Cauza C‑678/11
Comisia Europeană
împotriva
Regatului Spaniei
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru – Articolul 56 TFUE și articolul 36 din Acordul privind SEE – Servicii oferite în Spania de fonduri de pensii și de companii de asigurări stabilite în alt stat membru – Planuri de pensii ocupaționale – Obligația de a desemna un reprezentant fiscal rezident în Spania – Caracter restrictiv – Justificare – Eficiența controalelor fiscale și combaterea evaziunii fiscale – Proporționalitate”
Sumar – Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 11 decembrie 2014
1.        Procedură jurisdicțională – Cerere de sesizare a instanței – Cerințe de formă – Identificarea obiectului litigiului – Expunere sumară a motivelor invocate – Formulare neechivocă a concluziilor reclamantului
[Regulamentul de procedură al Curții, art. 38 alin. (1) lit. (c)]
2.        Libera prestare a serviciilor – Restricții – Servicii oferite de fonduri de pensii și de companii de asigurări stabilite în alt stat membru – Obligația de a desemna un reprezentant fiscal rezident în statul în care sunt furnizate serviciile – Caracter restrictiv – Justificare – Eficiența controalelor fiscale și combaterea evaziunii fiscale – Proporționalitate – Inexistență
(art. 56 TFUE)
3.        Acorduri internaționale – Acordul de instituire a Spațiului Economic European – Libera prestare a serviciilor – Restricții – Servicii oferite de fonduri de pensii și de companii de asigurări stabilite în alt stat – Obligația de a desemna un reprezentant fiscal rezident în statul în care sunt furnizate serviciile – Caracter restrictiv – Justificare – Eficiența controalelor fiscale și combaterea evaziunii fiscale – Proporționalitate – Admisibilitate
(Acordul privind SEE, art. 36; Directivele 77/799 și 2008/55 ale Consiliului)
1.        A se vedea textul deciziei.
(a se vedea punctele 14-16 și 19)
2.        Nu își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 56 TFUE un stat membru care adoptă o reglementare națională în temeiul căreia fondurile de pensii stabilite în alte state membre decât acest stat membru și care oferă planuri de pensii ocupaționale în acest stat membru, precum și companiile de asigurări care își desfășoară activitatea în acest stat membru în regim de liberă prestare de servicii sunt obligate să numească un reprezentant fiscal rezident în acest stat membru.
Astfel, obligația de a numi un reprezentant fiscal în acest stat membru este susceptibilă să determine costuri suplimentare pentru fondurile de pensii stabilite în alte state membre și care oferă planuri de pensii ocupaționale în acest stat membru, precum și pentru companiile de asigurări care își desfășoară activitatea în acest stat membru în regim de liberă prestare de servicii. În consecință, această obligație face mai dificilă și mai puțin atractivă prestarea de servicii de către aceste entități către persoane rezidente în acest stat membru decât prestarea de servicii similare către aceleași persoane de către entități cu sediul în acest stat membru, care nu sunt supuse acestei obligații. În plus, faptul că acest reprezentant trebuie să fie rezident în acest stat membru constituie un obstacol în calea liberei prestări a serviciilor pentru persoanele și pentru întreprinderile stabilite în alte state membre și care doresc să ofere servicii de reprezentare fiscală unor entități sau unor persoane fizice care își desfășoară activitatea în acest stat membru.
Desigur, obligațiile de informare, precum și de reținere și de plată anticipată a sumelor datorate trezoreriei pe care reprezentanții fiscali vizați de reglementarea în litigiu trebuie să le îndeplinească pentru fondurile de pensii și pentru companiile de asigurări stabilite în alte state membre constituie un mijloc de natură să garanteze eficiența prelevării impozitului datorat pentru veniturile plătite de planurile de pensii ocupaționale.
Cu toate acestea, o reglementare națională care acordă fondurilor de pensii stabilite în alte state membre și care oferă planuri de pensii ocupaționale în acest stat membru, precum și companiilor de asigurări care își desfășoară activitatea în acest stat membru în regim de liberă prestare de servicii posibilitatea de a alege să numească un reprezentant fiscal sau să îndeplinească ele însele aceste sarcini, în funcție de soluția pe care o consideră mai avantajoasă din punct de vedere economic, ar afecta mai puțin libera prestare a serviciilor decât obligația generală de desemnare a unui astfel de reprezentant impusă de reglementarea națională în cauză.
(a se vedea punctele 40, 41, 47, 58 și 63 și dispozitivul)
3.        Își îndeplinește obligațiile care îi revin în temeiul articolului 36 din Acordul privind Spațiul Economic European (Acordul privind SEE) un stat membru care adoptă o reglementare națională potrivit căreia fondurile de pensii stabilite în state nemembre ale Uniunii și părți la Acordul privind SEE și care oferă planuri de pensii ocupaționale în acest stat membru, precum și companiile de asigurări care își desfășoară activitatea în acest stat membru în regim de liberă prestare de servicii trebuie să numească un reprezentant fiscal rezident în acest stat membru.
Astfel, o asemenea restricție în calea liberei prestări a serviciilor este justificată de necesitatea de a se garanta eficiența controalelor fiscale și a combaterii evaziunii fiscale și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv în măsura în care cadrul de cooperare între autoritățile competente ale statelor membre stabilit între altele prin Directivele 77/799 și 2008/55 nu există între aceste autorități și cele ale statelor nemembre ale Uniunii și părți la Acordul privind SEE, atunci când acestea din urmă nu și‑au asumat niciun angajament de asistență reciprocă.
(a se vedea punctele 66 și 68-71)