62023CJ0517_RES
Mål C‑517/23
Apothekerkammer Nordrhein
mot
DocMorris NV
(begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof)
Domstolens dom (femte avdelningen) av den 27 februari 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Humanläkemedel – Direktiv 2001/83/EG – Artikel 86.1 – Begreppet läkemedelsreklam – Artikel 87.3 – Reklam för receptbelagda läkemedel – Reklam för ett apoteks hela läkemedelssortiment – Värdecheckar på visst belopp eller som ger en procentuell rabatt vilka kan användas vid efterföljande köp av andra produkter – Omedelbara rabatter och betalningar – Fri rörlighet för varor – Artikel 34 FEUF – Frihet att tillhandahålla tjänster – Elektronisk handel – Direktiv 2000/31/EG – Artikel 3.2 och 3.4 a – Restriktion – Skäl – Konsumentskydd”
Tillnärmning av lagstiftning – Humanläkemedel – Direktiv 2001/83 – Reklam – Begrepp – Reklamkampanj för köp av receptbelagda läkemedel – Omedelbara rabatter och betalningar – Omfattas inte – Värdecheckar på visst belopp, eller som ger en procentuell rabatt, vilka kan användas vid efterföljande köp av receptfria läkemedel – Omfattas
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83, i dess lydelse enligt direktiv 2011/62, skälen 2 och 50 samt artikel 86.1)
(se punkterna 32–37, 39–46, 48–50 och 81 samt punkt 1 i domslutet)
Tillnärmning av lagstiftning – Elektronisk handel – Direktiv 2000/31 – Tillhandahållande av informationssamhällets tjänster – Tjänst avseende försäljning online av humanläkemedel, både receptbelagda och receptfria, vilken riktar sig till kunder i en annan medlemsstat än den i vilken tjänsteleverantören är etablerad – Nationell lagstiftning som förbjuder reklamkampanjer som riktar sig till kunder till ett apotek som är etablerat i en annan medlemsstat och som innebär att kunderna erbjuds en ekonomisk ersättning på ett obestämt belopp – Begränsning av den fria rörligheten för varor – Inskränkning i friheten att tillhandahålla informationssamhällets tjänster – Tillåtet – Skäl – Konsumentskydd – Iakttagande av proportionalitetsprincipen
(Artikel 34 FEUF; Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31, artiklarna 2 h och 3.4 a, och 2001/83, i dess lydelse enligt direktiv 2011/62, artikel 85c.1)
(se punkterna 55, 57–60, 62–68, 70–77, 80 och 81 samt punkt 1 i domslutet)
Tillnärmning av lagstiftning – Humanläkemedel – Direktiv 2001/83 – Reklam – Nationell lagstiftning som förbjuder reklamkampanjer för köp av ospecificerade receptbelagda läkemedel – Värdecheckar på visst belopp eller som ger en procentuell rabatt vilka kan användas vid efterföljande köp av receptfria läkemedel – Tillåtet
(Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83, i dess lydelse enligt direktiv 2011/62, skälen 2 och 45 samt artiklarna 87.3 och 88.2)
(se punkterna 83 och 85–94 samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
Efter att ha erhållit en begäran om förhandsavgörande från Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) preciserar domstolen innebörden av begreppet läkemedelsreklam i direktiv 2001/83 (
1
), med avseende på ett apoteks reklamåtgärder i samband med att dess kunder köper receptbelagda läkemedel.
DocMorris NV är ett nederländskt postorderapotek som levererar både receptbelagda och receptfria läkemedel till kunder i Tyskland. Sedan år 2012 har bolaget genomfört olika reklamkampanjer för att locka till köp av receptbelagda läkemedel i hela dess varusortiment.
Apothekerkammer Nordrhein (Apotekarnas yrkesorganisation i Nordrhein, Tyskland) ansåg att dessa reklamkampanjer stred mot det prisbindningssystem som är tillämpligt på receptbelagda läkemedel och utverkade därför under åren 2013–2015 interimistiska beslut om förbud för bolaget att fortsätta med nämnda reklamkampanjer. Reklamkampanjerna bestod i huvudsak av rabatter och betalningar eller värdecheckar för efterföljande köp av receptfria läkemedel eller andra hälso- och sjukvårdsprodukter.
Efter det att nästan alla dessa interimistiska beslut hade upphävts i mars 2017 väckte DocMorris skadeståndstalan mot Apotekarnas yrkesorganisation i Nordrhein, med motiveringen att dessa beslut, i samband med vilka bolaget hade ålagts höga böter, var ogrundade. Efter att bolagets talan ogillats i första instans bifölls den i andra instans.
Apotekarnas yrkesorganisation i Nordrhein överklagade den i andra instans meddelade domen till den hänskjutande domstolen, som vill få klarhet i huruvida reklamkampanjer som avser köp av receptbelagda läkemedel i ett apoteks hela varusortiment omfattas av begreppet läkemedelsreklam i artikel 86.1 i direktiv 2001/83 eller huruvida de tvärtom endast ska anses syfta till att påverka valet av apotek från vilket en kund köper sådana läkemedel, vilket inte omfattas av direktivets tillämpningsområde. Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i huruvida direktivet utgör hinder för en tolkning av de relevanta bestämmelserna i den nationella lagstiftningen om läkemedelsreklam, (
2
) enligt vilken reklamkampanjer för att locka till köp av receptbelagda läkemedel, som innebär att kunder erhåller reklamgåvor i form av omedelbara rabatter och betalningar på ett exakt belopp, är tillåtna, medan reklamkampanjer som ger rätt till ersättning på mellan 2,50 euro och 20 euro per recept eller som innebär reklamgåvor i form av värdecheckar för efterföljande köp av andra produkter är förbjudna.
Domstolens bedömning
Inledningsvis preciserar domstolen begreppet läkemedelsreklam i artikel 86.1 i direktiv 2001/83, med avseende på reklamkampanjer som syftar till köp av receptbelagda läkemedel.
Domstolen framhåller i detta sammanhang först att det är meddelandets syfte som avgör huruvida en reklamkampanj omfattas av detta begrepp. Begreppet omfattar således en reklamkampanj som syftar till att främja förskrivning, leverans, försäljning eller konsumtion av läkemedel. Detta är däremot inte fallet när en kampanj inte syftar till att påverka kundernas val av ett visst läkemedel, utan deras val – i ett senare skede – av apotek för köp av detta läkemedel.
För att i förevarande fall avgöra huruvida en reklamkampanj för köp av receptbelagda läkemedel från ett apoteks hela varusortiment omfattas av begreppet läkemedelsreklam, ska det göras åtskillnad mellan beroende på om kampanjens reklammeddelande är begränsat till receptbelagda läkemedel eller om detta meddelande även avser läkemedel som inte är receptbelagda.
Vad först gäller reklamkampanjer i form av omedelbara rabatter och betalningar på ett exakt belopp, och reklamkampanjer som erbjuder kunderna en ersättning på mellan 2,50 euro och 20 euro per recept (vilket likaså ska anses ge upphov till en betalning), konstaterar domstolen att det meddelande som sprids genom dessa reklamkampanjer avser ospecificerade receptbelagda läkemedel, utan att omfatta andra typer av läkemedel.
Det kan inte anses att detta meddelande främjar förskrivning eller konsumtion av ospecificerade receptbelagda läkemedel, eftersom förskrivningen av sådana läkemedel uteslutande omfattas av läkarens ansvar och läkare är skyldiga att utföra sina uppgifter på ett objektivt sätt. (
3
) Det enda val som en patient som mottar ett recept har att göra, beträffande det receptbelagda läkemedlet, är att välja från vilket apotek som han eller hon ska köpa läkemedlet. Härav följer att reklamkampanjer i form av omedelbara rabatter och betalningar på ett exakt belopp och kampanjer som erbjuder kunderna en ersättning på ett visst belopp per recept inte omfattas av begreppet läkemedelsreklam i artikel 86.1 i direktiv 2001/83, eftersom de avser valet av apotek från vilket en patient köper ett receptbelagt läkemedel.
Vad därefter gäller reklamkampanjer i form av värdecheckar för efterföljande köp av receptfria läkemedel eller andra hälso- och sjukvårdsprodukter, noterar domstolen att sådana kampanjer uppmuntrar till köp av sådana läkemedel. I avsaknad av en skyldighet att vända sig till en förskrivande läkare kan mottagaren av värdecheckarna, som lockas av den ekonomiska fördel som de erbjuder, använda dem för att anskaffa receptfria läkemedel till ett rabatterat pris. Dessa reklamkampanjer omfattas följaktligen, genom att de främjar konsumtion av sådana läkemedel, av begreppet läkemedelsreklam i artikel 86.1 i direktiv 2001/83.
I den mån en reklamkampanj som erbjuder kunderna en ersättning på mellan 2,50 euro och 20 euro, utan att det är möjligt att få kännedom om det exakta ersättningsbeloppet, inte omfattas av begreppet läkemedelsreklam och är förbjuden enligt den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet, (
4
) prövar domstolen därefter huruvida denna lagstiftning är förenlig med andra bestämmelser i unionsrätten. Eftersom det av handlingarna i målet inte klart framgår huruvida en sådan reklamkampanj uteslutande bedrivs med hjälp av fysiska medier eller om den i stället bedrivs såväl via apotekets webbplats som med hjälp av sådana medier, prövar domstolen huruvida den nationella lagstiftningen är förenlig med dels artikel 34 FEUF, dels de relevanta bestämmelserna i direktiv 2000/31 (
5
).
Vad gäller frågan huruvida den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet är förenlig med artikel 34 FEUF, erinrar domstolen om att en sådan lagstiftning ska anses reglera en säljform som kan falla utanför tillämpningsområdet för denna bestämmelse i EUF-fördraget om den uppfyller de två villkoren att den är tillämplig på samtliga berörda näringsidkare som bedriver verksamhet i landet i fråga och såväl rättsligt som faktiskt påverkar avsättningen av inhemska varor och varor från andra medlemsstater på samma sätt. (
6
)
Vad gäller det första av dessa villkor ska det påpekas att HWG i förevarande fall utan åtskillnad är tillämplig på samtliga apotek som säljer läkemedel i Tyskland, oavsett om de är etablerade i Förbundsrepubliken Tyskland eller i en annan medlemsstat. Vad gäller det andra villkoret påpekar domstolen att priskonkurrens kan utgöra en viktigare konkurrensparameter för postorderapotek än för traditionella apotek och att en reklamkampanj som innebär att kunderna erbjuds en ersättning på mellan 2,50 euro och 20 euro per recept syftar till att konkurrera med traditionella apotek med hjälp av priset. Domstolen drar härav slutsatsen att nämnda nationella lagstiftning, som förbjuder en sådan reklamkampanj, drabbar apotek som är etablerade i en annan medlemsstat än Förbundsrepubliken Tyskland i högre grad, vilket skulle kunna försvåra marknadstillträdet för varor från andra medlemsstater jämfört med varor från Förbundsrepubliken Tyskland. Ett sådant förbud utgör därför en åtgärd med verkan motsvarande en kvantitativ restriktion.
Vad gäller frågan huruvida den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet är förenlig med direktivet om elektronisk handel, understryker domstolen att medlemsstaterna enligt direktiv 2001/83 (
7
) ska se till att läkemedel erbjuds genom distansförsäljning till allmänheten via informationssamhällets tjänster. Denna skyldighet påverkar dock inte nationell lagstiftning som förbjuder distansförsäljning av receptbelagda läkemedel till allmänheten via sådana tjänster. När destinationsmedlemsstaten tillåter ett sådant erbjudande, vilket förefaller vara fallet i förevarande mål, kan denna medlemsstat, vad gäller dessa tjänster, i princip inte begränsa den fria rörligheten för de av informationssamhällets tjänster som har ursprung i en annan medlemsstat. (
8
) I förevarande fall kan förbudet mot en reklamkampanj, såsom det som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet, begränsa möjligheten för ett apotek som är etablerat i en annan medlemsstat att informera en potentiell kundkrets i den förstnämnda medlemsstaten om apotekets existens. Det ska därför anses utgöra en inskränkning i friheten att tillhandahålla informationssamhällets tjänster.
Domstolen preciserar emellertid att det förbud mot reklam som föreskrivs i den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet, med förbehåll för den hänskjutande domstolens prövning, omfattas av konsumentskyddet, vilket utgör ett tvingande skäl av allmänintresse som kan motivera ett hinder för den fria rörligheten för varor. Vad gäller målet att skydda konsumenterna konstaterar domstolen nämligen att denna lagstiftning gör det möjligt att undvika att konsumenterna överskattar ersättningsbeloppet. Det kan nämligen finnas en stor risk för överskattning av detta belopp när det gäller konsumenter som köper dyra läkemedel eller som regelbundet måste köpa läkemedel på grund av en kronisk sjukdom. Denna lagstiftning går dessutom inte utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål, i den mån den innebär förbud mot den aktuella reklamkampanjen, som erbjuder ett intervall för ersättningsnivåer utan att en normalt informerad samt skäligen uppmärksam och medveten genomsnittskonsument kan få kännedom om metoden för beräkning av ersättningen eller kan beräkna det exakta ersättningsbeloppet.
Domstolen drar följaktligen slutsatsen att artikel 34 FEUF och artikel 3.4 a i direktivet om elektronisk handel (
9
) inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som, i syfte att skydda konsumenterna, innebär förbud mot en reklamkampanj genom vilken kunderna till ett postorderapotek erbjuds en ersättning på mellan 2,50 euro och 20 euro per recept, utan att det är möjligt att få kännedom om det exakta beloppet för denna ersättning.
Domstolen slår vidare fast att artikel 87.3 i direktiv 2001/83 inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som förbjuder reklamkampanjer för köp av ospecificerade receptbelagda läkemedel, genom reklamgåvor i form av värdecheckar på visst belopp eller som ger en procentuell rabatt vilka kan användas vid efterföljande köp av andra produkter, såsom receptfria läkemedel.
Dessa reklamkampanjer främjar nämligen, även om de görs i syfte att få kunder att köpa receptbelagda läkemedel, endast konsumtion av receptfria läkemedel. Även om reklam för receptfria läkemedel är tillåten, (
10
) måste medlemsstaterna, för att förebygga risker för folkhälsan, förbjuda att det i reklam riktad till allmänheten för sådana läkemedel förs in material som kan främja en icke ändamålsenlig användning av sådana läkemedel.
I förevarande fall kan konsumenten, genom att använda de aktuella värdecheckarna, till ett nedsatt pris erhålla produkter från det berörda apotekets hela varusortiment, och till exempel välja mellan att köpa receptfria läkemedel och att köpa andra konsumtionsvaror, såsom hälso- och sjukvårdsprodukter. Att genom de aktuella reklamkampanjerna likställa receptfria läkemedel med andra konsumtionsvaror som erbjuds av ett apotek kan leda till en icke ändamålsenlig och överdriven användning av receptfria läkemedel, eftersom det dels döljer den mycket speciella karaktären hos dessa läkemedel, vilka genom sina terapeutiska effekter skiljer sig väsentligt från andra varor, dels avleder konsumenten från att göra en objektiv bedömning av behovet av att ta dessa läkemedel. Ett sådant förbud som det som föreskrivs i den lagstiftning som är aktuell i det nationella målet svarar följaktligen mot huvudsyftet att värna folkhälsan, då det hindrar spridning av reklammaterial som uppmuntrar till en icke ändamålsenlig och överdriven användning av receptfria läkemedel.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83/EG av den 6 november 2001 om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel (EGT L 311, 2001, s. 67), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/62/EG av den 8 juni 2011 (EUT L 174, 2011, s. 74).
(
2
)	I 7 § stycke 1 första meningen Gesetz über die Werbung auf dem Gebiete des Heilwesens (Heilmittelwerbegesetz) (lag om läkemedelsreklam), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad HWG) föreskrivs följande:
(
3
)	Enligt skäl 50 i direktiv 2001/83.
(
4
)	7 § stycke 1 första meningen i den nationella lag som är aktuell i det nationella målet.
(
5
)	Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/31/EG om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt den elektroniska handeln, på den inre marknaden (”Direktiv om elektronisk handel”) (EGT L 178, 2000, s. 1).
(
6
)	Dom av den 15 juli 2021, DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, punkterna 35, 37 och 38).
(
7
)	Särskilt artikel 85c.1 i direktiv 2001/83.
(
8
)	Artikel 3.2 i direktivet om elektronisk handel.
(
9
)	Enligt artikel 3.4 a i direktivet om elektronisk handel får medlemsstaterna, på vissa villkor, begränsa den fria rörligheten för vissa av informationssamhällets tjänster som har ursprung i en annan medlemsstat.
(
10
)	Artikel 88.2 i direktiv 2001/83.