62008CC0069
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
VERICA TRSTENJAK
föredraget den 2 april 2009 (
1
)
Mål C-69/08
Raffaello Visciano
mot
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS)
”Socialpolitik — Skydd för arbetstagare — Arbetsgivarens insolvens — Direktiv 80/987/EEG — Skyldighet att betala samtliga utestående fordringar upp till en viss i förväg fastställd gräns — Kvalificering av arbetstagarens fordringar gentemot garantiinstitutionen — Preskriptionsfrist”
I — Inledning
1.
Genom sin begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG ställer Tribunale di Napoli (nedan kallad den hänskjutande domstolen) tre frågor till Europeiska gemenskapernas domstol avseende tolkningen av rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (
2
).
2.
Denna begäran har ingetts inom ramen för en tvist mellan Raffaello Visciano och Istituto Nazionale della Previdenza Soziale (den nationella socialförsäkringsinstitutionen) (nedan kallad INPS) om utbetalning av Raffaello Viscianos utestående lönefordringar avseende de tre sista månaderna av hans anställningsförhållande, vilka inte har betalats ut på grund av arbetsgivarens insolvens. Parterna i målet vid den nationella domstolen tvistar huvudsakligen om ersättningens omfattning, framför allt om huruvida INPS kan göra gällande preskriptionsfristen på ett år som föreskrivs i italiensk rätt. INPS har i detta avseende hänvisat till rättspraxis från Italiens högsta domstol, vilken klassificerar sådana rättigheter som en socialförsäkringsförmån, samt till att det inte finns några tillämpliga nationella bestämmelser som kan avbryta eller förlänga preskriptionsfristen.
3.
Tolkningsfrågorna syftar till att klargöra på vilket sätt fordran ska klassificeras samt vilka gemenskapsrättliga krav som ställs för att en arbetstagare ska kunna göra gällande rättigheter inför domstol gentemot de garantiinstitutioner som ska upprättas i enlighet med direktiv 80/987.
II — Tillämpliga bestämmelser
A — Gemenskapsrätten
4.
Direktiv 80/987, i den lydelse som är tillämplig på målet vid den nationella domstolen, innehåller följande relevanta bestämmelser:
5.
Enligt första skälet är det ”nödvändigt att skydd upprättas för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens, särskilt för att garantera betalning av deras utestående fordringar …”.
6.
I artikel 1.1 och 1.2 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Detta direktiv skall tillämpas på arbetstagares fordringar på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1.
2.   Medlemsstaterna får undantagsvis utesluta fordringar från vissa kategorier av arbetstagare från tillämpningsområdet för detta direktiv på grund av den speciella arten av arbetstagarnas anställningsavtal eller anställningsförhållanden, eller på grund av att det finns andra former av garanti som ger arbetstagarna ett skydd motsvarande det som skall finnas enligt detta direktiv.
De kategorier av arbetstagare som avses i föregående stycke är upptagna i bilagan.”
7.
Enligt artikel 2.2 berör detta direktiv inte medlemsstaternas nationella lagar beträffande definitionen av termerna ”arbetstagare”, ”arbetsgivare”, ”lön”, ”omedelbar rätt till”, och ”framtida rätt till”.
8.
I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att garantiinstitutioner garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för tiden före ett visst datum.
2.   Efter medlemsstaternas val skall detta datum vara
—
antingen den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde,
—
eller den dag då arbetstagaren fick besked om uppsägning på grund av arbetsgivarens insolvens,
—
eller den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet med den berörde arbetstagaren upphörde på grund av arbetsgivarens insolvens.”
9.
I artikel 4 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas ansvar enligt artikel 3.
2.   Om medlemsstaterna utnyttjar valmöjligheten enligt punkt 1 skall de
—
I det fall som avses i artikel 3.2, första strecksatsen, säkerställa att betalning sker av utestående fordringar som gäller lön för de sista tre månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande som har pågått inom en tidsperiod av sex månader före den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde,
—
I det fall som avses i artikel 3.2, andra strecksatsen, säkerställa att betalning sker av utestående fordringar som gäller lön för de sista tre månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande före den dag då arbetstagaren fick besked om uppsägning på grund av arbetsgivarens insolvens,
—
I det fall som avses i artikel 3.2, tredje strecksatsen, säkerställa att betalning sker av utestående fordringar som gäller lön för de sista 18 månaderna av ett anställningsavtal eller ett anställningsförhållande före den dag då arbetsgivarens insolvens inträdde eller då anställningsavtalet eller anställningsförhållandet med arbetstagaren upphörde på grund av arbetsgivarens insolvens. I detta fall får medlemsstaterna begränsa betalningsansvaret till lön motsvarande en tidsperiod om åtta veckor eller flera kortare perioder om sammanlagt åtta veckor.
3.   För att undvika utbetalning av belopp som går utöver de sociala målen för detta direktiv får medlemsstaterna dock sätta en övre gräns för betalningsansvaret på grund av arbetstagarnas utestående fordringar.
…”
10.
Artikel 5 i direktivet innehåller följande bestämmelser:
”Medlemsstaterna skall införa detaljerade bestämmelser för garantiinstitutionernas organisation, finansiering och verksamhet, i överensstämmelse med framför allt följande principer:
a)
Institutionernas tillgångar skall vara fristående från arbetsgivarnas driftskapital och skall inte vara tillgängliga vid ett insolvensförfarande.
b)
Arbetsgivarna skall bidra till institutionernas finansiering om den inte fullgörs helt av offentliga myndigheter.
c)
Institutionernas ansvar skall bestå oberoende av om förpliktelserna att bidra till finansieringen har uppfyllts eller inte.”
11.
Artikel 6 i direktivet har följande lydelse:
”Medlemsstaterna får föreskriva att artikel 3–5 inte skall gälla för bidrag enligt nationella författningsreglerade socialförsäkringssystem eller enligt kompletterande pensionssystem utanför de nationella författningsreglerade socialförsäkringssystemen för ett eller flera företag.”
B — Nationell rätt
1. Lag nr 297/1982
12.
I syfte att genomföra direktiv 80/987 föreskrivs i artikel 2 i lag nr 297 av den 29 maj 1982 (
3
) avseende bestämmelser om ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört och bestämmelser om pensioner att det inom INPS ska inrättas en ”garantifond som garanterar ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört” som har till syfte att träda i arbetsgivarens ställe vid insolvens avseende betalning av ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört enligt artikel 2120 i civillagen (Codice civile) som en arbetstagare eller den som övertagit dennes rättigheter har rätt till. Efter det att fonden har betalat ut lönefordringar har den en regressrätt gentemot arbetsgivaren. Vad gäller de betalda beloppen övertar fonden den lönefordran som arbetstagaren har enligt artiklarna 2751a och 2776 i civillagen.
2. Lagstiftningsdekret nr 80/1992
13.
I artiklarna 1 och 2 i lagstiftningsdekret nr 80 av den 27 januari 1992 om införlivande av direktiv 80/987/EEG om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (
4
) (nedan kallat lagstiftningsdekret nr 80/92) regleras garantin för utestående lönefordringar och när och hur garantifonden (nedan kallad fonden), som förvaltas av INPS, ska ingripa.
14.
I artikel 1.1 i lagstiftningsdekret nr 80/92, under rubriken ”Garanti för utestående lönefordringar”, föreskrivs följande:
”När det mot en arbetsgivare har inletts ett förfarande avseende konkurs, ackord, tvångslikvidation eller ett extraordinärt administrativt förfarande..., kan arbetstagare hos en sådan arbetsgivare – eller de som övertar dessas rättigheter – efter ansökan få utestående lönefordringar enligt artikel 2 betalda av garantifonden...”
15.
I artikel 2.1, 2.2, 2.4 och 2.5 i lagstiftningsdekret nr 80/92 föreskrivs följande:
”1.   Garantifondens betalning i enlighet med artikel 1 i detta lagstiftningsdekret avser lönefordringar, som inte är fordringar på ersättning på grund av att arbetsförhållandet upphört, avseende de tre sista månaderna av ett anställningsförhållande och de inte ligger längre tillbaka i tiden än tolv månader före a) dagen för beslutet att inleda ett av de förfaranden som anges i artikel 1.1, b) dagen då utmätning påbörjades, c) dagen för beslutet att likvidera företaget eller att upphöra med företagets under konkursen bedrivna verksamhet eller dagen för beslutet att ge tillstånd till att företaget fortsätter att bedriva sin verksamhet, med avseende på de arbetstagare som fortsatt sin anställning, eller dagen då arbetsförhållandet upphörde om detta skedde då företaget fortfarande bedrev verksamhet.
2.   Den utbetalning som fonden gör enligt punkt 1 i denna artikel får inte överstiga ett belopp som motsvarar tre gånger den övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till nettomånadslönen efter avdrag för sociala avgifter.
…
4.   Den utbetalning som avses i punkt 1 i denna artikel kan upp till nämnda belopp inte kumuleras med: a) den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till lönen och som uppburits under de tolv månader som avses i punkt 1 i denna artikel, b) den ersättning som utbetalas till arbetstagaren under den tremånadersperiod som avses i punkt 1 i denna artikel, c) den ersättning som i enlighet med lag nr 223 av den 23 juli 1991 beviljas i tre månader efter det att anställningsförhållandet har upphört.
5.   Den rätt till ersättning som avses i punkt 1 preskriberas efter en frist på ett år. …”
III — Bakgrund, tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
16.
Det framgår av begäran om förhandsavgörande att käranden i målet vid den nationella domstolen, Raffaello Visciano, var anställd vid säkerhetsbolaget La Metropoli Sarl fram till den 9 november 2000. Denna dag kom han att utgöra föremål för en kollektiv uppsägning enligt artiklarna 4 och 24 i lag nr 223/1991, efter det att ett förfarande avseende tvångslikvidation hade inletts genom ministerdekret av den 24 oktober 2000.
17.
Den 8 juni 2001 ansökte Raffaello Visciano om betalning hos garantifonden vid INPS för utestående lönefordringar avseende de tre sista månaderna av anställningsförhållandet med stöd av artiklarna 1 och 2 i lagstiftningsdekret nr 80 av den 27 januari 1992 om införlivande av direktiv 80/987/EEG om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens.
18.
Vid utbetalningen av det belopp som skulle erläggas av fonden gjorde INPS avdrag från den övre gräns som föreskrivs i lag för de förskott som hade erhållits från arbetsgivaren, i stället för att erlägga de utestående lönefordringarna inom den gräns som föreskrivs i lagstiftningsdekret nr 80/1992, det vill säga tre gånger den övre gräns för den ersättning som undantagsvis betalas som komplement till nettomånadslönen. Därmed kom INPS att betala ut en lägre summa än vad Raffaello Visciano hade rätt till.
19.
Raffaello Visciano gjorde gällande att INPS metod, enligt vilken förskott på lönen som erlagts av arbetsgivaren drogs av från den övre gränsen, inte är förenlig med domstolens dom av den 4 mars 2004 i de förenade målen Barsotti m.fl. (
5
) och yrkade att den hänskjutande domstolen skulle fastställa att han hade rätt till skillnaden mellan vad han redan hade erhållit och den övre gränsen för vad han hade rätt till utan några avdrag.
20.
INPS åberopade att fordrans preskriptionsfrist på ett år hade löpt ut. Myndigheten hävdade att den fordran som gjordes gällande gentemot garantifonden inte var densamma som den fordran som gjordes gällande gentemot arbetsgivaren utan var en fristående och separat socialförsäkringsförmån. Vidare invände INPS att den omständigheten att fordran är fristående och har karaktär av en socialförsäkring innebar att ett lagstadgat övertagande av skulder inte kunde anses föreligga och att bestämmelserna om preskription vid solidariskt ansvar och följaktligen artikel 94 i konkurslagen (legge fallimentare) inte var tillämpliga. I denna artikel föreskrivs att preskriptionsfristen ska förlängas fram till dess att konkursförfarandet har avslutats. Eftersom det inte har förekommit några avbrott eller handlingar som innebar att preskriptionstiden upphörde att löpa ska de fordringar som gjorts gällande anses vara preskriberade på grund av att preskriptionsfristen på ett år enligt artikel 2 i lagstiftningsdekret nr 80/92 har löpt ut.
21.
Tribunale di Napoli anser att utgången i målet beror på tillämpningen av gemenskapsrätten. Dessutom anser den nationella domstolen att det är oklart hur artiklarna 3 och 4 i direktiv 80/987 samt ytterligare gemenskapsrättsliga principer ska tillämpas. Av dessa skäl har domstolen beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EG-domstolen för ett förhandsavgörande:
1)
Ska artiklarna 3 och 4 i direktiv 80/987 av den 20 oktober 1980, i den del det föreskrivs om betalning av arbetstagarnas utestående lönefordringar, tolkas så att de medger att dessa fordringar, när de görs gällande gentemot en garantiinstitution, förlorar sin ursprungliga karaktär av lön och i stället klassificeras som socialförsäkringsförmåner endast på grund av att medlemsstaten ålagt en socialförsäkringsinstitution att betala sådana fordringar, och att begreppet lön i de nationella bestämmelserna följaktligen ersätts med begreppet socialförsäkringsförmån?
2)
Är det, med beaktande av direktivets sociala mål, tillräckligt att en arbetstagares ursprungliga lönefordran i de nationella bestämmelserna endast tillämpas som utgångspunkt vid fastställandet per relationem av den ersättning som garanteras genom att garantiinstitutionen ingriper eller är det nödvändigt att en arbetstagares lönefordran gentemot en insolvent arbetsgivare skyddas genom att garantiinstitutionen ingriper, på så sätt att det säkerställs att arbetstagarens lönefordran har samma innehåll och omfattas av samma garantier, frister och föreskrifter om hur den ska göras gällande som övriga lönefordringar som omfattas av denna rättsordning?
3)
Ska de principer som följer av gemenskapsbestämmelserna och särskilt likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen tolkas så att det är tillåtet att på arbetstagares utestående lönefordringar som avser den period som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 80/987 tillämpa bestämmelser om preskription som är mindre förmånliga än de som tillämpas på liknande fordringar?
IV — Förfarandet vid domstolen
22.
Beslutet om hänskjutande av den 29 januari 2008 inkom till domstolens kansli den 20 februari 2008.
23.
Raffaello Visciano, INPS, den italienska, den nederländska och den spanska regeringen samt Europeiska gemenskapernas kommission har lämnat skriftliga yttranden inom den frist som föreskrivs i artikel 23 i domstolens stadga.
24.
Vid den muntliga förhandlingen den 12 februari 2009 yttrade sig ombuden för Raffaello Visciano, INPS, den italienska, den nederländska och den spanska regeringen samt för kommissionen.
V — Parternas huvudsakliga argument
A — Den första frågan
25.
Raffaello Visciano har förordat att den första frågan ska besvaras så, att en tolkning av direktiv 80/987 som syftar till att ge fordringar gentemot garantifonderna en annan karaktär än betalning av lön är oförenlig med direktivets sociala syfte, eftersom en sådan tolkning leder till att den gemenskapsrättsliga skyddsnivån underskrids. Raffaello Visciano hänvisar till att gemenskapslagstiftaren önskade ge arbetstagarna en ytterligare garanti vid arbetsgivarens insolvens, genom att ålägga medlemsstaterna att betala ut en del av den utestående lönen.
26.
INPS har hänvisat till att tolkningsfrågorna endast berör fall i vilka fordringar avseende utbetalning av utestående lön görs gällande vid ett insolvensförfarande. Corte di cassaziones senaste rättspraxis, som utgår från att de fordringar som grundar sig på direktiv 80/987 är av socialrättslig karaktär, förstärker detta skydd. Garantiinstitutionen tar tillvara direktivets sociala syfte genom att säkerställa en fullständig utbetalning av lönen.
27.
Den italienska regeringen har förordat att den första frågan ska besvaras så, att artiklarna 3 och 4 i direktiv 80/987 inte utgör hinder mot att arbetstagarnas utestående fordringar som görs gällande gentemot garantiinstitutionerna förlorar sin ursprungliga karaktär som lön och i stället får karaktär av social förmån, eftersom staten har delegerat sitt betalningsansvar till en garantiinstitution och begreppet ”lön” därför i motsvarande mån har ersatts av uttrycket ”socialförsäkringsförmån”.
28.
Den italienska regeringen har gjort gällande att arbetstagaren åtnjuter ett särskilt skydd genom den struktur som kännetecknar garantiinstitutionen, eftersom den senare inte kan bli föremål för ett verkställighetsförfarande. Dessutom är det enligt direktivet möjligt att begränsa garantiinstitutionens betalningsansvar i tiden samt att införa en övre gräns för betalningsansvaret. Garantiinstitutionerna säkerställer således ett visst minimiskydd för samtliga arbetstagare. Däremot skulle betalningen av utestående lön inte vara säkerställd om arbetstagaren själv var tvungen att göra gällande sina fordringar gentemot arbetsgivaren.
29.
Den spanska regeringen har förordat att den första frågan ska besvaras nekande och hänvisar för det första till att ILO:s konvention nr 173 föreskriver skydd för utbetalning av lön genom garantiinstitutionerna och genom rekommendation nr 180. För det andra anser den spanska regeringen att den förmån som säkerställs genom garantiinstitutionen, oberoende av det förhållandet att garantiinstitutionernas medel liksom andra sociala förmåner förvaltas direkt av INPS, ska anses utgöra lön.
30.
Kommissionen anser att den första frågan ska besvaras så, att artiklarna 3 och 4 i direktiv 80/987 inte utgör hinder mot en nationell bestämmelse som den i lag nr 297/82 och i lagdekret nr 80/92, vilken ger arbetstagarnas fordringar gentemot garantiinstitutionen en annan karaktär än de gentemot arbetsgivaren.
31.
I direktiv 80/987 föreskrivs ett visst resultat samtidigt som medlemsstaterna själva får välja de medel genom vilka detta resultat ska uppnås. Det är viktigt att arbetstagarnas utestående fordringar betalas ut av garantiinstitutionerna och detta oavsett vilken karaktär de fordringar har som görs gällande gentemot dessa.
32.
Kommissionen har understrukit att den italienska lagstiftningen är tvetydig avseende bedömningen av arbetstagarens fordran gentemot garantiinstitutionen, eftersom det är möjligt att kvalificera den antingen som ”lönefordran” eller som ”fordran som avser socialförsäkringsförmån”.
B — Den andra frågan
33.
Enligt kommissionens mening ska direktiv 80/987 tolkas så att det, med beaktande av dess sociala mål, vid införlivandet med de nationella bestämmelserna, är tillräckligt att en arbetstagares lönefordran endast tillämpas som utgångspunkt vid fastställandet per relationem av den ersättning som garanteras genom garantiinstitutionen. Kommissionen har betonat att direktivet syftar till att tillförsäkra arbetstagarna ett minimiskydd avseende betalning av utestående fordringar vid arbetsgivarens insolvens. Om avsikten hade varit att arbetstagarnas fordringar gentemot garantifonderna till fullo skulle jämställas med fordringar gentemot arbetsgivaren i direktivet, skulle dess upphovsmän inte ha kommit överens med medlemsstaterna om möjligheten att begränsa garantifondernas betalningsansvar.
34.
Den italienska regeringen har, med beaktande av direktivets sociala mål, förordat att frågan ska besvaras så, att det är tillräckligt att den nationella lagstiftningen endast tillämpar begreppet lönefordran som utgångspunkt vid fastställandet per relationem av den ersättning som garanteras genom garantiinstitutionen, utan att arbetstagarens lönefordran gentemot en insolvent arbetsgivare i rättsligt hänseende helt måste överensstämma med alla andra likartade lönefordringar vad avser giltigheten av garantier, frister och andra villkor. Den italienska regeringen har vidare förklarat att italienska Corte di cassaziones senaste rättspraxis baseras på uppfattningen att rätten till betalning från garantifonden inte grundar sig på anställningsförhållandet, utan på förhållandet till garantiinstitutionen. Denna självständiga karaktär jämfört med fordringar gentemot arbetsgivaren medför att de bestämmelser som gäller lönefordringar inte är tillämpliga.
35.
Den nederländska regeringen har förordat att frågan, med beaktande av direktivets sociala mål, ska besvaras så, att det är tillräckligt att den nationella lagstiftningen endast tillämpar begreppet lönefordran som utgångspunkt vid fastställandet per relationem av den ersättning som garanteras genom garantiinstitutionen. Det är inte nödvändigt att en sådan fordran behandlas i enlighet med dess ursprungliga rättsliga karaktär i nationell rätt.
36.
Den spanska regeringen har gjort gällande att det är rimligt att utestående fordringar som gäller lön vid arbetsgivarens insolvens omfattas av samma skyddsbestämmelser som gäller vid betalning av lön i allmänhet. Det ska även beaktas att utestående fordringar som gäller lön omfattas av särskilda garantier vilka måste upprätthållas.
C — Den tredje frågan
37.
Raffaello Visciano har förordat att frågan ska besvaras så, att det inte är förenligt med direktiv 80/987 att fordringar gentemot garantifonden har en annan karaktär än lönefordringar, eftersom detta skulle leda till att arbetstagare i de olika medlemsstaterna behandlas olika beroende på om det finns ett system för social trygghet eller inte. Denna tolkning leder till olika behandling av arbetstagare i en och samma medlemsstat.
38.
Han har hänvisat till att Corte di cassaziones senaste rättspraxis innebär att fordringar gentemot garantiinstitutionen omfattas av andra preskriptionsregler än samtliga andra fordringar avseende den insolventa arbetsgivarens tillgångar.
39.
Raffaello Visciano har understrukit att för arbetstagare som ännu inte har erhållit ersättning i den höjd som slagits fast i domen i målet Barsotti är de registrerade fordringarna redan preskriberade enbart på grund av att de anses utgöra fordringar avseende en socialförsäkringsförmån, trots att förfarandet för ansökan om godkännande av en fordran gentemot konkursboet fortfarande är öppet och preskriptionsfristerna för sådana fordringar därmed har avbrutits.
40.
Slutligen har han gjort gällande att en sådan kvalificering strider mot likabehandlings- och effektivitetsprinciperna.
41.
INPS har anmärkt att Corte di cassazione i en dom av den 18 april 2001 underkände invändningen i det aktuella målet om oförenlighet med likvärdighetsprincipen med hänvisning till att den preskriptionsfrist på ett år som hade föreskrivits inte missgynnade arbetstagarna jämfört med ett motsvarande nationellt rättsmedel. I målet vid den nationella domstolen berodde arbetstagarens overksamhet, vilken först efter mer än ett år efter det att fordran hade gjorts gällande väckte talan om betalning av utestående lön, på att det varit svårt att bestämma med säkerhet när fristen började löpa på grundval av utvecklingen av rättspraxis. Corte di cassaziones rättspraxis hindrar emellertid inte arbetstagare från att göra gällande utestående lön mot garantifonden inom fristen.
42.
Enligt kommissionens mening grundar sig den tredje frågan på presumtionen att den utestående lön som arbetstagaren har gjort gällande gentemot garantiinstitutionen har samma karaktär som fordringar som arbetstagaren kan göra gällande gentemot sin arbetsgivare. Om den första frågan besvaras såsom kommissionen har föreslagit är det inte nödvändigt att besvara den tredje frågan.
43.
Om den nationella domstolen trots detta skulle dra slutsatsen att de båda typerna av fordringar är av liknande karaktär, så kräver likabehandlingsprincipen och icke-diskrimineringsprincipen att de fordringar som görs gällande gentemot en arbetsgivare vid ett insolvensförfarande behandlas lika. Följaktligen måste de vara underkastade samma villkor avseende avbrott av preskriptionen.
44.
Den italienska regeringen har förordat att den tredje frågan ska besvaras så, att de principer som slagits fast i gemenskapens rättspraxis, särskilt likvärdighets- och effektivitetsprinciperna, inte utgör hinder mot att mindre förmånliga preskriptionsbestämmelser tillämpas på fordringar avseende utestående lön än på motsvarande fordringar, eftersom de tillämpliga bestämmelserna i fråga måste beaktas i sin helhet.
45.
Avseende effektivitetsprincipen har den italienska regeringen gjort gällande att lagdekret nr 80/92 är mycket tydligt vad avser fastläggandet av preskriptionsfristen på ett år. Ändringen av Corte di cassaziones rättspraxis berör endast tillämpningen av det solidariska betalningsansvaret. Vad avser likvärdighetsprincipen har den italienska regeringen förklarat att preskriptionsfristen på ett år är allmänt tillämplig på sociala trygghetsförmåner. Vidare har den hänvisat till att Corte di cassazione normalt sett utgår från att preskriptionstiden inte börjar löpa så länge de särskilda förutsättningarna för att erhålla socialförsäkringsförmåner inte är uppfyllda, och förvisso inte från anställningsförhållandets upphörande, utan från den tidpunkt då de villkor som ställs i insolvenslagstiftningen är uppfyllda.
46.
Enligt den nederländska regeringen utgör gemenskapsrätten inte hinder mot att en sådan preskriptionsbestämmelse som den i målet vid den nationella domstolen tillämpas på arbetstagares utestående lönefordringar för den tidsperiod som föreskrivs i artikel 4 i direktiv 80/987, såvida dessa preskriptionsbestämmelser inte strider mot likvärdighetsprincipen och effektivitetsprincipen.
47.
Den nederländska regeringen har i detta avseende hänvisat till domen i målet Pflücke (
6
), enligt vilken medlemsstaterna får fastställa en preklusionsfrist inom vilken arbetstagaren enlig nationell rätt kan ansöka om betalning av kompensationsersättning för utestående lönefordringar vid arbetsgivarens insolvens, under förutsättning att denna frist inte strider mot gemenskapsrättens allmänna principer. Följaktligen får denna frist i enlighet med likvärdighetsprincipen inte vara mindre förmånlig än vid liknande anspråk som grundas på nationell rätt eller, i enlighet med effektivitetsprincipen, i praktiken göra det omöjligt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten.
48.
Vidare har den nederländska regeringen hänvisat till att den hänskjutande domstolen uppenbarligen anser att den preskriptionsbestämmelse som är tillämplig på de här aktuella fordringarna är mindre förmånlig än den preskriptionsbestämmelse som är tillämplig på liknande fordringar. Den nederländska regeringen har gjort gällande att likvärdighetsprincipen måste tillämpas så, att de processuella bestämmelser som är tillämpliga på liknande fordringar jämförs med varandra. Om en medlemsstat har valt ett system där betalningsansvaret för utestående lön är utformat som en civilrättslig fordran, måste den preskriptionsfrist som är tillämplig på liknande civilrättsliga fordringar användas som underlag vid denna jämförelse. Detsamma måste gälla när betalningsansvaret för utestående lön är utformat som en fordran avseende en socialförsäkringsförmån.
49.
Den spanska regeringen har förordat att den tredje frågan ska besvaras nekande. Enligt dess mening är sådan nationell lagstiftning som föreskriver en tidsfrist på ett år, utan att närmare bestämma när denna preskriptionsfrist börjar löpa och utan att beakta den speciella karaktär som är kännetecknande för arbetsgivarens insolvensförfarande, ägnad att skapa en situation där det minimiskydd som föreskrivs i direktiv 80/987 underskrids.
VI — Rättslig bedömning
A — Inledande anmärkningar
50.
Den arbetsrätt som gäller inom Europeiska unionens medlemsstater har harmoniserats på vissa områden. Den lagstiftning som har antagits kan principiellt delas in i principförklaringar, bestämmelser som skyddar arbetstagaren vid företagskriser och för att säkerställa likabehandling av män och kvinnor samt tekniska arbetsskyddsbestämmelser (
7
).
51.
Direktiv 80/987 ingår i den andra kategorin av gemenskapsrättsliga bestämmelser inom arbetsrätten (
8
). Genom detta direktiv tillförsäkras samtliga arbetstagare ett minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens (
9
). De utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för en särskild tidsperiod betalas av särskilt upprättade garantiinstitutioner. Utan skyddet från direktiv 80/987 skulle arbetstagarnas fordringar ofta likställas med andra borgenärers fordringar. I en sådan situation är det nästan utsiktslöst att erhålla betalning (
10
). I arbetstagarnas intresse eftersträvas följaktligen ett socialt syfte med detta direktiv. Detta framgår redan av dess första skäl (”behovet av en välbalanserad … social utveckling inom gemenskapen”) och domstolen har redan ett flertal gånger betonat denna omständighet i sin rättspraxis. (
11
) Detsamma gäller för direktiv 2002/74/EG (
12
), vilket skulle vara införlivat med nationell rätt senast den 8 oktober 2005 och som på grund av ändringar i medlemsstaternas konkursrätt och den inre marknadens utveckling medförde anpassningar och ändringar med beaktande av domstolens rättspraxis.
52.
Det skydd som tillhandahålls av direktiv 80/987 är å ena sidan utformat som en gemenskapsrättslig miniminivå, å andra sidan leder det till en partiell harmonisering (
13
) av den nationella rätten, vilket får till följd att medlemsstaternas rätt att tillämpa eller utfärda lagar eller andra författningar som är gynnsammare för arbetstagarna inte påverkas, vilket uttryckligen framgår av artikel 9 i direktiv 80/987 (
14
). Samtidigt har medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid införlivandet av direktiv 80/987 (
15
), till exempel vad gäller införandet av detaljerade bestämmelser för garantiinstitutionernas organisation, finansiering och verksamhet (artikel 5) samt avseende valet av de nödvändiga åtgärderna för att säkerställa att garantiinstitutioner garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar (artikel 3). Därutöver har gemenskapslagstiftaren avstått från att själv definiera vissa arbetsrättsliga begrepp som räknas upp i artikel 2.2 och hänvisar i stället till den nationella rätten för att definiera dessa (
16
).
53.
Det är inte första gången som domstolen befattar sig med tolkningsfrågor från italienska domstolar avseende tolkningen av direktiv 80/987. Förevarande begäran om förhandsavgörande ger än en gång möjlighet att precisera gränsdragningen mellan gemenskapsarbetsrätten i form av direktiv 80/987 och den nationella rätten, för att om nödvändigt precisera gränserna för medlemsstaternas lagstiftningsbefogenheter vad avser intresset av att de rättigheter som arbetstagarna har enligt gemenskapsrätten kan genomföras på ett effektivt sätt.
B — Den första frågan
54.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida det är förenligt med direktiv 80/987 att arbetstagarnas fordringar enligt nationell rätt inte längre anses utgöra lönefordringar utan socialförsäkringsförmåner, eftersom medlemsstaten har ålagt en socialförsäkringsinstitution att betala sådana fordringar.
55.
I sin begäran om förhandsavgörande har den hänskjutande domstolen hänvisat till att Corte di cassaziones tolkning under senare år har blivit motstridig vad gäller kvalificeringen av de utbetalningar för arbetstagares utestående lönefordringar avseende de tre sista månaderna av ett anställningsförhållande till följd av en arbetsgivares insolvens som genomförts av garantifonden. Detta påverkar underinstansernas rättspraxis, särskilt vad gäller den preskriptionsfrist på ett år som föreskrivs i italiensk rätt för socialförsäkringsförmåner. En uppfattning, som företräds av Sezioni Unite (förenade avdelningar), är att utbetalningar från fonden ska klassificeras som lön, medan en annan uppfattning är att de fordringar som görs gällande vid garantifonden ska anses röra ”socialförsäkringsförmåner” som ska anses vara oberoende av fordringar på utestående lön från arbetsgivaren. Den italienska regeringen har i sitt muntliga yttrande hänvisat till att Corte di cassazione för närvarande följer den senare uppfattningen.
56.
Vid en närmare betraktelse av de argument som har framförts till förmån för endera klassificeringen av ersättningen framgår att de uppfattningar som återfinns inom italiensk rättspraxis från Italiens högsta domstol, Corte di cassazione, i första hand grundar sig på egenheter inom den italienska rätten. Detta rör exempelvis frågan om huruvida de bestämmelser som reglerar de respektive preskriptionsfristerna är tillämpliga, samt huruvida de bestämmelser som reglerar när preskriptionsfristen avbryts eller förlängs är tillämpliga. Som kommissionen och den hänskjutande domstolen med rätta har påpekat kan man, beroende på den nationella bestämmelsen, anföra argument för eller emot en viss rättsuppfattning.
57.
Emellertid ska här påpekas att det ligger utanför domstolens kompetens inom ramen för en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG att ta ställning till nationell lagstiftning. Enlig fast rättspraxis (
17
) kan domstolen nämligen inom ramen för artikel 234 EG varken uttala sig om tolkningen av bestämmelser i nationella lagar eller andra författningar eller om sådana bestämmelsers förenlighet med gemenskapsrätten. Domstolen kan dock tillhandahålla den nationella domstolen alla de upplysningar om hur gemenskapsrätten ska tolkas som kan göra det möjligt för den nationella domstolen att avgöra den rättsfråga som har anhängiggjorts vid den.
58.
I detta avseende önskar jag först hänvisa till medlemsstaternas tidigare nämnda utrymme för skönsmässig bedömning vid införlivandet av direktiv 80/987 (
18
), enligt vilket dessa får införa detaljerade bestämmelser avseende garantisystemet, samtidigt som det föreskrivs en särskild gemenskapsrättslig skyddsmålsättning. Enligt denna kräver gemenskapslagstiftaren i enlighet med artikel 3.1 i direktiv 80/987 endast att medlemsstaterna ”vidtar nödvändiga åtgärder” för att ”säkerställa” att garantiinstitutioner garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för tiden före ett visst datum.
59.
I enlighet med dess rättsliga karaktär är direktivet, enligt artikel 249.3 EG, bindande med avseende på det resultat som ska uppnås, men överlåter åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. Införlivandet av ett direktiv medför därmed en skyldighet för varje medlemsstat att påvisa ett visst resultat (
19
), vilket avseende direktiv 80/987 även kan betecknas som att en kompletterande garanti faktiskt beviljas för betalning av utestående lön vid arbetsgivarens insolvens.
60.
Som redan nämnts inledningsvis överlåter gemenskapslagstiftaren dessutom åt medlemsstaterna att införa detaljerade bestämmelser för garantiinstitutionernas organisation, finansiering och verksamhet och begränsar sig till att föreskriva vissa tvingande förutsättningar som ska säkerställas, så att direktivets skyddande syfte med säkerhet uppnås.
61.
Eftersom medlemsstaternas skyldighet i princip består i att åstadkomma den rättsliga situation som åsyftats i direktivet, saknar det ur gemenskapslagstiftarens synvinkel relevans vilken karaktär arbetstagarens fordringar gentemot garantiinstitutionen slutligen har, i synnerhet eftersom det av bestämmelserna i direktiv 80/987 inte framgår att det ska tolkas på motsatt sätt. Följaktligen är den nationella lagstiftaren enligt gällande gemenskapsrätt i princip fri att bestämma karaktären av dessa fordringar så länge detta är förenligt med den övriga gemenskapsrätten. Jag kommer att gå in närmare på de gemenskapsrättsliga gränserna för utrymmet för skönsmässig bedömning vid införlivandet av direktiv 80/987 när jag utreder den tredje tolkningsfrågan.
62.
Slutligen kan den nationella lagstiftarens principiella befogenhet att klassificera fordringarna gentemot garantiinstitutionen förklaras av det faktum att direktiv 80/987 innebär minsta möjliga harmonisering för att upprätta ett minimiskydd för arbetstagarna. Direktivet antogs på grundval av artikel 100 i EEG-fördraget (nu artikel 94 EG) för att främja tillnärmningen av lagstiftningen på detta område samtidigt som en fortlöpande förbättring skulle ske i enlighet med artikel 117 i fördraget (nu artikel 136 EG). Den eftersträvade harmoniseringen skulle emellertid endast ske etappvis, eftersom gemenskapslagstiftaren, vilket domstolen konstaterade i domen i målet Francovich II (
20
), i samband härmed konfronterades med svårigheten att harmonisera mycket olika nationella system som delvis inte kände till en sådan garantimekanism (
21
). Domstolen konstaterade därför i samma dom att fastän direktivet utan tvivel utgör ett framsteg dels i processen att förbättra arbetstagarnas levnads- och arbetsförhållanden inom gemenskapen som helhet, dels genom den gradvisa harmoniseringen av lagstiftningen på detta område, kommer lagstiftningen fortfarande att skilja sig åt från en medlemsstat till en annan vilket kan påverka arbetstagarnas skydd (
22
).
63.
Jag anser inte, till skillnad från den hänskjutande domstolen, att det är möjligt att, endast av den omständigheten att artiklarna 3 och 4 i direktiv 80/987 talar om ”lön”, dra slutsatsen att gemenskapsrätten föreskriver en eventuell klassificering av garantiinstitutionernas betalningar i fråga. Genom en sådan tolkning som enbart grundas på ordalydelsen förbises att detta direktiv enligt artikel 2.2 inte berör medlemsstaternas nationella lagar beträffande definitionen av termen ”lön”. Domstolen har tolkat denna bestämmelse i domen i målet Rodríguez Caballero (
23
) så, att det ankommer på nationell rätt att definiera termen ”lön” samt att fastställa dess innehåll. Som domstolen konstaterade i ovannämnda dom ska denna bestämmelse förstås som en direkt hänvisning till nationell rätt.
64.
Vidare anser jag att det är förenligt med direktivet och dess målsättning att arbetstagarnas fordringar gentemot garantiinstitutionen klassificeras som en social trygghetsförmån (
24
). Klassificeringen av arbetstagarnas fordringar gentemot garantiinstitutionen rättar sig efter huruvida garantiinstitutionen träder i arbetsgivarens ställe avseende dessa fordringar eller huruvida garantiinstitutionen utför en egen prestation och endast med avseende på dess omfattning orienterar sig efter den dittillsvarande lönen. För att besvara denna fråga är garantiinstitutionernas karaktär enligt direktivet av betydelse. I detta hänseende föreskrivs det i artikel 5 i direktiv 80/987 att garantiinstitutionerna ska finansieras av bidrag från arbetsgivarna och offentliga myndigheter. Närmare detaljer bestämmer medlemsstaterna själva. Därmed framstår garantiinstitutionen snarast som en socialförsäkringsmyndighet. För detta talar redan att det är förenligt med direktiv 80/987 att betalningar från garantifonderna anses utgöra egna prestationer, med följden att arbetstagarnas fordringar gentemot fonderna inte heller måste ha samma karaktär som den ursprungliga fordran för att vara förenliga med direktivet.
65.
Vidare föreskrivs det i artikel 5 c i direktiv 80/987 att garantiinstitutionernas ansvar gentemot de berörda arbetstagarna består oberoende av om arbetsgivaren faktiskt har uppfyllt sin förpliktelse att bidra till finansieringen eller inte (
25
). Om de rättsliga förutsättningarna är uppfyllda är garantiinstitutionen med andra ord skyldig att i varje enskilt fall iaktta sitt betalningsansvar. Genom denna bestämmelse förebyggs risken för att arbetstagarna förlorar sina fordringar gentemot garantiinstitutionen vid arbetsgivarens insolvens, trots att garantiinstitutionen just ska skydda dessa i denna situation. Av denna bestämmelse framgår även att fordringar gentemot garantiinstitutionerna inte nödvändigtvis måste jämställas med fordringar gentemot arbetsgivaren i rättslig hänsyn. Tvärtom föreligger sådana fordringar enligt lag oberoende av arbetsgivarens förmåga och beredskap att betala. Följaktligen anser jag att sådana fordringar inte måste vara av samma rättsliga karaktär som de fordringar som föreligger gentemot arbetsgivaren.
66.
Vid bedömningen av den första frågan måste det slutligen beaktas att medlemsstaterna enligt artikel 6 i direktiv 80/987 får undanta arbetsgivares inbetalningar till de författningsreglerade socialförsäkringssystemen. Dessa bidrag utgör emellertid i princip också en del av lönen, eftersom de härrör från det ömsesidiga anställningsförhållandet och förfaller till betalning tillsammans med lönen, även när den sistnämnda inte betalas ut, vilket är fallet vid en insolvens. Rätten enligt direktiv 80/987 att kompensera nackdelar på grund av ej betalda socialförsäkringsbidrag på ett annat sätt visar även att det inte ställs något krav i direktivet på att den ursprungliga lönefordran tas över i de nationella bestämmelserna.
67.
Följaktligen ska den första frågan besvaras så, att artiklarna 3 och 4 i direktiv 80/987 inte utgör hinder mot en nationell bestämmelse som den i lag nr 297/82 och i lagdekret nr 80/92, vilken ger arbetstagarnas fordringar gentemot garantiinstitutionen en annan karaktär än de gentemot arbetsgivaren.
C — Den andra frågan
68.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida direktivets sociala mål är uppfyllda när de nationella bestämmelserna endast tillämpas som utgångspunkt vid fastställandet av den ersättning som garanteras genom att garantiinstitutionen ingriper, eller om det tvärtom måste säkerställas att denna fordran har samma innehåll och omfattas av samma garantier, frister och föreskrifter om hur den ska göras gällande som övriga lönefordringar som omfattas av denna rättsordning.
69.
För att kunna besvara denna fråga måste man först undersöka artikel 4 i direktiv 80/987. I artikel 4.1 föreskrivs nämligen att medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas ansvar enligt artikel 3. Denna möjlighet att både begränsa garantiinstitutionens säkerställande av fordringarna tidsmässigt och att begränsa det belopp som betalas ut, ska dels förhindra att garantiinstitutionerna i ekonomiskt hänseende belastas i för hög grad, dels förebygga missbruk (
26
). Genom att sätta en övre gräns för betalningsansvaret kan medlemsstaterna undvika att belopp betalas ut som går utöver de sociala målen för detta direktiv (
27
).
70.
Redan denna befogenhet visar, oavsett lagstiftarens syfte med bestämmelsen, att arbetstagarens fordran gentemot garantiinstitutionen kvalitativt inte är identisk med arbetstagarens fordran gentemot den insolventa arbetsgivaren, utan tvärtom begränsas genom medlemsstaternas skön inom de gränser som föreskrivs i artikel 4.2 och 4.3. Om gemenskapslagstiftaren hade velat likställa arbetstagarnas rättsliga ställning gentemot garantiinstitutionen respektive gentemot arbetsgivaren, så skulle denne, såsom kommissionen med rätta har påpekat, inte ha begränsat skyddets omfattning i direktiv 80/987 på ett sådant sätt.
71.
Redan av denna anledning skulle det vara ohållbart att tolka direktiv 80/987 så, att det syftar till att jämställa fordringar gentemot garantiinstitutionerna vad avser innehåll och garantier samt frister och föreskrifter om hur de ska göras gällande med övriga lönefordringar som omfattas av denna rättsordning.
72.
Dessutom ankommer det principiellt på medlemsstaterna att, i avsaknad av en uttrycklig bestämmelse i direktiv 80/987, bestämma karaktären av arbetstagarnas fordringar gentemot garantiinstitutionerna, vilket jag har visat ovan inom ramen för undersökningen av den första tolkningsfrågan. Med tanke på en eventuell skillnad mellan de båda fordringarnas karaktär kan det inte uteslutas att även innehåll och garantier samt frister och föreskrifter om hur de ska göras gällande gentemot arbetsgivaren och garantiinstitutionen avviker från varandra. Detta strider inte i sig mot gällande gemenskapsrätt.
73.
Följaktligen ska den andra frågan besvaras så, att det inte strider mot direktivets sociala mål att arbetstagarens ursprungliga lönefordran i de nationella bestämmelserna endast tillämpas som utgångspunkt vid fastställandet av den ersättning som garanteras genom att garantiinstitutionen ingriper.
D — Den tredje frågan
74.
Den hänskjutande domstolen har ställt sin tredje fråga för att få klarhet i huruvida det strider mot gemenskapsrätten att tillämpa en sådan preskriptionsbestämmelse som den i målet vid den nationella domstolen på arbetstagares utestående lönefordringar för den tidsperiod som anges i artikel 4 i direktiv 80/987.
75.
I detta avseende vill jag först påpeka att tidsfrister för framställande av en begäran på rättslig väg utgör absoluta frister. När dessa har löpt ut har den berörde i princip gått miste om möjligheten att låta myndighet eller domstol pröva omständigheterna, oavsett hur det materiella rättsläget ser ut. Detta förhållande har regelbundet gett domstolen anledning att pröva huruvida nationella frister är förenliga med gemenskapsrätten.
76.
Medlemsstaternas processrätt är inte harmoniserad. Inom detta område har gemenskapen inte heller någon allmän lagstiftningskompetens. Domstolen har följaktligen betonat i sin rättspraxis att förfarandet för att göra gällande subjektiva gemenskapsrättsliga rättigheter baserar sig på nationell rätt (
28
). Denna gemenskapsrättsliga princip, som också är känd som ”medlemsstaternas processuella autonomi”, är även erkänd i doktrinen (
29
).
77.
Direktiv 80/987 innehåller inte heller några föreskrifter avseende preklusions- eller preskriptionsfristernas längd. I domen i målet Pflücke (
30
) slog domstolen emellertid fast att det i princip står medlemsstaterna fritt att i sin nationella lagstiftning föreskriva en preklusionsfrist för arbetstagare vid ansökan om betalning av lönegarantiersättning på det sätt som föreskrivs i direktiv 80/987, så länge dessa bestämmelser är förenliga med gemenskapsrättens allmänna principer.
78.
Vad gäller dessa principer framgår det av fast rättspraxis (
31
) att en sådan preklusionsfrist som föreskrivs i nationell rätt inte får vara mindre förmånlig än dem som avser liknande anspråk som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller i praktiken göra det omöjligt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen). Eftersom gemenskapsrätten inte skiljer mellan preklusions- och preskriptionsfrister, utan endast lägger vikt vid att gemenskapsrättsliga rättigheter faktiskt kan verkställas, anser jag att det är motiverat att denna rättspraxis utvidgas till att även omfatta preskriptionsfrister.
79.
Den konkreta kontrollen av om en nationell processuell regel uppfyller dessa förutsättningar ankommer i princip på de nationella domstolarna, som har till uppgift att i enlighet med den samarbetsprincip som föreskrivs i artikel 10 EG säkerställa det rättsliga skydd som för de enskilda följer av gemenskapsrättens direkta effekt. Om en nationell domstol konstaterar att en nationell regel i det avseendet inte överensstämmer med gemenskapsrätten måste den således avstå från att tillämpa den (
32
).
80.
Den abstrakta kontrollen av de ovannämnda förutsättningarna ankommer emellertid på EG-domstolen som har till uppgift att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten inom ramen för det i artikel 234 EG reglerade förfarandet för förhandsavgörande (
33
).
81.
Enligt den hänskjutande domstolen leder kvalificeringen som socialförsäkringsförmån av en fordran som en arbetstagare har gjort gällande gentemot garantifonden till att denna fordran behandlas mindre förmånligt än motsvarande fordringar som görs gällande vid insolvensförfarandet. Därvid jämför den hänskjutande domstolen preskriptionsbestämmelsen i artikel 2.5 i lagdekret nr 80/92, genom vilket direktiv 80/987 har införlivats, som föreskriver en frist på ett år, med preskriptionsfristen för lönefordringar, vilken uppgår till fem år.
82.
Följaktligen kommer jag i enlighet med den hänskjutande domstolens begäran först att utreda huruvida den nationella lagstiftaren, inom ramen för införlivandet av direktiv 80/987, vid införandet av preskriptionsfrister måste tillämpa den lagstadgade nationella fristen för att göra gällande utestående lön för att dessa ska anses vara förenliga med direktivets målsättningar.
83.
Som redan klargjorts ovan vid besvarandet av den första och den andra tolkningsfrågan måste arbetstagarnas fordringar gentemot garantiinstitutionerna kvalitativt inte vara identiska med fordringar gentemot den insolvente arbetsgivaren (
34
). Dessa fordringar kan tvärtom inskränkas genom medlemsstaternas skönsmässiga bedömning inom de gränser som fastlagts i direktiv 80/987. Det var följaktligen inte gemenskapslagstiftarens avsikt att ge arbetstagarna samma rättsliga ställning gentemot garantiinstitutionen som gentemot arbetsgivaren. Detta gäller även avseende de korresponderande preskriptionsfristerna för dessa båda fordringar. Av detta kan man sluta sig till att fristen för att göra gällande utestående lönefordringar inte heller är avgörande för fristen för att göra gällande fordringarna, och preskriptionen av dessa, gentemot garantiinstitutionen. Det är ovidkommande att fristen för att göra gällande normala lönefordringar uppgår till fem år och därmed är betydligt längre än den som gäller för fordringar gentemot garantiinstitutionen, eftersom de båda bestämmelserna inte är likvärdiga. De båda preskriptionsfristerna ska inte heller behandlas lika enligt någon annan aspekt av likvärdighetsprincipen, eftersom preskriptionsfristen på fem år för en fordran som inte kan göras gällande i praktiken inte kan likställas med en frist på ett år för en garanterad utbetalning av garantiinstitutionen. Jag kan följaktligen inte se att den nationella lagstiftningen åsidosätter likvärdighetsprincipen.
84.
Denna slutsats bekräftas av de särskilda, och framför allt kortare, fristerna i konkurslagstiftningen som gäller som lex specialis vid arbetsgivarens insolvens i några medlemsstater och som har företräde när fordringar som härrör från anställningsförhållandet görs gällande. Denna omständighet visar rent allmänt att förutsättningarna för att göra gällande arbetsrättsliga fordringar vid arbetsgivarens insolvens kan ändras, i enlighet med insolvensens natur, med följden att även om fordringarna gentemot garantiinstitutionen klassificeras som fordringar som härrör från anställningsförhållandet, så påverkar detta inte nödvändigtvis utformningen av preskriptionen.
85.
Detta kan ha sin förklaring i att det sätt på vilket fordringar som är hänförliga till ett anställningsavtal kan göras gällande inte längre uteslutande grundar sig på det ömsesidiga rättsförhållandet av obligationsrättslig karaktär mellan arbetstagare och arbetsgivare. Vid en insolvens ska nämligen ett flertal olika intressen beaktas samtidigt: Arbetstagarnas sociala intressen, konkursförvaltarens intresse av en snabb sanering eller avveckling av företaget, vilket kan motverkas genom långa frister, samt konkursborgenärernas, däribland arbetstagarnas, intressen av att deras fordringar betalas i största möjliga utsträckning (
35
). Det ankommer på den hänskjutande domstolen att besvara frågan om huruvida de särskilda insolvensbestämmelserna har företräde framför de arbetsrättsliga fristerna.
86.
En insolvens betraktas inte enbart under en mängd nationella rättssystem, utan uppenbarligen även av upphovsmännen till direktiv 80/987, som en oväntad, genomgripande händelse, för vilken det måste finnas speciella lösningar. Direktivet är anpassat till den speciella situation som hänför sig till utestående lön, vilket framgår av dess utformning i detalj. Vad gäller fristerna ankommer det på medlemsstaterna att fastställa dessa enligt eget skön, så länge målet att finansiellt överbrygga arbetslösheten inte åsidosätts. Däremot framgår inte därav någon önskan att säkerställa arbetsrättsliga frister, vilka enligt många rättssystem inte gäller vid en insolvens och dessutom normalt sett inte kan utnyttjas av en arbetstagare vars arbetsgivare är ett insolvent företag till dess de har löpt ut, i förevarande fall fem år.
87.
Slutligen måste det även utredas huruvida den frist på ett år som föreskrivs i italiensk rätt för fordringar avseende socialförsäkringsförmåner är utformad så, att den gör det omöjligt att i praktiken utöva rättigheter som de nationella domstolarna är skyldiga att säkerställa. Såsom domstolen slog fast med avseende på tillämpningen av preklusionsfrister på nationell nivå i den ovannämnda domen i målet Pflücke (
36
) får preklusionsfristens längd inte medföra att det i praktiken blir omöjligt för den berörde att iaktta denna frist och att denne följaktligen inte kan åtnjuta det skydd som direktiv 80/987 syftar till att säkerställa.
88.
Visserligen betonade domstolen i samma dom att en frist på två månader, på grund av dess korta längd, måste vara motiverad av tvingande hänsyn till rättssäkerheten, särskilt säkerställandet av garantiinstitutionens funktion (
37
). Samtidigt avstod domstolen från att ställa närmare krav på fristens längd, för att inte tala om att lägga fast en minimifrist för att göra gällande fordringar gentemot garantiinstitutionerna.
89.
Det följer av en samlad betraktelse av relevant rättspraxis (
38
) att domstolen vad gäller fastläggandet av skäliga frister, exempelvis för att vidta rättsliga åtgärder, anser att den grundläggande principen om rättssäkerhet är tillämplig och därför i princip utgår från att nationella preklusions- eller preskriptionsfrister är förenliga med gemenskapsrätten (
39
). Följaktligen fastställde domstolen med avseende på enskildas skadeståndsanspråk på grund av ett för sent införlivande av direktiv 80/987 med nationell rätt i domen i målet Palmisani (
40
) att en preklusionsfrist på ett år för att väcka talan om skadestånd i vart fall inte stred mot den då gällande gemenskapsrätten. Samma sak gällde för en preklusions- eller preskriptionsfrist på två (
41
), tre (
42
) respektive fem (
43
) år, som föreskrevs för talan om återbetalning av felaktigt inbetalda belopp.
90.
Med beaktande av denna rättspraxis kan jag inte se på vilket sätt tillämpningen av en nationell preskriptionsfrist på ett år i sig skulle medföra att den garanterade betalningen av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, som föreskrivs i gemenskapsrätten, blir omöjlig i praktiken. Objektivt sett hade Raffaello Visciano möjlighet att få kännedom om fristen, eftersom denna föreskrivs i den nationella lagen och därmed utan vidare var tillgänglig för honom, till skillnad mot vad som ofta är fallet med direktiv som inte har införlivats helt eller delvis. Vidare finns det inte något som talar för att det varit omöjligt i praktiken eller orimligt svårt att iaktta fristen för att göra gällande fordringarna gentemot garantifonden. Jag anser att det utan vidare hade varit rimligt och möjligt att göra gällande fordringarna inom en frist på ett år. Detta är en tillräckligt lång frist med tanke på den särskilda situation som råder vid en arbetsgivares insolvens, vilken kräver en snabb sanering eller avveckling av företaget för att tillgodose borgenärernas fordringar.
91.
På grundval av de principer som domstolen har slagit fast drar jag således slutsatsen att den nationella bestämmelsen är förenlig med effektivitetsprincipen.
92.
Ytterligare en gemenskapsrättslig begränsning av den nationella lagstiftarens handlingsfrihet vid införlivandet av direktiv 80/987 följer av de grundläggande rättigheterna. Enligt fast rättspraxis tillhör dessa de allmänna rättsprinciper vilka domstolen ska säkerställa iakttagandet av. Det är nämligen erkänt att medlemsstaterna är bundna av de villkor som följer av kravet på skydd för grundläggande rättigheter i gemenskapens rättsordning när de genomför och införlivar gemenskapsrättsliga bestämmelser. De är således skyldiga att i den utsträckning det är möjligt tillämpa dessa bestämmelser på ett sådant sätt att dessa villkor uppfylls (
44
). Till de grundläggande rättigheterna hör särskilt den allmänna likabehandlingsprincipen och förbudet mot diskriminering. Denna princip förutsätter att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (
45
).
93.
I förevarande fall föreligger emellertid inte ens två jämförbara situationer. Som redan nämnts förutsätts det för det första inte i direktivet att lönefordringar gentemot arbetsgivaren behandlas på exakt samma sätt som fordringar gentemot garantiinstitutionerna. För det andra kan Raffaello Visciano inte åberopa att arbetstagare i de olika medlemsstaterna behandlas olika, eftersom gemenskapslagstiftaren har gett medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning både vid kvalificeringen av vilken karaktär fordringar gentemot garantiinstitutionerna ska ha och avseende preskriptionsfristerna.
94.
Som jag senast har diskuterat i mitt förslag till avgörande i målet Horvath (
46
) innebär skillnader mellan olika nationella lagstiftningar inom områden som inte är föremål för harmonisering ingen diskriminering. Medlemsstaterna är tvärtom oförhindrade att anta normer på de områden där de har behörighet. Skillnader mellan lagstiftning i två olika medlemsstater kan därför inte i sig utgöra en överträdelse av diskrimineringsförbudet. Detta har sedan länge erkänts i domstolens rättspraxis (
47
). Domstolen klargjorde för första gången i domen i målet van Dam en Zonen m.fl. (
48
) att tillämpningen av nationella rättsregler inte kan anses strida mot diskrimineringsförbudet, på grund av andra medlemsstaters påstådda tillämpning av mindre stränga bestämmelser. Detta är lätt att förstå, eftersom den motsatta tolkningen skulle innebära ett ingrepp i medlemsstaternas lagstiftningsmässiga handlingsutrymme som skulle vara svårt att försvara.
95.
Följaktligen utgör fastställandet av en preskriptionsfrist på ett år inte heller något åsidosättande av likabehandlingsprincipen.
VII — Förslag till avgörande
96.
Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår jag att domstolen ska svara Tribunale di Napoli på följande sätt:
1.
Artiklarna 3 och 4 i rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens utgör inte hinder mot en nationell bestämmelse som den i lag nr 297/82 och i lagdekret nr 80/92, vilken ger arbetstagarnas fordringar gentemot garantiinstitutionen en annan karaktär än de gentemot arbetsgivaren.
2.
Det strider inte mot direktivets sociala mål att arbetstagarens ursprungliga lönefordran i de nationella bestämmelserna endast tillämpas som utgångspunkt vid fastställandet av den ersättning som garanteras genom att garantiinstitutionen ingriper.
3.
Det är förenligt med de principer som följer av gemenskapsbestämmelserna och särskilt med likvärdighetsprincipen, effektivitetsprincipen samt förbudet mot diskriminering att tillämpa en preskriptionsfrist på fordringar gentemot garantiinstitutionen som är kortare än den som tillämpas på fordringar mot arbetsgivaren.
(
1
)	Originalspråk: tyska.
(
2
)	EGT L 283, s. 23; svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 121.
(
3
)	GURI nr 147 av den 31 maj 1982.
(
4
)	GURI av den 13 februari 1992, ordinarie tillägg nr 36, s. 26.
(
5
)	Dom av den 4 mars 2004 i de förenade målen C-19/01, C-50/01 och C-84/01, Barsotti m.fl. (REG 2004, s. I-2005).
(
6
)	Dom av den 18 september 2003 i mål C-125/01, Pflücke (REG 2003, s. I-9375).
(
7
)	För denna tematiska indelning, se Eichenhofer, E., ”Arbeitsrecht”, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (utgivare M. A. Dauses), D. III, punkt 29, s. 9.
(
8
)	Denna kategori av det sociala arbetsskyddet inom Europeiska unionens arbetsrätt omfattar, vid sidan om skyddet av arbetstagaren mot arbetsgivarens insolvens (reglerat i direktiv 80/987), skyddet av arbetstagaren mot kollektiva uppsägningar (reglerat i rådets direktiv 98/59/EG av den 20 juli 1998 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar, EGT L 225, s. 16) och socialt skydd vid företagsöverlåtelser (reglerat i rådets direktiv 77/187/EEG av den 14 februari 1977 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagares rättigheter vid överlåtelse av företag, verksamheter eller delar av verksamheter, EGT L 61, s. 26, svensk specialutgåva, område 5, volym 2, s. 91).
(
9
)	Se även Barnard, C., EC Employment Law, andra upplagan, Oxford 2000, s. 504, med hänvisning till artikel 9 i direktiv 80/987.
(
10
)	Se, för ett liknande resonemang, Krimphove, D., Europäisches Arbeitsrecht, München 1996, s. 255.
(
11
)	Se dom av den 10 juli 1997 i mål C-373/95, Maso (REG 1997, s. I-4051), punkt 56, av den 14 juli 1998 i mål C-125/97, Regeling (REG 1998, s. I-4493), punkt 20, av den 18 oktober 2001 i mål C-441/99, Gharehveran (REG 2001, s. I-7687), punkt 26, och av den 11 september 2003 i mål C-201/01, Walcher (REG 2003, s. I-8827), punkt 38.
(
12
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/74/EG av den 23 september 2002 om ändring av rådets direktiv 80/987/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens (EGT L 270, s. 10).
(
13
)	Domen i målet Regeling (ovan fotnot 11), punkt 19. I punkt 47 i sitt förslag till avgörande av den 14 maj 1998 i samma mål hänvisar generaladvokaten Cosmas till att gemenskapslagstiftaren uppenbarligen inte frivilligt bestämde sig för en partiell harmonisering. Detta är snarare ett resultat av de faktiska omständigheterna, det vill säga de väsentliga skillnaderna mellan motsvarande lagstiftning i medlemsstaterna och de praktiska svårigheter som är förenade med att ta fram gemensamma bestämmelser som kan tillämpas på ett enhetligt sätt i samtliga medlemsstater.
(
14
)	Domen i målet Maso (ovan fotnot 11), punkt 3.
(
15
)	Dom av den 19 november 1991 i de förenade målen C-6/90 och C-9/90, Francovich m.fl. (REG 1991, s. I-5357; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-435), punkterna 25 och 26, av den 16 december 1993 i mål C-334/92, Wagner Miret (REG 1993, s. I-6911; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-477), punkt 17, och i målet Gharehveran (ovan fotnot 11), punkt 36.
(
16
)	Se dom av den 16 december 2004 i mål C-520/03, Olaso Valero (REG 2004, s. I-12065), punkt 31, och av den 12 december 2002 i mål C-442/00, Rodríguez Caballero (REG 2002, s. I-11915), punkt 27.
(
17
)	Se bland annat dom av den 18 november 1999 i mål C-107/98, Teckal (REG 1999, s. I-8121), punkt 33, av den 23 januari 2003 i mål C-57/01, Makedoniko Metro och Michaniki (REG 2003, s. I-1091), punkt 55, och i målet Barsotti m.fl. (ovan fotnot 5), punkt 30.
(
18
)	Se punkt 52 i detta förslag till avgörande.
(
19
)	Begreppet ”Ziel” i den tyska språkversionen av artikel 249.3 EG förstås även inom den tyskspråkiga doktrinen som det ”resultat” som föreskrivs av direktivet. Denna uppfattning grundar sig på formuleringen i andra språkversioner (”résultat”, ”result”, ”resultado”, ”risultato”, ”resultaat”). Medlemsstaterna är följaktligen skyldiga att uppnå den rättsliga situation som åsyftas i direktivet (se Schroeder, W., i EUV/EGV – Kommentar (utgivare Rudolf Streinz), München 2003, artikel 249 EG, punkt 77, s. 2178, och Biervert, B., EU-Kommentar (utgivare Jürgen Schwarze), Baden-Baden 2000, artikel 249 EG, punkt 25, s. 2089). Av denna anledning har det franska uttrycket ”obligation de résultat” införts i doktrinen (se Lenaerts, K./Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, andra upplagan, London 2006, punkterna 17–123, s. 768).
(
20
)	Dom av den 9 november 1995 i mål C-479/93, Francovich II (REG 1995, s. I-3843), punkterna 25 och 26. Domstolen hänvisade i detta avseende till det förslag till direktiv som kommissionen lämnade till rådet den 13 april 1978 (EGT C 135, 1978, s. 2). Av detta framgår att det, även innan direktivet hade antagits, i flera medlemsstater redan fanns institutioner avsedda att garantera arbetstagares rättigheter vid arbetsgivarens insolvens, vilka emellertid löd under sinsemellan mycket olika regler, samt att sådana institutioner saknades i ett visst antal medlemsstater.
(
21
)	I Förbundsrepubliken Tyskland finns det redan sedan år 1974, det vill säga innan direktiv 80/987 trädde i kraft, bestämmelser om ersättning vid insolvens (Insolvenzgeld). Orsaken till att ersättning vid insolvens infördes var recessionen i början av 70-talet, vilken gjorde att antalet konkurser steg och att arbetstagarnas situation vid arbetsgivarens insolvens skärptes. Den tyska förbundsregeringen utgick år 1974 från att arbetstagarna gick miste om lön motsvarande 20 till 50 miljoner D-mark årligen. Det ansågs högst angeläget att anpassa lagstiftningen till den förändrade ekonomiska och sociala strukturen (se Grepl, M., Die Funktionen des Insolvenzgeldes unter besonderer Berücksichtigung des europäischen Rechts, Hamburg 2008, s. 8). En av de första medlemsstater att införa ett sådant garantisystem var dock Belgien, där en motsvarande garantifond inrättades redan på 60-talet (se Servais, J.-M., Droit Social de l’Union Européenne, Bryssel 2008, s. 182). Innan ersättningen vid insolvens infördes i dess nuvarande form säkerställdes arbetstagarnas skydd i flera medlemsstater fortfarande genom beviljande av förmånsrätt för lönefordringar. Utmärkande för detta system var att utestående lön som var hänförlig till tiden innan insolvensförfarandet hade inletts gavs prioritet. Denna metod visade sig dock vara mer och mer otillräcklig för att säkerställa skyddet för arbetstagarna.
(
22
)	Se domen i målet Francovich II (ovan fotnot 20), punkterna 20 och 27.
(
23
)	Domen i målet Rodríguez Caballero (ovan fotnot 16).
(
24
)	Servais, J.-M., anfört arbete (ovan fotnot 21), s. 182, företräder uppenbarligen samma uppfattning. Författaren hänvisar till att de principer som styr garantiinstitutionernas verksamhet liknar dem som tillämpas på området för social trygghet: obligatorisk karaktär, solidaritet, finansiering (med undantag) genom bidrag som beräknas på grundval av lönen, samt genomförande av självständiga institutioner i förvaltningstekniskt, finansiellt och rättsligt hänseende.
(
25
)	Fuchs, M., och Marhold, F., Europäisches Arbeitsrecht, andra upplagan, Wien 2006, s. 169.
(
26
)	Se, för ett liknande resonemang, Fuchs, M., och Marhold, F., anfört arbete (ovan fotnot 25), s. 169–170, samt Teyssié, B., Droit européen du travail, andra upplagan, Paris 2003, s. 220.
(
27
)	Enligt Teyssié, B., anfört arbete (ovan fotnot 26), s. 220, kan medlemsstaterna, utan att åsidosätta direktivet i sig, förhindra att belopp betalas ut som går utöver direktivets sociala mål genom att sätta en övre gräns för betalningsansvaret. För ett liknande resonemang, se även Guggenbühl, A., och Leclerc, S., Droit social européen des travailleurs salariés et indépendants – Recueil de la législation et de la jurisprudence de l’Union européenne, Bryssel 1995, s. 518, och Grepl, M., anfört arbete (ovan fotnot 21), s. 34, vilka anser att möjligheten att sätta en övre gräns för betalningsansvaret tjänar till att undvika att direktivets sociala mål överskrids i det enskilda fallet.
(
28
)	Enligt principen om medlemsstaternas institutionella och processuella autonomi ska medlemsstaterna i princip införliva gemenskapsrätten i enlighet med nationell förvaltnings- och förvaltningsprocessrätt. Se i detta avseende till exempel medlemsstaternas direkta genomförande av gemenskapens tullrätt i mitt förslag till avgörande av den 3 maj 2007 i mål C-62/06, Zefeser, där domstolen meddelade dom den 18 december 2007 (REG 2007, s. I-11995), punkt 36. Enligt domstolens fasta rättspraxis ska det i avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter i varje medlemsstats rättsordning anges vilka domstolar som är behöriga och vilka förfaranden för att väcka talan vid domstol som är avsedda att säkerställa ett fullständigt skydd för de rättigheter som enskilda erhåller genom gemenskapsrätten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe, REG 1976, s. 1989, punkt 5, svensk specialutgåva, volym 3, s. 261, och av den 16 december 1976 i mål 45/76 Comet, REG 1976, s. 2043, punkt 13, av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Peterbroeck, REG 1995, s. I-4599, punkt 12, samt dom av den 20 september 2001 i mål C-453/99, Courage och Crehan, REG 2001, s. I-6297, punkt 29, av den 11 september 2003 i mål C-13/01, Safalero, REG 2003, s. I-8679, punkt 49, av den 13 mars 2007 i mål C-432/05, Unibet, REG 2007, s. I-2271, punkt 39, av den 7 juni 2007 i de förenade målen C-222/05–C-225/05, Van der Weerd m.fl., REG 2007, s. I-4233, punkt 28, och av den 12 februari 2008 i mål C-2/06, Kempter, REG 2008, s. I-411, punkt 57).
(
29
)	Se Stettner, R., i ”Verwaltungsvollzug”, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts (utgivare Dauses), B. III., punkt 30, Voß, R., Grabitz/Hilf, Das Recht der Europäischen Union, artikel 135 i EG-fördraget, punkterna 4 och 9 (komplement januari 2004), Kahl, W., Kommentar zum EUV/EGV, första upplagan (1999), artikel 10, s. 377, punkt 24 samt Lenaerts, K., Arts, D., och Maselis, I., Procedural Law of the European Union, andra upplagan, London 2006, s. 83, punkt 3-001.
(
30
)	Dom av den 18 september 2003 i mål C-125/01, Pflücke (REG 2003, s. I-9375), punkt 33.
(
31
)	Se särskilt domen i målet Pflücke (ovan fotnot 30), punkt 34, och allmänt domen i målet Rewe (ovan fotnot 28), punkt 5, i målet Comet (ovan fotnot 28), punkterna 13 och 16, i målet Francovich m.fl. (ovan fotnot 15), punkt 43, i målet Peterbroeck (ovan fotnot 28), punkt 14 och följande punkter, av den 10 juli 1997 i mål C-261/95, Palmisani (REG 1997, s. I-4025), punkt 27, av den 1 juni 1999 i mål C-126/97, Eco Swiss (REG 1999, s. I-3055), punkt 45, av den 22 februari 2001 i de förenade målen C-52/99 och C-53/99, Camarotto och Vignone (REG 2001, s. I-1395), punkterna 28 och 30, i målet Courage och Crehan (ovan fotnot 28), punkt 29, av den 6 juni 2002 i mål C-159/00, Sapod Audic (REG 2002, s. I-5031), punkt 52, och av den 13 juli 2006 i de förenade målen C-295/04–C-298/04, Manfredi (REG 2006, s. I-6619), punkt 62.
(
32
)	Det framgår av fast rättspraxis att när en nationell domstol konstaterar att det i en nationell regel föreskrivs en preklusionsfrist som är oförenlig med gemenskapsrätten, och det inte är möjligt att tolka den bestämmelsen på ett sätt som är förenligt med gemenskapsrätten, ska den avstå från att tillämpa denna bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 mars 1978 i mål 106/77, Simmenthal, REG 1978, s. 629, punkt 21, svensk specialutgåva, volym 4, s. 75, av den 14 juli 1994 i mål C-91/92, Faccini Dori, REG 1994, s. I-3325, punkt 26, av den 19 november 2002 i mål C-188/00, Kurz, REG 2002, s. I-10691, punkt 69, och i målet Pflücke (ovan fotnot 30), punkt 48). Se även förslaget till avgörande av den 23 januari 1997 av generaladvokaten Cosmas i målet Palmisani (ovan fotnot 31), punkt 20.
(
33
)	Se förslaget till avgörande av generaladvokaten Cosmas i målet Palmisani (ovan fotnot 32), punkt 21, och domen i samma mål (ovan fotnot 31), punkt 33.
(
34
)	Se punkterna 61 och 70 i detta förslag till avgörande.
(
35
)	Målet med ett insolvensförfarande är att kollektivt lösa ut en gäldenärs samtliga borgenärer. Borgenärerna löses ut genom att gäldenärens tillgångar avyttras, varvid det finns tre olika möjliga tillvägagångssätt: (1) I de flesta fall avyttras gäldenärens tillgångar och intäkterna fördelas mellan borgenärerna. Här talas det om likvidation av tillgångarna. (2) Avseende företag är även en sanering möjlig. Här tillvaratas gäldenärens tillgångar för borgenärernas räkning genom att det återigen blir möjligt för företaget att gå med vinst, normal knutet till betydande investeringar och omstruktureringar, vilket gör att borgenärerna kan lösas ut. (3) Slutligen är det möjligt med en överlåtande sanering, vid vilken ett livskraftigt företag (eller en del därav) överlåts, till exempel till en konkurrent eller genom att ett nytt bolag bildas och köpesumman fördelas mellan borgenärerna (se Bork, R., Einführung in das Insolvenzrecht, fjärde upplagan, Tübingen 2005, s. 2 och 3).
(
36
)	Domen i målet Pflücke (ovan fotnot 30), punkt 37.
(
37
)	Ibid, punkt 39.
(
38
)	Se angiven rättspraxis i fotnot 31 i detta förslag till avgörande.
(
39
)	Avseende nationella preklusions- eller preskriptionsfristers förenlighet med gemenskapsrätten, se punkt 94 i mitt förslag till avgörande av den 4 september 2008 i mål C-445/06, Danske Slagterier, där domstolen meddelade dom den 24 mars 2009 (REG 2009, s. I-2119). Se, för ett liknande resonemang, även Von Bogdandy, A., i Grabitz, E., och Hilf, M., anfört arbete (ovan fotnot 29), artikel 10, punkterna 48, 54, och 54a.
(
40
)	Domen i målet Palmisani (ovan fotnot 31). Målet vid den nationella domstolen i detta fall rörde skadeståndsansvar på grund av att direktiv 80/987 hade införlivats för sent.
(
41
)	Domen i målet Camarotto och Vignone (ovan fotnot 31), punkt 30.
(
42
)	Dom av den 15 september 1998 i mål C-231/96, Edis (REG 1998, s. I-4951).
(
43
)	Dom av den 17 juli 1997 i mål C-90/94, Haahr Petroleum (REG 1997, s. I-4085), punkt 49, och av den 2 december 1997 i mål C-188/95, Fantask (REG 1997, s. I-6783), punkt 49.
(
44
)	Se dom av den 24 mars 1994 i mål C-2/92, Bostock (REG 1994, s. I-955), punkt 16, av den 13 april 2000 i mål C-292/97, Karlsson m.fl. (REG 2000, s. I-2737), punkt 37, och i målet Rodríguez Caballero (ovan fotnot 16), punkt 30.
(
45
)	Se, till exempel, dom av den 12 juli 2001 i mål C-189/01, Jippes (REG 2001, s. I-5689), punkt 129, i målet Rodríguez Caballero (ovan fotnot 16), punkt 32, av den 23 november 1999 i mål C-149/96, Portugal mot rådet (REG 1999, s. I-8395), punkt 91, i målet Francovich II (ovan fotnot 20), punkt 23, och av den 13 december 1994 i mål C-306/93, SMW Winzersekt (REG 1994, s. I-5555), punkt 30.
(
46
)	Förslag till avgörande av den 3 februari 2009 i det fortfarande anhängiga målet C-428/07, Horvath, punkterna 112–114.
(
47
)	Se dom av den 13 februari 1969 i mål 14/68, Walt Wilhelm (REG 1969, s. 1; svensk specialutgåva, volym 1, s. 379), punkt 13, av den 28 juni 1978 i mål 1/78, Kenny (REG 1978, s. 1489; svensk specialutgåva, volym 4, s. 137), punkt 18, av den 30 november 1978 i mål 31/78, Bussone (REG 1978, s. 2429), punkterna 38 och 39, av den 7 april 1979 i mål 136/78, Auer (REG 1979, s. 437; svensk specialutgåva, volym 4, s. 307), punkterna 23–26, av den 3 juli 1979 i de förenade målen 185–204/78, Van Dam en Zonen m.fl. (REG 1979, s. 2345; svensk specialutgåva, volym 4, s. 481), punkt 10, av den 14 juli 1981 i mål 155/80, Oebel (REG 1981, s. 1993; svensk specialutgåva, volym 6, s. 171), punkt 9, av den 25 januari 1983 i mål 126/82, Smit (REG 1983, s. 73), punkt 27, av den 7 maj 1992 i de förenade målen C-251/90 och C-252/90, Wood och Cowie (REG 1992, s. I-2873), punkt 19, av den 24 november 1993 i de förenade målen C-267/91 och C-268/91, Keck och Mithouard (REG 1993, s. I-6097; svensk specialutgåva, volym 14, s. I-431), punkt 8, av den 14 februari 1995 i mål C-279/93, Schumacker (REG 1995, s. I-225), punkt 21, och av den 1 februari 1996 i mål C-177/94, Perfili (REG 1996, s. I-161), punkt 17.
(
48
)	Domen i målet Van Dam en Zonen m.fl. (ovan fotnot 47), punkt 10. Denna rättspraxis har utvecklats vidare i de domar som omnämns i fotnot 47, Oebel (punkt 9), Smit (punkt 27), Wood och Cowie (punkt 19) samt Perfili (punkt 17).