62015CC0354
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MICHAL BOBEK
föredraget den 8 september 2016 (
1
)
Mål C‑354/15
Andrew Marcus Henderson
mot
Novo Banco SA
(begäran om förhandsavgörande från Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora, Portugal))
”Rättsligt samarbete på privaträttens område — Förordning nr 1393/2007 — Delgivning av rättegångshandlingar och andra handlingar — Postdelgivning — Rekommenderad försändelse med mottagningsbevis — Motsvarande — Delgivning av en tredje part — Formulär i bilaga II till förordning nr 1393/2007”
I – Inledning
1.
En portugisisk bank väckte talan mot en gäldenär som var bosatt på Irland. Tre problem uppstod med delgivningen av ansökan i målet. För det första skickades inte mottagningsbeviset tillbaka till den portugisiska domstolen. För det andra har det gjorts gällande att den delgivna handlingen mottogs i gäldenärens bostad, men av en tredje part. För det tredje åtföljdes inte den delgivna handlingen av standardformuläret i bilaga II till förordning (EG) nr 1393/2007 (
2
) (nedan kallat formuläret i bilaga II), genom vilket adressaten skulle ha upplysts om sin rätt att vägra att ta emot den handling som ska delges.
2.
I det nationella målet ansågs det att delgivningen av den ovan beskrivna handlingen trots det var giltig. Det fanns tre skäl för det. För det första bekräftade det portugisiska post- och teleföretaget, på begäran av den nationella domstolen, genom ett brev till domstolen, det datum och klockslag då handlingen hade överlämnats på Irland. För det andra fann den nationella domstolen att den omständigheten att den delgivna handlingen hade mottagits av en tredje part, gjorde att det presumerades att adressaten hade delgivits och den presumtionen motbevisades inte. För det tredje fann den nationella domstolen att avsaknaden av formuläret i bilaga II visserligen var problematisk, men att delgivningen ändå ansågs giltig eftersom adressaten inte hade invänt mot att formuläret saknades inom den frist som föreskrivs för detta i den nationella lagstiftningen.
3.
I förevarande mål undrar den hänskjutande domstolen om de nationella bestämmelserna om delgivning uppfyller villkoren i förordning nr 1393/2007.
II – Tillämpliga bestämmelser
A – Unionsrätt
4.
Enligt skäl 2 i förordning nr 1393/2007 ”[kräver en] väl fungerande inre marknad … att man förbättrar och påskyndar översändandet av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur för delgivning mellan medlemsstaterna”.
5.
Enligt skäl 6 i samma förordning ”[kräver snabba] och effektiva förfaranden inom det civilrättsliga området … att översändandet av rättegångshandlingar och andra handlingar sker direkt och snabbt mellan lokala organ som utses av medlemsstaterna …”.
6.
Enligt artikel 8.1, jämförd med artikel 8.4, i förordning nr 1393/2007, ska formuläret i bilaga II bifogas när rättegångshandlingar delges, även vid postdelgivning. Syftet med formuläret i bilaga II är att upplysa adressaten om att denne har rätt att vägra att ta emot den handling som ska delges, antingen vid delgivningstillfället eller genom att inom en vecka återsända handlingen, om den inte är avfattad på eller åtföljd av en översättning till något av följande språk: a) ett språk som adressaten förstår, eller b) den mottagande medlemsstatens officiella språk eller, om det finns flera officiella språk i den medlemsstaten, det officiella språket eller ett av de officiella språken på den plats där delgivningen ska ske.
7.
I artikel 8.3 i förordning nr 1393/2007 föreskrivs det att ”[o]m adressaten vägrar att ta emot en handling enligt punkt 1, kan delgivningen ske genom att adressaten tillsammans med handlingen delges en översättning av denna till något av de språk som avses i punkt 1. I det fallet ska dagen för delgivning av handlingen vara den dag då handlingen och översättningen delges i enlighet med lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten. Om en handling enligt medlemsstatens lagstiftning ska delges inom en viss period, bör emellertid den dag som ska beaktas med avseende på den sökande vara den dag då den ursprungliga handlingen delgavs, i enlighet med artikel 9.2”.
8.
Artikel 9 i förordning 1393/2007 handlar om dagen för delgivning. Enligt artikel 9.1, jämförd med artikel 9.3, ska dagen för delgivning av en handling i princip vara den dag då den delges i enlighet med lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten.
9.
I artikel 9.2 föreskrivs att ”[o]m en handling enligt medlemsstatens lagstiftning ska delges inom viss tid, ska emellertid den dag som gäller den sökande vara samma dag som fastslås i medlemsstatens lagstiftning”.
10.
Artikel 14 i förordning nr 1393/2007 har följande lydelse: ”Varje medlemsstat får utföra delgivning av rättegångshandlingar direkt genom posttjänster, såsom rekommenderade försändelser med mottagningsbevis eller motsvarande, till personer som är bosatta i en annan medlemsstat.”
11.
Artikel 19 i förordning nr 1393/2007 handlar om svarandens utevaro. Den relevanta delen av artikel 19.1 har följande lydelse: ”Om en stämning eller motsvarande handling måste översändas till en annan medlemsstat för delgivning enligt bestämmelserna i denna förordning och svaranden inte inställer sig, får saken inte avgöras förrän det har konstaterats att
…
och att handlingen … delgetts eller överlämnats i så god tid att svaranden haft möjlighet att avge svaromål.”
B – Nationell rätt
12.
Enligt artikel 230 i Código de Processo Civil (lagen om rättegången i tvistemål, nedan kallad CPC), ska postdelgivning, genom rekommenderat brev med mottagningsbevis, anses ha ägt rum den dag som det kan visas att mottagningsbeviset har skrivits under. Delgivning ska då anses ha skett på korrekt sätt med adressaten, även när tredje man har skrivit under mottagningsbeviset, såvida inte adressaten kan bevisa motsatsen.
13.
Enligt artikel 365.3 och artikel 293.2 i CPC, är svarandens frist för att yttra sig över ansökan, i förfaranden om säkerhetsåtgärder, tio dagar. I artikel 366.3 CPC föreskrivs att denna frist kan förlängas med tio dagar vid långa avstånd.
14.
Om den handling som delges inte åtföljs av formuläret i bilaga II, utgör det enligt portugisisk lag och rättspraxis ett åsidosättande av en väsentlig formföreskrift och medför att delgivningen är ogiltig enligt artikel 191.1 CPC.
15.
Enligt artikel 191.2 CPC är emellertid fristen för att göra gällande ogiltighet på grund av åsidosättande av en väsentlig formföreskrift densamma som fristen för att bestrida ansökan, det vill säga i förevarande fall 20 dagar räknat från delgivningen. Om det inte inom fristen för att bestrida ansökan görs gällande att delgivningen var ogiltig, anses denna vara giltig.
III – De faktiska omständigheterna, det nationella förfarandet och tolkningsfrågorna
16.
Novo Banco SA (motparten) ingick år 2008 två avtal om finansiell leasing med Henderson (klaganden) avseende butikslokaler i kommunen Portimão i Portugal. Klaganden underlät att betala de avgifter för dessa lokaler som förföll till betalning i mars och augusti 2012 och har inte betalat några av de avgifter som förfallit därefter. Senare hävde motparten båda avtalen.
17.
Klaganden vägrade att överföra besittningen av lokalerna till motparten. Motparten väckte talan mot klaganden i Portugal och yrkade bland annat att säkerhetsåtgärder skulle vidtas, avseende överföring av besittningen av lokalerna.
18.
Vid den tidpunkt då talan väcktes var klaganden bosatt på Irland. Klaganden förefaller ha blivit delgiven ansökan genom rekommenderat brev till hans irländska adress.
19.
Mottagningsbeviset skickades emellertid inte tillbaka till den portugisiska domstolen. Den nationella domstolen begärde därför upplysningar från det portugisiska post- och teleföretaget (Correios, Telégrafos e Telefonos, nedan kallat CTT). CTT svarade i ett brev och bekräftade att ”enligt de dataregister som fördes av postoperatören i det land där delgivningen ägde rum, nämligen Irland” hade brevet med den ansökan som skulle delges överlämnats till adressaten den 22 juli 2014. Till CTT:s brev fogades kopior av den relevanta registreringen i det irländska postföretagets spårningssystem där den delgivna handlingens nummer, streckkod och överlämnandehistorik angavs, med uppgift om datum och plats för överlämnande, samt namn och underskrift av den person som tog emot försändelsen. Personen undertecknade med ”A. Henderson”. (
3
)
20.
Den delgivna ansökan åtföljdes inte av formuläret i bilaga II.
21.
Klaganden bestred inte ansökan inom den frist som föreskrivs i portugisisk lag. Den säkerhetsåtgärd som motparten hade yrkat beviljades därför.
22.
Klaganden överklagade därefter beslutet att bevilja säkerhetsåtgärden till den hänskjutande domstolen och yrkade att domstolen skulle besluta att han skulle delges på nytt. Han ansåg att den ursprungliga delgivningen inte uppfyllde de tillämpliga processuella kraven. Klaganden påpekade att mottagningsbeviset inte hade skickats tillbaka till domstolen. Han påpekade också att det inte hade klarlagts vem det var som faktiskt hade delgivits ansökan. Han vände sig även mot att formuläret i bilaga II saknades, vilket innebar att han inte fick upplysning om sin rätt att vägra att ta emot ansökan, eftersom den enbart var avfattad på portugisiska – ett språk som han inte behärskar. Den delgivna handlingen borde ha åtföljts av en översättning till engelska eller iriska, vilka är de enda språk som Irland accepterar när det gäller delgivning på dess territorium.
23.
Överklagandet till den hänskjutande domstolen ogillades. Klaganden begärde därefter omprövning av beslutet i andra instans vid samma domstol och gjorde gällande att beslutet i andra instans var oförenligt med EU-domstolens praxis, utan att hänvisa till någon särskild praxis.
24.
Mot bakgrund av detta beslutade Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora, Portugal) att vilandeförklara målet och att hänskjuta följande tolkningsfrågor till domstolen:
1)
Får en portugisisk domstol, vid vilken en civilrättslig talan har väckts mot en fysisk person som är bosatt i en annan medlemsstat i Europeiska unionen och som har beslutat att nämnda person ska delges ansökan i målet genom ett rekommenderat brev med mottagningsbevis, med beaktande av nämnda förordning [nr 1393/2007] och de principer som ligger till grund för denna, på grundval av handlingar från postorganet på den ort där adressaten är bosatt vilka visar att det rekommenderade brevet med mottagningsbevis har överlämnats till adressaten, anse att ansökan har delgetts trots att mottagningsbeviset inte har återsänts?
2)
Strider det mot förordningen och de principer som ligger till grund för denna att tillämpa artikel 230 i den portugisiska lagen om rättegången i tvistemål i ett sådant fall som det som avses i den första frågan?
3)
Strider det mot förordningen och de principer som ligger till grund för denna att tillämpa artikel 191.2 i den portugisiska lagen om rättegången i tvistemål i ett sådant fall som det förevarande?
25.
Den nederländska, den portugisiska och den spanska regeringen samt kommissionen har inkommit med skriftliga yttranden. Den portugisiska regeringen och kommissionen yttrade sig muntligen vid förhandlingen den 7 juli 2016.
IV – Bedömning
26.
I detta förslag till avgörande ska jag för det första behandla de relevanta beviskraven enligt förordning nr 1393/2007 för att styrka att postdelgivning har skett (A). För det andra ska jag ta upp frågan huruvida delgivning i adressatens bostad, vars mottagande bekräftats av en tredje part, är förenlig med förordningen (B). Avslutningsvis ska jag besvara frågan huruvida underlåtenheten att bifoga formuläret i bilaga II till de delgivna handlingarna kan anses avhjälpt genom att ingen invändning mot detta har framställts inom en viss tidsperiod (C).
A – Mottagningsbevis eller motsvarande
27.
Genom den första tolkningsfrågan undrar den hänskjutande domstolen om förordning nr 1393/2007 medger att en nationell domstol, i en situation där delgivning har skett via post men där mottagningsbeviset inte skickades tillbaka, beaktar annan bevisning för att bedöma om delgivningen är giltig. Närmare bestämt frågar den hänskjutande domstolen om mottagningsbeviset kan ersättas av en handling som har utfärdats av postorganet och som bekräftar att det rekommenderade brevet överlämnades till adressaten.
28.
Förordning nr 1393/2007 innehåller en uttömmande förteckning över de metoder genom vilka delgivning får ske. (
4
) Förordning nr 1393/2007 föreskriver ingen inbördes rangordning mellan dessa olika metoder. (
5
)
29.
Enligt artikel 14 i förordningen är postdelgivning ett av de möjliga delgivningssätten. I artikel 14 föreskrivs emellertid bara hur postdelgivning ska ske: delgivningen ska ske genom rekommenderade försändelser med mottagningsbevis eller motsvarande. (
6
) Där beskrivs inte närmare detta delgivningssätt. Till skillnad från de formulär som återfinns i bilaga I till förordning nr 1393/2007 (vilka ska användas för kommunikation mellan det sändande och det mottagande organet när delgivning sker genom dem) (
7
) ger varken artikel 14 eller någon annan bestämmelse i förordning nr 1393/2007 några närmare upplysningar om hur mottagandet ska bekräftas enligt den förordningen.
30.
Eftersom varken artikel 14 eller någon annan bestämmelse i förordningen ger några närmare upplysningar om vilket format ett ”mottagningsbevis” ska ha, är det en fråga som närmare får regleras i den nationella lagstiftningen. (
8
)
31.
Vidare föreskrivs i artikel 14 uttryckligen möjligheten att använda sig av något som ”motsvarar” ett mottagningsbevis. Med andra ord behöver ett ”mottagningsbevis” inte ens vara nödvändigt om det finns andra lämpliga och tillförlitliga bevis som visar att adressaten har delgivits handlingen. (
9
)
32.
Sammanfattningsvis förblir artikel 14 en mycket öppen bestämmelse när det gäller vilken form av bevis som krävs för att styrka att postdelgivning har skett.
33.
Den öppenheten och den nationella mångfald när det gäller bevis på att handlingar har delgetts som blir följden, begränsas emellertid enligt min uppfattning på två sätt av den funktion och de syften med systemet som fastställts i förordning nr 1393/2007. För det första måste formatet för mottagningsbeviset eller motsvarande ge den nationella domstolen bevismässiga upplysningar som är tillräckliga för att den ska kunna bedöma om delgivningen är giltig. För det andra måste den nationella domstolen även kunna pröva huruvida adressatens processuella rättigheter har iakttagits.
34.
Vad beträffar den första begränsningen utgör ett mottagningsbevis en standardiserad form av bevis som normalt anses vara tillräcklig för att slå fast att handlingar har delgivits. Det innehåller i allmänhet åtminstone uppgifter om datum och ort för delgivning samt om den person som delgivits handlingen. Denna bevisfunktion hos ett mottagningsbevis och den öppna ordalydelsen av artikel 14 som framgår av användningen av uttrycket ”motsvarande”, föranleder mig emellertid att dra slutsatsen att avsaknaden av ett papper benämnt ”mottagningsbevis” inte automatiskt medför att delgivningen är ogiltig. Det beror på att avsaknaden av ett sådant papper inte innebär att den nationella domstolen inte kan avgöra huruvida adressaten i själva verket har delgivits handlingarna. En domstol kan pröva detta på grundval av andra bevismedel.
35.
Den andra begränsningen utgörs av skyddet för adressatens processuella rättigheter. Domstolen har betonat att rätten till en korrekt delgivning bygger på rätten till en rättvis rättegång. (
10
) Det skyddet får inte försvagas av syftet med förordning nr 1393/2007, det vill säga en snabb och effektiv delgivning av rättegångshandlingar och andra handlingar. (
11
)
36.
Vidare har iakttagandet av adressatens processuella rättigheter särskilt stor betydelse när de betraktas i ett vidare sammanhang i samband med andra rättsakter rörande rättsligt samarbete på privaträttens område, (
12
) som förordning (EU) nr 1215/2012 (
13
) (nedan kallad Bryssel I-förordningen (omarbetning)) och förordning (EG) nr 805/2004. (
14
) Huruvida en handling genom vilken ett domstolsförfarande inleds har delgetts på lämpligt sätt har avgörande betydelse för den efterföljande prövningen av huruvida en följande dom ska erkännas och verkställas, och huruvida den kan intygas vara en europeisk exekutionstitel avseende en obestridd fordran i den mening som avses i förordning nr 805/2004. (
15
)
37.
Huruvida de två ovannämnda begränsningarna har iakttagits i anslutning till ett mottagningsbevis eller motsvarande i den mening som avses i artikel 14 i förordning nr 1393/2007, är en bedömning av de faktiska omständigheterna som det ankommer på den nationella domstolen att göra mot bakgrund av de konkreta omständigheterna i varje enskilt fall.
38.
Jag vill inte på något sätt föregripa den nationella domstolens prövning i förevarande mål, men eftersom den hänskjutande domstolen i dess första fråga uttryckligen har ombett EU-domstolen att bedöma relevansen av en bekräftelse som utfärdats av det nationella postorganet, vilken beskrivs i punkt 19 i detta förslag till avgörande, så anser jag, med förbehåll för ytterligare bevis som den nationella domstolen inhämtar, att en sådan bekräftelse skulle kunna anses ”motsvara” ett mottagningsbevis.
39.
Mot bakgrund av vad som ovan anförts, anser jag att artikel 14 i förordning nr 1393/2007 ska tolkas så att den innebär att en nationell domstol får stödja sig på en annan handling än ett mottagningsbevis då den slår fast att adressaten har delgetts i enlighet med den bestämmelsen. För att de ska anses motsvara ett mottagningsbevis, måste handlingarna i fråga göra det möjligt för den nationella domstolen att kontrollera att adressaten har delgetts på ett sådant sätt att hans eller hennes processuella rättigheter skyddas.
B – Delgivning av en tredje part i adressatens bostad
40.
Genom sin andra fråga undrar den hänskjutande domstolen i korthet huruvida förordning nr 1393/2007 medger en nationell bestämmelse, enligt vilken en delgivning i ett tvistemål presumeras vara giltig den dag då mottagningsbeviset undertecknades av en tredje part i adressatens bostad.
41.
Det bör understrykas att delgivningen, i den nationella bestämmelse som beskrivs i beslutet att begära förhandsavgörande, presumeras vara giltig enbart genom att en tredje part har tagit emot den. De faktiska omständigheterna i förevarande mål visar emellertid att handlingarna delgavs på klagandens adress och påstås ha undertecknats av en tredje part på den adressen. Jag uppfattar därför den andra tolkningsfrågan från den hänskjutande domstolen så att den handlar om huruvida en nationell bestämmelse, enligt vilken delgivning anses giltig om en tredje part delges i adressatens bostad, är förenlig med förordning nr 1393/2007.
42.
Som jag redan beskrivit i det föregående avsnittet, harmoniserar inte förordning nr 1393/2007 detaljerna vid postdelgivning utöver kravet att det ska ske genom rekommenderad försändelse med mottagningsbevis eller motsvarande.
43.
Vad beträffar fastställandet av dagen för delgivning, föreskrivs det i artikel 9 i förordning nr 1393/2007 att den frågan ska avgöras enligt den nationella lagstiftningen i medlemsstaterna. Närmare bestämt ska dagen för delgivning i princip fastställas enligt lagstiftningen i den mottagande medlemsstaten, vilket i det här fallet är Irland.
44.
Förordning nr 1393/2007 innehåller emellertid inte några uttryckliga bestämmelser om giltigheten av delgivning av en tredje part. Beträffande detta, konstaterar jag följande.
45.
Kraven på delgivning av rättegångshandlingar i tvistemål är i allmänhet mindre stränga än kraven i förvaltnings- och brottmål. I synnerhet i brottmål (
16
) kan det förväntas att personen verkligen delges personligen utan att det finns något utrymme för presumtion eller fiktion om överlämnande. Omvänt finns det ett antal presumtioner och till och med rättsliga fiktioner för delgivning i tvistemål i medlemsstaternas lagstiftningar. Dessa presumtioner eller fiktioner i tvistemål anses i allmänhet skapa en lämplig balans mellan sökandens och adressatens rättssäkerhet. (
17
)
46.
Den omständigheten att det i förordning nr 1393/2007 inte föreskrivs något om delgivning, vars mottagande bekräftats av en tredje person, i samband med hänvisningen till lagstiftningen i medlemsstaterna i artikel 9, leder till slutsatsen att förordningen i sig inte nödvändigtvis utgör hinder för en sådan delgivning.
47.
Det finns dessutom indirekt stöd för påståendet att förordning nr 1393/2007 inte utgör hinder för att en delgivning lämnas till en tredje part i artikel 19.1 b i förordningen. Artikel 19.1 b föreskriver krav och skydd vid svarandens utevaro. Där anges att saken inte får avgöras förrän det till exempel har konstaterats att handlingen lämnats till svaranden eller i hans bostad. (
18
)
48.
Utan att slå fast någon allmän regel för delgivning enligt förordning nr 1393/2007, är det uppenbart att artikel 19.1 b (i likhet med andra unionsrättsliga instrument som innehåller processuella regler på privaträttens område) (
19
) förutser möjligheten att delge en tredje part handlingar, förutsatt att handlingarna delges på svarandens adress.
49.
Av dessa skäl anser jag att förordning nr 1393/2007 inte i sig utesluter giltigheten av en delgivning om mottagandet av delgivningen bekräftas av en tredje part i adressatens bostad. Detta gäller dock med två viktiga förbehåll.
50.
För det första, som kommissionen med rätta påpekade vid förhandlingen, innebär delgivning på adressatens adress att handlingen måste överlämnas till just adressatens bostad. Att till exempel överlämna handlingen till en person i ett flerbostadshus, till skillnad från att överlämna den vid ingången till en bestämd lägenhet, är inte tillräckligt.
51.
För det andra måste mottagandet bekräftas av en vuxen person i adressatens bostad som rimligen kan förväntas se till att adressaten faktiskt får den delgivna handlingen. Det skulle enligt min uppfattning vara fallet när det gäller en anhörig eller en person som är stadigvarande bosatt i samma bostad som adressaten, eller en annan vuxen person som har ett förtroendeförhållande till adressaten.
52.
Sammanfattningsvis anser jag att förordning nr 1393/2007 ska tolkas så att den inte utgör hinder för en nationell bestämmelse, enligt vilken en delgivning anses ha skett till adressaten om den har undertecknats av en tredje part, under förutsättning att delgivningen sker i adressatens bostad och att den delgivna handlingen överlämnas till en vuxen person som rimligen kan förväntas överlämna den till adressaten.
C – Underlåtenhet att lämna formuläret i bilaga II
53.
Genom den tredje tolkningsfrågan vill den hänskjutande domstolen få klarlagt huruvida förordning nr 1393/2007 medger en nationell bestämmelse, i vilken det föreskrivs att underlåtenhet att lämna formuläret i bilaga II gör att delgivningen blir ogiltig, men där delgivningen ändå kan anses giltig om adressaten inte inom en viss tid framställer någon invändning rörande avsaknaden av formuläret i bilaga II. Det framgår av beslutet att begära förhandsavgörande att bestämmelsen i fråga är artikel 191.2 CPC.
54.
Enligt domstolens praxis utgör formuläret i bilaga II en nödvändig del av delgivningen. Syftet med formuläret är att säkerställa att svaranden får möjlighet att utöva sin rätt till att vägra ta emot den handling som ska delges om de språkkrav som anges i artikel 8.1 i förordning 1393/2007 inte är uppfyllda. Domstolen har också konstaterat att förordning nr 1393/2007 inte innehåller något undantag från användningen av formuläret i bilaga II. Vidare har domstolen tydligt slagit fast att om formuläret inte har bifogats, måste det översändas till adressaten. (
20
)
55.
Domstolen drog den slutsatsen i samband med delgivning enligt artikel 4 i förordning nr 1393/2007, det vill säga mellan sändande och mottagande organ i de berörda medlemsstaterna. Av artikel 8.4 i förordningen framgår det emellertid tydligt att bestämmelserna om användning av formuläret i bilaga II är tillämpliga på postdelgivning.
56.
Det innebär att om formuläret i bilaga II inte bifogas handlingar genom vilka förfaranden inleds och som delges via post, måste det utan dröjsmål överlämnas till adressaten. Därför är det enligt min uppfattning inte möjligt att trots underlåtenheten att bifoga formuläret i bilaga II, anse att delgivningen är giltig på grund av att adressaten inom en viss tid inte framställt några invändningar om att formuläret saknades.
57.
Formuläret i bilaga II finns där för att säkerställa att adressatens rätt till försvar respekteras genom att han eller hon informeras om sin rätt att vägra ta emot handlingen om språkkraven i artikel 8.1 i förordning nr 1393/2007 inte är uppfyllda. Om den erforderliga översättningen saknas, är det inte säkert att adressaten alls förstår den delgivna handlingen.
58.
Om formuläret i bilaga II saknas i en sådan situation, är det inte säkert att adressaten vet att han har rätt att vägra att ta emot handlingen. Avsaknaden av denna kunskap kan bara åtgärdas genom att han tillhandahålls den kunskap som saknas, men definitivt inte bara genom att låta tiden gå. Därför kan logiskt inga processuella slutsatser dras av den omständigheten att adressaten inte inom en viss tid invände mot att formuläret i bilaga II saknades, eftersom det inte ens är säkert att adressaten visste att han kunde invända.
59.
Det ska tilläggas att skyldigheten att bifoga formuläret i bilaga II gäller under alla förhållanden, oberoende av om adressaten förstår det språk på vilket den delgivna handlingen är upprättad eller inte. Det är bara om delgivningen har skett korrekt (det vill säga med bifogande av formuläret i bilaga II), som den behöriga domstolen kan bedöma huruvida en eventuell vägran från adressatens sida var motiverad eller inte. (
21
)
60.
Min slutsats blir därför att förordning nr 1393/2007 utgör hinder för en nationell bestämmelse, enligt vilken en oegentlighet vid delgivningen till följd av att formuläret i bilaga II till förordning nr 1393/2007 saknas, kan åtgärdas genom att en viss tid förflyter under vilken adressaten inte framställer någon invändning mot att formuläret saknas. Den underlåtenheten kan bara åtgärdas genom att adressaten delges formuläret i enlighet med de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 1393/2007.
V – Förslag till avgörande
61.
Mot bakgrund av ovan anförda överväganden, föreslår jag att domstolen besvarar de frågor som Tribunal da Relação de Évora (Appellationsdomstolen i Évora, Portugal) har ställt på följande sätt:
Fråga 1
Artikel 14 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av den 13 november 2007 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (”delgivning av handlingar”) och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 ska tolkas så, att en nationell domstol får stödja sig på en annan handling än ett mottagningsbevis för att slå fast att adressaten har delgivits i enlighet med den bestämmelsen. För att de ska anses motsvara ett mottagningsbevis, måste handlingarna i fråga göra det möjligt för den nationella domstolen att kontrollera att adressaten har delgetts på ett sådant sätt att hans eller hennes processuella rättigheter skyddas.
Fråga 2
Förordning nr 1393/2007 ska tolkas så, att den inte utgör hinder för en nationell bestämmelse, enligt vilken en delgivning anses ha skett av adressaten om den har undertecknats av en tredje part, under förutsättning att delgivningen sker i adressatens bostad och att den delgivna handlingen överlämnas till en vuxen person som rimligen kan förväntas överlämna den till adressaten.
Fråga 3
Förordning nr 1393/2007 utgör hinder för en nationell bestämmelse, enligt vilken en oegentlighet vid delgivningen till följd av att formuläret i bilaga II till förordning nr 1393/2007 saknas, kan åtgärdas genom att en viss tid förflyter under vilken adressaten inte framställer någon invändning mot att formuläret saknas. Den underlåtenheten kan bara åtgärdas genom att adressaten delges formuläret i enlighet med de tillämpliga bestämmelserna i förordning nr 1393/2007.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 13 november 2007 om delgivning i medlemsstaterna av rättegångshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (”delgivning av handlingar”) och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1348/2000 (EUT L 324, 2007, s. 79).
(
3
)	Klagandens förnamn är Andrew.
(
4
)	Dom av den 19 december 2012, Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824, punkterna 30–32).
(
5
)	Se dom av den 9 februari 2006, Plumex (C‑473/04, EU:C:2006:96, punkt 22). Den domen rörde rådets förordning (EG) nr 1348/2000 av den 29 maj 2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (EGT L 160, 2000, s. 37), vilken var den rättsliga föregångaren till förordning nr 1393/2007.
(
6
)	Det innebär en förändring jämfört med förordning nr 1348/2000. I artikel 14 i förordning nr 1348/2000 (där möjligheten till postdelgivning också föreskrevs) angavs inte närmare genom vilket slags post som handlingar skulle delges.
(
7
)	Se artiklarna 4.3, 6.1, 6.3, 6.4, 7.2 a och 10.1 i förordning nr 1393/2007.
(
8
)	Det innefattar tillämpliga internationella standarder, som de som Världspostföreningen har fastställt.
(
9
)	Som kommissionen angav i sitt skriftliga yttrande är ordalydelsen av artikel 14 inte glasklar (särskilt vad avser ordalydelsen på de olika officiella språken) när det gäller huruvida uttrycket ”motsvarande” enbart avser ett ”mottagningsbevis” eller om det gäller översändandemetoden genom ”rekommenderade försändelser med mottagningsbevis” som helhet. I förevarande mål är den frågan emellertid irrelevant, eftersom det som eftersträvas i båda scenarierna är bevis som motsvarar ett mottagningsbevis och som styrker att adressaten har blivit delgiven.
(
10
)	Vilken föreskrivs i det andra stycket i artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Se beslut av den 28 april 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, punkt 49 och där angiven rättspraxis). Se även Europadomstolens dom av den 31 maj 2016, Gankin m.fl. mot Ryssland (CE:ECHR:2016:0531JUD000243006, punkterna 28 och 39 och där angiven rättspraxis).
(
11
)	Se skäl 2 och 6 i förordning nr 1393/2007. Se dom av den 16 september 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, punkterna 30–31) och av den 19 december 2012, Alder (C‑325/11, EU:C:2012:824, punkterna 34–36 och där angiven rättspraxis). Se analogt, i samband med förordning nr (EG) 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 12, 2001, s 1), dom av den 7 juli 2016, Lebek (C‑70/15, EU:C:2016:524, punkterna 33–34 och där angiven rättspraxis).
(
12
)	Dom av den 8 maj 2008, Weiss und Partner (C‑14/07, EU:C:2008:264, punkt 50).
(
13
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1).
(
14
)	Europaparlamentets och rådets förordning av den 21 april 2004 om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar (EUT L 143, 2004, s. 15).
(
15
)	Se, i anslutning till förordning (EG) nr 44/2001, Europadomstolens dom av den 23 maj 2016, Avotiņš mot Lettland (CE:ECHR:2016:0523JUD001750207, i synnerhet punkterna 113–125).
(
16
)	Se beträffande detta dom av den 24 maj 2016, Dworzecki (C‑108/16 PPU, EU:C:2016:346) rörande rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1) i ändrad lydelse genom rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24).
(
17
)	Förordning nr 1393/2007 tar även hänsyn till sökandens situation, vilket framgår av den sista meningen i artikel 8.3. Se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 september 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, punkt 33).
(
18
)	Min kursivering. Alternativt får saken avgöras om handlingen delgetts enligt en delgivningsform som föreskrivs i den mottagande medlemsstatens lagstiftning för delgivning av handlingar i inhemska rättegångar mot personer som uppehåller sig på statens territorium (artikel 19.1a i förordning nr 1393/2007). I båda dessa fall måste handlingen ha delgetts eller överlämnats i så god tid att svaranden haft möjlighet att avge svaromål.
(
19
)	Artikel 14.1 a i förordning nr 805/2004 utgör ett annat exempel på detta. Den bestämmelsen handlar om det speciella scenariot med delgivning utan bevis på att gäldenären mottagit handlingen och där föreskrivs att det är möjligt att delge gäldenären på dennes personliga adress till personer som bor i samma hushåll som gäldenären eller är anställda där. Min kursivering.
(
20
)	Dom av den 16 september 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, punkterna 45, 55, 72 och 76).
(
21
)	Se beträffande detta beslut av den 28 april 2016, Alta Realitat (C‑384/14, EU:C:2016:316, punkterna 75 och 76) och dom av den 16 september 2015, Alpha Bank Cyprus (C‑519/13, EU:C:2015:603, punkt 54).