Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 23 octombrie 2025(1)
Cauzele conexate C‑258/23-C‑260/23
IMI – Imagens Médicas Integradas SA (C‑258/23)
Synlabhealth II S.A. (C‑259/23)
SIBS‑Sociedade Gestora de Participações Sociais SA,
SIBS, Cartões – Produção e Processamento de Cartões SA,
SIBS Processos – Serviços Interbancários de Processamento SA,
SIBS International SA,
SIBS Pagamentos SA,
SIBS Gest SA,
SIBS Forward Payment Solutions SA,
SIBS MB SA (C‑260/23)
împotriva
Autoridade da Concorrência
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Tribunalul pentru Concurență, Reglementare și Supraveghere, Portugalia)]
„ Trimitere preliminară – Încălcarea normelor de concurență – Ridicare de documente profesionale – Mandat emis de Ministerul Public – Carta drepturilor fundamentale – Articolul 8 – Atingere adusă dreptului la respectarea datelor cu caracter personal – Autorizație judiciară prealabilă ”
Introducere
1.        În Concluziile noastre prezentate la 20 iunie 2024 în prezentele cauze conexate(2), am propus Camerei a patra (vechi) a Curții să interpreteze articolul
7 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene(3) în sensul că nu se opune legislației unui stat membru în temeiul căreia, în cadrul unei investigații privind o pretinsă încălcare a articolului 101 sau 102 TFUE, autoritatea națională de concurență efectuează ridicarea unor mesaje electronice al căror conținut are legătură cu obiectul inspecției fără a dispune de o autorizație judiciară prealabilă. Totuși, această considerație este supusă condiției de a se prevedea un cadru juridic strict al competențelor autorității naționale de concurență, precum și garanții adecvate și suficiente împotriva abuzurilor și a arbitrarului. Astfel de garanții trebuie printre altele să ia forma unui control jurisdicțional ex post complet al măsurilor în cauză(4).
2.        Ca urmare a Hotărârii din 4 octombrie 2024 pronunțate în cauza Bezirkshauptmannschaft Landeck(5), Curtea a decis, la cererea Camerei a patra (veche) și în conformitate cu articolul
60 alineatul
(3) din Regulamentul de procedură, să trimită prezentele cauze Marii Camere. În această hotărâre, Curtea a declarat printre altele că articolul
4 alineatul
(1) litera (c) din Directiva (UE) 2016/680(6), interpretat în lumina articolelor 7 și 8, precum și a articolului
52 alineatul
(1) din cartă, nu se opune unei reglementări naționale care acordă autorităților competente posibilitatea de a accesa datele cu caracter personal conținute într‑un telefon mobil în scopul prevenirii, depistării, investigării sau urmăririi penale a infracțiunilor. Totuși, Curtea a statuat că exercitarea acestei posibilități trebuie să fie supusă, printre alte condiții, controlului prealabil din partea unei instanțe sau al unei entități administrative independente, cu excepția cazurilor de urgență justificate corespunzător(7).
3.        În cadrul acestor concluzii suplimentare, Curtea ne invită să analizăm dacă concluziile desprinse din Hotărârea Landeck ar trebui luate în considerare pentru a răspunde instanței de trimitere în prezentele cauze, în special la a treia întrebare preliminară. Astfel, Curtea consideră necesar să se stabilească dacă cerința controlului prealabil din partea unei instanțe sau al unei entități administrative independente poate fi transpusă investigațiilor desfășurate în materia concurenței pentru a identifica încălcări ale articolului 101 sau 102 TFUE, în special atunci când mesajele electronice care fac obiectul ridicării de către autoritatea națională de concurență, precum și documentele rezultate din aceste mesaje conțin date cu caracter personal.
4.        Prezentele concluzii integrează, prin urmare, raționamentul expus în primele concluzii în conformitate cu noua solicitare a Curții. Pentru o prezentare detaliată a cadrului juridic, a istoricului litigiului și a procedurilor principale și în fața Curții, ne permitem să facem trimitere la punctele 3-19 din primele concluzii. Această expunere trebuie completată numai cu mențiunea că, la 3 iunie 2025, în urma redeschiderii fazei orale a procedurii, Marea Cameră a Curții a organizat o ședință de audiere a pledoariilor. Părțile din litigiul principal, guvernele portughez, elen, finlandez și suedez, precum și Comisia Europeană și Autoritatea AELS de Supraveghere au participat la aceasta.
Apreciere
5.        Reamintim că, prin intermediul celei de a treia întrebări preliminare adresate în prezentele cauze, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul
7 din cartă se opune ridicării, fără autorizația prealabilă a unei autorități judiciare, de mesaje electronice schimbate între angajații și conducerea unei întreprinderi, precum și de documente de afaceri rezultate din aceste mesaje, în cazul în care sunt investigate acorduri și practici interzise în temeiul articolelor 101 și 102 TFUE(8). Mai precis, instanța de trimitere ridică problema dacă o astfel de ridicare poate fi autorizată de o entitate precum Ministerul Public portughez, care, potrivit acestei instanțe, este însărcinat să reprezinte statul, să apere interesele prevăzute de lege și să exercite acțiunea publică în temeiul principiului legalității(9).
6.        De la bun început, trebuie arătat că, potrivit formulării întrebării sale, instanța de trimitere se limitează să solicite Curții să interpreteze articolul
7 din cartă în contextul ridicării, de obicei efectuate de autoritățile naționale de concurență, a mesajelor electronice cu caracter profesional schimbate între angajații și conducerea întreprinderilor care fac obiectul unei investigații. Totuși, în măsura în care aceste ridicări pot privi nu numai comunicări care intră sub incidența articolului
7 din cartă(10), ci totodată și în mod consubstanțial date cu caracter personal protejate de articolul
8 din cartă, este de asemenea oportun să se examineze ca întrebarea menționată să fie examinată din perspectiva acestei din urmă dispoziții pentru a se furniza un răspuns util instanței de trimitere(11).
7.        În această privință, trebuie amintit că articolul
8 din cartă proclamă, la alineatul (1), dreptul la protecția datelor cu caracter personal. Articolul menționat impune de asemenea, la alineatul (2), ca asemenea date să fie tratate cu respectarea anumitor condiții, de care depinde legalitatea tratării respective(12). Chiar dacă de natură diferită(13), dreptul la protecția datelor cu caracter personal este strâns legat de dreptul la respectarea vieții private și de familie consacrat la articolul 7 din cartă, pe care îl completează(14).
8.        Pe de altă parte, dreptul la protecția datelor cu caracter personal se opune ca informațiile referitoare la persoane fizice identificate sau identificabile să fie colectate de terți sau ca aceștia din urmă să aibă acces la ele, indiferent dacă este vorba despre autorități publice sau despre public în general, cu excepția cazului în care o astfel de colectare și un astfel de acces intervin în temeiul unei prelucrări care îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din cartă(15). În afara acestei ipoteze, trebuie să se considere că colectarea datelor cu caracter personal și accesul la acestea(16), care constituie o prelucrare a datelor respective, limitează dreptul garantat la articolul 8 alineatul (1) din cartă(17).
9.        În speță, în ceea ce privește mesajele electronice schimbate între angajații și conducerea unei întreprinderi, precum și documentele profesionale rezultate din acestea, este evident că, în măsura în care respectivele mesaje electronice și respectivele documente sunt de asemenea susceptibile să conțină date cu caracter personal în sensul articolului
4 punctul 1 din Regulamentul general privind protecția datelor(18), ridicarea efectuată de o autoritate națională de concurență în cadrul unei investigații constituie o limitare a exercitării dreptului garantat la articolul
8 din cartă.
10.      Cu toate acestea, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că dreptul fundamental la protecția datelor cu caracter personal nu este o prerogativă absolută, ci trebuie să fie luat în considerare în raport cu funcția sa în societate și pus în balanță cu alte drepturi fundamentale(19). Astfel, pot fi impuse restrângeri ale unui asemenea drept cu condiția ca, în conformitate cu articolul 52 alineatul (1) din cartă, acestea să fie prevăzute de lege și să respecte substanța dreptului fundamental, precum și principiul proporționalității(20).
11.      În primul rând, în ceea ce privește cerința referitoare la prevederea prin lege, această cerință presupune ca temeiul juridic care permite o restrângere a unui drept fundamental să definească domeniul de aplicare al restrângerii respective într‑un mod suficient de clar și de precis(21).
12.      În această privință, trebuie arătat că Regulamentul general privind protecția datelor, care este aplicabil autorităților naționale de concurență în cadrul investigațiilor pe care le desfășoară(22), prevede printre altele, la articolul
6 alineatul
(1) litera (e), că prelucrarea datelor este legală atunci când este necesară pentru îndeplinirea unei sarcini care rezultă din exercitarea autorității publice cu care este învestit operatorul. Potrivit jurisprudenței Curții, dispoziția menționată coroborată cu articolul
6 alineatul
(3) din acest regulament(23) impune existența unui temei juridic care să servească drept fundament pentru prelucrarea datelor cu caracter personal de către operatorii acestei prelucrări care acționează în cadrul îndeplinirii unei sarcini care rezultă din exercitarea autorității publice(24).
13.      În speță, revine instanței de trimitere sarcina de a examina aceste elemente în mod concret. Cu toate acestea, pe de o parte, este clar că prelucrarea datelor cu caracter personal, atunci când se înscrie în cadrul unei investigații efectuate de o autoritate națională de concurență, ține de exercitarea autorității publice(25). Pe de altă parte și astfel cum am constatat în primele noastre concluzii(26), măsurile în discuție în procedurile principale se întemeiază pe articolele din lei no 19/2012 (novo regime jurídico da concorrência) (Legea nr. 19/2012 privind aprobarea noului regim juridic al concurenței) din 8 mai 2012, care permit ridicarea de documente profesionale în vederea obținerii probei comportamentelor anticoncurențiale.
14.      Rezultă că, în măsura în care ridicarea mesajelor electronice de către autoritatea națională de concurență vizată de cauzele principale constituie o restrângere a dreptului garantat la articolul
8 din cartă, această restrângere are o acoperire juridică în conformitate cu prima cerință prevăzută la articolul
52 alineatul
(1) din cartă.
15.      În al doilea rând, în ceea ce privește cerința referitoare la respectarea substanței dreptului la protecția datelor cu caracter personal, literatura academică subliniază dificultatea identificării nucleului dur al acestui drept(27). La această complexitate se adaugă aceea de a stabili o distincție clară între, pe de o parte, dreptul la respectarea vieții private și de familie, prevăzut la articolul 7 din cartă, și, pe de altă parte, dreptul la protecția datelor cu caracter personal, prevăzut la articolul 8 din cartă(28).
16.      În orice caz, constatăm că, în jurisprudența sa, Curtea tinde să considere că numai o colectare nelimitată sau un acces generalizat al autorităților publice la datele conținute în comunicații electronice, fără a fi prevăzute garanții specifice împotriva prelucrărilor ilegale pentru a proteja aceste date, sunt susceptibile să aducă atingere substanței dreptului fundamental la protecția datelor cu caracter personal(29).
17.      În speță, fără a aduce atingere verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, este necesar să se arate că ridicarea corespondenței profesionale dintre angajații și conducerea unei întreprinderi care face obiectul unei investigații nu determină, ca regulă generală, nici colectarea nelimitată a datelor cu caracter personal, nici accesul generalizat la acestea. După cum am arătat în primele noastre concluzii(30), ridicarea unei asemenea corespondențe este limitată de obiectul investigației, astfel cum este definit în decizia de inspecție, cu consecința că colectarea datelor conținute în aceasta este restrânsă la cele care prezintă o legătură cu practicile anticoncurențiale investigate. În plus, datele cu caracter personal colectate nu pot fi utilizate în alte scopuri decât identificarea comportamentului anticoncurențial care face obiectul investigației. În sfârșit, așa cum vom explica ulterior în prezentele concluzii(31), ridicarea unei corespondențe profesionale de către o autoritate națională de concurență este în general încadrată de garanții procedurale suplimentare destinate să asigure printre altele securitatea, integritatea și confidențialitatea acestor date.
18.      Rezultă că, în măsura în care ridicarea mesajelor electronice vizate de cauzele principale nu a condus la o colectare generalizată de date cu caracter personal, în termenii amintiți de jurisprudența Curții, această sesizare nu poate fi considerată ca fiind de natură să aducă atingere substanței articolului
8 din cartă.
19.      În al treilea rând, în ceea ce privește principiul proporționalității, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, nu pot fi impuse restrângeri ale dreptului la protecția datelor cu caracter personal decât în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți. În plus, asemenea restrângeri trebuie să se limiteze la strictul necesar, iar reglementarea care autorizează o astfel de ingerință trebuie să prevadă norme clare și precise care să reglementeze conținutul și aplicarea măsurii în cauză(32).
20.      În primul rând, astfel cum am arătat în primele noastre concluzii(33), ridicările efectuate de autoritățile naționale de concurență, atunci când aplică, în conformitate cu articolul
3 alineatul
(1) și cu articolul
5 din Regulamentul (CE) nr. 1/2003(34), articolele 101 și 102 TFUE, au ca scop identificarea practicilor contrare acestor dispoziții, care sunt de ordine publică. Acestea interzic înțelegerile și, respectiv, abuzurile de poziție dominantă și urmăresc obiectivul, fără îndoială de interes general, de a garanta că concurența nu este denaturată pe piața internă. Această formulare, care decurge din jurisprudența Curții cu privire la articolul
7 din cartă(35), rămâne pe deplin aplicabilă în domeniul articolului
8 din aceasta.
21.      În al doilea rând, pentru a urmări obiectivul privind identificarea practicilor anticoncurențiale pe piața internă, niciun alt mijloc, la fel de eficient și care să afecteze mai puțin dreptul la protecția datelor cu caracter personal(36), nu ni se pare disponibil ca alternativă la ridicarea mesajelor electronice schimbate între angajații și conducerea unei întreprinderi prin intermediul mesageriei interne a acesteia. Astfel, aceste mesaje electronice constituie una dintre sursele principale aflate la dispoziția autorităților de concurență pentru a putea identifica existența unui comportament anticoncurențial pe piața internă. Articolul
20 alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1/2003 permite el însuși, cu titlu de competență de inspecție a Comisiei, posibilitatea de a efectua astfel de ridicări(37), ceea ce legiuitorul european a prevăzut și pentru autoritățile naționale de concurență de la adoptarea Directivei (UE) 2019/1(38), în special a articolului 6 alineatul (1) litera (c) din aceasta. Prin urmare, ridicarea mesajelor electronice profesionale și colectarea datelor personale conținute în acestea trebuie considerate ca fiind necesare în scopul urmăririi obiectivului de interes general de a proteja concurența pe piața internă.
22.      În al treilea rând, în ceea ce privește caracterul proporțional al restrângerii care rezultă din ridicarea mesajelor electronice schimbate între angajații și conducerea întreprinderilor, în special pentru dreptul fundamental garantat la articolul 8 din cartă, Curtea a statuat că acest caracter trebuie apreciat în contextul în care se înscrie o astfel de restrângere, prin ponderarea tuturor elementelor relevante ale speței(39). Potrivit Hotărârii Landeck(40), fac parte dintre asemenea elemente gravitatea restrângerii aduse astfel exercitării dreptului fundamental în cauză, importanța obiectivului de interes general urmărit prin această restrângere, legătura existentă între proprietarul documentelor ridicate și încălcarea în cauză sau relevanța datelor pentru constatarea faptelor(41).
23.      În ceea ce privește gravitatea restrângerii, aceasta trebuie apreciată, potrivit jurisprudenței Curții, în funcție de natura și de sensibilitatea datelor la care autoritățile publice pot avea acces(42). În special, dacă accesul autorităților publice la toate aceste date permite să se deducă concluzii „foarte precise” privind viața privată a persoanei vizate, precum obiceiurile sale cotidiene, locurile sale de ședere permanentă sau temporară, deplasările sale, activitățile pe care le desfășoară, relațiile sociale ale acestei persoane și mediile sociale pe care le frecventează, ingerința în dreptul fundamental protejat la articolul
8 din cartă trebuie considerată gravă sau chiar deosebit de gravă(43). Aceasta este situația și atunci când nu se poate exclude posibilitatea ca datele în cauză să includă date deosebit de sensibile(44), precum cele care dezvăluie originea rasială sau etnică, opiniile politice și confesiunea religioasă sau convingerile filozofice(45).
24.      În speță, trebuie arătat că, potrivit formulării cererii de decizie preliminară, întrebarea adresată de instanța de trimitere se referă la ridicarea mesajelor electronice profesionale schimbate între angajații și conducerea unei întreprinderi supuse unei inspecții în incintele sale profesionale sau comerciale(46). Astfel cum s‑a arătat deja în prezentele concluzii, este de notorietate – și, prin urmare, nu mai este necesar să se argumenteze această afirmație – că datele cu caracter personal pot fi găsite fie în respectivele mesaje electronice, fie în documentele profesionale atașate la ele.
25.      Totuși, în opinia noastră, această situație nu este comparabilă cu cea examinată de Curte în Hotărârea Landeck, care privea ridicarea de către autoritățile polițienești care acționează la un domiciliu privat a telefonului mobil personal al unei persoane fizice suspectate de săvârșirea unei infracțiuni, precum și „accesul complet și necontrolat”(47) la toate datele stocate în acesta. Ea nu poate fi asimilată nici situațiilor vizate de numeroasele hotărâri ale Curții privind în esență accesul autorităților publice la date de transfer sau la date de localizare păstrate în mod generalizat și nediferențiat de furnizorii de servicii de comunicații electronice(48).
26.      Astfel, telefoanele mobile sunt dispozitive care, la ora actuală, păstrează, într‑un singur spațiu, o mare cantitate de date personale. Acestea includ printre altele date de identificare (identitate directă, date de contact), date de localizare (geolocalizare, liste de apeluri și mesagerie, navigare), date de conectare și de plată (identificatori online, date bancare) și date privind aplicațiile și datele de utilizare, inclusiv setările personale. Printre aceste date, numeroase sunt cele care intră, în plus, în categoria datelor speciale cu caracter personal în sensul articolului
9 din Regulamentul general privind protecția datelor cu caracter personal, cum ar fi, de exemplu, cele care informează cu privire la biometria persoanei vizate, sănătatea, viața sau orientarea sexuală a acesteia sau originea sa rasială sau etnică. La toate aceste date se adaugă și alte elemente cu caracter foarte personal, cum ar fi comunicațiile sau fotografiile(49). Având în vedere numărul și diversitatea lor(50), toate aceste date pot oferi o imagine foarte detaliată și aprofundată a aproape tuturor domeniilor vieții private a persoanei vizate, în special dacă sunt luate în considerare împreună, după cum a apreciat de altfel Curtea în Hotărârea Landeck(51). Această considerație este valabilă, așa cum am arătat deja, și pentru datele păstrate în mod generalizat și nediferențiat pe serverele digitale ale furnizorilor de servicii de comunicații electronice.
27.      În schimb, considerăm, asemenea guvernelor portughez, elen, finlandez și suedez, precum și Autorității de Supraveghere AELS și Comisiei, că datele personale conținute în mesajele electronice profesionale ridicate în cadrul unei investigații în materia concurenței, în special cele schimbate între angajații și conducerea unei întreprinderi prin intermediul mesageriei interne a acesteia, nu pot face obiectul unei aprecieri similare.
28.      Astfel, nici mesajele electronice schimbate între angajații și conducerea unei întreprinderi, nici documentele profesionale rezultate din acestea nu pot conține în principiu date susceptibile să identifice, cu aceeași precizie și aceeași intensitate ca un telefon mobil personal, obiceiurile din viața cotidiană a persoanelor în cauză. În această privință, trebuie arătat, pe de o parte, că autoritățile de concurență, atunci când efectuează o investigație în incintele comerciale ale unei întreprinderi, nu caută date cu caracter personal ca atare, ci informații de natură comercială de natură să demonstreze un comportament anticoncurențial din partea întreprinderii respective. Aceasta înseamnă că, cu excepția cazului în care au o relevanță comercială și sunt, prin urmare, utile pentru incriminarea întreprinderii în cauză, datele rezultate din mesajele cu caracter profesional ale angajaților și conducerii întreprinderilor nu sunt colectate decât cu titlu auxiliar(52). Pe de altă parte, considerăm că, în acest tip de corespondență, datele cu caracter personal sunt mai degrabă susceptibile să apară în mod dispersat în cursul căutării informațiilor comerciale ale unei întreprinderi. În acest context, ar trebui ca autoritățile de concurență, acționând în mod proactiv și în afara cadrului investigației(53), să stabilească un sistem care să combine sau să asocieze aceste date cu caracter personal pentru a se putea considera că permit cartografierea unei imagini detaliate a persoanei vizate dincolo de sfera sa profesională(54), ceea ce nu este, în niciun caz, scopul investigației(55).
29.      În plus, chiar dacă mesajele electronice dintre angajații și conducerea unei întreprinderi pot, desigur, să conțină referiri la reuniunile sau la călătoriile acestor persoane – în principiu, cu caracter profesional –, ele nu cuprind date de localizare sau de trafic de navigare, colectate în scopul creării de profiluri și care ar fi susceptibile să permită o adevărată reconstituire a parcursului persoanelor în cauză(56). Mesajele respective nu pot nici să informeze, la același nivel ca telefoanele mobile sau dispozitivele personale similare, cu privire la activitățile private exercitate de titularul datelor care figurează în ele sau cu privire la relațiile și mediile sociale frecventate de acesta. Din nou, în lipsa unui sistem susceptibil să combine sau să asocieze toate aceste date și care, în orice caz, ar rămâne în afara cadrului investigației, nu considerăm că se poate stabili un profil minuțios și detaliat al anumitor aspecte personale ale vieții persoanelor fizice în cauză numai pe baza unor mesaje electronice profesionale.
30.      Rezultă că, spre deosebire de constatările efectuate de Curte în Hotărârea Landeck, colectarea datelor conținute în mesajele electronice schimbate între angajații și conducerea unei întreprinderi prin intermediul mesageriei acesteia, precum și în documentele profesionale provenite din mesajele respective nu permite să se tragă concluzii „foarte precise” cu privire la viața privată a persoanei în cauză, în sensul impus de jurisprudență. Ingerința în raport cu dreptul la protecția datelor cu caracter personal nu poate, prin urmare, să fie considerată ca având un grad ridicat de gravitate(57) și cu atât mai puțin ca fiind deosebit de gravă, spre deosebire de situația din cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Landeck(58).
31.      În ceea ce privește celelalte elemente care, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 22 din prezentele concluzii, trebuie luate în considerare pentru a aprecia caracterul proporțional al unei restrângeri a exercitării dreptului fundamental garantat la articolul 8 din cartă, este necesar să se arate că obiectivul urmăririi de practici anticoncurențiale de anvergură europeană, în conformitate cu articolele 101 și 102 TFUE, este suficient de important pentru a se considera că ingerința cauzată de colectarea datelor personale conținute în mesaje electronice profesionale, precum și de accesul ulterior la datele menționate, nu este disproporționată(59). În plus, după cum am arătat deja, această colectare și acest acces sunt în principiu auxiliare în cadrul căutării de informații, de natură comercială, care sunt destinate incriminării întreprinderii supuse investigației. Rezultă că, spre deosebire de constatarea efectuată de Curte în Hotărârea Landeck, colectarea și accesul la datele personale vizate de o investigație în materia concurenței nu urmăresc, a priori, să stabilească răspunderea în materia concurenței a persoanei fizice titulare a acestor date, ci numai pe cea a persoanei juridice cu care persoana fizică în cauză are un raport de muncă(60).
32.      Considerațiile expuse la punctele precedente pledează în favoarea aprecierii potrivit căreia o ingerință precum cea care face obiectul cauzelor principale respectă principiul proporționalității. Acest fapt este confirmat cu atât mai mult în lumina obiectivului urmărit de ridicarea mesajelor electronice schimbate între conducerea și angajații unei întreprinderi. Totuși, astfel cum au susținut mai multe părți în ședință, această considerație depinde și de respectarea anumitor garanții procedurale suplimentare(61). Aceste garanții sunt cele care se aliniază în esență la principiile prevăzute la articolul 5 din Regulamentul general privind protecția datelor și care, de obicei, încadrează ridicările efectuate de autoritățile naționale de concurență în conformitate cu dreptul fiecărui stat membru(62). În speță, revine în mod firesc instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă aceasta este într‑adevăr situația în ceea ce privește cauzele principale.
33.      Astfel, în primul rând și potrivit unor principii deja bine cunoscute, orice investigație efectuată de autoritățile naționale de concurență trebuie să se întemeieze pe o decizie de inspecție care trebuie să se bazeze, după cum se menționează de altfel în Hotărârea Landeck(63), pe suspiciuni rezonabile cu privire la existența unei încălcări de către o întreprindere a normelor de concurență prevăzute de tratat. Așa cum am arătat deja în prezentele concluzii(64), această decizie de inspecție trebuie să fie suficient de precisă pentru a delimita în mod efectiv cadrul investigației atât pe plan material, cât și pe plan temporal. În ceea ce privește, în special, datele cu caracter personal, decizia de inspecție trebuie să garanteze că colectarea și accesul la acestea, chiar și cu titlu auxiliar în căutarea de informații comerciale, sunt limitate la ceea ce este strict necesar pentru obiectul investigației și sunt dedicate exclusiv scopului acesteia(65). În plus, în cazul în care investigația este efectuată prin intermediul unui program informatic de investigații, așa cum se obișnuiește de altfel în practica curentă(66), procedura de indexare care precedă căutarea de informații comerciale relevante pentru investigație trebuie să fie efectuată prin utilizarea unor cuvinte‑cheie definite în raport cu obiectul predefinit al investigației. Toate aceste măsuri permit efectuarea investigației cu respectarea principiului limitării scopului și a principiului reducerii la minimum a datelor care guvernează prelucrarea acestor date(67).
34.      În al doilea rând, pentru a îndeplini cerințele de echitate și transparență care guvernează prelucrarea datelor(68), autoritatea națională de concurență în cauză trebuie să informeze persoanele fizice vizate cu privire la eventuala prelucrare a datelor lor cu caracter personal și să le informeze în mod transparent și consecvent cu privire la drepturile lor. Desigur, domeniul de aplicare al acestei obligații de informare poate fi limitat atunci când este necesar pentru a proteja scopul investigației, astfel cum se prevede în mod expres la articolul
23 alineatul
(1) din Regulamentul general privind protecția datelor. Or, așa cum prevede Decizia 2018/1927 pentru inspecțiile efectuate de Comisie(69), considerăm că autoritatea națională de concurență trebuie să trateze toate aceste restrângeri în mod transparent și să înregistreze fiecare caz de restrângere în registrul corespunzător.
35.      În al treilea rând, în conformitate cu principiul limitărilor legate de stocare și cu principiul integrității și confidențialității(70), datele cu caracter personal colectate trebuie păstrate într‑un mediu securizat. Scopul este, în această privință, de a împiedica orice acces sau transfer ilegal de date către persoane care nu au nicio legătură cu investigația și de a evita orice modificare a acestor date. În plus, datele cu caracter personal trebuie păstrate în cadrul autorităților însărcinate cu investigația numai pe durata strict necesară acesteia, care trebuie stabilită pe baza unor criterii obiective(71), în special în cursul procedurii administrative și pe tot parcursul eventualelor căi de atac jurisdicționale. Pe de altă parte, colectarea și, în special, accesul la datele cu caracter personal trebuie să fie limitate la un număr cât mai restrâns posibil de persoane acreditate sau de inspectori, care trebuie să fie supuși unor obligații de confidențialitate și interdicției de a utiliza aceste date pentru alte obiective decât cele ale investigației(72). În sfârșit, o ștergere securizată a datelor cu caracter personal fie din cauza lipsei lor de relevanță pentru obiectul investigației, fie din cauza scurgerii perioadei acceptabile de stocare a acestora trebuie să fie prevăzută prin intermediul unui mecanism general de curățare care să împiedice recuperarea lor ulterioară.
36.      În al patrulea rând și încă o dată pentru a respecta transparența prelucrării datelor cu caracter personal, este important ca colectarea și accesul la acestea, prin selectarea documentelor utile pentru investigație, să fie efectuate în prezența reprezentanților întreprinderii. Aceștia din urmă trebuie să aibă posibilitatea de a reexamina toate documentele provizorii destinate să fie depuse la dosar și, prin urmare, să poată constata care sunt datele cu caracter personal conținute în respectivele documente. Ei trebuie de asemenea să fie în măsură să formuleze reclamații împotriva depunerii la dosar a unor documente care conțin date personale care, pe de o parte și în mod evident, nu sunt relevante pentru investigație, precum și, pe de altă parte, atunci când aceste date au un caracter special sau sensibil, ceea ce ar trebui să determine responsabilii de investigație să ofere datelor respective o protecție sporită(73). În plus, având în vedere principiul reducerii la minimum deja menționat, datele cu caracter personal conținute în documentele adăugate definitiv la dosar, care nu sunt relevante ca atare pentru investigație, trebuie să facă obiectul unei proceduri de anonimizare. În sfârșit, în conformitate cu principiul responsabilității(74), responsabilul cu protecția datelor din cadrul autorității însărcinate cu investigația trebuie să poată examina în mod independent aplicarea restrângerilor privind dreptul la protecția datelor cu caracter personal pentru a garanta respectarea acestora.
37.      Garanțiile descrise la punctele de mai sus, care se adaugă la obligațiile pe care autoritățile naționale de concurență trebuie să le respecte în conformitate cu Regulamentul general privind protecția datelor, sunt printre altele de natură să evite accesul complet și nediscriminatoriu la toate datele unei persoane fizice. Acesta este motivul pentru care, în măsura în care ele sunt prevăzute în mod clar și precis și sunt întrunite, principiul proporționalității impus de aplicarea articolului 8 din cartă ar trebui considerat ca fiind respectat, în special în cadrul ridicării mesajelor electronice schimbate între conducerea și angajații unei întreprinderi și a documentelor profesionale rezultate din ele. Aceasta este situația cu atât mai mult dacă se ține seama, după cum am arătat în cadrul primelor noastre concluzii(75), de faptul că, în jurisprudența lor, Curtea Europeană a Drepturilor Omului și Curtea au recunoscut că ingerința publică poate merge mai departe pentru incinte sau activități profesionale sau comerciale decât în alte cazuri(76).
38.      Într‑un astfel de context, nu considerăm că dreptul la protecția datelor cu caracter personal prevăzut la articolul 8 din cartă impune autorizația prealabilă a unei autorități judiciare în cadrul investigațiilor desfășurate în dreptul concurenței.
39.      Astfel cum s‑a arătat în introducerea prezentelor concluzii, în Hotărârea Landeck, Curtea a considerat în esență că articolul 8 din cartă nu se opune unei reglementări naționale care acordă autorităților competente posibilitatea de a accesa datele conținute într‑un telefon mobil în scopul prevenirii, al depistării, al investigării sau al urmăririi penale a infracțiunilor în general, cu condiția ca exercitarea acestei posibilități să fie supusă unui control prealabil efectuat de o instanță sau de o entitate administrativă independentă, cu excepția unor cazuri de urgență justificate corespunzător(77). Curtea a considerat, în această privință, că este esențial, în special pentru a se asigura de respectarea principiului proporționalității în fiecare caz concret prin efectuarea unei ponderări a tuturor elementelor relevante, ca, atunci când accesul autorităților naționale competente la datele cu caracter personal implică riscul unei ingerințe grave sau chiar deosebit de grave în drepturile fundamentale ale persoanei vizate, acest acces să fie condiționat de un control prealabil(78).
40.      În această privință, am dori să arătăm de la bun început că cerința unei autorizații judiciare prealabile este deja prevăzută de dreptul Uniunii pentru cazurile în care investigația desfășurată de autoritatea națională de concurență are loc la locuințele private ale directorilor sau ale membrilor personalului întreprinderii în cauză ori în incinte private ale acestor persoane(79). Această normă are ca scop protejarea unuia dintre locurile cele mai sensibile din viața privată a unei persoane, astfel cum efectiv era cazul în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Landeck, în care ridicarea în cauză s‑a produs la domiciliul persoanei suspectate de săvârșirea unei infracțiuni.
41.      Pe de altă parte, reiese din jurisprudență că cerințele aferente protecției unui drept fundamental prevăzut de cartă pot fi mai stricte atunci când, în conformitate cu legislația națională, elementele de probă obținute în cadrul unei investigații pot fi utilizate în scopul unei proceduri desfășurate împotriva unei persoane fizice pentru a stabili săvârșirea unei infracțiuni de către aceasta din urmă(80). Rezultă de aici, în ceea ce privește dreptul la protecția datelor cu caracter personal prevăzut la articolul 8 din cartă, că cerința unei autorizații judiciare prealabile se poate impune atunci când datele personale cuprinse în documentele ridicate de o autoritate națională de concurență sunt utilizate nu numai cu scopul de a stabili răspunderea întreprinderii în cauză pentru încălcarea normelor de concurență din tratat, ci și în vederea stabilirii răspunderii penale a unei persoane fizice pentru acțiuni anticoncurențiale, dacă acest lucru este prevăzut de dreptul național al statului membru.
42.      Cu toate acestea, în afara ipotezelor menționate care privesc în special, pe de o parte, ridicarea mesajelor electronice care conțin date cu caracter personal în cadrul domiciliului privat al unei persoane și, pe de altă parte, ridicarea unor astfel de documente pentru a incrimina penal o persoană fizică, precum în Hotărârea Landeck, nu considerăm că o autorizație prealabilă este impusă, ca atare, la articolul
8 din cartă. Sunt aplicabile aici aceleași considerații care au determinat jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului și jurisprudența Curții să concluzioneze că o autorizație judiciară prealabilă nu este necesară în temeiul articolului
7 din cartă pentru inspecțiile în materia concurenței efectuate în incintele societăților, după cum am explicat în primele noastre concluzii(81), la care ne permitem să facem trimitere.
43.      În special, considerăm că ridicarea de către o autoritate națională de concurență a mesajelor electronice schimbate între conducerea și angajații unei întreprinderi nu aduce atingere principiului proporționalității, sub rezerva considerațiilor care urmează. Trebuie, pe de o parte, ca aceasta să fie supusă unor garanții procedurale precum cele descrise în prezentele concluzii, precum și, pe de altă parte, unui control jurisdicțional ex post, care poate fi realizat în cursul procedurii de anchetă și consacrat în special verificării respectării acestor garanții în lumina articolului 8 din cartă(82). Jurisprudența recentă a Curții Europene a Drepturilor Omului referitoare la articolul 8 din Convenția europeană a drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, pledează în acest sens, astfel cum demonstrează Hotărârea din 6 februarie 2025, Italgomme Pneumatici Srl și alții împotriva Italiei(83), și Hotărârea din 18 martie 2025, BRD – Groupe Société Générale S.A. împotriva României(84).
44.      Pe de altă parte, în ceea ce privește argumentul potrivit căruia o autorizație judiciară prealabilă ar fi susceptibilă să asigure mai bine respectarea principiului proporționalității, astfel cum a statuat Curtea în Hotărârea Landeck, trebuie arătat că constatarea de către instanța națională, în cadrul unui control ex post disponibil în cursul procedurii de investigare, a încălcării acestui principiu de către autoritățile naționale de concurență, ca o consecință a nerespectării garanțiilor procedurale, este susceptibilă să repună în discuție informațiile obținute în cursul investigației și, în consecință, să invalideze în tot sau în parte cercetarea judecătorească(85). Având în vedere riscurile implicate, considerăm, prin urmare, că autoritățile naționale de concurență se confruntă cu un stimulent suficient pentru a asigura respectarea principiului proporționalității. La aceasta se adaugă, desigur, obligația de a furniza persoanei vizate un remediu adecvat în cazul unei operațiuni ilegale din partea autorității naționale în cauză(86).
45.      Rezultă că, așa cum am propus în primele noastre concluzii cu privire la articolul 7 din cartă, articolul 8 din aceasta ar trebui interpretat în sensul că nu se opune legislației unui stat membru în temeiul căreia, în cursul unei inspecții în incintele unei întreprinderi, realizată în cadrul unei investigații desfășurate pentru încălcarea articolului 101 sau 102 TFUE, autoritatea națională de concurență efectuează ridicarea unor mesaje electronice al căror conținut are legătură cu obiectul inspecției fără a dispune de o autorizație judiciară prealabilă, sub rezerva prevederii, pe de o parte, a unui cadru juridic strict al competențelor acestei autorități, în condițiile descrise în prezentele concluzii, precum și, pe de altă parte, a unor garanții adecvate și suficiente împotriva abuzurilor și a arbitrarului, în special sub forma unui control jurisdicțional ex post al măsurilor în cauză, atât în cursul, cât și la finalul procedurii de anchetă.
46.      Acestea fiind spuse, trebuie arătat că, astfel cum rezultă din primele noastre concluzii, Directiva 2019/1 permite în prezent statelor membre să prevadă, în ordinile lor juridice respective, un mecanism de autorizare prealabilă din partea unei autorități judiciare, inclusiv procurorul(87), pentru exercitarea competențelor de inspecție ale autorităților naționale de concurență(88). Aceasta înseamnă că, deși, în conformitate cu analiza expusă la punctele care precedă, articolul
8 din cartă nu impune această autorizare prealabilă, în măsura în care garanțiile descrise în prezentele concluzii sunt respectate și este prevăzut un control jurisdicțional ex post, articolul menționat nici nu se opune acesteia. În acest context, este necesar să se considere că nu poate fi stabilită nicio încălcare a acestui articol pentru statele membre care decid să își acorde o astfel de posibilitate.
47.      În sfârșit, am dori să arătăm că, în măsura în care, la finalul analizei efectuate în prezentele concluzii suplimentare, apreciem că concluziile desprinse din Hotărârea Landeck nu ar trebui considerate ca fiind aplicabile investigațiilor desfășurate în materia concurenței, în special în ceea ce privește cerința referitoare la autorizația prealabilă, nu este necesar să se statueze cu privire la aspectul dacă o astfel de autorizație poate fi furnizată de o entitate precum Ministerul Public portughez. În orice caz, în ipoteza în care Curtea nu ar împărtăși analiza noastră, este suficient să se arate că, în jurisprudența sa, aceasta a definit condițiile care permit să se considere că o entitate responsabilă cu verificarea legitimității ingerințelor în drepturile fundamentale este independentă. În special, cerința independenței presupune beneficierea de un statut care permite să se acționeze în mod obiectiv, imparțial și fără influență exterioară(89). În speță, întrucât descrierea efectuată de instanța de trimitere a atributelor Ministerului Public portughez îndeplinește aceste condiții, apreciem că este necesar să se considere că acesta constituie o entitate independentă competentă să acorde o autorizație prealabilă în condițiile impuse de Hotărârea Landeck.
Concluzie
48.      În lumina tuturor considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la a treia întrebare preliminară adresată de Tribunal da Concorrência, Regulação e Supervisão (Tribunalul pentru Concurență, Reglementare și Supraveghere, Portugalia) în fiecare dintre cauzele conexate C‑258/23-C‑260/23 după cum urmează:
Articolele 7 și 8 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretate în sensul că nu se opun legislației unui stat membru în temeiul căreia, în cursul unei inspecții în incintele unei întreprinderi, desfășurată în cadrul unei investigații pentru încălcarea articolului 101 sau 102 TFUE, autoritatea națională de concurență efectuează percheziția și ridicarea de mesaje electronice al căror conținut are legătură cu obiectul inspecției fără a dispune de o autorizație judiciară prealabilă, cu condiția să fie prevăzute o încadrare legală strictă a competențelor acestei autorități, precum și garanții adecvate și suficiente împotriva abuzurilor și a arbitrarului, în special un control jurisdicțional ex post al măsurilor în cauză atât în cursul, cât și la finalul procedurii de anchetă.
1      Limba originală: franceza.
2      Concluziile avocatei generale Medina prezentate în cauzele conexate IMI ș.a. (C‑258/23-C‑260/23, denumite în continuare „primele concluzii”, EU:C:2024:537).
3      Denumită în continuare „carta”.
4      Primele concluzii, punctul 63.
5      Hotărârea din 4 octombrie 2024, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Tentativă de accesare a datelor cu caracter personal stocate pe un telefon mobil) (C‑548/21, denumită în continuare „Hotărârea Landeck”, EU:C:2024:830).
6      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice referitor la prelucrarea datelor cu caracter personal de către autoritățile competente în scopul prevenirii, depistării, investigării sau urmăririi penale a infracțiunilor sau al executării pedepselor și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Deciziei‑cadru 2008/977/JAI a Consiliului (JO 2016, L 119, p. 89).
7      Hotărârea Landeck, punctul 1 din dispozitiv.
8      Primele concluzii, punctul 18.
9      Primele concluzii, punctul 40.
10      A se vedea în această privință primele concluzii, punctele 30 și 31.
11      Pentru o abordare similară, a se vedea Hotărârea Landeck, punctul 60 și jurisprudența citată.
12      A se vedea printre altele Hotărârea din 4 septembrie 2025, Quirin Privatbank (C‑655/23, EU:C:2025:655, punctul 40).
13      Hotărârea din 21 decembrie 2016, Tele2 Sverige și Watson ș.a. (C‑203/15 și C‑698/15, EU:C:2016:970, punctul 129).
14      A se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2011, Asociación Nacional de Establecimientos Financieros de Crédito (C‑468/10 și C‑469/10, EU:C:2011:777, punctul 41), și Hotărârea din 27 februarie 2025, Dun & Bradstreet Austria ș.a. (C‑203/22, EU:C:2025:117, punctul 51 și jurisprudența citată).
15      A se vedea Hotărârea din 18 iunie 2020, Comisia/Ungaria (Transparență asociativă) (C‑78/18, EU:C:2020:476, punctul 126).
16      A se vedea articolul 4 punctul 2 din Regulamentul (UE) 2016/679 al Parlamentului European și al Consiliului din 27 aprilie 2016 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și privind libera circulație a acestor date și de abrogare a Directivei 95/46/CE (Regulamentul general privind protecția datelor) (JO 2016, L 119, p. 1).
17      A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 octombrie 2018, Ministerio Fiscal (C‑207/16, EU:C:2018:788, punctul 51).
18      Printre datele cu caracter personal colectate și prelucrate în cadrul investigațiilor privind practicile anticoncurențiale figurează în special, chiar dacă nu exclusiv, numele, datele de contact [adresa (e‑mail) profesională, numerele de telefon și de fax și, ocazional, datele de contact private], poziția și funcția persoanei fizice în întreprindere, precum și, eventual, declarații și documente care provin de la persoane particulare sau atribuite acestora. A se vedea în această privință Comisia Europeană, Direcția Generală Concurență, „Declarația de confidențialitate”, p. 2, disponibilă la: https://competition‑policy.ec.europa.eu/document/download/5294e82f‑a0b0-4eaf-84b8-3eda9ac9ca35_en?filename=privacy_statement_antitrust_en.pdf&prefLang=fr
19      A se vedea printre altele Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Volker und Markus Schecke și Eifert (C‑92/09 și C‑93/09, EU:C:2010:662, punctul 48 și jurisprudența citată).
20      A se vedea Hotărârea din 7 martie 2024, Endemol Shine Finland (C‑740/22, EU:C:2024:216, punctul 52 și jurisprudența citată).
21      A se vedea Hotărârea din 26 ianuarie 2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Înregistrarea de date biometrice și genetice de către poliție) (C‑205/21, EU:C:2023:49, punctul 65 și jurisprudența citată).
22      A se vedea în această privință articolul 2 alineatul (1) și articolul 4 punctul 7 din Regulamentul general privind protecția datelor. A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2023, Norra Stockholm Bygg (C‑268/21, EU:C:2023:145, punctul 29).
23      A se vedea de asemenea considerentul (45) al Regulamentului general privind protecția datelor.
24      Hotărârea din 2 martie 2023, Norra Stockholm Bygg (C‑268/21, EU:C:2023:145, punctul 32), și Hotărârea din 20 octombrie 2022, Koalitsia „Demokratichna Bulgaria – Obedinenie” (C‑306/21, EU:C:2022:813, punctul 52).
25      A se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 24 mai 2023, Meta Platforms Ireland/Comisia (T‑451/20, EU:T:2023:276, punctul 192).
26      Primele concluzii, punctul 34.
27      A se vedea în această privință González Fuster, G., „Study on the essence of the fundamental rights to privacy and to protection of personal data”, în Law, Science, Technology & Society Research Group, Vrije Universiteit Brussel, decembrie 2022, p. 17-23, disponibil la https://www.edps.europa.eu/data‑protection/our‑work/publications/papers/2023-11-08-study‑essence‑fundamental‑rights‑privacy‑and‑protection‑personal‑data_en, precum și Brkan, M., „The essence of the fundamental rights to privacy and data protection: finding the way through the maze of the CJEU’s constitutional reasoning”, în German Law Journal, 2019, vol. 20, p. 867-869.
28      A se vedea printre altele Kokott, J., și Sobotta, C., „The distinction between privacy and data protection in the jurisprudence of the CJEU and the ECtHR”, în International Data Privacy Law, 2013, vol. 3, numărul 4, p. 228.
29      A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 aprilie 2014, Digital Rights Ireland ș.a. (C‑293/12 și C‑594/12, EU:C:2014:238, punctul 40), Hotărârea din 21 decembrie 2016, Tele2 Sverige și Watson ș.a. (C‑203/15 și C‑698/15, EU:C:2016:970, punctul 101), și Hotărârea din 21 iunie 2022, Ligue des droits humains (C‑817/19, EU:C:2022:491, punctul 120), precum și Avizul 1/15 (Acordul PNR UE‑Canada) din 26 iulie 2017 (EU:C:2017:592, punctul 151). În ceea ce privește articolul
7 din cartă, a se vedea de asemenea Hotărârea din 6 octombrie 2015, Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punctul 94 și jurisprudența citată).
30      Primele concluzii, punctul 35.
31      A se vedea prezentele concluzii, punctele 33-37.
32      Hotărârea din 1 august 2022, Vyriausioji tarnybinės etikos komisija (C‑184/20, EU:C:2022:601, punctul 70 și jurisprudența citată).
33      Primele concluzii, punctul 36.
34      Regulamentul Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele 81 și 82 din tratat (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
35      A se vedea, în ceea ce privește articolul 101 TFUE, Hotărârea din 22 martie 2022, Nordzucker ș.a. (C‑151/20, EU:C:2022:203, punctul 51 și jurisprudența citată), și, în ceea ce privește articolul 102 TFUE, Hotărârea din 22 martie 2022, bpost (C‑117/20, EU:C:2022:202, punctul 46 și jurisprudența citată).
36      A se vedea printre altele Hotărârea din 26 ianuarie 2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Înregistrarea de date biometrice și genetice de către poliție) (C‑205/21, EU:C:2023:49, punctul 126 și jurisprudența citată).
37      A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2020, Nexans France și Nexans/Comisia (C‑606/18 P, EU:C:2020:571, punctul 63), precum și Comisia Europeană, Explanatory note on Commission inspections pursuant to Article 20(4) of Council Regulation (EC) No 1/2003, revizuită în martie 2024, punctele 4, 9 și 18, disponibilă la: https://competition‑policy.ec.europa.eu/document/download/c84d4245-ae08-492e‑bffd-760fa0ca4df8_en?filename=inspections_explanatory_note_en.pdf
38      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 11 decembrie 2018 privind oferirea de mijloace autorităților de concurență din statele membre astfel încât să fie mai eficace în aplicarea legii și privind garantarea funcționării corespunzătoare a pieței interne (JO 2019, L 11, p. 3). A se vedea de asemenea considerentul (32) al acestei directive.
39      A se vedea Hotărârea din 30 aprilie 2024, La Quadrature du Net ș.a. (Date personale și combaterea contrafacerii) (C‑470/21, denumită în continuare „Hotărârea Quadrature du Net”, EU:C:2024:370, punctul 107), și Hotărârea Landeck, punctul 89.
40      Hotărârea Landeck, punctul 90.
41      Chiar dacă Hotărârea Landeck privea interpretarea Directivei 2016/680, referitoare în special la protecția datelor în cadrul anchetelor în materie penală, nu vedem niciun impediment ca aceleași elemente, care stau în cele din urmă la baza interpretării articolului
8 din cartă coroborat cu articolul
52 alineatul
(1) din aceasta, să fie luate în considerare în contextul investigațiilor în materia concurenței.
42      Hotărârea Landeck, punctul 90.
43      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, Tele2 Sverige și Watson ș.a. (C‑203/15 și C‑698/15, EU:C:2016:970, punctul 99), și Hotărârea Landeck, punctul 93.
44      Hotărârea Landeck, punctul 94.
45      A se vedea articolul
9 alineatul
(1) din Regulamentul general privind protecția datelor. A se vedea de asemenea Hotărârea din 26 ianuarie 2023, Ministerstvo na vatreshnite raboti (Înregistrarea de date biometrice și genetice de către poliție) (C‑205/21, EU:C:2023:49, punctul 62).
46      Primele concluzii, punctele 32, 39 și 40.
47      Hotărârea Landeck, punctele 26, 28 și 30.
48      A se vedea cu titlu ilustrativ Hotărârea din 6 octombrie 2020, La Quadrature du Net ș.a. (C‑511/18, C‑512/18 și C‑520/18, EU:C:2020:791, punctul 119), Hotărârea din 5 aprilie 2022, Commissioner of An Garda Síochána ș.a. (C‑140/20, EU:C:2022:258, punctul 46), Hotărârea din 20 septembrie 2022, SpaceNet și Telekom Deutschland (C‑793/19 și C‑794/19, EU:C:2022:702, punctul 61), precum și Hotărârea din 17 noiembrie 2022, Spetsializirana prokuratura (Conservarea datelor de trafic și localizare) (C‑350/21, EU:C:2022:896, punctul 58 și jurisprudența citată).
49      A se vedea în acest sens Hotărârea Landeck, punctul 26.
50      A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2022, SpaceNet și Telekom Deutschland (C‑793/19 și C‑794/19, EU:C:2022:702, punctul 87).
51      Hotărârea Landeck, punctele 92 și 93.
52      A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 octombrie 2002, Roquette Frères (C‑94/00, EU:C:2002:603, punctul 45).
53      A se vedea în această privință Hotărârea Landeck, punctul 92, în care Curtea a considerat în esență că aprecierea gravității accesului la date cu caracter personal, chiar și în ceea ce privește un telefon mobil personal, trebuie realizată „în funcție de […] alegerile efectuate de [autoritățile publice]”.
54      A se vedea în acest sens Hotărârea La Quadrature du Net, punctele 81 și 96. A se vedea a contrario Hotărârea Landeck, punctul 92.
55      A se vedea în această privință Hotărârea La Quadrature du Net, punctul 111, care se referă la „situații atipice”.
56      A se vedea în acest sens Hotărârea La Quadrature du Net, punctul 115.
57      A se vedea în această privință Hotărârea La Quadrature du Net, punctul 113.
58      Hotărârea Landeck, punctul 95.
Pentru o opinie divergentă, exprimată în cadrul procedurii de măsuri provizorii, a se vedea Ordonanța vicepreședintelui Curții din 11 aprilie 2024, Vivendi/Comisia [C‑90/24 P(R), EU:C:2024:318, punctele 95-100].
59      Reamintim că, în Hotărârea Landeck, referitoare la o presupusă infracțiune în materie de trafic de stupefiante, Curtea a apreciat în esență că combaterea infracționalității care nu este în mod necesar gravă poate constitui un obiectiv de interes general important care să permită să se considere ca fiind proporțională o ingerință gravă sau deosebit de gravă. A se vedea Hotărârea Landeck, punctul 97.
60      A se vedea în această privință Curtea EDO, 18 martie 2025, BRD – Groupe Société Générale S.A. împotriva României (CE:ECHR:2025:0318JUD003879813, § 105).
61      A se vedea în acest sens Hotărârea La Quadrature du Net, punctul 115. A se vedea de asemenea Curtea EDO, 18 martie 2025, BRD – Groupe Société Générale S.A. împotriva României (CE:ECHR:2025:0318JUD003879813, § 107-110).
62      În ceea ce privește investigațiile efectuate de Comisie, a se vedea Decizia (UE) 2018/1927 a Comisiei din 5 decembrie 2018 de stabilire a normelor interne privind prelucrarea datelor cu caracter personal de către Comisia Europeană în domeniul concurenței în legătură cu furnizarea de informații către persoanele vizate și restricționarea anumitor drepturi (JO 2018, L 313, p. 39), precum și „Declarația de confidențialitate” a Comisiei (a se vedea nota de subsol 18 din prezentele concluzii).
63      A se vedea în această privință Hotărârea Landeck, punctul 101.
64      A se vedea punctul 17 din prezentele concluzii.
65      A se vedea în acest sens Hotărârea La Quadrature du Net, punctul 113. Aceasta ar trebui să însemne de asemenea că colectarea și accesul la datele cu caracter personal se vor referi numai la persoanele care au o legătură, cel puțin indirectă, cu pretinsa infracțiune.
66      A se vedea cu titlu ilustrativ, în ceea ce privește investigațiile efectuate de Comisie, Hotărârea din 16 iulie 2020, Nexans France și Nexans/Comisia (C‑606/18 P, EU:C:2020:571, punctele 15 și 66), și Hotărârea din 24 septembrie 2020, Prysmian și Prysmian Cavi e Sistemi/Comisia (C‑601/18 P, EU:C:2020:751, punctele 29 și 60), precum și Comisia Europeană, Direcția Generală Concurență, Notă explicativă privind inspecțiile efectuate de Comisie în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului, revizuită în martie 2014, punctul 10, disponibilă la: https://competition‑policy.ec.europa.eu/document/download/c84d4245-ae08-492e‑bffd-760fa0ca4df8_fr?filename=inspections_explanatory_note_fr.pdf. A se vedea de asemenea, în ceea ce privește domeniul combaterii fraudei, Hotărârea din 28 octombrie 2021, Vialto Consulting/Comisia (C‑650/19 P, EU:C:2021:879, punctele 65 și 75).
67      A se vedea articolul
5 alineatul
(1) literele (b) și (c) din Regulamentul general privind protecția datelor, precum și Hotărârea La Quadrature du Net, punctul 113.
68      A se vedea articolul
5 alineatul
(1) litera (a) din Regulamentul general privind protecția datelor.
69      A se vedea articolul 3 alineatul (2) din Decizia 2018/1927, precum și considerentul (15) al acestei decizii.
70      A se vedea articolul
5 alineatul
(1) literele (e) și (f) din Regulamentul general privind protecția datelor.
71      Hotărârea din 8 aprilie 2014, Digital Rights Ireland ș.a. (C‑293/12 și C‑594/12, EU:C:2014:238, punctul 64), precum și Hotărârea din 20 octombrie 2022, Digi (C‑77/21, EU:C:2022:805, punctul 53).
72      A se vedea Hotărârea La Quadrature du Net, punctele 113 și 114.
73      A se vedea în acest sens Hotărârea Landeck, punctul 107.
74      A se vedea articolul
5 alineatul
(2) din Regulamentul general privind protecția datelor, precum și Hotărârea La Quadrature du Net, punctul 113.
75      Primele concluzii, punctul 38.
76      A se vedea în special Curtea EDO, Niemietz împotriva Germaniei, 16 decembrie 1992 (CE:ECHR:1992:1216JUD001371088, § 31); a se vedea de asemenea Hotărârea din 18 iunie 2015, Deutsche Bahn ș.a./Comisia (C‑583/13 P, EU:C:2015:404, punctul 20).
77      Hotărârea Landeck, punctul 1 din dispozitiv.
78      Hotărârea Landeck, punctul 102.
79      A se vedea articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2019/1.
80      A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 februarie 2021, Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, punctul 44).
81      Primele concluzii, punctele 42 și 44. A se vedea în special și printre altele trimiterea la Hotărârea din 2 octombrie 2014, Delta Pekárny a.s. împotriva Republicii Cehe (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, § 86 și 87 și jurisprudența citată).
82      A se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iunie 2015, Deutsche Bahn ș.a./Comisia (C‑583/13 P, EU:C:2015:404, punctele 32-35), precum și Hotărârea din 9 martie 2023, Les Mousquetaires și ITM Entreprises/Comisia (C‑682/20 P, EU:C:2023:170, punctul 57 și jurisprudența citată).
83      CE:ECHR:2025:0206JUD003661718, § 137.
84      CE:ECHR:2025:0318JUD003879813, § 111-116.
85      A se vedea în acest sens Hotărârea din 2 martie 2021, Prokuratuur (Condițiile de acces la datele privind comunicațiile electronice) (C‑746/18, EU:C:2021:152, punctele 43 și 44).
86      A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 2023, Intermarché Casino Achats/Comisia (C‑693/20 P, EU:C:2023:172, punctele 45 și 46).
87      A se vedea articolul 6 alineatul (3) din Directiva 2019/1, precum și considerentul (34) al acestei directive.
88      În prezent, 21 de state membre prevăd o procedură de autorizare prealabilă pentru realizarea operațiunilor de inspecție și a ridicărilor în incinte profesionale, printre care Austria, Belgia, Bulgaria, Croația, Danemarca, Estonia, Franța, Germania, Irlanda, Letonia, Lituania, Luxemburg, Malta, Polonia, Portugalia, România, Slovacia, Slovenia, Spania, Suedia și Ungaria. A se vedea nota de cercetare 25/005 elaborată de Direcția de cercetare și documentare a Curții de Justiție a Uniunii Europene în luna mai 2025.
89      A se vedea Hotărârea La Quadrature du Net, punctele 125 și 126.