62021CJ0407_RES
Cauza C‑407/21
Union fédérale des consommateurs - Que choisir (UFC - Que choisir)șiConsommation, logement et cadre de vie (CLCV)
împotriva
Premier ministreșiMinistre de l’Économie, des Finances et de la Relance
[cerere de decizie preliminară introdusă de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța)]
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 8 iunie 2023
„Trimitere preliminară – Pachete de servicii de călătorie și servicii de călătorie asociate – Directiva (UE) 2015/2302 – Articolul 12 alineatele (2)-(4) – Rezilierea unui contract privind un pachet de servicii de călătorie – Circumstanțe inevitabile și extraordinare – Pandemia de COVID-19 – Rambursarea plăților efectuate de călătorul în cauză pentru un pachet – Rambursare sub forma unei sume de bani sau rambursare în echivalent sub forma unui bon valoric («voucher») – Obligația de a efectua rambursarea acestui călător în cel mult 14 zile de la rezilierea contractului – Derogare temporară de la această obligație – Adaptarea efectelor în timp ale unei decizii adoptate în conformitate cu dreptul național și care anulează o reglementare națională contrară obligației menționate”
Apropierea legislațiilor – Pachete de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite – Directiva 2015/2302 – Rezilierea contractului privind un pachet de servicii de călătorie – Obligația de rambursare de către organizatorul călătoriei a plăților efectuate de călătorul vizat pentru acest pachet de servicii – Noțiunea de rambursare – Conținut
[Directiva 2015/2302 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 12 alin. (2) și (3)]
(a se vedea punctele 23-26 și 31-35 și dispozitiv 1)
Apropierea legislațiilor – Pachete de servicii pentru călătorii, vacanțe și circuite – Directiva 2015/2302 – Rezilierea contractului privind un pachet de servicii de călătorie – Obligația de rambursare de către organizatorul călătoriei a plăților efectuate de călătorul vizat pentru acest pachet de servicii – Derogare temporară – Reglementare națională care, în contextul pandemiei de COVID-19, scutește organizatorii de pachete de servicii de călătorie de obligația lor de a rambursa călătorului vizat toate plățile efectuate în temeiul contractului reziliat – Obiectiv – Protejarea solvabilității organizatorilor de călătorii și a viabilității sectorului vizat – Inadmisibilitate
[Directiva 2015/2302 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 4 și art. 12 alin. (2)-(4)]
(a se vedea punctele 45, 46, 49-51, 54-58, 67-71, 75 și 76, precum și dispozitiv 2)
State membre – Obligații – Obligația de cooperare loială – Posibilitatea unei instanțe naționale de a adapta efectele în timp ale deciziei sale de anulare a unei reglementări naționale contrare dreptului european – Lipsă
[art. 4 alin. (3) TUE]
(a se vedea punctele 80-85 și dispozitiv 3)
Rezumat
În contextul pandemiei de COVID-19, guvernul francez a adoptat o reglementare prin care scutea temporar organizatorii de pachete de servicii de călătorie de obligația lor de a rambursa plățile efectuate de călători în cazul rezilierii unui contract privind un pachet de servicii de călătorie (
1
). Două asociații pentru apărarea intereselor consumatorilor au solicitat Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) să anuleze această reglementare, invocând o încălcare a dreptului călătorilor care au încheiat un contract de acest tip să îl rezilieze din cauza apariției unor „circumstanțe inevitabile și extraordinare” și să li se ramburseze toate plățile efectuate pentru acest pachet de servicii în cel mult 14 zile de la această reziliere, astfel cum este prevăzut în Directiva privind pachetele de servicii de călătorie (
2
).
Această instanță are îndoieli în special cu privire la interpretarea noțiunii de „rambursare” prevăzută de directiva menționată, precum și cu privire la compatibilitatea cu aceasta din urmă a reglementării naționale referitoare la scutirea temporară a organizatorilor de pachete de servicii de călătorie de obligația lor de rambursare.
Prin hotărârea sa, Curtea clarifică noțiunea de „rambursare” în contextul Directivei privind pachetele de servicii de călătorie. În plus, ea se pronunță cu privire la incompatibilitatea reglementării naționale cu această directivă (
3
) și cu privire la adaptarea efectelor în timp ale unei decizii naționale de anulare a aceleiași reglementări, considerată incompatibilă cu dreptul Uniunii.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea consideră că, potrivit unei interpretări literale, prin noțiunea de „rambursare” în sensul Directivei privind pachetele de servicii de călătorie (
4
) se înțelege restituirea plăților efectuate pentru un pachet de servicii de călătorie numai sub forma unei sume de bani. Posibilitatea de a înlocui această obligație de plată a unei sume de bani cu o prestație care să aibă o altă formă, cum ar fi în special oferirea unor vouchere, nu este prevăzută în mod expres în această directivă. Acest drept la rambursare în bani, de care consumatorii pot dispune în mod liber, contribuie la obiectivul de protecție a intereselor lor.
În al doilea rând, Curtea declară că Directiva privind pachetele de servicii de călătorie se opune scutirii temporare a organizatorilor de pachete de servicii de călătorie (
5
), în contextul pandemiei de COVID-19, de obligația lor de a rambursa călătorilor vizați în cel mult 14 zile de la rezilierea unui contract toate plățile efectuate în temeiul contractului reziliat. Această concluzie rămâne valabilă și atunci când o asemenea măsură națională urmărește să împiedice ca, din cauza numărului mare de cereri de rambursare preconizate, solvabilitatea acestor organizatori de călătorii să fie afectată în așa măsură încât să le pună în pericol existența și să mențină astfel viabilitatea sectorului în cauză.
Curtea analizează mai întâi noțiunea de „circumstanțe inevitabile și extraordinare” (
6
). Astfel, în temeiul principiului securității juridice și în vederea protecției consumatorilor, această noțiune poate acoperi pandemia de COVID-19, întrucât implică existența unor „riscuri semnificative pentru sănătatea umană” (
7
), și poate fi aplicată rezilierii contractelor privind pachetele de servicii de călătorie atunci când aceasta se întemeiază pe consecințele provocate de un asemenea eveniment.
În continuare, Curtea subliniază că noțiunea de „circumstanțe inevitabile și extraordinare” se aseamănă cu noțiunea de „forță majoră” și constituie, având în vedere în special lucrările pregătitoare ale Directivei privind pachetele de servicii de călătorie, o aplicare exhaustivă a acestei din urmă noțiuni în cadrul directivei menționate. Astfel, statele membre nu pot scuti, în temeiul forței majore, nici măcar temporar, organizatorii de pachete de servicii de călătorie de obligația lor de rambursare prevăzută de directiva menționată, dat fiind că aceasta nu prevede nicio excepție de la caracterul imperativ al respectivei obligații.
În sfârșit, chiar presupunând că statele membre pot să susțină, în fața instanțelor lor naționale, că neconformitatea unei reglementări naționale cu dispozițiile unei directive este justificată de forța majoră, Curtea precizează că o reglementare națională care, în împrejurările unei crize sanitare mondiale precum pandemia de COVID-19, permite scutirea temporară a organizatorilor de pachete de servicii de călătorie de obligația lor de a rambursa călătorilor vizați plățile efectuate pentru un pachet de servicii de călătorie nu îndeplinește condițiile care guvernează invocarea forței majore de către statele membre.
Astfel, primo, deși pandemia de COVID-19 ține de împrejurări străine statului membru în cauză, iar acestea din urmă sunt neobișnuite și imprevizibile, o reglementare națională care scutește în mod generalizat toți organizatorii de călătorii de obligația lor de rambursare nu poate, prin însăși natura sa, să fie justificată de forța majoră. Astfel, o suspendare provizorie generalizată a acestei obligații de rambursare nu ia în considerare situația financiară concretă și individuală a organizatorilor de călătorii vizați. Secundo, nu s‑a demonstrat că acele consecințele financiare pe care urmărea să le preîntâmpine această reglementare nu ar fi putut fi evitate și altfel decât prin încălcarea Directivei privind pachetele de servicii de călătorie, în special prin adoptarea anumitor măsuri de ajutor de stat. Tertio, aceeași reglementare națională, care prevede scutirea organizatorilor de pachete de servicii de călătorie de obligația lor de rambursare pentru o perioadă care poate ajunge până la 21 de luni de la notificarea „rezilierii” contractului privind pachetul de servicii de călătorie respectiv, nu este în mod vădit concepută astfel încât să își limiteze efectele la perioada necesară pentru a remedia dificultățile cauzate de evenimentul susceptibil să intre sub incidența forței majore.
În al treilea și ultimul rând, Curtea amintește că, atunci când o instanță națională este sesizată, în conformitate cu dreptul său intern, cu o acțiune în anulare a unei reglementări naționale pe care o consideră contrară dreptului Uniunii, ea este obligată să procedeze la anularea acestei reglementări. În speță, Curtea precizează, pe de o parte, că amenințarea intereselor economice ale operatorilor activi în sectorul pachetelor de servicii de călătorie, generată de pandemia de COVID-19, nu este comparabilă cu considerațiile imperative legate de protecția mediului sau de aprovizionarea cu energie electrică a statului membru în cauză, care sunt circumstanțe extraordinare în care ea a recunoscut instanțelor naționale posibilitatea de a adapta în timp și de a organiza efectele deciziilor lor de anulare a unei reglementări naționale considerate incompatibilă cu dreptul Uniunii. Pe de altă parte, Curtea arată că nu rezultă că anularea reglementării naționale care, în contextul pandemiei de COVID-19, permite statelor membre să scutească organizatorii de pachete de servicii de călătorie de obligația lor de rambursare ar avea consecințe prejudiciabile asupra sectorului pachetelor de servicii de călătorie de o asemenea amploare încât menținerea efectelor sale să fie necesară în vederea protejării intereselor financiare ale operatorilor din acest sector. Prin urmare, principiul cooperării loiale (
8
) nu permite unei instanțe naționale sesizate cu o acțiune în anularea unei reglementări naționale contrare Directivei privind pachetele de servicii de călătorie să adapteze efectele în timp ale deciziei sale de anulare a acestei reglementări naționale.
(
1
)	În temeiul articolului 1 din ordonnance no 2020–315, du 25 mars 2020 relative aux conditions financières de résolution de certains contrats de voyages touristiques et de séjours en cas de circonstances exceptionnelles et inévitables ou de force majeure (Ordonanța nr. 2020-315 din 25 martie 2020 privind condițiile financiare de reziliere a anumitor contracte privind servicii de turism și vacanțe în caz de circumstanțe inevitabile și excepționale sau de forță majoră), în cazul „rezilierilor” notificate în perioada 1 martie 2020-15 septembrie 2020, organizatorilor de călătorii li se permitea să își îndeplinească obligația de rambursare propunând călătorilor, cel târziu la 3 luni de la notificarea „rezilierii” contractului privind pachetul de servicii de călătorie în cauză, un voucher de valoare egală cu plățile efectuate pentru acest pachet, o asemenea propunere fiind valabilă o perioadă de 18 luni.
(
2
)	A se vedea articolul 12 din Directiva (UE) 2015/2302 a Parlamentului European și a Consiliului din 25 noiembrie 2015 privind pachetele de servicii de călătorie și serviciile de călătorie asociate, de modificare a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 și a Directivei 2011/83/UE ale Parlamentului European și ale Consiliului și de abrogare a Directivei 90/314/CEE a Consiliului (JO 2015, L 326, p. 1, denumită în continuare „Directiva privind pachetele de servicii de călătorie”). În temeiul alineatului (2) prima teză al acestui articol, călătorul are dreptul să rezilieze contractul privind pachetul de servicii de călătorie înainte de începerea executării pachetului fără a plăti vreun comision de reziliere în cazul unor „circumstanțe inevitabile și extraordinare” care se produc la locul de destinație sau în vecinătatea imediată a acestuia și care afectează în mod semnificativ executarea pachetului sau care afectează semnificativ transportul pasagerilor la destinație.
(
3
)	A se vedea în special articolul 4 și articolul 12 alineatele (2)-(4) din Directiva privind pachetele de servicii de călătorie.
(
4
)	A se vedea în special articolul 12 alineatele (2) și (3) din Directiva privind pachetele de servicii de călătorie. Alineatul (2) a doua teză al acestui articol prevede că, în cazul rezilierii contractului privind pachetul de servicii de călătorie, călătorul are dreptul la o rambursare completă a plăților efectuate pentru pachetul respectiv. Pe de altă parte, în conformitate cu articolul 4 și cu articolul 12 alineatul (3) litera (b) din aceeași directivă, în cazul în care nu poate executa contractul privind un pachet de servicii de călătorie din cauza unor „circumstanțe inevitabile și extraordinare”, organizatorul de călătorii poate rezilia acest contract și poate rambursa călătorului toate plăților efectuate pentru respectivul pachet, fără întârzieri nejustificate și, în orice caz, nu mai târziu de 14 zile de la rezilierea acestui contract privind pachetul de servicii de călătorie.
(
5
)	A se vedea articolul 4 și articolul 12 alineatele (2)-(4) din Directiva privind pachetele de servicii de călătorie.
(
6
)	Astfel cum este prevăzută la articolul 12 alineatul (2) și alineatul (3) litera (b) din Directiva privind pachetele de servicii de călătorie. Noțiunea de „circumstanțe inevitabile și extraordinare” este definită la articolul 3 punctul 12 din această directivă ca fiind „o situație care nu poate fi controlată de partea care invocă o astfel de situație și ale cărei consecințe nu ar fi putut fi evitate chiar dacă s‑ar fi luat toate măsurile rezonabile”.
(
7
)	Potrivit considerentului (31) al Directivei privind pachetele de servicii de călătorie, care precizează înțelesul noțiunii de „circumstanțe inevitabile și extraordinare”, riscurile semnificative pentru sănătatea umană intră în sfera acestei noțiuni.
(
8
)	Prevăzut la articolul 4 alineatul (3) TUE.