62009CJ0488_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C‑488/09,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 234 EG, framställd av Tribunal Supremo (Spanien) genom beslut av den 28 september 2009, som inkom till domstolen den 30 november 2009, i målet
Asociación de Transporte Internacional por Carretera (ASTIC)
mot
Administración General del Estado,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden A. Tizzano samt domarna J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (referent) och M. Berger,
generaladvokat: E. Sharpston,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
– Asociación de Transporte Internacional por Carretera (ASTIC), genom C. García Rubio, procuradora, och R. Machado Salazar de Frías, abogado,
– Spaniens regering, genom J.M. Rodríguez Cárcamo, i egenskap av ombud,
– Europeiska kommissionen, genom B.-R. Killmann, J. Baquero Cruz och A. Caeiros, samtliga i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av olika bestämmelser i unionens tullagstiftning och av tullkonventionen om internationell transport av gods upptaget i TIR-Carnet av den 14 november 1975 i Genève (nedan kallad TIR-konventionen) som godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets förordning (EEG) nr 2112/78 av den 25 juli 1978 (EGT L 252, s. 1; svensk specialutgåva, område 7, volym 2, s. 36) och trädde i kraft den 20 juni 1983.
2. Begäran har framställts i ett mål mellan Asociación de Transporte Internacional por Carretera (nedan kallad ASTIC) och Administración General del Estado (spanska statsförvaltningen) avseende uppbörd av en tullskuld som uppkommit vid olaglig lossning av en cigarettlast i Spanien.
Tillämpliga bestämmelser
TIR-konventionen
3. I TIR-konventionen föreskrivs bland annat att det vid mellanliggande tullanstalter inte får krävas betalning eller deponering av tullar och andra avgifter vid import eller export för varor som transporteras enligt det genom konventionen upprättade TIR-systemet.
4. Artikel 11 i TIR-konventionen har följande lydelse:
”1. När en TIR-carnet ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll, skall de behöriga myndigheterna ej ha rätt att kräva betalning av de belopp som nämnes i moment 1 och 2 av artikel 8 från den garanterande sammanslutningen, såvida ej myndigheter inom en tid av ett år från den dag då TIR-carneten godtagits av dem skriftligen underrättat sammanslutningen om att avstämpling ej skett eller gjorts med förbehåll. Samma bestämmelse skall gälla när avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt, utom att tidsfristen då skall vara två år.
2. Betalning av belopp, som avses i moment 1 och 2 av artikel 8, skall krävas från den garanterande sammanslutningen tidigast tre månader efter den dag då sammanslutningen underrättades om att carneten ej avstämplats eller avstämplats med förbehåll eller att avstämplingsbeviset erhållits på ett oegentligt eller bedrägligt sätt och senast två år efter denna dag. I de fall som under den ovan nämnda tidsfrist[en] av två år blir föremål för laga åtgärder skall emellertid betalning krävas inom ett år från den dag då domstolsutslaget vunnit laga kraft.
3. Den garanterande sammanslutningen skall ha en tidsfrist av tre månader från den dag då densamma krävdes på betalning för att erlägga de krävda beloppen. De erlagda beloppen skall återbetalas till sammanslutningen om det inom två år efter den dag, då betalning krävdes, styrkes på sätt som tullmyndigheterna finner tillfredsställande att någon oegentlighet ej ägt rum i anslutning till ifrågavarande transportoperation.”
5. I artikel 37 i TIR-konventionen föreskrivs följande:
”När det icke är möjligt att fastställa inom vilken fördragsslutande parts område en oegentlighet begåtts, skall den anses ha ägt rum inom den fördragsslutande parts område där den upptäcktes.”
Unionsrätten
6. Enligt artikel 203 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4, nedan kallad tullkodex) uppkommer en tullskuld vid import genom ”olagligt undandragande från tullövervakning av importtullpliktiga varor”.
7. I artikel 215 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1. En tullskuld anses uppkomma på den plats där de omständigheter inträffar som förorsakar skulden.
2. När det inte är möjligt att fastställa den plats som avses i punkt 1, skall tullskulden anses ha uppkommit på den plats som tullmyndigheterna konstaterar vara den plats där omständigheterna kring varorna är sådana att en tullskuld uppkommit.
3. Om ett tullförfarande inte har avslutats för varor, skall tullskulden anses ha uppkommit på den plats där varorna:
– hänfördes till detta tullförfarande, eller
– införs till gemenskapen enligt detta förfarande.
4. Om de upplysningar som är tillgängliga för tullmyndigheterna gör det möjligt för dem att fastställa att tullskulden redan hade uppkommit då varorna fanns på en annan plats vid ett tidigare tillfälle, skall tullskulden anses ha uppkommit på den plats som kan fastställas vara den plats där varorna befann sig, då förekomsten av en tullskuld tidigast kan fastställas.”
8. I artikel 221 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1. Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.
…
3. Underrättelse till den gäldenären skall inte ske senare än tre år efter den dag då tullskulden uppkom. Om till följd av ett handlande som kan ge upphov till straffrättsliga påföljder tullmyndigheterna inte har kunnat fastställa det exakta belopp som lagligen skall betalas, får dock sådan underrättelse, så långt gällande bestämmelser medger, lämnas efter utgången av denna treårsperiod.”
9. I enlighet med artikel 451 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för förordning (EEG) nr 2913/92 (EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1, nedan kallad tillämpningsförordningen) om tillämpning av systemet för internationell varutransport med TIR‑carneter, anses unionens tullområde utgöra ett enda territorium.
10. I artikel 454 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”1. Denna artikel skall tillämpas utan att det påverkar de särskilda bestämmelserna i TIR- och ATA-konventionerna om de garanterande sammanslutningarnas ansvar vid användning av en TIR-carnet eller en ATA-carnet.
2. Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts i en viss medlemsstat under eller i samband med en transport som genomförts med en TIR-carnet eller en transitering som genomförts med en ATA-carnet, skall den medlemsstaten uppbära tullar och andra avgifter som i förekommande fall skall tas ut i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser, utan att det påverkar eventuella straffrättsliga åtgärder.
3. Om det inte är möjligt att fastställa inom vilket territorium överträdelsen eller oegentligheten har begåtts, skall den anses ha blivit begången i den medlemsstat där den upptäcktes, såvida inte tullmyndigheterna på ett tillfredsställande sätt inom den period som anges i artikel 455.1 kan förses med bevis för att transporten har genomförts enligt föreskrifterna eller var överträdelsen eller oegentligheten faktiskt har begåtts.
Om inget bevis kan ges och denna överträdelse eller oegentlighet därför anses ha skett i den medlemsstat där den upptäcktes, skall den medlemsstaten uppbära tullar och andra avgifter för varorna i fråga i enlighet med gemenskapsbestämmelser eller nationella bestämmelser.
Om den medlemsstat där denna överträdelse eller oegentlighet faktiskt begicks fastställs vid ett senare tillfälle, skall de tullar och andra avgifter (med undantag av den som uppburits enligt andra stycket som gemenskapens egna intäkter) som varorna är belagda med i den medlemsstaten återlämnas till denna av den medlemsstat som ursprungligen hade uppburit dem. I detta fall skall eventuella överskjutande belopp återbetalas till den person som ursprungligen betalade avgifterna.
Om summan av de tullar och andra avgifter som ursprungligen påförts och sedan återbetalats av den medlemsstat som hade uppburit dem är lägre än summan av de tullar och andra avgifter som skall betalas i den medlemsstat där överträdelsen eller oegentligheten faktiskt begicks, skall denna medlemsstat ta ut skillnaden i enlighet med gemenskapsbestämmelser och nationella bestämmelser.
Medlemsstaternas tullförvaltningar skall vidta nödvändiga åtgärder för att bekämpa alla överträdelser eller oegentligheter och beivra dem effektivt.”
11. Artikel 455 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”1. Om det upptäcks att en överträdelse eller oegentlighet har begåtts under eller i samband med en transport som genomförs med en TIR-carnet eller en transitering med en ATA-carnet, skall tullmyndigheterna anmäla detta till innehavaren av TIR-carneten eller ATA-carneten och den garanterande sammanslutningen inom den period som föreskrivs i artikel 11.1 i TIR-konventionen eller i artikel 6.4 i ATA-konventionen, alltefter omständigheterna.
2. Bevis för att transporten har genomförts enligt föreskrifterna med en TIR-carnet eller en ATA-carnet enligt i artikel 454.3 första stycket skall ges inom den period som föreskrivs i artikel 11.2 i TIR-konventionen eller i artikel 7.1 och 7.2 i ATA-konventionen, alltefter omständigheterna.
...”
12. I artikel 457 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”För en försändelse som införs till gemenskapens tullområde eller påbörjas från ett avgångstullkontor som ligger i gemenskapens tullområde skall vid tillämpningen av artikel 8.4 i TIR-konventionen den garanterande sammanslutningen bli eller vara ansvarig inför tullmyndigheterna i varje medlemsstat vars territorium TIR-transporten kommer in i fram till den plats, där den lämnar gemenskapens tullområde eller fram till bestämmelsekontoret i detta område.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
13. ASTIC är den garanterande sammanslutningen beträffande transporter med TIR-carneter (nedan kallade TIR-transporter) i Spanien. Enligt ett ansvarsavtal av den 18 februari 1994 är sammanslutningens ansvar begränsat till 200 000 USD.
14. Bundesverband Güterkraftverkehr Logistik und Entorgung eV (nedan kallad BGL) är den garanterande sammanslutningen beträffande TIR-transporter i Tyskland.
15. Den 18 mars 1994 registrerade tullmyndigheten i Lindau (Tyskland) genomfarten av TIR-carneten 10099706 avseende en försändelse av cigaretter från Schweiz, med bestämmelseort tullmyndigheten i Porto (Portugal). Efter att ha upptäckt att varorna inte hade deklarerats vid bestämmelsekontoret, sände tullmyndigheten i Lindau ut uppbördsbeslut den 12 respektive den 17 januari 1995 till föraren och innehavaren av TIR-carneten. Tullmyndigheten underrättade även BGL den 17 januari 1995 om att lossning inte hade ägt rum och riktade den 26 februari 1996 en begäran om betalning av tull.
16. Den 17 januari 1995 underrättade nämnda tullmyndighet också ministeriet om den upptäckta oegentligheten, varpå detta inledde en undersökning. Det rättsliga förfarandet mynnade ut i ett brottmålsavgörande av Landgericht Augsburg (Tyskland) av den 17 mars 1998. Det slogs däri fast att varorna hade lossats i Sevilla (Spanien), och föraren av lastbilen dömdes till ansvar för smuggling och förfalskning av handlingar. Med grund i dessa omständigheter överlämnade de tyska tullmyndigheterna handlingarna till de spanska tullmyndigheterna för att de sistnämnda skulle uppbära den tull som ska erläggas enligt artikel 215 i tullkodexen jämförd med artikel 454.3 tredje stycket i tillämpningsförordningen.
17. Den 13 januari 1999 informerade de spanska tullmyndigheterna följaktligen föraren, innehavaren av TIR-carneten och ASTIC om beloppet för bedrägeriet och underrättade ASTIC, i dess egenskap av garanterande sammanslutning beträffande TIR-transporter i Spanien, om omständigheterna rörande överträdelsen och att beloppet för den undandragna tullen uppgick till 230 342 114 ESP (cirka 1 384 384 euro). Den 22 mars 1999 mottog ASTIC ett uppbördsbeslut angående denna skuld.
18. Efter att såväl den begäran om omprövning som ASTIC hade framställt mot uppbördsbeslutet som överklagandet av avslagsbeslutet lämnats utan bifall, väckte ASTIC talan vid avdelningen för förvaltningsmål vid Audiencia Nacional (Spanien) som endast delvis tog upp ansökan till prövning, eftersom den ansåg att ASTIC:s ansvar var begränsat till 200 000 USD.
19. Det är med anledning av detta avgörande som ASTIC överklagade till Tribunal Supremo med åberopande av att de spanska tullmyndigheterna inte var behöriga att uppbära den undandragna tullen, att deras rätt att kräva in skulden preskriberats, eftersom den tvååriga tidsfristen från det att den aktuella TIR-carneten godtagits hade löpt ut utan att någon åtgärd vidtogs av tyska tullmyndigheter.
20. Tribunal Supremo har uttryckt tvivel på de spanska tullmyndigheternas behörighet att inleda ett nytt förfarande för att kräva in den tull som ska erläggas trots att platsen för överträdelsen, nämligen Spanien, fastställts efter utgången av den tidsfrist som föreskrivs i artiklarna 454.3 och 455 i tillämpningsförordningen och trots att de tyska tullmyndigheterna hade tillsänt den garanterande sammanslutningen vad avser TIR-transporter i Tyskland en begäran om betalning.
21. Vidare frågar sig den hänskjutande domstolen om utgången av de frister som föreskrivs i artiklarna 454.3 och 455 i tillämpningsförordningen, i artikel 221.3 i tullkodexen eller i artikel 11.2 i TIR-konventionen kan åberopas av en sammanslutning som ASTIC, under sådana förhållanden som gäller i målet vid den nationella domstolen, för att preskriptionstiden för garantiåtagandet som tullmyndigheten kan göra gällande ska börja löpa.
22. Den hänskjutande domstolen frågar sig även om det uppbördsbeslut som tyska tullmyndigheter riktade till den garanterande sammanslutningen beträffande TIR-transporter i Tyskland avbryter preskriptionstiden för ASTIC med hänsyn till att dessa myndigheter inte har upphävt kraven på betalning mot nämnda sammanslutning.
23. Det var mot denna bakgrund som Tribunal Supremo beslutade att förklara målet vilande och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1) Om det först efter det att en medlemsstat har upptäckt oegentligheten inom ramen för tullsystemet för TIR-transporter, och begärt betalning av den garanterande sammanslutningen på dess territorium av ett belopp som motsvarar uppbördsbeloppet, fastställs var överträdelsen faktiskt ägt rum, är det då förenligt med artikel 454.3 och artikel 455 i [tillämpningsförordningen] att den medlemsstat i vilken överträdelsen ägde rum inleder ett nytt förfarande för att kräva in de tullar som ska betalas av huvudgäldenärerna och den garanterande sammanslutnin g som är knuten till den plats där överträdelsen faktiskt har ägt rum, upp till gränsen för den sistnämndas ansvar, när platsen för överträdelsen fastställdes efter utgången av den frist som föreskrivs i gemenskapsbestämmelserna?
Om fråga 1 besvaras jakande:
2) Kan den garanterande sammanslutningen i den medlemsstat i vilken oegentligheten ägde rum göra gällande, med stöd av artiklarna 454.3 och 455 i [tillämpningsförordningen] eller artikel 221.3 i … tullkodex[en], att rätten att kräva in beloppet motsvarande det garanterade ansvaret har preskriberats på grund av att fristen har löpt ut utan att sammanslutningen har känt till de faktiska omständigheterna före denna utgång?
3) Har begäran om betalning till den garanterande sammanslutningen i den stat som upptäckte oegentligheten, som framställts av tullmyndigheterna i denna stat, med stöd av artikel 11.2 i TIR konventionen preskriptionsbrytande verkan i förhållande till det förfarande som inletts mot den garanterande sammanslutning som är knuten till den plats där överträdelsen ägde rum?
4) Kan artikel 11.2 sista meningen i TIR-konventionen tolkas så att den där föreskrivna tidsfristen är tillämplig i den stat där överträdelsen ägde rum, även när den stat som upptäckte oegentligheten inte har upphävt betalningskravet riktat mot den garanterande sammanslutningen, trots förekomsten av ett straffrättsligt förfarande rörande de fastställda faktiska omständigheterna?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
24. Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen utgör hinder för tullmyndigheterna i den medlemsstat där en överträdelse av tullsystemet för TIR-transporter har begåtts, att inleda ett nytt förfarande för att uppbära den tull som har uppstått till följd av överträdelsen när platsen för överträdelsen har fastställts på rättslig väg och efter att behöriga myndigheter i en annan medlemsstat redan fastställt en oegentlighet i tullsystemet för nämnda TIR-transport.
25. Det ska erinras om att unionens tullområde, i enlighet med artikel 451 i tillämpningsförordningen, anses utgöra ett enda territorium vid användningen av TIR-carneter.
26. I enlighet med artikel 203 i tullkodexen uppkommer en tullskuld när en importtullpliktig vara undandras tullövervakning.
27. Eftersom behörigheten att uppbära tullskulder delas mellan de olika tullmyndigheterna i medlemsstaterna, föreskrivs det i artikel 454.2 i tillämpningsförordningen att behörigheten att uppbära en skuld som uppkommer vid en överträdelse eller oegentlighet tillkommer den medlemsstat där nämnda överträdelse eller oegentlighet har begåtts.
28. Däremot inträder det provisoriskt en behörighetspresumtion i enlighet med artikel 37 i TIR-konventionen till förmån för den stat i vilken överträdelsen eller oegentligheten upptäckts, när det inte med säkerhet kan fastställas i vilken stat överträdelsen eller oegentligheten begåtts. En sådan presumtion hävs däremot när senare den första statens behörighet fastställs (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 mars 2000 i de förenade målen C‑310/98 och C‑406/98, Met-Trans och Sagpol, REG 2000, s. I‑1797, punkt 37).
29. Ett sådant system överensstämmer för det första med tanken att medlemsstaterna utgör ett enda tullområde i förhållande till det tredjeland som berörs av en transaktion som sker i enlighet med unionens system för extern transitering och, för det andra, att frågan om fastställelse av vilken stat som är behörig att uppbära tullar är ett internt problem för unionen. Detta innebär att en ändring av behörig medlemsstat saknar betydelse för det förhållandet att den som är betalningsskyldig för tullskulden måste betala den (se domen i det ovannämnda målet Met-Trans och Sagpol, punkt 38).
30. Vad gäller rätten att föra bevisning om var överträdelsen eller oegentligheten faktiskt har begåtts, ska det påpekas att det i artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen inte preciseras vem som ska eller får föra denna bevisning (se dom av den 23 september 2003 i mål C‑78/01, BGL, REG 2003, s. I‑9543, punkt 50).
31. Vad vidare gäller den frist inom vilken bevis ska ges in, ska det påpekas att artikel 454.3 första stycket i tillämpningsförordningen i huvudsak hänvisar till artikel 455.2 i nämnda förordning (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet BGL, punkterna 64–66).
32. Domstolen har också redan funnit att, i enlighet med artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen får en garanterande sammanslutning åberopa bevis för var överträdelsen eller oegentligheten faktiskt begåtts inom en frist på två år, vilken börjar löpa från den dag den betalningsanmaning angående tullskulden som uppkom vid denna överträdelse eller oegentlighet skickas till sammanslutningen (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet BGL, punkt 73).
33. Det ska i detta sammanhang likväl påpekas att artikel 11.2 i TIR-konventionen, som artikel 455.2 i tillämpningsförordningen hänvisar till, och som följaktligen ska beaktas vid tolkningen av den senare bestämmelsen, innehåller ett uttryckligt undantag vad gäller tidsfristen om två år för de fall de gärningar som överträdelsen består i blir föremål för laga åtgärder. Detta medför att det är möjligt att göra undantag från denna frist när platsen för överträdelsen eller oegentligheten fastställs på rättslig väg under förutsättning att nämnda gärningar blir föremål för laga åtgärder inom två år från det att den garanterande sammanslutningen för det område på vilket överträdelsen eller oegentligheten begicks underrättas om denna överträdelse eller oegentlighet.
34. Det framgår av begäran om förhandsavgörande att de tyska tullmyndigheterna, efter att ha upptäckt att de varor som fördes in i Tyskland med TIR-carnet inte hade nått bestämmelseorten, underrättade BGL om detta den 17 januari 1995, innan de, den 26 februari 1994, riktade en begäran om betalning av tull till BGL på grund av överträdelsen.
35. Den 17 januari 1995 underrättade de tyska tullmyndigheterna även ministeriet om den upptäckta oegentligheten, varpå det sistnämnda inledde en undersökning. Det rättsliga förfarandet som följde mynnade ut i ett avgörande av Landgericht Augsburg av den 17 mars 1998. I avgörandet slogs det fast att det var i Spanien som varorna i det nationella målet hade undandragits från tullövervakning.
36. Det är detta avgörande som de tyska tullmyndigheterna överlämnade till de spanska tullmyndigheterna den 24 augusti 1998.
37. Av samtliga ovan anförda omständigheter framgår det, i motsats till vad ASTIC har gjort gällande, att även om det avgörande som slår fast den plats där överträdelsen har begåtts har meddelats mer än två år efter att anmodan om betalning riktades till BGL, har de tyska tullmyndigheterna inte rättsstridigt avstått från uppbörden av ifrågavarande tullskuld till förmån för de spanska tullmyndigheterna.
38. Gärningarna i det nationella målet blev nämligen föremål för laga åtgärder i Tyskland inom den frist som stadgas i artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen. Det är till följd av avgörandet i detta förfarande som det slogs fast att överträdelsen som gav upphov till tullskulden hade begåtts i Spanien. Därför övergick de tyska tullmyndigheternas behörighet att uppbära nämnda skuld till spanska myndigheter.
39. Den första frågan ska således besvaras enligt följande. Artiklarna 454 och 455 i tillämpningsförordningen ska tolkas så att, för det fall presumtionen för behörigheten att uppbära en tullskuld för den medlemsstat i vilken en överträdelse har begåtts under en TIR-transport bryts till följd av ett avgörande som slår fast att nämnda överträdelse har begåtts i en annan medlemsstat, tullmyndigheterna i den sistnämnda staten blir behöriga att uppbära skulden. Detta under förutsättning att de gärningar som överträdelsen består i blir föremål för laga åtgärder inom två år från och med den dag då den garanterande sammanslutningen för det territorium där överträdelsen har begåtts blev underrättad om överträdelsen.
Frågorna 2–4
40. Den hänskjutande domstolen har ställt dessa frågor för att få klarhet i huruvida ASTIC kan göra gällande de preskriptionsfrister som föreskrivs i artiklarna 454.3 och 455.1 i tillämpningsförordningen, i artikel 11.1 i TIR-konventionen och i artikel 221 i tullkodexen som invändning mot den betalningsanmaning som riktades till ASTIC av de spanska tullmyndigheterna. Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i vilka effekter det förfarande som först inleddes av de tyska tullmyndigheterna kan få för betalningsanmaningen.
41. Det ska inledningsvis påpekas att artikel 454.3 i tillämpningsförordningen avser den frist som ges för att slå fast behörig medlemsstat och att artikel 221.3 i tullkodexen föreskriver den frist efter vilken underrättelse om tullskulden till gäldenären inte längre är möjlig.
42. Det är artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen som avgör preskriptionstiden för uppbörd gentemot den garanterande sammanslutningen. De behöriga myndigheterna kan således endast kräva den garanterande sammanslutningen på betalning av tullskulden om de, inom ett år från det att TIR-carneten godtogs, skriftligen har underrättat sammanslutningen om den överträdelse som begåtts.
43. I förevarande fall underrättades ASTIC den 13 januari 1999 om att överträdelsen hade begåtts i Spanien, medan TIR-carneten i fråga i det nationella målet hade godtagits av de tyska tullmyndigheterna den 18 mars 1994, det vill säga mer än fyra år efter den nämnda underrättelsen.
44. Däremot kan ASTIC under de särskilda förhållanden som förelåg i målet vid den nationella domstolen inte göra gällande att de spanska tullmyndigheternas rätt att kräva sammanslutningen på betalning för tullskulden upp till den garanterade summan, är preskriberad enligt artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen.
45. Att godkänna att anmodan om betalning av skulden preskriberas under de särskilda förhållanden som råder i detta mål vore att ifrågasätta den ändamålsenliga verkan av det uppbördssystem för tullskulder som stadgas i TIR-konventionen, tullkodexen och tillämpningsförordningen.
46. Den frist som föreskrivs i artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen har till syfte att säkerställa en enhetlig och snabb tillämpning av bestämmelserna om uppbörd av tullar och andra avgifter för att ta till vara intresset av att unionens egna medel snabbt finns tillgängliga. Mot bakgrund av detta syfte ska således den frist som föreskrivs i denna bestämmelse anses utgöra en förfaranderegel som endast riktar sig till de administrativa myndigheterna, för att förmå dem att ingripa så snabbt som möjligt (se, analogt, dom av den 14 maj 2009 i mål C‑161/08, Internationaal Verhuis- en Transportbedrijf Jan de Lely, REG 2009, s. I‑4075, punkterna 50 och 51, beträffande kommissionens förordning (EEG) nr 1593/91 av den 12 juni 1991 om tillämpningsföreskrifter till rådets förordning (EEG) nr 719/91 om användande av TIR-carneter och ATA-carneter som transitdokument i gemenskapen (EGT L 148, s. 11).
47. Även för det fall tullmyndigheterna har handlat med den skyndsamhet som erfordras, skulle uppbörden av sådana avgifter vara omöjlig om det, efter ett rättsligt förfarande som avslutas mer än ett år efter godtagandet av en TIR-carnet, innebär att tullmyndigheten i den medlemsstat där överträdelserna har upptäckts ser sin behörighet, i enlighet med artikel 454.3 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 455.2, övergå till tullmyndigheterna i den medlemsstat där överträdelsen har begåtts, men att de senare inte är i stånd att uppbära tullskulden med anledning av att TIR-carneten godtogs mer än ett år tidigare.
48. Det ska således erinras om att unionens tullområde anses utgöra ett enda territorium, vid tillämpningen av bestämmelserna om användning av TIR-carnet, enligt artikel 451 i tillämpningsförordningen. Var och en av de 27 medlemsstaterna är, genom sina respektive tullmyndigheter, behörig att uppbära de tullskulder som uppkommer där. För övrigt finns det i varje medlemsstat en särskild garanterande sammanslutning som ansvarar för betalningen av de tullskulder som uppkommer eller antas uppkomma i denna medlemsstat vid en TIR-transport. En garanterande sammanslutning, såsom ASTIC, kan dock inte dra fördel av denna uppdelning av förvaltning för att hindra uppbörden av tullavgifterna upp till det belopp som ansvaret omfattar.
49. Under de särskilda förhållanden som förelåg i det nationella målet ska det följaktligen slås fast att den ettårsfrist som föreskrivs i artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med 11.1 i TIR-konventionen började löpa den dag de spanska tullmyndigheterna underrättades om det lagakraftvunna avgörande som slog fast att överträdelsen hade begåtts i Spanien.
50. Vad beträffar frågan om vilka effekter det förfarande som inleddes av de tyska tullmyndigheterna har för det förfarande som drevs av de spanska myndigheterna, framgår det inte av de handlingar som har tillställts domstolen att de tyska myndigheterna vidtog nödvändiga åtgärder för verkställa den betalningsanmaning som de hade riktat till BGL.
51. Om den hänskjutande domstolen skulle slå fast att de tyska myndigheterna har uppburit en del av avgifterna från den garanterande sammanslutningen, ska det hur som helst erinras om att artikel 454.3 i tillämpningsförordningen föreskriver att återbetalning ska ske av det som uppburits av myndigheterna i den medlemsstat där överträdelsen upptäcktes, till fördel för den medlemsstat där överträdelsen faktiskt begicks.
52. Frågorna 2–4 ska därför besvaras enligt följande. Artikel 455.1 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 11.1 i TIR-konventionen ska tolkas så att, under sådana förhållanden som dem som är för handen i målet vid den nationella domstolen, en garanterande sammanslutning inte kan anföra den preskriptionstid som föreskrivs i dessa bestämmelser när tullmyndigheterna i den medlemsstat i vilken sammanslutningen ansvarar underrättar den, inom ett år från den dag dessa myndigheter informerades om det lagakraftvunna avgörande som slår fast deras behörighet, om de omständigheter som gav upphov till den tullskuld som sammanslutningen ska betala upp till den gräns för vilken den ansvarar.
Rättegångskostnader
53. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1) Artiklarna 454 och 455 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen ska tolkas så att, för det fall presumtionen för behörigheten att uppbära en tullskuld för den medlemsstat i vilken en överträdelse har begåtts under en transport som genomförts med en TIR-carnet bryts till följd av ett avgörande som slår fast att nämnda överträdelse har begåtts i en annan medlemsstat, tullmyndigheterna i den sistnämnda staten blir behöriga att uppbära skulden. Detta under förutsättning att de gärningar som överträdelsen består i blir föremål för laga åtgärder inom två år från och med den dag då den garanterande sammanslutningen för det territorium där överträdelsen har begåtts blev underrättad om överträdelsen.
2) Artikel 455.1 i förordning nr 2454/93 jämförd med artikel 11.1 i tullkonventionen om internationell transport av gods upptaget i TIR-carnet av den 14 november 1975 i Genève ska tolkas så att, under sådana förhållanden som dem som är för handen i målet vid den nationella domstolen, en garanterande sammanslutning inte kan anföra den preskriptionstid som föreskrivs i dessa bestämmelser när tullmyndigheterna i den medlemsstat i vilken sammanslutningen ansvarar underrättar den, inom ett år från den dag dessa myndigheter informerades om det lagakraftvunna avgörande som slår fast deras behörighet, om de omständigheter som gav upphov till den tullskuld som sammanslutningen ska betala upp till den gräns för vilken den ansvarar.