjort. Eftersom denna bevisning inte var relevant eller, i vart fall, inte tillräcklig för att avgöra om ersättningsbeloppet hade fastställts i enlighet med det fjärde Altmarkkriteriet, konstaterade tribunalen att de uppgifter som STIF-IDF hade lämnat inte gjorde det möjligt att fastställa att den bedömning av den omtvistade stödordningen som gjordes i det angripna beslutet med avseende på detta kriterium utgjorde en felaktig rättstillämpning eller en oriktig bedömning.
(
1
)	Kommissionens beslut (EU) 2017/1470 av den 2 februari 2017 om de stödordningar SA.26763 2014/C (f.d. 2012/NN) som Frankrike har genomfört till förmån för busstransportföretag i regionen Île-de-France (EUT L 209, 2017, s. 24).
(
2
)	Rådets förordning (EU) nr 2015/1589 av den 13 juli 2015 om tillämpningsföreskrifter för artikel 108 FEUF (EUT L 249, 2015, s. 9).
(
3
)	Det handlar om fyra kriterier för tillämpning av denna rättspraxis, vilka angetts i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg, C-280/00, EU:C:2003:415, punkterna 88–93.