62003CC0276_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1. Den huvudsakliga frågeställningen i detta överklagande av en dom avkunnad av förstainstansrätten(2) avser vad som skall utgöra ett avbrott i preskriptionstiden i förfaranden avseende statligt stöd enligt artikel 15 i rådets förordning nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG‑fördraget (nu artikel 88 EG).(3)
2. Närmare bestämt avses frågan huruvida preskriptionstiden kan avbrytas av en begäran om upplysningar från kommissionen riktad till nationella myndigheter som har beviljat ett stöd till ett företag i ett fall då företaget inte har kännedom om denna begäran?
3. Bakgrunden är vissa meningsskiljaktigheter beträffande den ställning en mottagare av ett oanmält stöd befinner sig i i en situation där kommissionen genomför en granskning av detta stöd.
Tillämpliga bestämmelser
4. I artikel 88 EG föreskrivs att kommissionen skall underrättas om och granska allt statligt stöd som beviljas företag. Med tillämpning av artikel 88.2 kan kommissionen, efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig, beroende på vilken slutsats den kommer fram till, besluta om att staten i fråga skall upphäva eller ändra en viss stödåtgärd.
5. Förordning nr 659/1999 antogs för att kodifiera den konsekventa praxis som kommissionen hade utvecklat och etablerat för tillämpningen av artikel 93 EG, i syfte att öka insynen och rättsäkerheten.(4) Den trädde i kraft den 16 april 1999.
6. Artiklarna 2–9 i den förordningen avser förfarandet vid anmält stöd. Enligt artikel 4.4 skall kommissionen, när den efter en preliminär granskning finner att en stödåtgärd föranleder tveksamhet i fråga om dess förenlighet med den gemensamma marknaden, besluta att inleda ett formellt granskningsförfarande. Under detta förfarande, som regleras av artiklarna 6 och 7, kan den berörda medlemsstaten och andra intresserade parter lämna synpunkter. Enligt artikel 7.5 skall kommissionen, när den finner att stödet inte är förenligt med den gemensamma marknaden, fatta ett ”negativt beslut”.
7. Artiklarna 10–15 avser förfarandet vid olagligt stöd, vilket i det här sammanhanget innebär ett stöd som inte har anmälts. Enligt artikel 10.1 och 10.2, skall kommissionen om den har upplysningar om påstått olagligt stöd undersöka dessa upplysningar utan dröjsmål, oavsett källan för desamma. Om det är nödvändigt skall kommissionen begära upplysningar från den berörda medlemsstaten. När detta är lämpligt skall granskningen enligt artikel 13.1 leda till att ett formellt granskningsförfarande inleds med tillämpning av artiklarna 6 och 7.
8. Om kommissionen fattar ett negativt beslut under sådana omständigheter skall den besluta att den berörda medlemsstaten skall återkräva stödet i enlighet med artikel 14.
9. I artikel 15 föreskrivs följande:
”1. För kommissionens befogenheter att återkräva stöd[(5) ] skall en preskriptionstid på tio år gälla.
2. Preskriptionstiden skall börja den dag då det olagliga stödet beviljas mottagaren antingen som individuellt stöd eller på grundval av en stödordning. Preskriptionstiden skall avbrytas av varje åtgärd avseende det olagliga stödet som vidtas av kommissionen eller av en medlemsstat som agerar på kommissionens begäran. Vid varje avbrott skall tiden börja räknas på nytt. Preskriptionstiden skall avbrytas under den tid då kommissionens beslut är föremål för förfaranden vid Europeiska gemenskapernas domstol.
3. Varje stöd för vilket preskriptionstiden har löpt ut skall betraktas som befintligt stöd.”
10. Den preskriptionstid som anges i artikel 15 är inte en del av den tidigare praxis som har kodifierats i förordningen.(6) Följande anges därför i ingressen:(7) ”Av rättssäkerhetsskäl är det lämpligt att fastställa en preskriptionstid på tio år efter vilkens utgång beslut om återkrav inte kan fattas.”
Bakgrund och förfarandet
11. Scott SA (fram till november 1987 Bouton Bouchard Scott SA, nedan kallat Scott) är ett företag som är etablerat i Frankrike och som tillverkar hushålls- och sanitetspappersprodukter.
12. Genom ett avtal av den 31 augusti 1987, sålde Orléans stad och departementet Le Loiret en tomt på 48 hektar i industriområdet La Saussaye till Scott på förmånliga villkor (nedan kallat det aktuella stödet).
13. Efter att ha erhållit ett klagomål i december 1996, begärde kommissionen genom en skrivelse av den 17 januari 1997 ytterligare upplysningar från de franska myndigheterna. Efter begäran följde en skriftväxling.
14. Genom ett beslut av den 20 maj 1998 beslutade kommissionen att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG. Genom en skrivelse av den 10 juli 1998 underrättade den de franska myndigheterna om sitt beslut.
15. Genom publicering av den ovan nämnda skrivelsen i Europeiska gemenskapernas officiella tidning
den 30 september 1998 informerades andra berörda parter om beslutet.(8) Scott informerades även av de franska myndigheterna per telefon samma dag.
16. Den 16 april 1999 trädde förordning nr 659/1999 i kraft.
17. Den 12 juli 2000 antog kommissionen beslut 2002/14/EG(9) (nedan kallat det ifrågasatta beslutet), i vilket det aktuella stödet förklarades oförenligt med den gemensamma marknaden och där det begärdes att det skulle återkrävas.
18. I det ifrågasatta beslutet(10) konstaterade kommissionen att alla åtgärder som kommissionen vidtog beträffande olagligt stöd avbröt preskriptionstiden enligt artikel 15 i förordning nr 659/1999. Det aktuella stödet hade beviljats den 31 augusti 1987. Kommissionens första åtgärd var att överlämna en formell begäran om upplysningar till de franska myndigheterna den 16 januari(11) 1997. Den tioåriga preskriptionstiden hade därmed avbrutits innan den hade löpt ut.
19. Kommissionen underkände Scotts argument att preskriptionstiden är avsedd att skydda stödmottagaren, varför den skulle avbrytas först när denne har underrättats om att stödet utreds.
20. Kommissionen hävdade vidare i sitt beslut att frågan om vem som i slutändan gynnas av preskriptionstiden är oberoende av frågan hur den skall beräknas. Artikel 15 i förordning nr 659/1999 avser inte tredje män, utan är begränsad till förhållandet mellan kommissionen och medlemsstaterna. Kommissionen har ingen informationsskyldighet gentemot tredje män, som inte har några särskilda rättigheter med stöd av artikel 15. I förfaranden beträffande statligt stöd har tredje män endast de processuella rättigheter som följer av artikel 88.2 EG. Artikel 15 i förordning nr 659/1999 hänvisar till stödmottagaren endast för att avgöra vilket datum preskriptionstiden börjar löpa – ”den dag då det olagliga stödet beviljas mottagaren”.
21. Dessutom skall stödmottagaren kontrollera att det stöd som har beviljats har anmälts. Om stödet inte har anmälts och inte godkänts föreligger ingen rättssäkerhet.
Den överklagade domen
22. Den 30 november 2000 väckte Scott talan vid förstainstansrätten om ogiltigförklaring av det ifrågasatta beslutet till den del det avsåg att det aktuella stödet skulle återkrävas.
23. Scott påstod bland annat att kommissionen hade åsidosatt artikel 15 i förordning nr 659/1999 genom att anse att den preskriptionstid som föreskrivs i den artikeln avbröts av den begäran om upplysningar som framställdes den 17 januari 1997, vilken begäran Scott inte informerades om.
24. Kommissionen bekräftade den inställning den hade haft i det ifrågasatta beslutet, men hävdade alternativt att preskriptionstiden inte var tillämplig, eftersom beslutet att inleda ett formellt granskningsförfarande hade antagits den 20 maj 1998, vilket var innan förordning nr 659/1999 trädde i kraft.
25. Den 10 april 2003 avkunnade förstainstansrätten en dom som endast avsåg frågan om ett åsidosättande av artikel 15 i förordning nr 659/1999.
26. I punkt 51–54 granskade förstainstansrätten frågan om den bestämmelsen var tillämplig, varvid den noterade att förfaranderegler enligt en fast rättspraxis i allmänhet är tillämpliga på alla förfaranden som inte är avgjorda vid den tidpunkt då dessa regler träder i kraft, att artikel 15 inte innehåller några övergångsbestämmelser beträffande dess tillämpning i tiden, och att det klart framgår av det ifrågasatta beslutet att kommissionen hade ansett att förordning nr 659/1999 var tillämplig.
27. I punkterna 56 och 57 kom förstainstansrätten fram till den ståndpunkten att även om förordningen inte var tillämplig vid den tidpunkt då det aktuella stödet beviljades, den 31 augusti 1987, vilket innebar att den preskriptionstid som anges i artikel 15 inte kunde börja löpa vid den tidpunkten, var det ändå vid den tidpunkten som preskriptionstiden skulle anses börja löpa vid tillämpningen av artikel 15 på de förhållanden som förelåg den 12 juli 2000. Mot bakgrund av detta måste även de händelser som inträffade under denna period bedömas med tillämpning av den förordningen.
28. I punkterna 58–62 resonerade förstainstansrätten enligt följande:
”(58)	Vad avser sökandens argument att de åtgärder som vidtogs av kommissionen mellan januari och augusti år 1997 inte avbröt preskriptionstiden enligt artikel 15 i förordning nr 659/1999 med anledning av att sökanden inte kände till åtgärderna vid den aktuella tidpunkten, konstaterar förstainstansrätten att det endast finns en preskriptionstid för återkrav av stöd i artikel 15 och att den skall tillämpas på samma sätt i förhållande till tredje män som till medlemsstaten.
(59) Förstainstansrätten erinrar inledningsvis om att förfarandet enligt artikel 88 EG i huvudsak är ett förfarande mellan kommissionen och den berörda medlemsstaten. Berörda personer, till vilka stödmottagare räknas, skall dock hållas underrättade och skall ges möjlighet att framföra sina argument (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 14 november 1984 i mål 323/82, Intermills mot kommissionen, REG 1984, s. 3809, punkterna 16 och 17; svensk specialutgåva, volym 7, s. 685). Enligt fast rättspraxis har berörda personer nämligen i huvudsak rollen som informationskälla för kommissionen i det administrativa förfarandet enligt artikel 88.2 EG (förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1996 i mål T‑266/94, Skibsvaerftsforeningen m.fl. mot kommissionen, REG 1996, s. II‑1399, punkt 256, och av den 25 juni 1998 i de förenade målen T‑371/94 och T‑394/94, British Airways m.fl. och British Midland Airways mot kommissionen, REG 1998, s. II‑2405, punkt 59). Kommissionen är emellertid inte skyldig att underrätta personer som kan tänkas vara berörda, inklusive stödmottagaren, om åtgärder som institutionen vidtar med anledning av olagligt stöd innan det administrativa förfarandet inleds.
(60) Av detta följer att den omständigheten att sökanden var ovetande om att kommissionen från och med den 17 januari 1997 vid mer än ett tillfälle hade begärt information från de franska myndigheterna (se punkt 6 ovan) inte i sig innebär att kommissionens agerande skall anses sakna rättsverkan gentemot sökanden. Därmed skall den skrivelse innehållande en begäran om kompletterande upplysningar som kommissionen skickade till de franska myndigheterna den 17 januari 1997, med andra ord innan det administrativa förfarandet hade påbörjats, i enlighet med artikel 15 i förordning nr 659/1999 anses ha avbrutit den tioåriga preskriptionstiden, vilken i förevarande fall började löpa den 31 augusti 1987. Det saknar betydelse att sökanden vid tidpunkten för korrespondensen inte kände till denna.
(61) Förstainstansrätten erinrar vidare om att stödet i förevarande fall inte har anmälts till kommissionen. Enligt fast rättspraxis kan en stödmottagare inte, utom under extraordinära omständigheter, ha berättigade förväntningar på att ett stöd är rättsenligt annat än om detta stöd har beviljats med iakttagande av bestämmelserna i artikel 88 EG (domstolens dom av den 20 september 1990 i mål C‑5/89, kommissionen mot Tyskland, REG 1990, s. I‑3437, punkt 17, svensk specialutgåva, volym 10, s. 499, och av den 14 januari 1997 i mål C‑169/95, Spanien mot kommissionen, REG 1997, s. I‑135, punkt 51). En aktsam näringsidkare förväntas nämligen normalt sett kontrollera att förfarandet har iakttagits.
(62) Avslutningsvis konstaterar förstainstansrätten att det före den 16 april 1999 saknades bestämmelser i gemenskapsrätten om preskription avseende åtgärder som vidtas av kommissionen med anledning av oanmält statligt stöd. Därmed kunde sökanden före detta datum inte göra gällande berättigade förväntningar eller rättssäkerhetshänsyn i fråga om preskription av ett oanmält stöd som beviljades år 1987. Förstainstansrättens tolkning av artikel 15 i förordning nr 659/1999 i punkterna 50–57 ovan och tillämpningen av denna artikel på det beslut som antogs av kommissionen den 17 januari 1997 har således inte lett till bristande rättssäkerhet för sökanden eller till att denne berövats berättigade förväntningar vilka uppkommit under tioårsperioden efter stödets beviljande.”
29. Förstainstansrätten ogillade därför talan till den del den avsåg ett åsidosättande av artikel 15 i förordning nr 659/1999 och fortsatte med behandlingen av förfarandet i övrigt – det vill säga till den del detta avsåg annat stöd som likaledes behandlades i det ifrågasatta beslutet och andra anförda grunder för att fastställa att stödet är olagligt. Den 6 februari 2004 förklarades nämnda förfarande vilande till dess att dom hade avkunnats med anledning av detta överklagande.
Argument i överklagandet
30. I sitt överklagande har Scott begärt att domstolen skall upphäva den överklagade domen, ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet till den del det avser ett återkrav av det aktuella stödet och förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna avseende såväl överklagandet som förfarandet i första instans. Kommissionen har begärt att domstolen skall ogilla överklagandet och har påpekat att det likafullt finns ett antal utestående frågor som förstainstansrätten inte har behandlat.
31. Ett område där det råder en grundläggande oenighet avser motsättningen mellan Scotts påstående att preskriptionstiden är avsedd att skydda stödmottagarnas rättsliga ställning och kommissionens påstående att både ordalydelsen och sammanhanget avseende förordning nr 659/1999 visar att det förfarande som föreskrivs är avsett att reglera relationerna mellan kommissionen och medlemsstaterna och inte att erbjuda ett skydd för stödmottagare.
32. Närmare bestämt har Scott – samtidigt som företaget har medgett att överklagandet avser en enda fråga (”om huruvida preskriptionstiden kan avbrytas av en viss åtgärd, även om stödmottagaren inte har kännedom om denna åtgärd”) – framfört ett antal argument, som har inordnats under sex rubriker. Påståendena kan i korthet beskrivas enligt följande.
33. För det första har Scott påstått att det var fel av förstainstansrätten att tillämpa de nyligen antagna bestämmelserna i artikel 15 i förordning nr 659/1999 som om dessa skulle regleras av tidigare rättspraxis avseende genomförandet av administrativa förfaranden, samt att det i synnerhet var fel att betrakta stödmottagare endast som informationskällor och bortse från att artikel 15 särskilt var avsedd att införa en preskriptionstid som garanterade rättssäkerhet för mottagaren.
34. Kommissionen har på detta svarat att någon konkret felaktig rättstillämpning inte anges. I vart fall gjorde förstainstansrätten en riktig bedömning av förordningen som sådan och beaktade därvid med rätta föreliggande rättspraxis. Varken artikel 15 eller något annat i förordning nr 659/1999 eller i reglerna om statligt stöd i allmänhet avser påföljder för företag eller skydd för dessas rättigheter. I den överklagade domen ansågs dessutom inte stödmottagarna ”endast” vara informationskällor, utan befintlig och fortfarande relevant rättspraxis upprepades, i vilken stödmottagarna anses ”huvudsakligen” spela den rollen.
35. För det andra har Scott påstått att det var fel av förstainstansrätten att anse att, eftersom kommissionen inte har någon skyldighet att underrätta stödmottagaren om åtgärder som den har vidtagit avseende stödet före offentliggörandet av meddelandet enligt artikel 88.2, så kan åtgärder som stödmottagaren inte känner till avbryta preskriptionstiden i förhållande till stödmottagaren.
36. Kommissionen har påstått att de slutsatser förstainstansrätten kommer fram till i punkt 60 i den överklagade domen, som går ut på att en åtgärd som stödmottagaren inte känner till kan avbryta preskriptionstiden, inte enbart grundas på sista meningen i punkt 59 – som hänvisar till att kommissionen inte är skyldig att underrätta stödmottagaren om åtgärder som den vidtar – utan på alla överväganden avseende systemet för statligt stöd i åtminstone hela den punkten.
37. För det tredje var det enligt Scott fel av förstainstansrätten att anse att artikel 15 innebär ett inrättande av en enda preskriptionstid som tillämpades på samma sätt med avseende på medlemsstaterna som med avseende på tredje män, eller åtminstone fel att anse att en sådan princip innebar att det var medlemsstatens snarare än stödmottagarens kännedom som var avgörande i det avseendet.
38. Kommissionen har vidhållit att det finns en enda preskriptionstid som avbryts för alla berörda parter vid samma tidpunkt. Alla åtgärder som vidtas av kommissionen, som det hänvisas till i förordning nr 659/1999, riktar sig till medlemsstaten, och de är av den anledningen sådana åtgärder som avbryter preskriptionstiden för alla.
39. För det fjärde var det enligt Scott fel av förstainstansrätten att anse att det var relevant att Scott inte kunde ha några berättigade förväntningar på att stödet ursprungligen hade beviljats i enlighet med gällande regler. Syftet med artikel 15 är snarare att erbjuda rättssäkerhet efter tio år i fall där stöd har beviljats i strid med gällande regler.
40. Enligt kommissionens sätt att se det så kan hänvisningen till berättigade förväntningar inte utgöra en anledning att upphäva den överklagade domen, även om hänvisningen skulle anses vara irrelevant. I vart fall kan rättssäkerhet inte uppnås innan den regel genom vilken rättssäkerhet införs har antagits och trätt i kraft.
41. För det femte har Scott påstått att förstainstansrätten har underlåtit att beakta Scotts argument avseende lydelsen av artikel 15. I artikel 15 anges en sådan ”åtgärd … som vidtas … av en medlemsstat som agerar på kommissionens begäran” som en åtgärd som avbryter preskriptionstiden. Den hänvisningen kan förstås endast om kommissionens begäran inte själv avbryter den tiden.
42. Kommissionen har förklarat den hänvisningen med att till exempel en begäran som den framställer kan leda till ett antal åtgärder från medlemsstatens sida avseende olika individuella stöd som har beviljats inom ramen för en stödordning som genomförs över en viss tidsperiod.
43. För det sjätte har Scott anfört att det var fel av förstainstansrätten att anse att det var relevant att Scott inte kunde ha åtnjutit någon rättssäkerhet innan preskriptionsregeln infördes den 16 april 1999. En sådan syn är inte konsekvent i förhållande till medgivandet att förordning nr 659/1999 var tillämplig på de omständigheter som berörs i det ifrågasatta beslutet.
44. Kommissionen har återigen påpekat att någon rättssäkerhet inte kan uppkomma innan den bestämmelse genom vilken rättssäkerheten införs har trätt i kraft.
Bedömning
Inledande anmärkningar
45. I det ifrågasatta beslutet valde kommissionen att anse att den preskriptionstid som föreskrivs i artikel 15 i förordning nr 659/1999 skulle tillämpas på omständigheterna i ärendet.
46. Av uppenbara skäl har detta inte ifrågasatts av Scott. I sitt svaromål i första instans modifierade kommissionen sin inställning något men den ifrågasatte inte att artikel 15 kunde tillämpas i en situation där preskriptionstiden på tio år från det att stödet beviljades hade löpt ut innan förordningen trädde i kraft.
47. Förstainstansrätten behandlade emellertid den frågan innan den började granska argumenten avseende ett avbrott av preskriptionstiden. Det är uppenbart att om preskriptionstiden inte var tillämplig så skulle det vara irrelevant att undersöka om den hade avbrutits eller inte. Förstainstansrätten beslutade att preskriptionstiden var tillämplig och drog därefter de slutsatser som ifrågasätts i detta överklagande.
48. Det kan diskuteras om detta verkligen var ett riktigt synsätt. Även om det otvivelaktigt i allmänhet är riktigt att förfaranderegler är tillämpliga på alla förfaranden som inte är avslutade när dessa regler träder i kraft, så finns det allvarliga principiella och praktiska svårigheter, vilket tydligt framgår av en stor del av argumenten i detta mål, beträffande bedömningen av tidigare omständigheter på grundval av bestämmelser som inte förelåg när dessa omständigheter inträffade – vilket gäller i synnerhet i samband med frågor om rättssäkerhet, vilket är av avgörande betydelse för den i målet aktuella preskriptionstiden.
49. Frågan om huruvida artikel 15 är tillämplig på omständigheterna i målet är dock inte föremål för detta överklagande. Min bedömning kommer därför att begränsas till de delar av domen som har överklagats.
Frågan som är föremål för överklagandet
50. Såsom båda parterna har medgivit är det en enda fråga som skall besvaras i förevarande mål, och olika argument avser olika delar av den frågan. Inom ramen för ett överklagande kan det vara att föredra att definiera denna fråga i mer precisa ordalag än dem som Scott har använt, nämligen enligt följande:
Var det riktigt av förstainstansrätten att fastställa att preskriptionstiden kunde avbrytas av en begäran från kommissionen till medlemsstaten om upplysningar om det aktuella stödet trots att stödmottagaren inte hade kännedom om denna begäran, och var det resonemang på vilket förstainstansrätten grundade denna slutsats riktigt?
51. Beträffande den frågan har Scott ifrågasatt ett antal aspekter av punkterna 58–62 i den överklagade domen. Dess argument har inordnats under sex rubriker vilka inte följer ordningen i nämnda punkter utan innehåller ett flertal korsreferenser sinsemellan. Jag anser att det är enklast att granska dem i en ordning som motsvarar ordningen i den överklagade domen.
En preskriptionstid
52. Det första avseende i vilket Scott har synpunkter är beträffande uttalandet i punkt 58 att ”det endast finns en preskriptionstid för återkrav av stöd i artikel 15 och att den skall tillämpas på samma sätt i förhållande till tredje män som till medlemsstaten”.
53. Till stöd för sitt påstående att ”det inom gemenskapsrätten medges att olika berörda parter kan omfattas av olika preskriptionstider”, har Scott citerat förslaget till avgörande av generaladvokaten Gand i målet ACF Chemiefarma mot kommissionen,(12) vilket medför att – mot bakgrund av hans förslag att kommissionens behörighet att förelägga böter avseende tidigare överträdelser av konkurrensreglerna skulle vara föremål för en preskriptionstid som härleds från en allmän princip i medlemsstaternas rättssystem – ”preskriptionstiden kan avbrytas vid de olika tidpunkter då godkännandet meddelades vart och ett av företagen under den tid då granskningen pågick”.
54. Den åsikten tror jag emellertid inte kan betraktas som en bindande förklaring av EG‑rätten i den mening som Scott påstår. Utan att på något sätt kritisera generaladvokaten Gands resonemang, skall det påpekas att detta förslag beträffande preskriptionstider inte på något sätt användes av domstolen i det målet, samt att generaladvokaten själv noterade att hans åsikt beträffande olika avbrott för olika företag skulle leda till den ”beklagliga” och ”märkliga” konsekvensen att, beträffande en av överträdelserna i fråga, det skulle vara för sent att bötfälla två av de tre inblandade företagen, men inte det tredje, varefter han uttalade att: ”Eftersom domstolen har obegränsad behörighet kan den emellertid utan tvivel fastställa böter för vart och ett av företagen mot bakgrund av dess eget ansvar och bortse från en oväsentlig avvikelse.” Han fäste inte heller någon vikt vid denna avvikelse, eftersom han föreslog en lika stor nedsättning av böterna för alla tre företagen. Det måste slutligen tas i beaktande att olika hänsynstaganden kan vara aktuella för konkurrensöverträdelser och böter å ena sidan och återkrav av statligt stöd å andra sidan.
55. Beträffande överträdelser av konkurrensreglerna infördes senare en preskriptionstid genom förordning nr 2988/74,(13) och Scott har vidare hänvisat till artiklarna 2 och 3 i den förordningen, i vilka det föreskrivs följande:
”Artikel 2
Avbrott i preskriptionstiden i fråga om förfaranden
1. Preskriptionstiden i fråga om förfaranden avbryts av åtgärder som vidtas av kommissionen eller av en medlemsstat på kommissionens begäran i syfte att få till stånd en förundersökning eller ett förfarande beträffande en överträdelse. Avbrottet i preskriptionstiden gäller från och med den dag när minst ett företag eller en företagssammanslutning som har deltagit i överträdelsen har underrättats om åtgärden.
Åtgärder som avbryter preskriptionstiden omfattar särskilt:
a) skriftliga framställningar om upplysningar, som görs av kommissionen eller av den behöriga myndigheten i en medlemsstat på kommissionens begäran, eller beslut av kommissionen i vilka de begärda upplysningarna krävs;
b) skriftliga bemyndiganden att genomföra undersökningar som kommissionen eller på kommissionens begäran den behöriga myndigheten i en medlemsstat har lämnat sina tjänstemän, eller beslut av kommissionen om att beordra en undersökning;
c) kommissionens inledande av ett förfarande;
d) meddelanden om kommissionens anmärkningar.
2. Avbrottet i preskriptionstiden gäller alla företag eller företagssammanslutningar som har deltagit i överträdelsen.
3. Efter varje avbrott börjar preskriptionstiden att löpa på nytt. Preskriptionstiden skall dock utlöpa senast när en period som är lika med dubbla preskriptionstiden har förflutit utan att kommissionen har ålagt böter eller viten. Denna period skall förlängas med den tid under vilken preskriptionen tillfälligt har upphävts enligt artikel 3.
Artikel 3
Tillfälligt upphävande av preskriptionstiden i fråga om förfaranden
Preskriptionstiden beträffande förfaranden upphävs så länge kommissionens beslut är föremål för prövning vid Europeiska gemenskapernas domstol.”
56. Med utgångspunkt i den särskilda hänvisningen i andra meningen av artikel 2.1 och i artikel 2.2 till en enda preskriptionstid som avbryts på samma sätt i förhållande till alla inblandade företag, har Scott påstått att avsaknaden av en sådan referens i den i övrigt nästan likalydande artikel 15 i förordning nr 659/1999 måste betyda att den sistnämnda bestämmelsen innebär att olika preskriptionstider är tillämpliga för olika parter.
57. Enligt min mening kan emellertid Scott inte dra denna slutsats utifrån denna skillnad i ordalydelse. I de fall då en preskriptionstid införs av rättssäkerhetsskäl – vilket på många sätt kan anses vara den objektiva motsvarigheten till det mer subjektiva begreppet berättigade förväntningar – måste det säkerligen alltid finnas en presumtion för att preskriptionstiden skall gälla på samma sätt gentemot envar ( erga omnes ). Den omständigheten att en sådan presumtion är angiven uttryckligen i ett fall kan inte medföra att den inte är tillämplig i andra fall, där den endast är implicit. Om en sådan tolkning e contrario
skulle kunna göras på grund av en jämförelse med förordning nr 2988/74 skulle dessutom preskriptionstiden i förordning nr 659/1999 inte kunna tillämpas alls på det aktuella stödet, eftersom sistnämnda förordning inte innehåller någon uttrycklig bestämmelse av samma typ som den i artikel 7 i förordning nr 2988/74, i vilken det anges att: ”Denna förordning gäller även i fråga om överträdelser som har begåtts innan den träder i kraft.”
58. Det finns sannerligen mycket starka skäl avseende logiken för förfarandet vilka utesluter möjligheten att preskriptionstiden skulle kunna avbrytas i förhållande till en medlemsstat men löpa ut i förhållande till stödmottagaren. Det är absurt att föreställa sig att kommissionen i så fall med tillämpning av gemenskapsrätten skulle kunna kräva att stödet återkrävs medan samtidigt medlemsstaten inte skulle kunna uppfylla det kravet, men inget annat resultat förefaller möjligt utifrån ett sådant antagande.
59. Därför ser jag ingen anledning att avvika från eller göra tillägg till ordalydelsen i artikel 15, där det uteslutande hänvisas till ”en preskriptionstid” eller ”preskriptionstiden” i singularis, eller att sänka den grad av rättssäkerhet som eftersträvats genom den bestämmelsen, vilket skulle bli den oundvikliga följden om preskriptionstiden kunde löpa ut vid olika tidpunkter för olika parter. Det finns ingenting i Scotts argument på denna punkt, i ordalydelsen av artikel 15 eller i syftena med förordning nr 659/1999 som medför tvivel avseende huruvida uttalandet i punkt 58 i den överklagade domen, att det föreligger en enda preskriptionstid som är tillämplig på samma sätt i förhållande till alla berörda parter, skulle vara riktigt.
60. Huvudlinjen i Scotts argument – en huvudlinje som Scott bibehåller oavsett om det föreligger en enda preskriptionstid eller flera åtskilda preskriptionstider – är emellertid att i förhållande till stödmottagaren – och därmed även i förhållande till medlemsstaten om det föreligger en enda preskriptionstid – kan preskriptionstiden inte avbrytas av en händelse som inte har kommit till stödmottagarens kännedom. Scott har därför ifrågasatt de motsatta slutsatser som dras i punkterna 59 och 60 i den överklagade domen och framfört ett antal särskilda argument i detta avseende.
Tillämpning av tidigare rättspraxis på ny lagstiftning
61. I punkt 59 i sin dom har förstainstansrätten hänvisat till rättspraxis från tiden före år 1999. Scott har hävdat att det system som har införts genom förordning nr 659/1999 på många sätt – särskilt genom införandet av en preskriptionstid – är nytt och inte skall tolkas enligt rättspraxis avseende tidigare praxis.
62. I det avseendet har Scott hänvisat till mitt förslag till avgörande i målet Österrike mot kommissionen(14) – ett mål i vilket det förfarande som utgjorde föremålet för talan hade avslutats före ikraftträdandet av förordning nr 659/1999 och vilket därmed avsåg endast gällande rätt före denna tidpunkt – i vilket jag angav att det nya systemet ”gav upphov till en på sätt och vis ny och annorlunda balans mellan gemenskapens, medlemsstaternas och andra berörda parters intressen”.
63. Detta är sant, men den slutsats jag drog av detta var inte att tidigare rättspraxis inte längre var relevant, utan att i de fall där det genom förordning nr 659/1999 introducerades en ny regel kunde denna inte användas som stöd för att tolka tidigare praxis, och att det skulle vara riskabelt att se på någon av förordningens bestämmelser för sig och påstå att den kodifierade det som tidigare utgjorde gällande rätt.
64. Det står i själva verket klart att förordning nr 659/1999 inte utgör en helt ny ram för övervakning av statligt stöd, utan huvudsakligen i bindande lagstiftningsform kodifierar och förtydligar den ram som redan förelåg. I det avseendet är tidigare rättspraxis självklart av fortsatt betydelse. Även i de fall där nyheter har införts inom de ramar som förelåg sedan tidigare, så kan det vara berättigat att hänvisa till denna rättspraxis just för att dessa nyheter måste tolkas i det sammanhang som de har satts in i.
65. Den rättspraxis som förstainstansrätten hänvisade till i punkt 59 i sin dom avsåg tillämpningen av artikel 88.2 EG. Även om senare lagstiftning avseende tillämpningen av en bestämmelse i fördraget under vissa omständigheter kan ersätta tidigare rättspraxis beträffande den bestämmelsen eller frånta den dess betydelse, måste presumtionen vara att den inte gör det, om det inte särskilt visas att den har gjort det.
66. Enligt min mening har Scott inte visat att förordning nr 659/1999 inför så mycket nytt att den ersätter den rättspraxis som förstainstansrätten hänvisade till eller de slutsatser den drog av denna rättspraxis. Nedan skall jag i tur och ordning granska Scotts påståenden.
Skydd för stödmottagaren
67. Scotts huvudsakliga påstående är att förordning nr 659/1999, eller åtminstone många av dess bestämmelser och särskilt preskriptionstiden som föreskrivs i artikel 15, är utformade för att skydda stödmottagaren, vilket utgör en stor ändring av tonvikten vilket kräver en ändring av tolkningen.
68. Påståendet ovan följer enligt min mening inte av en läsning av förordningen. Det är nämligen slående att texten, i fullständig överensstämmelse med den fasta rättspraxis som förstainstansrätten har hänvisat till, på ett överväldigande sätt behandlar förfarandet som en fråga mellan kommissionen och medlemsstaterna.
69. I artikel 1 h definieras ”[berörd] part” som ”en medlemsstat eller en person, ett företag eller en företagssammanslutning, vars intressen kan påverkas av att stöd beviljas, framför allt stödmottagaren, konkurrerande företag och branschorganisationer”. Stödmottagaren är en av flera berörda parter och pekas inte ut som om denne skulle beaktas särskilt.
70. De berörda parternas rättigheter anges i skälen 8, 9 och 21 i ingressen, men endast med avseende på möjligheten att inkomma med synpunkter under det formella
förfarandet och att de skall informeras om de beslut som fattas efter förfarandet (i skäl 21 nämns emellertid uttryckligen att ”principen om att beslut i frågor om statligt stöd riktas till den berörda medlemsstaten behålls”). I skäl 14, som avser preskriptionstiden, hänvisas endast till rättssäkerhetsskäl. I skäl 16 anges att ”[d]et är lämpligt att fastställa alla möjligheter för tredje part att försvara sina intressen i förfaranden om statligt stöd”, vilket antyder att lagtexten kommer att innehålla en uttömmande reglering av de omständigheter under vilka sådana intressen skall beaktas.(15)
71. I dessa bestämmelser nämns berörda parter först i artikel 6 (”Formellt granskningsförfarande”), i vilken de ges en rätt att lämna synpunkter – när det formella förfarandet är inlett – och att begära att deras identitet inte avslöjas för den berörda medlemsstaten – en möjlighet som helt tydligt inte avser stödmottagaren.
72. Varken i ingressen eller i själva bestämmelserna finns det någon hänvisning till ställningen för någon annan part än den berörda medlemsstaten under den inledande fasen före inledandet av det formella granskningsförfarandet – och det är den fasen som är i fråga i förevarande mål.
73. I övrigt är det endast i artikel 20 som de berörda parternas rättigheter regleras. Artikeln har följande lydelse:
”1. Varje [berörd] part kan lämna synpunkter i enlighet med artikel 6 efter det att kommissionen har beslutat att inleda det formella granskningsförfarandet. Varje [berörd] part som har lämnat sådana synpunkter och varje mottagare av individuellt stöd skall tillställas en kopia av det beslut som kommissionen har fattat i enlighet med artikel 7.
2. Varje [berörd] part kan underrätta kommissionen om varje påstått olagligt stöd och varje påstått missbruk av stöd. Om kommissionen anser att den, på grundval av de upplysningar den innehar, inte har tillräckligt underlag för att ta ställning till fallet skall den underrätta den intresserade parten om detta. Om kommissionen fattar ett beslut i ett fall där upplysningar har lämnats skall den sända en kopia av detta beslut till den [berörda] parten.
3. Varje [berörd] part skall på begäran erhålla en kopia av varje beslut enligt artiklarna 4, 7, 10.3 och 11.”
74. Jag kan inte se någonting i detta som antyder förekomsten av en systematisk strävan att skydda stödmottagarnas intressen. Själva den omständigheten att rättigheter för [berörda] parter – bland vilka stödmottagarna inte tillerkänns någon särskild behandling – behandlas i en så begränsad omfattning i en enda artikel är i själva verket betydelsefull, när den ställs mot de i resten av förordningen överallt förekommande hänvisningarna till kommissionens och medlemsstaternas rättigheter och skyldigheter och till förhållandet mellan dessa och deras ömsesidiga utbyte. Samma mönster framgår på ett lika tydligt sätt av lydelsen av artikel 88 EG.
75. Alla andra hänvisningar i förordningen till stödmottagaren avser rena konstateranden av fakta, utan något omnämnande av dennes rättigheter.
76. Detta gäller särskilt för artikel 15, i vilken stödmottagaren nämns endast för att fastställa den tidpunkt då preskriptionstiden börjar löpa. I övrigt är dess ordalydelse neutral, vilket är att förvänta av en bestämmelse som är avsedd att garantera rättssäkerhet för alla.
77. Scott har inte desto mindre hävdat att syftet med preskriptionstiden måste vara att skydda stödmottagarens intressen, eftersom det, i grund och botten, endast är det intresset som behöver skyddas när väl tio år har gått från det att stödet beviljades och stödmottagaren är den enda som faktiskt vinner på att den tiden löper ut. Tio år efter att stödet har beviljats är återkravet av stödet vanligtvis inte till nackdel för den medlemsstat som beviljade det, men det är alltid till nackdel för stödmottagaren.
78. Utan beaktande av det förhållandet att ett återkrav mycket väl kan gå emot en medlemsstats intressen till och med efter 10 år – denna har inte förväntat sig att återkräva något belopp men vill troligen inte att ett företag, en sektor av ekonomin eller ett geografiskt område som den har stött skall äventyras –, och även utan beaktande av det förhållandet att det intresse som en konkurrent eller en annan berörd part kan ha av att stödet återkrävs kan vara lika starkt som stödmottagarens intresse av att behålla stödet, förefaller det argumentet emellertid vara grundat på den – i min mening felaktiga – premissen att syftet med preskriptionstiden måste vara att skydda någon parts intressen.
79. Såsom klart framgår av förordningen och såsom påpekas av Scott självt i andra delar av dennas inlaga, är syftet tvärtom att skapa rättssäkerhet. Det syftet är neutralt och objektivt, inte partiskt och subjektivt.
80. Utgången av preskriptionstiden – som det bara finns en av – ändrar den rättsliga ställningen inte bara för stödmottagaren och medlemsstaten, utan också för kommissionen och andra som omfattas av kategorin ”berörda parter” som ges en vid men inte uttömmande definition i artikel 1 h i förordning nr 659/1999.(16) Inte bara den berörda medlemsstaten och stödmottagaren, utan även kommissionen, andra medlemsstater, konkurrenter inom samma bransch och lokala eller regionala myndigheter som har fått en fördel eller en nackdel av att stödet har beviljats kan vara säkra på att stödet fortsättningsvis skall betraktas som ett befintligt stöd.
81. Det är i ljuset av det ovanstående som Scotts argument, att den åtgärd som avbryter preskriptionstiden måste komma till stödmottagarens kännedom för att den skall få någon verkan, skall undersökas.
82. Det ligger i fristers och preskriptionstiders natur att de direkt eller indirekt påverkar ett antal parters rättsliga ställning. Alla dessa parter underrättas inte nödvändigtvis automatiskt och omedelbart om den exakta tidpunkten för de händelser som medför att tiden börjar löpa eller som avbryter densamma. Det som däremot är nödvändigt är att en sådan händelse skall gå lätt att kontrollera och kunna bevisas objektivt.
83. Även om en sådan händelse som en begäran från kommissionen om upplysningar riktad till en medlemsstat kanske inledningsvis endast är känd av dessa två parter, kan den kontrolleras av alla andra berörda parter efter förfrågan hos antingen kommissionen eller medlemsstaten, beroende på partens önskan om diskretion. Händelsen kan också fastställas objektivt, åtminstone om den har skett i skriftlig form. (Om denna händelse inte kan fastställas objektivt går det naturligtvis över huvud taget inte att basera sig på den.)
84. Det är sant att ingen part i det fall som är föremål för det förevarande målet vid den aktuella tidpunkten kunde ha förväntats förhöra sig om preskriptionstiden eventuellt hade avbrutits, eftersom den förordning genom vilken preskriptionstiden infördes och i vilken det föreskrevs vilka handlingar som kunde avbryta denna inte antogs förrän två år senare. Det särskilda förhållandet, som är ett oundvikligt resultat av att preskriptionstiden tillämpas på förhållanden som inträffade innan den trädde i kraft, kan emellertid inte påverka det sätt på vilket förordningen skall tolkas.(17)
”… eller av en medlemsstat som agerar på kommissionens begäran”
85. Ytterligare ett argument som har framförts av Scott, och som är ett väsentligt sådant, grundas på den specifika lydelsen av artikel 15. Det skall påminnas att det i den artikeln föreskrivs att preskriptionstiden skall avbrytas av ”varje åtgärd avseende det olagliga stödet som vidtas av kommissionen eller av en medlemsstat som agerar på kommissionens begäran”. Scott menar att om en åtgärd som vidtas av en medlemsstat på kommissionens begäran skall avbryta tiden, så måste det antas att begäran i sig inte kan medföra detta.
86. Denna ordalydelse skulle verkligen stödja Scotts påstående om det fanns andra tecken som pekade i samma riktning – vilket jag som sagt inte anser att det finns. Även utan sådana tecken är emellertid det förhållandet att den tagits med förbryllande, av de skäl som Scott har påpekat.
87. En förklaring vore, trots att den inte är särskilt tillfredsställande, att det rör sig om ett redaktionellt misstag. Kommissionen har påpekat att dess ursprungliga förslag till rådets förordning(18) inte innehöll några bestämmelser avseende preskriptionstider och att artikel 15 lades till av rådet. Kommissionen påpekar också att artikel 15 i förordning nr 659/1999 är slående lik artiklarna 2 och 3 i förordning nr 2988/74.(19) Ordalydelsen i fråga kan förmodas ha kopierats från en förordning till den andra utan att tillräcklig uppmärksamhet har ägnats de skillnader i förfarande som finns mellan de konkurrensregler som är tillämpliga på företag och statsstödsreglerna. I konkurrensärenden kan kommissionen samverka med företagen antingen direkt eller genom medlemsstaterna, vilket gör att ordalydelsen i fråga förefaller lämplig. I ärenden om statligt stöd samverkar kommissionen endast med medlemsstaten.
88. Det går emellertid att urskilja andra förklaringar, vilka ger meningen en viss – om än möjligen begränsad – praktisk betydelse.
89. Kommissionen har till exempel påpekat att den kan ställa ett allmänt föreläggande till medlemsstaten att avbryta ett stödprogram som omfattar stöd som beviljas, kanske på en nivå som ligger under statlig nivå, med visst mellanrum under en tidsperiod. Föreläggandet i fråga skulle avbryta preskriptionstiden för redan beviljat stöd, men inte för sådant stöd som beviljas vid ett senare tillfälle, innan stödprogrammet faktiskt kunde avbrytas. Beträffande det senare stödet skulle det vara medlemsstatens åtgärd, vidtagen på kommissionens begäran, som skulle utgöra den händelse som avbröt preskriptionstiden.
90. Det kan också inträffa att kommissionens föreläggande tar en form – kanske ett telefonsamtal – som inte kan fastställas i tillräcklig utsträckning för att det skall gå att förlita sig på det rättsligt, men som medlemsstaten ändå följer. Medlemsstatens åtgärd skulle då avbryta preskriptionstiden.
91. Slutligen skall det påminnas om att det i artikel 15 föreskrivs att vid varje avbrott skall tiden börja räknas på nytt. Det förutsätter att preskriptionstiden kan avbrytas flera gånger, och möjligheten att en eller flera avbrytande åtgärder som kommer efter den första avbrytande åtgärden kan vidtas av medlemsstaten förefaller rimlig i det sammanhanget.
92. Följaktligen anser jag inte att det argument som har anförts av Scott avseende ordalydelsen av artikel 15 kan medföra att slutsatsen i punkt 60 i den överklagade domen ifrågasätts, även om det skulle ha varit att föredra att förstainstansrätten skulle ha besvarat detta argument, som den ansåg vara tillräckligt relevant för att göra en sammanfattning av det, i punkt 42 i den ifrågasatta domen.
Stödmottagarens roll som informationskälla och kommissionens skyldighet att underrätta stödmottagaren
93. Två avslutande frågor i punkt 59 i den överklagade domen som Scott har ifrågasatt kan behandlas mycket kortfattat.
94. Förstainstansrätten angav att ”berörda personer nämligen i huvudsak [har] rollen som informationskälla för kommissionen i det administrativa förfarandet” samt att ”[k]ommissionen … emellertid inte [är] skyldig att underrätta personer som kan tänkas vara berörda, inklusive stödmottagaren, om åtgärder som institutionen vidtar med anledning av olagligt stöd innan det administrativa förfarandet”.
95. Scott förefaller inte ifrågasätta innehållet i de uttalandena, men påstår att de inte stödjer slutsatsen i punkt 60 som går ut på att det förhållandet att Scott saknade kännedom om kommissionens begäran om upplysningar inte fråntar denna begäran rättslig effekt i förhållande till Scott.
96. Det framgår enligt min mening klart av ordalydelsen av de relevanta punkterna i den överklagade domen att slutsatsen i punkt 60 grundas på alla premisserna i punkterna 58 och 59. De två viktigaste av dessa premisser är att det föreligger en enda preskriptionstid, vilken är tillämplig på samma sätt gentemot alla parter och att förfarandet för granskning och kontroll av statligt stöd i första hand äger rum mellan kommissionen och de berörda medlemsstaterna. Jag har angett varför jag inte anser att dessa grunder kan ifrågasättas. De två ytterligare uttalanden som Scott har kritiserat är ensamma inte tillräckliga som stöd för slutsatsen, men står i överensstämmelse med denna och tenderar att bekräfta den.
Slutsats avseende punkterna 58–60 i den överklagade domen
97. Således kommer jag fram till den ståndpunkten att resonemanget i punkterna 58–60 i den överklagade domen är riktigt och tillräckligt för att leda till den likaledes riktiga slutsatsen att preskriptionstiden i artikel 15 i förordning nr 659/1999 kan avbrytas av en begäran av upplysningar från kommissionen riktad till den berörda medlemsstaten och att det avbrottet har rättsverkan i förhållande till alla parter, även om mottagaren av stödet i fråga inte har kännedom om begäran.
98. Detta är enligt min mening tillräckligt för att kunna dra den slutsatsen att förstainstansrätten inte gjorde sig skyldig till en felaktig rättstillämpning och att överklagandet skall ogillas. Inte desto mindre finns det några argument kvar att behandla avseende punkterna 61 och 62 i den överklagade domen, vilka kan behandlas kortfattat.
Berättigade förväntningar
99. I punkt 61 påpekade förstainstansrätten att, eftersom stödet i det fallet inte har anmälts kunde Scott inte ha berättigade förväntningar på att stödet var rättsenligt samt att en aktsam näringsidkare förväntas kontrollera att förfarandet har iakttagits.
100. Scott har påstått att, om en avsaknad av berättigade förväntningar avseende frågan huruvida stödet hade beviljats rättsenligt gjorde det omöjligt att förlita sig på en preskriptionstid, det i praktiken aldrig skulle vara möjligt att förlita sig på en preskriptionstid, eftersom denna av nödvändighet endast är tillämplig i sådana fall där stödet inte har anmälts, i vilka stödmottagaren inte kan ha några berättigade förväntningar på att stödet skall vara lagligt. Det var därför felaktigt av förstainstansrätten att betrakta förekomsten eller avsaknaden av en sådan förväntning som relevant med avseende på tillämpningen av artikel 15.
101. Till stor del håller jag med Scott. Hänvisningen till berättigade förväntningar passar inte i detta sammanhang där det i enlighet med förstainstansrättens rättspraxis inte kan finnas några sådana.
102. Som kommissionen har påpekat innebär emellertid inte det förhållandet att hänvisningen har gjorts att domen måste upphävas, om den inte utgör en nödvändig del av det resonemang som leder till den rättsliga slutsatsen, och jag anser som jag har klargjort ovan att slutsatsen har nåtts oberoende av hänvisningen och på tillräckliga grunder i punkt 60.
103. Hänvisningen till berättigade förväntningar är således, som Scott har hävdat, i förevarande sammanhang irrelevant för domen i det överklagade målet. Det är på samma sätt irrelevant för överklagandet som sådant.
104. Inte desto mindre vill jag påpeka att påminnelsen om att en aktsam näringsidkare bör försäkra sig om att det riktiga förfarandet följs inte är utan betydelse som ett allmänt påpekande vid tillämpningen av artikel 15, särskilt mot bakgrund av Scotts funderingar avseende stödmottagarens kännedom om en händelse som avbrutit preskriptionstiden.
Rättssäkerheten innan preskriptionstiden infördes
105. I punkt 62 i den överklagade domen har förstainstansrätten angett att Scott, före ikraftträdandet av förordning nr 659/1999, inte kunde ha omfattats av någon rättssäkerhet beträffande en preskriptionstid tillämplig på oanmält statligt stöd, som beviljats år 1987, och Scotts rättssäkerhet kunde därmed inte ha åsidosatts på grund av att det fastställts att preskriptionstiden hade avbrutits genom kommissionens begäran.
106. Scott anser att det var felaktigt av förstainstansrätten att betrakta den omständigheten som relevant, samt att uttalandet strider mot den tidigare slutsatsen att förordningen skulle tillämpas på förhållandena som de förelåg den 12 juli 2000, vilket är det datum då det ifrågasatta beslutet fattades, varvid den 31 augusti 1987 skall anses som den tidpunkt då preskriptionstiden började löpa.
107. Jag håller med om att uttalandet i punkt 62, till den del det avser rättssäkerhet,(20) inte utgör ett nödvändigt steg i resonemanget för att komma fram till slutsatsen i punkt 60 – vilket faktiskt kan förstås med beaktande av att uttalandet görs efter den slutsatsen. Det är emellertid inte en irrelevant allmän kommentar, eftersom en annan analys skulle kunna ha blivit nödvändig om avbrytandet av preskriptionstiden genom kommissionens begäran hade stått i strid med rättssäkerhetskraven.
108. Till den del det avser rättssäkerheten antar jag dessutom att det uttalandet är avsett att poängtera att under de ovanliga omständigheterna i det förevarande målet förelåg det inte någon rättssäkerhet avseende preskriptionstidens genomförande förrän den 16 april 1999, då förordning nr 659/1999 trädde i kraft. Detta överensstämmer helt med den tidigare slutsatsen avseende tillämpligheten av preskriptionstiden. Även om Scott hade haft rätt beträffande nödvändigheten av att stödmottagaren fick kännedom om den åtgärd som avbröt preskriptionstiden, skulle detta inte ha utgjort något stöd för dess argument under dessa omständigheter, eftersom Scott hade blivit informerad om åtgärden i fråga innan någon rättssäkerhet förelåg. I själva verket kan det kortfattat uttryckas så att den rättssäkerhet som inträdde den 16 april 1999 omfattade säkerheten att preskriptionstiden hade avbrutits den 17 januari 1997.
109. Följaktligen finns det inget i punkterna 61 och 62 i den överklagade domen eller i Scotts påståenden avseende dessa punkter som ger anledning att anse att domen skall upphävas.
Återförvisning till förstainstansrätten – rättegångskostnader
110. Om den överklagade domen upphävs kan domstolen själv, med tillämpning av artikel 61 i stadgan, slutligt avgöra ärendet avseende talan i första instans om detta är möjligt med hänsyn till förfarandet såsom det föreligger.
111. I det förevarande målet har den överklagade domen inte påståtts vara ett slutgiltigt avgörande utan i det behandlas endast en fråga. Förfarandet fortsattes beträffande de övriga frågorna och målet har därefter förklarats vilande i väntan på avgörandet i det förevarande målet. Mot bakgrund av den behandlingen – vilken kan verka förvånande eftersom det verkar som om att, om inte Scotts överklagande vinner bifall, det måste medföra en ny och något försenad granskning av de återstående frågorna – kan domstolen inte avkunna en slutlig dom.
112. Enligt artikel 122 i rättegångsreglerna skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna när ett överklagande avvisas. Enligt artikel 69.2 skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna om detta har yrkats av vinnande part. Enligt artikel 69.5 skall vardera parten bära sin kostnad om ersättning för rättegångskostnader inte har yrkats.
113. I det förevarande målet anser jag att överklagandet är ogrundat. Kommissionen har emellertid inte yrkat ersättning för rättegångskostnader, varför vardera parten skall bära sin kostnad.
Avslutande kommentarer – praktiska hänsynstaganden
114. Flera av det förevarande målets olika aspekter förefaller närmast surrealistiska mot bakgrund av att sakfrågan avser relevansen, ur rättssäkerhetsaspekt, av stödmottagarens kännedom om åtgärder som har vidtagits av kommissionen och som anses avbryta preskriptionstiden, trots att denna preskriptionstid inte infördes genom lagstiftning förrän efter det att alla relevanta datum hade passerats.
115. Under dessa omständigheter framstår det som svårt att medge att någon åtgärd över huvud taget, eller kännedom om en sådan åtgärd, skulle kunna ge upphov till någon rättssäkerhet före den 16 april 1999 då preskriptionstiden infördes.
116. Jag har föreslagit(21) att den rätta synen på denna situation skulle ha kunnat vara att preskriptionstiden inte kunde tillämpas alls under omständigheterna i det förevarande målet – vilket är en inställning som i själva verket skulle ha lett till samma resultat som slutsatsen att Scott inte kunde åberopa att preskriptionstiden hade löpt ut eftersom den hade avbrutits.
117. När nu förekomsten av de tillämpliga förfarandereglerna är känd är emellertid kännedom om kommissionens åtgärder av stor praktisk betydelse för en mottagare av ett oanmält stöd även om det, såsom jag har angett i min analys, saknar rättslig relevans.
118. I det avseendet anser jag att det, oberoende av bestämmelserna i förordning nr 659/1999, åligger kommissionen att enligt principen om god förvaltningssed informera stödmottagare om alla åtgärder som kan avbryta preskriptionstiden, särskilt om den tiden närmar sig sitt slut och det i annat fall finns en risk att stödmottagaren inte får kännedom om åtgärden innan preskriptionstiden löper ut.
119. Meddelandet kunde ta formen av en mycket kort kungörelse i Europeiska unionens officiella tidning . Vid förhandlingen framförde kommissionens ombud ett antal skäl till varför ett sådant handlingssätt inte skulle vara fullt så praktiskt som det kunde förefalla vid en första anblick. Jag är inte övertygad om att svårigheterna är så stora som han angav. Ett kort meddelande i officiella tidningen skulle utgöra en enkel och praktisk åtgärd genom vilken man skulle kunna undvika den typen av problem som Scott har fäst uppmärksamheten på.
Förslag till avgörande
120. Mot bakgrund av de skäl som ovan angivits föreslår jag att domstolen skall ogilla talan och återförvisa målet till förstainstansrätten för att denna skall avgöra de frågor som inte behandlades i dennas dom, samt att parterna skall bära sina egna kostnader för överklagandet.
(1) .
(2)
–	Dom av den 10 april 2003 i mål T-366/00, Scott mot kommissionen (REG 2003, s. II-1763).
(3)
–	Förordning nr 659/1999 av den 22 mars 1999 (EGT L 93, s. 1).
(4)
–	Se särskilt skälen 2 och 3 i ingressen.
(5)
– Sic. Denna olyckliga formulering är bättre återgiven i den franska språkversionen: ”Les pouvoirs de la Commission en matière de récupération de l’aide” [kommissionens befogenheter avseende återkrav av stöd], som överensstämmer med flera andra språkversioner. Det är självklart den medlemsstat som har beviljat stödet som skall återkräva det, eftersom kommissionens befogenhet är begränsad till att kräva att ett återkrav skall äga rum.
(6)
–	Se dom av den 15 september 1998 i de förenade målen T-126/96 och T-127/96, Breda Fucine och EFIM (REG 1998, s. II-3437) punkterna 67–69.
(7)
–	Skäl 14.
(8)
–	EGT C 301, s. 4.
(9)
–	Om de stödåtgärder Frankrike genomfört till förmån för Scott Paper SA Kimberly-Clark (EGT L 12, 2002, s. 1).
(10)
–	Se skälen 219–224 i beslutet.
(11)
–	Detta förefaller vara ett misstag; skrivelsen är daterad den 17 januari.
(12)
–	Mål 41/69 (REG 1970 s. 661, på s. 723; svensk specialutgåva, volym 1, s. 457). Förslaget till avgörande har också anknytning till mål 44/69, Buchler mot kommissionen (REG 1970, s. 733; svensk specialutgåva, volym 1) och mål 45/69, Boehringer Mannheim mot kommissionen (REG 1970, s. 769; svensk specialutgåva, volym 1).
(13)
–	Rådets förordning (EEG) nr 2988/74 av den 26 november 1974 om preskriptionstider i fråga om förfaranden och verkställande av påföljder enligt Europeiska ekonomiska gemenskapens transport- och konkurrensregler (EGT L 319, s. 1; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 48).
(14)
–	Mål C-99/98, Österrike mot kommissionen (REG 2001, s. I-1101), punkterna 27 och 28 i förslaget.
(15)
–	Användandet av ordet ”in” [i] i meningen ”possibilities in which third parties have to defend their interests” [möjligheter i vilka medlemsstaterna måste försvara sina intressen] på engelska förefaller inte motsvara de flesta av de andra språkversionerna, i vilka det hänvisas till möjligheterna för tredje part att försvara sina intressen.
(16)
–	Se ovan, punkt 69.
(17)
–	Se vidare mina avslutande kommentarer, nedan punkt 114 och följande punkter.
(18)
–	Kommissionens förslag till rådets förordning (EG) om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (KOM(98) 73 slutlig, EGT C 116, s. 13).
(19)
–	Se ovan, punkt 55.
(20)
–	Förstainstansrätten hänvisade även till berättigade förväntningar i detta avseende, men Scott har begränsat sin invändning till att avse rättssäkerheten. Min bedömning skulle emellertid även ha varit tillämplig, i tillämpliga delar, på uttalandet avseende berättigade förväntningar.
(21)
–	I punkt 45, och följande punkter.