Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 12 martie 2026(1)
Cauza C‑60/25 [Livronsa](i)
SR
împotriva
FT SpA,
cealaltă parte în procedură:
Assoutenti
[cerere de decizie preliminară formulată de Corte d’appello di Cagliari (Curtea de Apel din Cagliari, Italia)]
„ Trimitere preliminară – Concurență – Acorduri, decizii și practici concertate – Articolul 101 alineatul (2) TFUE – Regulamentul (CE) nr. 1/2003 – Articolul
16 alineatul (1) – Sectorul instrumentelor financiare derivate pe rata dobânzii în euro – Forța obligatorie pentru o instanță națională
a deciziei Comisiei Europene – Litigiu între persoana împrumutată și banca creditoare cu privire la validitatea unei rate a dobânzii indexate în funcție de Euribor)
I.      Introducere
1.        Prezentele concluzii se referă la o cerere de decizie preliminară privind interpretarea articolului
101 alineatul
(2) TFUE și a articolului
16 alineatul
(1) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003(2). Trimiterea preliminară a fost efectuată de Secția civilă a Corte d’appello di Cagliari (Curtea de Apel, Cagliari, Italia) în contextul unui litigiu între SR, o persoană împrumutată și FT, banca de la care a primit un credit ipotecar. Litigiul are ca obiect validitatea unei clauze care stabilește dobânda datorată pentru acest credit în funcție de indicele ratei dobânzii interbancare oferite la operațiunile în euro (Euribor).
2.        Cererea respectivă a fost determinată de deciziile Comisiei Europene din 4 decembrie 2013(3) și 7 decembrie 2016(4), în care această instituție a considerat că anumite bănci care făceau parte din grupul responsabil cu stabilirea Euribor au participat la o înțelegere în perioada septembrie 2005-mai 2008(5). Mai precis, Comisia a concluzionat că băncile menționate au încălcat articolul
101 alineatul
(1) TFUE și articolul
53 din Acordul privind SEE prin faptul că au săvârșit o încălcare unică și continuă care a constat în acorduri și/sau practici concertate având ca obiect denaturarea cursului normal al componentelor prețului în cazul instrumentelor financiare derivate pe rata dobânzii în euro (Euro interest rate derivatives, denumite în continuare „EIRD”)(6). Tribunalul(7) în primă instanță și Curtea de Justiție în recurs(8) au confirmat temeinicia constatărilor Comisiei, fiind de acord în special cu calificarea încălcării drept restrângere a concurenței prin obiect(9).
3.        Prin intermediul trimiterii preliminare, instanța de trimitere urmărește să afle care sunt efectele deciziilor privind EIRD – și ale hotărârii Curții de Justiție referitoare la acestea – asupra validității unei clauze care face trimitere la Euribor într‑un contract de împrumut ipotecar încheiat între un particular și o bancă ce nu a participat la încălcarea constatată de Comisie. În esență, instanța respectivă solicită să se stabilească, în primul rând, dacă articolul
101 alineatul
(2) TFUE, care prevede că acordurile sau deciziile interzise în temeiul articolului
101 alineatul
(1) TFUE, sunt nule de drept, trebuie să atragă nulitatea clauzei menționate, chiar și atunci când contractul de împrumut în cauză este încheiat în afara pieței EIRD. În al doilea rând, instanța de trimitere ridică problema dacă și în ce măsură manipularea Euribor constatată de Comisie are valoare probatorie în contextul unei proceduri naționale în conformitate cu articolul
16 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1/2003.
II.    Situația de fapt, procedura și întrebarea preliminară
4.        La 15 decembrie 2005, SR și FT au încheiat un contract de credit ipotecar. Rata dobânzii aferentă acestui credit a fost stabilită pentru o perioadă inițială de șase luni. Rata respectivă a fost recalculată ulterior pe baza unei componente variabile indexate pe Euribor. Contractul a fost renegociat în continuare la 20 februarie 2015.
5.        SR a introdus o acțiune la Tribunale di Oristano (Tribunalul din Oristano, Italia). Prin această acțiune, el a solicitat, în primul rând, recalcularea sumei datorate cu titlu de dobândă aferentă creditului ipotecar și, în al doilea rând, declararea sumei plătite în exces drept credit în favoarea sa. SR a invocat nulitatea anumitor clauze din contractul respectiv din motive de neclaritate și lipsă de fiabilitate, inclusiv a clauzei care prevede stabilirea ratei dobânzii remuneratorii prin trimitere la Euribor. Prin hotărârea sa, instanța menționată a statuat că rata dobânzii convenită în contractul de credit a fost stabilită în conformitate cu legislația aplicabilă. Aceasta a constatat totodată că rata variabilă se baza pe criterii prestabilite și obiective nesupuse puterii de apreciere a instituției creditoare, excluzând astfel orice cauză de nulitate a contractului.
6.        SR a formulat apel împotriva acestei hotărâri în fața Corte d’appello di Cagliari (Curtea de Apel din Cagliari), instanța de trimitere în prezenta cauză. În apelul său, el a solicitat declararea lipsei de validitate a clauzei din contractul de credit referitoare la Euribor și modificarea graficului de rambursare prevăzut de acest contract. În special, SR susține că nu a putut să aprecieze în mod corect aplicarea Euribor în cazul împrumutului său din cauza manipulării sale artificiale, după cum a constatat Comisia în deciziile privind EIRD. În cursul procedurii, apelantul a solicitat să se adreseze Curții de Justiție o întrebare preliminară.
7.        Instanța de trimitere consideră că este necesar, pentru soluționarea litigiului principal
și pentru multe alte litigii pendinte, să se clarifice domeniul de aplicare al articolului
101 alineatul
(2) TFUE și valoarea probatorie a deciziilor privind EIRD pentru instanțele naționale în temeiul articolului
16 din Regulamentul nr. 1/2003. În special, această instanță ridică problema modului în care trebuie interpretate dispozițiile respective în scopul evaluării validității unei clauze cuprinse într‑un contract de credit ipotecar care, în perioada încălcării constatate de Comisie, a stabilit rata dobânzii acestui credit prin trimitere la Euribor.
8.        În această privință, instanța de trimitere arată mai întâi că jurisprudența Corte suprema di cassazione (Curtea Supremă de Casație, Italia) pare să se caracterizeze prin abordări divergente, pe care decizia de trimitere le prezintă după cum urmează.
9.        Pe de o parte, potrivit unei prime linii jurisprudențiale, trebuie să se considere că manipularea Euribor stabilită în deciziile privind EIRD are o valoare probatorie sporită în susținerea unei acțiuni având ca obiect declararea nulității unei clauze contractuale care face trimitere la Euribor, independent de aspectul dacă banca parte la contractul de credit în cauză a participat la încălcarea constatată de Comisie. Mai mult, potrivit acestei linii jurisprudențiale, atunci când indicele extern specificat în contractul de credit nu mai reflectă în mod fiabil voința exprimată de părți, ca urmare a manipulării sale ilicite, obiectul clauzei contractuale nu poate fi stabilit. În conformitate cu dreptul civil național, această situație implică faptul că clauza trebuie considerată ca fiind afectată de nulitate parțială pentru perioada afectată de încălcare. În plus, numai o acțiune în anulare, spre deosebire de o acțiune în despăgubire, ar putea să asigure protecția deplină a consumatorului final, punându‑l la adăpost de efectele înțelegerii.
10.      Pe de altă parte, potrivit unei a doua linii jurisprudențiale mai recente, deciziile privind EIRD, deși sunt obligatorii pentru instanțele naționale în conformitate cu articolul
16 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1/2003, nu constituie probă privilegiată în susținerea constatării nulității unei clauze care stabilește rata dobânzii în cadrul unui contract de credit prin trimitere la Euribor. Această linie jurisprudențială arată că încălcarea identificată de Comisie în deciziile menționate a constat într‑un comportament care urmărea reducerea fluxurilor de numerar pe care participanții la înțelegere ar fi trebuit să le plătească în caz contrar pentru EIRD. Prin urmare, respectiva restrângere a concurenței ar privi doar piața EIRD
și nu ar putea avea niciun efect pe piața împrumuturilor cu rată variabilă indexate pe Euribor.
11.      În orice caz, instanța de trimitere înclină să considere că, din moment ce s‑a constatat manipularea unei rate de referință, această manipulare trebuie considerată ca fiind stabilită pe toate piețele pe care se aplică rata în cauză. Ar fi contradictoriu să se considere că manipularea Euribor constatată de Comisie în deciziile sale a vizat exclusiv piața EIRD, iar nu și alte piețe, inclusiv piața împrumuturilor cu rată variabilă. Mai mult, instanța de trimitere sugerează că o interpretare potrivit căreia articolul
101 alineatul
(2) TFUE nu produce niciun efect asupra relațiilor contractuale în cadrul cărora se utiliza trimiterea la Euribor în perioada încălcării ar compromite efectul disuasiv al dispoziției menționate.
12.      În aceste împrejurări, Corte d’appello di Cagliari (Curtea de Apel din Cagliari) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Având în vedere dispozițiile articolului 16 [alineatul] (1) din [Regulamentul nr. 1/2003], dovada manipulărilor [ratei] Euribor, astfel cum a fost stabilită în deciziile [privind EIRD] și în Hotărârea [HSBC Holdings ș.a.], trebuie de asemenea considerată ca fiind stabilită în mod definitiv și de către instanțele naționale și restrângerea concurenței care face obiectul [acestor] decizii ale Comisiei și al [respectivei] hotărâri a Curții constituie o înțelegere interzisă de articolul 101 [TFUE] numai pe piața instrumentelor financiare derivate [pe rata dobânzii în euro] sau pe orice piață care a utilizat [rata] Euribor manipulată?”
13.      Cererea de decizie preliminară a fost depusă la grefa Curții la 28 ianuarie 2025. Apelantul, intimata, intervenienta în procedura principală și Comisia au depus observații scrise. În prezenta cauză nu a avut loc nicio ședință de audiere a pledoariilor.
III. Apreciere
14.      Prin intermediul întrebării sale, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă articolul
16 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie interpretat în sensul că constatarea de către Comisie a manipulării unui indice de referință al ratei dobânzii, într‑o decizie prin care se constată o încălcare a articolului
101 alineatul
(1) TFUE, trebuie considerată ca fiind stabilită în mod definitiv pentru instanțele naționale în cadrul procedurilor cu care sunt sesizate. Această instanță ridică totodată problema dacă constatarea respectivă implică faptul că o înțelegere având ca obiect indicele menționat, încheiată în afara pieței vizate de decizia Comisiei, constituie o înțelegere interzisă în temeiul articolului 101 TFUE.
15.      Vom aborda mai întâi partea din întrebarea preliminară despre interpretarea articolului 101 TFUE (prima parte), iar ulterior vom analiza partea din întrebarea preliminară despre interpretarea articolului
16 alineatul
(1) din Regulamentul nr. 1/2003
(a doua parte).
16.      În ceea ce privește prima parte a întrebării preliminare, din decizia de trimitere se poate deduce că îndoielile instanței de trimitere referitoare la domeniul de aplicare al acestei dispoziții sunt legate de consecințele juridice ale constatărilor din deciziile privind EIRD, astfel cum au fost confirmate prin Hotărârea Curții HSBC Holdings ș.a.. Mai precis, instanța de trimitere ridică problema dacă constatarea manipulării unui indice de referință al ratei dobânzii pe o anumită piață, care determină o încălcare a articolului
101 alineatul
(1) TFUE, poate atrage nulitatea unei clauze cuprinse într‑un contract încheiat pe o altă piață și care face trimitere la indicele respectiv pentru perioada încălcării, în conformitate cu articolul
101 alineatul
(2) TFUE.
17.      În temeiul articolului
101 alineatul
(2) TFUE, acordurile sau deciziile interzise la articolul 101 alineatul
(1) TFUE sunt nule de drept. Potrivit jurisprudenței Curții, un acord care nu îndeplinește condițiile prevăzute la articolul
101 alineatul
(3) TFUE este lovit de nulitate în măsura în care obiectul sau efectele sale sunt incompatibile cu interdicția de la articolul
101 alineatul
(1) TFUE(10). Mai mult, întrucât nulitatea menționată la articolul
101 alineatul
(2) TFUE este absolută, un acord care este nul în conformitate cu această dispoziție nu produce efecte, nici pentru trecut, nici pentru viitor, între părțile contractante(11). Un astfel de acord nu este opozabil nici terților(12).
18.      Prin urmare, Curtea a conturat domeniul de aplicare al articolului
101 alineatul (2) TFUE(13) prin limitarea aplicării sale la acordurile care intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul
101 alineatul
(1) TFUE(14). Este adevărat că, potrivit jurisprudenței, nulitatea de drept a unui acord interzis poate fi invocată de orice persoană și instanțele sunt obligate să o constate(15). Totuși, numai decizia sau acordul care intră sub incidența articolului 101 alineatul (1) TFUE devine inaplicabilă, în principiu în totalitate, cu excepția cazului în care elementele restrictive pot fi separate de restul acordului(16). După cum a afirmat Curtea, consecințele nulității prevăzute la articolul
101 alineatul
(2) TFUE pentru părțile din acord care nu sunt incompatibile cu articolul
101 alineatul
(1) și pentru orice comenzi și livrări efectuate în temeiul acordului, precum și obligațiile financiare care decurg din acesta nu sunt reglementate de dreptul Uniunii(17).
19.      Rațiunea care stă la baza hotărârilor Curții poate fi explicată cu ușurință, în opinia noastră, prin referire, în primul rând, la necesitatea de a preveni un efect în cascadă precum cel avut în vedere de instanța de trimitere în decizia de trimitere, și anume asupra relațiilor contractuale încheiate între terți care nu sunt implicați în acordul concret considerat de Comisie ca fiind interzis. Acest lucru este valabil în special pentru o clauză precum cea în discuție în litigiul principal, care are ca obiect un produs și o piață distincte de cele vizate de deciziile Comisiei referitoare la manipularea Euribor în legătură cu EIRD. Imprevizibilitatea consecințelor juridice și economice care ar putea decurge din declararea sistematică a nulității oricărui acord sau a oricărei clauze care nu este considerată ca atare interzisă prin articolul
101 alineatul
(1) TFUE pare să justifice abordarea interpretativă a Curții cu privire la articolul
101 alineatul
(2) TFUE.
20.      În al doilea rând, interpretarea articolului
101 alineatul
(2) TFUE de către Curte este totodată în concordanță, după cum susține pârâta din litigiul principal, cu principiul potrivit căruia răspunderea pentru încălcările normelor de concurență ale Uniunii are caracter personal. Potrivit jurisprudenței, revine numai întreprinderii care încalcă aceste norme obligația de a răspunde pentru încălcarea respectivă(18). Deși jurisprudența menționată a apărut în contextul trimiterilor preliminare privind acțiuni în despăgubire, rezultă în mod logic că nulitatea prevăzută la articolul
101 alineatul
(2) TFUE pentru acordurile și deciziile contrare articolului
101 alineatul
(1) TFUE nu se poate extinde la raporturile contractuale asumate de părți care nu sunt implicate în încălcare.
21.      Este adevărat că, în Hotărârea Allianz Hungária(19), la care face trimitere Comisia în observațiile sale scrise, Curtea a statuat că acordurile verticale încheiate în vederea punerii în aplicare a unui acord orizontal (de împărțire a pieței) contrar articolului
101 alineatul
(1) TFUE puteau fi de asemenea declarate nelegale în temeiul acestei din urmă dispoziții(20). Mai precis, problema ridicată în cauza respectivă a fost aceea dacă acordurile verticale prin care două întreprinderile de asigurare auto au încheiat, fie cu concesionari de automobile, fie cu o asociație profesională care îi reprezintă, înțelegeri bilaterale cu privire la tariful orar datorat pentru repararea vehiculelor asigurate constituiau o restrângere a concurenței prin obiect în sensul articolului
101 alineatul
(1) TFUE. În hotărârea sa, Curtea a constatat că existența unui acord orizontal între aceste două întreprinderi, destinat să împartă piața, putea determina nelegalitatea și a acordurilor verticale încheiate pentru punerea sa în practică.
22.      Totuși, Hotărârea Allianz Hungária nu poate fi transpusă în prezenta cauză. Din această hotărâre reiese că Curtea nu a extins nulitatea prevăzută la articolul
101 alineatul
(2) TFUE la acorduri care nu intră sub incidența interdicției prevăzute la articolul
101 alineatul
(1) TFUE. Dimpotrivă, ea a considerat că acordurile verticale necesare pentru punerea în practică a acordului orizontal, fără de care acest din urmă acord nu putea fi aplicat, puteau fi de asemenea considerate contrare articolului
101 alineatul
(1) TFUE și, prin urmare, nule ca atare, sub rezerva aprecierii care trebuie efectuată de instanța de trimitere în cauza respectivă.
23.      În această privință, este suficient să se observe că contractul de credit în discuție în litigiul principal nu ține de nicio încălcare a articolului
101 alineatul
(1) TFUE constatată de Comisie. Mai mult, spre deosebire de situația analizată în Hotărârea Allianz Hungária, acest acord nu a fost încheiat pentru punerea în practică sau executarea acordului restrictiv constatat de Comisie în deciziile privind EIRD. El s‑a limitat să facă trimitere la indicele Euribor pentru a stabili rata variabilă a dobânzii aplicabilă unui credit ipotecar acordat unui particular de către o bancă ce nu avea, a fortiori, nicio legătură cu comportamentul ilicit constatat de Comisie. În acest context, apreciem că, în mod evident, acordul menționat nu poate fi considerat ca fiind supus efectului prevăzut la articolul
101 alineatul
(2) TFUE, care se aplică, potrivit jurisprudenței citate la punctul 18 din prezentele concluzii, doar acordurilor contrare articolului
101 alineatul
(1) TFUE.
24.      Rezultă că articolul
101 alineatul
(2) TFUE nu poate fi interpretat în sensul că constatarea de către Comisie, într‑o decizie care identifică o încălcare a articolului
101 alineatul
(1) TFUE, a manipulării unui indice de referință al ratei dobânzii trebuie să determine nulitatea unei clauze cuprinse într‑un contract de împrumut care face trimitere la acest indice, atunci când clauza respectivă nu face parte din acordul restrictiv vizat în decizia Comisiei și, ca atare, nu a fost considerată contrară articolului
101 alineatul
(1) TFUE.
25.      În acest moment, trebuie observat că, deși articolul
101 alineatul
(2) TFUE nu constituie un temei juridic pentru a declara nulă de drept o clauză cuprinsă într‑un contract de împrumut care nu intră sub incidența articolului
101 alineatul
(1) TFUE, aceasta nu înseamnă că părțile la acordul în cauză nu dispun de alte căi de atac pentru a invoca nulitatea clauzei menționate(21). În această privință, trebuie amintit că, după cum reiese din jurisprudența Curții, consecințele pe care un acord interzis în temeiul articolului 101 alineatul (1) TFUE le‑ar putea avea asupra raporturilor contractuale care implică terți trebuie să fie stabilite de instanțele naționale în conformitate cu propria legislație(22).
26.      În prezenta cauză, informațiile furnizate de instanța de trimitere în această privință sunt destul de limitate. Totuși, se poate deduce din decizia de trimitere că procedura principală privește o acțiune în declararea nulității întemeiată pe presupusa lipsă de fiabilitate a unei clauze care stabilește rata dobânzii aferente unui contract de împrumut prin trimitere la indicele Euribor. Având în vedere jurisprudența menționată la punctul 25 de mai sus, nimic nu împiedică instanța de trimitere să aprecieze validitatea și efectele acestei clauze din perspectiva dispozițiilor naționale aplicabile, de exemplu cele referitoare la legalitatea obiectului contractelor, citate în decizia de trimitere(23).
27.      Tocmai în această situație interpretarea articolului
16 din Regulamentul nr. 1/2003 – la care se referă a doua parte a întrebării preliminare – prezintă o relevanță deosebită într‑o cauză precum cea care face obiectul procedurii principale, în special în cazul hotărârilor privind EIRD. Prin intermediul acestei părți, instanța de trimitere urmărește să afle în esență dacă manipularea constatată de Comisie în deciziile respective are valoare probatorie în contextul unei proceduri privind validitatea, în raport cu dreptul național, a unei clauze care face trimitere la Euribor în perioada încălcării.
28.      Articolul
16 din Regulamentul nr. 1/2003, intitulat „Aplicarea uniformă a dreptului [Uniunii în domeniul] concurenței”, prevede că, atunci când instanțele naționale hotărăsc în privința unor acorduri, decizii sau practici în conformitate cu articolul 101 TFUE sau articolul 102 TFUE, care fac deja obiectul unei decizii a Comisiei, ele nu pot lua decizii contrare deciziei adoptate de Comisie(24). Această dispoziție codifică o jurisprudență anterioară(25) în care Curtea a statuat în esență că, într‑un sistem de punere în aplicare a legislației în materie de concurență încredințată mai multor actori, inclusiv instanțelor naționale, principiile securității juridice și aplicării uniforme a normelor de concurență ale Uniunii impun evitarea deciziilor contradictorii(26).
29.      În plus, în jurisprudența sa, Curtea a definit limitele normei care decurge din articolul
16 din Regulamentul nr. 1/2003. De exemplu, în contextul unei acțiuni civile în despăgubire, care necesită să se demonstreze existența unui comportament prejudiciabil, a unui prejudiciu și a unei legături directe de cauzalitate între acest comportament și prejudiciu, instanța națională este obligată să respecte constatarea Comisiei potrivit căreia un acord este interzis și calificarea juridică a acordului respectiv(27). Tribunalul a stabilit totodată, într‑o jurisprudență care, în opinia noastră, ar putea fi confirmată fără ezitare de către Curtea de Justiție(28), că instanțele naționale sunt de asemenea ținute de constatările Comisiei referitoare la întinderea la nivel temporal și geografic a comportamentului examinat, precum și de răspunderea sau de lipsa răspunderii persoanelor vizate de investigație în ceea ce privește comportamentele în discuție(29).
30.      În prezenta cauză, în ceea ce privește deciziile privind EIRD, este important de arătat că Comisia a constatat că anumite bănci din grupul Euribor au participat la o înțelegere pe piața EIRD, care a durat în esență din septembrie 2005 până în mai 2008(30). În special, Comisia a constatat că, în această perioadă, participanții la înțelegere s‑au angajat într‑o serie de practici destinate să denatureze cursul normal al componentelor prețului în sectorul EIRD, și anume Euribor. Practicile menționate includeau schimbul de informații privind preferințele lor pentru rate ale dobânzii nemodificate, scăzute sau ridicate (stabilirea unor valori) pentru anumite scadențe Euribor, în funcție de pozițiile comerciale sau expunerile acestora. De asemenea, participanții au făcut schimb de informații confidențiale despre pozițiile comerciale sau intențiile lor de transmitere a unor viitoare date în ceea ce privește Euribor pentru anumite scadențe. Uneori, comercianții au explorat și posibilitatea de a alinia cel puțin una dintre viitoarele transmiteri de date Euribor ale băncilor lor pe baza informațiilor primite de la alți participanți(31).
31.       Ar putea fi util să amintim că Euribor este o rată a dobânzii de referință utilizată pe scară largă pe piețele monetare internaționale(32). Ea este destinată să reflecte costul împrumuturilor interbancare exprimate în euro. Calculul se efectuează zilnic, utilizându‑se date provenite de la mai multe instituții financiare din cadrul unui grup desemnat pentru a fundamenta procesul. Acesta se întemeiază pe cotațiile furnizate de băncile din cadrul grupului, care estimează ratele la care o bancă ipotetică de primă clasă ar împrumuta fonduri unei alte bănci de primă clasă. Ratele Euribor se reflectă în stabilirea prețurilor EIRD, care sunt produse financiare tranzacționate la nivel mondial. Produsele respective sunt utilizate de societăți mari, de instituții financiare, de fonduri speculative și de alte societăți internaționale pentru a‑și gestiona expunerea la riscul legat de rata dobânzii (fiind utilizate ca acoperiri atât pentru persoane împrumutate, cât și pentru investitori) sau în scopuri speculative(33).
32.      După cum susține în mod corect Comisia în observațiile sale scrise, trebuie acordată o atenție deosebită faptului că deciziile privind EIRD nu conțin constatări concrete cu privire la efectele acordului restrictiv asupra nivelului Euribor. În special, din aceste decizii reiese că nivelul Euribor putea să fie manipulat în sens ascendent sau descendent ori să fie menținut neschimbat de către băncile care făceau parte din grup, în funcție de pozițiile părților la înțelegere pe piața instrumentelor financiare derivate(34). Prin urmare, deciziile privind EIRD nu stabilesc dacă înțelegerea tindea să determine creșterea sau scăderea Euribor. Deși poate fi rezonabil să se presupună, pe baza comportamentului băncilor implicate în acordul interzis, că Euribor nu și‑a urmat cursul normal în perioada înțelegerii(35), Comisia nu s‑a pronunțat în mod definitiv referitor la direcția generală în care a fost manipulat indicele respectiv. Prin hotărârile lor(36), atât Tribunalul, cât și Curtea de Justiție au confirmat constatările Comisiei și au concluzionat că încălcarea în cauză constituia o restrângere „prin obiect” în sensul articolului
101 alineatul
(1) TFUE care viza numai piața EIRD(37).
33.      Din considerațiile anterioare rezultă că, în ceea ce privește deciziile privind EIRD, articolul
16 din Regulamentul nr. 1/2003 ar impune instanțelor naționale să considere ca fiind definitiv demonstrată existența unei manipulări a Euribor în perioada stabilită de Comisie. În schimb, din moment ce încălcarea în discuție a fost calificată drept restrângere prin obiect, niciun efect concret asupra nivelului Euribor nu se poate deduce numai din acțiunile considerate de Comisie ca fiind contrare articolului
101 alineatul
(1) TFUE.
34.      În ceea ce privește prezenta cauză, rămâne întrebarea dacă articolul
16 din Regulamentul nr. 1/2003 constituie un temei juridic adecvat pentru a concluziona că, în cazul în care o instanță națională trebuie să se pronunțe cu privire la validitatea unei clauze contractuale în conformitate cu propriul drept național, în special în ceea ce privește legalitatea obiectului acestei clauze, constatările efectuate de Comisie într‑o decizie de constatare a unei încălcări a articolului
101 alineatul
(1) TFUE sunt obligatorii pentru instanța națională menționată.
35.      În această privință, este suficient să se arate că articolul
16 din Regulamentul nr. 1/2003 este o dispoziție care impune instanțelor naționale să se abțină de la adoptarea unor decizii contrare celor adoptate de Comisie numai „atunci când hotărăsc în privința unor acorduri, decizii sau practici în conformitate cu articolul [101] sau articolul [102 TFUE]”. Din moment ce, într‑un caz precum litigiul principal, instanța de trimitere nu ar aplica, în orice caz, normele de concurență ale Uniunii pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată, nu se poate considera în mod formal că articolul
16 din Regulamentul nr. 1/2003 constituie un temei juridic care obligă o instanță națională să adopte constatările făcute de Comisie în deciziile EIRD ca fiind dovedite.
36.      În acest context, s-ar putea susține că, atunci când o instanță națională apreciază o cauză exclusiv în temeiul dreptului său național, caracterul obligatoriu al constatărilor Comisiei într-o decizie de constatare a unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE trebuie de asemenea să fie determinat în conformitate cu acest drept. Cu toate acestea, o asemenea abordare nu poate fi reținută pentru două motive principale. În primul rând, aceasta nu ține seama de faptul că actele adoptate de instituțiile Uniunii în cadrul competențelor lor nu necesită recunoaștere în ordinea juridică națională. Dimpotrivă, acestea fac parte integrantă din sistemele juridice ale statelor membre și, prin urmare, nu pot fi ignorate în cadrul unei proceduri naționale. În al doilea rând, această abordare ar putea conduce, în definitiv, la refuzul unei instanțe naționale de a ține seama de un act al Uniunii care este legal și valid în conformitate cu o jurisprudență constantă, constatările cuprinse în acest act fiind de altfel confirmate de Curte în Hotărârea HSBC Holdings și alții.
37.      Rezultă că, chiar dacă nu se poate considera că articolul
16 din Regulamentul nr. 1/2003 ar fi aplicabil în litigiul principal, așa cum s-a subliniat mai sus, unul dintre principiile pe care această dispoziție îl concretizează, și anume că o constatare de fapt stabilită în ordinea juridică a Uniunii nu poate fi înlăturată, conduce în esență la un rezultat cu consecințe juridice similare. O instanță națională trebuie să țină seama de constatările de fapt și de drept efectuate în cadrul unei proceduri a Uniunii atunci când acestea sunt relevante pentru litigiile naționale, chiar și atunci când acestea trebuie soluționate în afara cadrului specific al dreptului Uniunii.
38.      În speță, în contextul unei acțiuni introduse de o parte care urmărește constatarea nulității unei clauze în temeiul dreptului național, constatarea efectuată de Comisie în deciziile privind EIRD referitor la manipularea Euribor trebuie să fie considerată ca fiind stabilită în mod definitiv și trebuie luată în considerare în mod adecvat, desigur, după cum s‑a arătat la punctul 33 din prezentele concluzii, sub rezerva condițiilor concrete prezentate în aceste decizii.
39.      Având în vedere considerațiile de mai sus, concluzionăm că articolul 101 alineatul (2) TFUE și articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie interpretate în sensul că constatarea de către Comisie, într‑o decizie de stabilire a unei încălcări a articolului
101 alineatul
(1) TFUE, a manipulării unui indice de referință al ratei dobânzii nu determină nulitatea unei clauze cuprinse într‑un contract de împrumut care face trimitere la indicele respectiv, atunci când această clauză nu face parte din acordul restrictiv vizat în decizia Comisiei și nu a fost considerată ca atare contrară articolului
101 alineatul
(1) TFUE. Cu toate acestea, chiar dacă articolul 16 din Regulamentul nr. 1/2003 nu se aplică în mod formal, constatarea unei manipulări stabilită în decizia Comisiei nu poate fi ignorată de o instanță națională în cadrul unei proceduri referitoare la validitatea unei clauze de drept național, sub rezerva termenilor concreți prevăzuți în această decizie.
IV.    Concluzie
40.      Pe baza analizei prezentate mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Corte d’appello di Cagliari (Curtea de Apel din Cagliari, Italia) după cum urmează:
Articolul
101 alineatul
(2) TFUE și articolul
16 alineatul
(1) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 TFUE] și [102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167)
trebuie interpretate în sensul că constatarea de către Comisia Europeană, într‑o decizie de stabilire a unei încălcări a articolului
101 alineatul
(1) TFUE, a manipulării unui indice de referință al ratei dobânzii nu determină nulitatea unei clauze cuprinse într‑un contract de împrumut care face trimitere la indicele respectiv, atunci când această clauză nu face parte din acordul restrictiv vizat în decizia Comisiei și nu a fost considerată ca atare contrară articolului
101 alineatul
(1) TFUE. Cu toate acestea, chiar dacă articolul 16 din Regulamentul nr. 1/2003 nu se aplică în mod formal, constatarea unei manipulări stabilită în decizia Comisiei nu poate fi ignorată de o instanță națională în cadrul unei proceduri referitoare la validitatea unei clauze de drept național, sub rezerva termenilor concreți prevăzuți în această decizie.
1      Limba originală: engleza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      Regulamentul Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 TFUE] și [102 TFUE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167).
3      Decizia Comisiei C(2013) 8512 final, referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE [cazul AT.39914 – Instrumente financiare derivate pe rata dobânzii în euro (EIRD) (Tranzacționare)] (denumită în continuare „decizia din 2013”). Această decizie a fost adresată unor bănci care aparțineau grupurilor Barclays, Deutsche Bank, Société Générale și Royal Bank of Scotland.
4      Decizia Comisiei C(2016) 8530 final, referitoare la o procedură inițiată în temeiul articolului 101 [TFUE] și al articolului 53 din Acordul privind SEE [cazul AT.39914 – Instrumente financiare derivate pe rata dobânzii în euro (EIRD)] (denumită în continuare „decizia din 2016”). Această decizie a fost adresată unor bănci care aparțineau grupurilor Crédit Agricole, HSBC și JPMorgan Chase.
5      Motivul adoptării a două decizii separate este faptul că unele dintre băncile în cauză, enumerate în considerentul (2) al deciziei din 2013, au fost de acord să participe la o procedură de tranzacționare în temeiul articolului
10 litera
(a) din Regulamentul (CE) nr. 773/2004 al Comisiei din 7 aprilie 2004 privind desfășurarea procedurilor puse în aplicare de Comisie în temeiul articolelor [101] și [102]
TFUE
(JO 2004, L 123, p. 18, Ediție specială,
08/vol. 1, p. 242). În schimb, alte bănci, menționate în considerentele (52)-(64) ale Deciziei din 2016, au decis să nu intre în această procedură și, prin urmare, a fost adoptată o decizie referitoare la băncile respective în conformitate cu procedura standard prevăzute la articolul
7 din Regulamentul nr. 1/2003.
6      A se vedea printre altele considerentul (67) al Deciziei din 2013 și articolul 1 din aceasta. A se vedea de asemenea considerentul (357) al Deciziei din 2016 și articolul
1 din aceasta.
7      Hotărârea din 24 septembrie 2019, HSBC Holdings și alții/Comisia (T‑105/17, EU:T:2019:675).
8      Hotărârea din 12 ianuarie 2023, HSBC Holdings ș.a./Comisia (C‑883/19 P,
denumită în continuare „Hotărârea HSBC Holdings ș.a.”,
EU:C:2023:11).
9      Hotărârile pronunțate de Tribunal și de Curtea de Justiție au vizat exclusiv decizia din 2016 și nu au abordat decizia din 2013, care devenise definitivă. În urma celor două hotărâri, decizia din 2016 a fost anulată în parte, în special în ceea ce privește stabilirea amenzii aplicate de Comisie reclamantelor în această cauză. Tribunalul a ajuns la o concluzie similară în Hotărârea din 20 decembrie 2023, JPMorgan Chase și alții/Comisia (T‑106/17, EU:T:2023:832),
și în Hotărârea din 20 decembrie 2023_Crédit agricole și Crédit agricole Corporate and Investment Bank/Comisia (T‑113/17, EU:T:2023:847). Recursurile împotriva acestor hotărâri sunt în prezent pendinte în fața Curții de Justiție în cauzele C‑160/24 P
și, respectiv, C‑191/24 P. Mai mult, în urma anulării parțiale a Deciziei din 2016 privind amenda aplicată, Comisia a adoptat Decizia C(2021) 4600 final din 28 iunie 2021. Această decizie a condus la pronunțarea Hotărârii din 27 noiembrie 2024, HSBC Holdings și alții/Comisia (T‑561/21, EU:T:2024:869),
și a devenit definitivă.
10      Hotărârea din 25 noiembrie 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, punctul 26).
11      Hotărârea din 6 februarie 1973, Brasserie de Haecht (48/72, EU:C:1973:11, punctul 26).
12      Hotărârea din 25 noiembrie 1971, Béguelin Import (22/71, EU:C:1971:113, punctul 29).
13      A se vedea printre altele Jones, A., Sufrin, B.,
și Dunne, N., EU Competition Law: Text, Cases and Materials, Oxford University Press, 2023, p. 228, Van Bael, I. și Bellis, J.‑F., Competition Law of the European Union, Wolters Kluwer, 2021, p. 77 și 78, Argenton, C., Geradin, D. și Stephan, A., EU Cartel Law and Economics, Oxford University Press, 2020, p. 69 și 70, precum și Meeßen, G., „Article 101 TFEU”, în Kellerbauer, M., Klamert, M. și Tomkin, J. (editori), The EU Treaties and the Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Oxford University Press, 2019, p. 1034 și 1035.
14      Toate deciziile menționate rămân relevante până în prezent, după cum reiese, de exemplu, din Hotărârea din 20 aprilie 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, punctele 70-73), și din Hotărârea din 25 ianuarie 2024, Em akaunt BG (C‑438/22, EU:C:2024:71, punctele
57 și 58),
care fac trimitere în mod expres la acestea.
15      A se vedea în acest sens Hotărârea din 20 septembrie 2001, Courage și Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, punctul 22).
16      A se vedea în acest sens Hotărârea din 28 februarie 1991, Delimitis (C‑234/89, EU:C:1991:91, punctul 40).
17      Hotărârea din 14 decembrie 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, punctele 11 și 12).
18      Hotărârea din 14 martie 2019, Skanska Industrial Solutions ș.a. (C‑724/17, EU:C:2019:204, punctul 31).
19      Hotărârea din 14 martie 2013, Allianz Hungária Biztosító ș.a. (C‑32/11,
denumită în continuare „Hotărârea Allianz Hungária”,
EU:C:2013:160).
20      Ibidem, punctul 50.
21      În plus, o parte care se consideră prejudiciată prin manipularea unui indice de referință al ratei dobânzii poate într‑adevăr să introducă o acțiune în despăgubire în temeiul legislației interne care transpune Directiva 2014/104/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 noiembrie 2014 privind anumite norme care guvernează acțiunile în despăgubire în temeiul dreptului intern în cazul încălcărilor dispozițiilor legislației în materie de concurență a statelor membre și a Uniunii Europene (JO 2014, L 349, p. 1). La rândul său, instanța națională sesizată cu această acțiune este obligată să protejeze drepturile care decurg în mod direct din articolul
101 alineatul
(1) TFUE, inclusiv atunci când reclamantul este un terț față de acordul a cărui nelegalitate a fost constatată de Comisie. A se vedea printre altele Hotărârea 5 iunie 2014, Kone ș.a. (C‑557/12, EU:C:2014:1317, punctul
37)
și Hotărârea din 20 aprilie 2023, Repsol Comercial de Productos Petrolíferos (C‑25/21, EU:C:2023:298, punctele 50-52 și jurisprudența citată).
22      A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 decembrie 1983, Société de vente de ciments et bétons de l’est (319/82, EU:C:1983:374, punctul 12)
și Hotărârea din 30
noiembrie 2006, Brünsteiner and Autohaus Hilgert
(C‑376/05 și
C‑377/05, EU:C:2006:753, punctul
48 și jurisprudența citată).
23      Decizia de trimitere și observațiile scrise ale părților menționează, în această privință, articolul
1346 și articolul
1418 din Codul civil italian.
24      A se vedea de asemenea Hotărârea din 18
aprilie 2024, (Comparatoare de prețuri online) (C‑605/21, EU:C:2024:324, punctul
74).
25      A se vedea considerentul (22) al Regulamentului nr. 1/2003
și Hotărârea din 14 decembrie 2000, Masterfoods și HB (C‑344/98, denumită în continuare „Hotărârea Masterfoods”, EU:C:2000:689, punctul
60).
26      Pachev, A., „Jurisdiction of the Courts of the European Union Member States to apply European Union antitrust law in private disputes”, în La justice en transition: vers une union européenne solidaire et durable – Justice in transition: towards a united and sustainable European Union – Mélanges en l’honneur d’Alexander Arabadjiev, Bruylant, 2025, p. 573.
27      Acestea fiind spuse, instanța națională trebuie totuși să verifice existența unui prejudiciu și legătura directă de cauzalitate între prejudiciu și acordul sau practica în cauză. Chiar și în cazul în care Comisia a stabilit efectele precise ale încălcării în decizia sa, revine întotdeauna instanței naționale sarcina de a stabili în mod individual prejudiciul cauzat fiecăreia dintre persoanele care au intentat o acțiune în despăgubire. A se vedea în acest sens Hotărârea din 6 noiembrie 2012, Otis ș.a. (C‑199/11, EU:C:2012:684, punctele 65 și 66).
28      Hotărârea din 16 decembrie 2015, British Airways/Comisia (T‑48/11, EU:T:2015:988, punctul 40). A se vedea de asemenea Joncheray, N., „Article
16: Uniform application of Community competition law – Commentary”, în Prete, L., Dekeyser, K., ș.a. (editori), Regulation
1/2003 and EU Antitrust Enforcement – A Systematic Guide, Wolters Kluwer, 2002, p. 399.
29      A se vedea de asemenea Carovano, G., Boosting the coherent application of EU competition law in private litigations while augmenting national courts’ independence, European Law Journal, Vol. 31, Nr. 3, 2025, p. 272 și 273.
30      A se vedea nota de subsol 6 din prezentele concluzii.
31      A se vedea printre altele considerentul (32) al Deciziei din 2013 și considerentele (113)-(115), (358) și (359) ale deciziei din 2016. A se vedea de asemenea Hotărârea HSBC Holding ș.a., punctele 18 și 19
32      A se vedea considerentul (1) al Regulamentului (UE) 2016/1011 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind indicii utilizați ca indici de referință în cadrul instrumentelor financiare și al contractelor financiare sau pentru a măsura performanțele fondurilor de investiții și de modificare a Directivelor 2008/48/CE și 2014/17/UE și a Regulamentului (UE) nr. 596/2014 (JO 2016, L 171, p. 1)
și considerentul (5) al Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2016/1368 al Comisiei din 11 august 2016 de stabilire a listei de indici de referință critici utilizați de piețele financiare în conformitate cu Regulamentul (UE) 2016/1011 al Parlamentului European și al Consiliului
(JO 2016, L 217, p. 1).
33      A se vedea considerentele
(5)-(9) ale Deciziei din 2013 și considerentele (20)-(26) ale deciziei din 2016. A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Emiliou prezentate în cauza HSBC Holdings ș.a./Comisia (C‑883/19 P, EU:C:2022:384, punctul 1).
34      A se vedea printre altele considerentul (388) și considerentul (392) literele (a) și (e) ale deciziei din 2016.
35      A se vedea printre altele considerentele (397) și (404)-(408) ale deciziei din 2016.
36      A se vedea notele de subsol 7 și 8 din prezentele concluzii.
37      A se vedea printre altele Hotărârea HSBC Holdings ș.a., punctele 125, 191, 206 și 208.