62018CJ0236_RES
Cauza C‑236/18
GRDF SA
împotriva
Eni Gas & Power France SA și alții
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour de cassation (Franța)]
Hotărârea Curții (Camera a doua) din 19 decembrie 2019
„Trimitere preliminară – Norme comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale – Directiva 2009/73/CE – Articolul 41 alineatul (11) – Soluționare a litigiilor privind obligațiile impuse operatorului de rețea – Efectele în timp ale deciziilor autorității de soluționare a litigiilor – Securitate juridică – Încredere legitimă”
Apropierea legislațiilor – Măsuri de apropiere – Norme comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale – Directiva 2009/73 – Domeniu de aplicare – Condiții de acces la rețea impuse de operatorul de distribuție furnizorilor de gaze naturale – Clauză contractuală care impune furnizorilor suportarea riscului de neplată a sumelor datorate de clienții finali cu titlu de tarif de distribuție – Includere
[Directiva 2009/73 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 32 alin. (1), art. 41 alin. (1) lit. (a) și (b), alin. (10) și alin. (11)]
(a se vedea punctele 23-26)
Apropierea legislațiilor – Măsuri de apropiere – Norme comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale – Directiva 2009/73 – Misiune și competențe ale autorității de reglementare – Contracte de transport al gazelor între operatorul de distribuție și furnizori – Clauză contractuală care impune furnizorilor suportarea riscului de neplată a sumelor datorate de clienții finali cu titlu de tarif de distribuție – Obligații impuse operatorului de distribuție – Sistem de acces la rețea bazat pe tarife publicate, aplicate în mod obiectiv și fără discriminare între utilizatorii rețelei – Autoritate de reglementare acționând ca autoritate de soluționare a litigiilor – Decizie a autorității de reglementare care impune asigurarea conformității contractului cu directiva pentru întreaga perioadă contractuală – Admisibilitate – Încălcarea principiilor securității juridice și protecției încrederii legitime – Lipsă
[Directiva 2003/55 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 33 alin. (1), și Directiva 2009/73 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentele (4), (6), (25) și (40) și art. (1), art. (32) alin. (1), art. (41) alin. (1) lit. (b), alin. 10 și alin. 11].
(a se vedea punctele 29-52 și dispozitivul)
Rezumat
Curtea se pronunță cu privire la domeniul de aplicare în timp al deciziilor emise de autoritățile de reglementare naționale în cadrul misiunii lor de soluționare a litigiilor pe piața gazelor naturale
În Hotărârea GRDF (C‑236/18), pronunțată la 19 decembrie 2019, Curtea s‑a pronunțat cu privire la domeniul de aplicare în timp al puterii de decizie conferite de articolul 41 alineatul (11) din Directiva 2009/73 privind piața internă în sectorul gazelor naturale autorităților de reglementare naționale, în cadrul misiunii lor de soluționare a litigiilor pe piața gazelor naturale (
1
).
Această cauză își are originea într‑un litigiu între doi furnizori de gaze naturale, pe de o parte, și GRDF, operator al rețelei de distribuție a gazelor naturale în Franța, pe de altă parte, cu privire la validitatea unei clauze care figurează în contractele de transport al gazelor naturale în rețeaua de distribuție, încheiate în anii 2005 și 2008. În temeiul acestei clauze, în cadrul contractelor încheiate cu clienții finali, furnizorii erau obligați să colecteze sumele datorate cu titlu de tarif pentru prestațiile de distribuție ale GRDF și să le transfere acestuia, inclusiv atunci când clienții finali nu le achitaseră. În anul 2014, o decizie a organului de soluționare a litigiilor din cadrul Commission de régulation de l’énergie (Comisia de Reglementare în domeniul Energiei, Franța, denumită în continuare „CRE”) a constatat incompatibilitatea contractelor cu directiva începând cu data încheierii acestora. Întrucât această decizie a fost confirmată în apel, GRDF a sesizat Cour de cassation (Curtea de Casație), care a decis să adreseze Curții o cerere de decizie preliminară pentru a stabili în esență dacă Directiva 2009/73 se opunea ca o decizie a unei autorități de reglementare să producă efecte înainte de apariția litigiului dintre părți.
Curtea a confirmat că avea competența de a răspunde la cererea de decizie preliminară, în măsura în care această cerere era întemeiată pe premisa potrivit căreia obligația impusă furnizorilor de gaze de către operatorul rețelei, care constituie o condiție de acces la rețeaua menționată, era o practică incompatibilă cu dispozițiile Directivei 2009/73.
Pe fond, Curtea a statuat că directiva menționată nu se opunea ca o autoritate de reglementare, acționând ca autoritate de soluționare a litigiilor, să emită o decizie prin care obligă operatorul rețelei să asigure conformitatea cu dreptul Uniunii a unui contract de transport de gaze naturale încheiat cu un furnizor pentru întreaga perioadă contractuală, așadar inclusiv pentru perioada anterioară apariției litigiului dintre părți. În această privință, mai întâi, Curtea a arătat că articolul 41 alineatul (11) din Directiva 2009/73 nu preciza care erau efectele în timp ale deciziilor autorității de reglementare, acționând ca autoritate de soluționare a litigiilor. În continuare, interpretând dispoziția respectivă în lumina obiectivului și a contextului Directivei 2009/73, Curtea a arătat că, în temeiul articolului 41 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2009/73, autoritatea de reglementare are misiunea de a asigura respectarea de către operatorii de rețea a obligațiilor care le revin, printre care cea de a aplica sistemul de acces al terților la rețelele de distribuție în mod obiectiv și fără discriminare între utilizatorii rețelei. Aceasta implică obligația statelor membre de a se asigura că autoritatea de reglementare dispune, în temeiul articolului 41 alineatul (10) din Directiva 2009/73, de puterea de emite decizii obligatorii față de întreprinderile din sectorul gazelor naturale, impunându‑le să modifice, la nevoie, condițiile privind racordarea și accesul la rețea, inclusiv tarifele, astfel încât ele să fie proporționale și aplicate în mod nediscriminatoriu. Or, limitarea domeniului de aplicare în timp al unei decizii a autorității de reglementare, acționând ca autoritate de soluționare a litigiilor, la perioada ulterioară apariției litigiului dintre părți ar fi contrară obiectivelor Directivei 2009/73 și ar aduce atingere efectului util al acesteia.
Pe de altă parte, Curtea a statuat că interpretarea menționată a articolului 41 alineatul (11) din Directiva 2009/73 nu este repusă în discuție nici de principiul securității juridice, nici de principiul protecției încrederii legitime. Astfel, pe de o parte, deși o instanță națională poate fi în mod excepțional autorizată să mențină anumite efecte ale unui act național anulat, în condițiile stabilite de Curte, în speță, instanța de trimitere nu a menționat elemente concrete care ar putea să demonstreze riscuri specifice de insecuritate juridică. Pe de altă parte, deși GRDF a arătat că contractele de transport în discuție fuseseră negociate sub egida și sub controlul CRE, ea nu a demonstrat că aceasta din urmă îi furnizase asigurări precise în ceea ce privește conformitatea clauzei în litigiu, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere.
(
1
)	Directiva 2009/73/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 iulie 2009 privind normele comune pentru piața internă în sectorul gazelor naturale și de abrogare a Directivei 2003/55/CE (JO 2009, L 211, p. 94).