Preliminär utgåva
DOMSTOLENS DOM (femte avdelningen)
den 16 april 2026 (*)
” Begäran om förhandsavgörande – Gränskontroller, asyl och invandring – Direktiv 2013/32/EU – Gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd – Ansökan om internationellt skydd – Artikel 43 – Gränsförfarande – Kvalificering av ett förfarande som genomförs vid ett förvar som geografiskt är beläget på en medlemsstats territorium men som enligt nationell rätt likställs med en plats vid gränsen – Rätt att resa in på den berörda medlemsstatens territorium efter en frist på fyra veckor – Artikel 31.7 – Prioriterad handläggning av ansökan om internationellt skydd – Direktiv 2013/33/EU – Normer för mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd – Artikel 8 – Placering i förvar på samma plats på grundval av två olika beslut”
I de förenade målen C‑50/24–56/24 [Danané m.fl.](i),
angående sju beslut att begära förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, från Conseil du contentieux des étrangers (Migrationsdomstolen, Belgien), av den 22 januari 2024 som inkom till domstolen den 26 januari 2024, i målen
X (C‑50/24)
X (C‑51/24)
X (C‑52/24)
X (C‑53/24)
X (C‑54/24)
X (C‑55/24)
X (C‑56/24)
mot
Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides,
meddelar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden M.L. Arastey Sahún, samt domarna J. Passer (referent), E. Regan, D. Gratsias, och B. Smulders,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitiesekreterare: handläggaren G. Chiapponi,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 27 februari 2025,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        X (C‑51/24) och X (C‑52/24), genom S. Manesse, avocat,
–        X (C‑53/24), genom Z. Chihaoui, advocaat,
–        Belgiens regering, genom M. Jacobs, C. Pochet och M. Van Regemorter, samtliga i egenskap av ombud,
–        Tjeckiens regering, genom S. Šindelková, M. Smolek och J. Vláčil, samtliga i egenskap av ombud,
–        Tysklands regering, genom J. Möller och R. Kanitz, båda i egenskap av ombud,
–        Italiens regering, genom G. Palmieri, i egenskap av ombud, biträdd av W. Ferrante, avvocato dello Stato,
–        Europeiska kommissionen, genom A. Azéma, F. Blanc-Simonetti och J. Hottiaux, samtliga i egenskap av ombud,
och efter att den 26 juni 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 31.7 och 31.8 samt artiklarna 43–46 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 60), jämförda med artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) och artikel 8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/33/EU av den 26 juni 2013 om normer för mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd (EUT L 180, 2013, s. 96).
2        Respektive begäran har framställts i sju mål mellan tredjelandsmedborgare som anlänt till Belgien ombord på flygplan som har landat på Bryssels flygplats (Belgien) och Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (generalkommissarien för flyktingar och statslösa, Belgien) (nedan kallat Commissaire général) angående beslut som fattats av Commissaire général om avslag på deras ansökningar om internationellt skydd.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2013/32
3        Skälen 18 och 38 i direktiv 2013/32 har följande lydelse:
”(18)      Det ligger i såväl medlemsstaternas som de som ansöker om internationellt skyddsintresse att beslut om ansökningar om internationellt skydd fattas så fort som möjligt, dock utan åsidosättande av kraven på att en adekvat och fullständig prövning utförs.
…
(38)       Många ansökningar om internationellt skydd görs vid gränsen eller i en transitzon i en medlemsstat före ett beslut om sökandens inresa. Medlemsstaterna bör kunna införa rutiner för bedömningen av om en ansökan ska prövas eller ej och/eller sakprövningen som gör det möjligt att fatta beslut om ansökningar på platsen under klart definierade omständigheter.”
4        I artikel 2 f i direktivet anges följande:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
f)       beslutande myndighet en myndighet med domstolsliknande uppgifter eller en administrativ myndighet i en medlemsstat som är ansvarig för att pröva ansökningar om internationellt skydd och behörig att fatta beslut i första instans i sådana ärenden.”
5        I artikel 4.1. och 4.2 i samma direktiv föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna ska för alla förfaranden utse en beslutande myndighet som ska ansvara för en korrekt prövning av ansökningarna enligt detta direktiv. …
2.      Medlemsstaterna får föreskriva att en annan myndighet än den som anges i punkt 1 ska vara ansvarig då syftet är att
…
b)       bevilja eller neka inresa inom ramen för det förfarande som avses i artikel 43, på de villkor som anges i de punkterna och på grundval av den beslutande myndighetens motiverade yttrande.”
6        I artikel 26.1 i detta direktiv föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna får inte hålla en person i förvar endast av det skälet att han eller hon är en sökande. Skäl och villkor för förvar samt garantier för sökande i förvar ska utformas i enlighet med direktiv [2013/33].”
7        Artikel 31 i direktiv 2013/32 har rubriken ”Prövningsförfarande”. I artikel 31.1, 31.2, 31.7 och 31.8 föreskrivs följande:
”1.      Medlemsstaterna ska handlägga ansökningar om internationellt skydd genom ett prövningsförfarande i enlighet med de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II.
2.      Medlemsstaterna ska se till att ett prövningsförfarandet avslutas så snart som möjligt utan att åsidosätta en lämplig och fullständig prövning.
…
7.      Medlemsstaterna får prioritera en prövning av en ansökan om internationellt skydd i enlighet med de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II, i synnerhet,
a)      om ansökan kan förväntas vara välgrundad,
b)      om sökanden är utsatt i den mening som avses i artikel 22 i direktiv 2013/33/EU eller är i behov av särskilda förfarandegarantier, särskilt ensamkommande barn.
8.      Medlemsstaterna får även föreskriva att ett prövningsförfarande i enlighet med de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II ska påskyndas och/eller genomföras vid gränsen eller i transitzoner i enlighet med artikel 43 om
a)      sökanden vid inlämnandet av sin ansökan och framläggandet av de faktiska omständigheterna endast tagit med uppgifter som saknar betydelse för prövningen av hans eller hennes rätt att betraktas som en person som beviljats internationellt skydd enligt
[Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/95/EU av den 13 december 2011 om normer för när tredjelandsmedborgare eller statslösa personer ska anses berättigade till internationellt skydd, för en enhetlig status för flyktingar eller personer som uppfyller kraven för att betecknas som subsidiärt skyddsbehövande, och för innehållet i det beviljade skyddet (EUT L 337, 2011, s. 9)], eller
b)      sökanden kommer från ett säkert ursprungsland enligt detta direktiv, eller
c)      sökanden har vilselett myndigheterna genom att lämna oriktiga uppgifter eller falska handlingar eller genom att undanhålla relevanta uppgifter eller handlingar som rör hans eller hennes identitet och/eller medborgarskap och som kunde ha påverkat beslutet i negativ riktning, eller
d)      det är troligt att sökanden i ond tro har förstört eller gjort sig av med en identitets- eller resehandling som skulle ha bidragit till att fastställa hans eller hennes identitet eller medborgarskap, eller
e)      sökanden har lämnat uppenbart inkonsekventa och motsägelsefulla, klart falska eller uppenbart osannolika uppgifter som motsäger tillräckligt kontrollerad information om ursprungslandet på ett sätt som gör att hans eller hennes påstående om rätt att betraktas som en person som beviljats internationellt skydd enligt direktiv 2011/95/EU uppenbart är föga övertygande, eller
f)      sökanden har lämnat in en efterföljande ansökan om internationellt skydd som inte kan nekas prövning i enlighet med artikel 40.5, eller
g)      sökanden lämnar in en ansökan enbart för att försena eller hindra verkställigheten av ett redan fattat eller förestående beslut som skulle leda till att sökanden avlägsnats, eller
h)      sökanden olagligen anlände tillmedlemsstatens territorium eller olagligen förlängde sin vistelse och, utan goda skäl, varken har anmält sig till myndigheterna eller lämnat in en ansökan om internationellt skydd så snart som möjligt med tanke på omständigheterna kring inresan, eller
i)      sökanden vägrar att fullgöra sin skyldighet att lämna fingeravtryck i enlighet med Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 603/2013 av den 26 juni 2013 om inrättande av Eurodac för jämförelse av fingeravtryck för en effektiv tillämpning av förordning (EG) nr 604/2013 om kriterier och mekanismer för att avgöra vilken medlemsstat som har ansvaret för att pröva en ansökan om internationellt skydd som en tredjelandsmedborgare eller en statslös person har gett in i någon medlemsstat och för när medlemsstaternas brottsbekämpande myndigheter begär jämförelser med uppgifter i Eurodac för brottsbekämpande ändamål [samt om ändring av förordning (EU) nr 1077/2011 om inrättande av en Europeisk byrå för den operativa förvaltningen av stora it-system inom området frihet, säkerhet och rättvisa (EUT L 180, 2013, s. 1)], eller
j)      sökanden på allvarliga grunder kan betraktas som en fara för den inre säkerheten och den allmänna ordningen i den aktuella medlemsstaten eller har med tvång utvisats som ett allvarligt hot mot allmän ordning och säkerhet enligt nationell rätt.”
8        I artikel 33.2 i direktivet föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna får anse att en ansökan om internationellt skydd inte kan tas upp till prövning endast om
a)      en annan medlemsstat har beviljat internationellt skydd,
b)      ett land som inte är en medlemsstat betraktas som första asylland för sökanden …,
c)      ett land som inte är en medlemsstat betraktas som ett säkert tredjeland …,
d)      ansökan är en efterföljande ansökan, där inga nya fakta eller uppgifter … har framkommit eller lagts fram av sökanden … eller
e)       en person i beroendeställning lämnar in en ansökan efter det att han eller hon … har godtagit att det egna ärendet ska utgöra en del av en ansökan som lämnats in på hans eller hennes vägnar och det inte finns några omständigheter kring situationen för personen i beroendeställning som motiverar en separat ansökan.”
9        Artikel 40 i direktiv 2013/32, med rubriken ”Efterföljande ansökan”, har följande lydelse i punkt 1:
”När en person som har ansökt om internationellt skydd i en medlemsstat lämnar ytterligare utsagor eller lämnar in en efterföljande ansökan i samma medlemsstat ska medlemsstaten pröva dessa ytterligare utsagor eller fakta i den efterföljande ansökan i samband med prövningen av den tidigare ansökan eller i samband med prövningen av det omprövade beslutet eller överklagandet i den mån de behöriga myndigheterna kan beakta och pröva alla fakta som utgör grund för dessa ytterligare utsagor eller den efterföljande ansökan inom denna ram.”
10      Artikel 43 i samma direktiv har rubriken ”Gränsförfaranden” och föreskriver följande:
”1.      Medlemsstaterna får föreskriva förfaranden, i enlighet med de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II, för att vid medlemsstatens gräns eller i transitzoner besluta om
a)      huruvida en ansökan som lämnas in där ska tas upp till prövning, enligt artikel 33, och/eller
b)      innehållet i en ansökan i ett förfarande enligt artikel 31.8.
2.       Medlemsstaterna ska se till att ett beslut inom ramen för de förfaranden som föreskrivs i punkt 1 fattas inom rimlig tid. Om ett beslut inte har fattats inom fyra veckor, ska sökanden beviljas inresa till medlemsstatens territorium så att hans eller hennes ansökan kan handläggas i enlighet med andra bestämmelser i detta direktiv.
3.       I händelse av ankomster som omfattar ett stort antal tredjelandsmedborgare eller statslösa personer som lämnar ansökningar om internationellt skydd vid gränsen eller i en transitzon, vilket gör det omöjligt i praktiken att där tillämpa bestämmelserna i punkt 1, får dessa förfaranden även tillämpas om och under den tid dessa tredjelandsmedborgare eller statslösa personer normalt är förlagda på platser i närheten av gränsen eller i transitzonen.”
11      Artikel 46 i direktiv 2013/32 har rubriken ”Rätten till ett effektivt rättsmedel”. I punkt 1 i denna artikel föreskrivs följande:
”Medlemsstaterna ska se till att sökande har rätt till ett effektivt rättsmedel inför domstol mot följande:
a)      Ett beslut som fattats om en ansökan om internationellt skydd, inbegripet ett beslut
…
iii)      som fattas vid gränsen eller i en medlemsstats transitzoner enligt artikel 43.1,
…
…”
Direktiv 2013/33
12      Skäl 18 i direktiv 2013/33 har följande lydelse:
”Sökande som hålls i förvar bör behandlas med full respekt för den mänskliga värdigheten och deras mottagande bör utformas särskilt för att möta deras behov i denna situation. …”
13      I artikel 6 i direktivet, med rubriken ”Dokumentation”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 2:
”1.      Medlemsstaterna ska se till att den sökande inom tre dagar efter det att ansökan om internationellt skydd lämnats in förses med ett dokument utfärdat i hans eller hennes eget namn som styrker hans eller hennes rättsliga ställning som sökande eller intygar att han eller hon får stanna på medlemsstatens territorium så länge ansökan inte har avgjorts eller håller på att prövas.
…
2.      Medlemsstaterna får avstå från att tillämpa denna artikel om den sökande hålls i förvar samt vid prövning av en ansökan om internationellt skydd som gjorts vid gränsen eller i samband med ett förfarande för att fastställa den sökandes rätt att resa in på en medlemsstats territorium. …”
14      Artikel 8 i direktivet har rubriken ”Förvar”. Där anges följande:
”1.      Medlemsstaterna får inte hålla en person i förvar av enbart det skälet att han eller hon är en sökande i enlighet med [direktiv 2013/32].
2.      Om det på grundval av en individuell bedömning av ett ärende visar sig nödvändigt får en medlemsstat besluta att ta en sökande i förvar, om mindre ingripande åtgärder inte kan tillämpas verkningsfullt.
3.      En sökande får endast tas i förvar
a)      i syfte att bestämma eller bekräfta sökandens identitet eller nationalitet,
b)      i syfte att fastställa de faktorer som ansökan om internationellt skydd grundas på, som inte skulle kunna klargöras utan att ta den sökande i förvar, särskilt om det finns en risk för att sökanden avviker,
c)      som ett led i ett förfarande i syfte att avgöra om den sökande har rätt att resa in på territoriet,
…
Grunderna för förvar ska fastställas i nationell rätt.
…”
15      I artikel 9.1, 9.3 och 9.5 i samma direktiv föreskrivs följande:
”1.      En sökande ska endast hållas i förvar så kort tid som möjligt, och ska hållas i förvar bara så länge grunderna i artikel 8.3 är tillämpliga.
De administrativa förfaranden avseende grunderna för förvar i artikel 8.3 ska utföras med tillbörlig skyndsamhet och noggrannhet. Förseningar i administrativa förfaranden som inte kan tillskrivas sökanden berättigar inte fortsatt förvar.
…
3.      Om beslut om förvar fattas av en förvaltningsmyndighet ska medlemsstaterna ombesörja att en snabb rättslig prövning av försvarsbeslutets laglighet utförs ex officio och/eller på begäran av den sökande.
…
5.      Förvaret ska omprövas av en rättslig myndighet med lämpliga tidsintervall, ex officio och/eller på begäran av den berörda sökanden, i synnerhet om personen hålls i förvar en längre tid, om det uppstår relevanta omständigheter eller kommer fram nya uppgifter som kan påverka förvarets laglighet.”
Förordning (EU) 2016/399
16      Artikel 2.1 och 2.2 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/399 av den 9 mars 2016 om en unionskodex om gränspassage för personer (kodex om Schengengränserna) (EUT L 77, 2016, s. 1).
”I denna förordning gäller följande definitioner:
1)      inre gränser:
a)      medlemsstaternas gemensamma landgränser, …
b)      medlemsstaternas flygplatser för inrikesflyg,
c)      medlemsstaternas kust-, flod- och insjöhamnar för reguljära inre färjeförbindelser.
2.      yttre gränser: medlemsstaternas landgränser, …, sjögränser samt flygplatser och flod-, … och insjöhamnar, såvida de inte räknas som inre gränser.”
Belgisk rätt
Lagen av den 15 december 1980
17      I artikel 51/5 punkt 1 i loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (lag av den 15 december 1980 om inresa, vistelse, bosättning och avlägsnande av utlänningar) (Moniteur belge av den 31 december 1980, s. 14584), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i de nationella målen (nedan kallad lagen av den 15 december 1980), föreskrivs följande:
”Så snart utlänningen vid gränsen eller i Konungariket har lämnat in en första ansökan om internationellt skydd eller en efterföljande ansökan om internationellt skydd till någon av de myndigheter som konungen har utsett i enlighet med artikel 50 § 3 stycke 2, i enlighet med de unionsrättsliga bestämmelser som är bindande för Belgien, ska ministern eller dennes ställföreträdare fastställa vilken stat som ska ansvara för prövningen av ansökan.
Om det, på grundval av en individuell prövning, föreligger en betydande risk för att personen avviker, och endast under förutsättning att kvarhållandet är proportionerligt och att inga andra, mindre ingripande åtgärder kan vidtas, får utlänningen kvarhållas på en viss plats under den tid som krävs för att fastställa vilken stat som är ansvarig för att pröva ansökan om internationellt skydd, dock högst sex veckor.
…”
18      I artikel 57/6 punkt 2 i samma lag föreskrivs följande:
”[Commissaire général] ska i första hand besluta om
1°      sökanden befinner sig på en viss plats i den mening som avses i artiklarna 74/8, § 1 eller 74/9 §§ 2 och 3 eller är föremål för en sådan säkerhetsåtgärd som avses i artikel 68,
…”
19      Genom artikel 57/6/4 i nämnda lag införlivades artikel 43 i direktiv 2013/32 med belgisk rätt. I nämnda bestämmelse föreskrivs följande:
”När det gäller en utlänning som försöker resa in i riket utan att uppfylla villkoren i artiklarna 2 och 3 och som har lämnat in en ansökan om internationellt skydd vid gränsen, är [Commissaire général] behörig att förklara att ansökan inte kan tas upp till prövning med stöd av artikel 57/6 § 3 eller att fatta ett beslut om innehållet i ansökan i någon av de situationer som avses i artikel 57/6/1 § 1 första stycket a, b, c, d, e, f, g, i eller j.
Om första stycket inte är tillämpligt ska [Commissaire général] besluta att det krävs vidare prövning, varpå ministern eller ministerns ställföreträdare beviljar sökanden inresetillstånd enligt artikel 74/5 § 4 4°.
Om [Commissaire général] inte har fattat något beslut senast fyra veckor efter mottagande av ansökan om internationellt skydd som översänts av ministern eller ministerns ställföreträdare, ska sökanden också beviljas inresetillstånd av ministern eller ministerns ställföreträdare enligt artikel 74/5 § 4 5°.”
20      I artikel 74/5 §§ 1, 2 och 4 i lagen av den 15 december 1980 föreskrivs följande:
”§ 1.            En utlänning kan tas i förvar på en viss plats, belägen vid gränsen, i väntan på inresetillstånd eller avvisning vid inresan om
1°       utlänningen enligt bestämmelserna i denna lag kan avvisas vid inresan av de myndigheter som ansvarar för gränskontrollen,
2°       utlänningen försöker resa in i riket utan att uppfylla villkoren i artiklarna 2 och 3 och vid gränsen lämnar in en ansökan om internationellt skydd.
En utlänning får aldrig tas i förvar enbart på grund av att han eller hon har lämnat in en ansökan om internationellt skydd.
§ 2.      Konungen får fastställa andra platser inom Konungariket som likställs med den plats som avses i § 1. En utlänning som hålls kvar på en av dessa andra platser anses inte ha fått tillstånd att resa in i Konungariket.
…
§ 4.      Följande personer får resa in i Konungariket:
…
5°      en utlänning som avses i 1 § 2° och som [Commissaire général] inte har fattat något beslut om inom fyra veckor från mottagandet av den ansökan om internationellt skydd som översänts av ministern eller dennes ställföreträdare.”
21      I artikel 74/6 i denna lag föreskrivs följande:
”§ 1.      När det på grundval av en individuell prövning visar sig nödvändigt och ingen mindre tvingande åtgärd kan tillämpas ändamålsenligt, får ministern eller ministerns ställföreträdare ta en person som ansöker om internationellt skydd i förvar på en viss plats i riket
1°       för att utlänningens identitet eller nationalitet ska kunna fastställas, eller
2°       i syfte att fastställa de faktorer som ansökan om internationellt skydd grundas på, som inte skulle kunna klargöras om den sökande inte togs i förvar, särskilt om det finns en risk för att sökanden avviker, eller
…”
22      I artikel 74/8 i samma lag föreskrivs följande:
”§ 1. Nödvändiga åtgärder får vidtas för att säkerställa att den berörda personen inte utan erforderligt tillstånd lämnar den plats där han eller hon är frihetsberövad, står till regeringens förfogande eller hålls kvar med tillämpning av artiklarna 7, 8a § 4, 27, 29 stycke 2, 44f, § 1, 51/5, § 1 stycke 2 eller § 4 stycke 3, 51/5/1 § 1 stycke 2 eller § 2 stycke 3, 57/32, § 2 stycke 2, 74/5 eller 74/6.
…
§ 2.      Konungen får fastställa den ordning och de verksamhetsregler som är tillämpliga på den plats där utlänningen förvaras, ställs till regeringens förfogande eller upprätthålls, med tillämpning av de bestämmelser som avses i § 1 stycke 1.
…”
Ministerförordningen av den 25 oktober 2010
23      I artikel 1 i ministerförordning av den 25 oktober 2010 om fastställande av inkvarteringsplatser i den mening som avses i artikel 74/8 punkt 1 i lagen av den 15 december 1980 om utlänningars inresa, vistelse, bosättning och utvisning (Moniteur belge av den 3 november 2010, s. 65884) föreskrivs följande:
”Följande inkvarteringsplatser är sådana platser som avses i artikel 74/8 § 1 i lagen av den 15 december 1980
…
:
–         Blokstraat 64-68-70-72-74, till 9170 Sint-Gillis-Waas.”
Kunglig förordning av den 17 februari 2012
24      I artikel 1 i kunglig förordning av den 17 februari 2012 om fastställande av en ort som avses i artikel 74/8 § 2 i lagen av den 15 december 1980 om utlänningars inresa, vistelse, bosättning och utvisning (Moniteur belge av den 15 mars 2012, s. 15767) föreskrivs följande:
”Byggnaden ’Centre de Transit Caricole’, belägen vid Chaussé de Tervuren 302, till 1820 Steenokkerzeel, är en plats som avses i artikel 74/8 § 2 i lagen av den 15 december 1980
…”
Målen vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
25      De sakförhållanden som ligger till grund för tvisten kan beskrivas på följande sätt.
26      Klagandena i det nationella målet, tredjelandsmedborgare som anlänt med flyg till Bryssels flygplats mellan september och oktober 2023, lämnade in ansökningar om internationellt skydd på denna plats på ankomstdagen eller dagen efter ankomsten.
27      Till följd av dessa ansökningar nekades klagandena inresa på grund av bristande överensstämmelse med kraven i lagen av den 15 december 1980, varefter beslut fattades om ”kvarhållande på en bestämd plats vid gränsen”, i förevarande fall på ”transitcentret Caricole”, beläget i närheten av Bryssels flygplats, eller på Sint-Gillis-Waas (Belgien) inkvartering, som meddelats av inrikesministern med stöd av artikel 74/5
första stycket  2°
i lagen av den 15 december 1980, platser som inte är geografiskt belägna vid gränsen eller i ett transitområde, men som enligt artikel 74/5 punkt 2 i denna lag likställs med ”gränsområden”.
28      I Belgien fanns det nämligen, vid tidpunkten för de faktiska omständigheterna i de nationella målen, inte några förvarsanläggningar vid gränserna eller i transitområden, eftersom infrastrukturen på belgiska flygplatser hade visat sig vara olämplig för mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd och för iakttagandet av deras grundläggande rättigheter.
29      Det framgår av beslutet om hänskjutande att de beslut om ”kvarhållande på en bestämd plats vid gränsen” som nämns i punkt 27 ovan utgör beslut som grundar sig på artikel 8.3 c i direktiv 2013/33, enligt vilken en person som ansöker om internationellt skydd får tas i förvar för att besluta om dennes rätt att resa in i landet.
30      Efter en frist på fyra veckor tilläts klagandena i de nationella målen, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 43.2 i direktiv 2013/32, att resa in i Belgien, men kvarstod i förvar på de platser som avses i punkt 27 ovan med stöd av beslut som fattats av Commissaire général inom denna frist med stöd av artikel 74/5 §§ 4 och
5 och artikel 74/6 § 1 första stycket 2°
i lagen av den 15 december 1980. Det följer således av beslutet om hänskjutande att dessa beslut, i den mån de innebär att klagandena i de nationella målen hålls i förvar, utgör beslut som grundar sig på artikel 8.3 b i direktiv 2013/33, enligt vilken det är tillåtet att ta en sökande i förvar för att fastställa de omständigheter som ligger till grund för ansökan om internationellt skydd och som inte skulle kunna erhållas utan förvar, särskilt om det finns en risk för att sökanden avviker.
31      I målen C‑51/24 och C‑53/24 hördes klagandena i de nationella målen av Commissaire général vid en personlig intervju innan det beslut om att hålla dem i förvar som avses i föregående punkt fattades. I målen C‑52/24 och C‑54/24 hördes klagandena i de nationella målen av Commissaire général vid en personlig intervju efter det att beslut om att hålla dem i förvar som avses i föregående punkt fattades.
32      Efter dessa förhör meddelade Commissaire général beslut att inte bevilja flyktingstatus och status som subsidiärt skyddsbehövande samt, i
mål C‑51/24, ett beslut att avvisa ansökan.
33      Klagandena i de nationella målen överklagade dessa beslut till Conseil du contentieux des étrangers (Migrationsdomstolen, Belgien), som är den hänskjutande domstolen.
34      Vid förhandlingen åberopade samtliga klagande åsidosättande av artikel 57/6/4 i lagen av den 15 december 1980.
35      Den hänskjutande domstolen har påpekat att artikel 43.1 och 43.2 i direktiv 2013/32 har införlivats med den nationella rättsordningen genom denna bestämmelse. Den hänskjutande domstolen har preciserat att sådana personer som klagandena i det nationella målen omfattas av tillämpningsområdet för artikel 43, vad gäller prövningen av deras ansökan om internationellt skydd inom ramen för ett gränsförfarande, och av artikel 8.3 c i direktiv 2013/33, vad gäller deras placering på en förvarsplats som är belägen på territoriet men som enligt en lagbestämmelse likställs med en plats vid gränsen.
36      Migrationsdomstolen vill få klarhet i huruvida de bestämmelser i belgisk rätt enligt vilka gränsförfarandet tillämpas på personer som hålls i förvar på sådana platser, och enligt vilka sådana personer, efter utgången av den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 i direktiv 2013/32, hålls i förvar på samma plats,
som dock inte längre betecknas som en ”plats vid gränsen” utan som en ”plats på territoriet”, med stöd av ett annat skäl för förvar, är förenliga med unionsrätten.
37      Mot denna bakgrund beslutade Conseil du contentieux des étrangers (Migrationsdomstolen) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU-domstolen:
”1)       Omfattar tillämpningsområdet för artikel 43 i direktiv [2013/32] ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd som lämnas in vid gränsen eller i en transitzon av en sökande som under detta förfarande hålls i förvar på en plats som geografiskt sett är belägen inom territoriet men som genom lagstiftning likställs med en plats vid gränsen?
2)       Omfattar tillämpningsområdet för artikel 43 i direktiv [2013/32] fortfarande prövningen av en sådan ansökan om internationellt skydd från en sökande som efter de fyra veckor som föreskrivs i artikel 43.2 i direktiv [2013/32], beviljas tillträde till territoriet enligt nationell rätt men fortfarande hålls i förvar, med stöd av ett nytt förvarsbeslut, på samma plats som först betraktades som en plats vid gränsen och som nu av myndigheterna klassificeras som en plats på territoriet?
–        Kan samma plats för förvar, inom ramen för samma förfarande för internationellt skydd, först genom lagstiftning likställas med en plats vid gränsen och sedan, efter det att sökanden beviljats tillträde till territoriet på grund av att fristen på fyra veckor har löpt ut eller till följd av ett beslut om vidare prövning, betraktas som en plats på territoriet?
–        Vad innebär det för den beslutande myndighetens tidsmässiga och materiella behörighet att sökanden hålls i förvar på samma plats som geografiskt sett är belägen på territoriet men som ursprungligen likställdes med en plats vid gränsen och som sedan av de belgiska myndigheterna klassificeras som en plats för förvar på territoriet på grund av att fristen på fyra veckor har löpt ut?
3.a)       Kan den beslutande myndighet som har inlett prövningen av en ansökan om internationellt skydd inom ramen för ett gränsförfarande och som låter fristen på fyra veckor för prövning av ansökan enligt artikel 43.2 i direktiv 2013/32/EU löpa ut eller som innan dess har beslutat om vidare prövning, trots att alla steg i utredningen, inbegripet den personliga intervjun, har genomförts före utgången av denna frist, gå vidare med prövningen av ansökan på grundval av en prioriterad handläggning enligt artikel 31.7 i direktivet, om sökanden hålls kvar i förvar, med stöd av en annan myndighets beslut, på samma plats, vilken ursprungligen likställdes med en plats vid gränsen, med motiveringen att det var nödvändigt att hålla kvar sökanden ’i syfte att fastställa de faktorer som ansökan om internationellt skydd grundas på, som inte skulle kunna klargöras om den sökande inte togs i förvar, särskilt om det finns en risk för att sökanden avviker’?
b)       Kan den beslutande myndighet som har inlett prövningen av en ansökan om internationellt skydd inom ramen för ett gränsförfarande och som låter fristen på fyra veckor för prövning av ansökan enligt artikel 43.2 i direktiv 2013/32/EU löpa ut eller som innan dess har beslutat om vidare prövning, utan att ha genomfört en personlig intervju med sökanden före utgången av denna frist, gå vidare med prövningen av ansökan genom en prioriterad handläggning enligt artikel 31.7 i direktivet, om sökanden hålls kvar i förvar, med stöd av ett annat myndighetsbeslut, på samma plats, vilken ursprungligen likställdes med en plats vid gränsen, med motiveringen att det var nödvändigt att hålla kvar sökanden ’i syfte att fastställa de faktorer som ansökan om internationellt skydd grundas på, som inte skulle kunna klargöras om den sökande inte togs i förvar, särskilt om det finns en risk för att sökanden avviker’?
4)       Är en sådan tillämpning av den nationella lagstiftningen förenlig med vad som följer av artikel 8 i direktiv 2013/33/EU, att en sökande endast får tas i förvar i undantagsfall, och med det allmänna syftet med direktiv [2013/32]?
5)       Ska artiklarna 31.7 och 31.8, 43 och 46 i direktiv [2013/32], jämförda med artikel 47 i stadgan, tolkas så, att [Migrationsdomstolen] på eget initiativ måste ta upp frågan om överskridande av fristen på fyra veckor när den prövar ett överklagande av ett beslut som fattats i ett förfarande som inletts vid gränsen?”
38      Domstolens ordförande har genom beslut av den 14 mars 2024 förenat målen C‑5024–C‑56/24 vad gäller det skriftliga och det muntliga förfarandet samt domen.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
39      Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 43 i direktiv 2013/32 ska tolkas så, att ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd som lämnats in vid gränsen eller i ett transitområde av en sökande som under detta förfarande hålls i förvar på en plats inom den berörda medlemsstatens territorium som inte är geografiskt belägen vid denna stats gräns, men som enligt nationell lagstiftning likställs med en plats vid denna gräns, omfattas av tillämpningsområdet för denna artikel.
40      Artikel 43.1 i direktiv 2013/32 ger medlemsstaterna möjlighet att föreskriva särskilda förfaranden, vid sina gränser eller i sina transitområden, för att besluta om huruvida en ansökan om internationellt skydd som lämnats in på dessa platser ska tas upp till prövning enligt artikel 33 i direktivet eller för att pröva en sådan ansökan i sak, i något av de fall som anges i artikel 31.8 i direktivet, under förutsättning att dessa förfaranden är förenliga med de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II i direktivet. Enligt artikel 43.2 i direktiv 2013/32 ska dessa särskilda förfaranden genomföras inom rimlig tid. Om ansökan om internationellt skydd inte har avvisats eller avslagits inom fyra veckor, ska den berörda medlemsstaten bevilja sökanden rätt att resa in i landet. Efter utgången av denna fyraveckorsfrist ska ansökan behandlas i enlighet med det vanliga förfarandet (dom av den 14 maj 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU och C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 235).
41      Enligt EU-domstolens fasta praxis ska vid tolkningen av en unionsbestämmelse lydelsen beaktas, det sammanhang i vilket den förekommer och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i
(se, dom av den 17 november 1983, Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punkt 12, och dom av den 1 augusti 2025, Alace och Canpelli, C‑758/24 och C‑759/24, EU:C:2025:591, punkt 91).
42      Vad gäller ordalydelsen i artikel 43 i direktiv 2013/32 ska det påpekas att denna bestämmelse inte innehåller någon hänvisning till förvar och således inte till ett eventuellt förvar i samband med ett gränsförfarande.
43      Av detta följer att ordalydelsen i dessa bestämmelser inte i sig gör det möjligt att från deras tillämpningsområde undanta prövningen av en ansökan om internationellt skydd som lämnats in vid gränsen eller i ett transitområde när den plats där sökanden hålls i förvar inte är geografiskt belägen vid den berörda medlemsstatens gräns, utan i den nationella lagstiftningen, vid ett gränsförfarande, likställs med en sådan plats.
44      Det följer emellertid av artikel 43.2 att sökanden, i avsaknad av ett beslut om avslag på ansökan om internationellt skydd inom fyra veckor, ska beviljas rätt att resa in på den berörda medlemsstatens territorium. Av detta följer att så länge denna frist inte har löpt ut kan en sådan sökande, med avseende på ett gränsförfarande, inte anses ha rätt att resa in på den medlemsstatens territorium.
45      Detta visar, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 44 i sitt förslag till avgörande, att den omständigheten att en person som ansöker om internationellt skydd befinner sig på en förvarsplats i den berörda medlemsstaten men inte geografiskt vid medlemsstatens gräns inte utesluter att gränsförfarandet tillämpas.
46      Vad gäller det sammanhang i vilket artikel 43 i direktiv 2013/32 ingår, ska det påpekas att ingen av bestämmelserna i direktivet, bland annat artikel 26.1 i direktivet, som utgör bestämmelsen om förvar, eller artikel 31.8 i direktivet, enligt vilken medlemsstaterna får använda sig av de förfaranden som föreskrivs i artikel 43 i samma direktiv i de fall som föreskrivs däri, innehåller någon uppgift som gör det möjligt att dra slutsatsen att medlemsstaterna inte skulle ha rätt att, inom ramen för ett gränsförfarande i den mening som avses i artikel 43, hålla en person som ansöker om internationellt skydd i förvar på en plats som inte geografiskt ligger vid gränsen till en viss medlemsstat.
47      Även om det i artiklarna 8–11 i direktiv 2013/33 anges vilka krav som är tillämpliga på förvar av personer som ansöker om internationellt skydd och det i flera av direktivets bestämmelser hänvisas till sökandens situation under den tid som ett förfarande enligt artikel 43 i direktiv 2013/32 pågår, föreskrivs det inte i någon av bestämmelserna i direktiv 2013/33 att sökanden i detta sammanhang ska hållas i förvar vid gränsen eller i ett transitområde.
48      Vad slutligen gäller de mål som eftersträvas med artikel 43 i direktiv 2013/32, framgår det av skäl 38 i direktivet att gränsförfarandena syftar till att göra det möjligt för medlemsstaterna att fatta beslut om ett stort antal ansökningar om internationellt skydd som lämnas in ”vid gränsen eller i en transitzon i en medlemsstat före ett beslut om sökandens inresa [på territoriet]”.
49      Medlemsstaterna får således kräva att personer som ansöker om internationellt skydd ska stanna kvar vid gränsen eller i ett av deras transitområden under en tid av högst fyra veckor för att, innan de fattar beslut om personernas rätt att resa in i landet, pröva huruvida dessas ansökningar ska avvisas i enlighet med artikel 33 i direktiv 2013/32 eller huruvida de ska avslås i enlighet med artikel 31.8 i direktivet (dom av den 14 maj 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU och C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 237).
50      Syftet med gränsförfarandena är således att göra det möjligt för medlemsstaterna att göra en första sortering av ansökningar om internationellt skydd innan de formellt tillåter inresa till deras territorium endast för tredjelandsmedborgare vars ansökningar inte avslås vid detta tillfälle. Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 38 i sitt förslag till avgörande påverkas inte förverkligandet av detta mål av den plats där tredjelandsmedborgaren fysiskt befinner sig vid prövningen av hans eller hennes ansökan och det krävs inte att prövningen genomförs vid gränsen till dessa medlemsstater.
51      Om artikel 43 i direktiv 2013/32 däremot ska tolkas så, att det vid tillämpningen av ett gränsförfarande är obligatoriskt att ta en person som ansöker om internationellt skydd i förvar vid den berörda medlemsstatens gräns eller i ett transitområde, skulle genomförandet av ett sådant förfarande i vissa fall kunna visa sig vara orimligt svårt eller till och med omöjligt eller, i förekommande fall, ha en negativ inverkan på iakttagandet av de garantier som sökandena ges genom direktiven 2013/32 och 2013/33 och, rent allmänt, på respekten för deras grundläggande rättigheter och särskilt deras mänskliga värdighet, i strid med det mål som anges i skäl 18 i sistnämnda direktiv.
52      Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 39 och 40 i sitt förslag till avgörande skulle ett obligatoriskt förvar av sökande vid gränsen eller i ett transitområde, beroende på de geografiska särdragen och särdragen i medlemsstaternas infrastruktur, kunna medföra strukturella och geografiska begränsningar, eller till och med användningen av infrastruktur som är oförenlig med de grundläggande principer och garantier som avses i kapitel II i direktiv 2013/32 samt de garantier och villkor som föreskrivs i artiklarna 9–11 i direktiv 2013/33 och, i förekommande fall, med respekt för deras värdighet.
53      När det gäller de medlemsstater som har stora havsgränsområden skulle tillämpningen av artikel 43 i direktiv 2013/32, såsom den italienska regeringen har påpekat, kunna vara orimligt svår, eller till och med omöjlig, om denna artikel skulle tolkas så, att medlemsstaterna ska pröva ansökan om internationellt skydd vid sin geografiska gräns, utan någon möjlighet att överföra sökanden till en plats inom det nationella territoriet som kan likställas med en plats vid gränsen.
54      Mot denna bakgrund ska den första frågan besvaras enligt följande: Artikel 43 i direktiv 2013/32 ska tolkas så, att ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd som lämnats in vid gränsen eller i ett transitområde av en sökande som under detta förfarande hålls i förvar på en plats inom den berörda medlemsstatens territorium som inte är geografiskt belägen vid denna stats gräns, men som enligt nationell lagstiftning likställs med en plats vid denna gräns, omfattas av tillämpningsområdet för denna artikel.
Den andra frågan
55      Den hänskjutande domstolen har ställt de två första delarna av den andra frågan för att, för det första, få klarhet i huruvida artikel 43 i direktiv 2013/32 ska tolkas så, att prövningen av en ansökan om internationellt skydd efter det att den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 har löpt ut fortfarande omfattas av tillämpningsområdet för nämnda artikel 43. För det andra vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida det är förenligt med unionsrätten att en och samma förvarsplats, inom ramen för ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd, inledningsvis betraktas som en ”plats vid gränsen” och därefter, efter utgången av denna fyraveckorsfrist, anses vara en ”plats på territoriet”.
56      Såsom framgår av den rättspraxis som nämns i punkt 40 ovan har domstolen redan påpekat att enligt artikel 43.2 i direktiv 2013/32 ska de särskilda förfaranden som föreskrivs i artikel 43.1 genomföras inom rimlig tid, varvid gäller att om inget beslut om avslag på ansökan om internationellt skydd har fattats inom fyra veckor, ska den berörda medlemsstaten bevilja sökanden rätt att resa in på dess territorium, varvid ansökan ska handläggas efter utgången av denna frist i enlighet med övriga bestämmelser i direktivet.
57      I händelse av ankomster som omfattar ett stort antal tredjelandsmedborgare eller statslösa personer som lämnar ansökningar om internationellt skydd vid gränsen eller i en transitzon, vilket gör det omöjligt i praktiken att där tillämpa bestämmelserna i punkt 1, får dessa förfaranden enligt artikel 43.3 i direktiv 2013/32 även tillämpas om och under den tid dessa tredjelandsmedborgare eller statslösa personer normalt är förlagda på platser i närheten av gränsen eller i transitzonen.
58      Av detta följer, med förbehåll för att artikel 43.3 i direktivet är tillämplig, att prövningen av en sådan ansökan efter det att denna tidsfrist på fyra veckor har löpt ut inte längre omfattas av tillämpningsområdet för de gränsförfaranden som föreskrivs i punkt 1 i denna artikel.
59      När det gäller frågan huruvida en och samma förvarsplats, inom ramen för ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd, först kan likställas med en ”plats vid gränsen” och därefter, efter det att sökanden har tillåtits att resa in på territoriet på grund av att fristen på fyra veckor har löpt ut, kan betraktas som en ”plats på territoriet”, ska det erinras om att såsom framgår av prövningen av den första frågan utgör artikel 43 i direktiv 2013/32 inte hinder för att sökanden, vid prövningen av en sådan ansökan inom ramen för ett gränsförfarande, hålls i förvar på en plats som kan likställas med en plats ”vid gränsen”, men som befinner sig inom territoriet.
60      När sökanden, i enlighet med artikel 43.2 i direktiv 2013/32, har tillstånd att resa in på territoriet, men det visar sig nödvändigt att hålla honom eller henne i förvar, särskilt med hänsyn till det skäl som anges i artikel 8.3 b i direktiv 2013/33, utgör artikel 43.2 följaktligen inte hinder för att kvarhållandet fortsätter på samma förvarsplats, som numera betraktas som en ”plats på territoriet”.
61      Det finns inte heller något i ordalydelsen i de övriga bestämmelserna i detta direktiv som hindrar en sådan möjlighet. I synnerhet begränsas denna möjlighet inte på något sätt av artikel 26 i direktivet, som rör förvar. I punkt 1 i den artikeln anges att skälen och villkoren för förvar samt de garantier som ges sökande som hålls i förvar ska vara förenliga med direktiv 2013/33.
62      Av detta följer att det är tillåtet för medlemsstaterna att göra en sådan dubbel kvalificering av en och samma förvarsplats, under förutsättning att de säkerställer att de prövningsförfaranden som genomförs där, i enlighet med artikel 31.1 och artikel 43.1 i direktiv 2013/32, iakttar de grundläggande principer och garantier som avses i kapitel II i direktivet, och under förutsättning att medlemsstaterna, i enlighet med artikel 26.1 i direktivet, även säkerställer att skälen och villkoren för förvar, samt de garantier som föreskrivs för att skydda rättigheterna för sökande som hålls i förvar, är förenliga med direktiv 2013/33, särskilt artiklarna 8 och 9 i direktivet.
63      Det krävs emellertid även, i de sökandes intresse, vars rättsliga ställning vid utgången av den fyraveckorsfrist som anges i artikel 43.2 i direktiv 2013/32 ändras utan att deras materiella situation på samma plats för förvar ändras, att den berörda medlemsstaten ser till att dessa sökande, senast i samband med antagandet av det andra beslutet om att hålla dem i förvar med stöd av artikel 8 i direktiv 2013/33, informeras om att deras rättsliga ställning har förändrats, det vill säga att de, till följd av att denna frist har löpt ut, har rätt att resa in på territoriet. I den mån denna medlemsstat under gränsförfarandet har genomfört artikel 6.2 i direktiv 2013/33, som ger den möjlighet att utesluta tillämpningen av denna artikel, ankommer det dessutom på medlemsstaten att, i förekommande fall, till sökanden överlämna den handling som avses i punkt 1 i nämnda artikel eller det motsvarande intyg som avses i punkt 2 i samma artikel.
64      Mot bakgrund av det ovan anförda ska de två första delarna av den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 43 i direktiv 2013/32 ska tolkas så, att prövningen av en ansökan om internationellt skydd efter det att den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 har löpt ut inte längre omfattas av tillämpningsområdet för nämnda artikel 43, utan av övriga bestämmelser i direktivet, och att direktivet inte utgör hinder för att en och samma förvarsplats, inom ramen för ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd, inledningsvis betraktas som en ”plats vid gränsen” och därefter, anses vara en ”plats på territoriet”. Den berörda medlemsstaten ska emellertid se till att sökanden, senast i samband med antagandet av beslutet om att hålla honom eller henne i förvar med stöd av artikel 8 i direktiv 2013/33, informeras om att hans eller hennes rättsliga ställning har förändrats, det vill säga att han eller hon har rätt att resa in i landet till följd av att nämnda frist har löpt ut och, i förekommande fall, att han eller hon får den handling som avses i artikel 6.1 i direktiv 2013/33 eller ett likvärdigt intyg i enlighet med artikel 6.2 i samma direktiv.
65      Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje delen av den andra frågan för att få klarhet i vilka konsekvenser det får för den beslutande myndighetens tidsmässiga och materiella behörighet att hålla sökanden i förvar på en och samma plats, som ursprungligen likställdes med en ”plats vid gränsen” och senare kvalificerades som ”plats på territoriet” på grund av att den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 i direktiv 2013/32 hade löpt ut.
66      I artikel 2 f i direktiv 2013/32 anges att med beslutande myndighet avses en myndighet med domstolsliknande uppgifter eller en administrativ myndighet i en medlemsstat som är ansvarig för att pröva ansökningar om internationellt skydd och behörig att fatta beslut i första instans i sådana ärenden.
67      Det följer av artikel 4.1 i direktivet att medlemsstaterna för alla förfaranden ska utse en beslutande myndighet som ska ansvara för en korrekt prövning av ansökningarna enligt detta direktiv.
68      Under dessa omständigheter ska det, i likhet med vad generaladvokaten har påpekat i punkt 62 i sitt förslag till avgörande, påpekas att den omständigheten att sökanden kvarhålls i förvar och ändringen av den rättsliga kvalificeringen av platsen för förvar vid utgången av den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 i direktiv 2013/32 inte i sig påverkar den beslutande myndighetens behörighet.
69      Det är snarare utgången av denna frist, i den mån den innebär en övergång från gränsförfarandet till ett annat förfarande för prövning av ansökningar om internationellt skydd, som, under förutsättning att den berörda medlemsstaten har utsett olika beslutande myndigheter för att genomföra dessa förfaranden, skulle kunna påverka behörigheten att fatta beslut avseende dessa ansökningar. I förevarande fall förefaller det framgå av beslutet om hänskjutande att det är en och samma myndighet, nämligen Commissaire général, som är den beslutande myndigheten såväl inom ramen för gränsförfarandet som inom ramen för det andra efterföljande förfarandet.
70      Utgången av denna fyraveckorsfrist får även till följd att de materiella begränsningar som definieras i artikel 43.1 i direktiv 2013/32, och de inneboende tidsmässiga begränsningar som anges i punkt 2 i denna artikel, av beslut som kan antas inom ramen för gränsförfaranden, inte längre är tillämpliga på den beslutande myndigheten som beslutar inom ramen för ett annat förfarande.
71      Artikel 43 i direktiv 2013/32 ska följaktligen tolkas så, att kvarhållandet i förvar av en person som ansöker om internationellt skydd och ändringen av den rättsliga kvalificeringen av platsen för förvar, i enlighet med nationell lagstiftning, efter det att den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 har löpt ut, inte i sig påverkar den beslutande myndighetens behörighet, eftersom utgången av denna frist får till följd att de materiella och tidsmässiga begränsningar som följer av nämnda artikel 43 upphävs.
Den tredje och den fjärde frågan
72      Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje och den fjärde frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida en ansökan om internationellt skydd som ursprungligen behandlades inom ramen för ett gränsförfarande, i den mening som avses i artikel 43 i direktiv 2013/32, efter utgången av den frist på fyra veckor som anges i punkt 2 i denna artikel, kan prövas med prioritet i enlighet med artikel 31.7 i direktivet, om sökanden kvarhålls i förvar av det skäl som avses i artikel 8.3 b i
direktiv 2013/33, såväl för det fall att samtliga utredningsåtgärder, inbegripet den personliga intervjun, har utförts inom denna fyraveckorsfrist, som för det fall att intervjun inte har genomförts inom nämnda frist. I detta sammanhang hyser den hänskjutande domstolen även tvivel om huruvida sådana omständigheter är förenliga med den exceptionella karaktären av förvar, i enlighet med artikel 8 i sistnämnda direktiv.
73      I den mån den belgiska regeringen har gjort gällande att den fjärde frågan inte kan tas upp till sakprövning, eftersom den hänskjutande domstolen inte har redogjort för skälen till att den anser att ett svar på denna fråga är nödvändigt för att avgöra de nationella målen, räcker det att påpeka att nämnda fråga, i den mån den använder uttrycket ”en sådan tillämpning av den nationella lagstiftningen”, ska förstås så, att den hänvisar till den tredje frågan. Det framgår således underförstått men med nödvändighet av beslutet om hänskjutande att skälen till att den hänskjutande domstolen anser att det är nödvändigt att besvara den fjärde frågan i huvudsak är desamma som har föranlett den att ställa den tredje frågan. Under dessa omständigheter, och med beaktande av presumtionen att tolkningsfrågorna är relevanta, kan den fjärde frågan tas upp till sakprövning.
74      Det ska erinras om att den beslutande myndigheten, inom ramen för gränsförfarandet, endast är behörig att pröva huruvida ansökan om internationellt skydd kan tas upp till prövning, enligt artikel 33 i direktiv 2013/32, eller pröva ansökan i sak, men endast i något av de fall som anges i artikel 31.8 i direktivet. Vid utgången av den tidsfrist på fyra veckor som tidsmässigt avgränsar gränsförfarandet återfår emellertid denna myndighet sin allmänna behörighet.
75      Enligt artikel 31.7 i direktivet får medlemsstaten i vissa situationer prioritera prövningen av en ansökan om internationellt skydd i enlighet med de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II i direktivet. Det framgår av användningen av adverbet ”bland annat” i denna bestämmelse att den endast innehåller en icke uttömmande förteckning över de situationer där medlemsstaterna får prioritera en sådan prövning.
76      Det ska tilläggas att en sådan prioriterad behandling av förfaranden där sökanden kvarhålls i förvar svarar mot målet att påskynda förfarandet för prövning av ansökningar om internationellt skydd som föreskrivs i direktiv 2013/32, vilket återspeglas i skäl 18 i direktivet och som avses i artikel 31.2 i direktivet, vilket även framgår av artikel 9.1 andra stycket i direktiv 2013/33, vad gäller de administrativa förfaranden som avser de skäl för förvar som anges i artikel 8.3 i sistnämnda direktiv.
77      Den omständigheten att samtliga utredningsåtgärder har vidtagits eller inte vidtagits före utgången av den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 i direktiv 2013/32 begränsar inte den beslutande myndighetens möjlighet att prioritera handläggningen av en ansökan om internationellt skydd. Det ska i detta hänseende påpekas, i likhet med vad den belgiska regeringen anfört, att unionslagstiftaren, genom att föreskriva att prövningen av en ansökan om internationellt skydd som inletts inom ramen för ett gränsförfarande därefter ska fortsätta i enlighet med de andra förfaranden som föreskrivs i detta direktiv, med nödvändighet har tillåtit att utredningsåtgärder som utförs under eller efter gränsförfarandet med giltig verkan kan ligga till grund för ett beslut som fattas med tillämpning av dessa andra förfaranden.
78      Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 71 i sitt förslag till avgörande skulle det strida mot kravet på ett effektivt och snabbt förfarande för handläggning av ansökningar om internationellt skydd att kräva att den beslutande myndigheten ska göra en ny prövning och inte beakta de utredningsåtgärder som utförts under den fyraveckorsperiod som avses i artikel 43.2 i direktiv 2013/32.
79      Det ska emellertid understrykas att utredningsåtgärder som inte uppfyller de grundläggande principerna och garantierna i kapitel II i direktiv 2013/32 inte kan åberopas i samband med ett beslut om ansökan om internationellt skydd, vare sig inom ramen för ett allmänt förfarande eller inom ramen för ett gränsförfarande, såsom framgår av artikel 31.1 respektive artikel 43.1 i direktivet. Användningen av sådana utredningsåtgärder påverkar inte heller sökandens möjlighet att lämna nya uppgifter, bland annat genom att lägga fram nya omständigheter som han eller hon i praktiken inte hade kunnat lägga fram för den behöriga myndigheten inom ramen för gränsförfarandet och som det ankommer på denna myndighet att pröva i enlighet med artikel 40.1 i direktivet.
80      Det ska även tilläggas att den omständigheten att samtliga utredningsåtgärder har vidtagits före utgången av den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 i direktivet inte i sig begränsar den beslutande myndighetens möjlighet att hålla sökanden i förvar med stöd av artikel 8.3 b i direktiv 2013/33, enligt vilken det är möjligt att ta sökanden i förvar för att fastställa de omständigheter som ansökan om internationellt skydd grundar sig på och som inte skulle kunna erhållas utan förvar, särskilt om det finns en risk för att sökanden avviker.
81      Ett sådant kvarhållande i förvar ska emellertid, i enlighet med artikel 26.1 i direktiv 2013/32, uppfylla samtliga krav i artikel 8 och följande artiklar i direktiv 2013/33.
82      Det framgår särskilt av artikel 8.2 i direktiv 2013/33 att en person endast får hållas i förvar om det visar sig nödvändigt, på grundval av en bedömning i det enskilda fallet och om andra, mindre ingripande åtgärder inte kan tillämpas verkningsfullt. Det följer dessutom av artikel 9.1 i direktivet att en sökande endast får hållas i förvar så kort tid som möjligt och så länge de skäl som anges i artikel 8.3 i direktivet är tillämpliga. Härav följer att de nationella myndigheterna får ta en person som ansöker om internationellt skydd i förvar endast efter att ha kontrollerat huruvida förvarsåtgärden i det enskilda fallet är proportionerlig i förhållande till de eftersträvade syftena (dom av den 14 maj 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU och C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 258 och där angiven rättspraxis).)
83      Enligt artikel 8.3 första stycket i direktiv 2013/33 får dessutom en person som ansöker om internationellt skydd endast tas i förvar av ett av de skäl som uttömmande räknas upp, varvid vart och ett av dessa skäl svarar mot ett specifikt behov och är självständigt (dom av den 14 maj 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alingerdi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU och C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkt 250 och där angiven rättspraxis)
84      Även om det inte i någon bestämmelse i direktiv 2013/33 fastställs någon bestämd tidsfrist efter vilken medlemsstaterna är skyldiga att avbryta förvaret av personer som ansöker om internationellt skydd, kräver artikel 9 i direktivet att sökanden åtnjuter effektiva processuella garantier som gör det möjligt att avsluta hans eller hennes förvar så snart det inte längre är nödvändigt eller proportionerligt med hänsyn till det mål som eftersträvas med direktivet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 14 maj 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-al di Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU och C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punkterna 263 och 264 samt där angiven rättspraxis). I artikel 3 första stycket föreskrivs dels en skyndsam domstolsprövning, dels i punkt 5 att en rättslig myndighet med rimliga mellanrum ska pröva kvarhållandet i förvar på eget initiativ eller på begäran av den berörda sökanden.
85      Vad särskilt gäller den praxis som består i att inleda prövningen av en ansökan om internationellt skydd inom ramen för ett gränsförfarande genom att ta sökanden i förvar med stöd av artikel 8.3 c i direktiv 2013/33 och därefter, vid utgången av den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 i direktiv 2013/32, förlänga förvaret av sökanden på grundval av ett annat skäl, nämligen det som anges i artikel 8.3 b i direktiv 2013/33, är den behöriga myndigheten skyldig att i vederbörlig ordning, i varje enskilt fall, kontrollera huruvida denna förlängning är nödvändig för att uppnå detta mål och huruvida detta mål inte kan uppnås på ett lika effektivt sätt genom mindre ingripande åtgärder.
86      Av detta följer att den praxis som nämns i föregående punkt inte kan tillämpas automatiskt och systematiskt utan att det strider mot artiklarna 8 och 9 i sistnämnda direktiv.
87      Mot denna bakgrund ska den tredje och den fjärde frågan besvaras enligt följande. Artikel 31.7 och artikel 43 i direktiv 2013/32 ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att den beslutande myndigheten, efter utgången av den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2, prioriterar prövningen av en ansökan om internationellt skydd som inletts inom ramen för gränsförfarandet, inbegripet när sökanden kvarhålls i förvar enligt artikel 8.3 b i
direktiv 2013/33, och inte heller att myndigheten grundar sig på utredningsåtgärder som utförts inom ramen för detta förfarande, under förutsättning att de grundläggande principer och garantier som anges i kapitel II i direktiv 2013/32 iakttas i varje skede av prövningen av ansökan och under förutsättning att samtliga krav i artiklarna 8 och 9 i direktiv 2013/33 är uppfyllda vad gäller kvarhållandet i förvar.
Den femte frågan
88      Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i huruvida artikel 31.7 och 31.8 samt artiklarna 43 och 46 i direktiv 2013/32, jämförda med artikel 47 i stadgan, ska tolkas så, att den behöriga domstolen, när den har att pröva ett överklagande av ett beslut som fattats inom ramen för ett prövningsförfarande som ursprungligen varit föremål för gränsförfarande, ex officio ska pröva huruvida den fyraveckorsfrist som föreskrivs i nämnda artikel 43.2 har överskridits.
89      Det ska inledningsvis påpekas att även om det är riktigt att det gränsförfarande som föreskrivs i artikel 43 i direktiv 2013/32 inleds i syfte att fatta ett beslut om huruvida ansökan om internationellt skydd kan tas upp till prövning, enligt artikel 33 i direktiv 2013/32, eller i sak, i något av de fall som anges i artikel 31.8 i direktivet, inom den frist på fyra veckor som anges i artikel 43.2 i direktivet, är medlemsstaterna likväl inte skyldiga att anta ett beslut inom denna frist. I artikel 43.2 i samma direktiv föreskrivs nämligen uttryckligen att sökanden, om inget beslut har fattats inom denna tidsfrist, ska beviljas rätt att resa in på territoriet för att hans eller hennes ansökan om internationellt skydd ska behandlas i enlighet med övriga bestämmelser i direktiv 2013/32.
90      I förevarande fall är det utrett att de beslut som klagandena i det nationella målet har överklagat har antagits inom ramen för det allmänna förfarandet.
91      Det framgår emellertid av svaren på de övriga tolkningsfrågorna att lagenligheten av dessa beslut, i motsats till den premiss som den hänskjutande domstolen tycks utgå från, inte kan ifrågasättas enbart av den omständigheten att denna fyraveckorsfrist har överskridits, och inte heller av enbart den omständigheten att klagandena kvarhölls i förvar efter utgången av nämnda frist.
92      Eftersom det således inte framstår som nödvändigt att besvara den femte frågan för att avgöra målen vid den nationella domstolen, saknas anledning att besvara denna fråga.
Rättegångskostnader
93      Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:
1)       Artikel 43 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/32/EU av den 26 juni 2013 om gemensamma förfaranden för att bevilja och återkalla internationellt skydd
ska tolkas så,
att ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd som lämnats in vid gränsen eller i ett transitområde av en sökande som under detta förfarande hålls i förvar på en plats inom den berörda medlemsstatens territorium som inte är geografiskt belägen vid denna stats gräns, men som enligt nationell lagstiftning likställs med en plats vid denna gräns, omfattas av tillämpningsområdet för denna artikel.
2)      Artikel 43 i direktiv 2013/32
ska tolkas så,
–        att prövningen av en ansökan om internationellt skydd efter det att den frist på fyra veckor som föreskrivs i artikel 43.2 har löpt ut inte längre omfattas av tillämpningsområdet för artikel 43, utan av övriga bestämmelser i direktivet.
–        Direktiv 2013/32 utgör inte hinder för att en och samma förvarsplats, inom ramen för ett förfarande för prövning av en ansökan om internationellt skydd, inledningsvis betraktas som en ”plats vid gränsen” och därefter, efter utgången av denna fyraveckorsfrist, anses vara en ”plats på territoriet”. Den berörda medlemsstaten ska emellertid se till att sökanden, senast i samband med antagandet av beslutet om att hålla honom eller henne i förvar med stöd av artikel 8 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2013/33/EU av den 26 juni 2013 om normer för mottagande av personer som ansöker om internationellt skydd, informeras om att hans eller hennes rättsliga ställning har förändrats, det vill säga att han eller hon har rätt att resa in i landet till följd av att nämnda frist har löpt ut och, i förekommande fall, att han eller hon får den handling som avses i artikel 6.1 i direktiv 2013/33 eller ett likvärdigt intyg i enlighet med artikel 6.2 i samma direktiv.
–        Artikel 43 i direktiv 2013/32.
ska tolkas så,
att kvarhållandet i förvar av en person som ansöker om internationellt skydd och ändringen av den rättsliga kvalificeringen av platsen för förvar, i enlighet med nationell lagstiftning, efter det att den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2 har löpt ut, inte i sig påverkar den beslutande myndighetens behörighet, eftersom utgången av denna frist får till följd att de materiella och tidsmässiga begränsningar som följer av nämnda artikel 43 upphävs.
3)      Artikel 31.7 och artikel 43 i direktiv 2013/32
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder för att den beslutande myndigheten, efter utgången av den fyraveckorsfrist som föreskrivs i artikel 43.2, prioriterar prövningen av en ansökan om internationellt skydd som inletts inom ramen för gränsförfarandet, inbegripet när sökanden kvarhålls i förvar enligt artikel 8.3 b i direktiv 2013/33, och inte heller att myndigheten grundar sig på utredningsåtgärder som utförts inom ramen för detta förfarande, under förutsättning att de grundläggande principer och garantier som anges i kapitel II i direktiv 2013/32 iakttas i varje skede av prövningen av ansökan och under förutsättning att samtliga krav i artiklarna 8 och 9 i direktiv 2013/33 är uppfyllda vad gäller kvarhållandet i förvar.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk: franska.
i      Förevarande mål har getts fiktiva namn. Dessa namn är inte något av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.