62018CC0093
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 19 iunie 2019 (
1
)
Cauza C‑93/18
Ermira Bajratari
împotriva
Secretary of State for the Home Department
cu participarea
AIRE Centre
[cerere de decizie preliminară formulată de Court of Appeal in Northern Ireland (Curtea de Apel din Irlanda de Nord, Regatul Unit)]
„Trimitere preliminară – Cetățenia Uniunii – Directiva 2004/38/CE – Dreptul de ședere al unui resortisant al unei țări terțe ascendent direct al unor cetățeni ai Uniunii minori – Articolul 7 alineatul (1) litera (b) – Condiție privind resurse suficiente – Resurse constituite din venituri provenite dintr‑o activitate exercitată fără permis de ședere și de muncă”
I. Introducere
1.
Prin intermediul cererii de decizie preliminară, Court of Appeal in Northern Ireland (Curtea de Apel din Irlanda de Nord, Regatul Unit) solicită Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38/CE (
2
).
2.
Întrebările adresate de instanța de trimitere privesc în esență caracterul suficient al resurselor de care trebuie să dispună un cetățean al Uniunii atunci când aceste resurse, puse la dispoziția unor copii de vârstă mică, cetățeni ai Uniunii, provin din veniturile obținute din activitatea exercitată într‑un stat membru de tatăl lor, resortisant al unui stat terț care, întrucât a beneficiat de un permis de ședere și de muncă în trecut, nu mai beneficiază de acest permis în statul membru respectiv din cauza expirării permisului său de ședere.
3.
Deși Curtea va analiza pentru prima dată această chestiune precisă, trebuie să se arate totuși că dispoziția în discuție în litigiul principal a fost deja interpretată de Curte printre altele în Hotărârea Zhu și Chen (
3
).
4.
În consecință, prezenta cauză va determina Curtea în special să precizeze întinderea acestei hotărâri în contextul specific al cauzei în discuție în litigiul principal.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
5.
Articolul 2 din Directiva 2004/38, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive:
1.
prin «cetățean al Uniunii» se înțelege orice persoană având cetățenia unui stat membru;
2.
prin «membru de familie» se înțelege:
[…]
(b)
partenerul cu care cetățeanul Uniunii a contractat un parteneriat înregistrat, în temeiul legislației unui stat membru, dacă, potrivit legislației statului membru gazdă, parteneriatele înregistrate sunt considerate drept echivalente căsătoriei și în conformitate cu condițiile prevăzute de legislația relevantă a statului membru gazdă;
[…]
(d)
ascendenții direcți care se află în întreținere și cei ai soțului sau ai partenerului, conform definiției de la litera (b);
3.
prin «stat membru gazdă» se înțelege statul membru în care se deplasează un cetățean al Uniunii în scopul de a‑și exercita dreptul la liberă circulație și ședere.”
6.
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Destinatarii”, prevede la alineatul (1):
„Prezenta directivă se aplică oricărui cetățean al Uniunii care se deplasează sau își are reședința într‑un stat membru, altul decât cel al cărui resortisant este, precum și membrilor familiei sale, conform definiției de la articolul 2 punctul 2, care îl însoțesc sau i se alătură.”
7.
Articolul 7 din directiva menționată, intitulat „Dreptul de ședere pentru o perioadă mai mare de trei luni”, prevede la alineatul (1) litera (b):
„(1)   Toți cetățenii Uniunii au dreptul de ședere pe teritoriul altui stat membru pentru o perioadă mai mare de trei luni în cazurile în care:
[…]
(b)
dispun de suficiente resurse pentru ei și pentru membrii familiilor lor, astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii și dețin asigurări medicale complete în statul membru gazdă sau
[…]”
8.
Articolul 14 din Directiva 2004/38, intitulat „Păstrarea dreptului de ședere”, prevede la alineatul (2):
„Cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora au dreptul de ședere prevăzut la articolele 7, 12 și 13, atât timp cât îndeplinesc condițiile prevăzute de aceste articole.”
B.
Dreptul Regatului Unit
9.
Unica dispoziție citată de Court of Appeal in Northern Ireland (Curtea de Apel din Irlanda de Nord) în decizia sa de trimitere este articolul 1 alineatul (2) din Immigration Act 1971 (Legea din 1971 privind imigrația), în temeiul căruia o persoană care nu este cetățean britanic trebuie să aibă permisiunea de a locui, de a lucra și de a se stabili în Regatul Unit (
4
).
III. Situația de fapt din litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
10.
Doamna Ermira Bajratari, o resortisantă albaneză, locuiește în Irlanda începând cu anul 2012. Pentru perioada cuprinsă între 13 mai 2009 și 13 mai 2014, soțul acesteia, domnul Durim Bajratari, care este de asemenea un resortisant albanez care locuiește în Irlanda de Nord, a fost titularul unui permis de ședere care i‑a permis să locuiască în Regatul Unit. Acest permis i‑a fost eliberat pe baza relației sale anterioare cu doamna Toal, o resortisantă a Regatului Unit (
5
), relație care s‑a încheiat la începutul anului 2011.
11.
Deși, în urma încheierii relației sale cu doamna Toal, soțul doamnei Bajratari a părăsit Regatul Unit în anul 2011 pentru a se căsători în Albania cu reclamanta din litigiul principal, el s‑a întors în Irlanda de Nord în anul 2012. Permisul de ședere al acestuia nu a fost revocat în niciun moment.
12.
Cuplul are trei copii care s‑au născut în Irlanda de Nord, iar doi dintre ei au obținut un certificat de cetățenie irlandeză.
13.
Din anul 2009, soțul doamnei Bajratari a desfășurat diferite activități profesionale, în special ca lucrător într‑un restaurant în Irlanda de Nord, însă lucrează în mod nelegal de la data de 12 mai 2014, când i‑a expirat permisul de ședere.
14.
Familia nu s‑a mutat niciodată și nu a locuit niciodată într‑un alt stat membru al Uniunii în afara Regatului Unit.
15.
După nașterea primului său copil, resortisant irlandez, reclamanta din litigiul principal a introdus o cerere la Home Office (Ministerul de Interne, Regatul Unit) pentru recunoașterea unui drept de ședere derivat în temeiul Directivei 2004/38, invocând statutul său de părinte în îngrijirea căruia se află efectiv copilul, cetățean al Uniunii, și susținând că refuzul de acordare a permisului de ședere l‑ar priva pe copilul său de beneficiul drepturilor sale care decurg din cetățenia Uniunii.
16.
Această cerere a fost respinsă din două motive diferite, și anume, pe de o parte, că reclamanta din litigiul principal nu îndeplinea condiția de „membru de familie” în sensul Directivei 2004/38 și, pe de altă parte, că copilul său nu îndeplinea cerința privind autonomia financiară prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată.
17.
La 8 iunie 2015, First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) [Tribunalul de Primă Instanță (Camera pentru imigrație și azil, Regatul Unit)] a respins acțiunea introdusă de doamna Bajratari împotriva deciziei Ministerului de Interne. La 6 octombrie 2016, Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) [Tribunalul Superior (Camera pentru imigrație și azil), Regatul Unit] a respins cea de a doua acțiune a reclamantei. Aceasta a sesizat atunci instanța de trimitere cu o cerere de acordare a permisiunii pentru declararea unui recurs împotriva deciziei Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) [Tribunalul Superior (Camera pentru imigrație și azil)].
18.
Instanța de trimitere observă că Curtea a statuat anterior că cerința impusă de articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, potrivit căreia un cetățean al Uniunii trebuie să dispună de suficiente resurse, este îndeplinită din moment ce aceste resurse sunt la dispoziția cetățeanului respectiv și nu există nicio cerință în ceea ce privește proveniența lor, ele putând fi furnizate, printre altele, de resortisantul unui stat terț (
6
). Această instanță arată că Curtea nu s‑a pronunțat totuși în mod specific cu privire la problema dacă trebuie să se ia în considerare veniturile obținute dintr‑o activitate nelegală în raport cu dreptul național.
19.
În aceste condiții, Court of Appeal in Northern Ireland (Curtea de Apel din Irlanda de Nord) a hotărât, prin decizia din 15 decembrie 2017 primită la grefa Curții la 9 februarie 2018, să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Disponibilitatea unor resurse suficiente, în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din [Directiva 2004/38], poate fi stabilită, în tot sau în parte, pe baza veniturilor obținute dintr‑un loc de muncă care este nelegal în temeiul legislației naționale?
2)
În cazul unui răspuns pozitiv, condiția prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (b) [din această directivă] este îndeplinită atunci când locul de muncă este considerat precar exclusiv ca urmare a caracterului nelegal al acestuia?”
20.
La 6 noiembrie 2018, Curtea a adresat instanței de trimitere o cerere de lămuriri în temeiul articolului 101 din Regulamentul de procedură al Curții, la care instanța de trimitere a răspuns la 12 decembrie 2018 (
7
).
21.
Reclamanta din litigiul principal și AIRE Centre (
8
), guvernele Regatului Unit, ceh, danez, neerlandez și austriac, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise.
22.
În ședința care a avut loc la 24 ianuarie 2019, au fost prezentate observații orale în numele reclamantei din litigiul principal, al AIRE Centre, al guvernelor Regatului Unit și danez, precum și al Comisiei.
IV. Analiză
A.
Cu privire la existența în continuare a litigiului principal
23.
Atât din textul, cât și din economia articolului 267 TFUE rezultă că procedura preliminară presupune ca o cauză să fie efectiv pendinte în fața instanțelor naționale, acestea fiind chemate să pronunțe în cadrul său o decizie susceptibilă să ia în considerare hotărârea pronunțată cu titlu preliminar de Curte (
9
). Prin urmare, Curtea poate să verifice din oficiu existența în continuare a unui litigiu precum cel în discuție în litigiul principal (
10
).
24.
Litigiul principal privește respingerea cererii de acordare a dreptului de ședere derivat formulate de doamna Bajratari în temeiul Directivei 2004/38, Court of Appeal in Northern Ireland (Curtea de Apel din Irlanda de Nord) fiind sesizată cu o cerere de acordare a permisiunii pentru declararea unui recurs împotriva deciziei Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) [Tribunalul Superior (Camera pentru imigrație și azil)].
25.
Or, din observațiile scrise ale guvernului Regatului Unit reiese că Crown Solicitor’s Office (Biroul Solicitor‑ului Coroanei, Irlanda de Nord) a informat instanța de trimitere, la 22 februarie și la 6 martie 2018, respectiv după introducerea prezentei cereri de decizie preliminară, cu privire la faptul că certificatele de cetățenie irlandeză ale copiilor doamnei Bajratari fuseseră invalidate pentru motivul că soțul acesteia încetase să mai aibă un drept de ședere derivat în Regatul Unit în urma încheierii relației sale cu o resortisantă a Regatului Unit în anul 2011.
26.
În această privință, guvernul Regatului Unit arată că copiii doamnei Bajratari nu mai beneficiază de cetățenia Uniunii și de drepturile care decurg din aceasta din moment ce cetățenia irlandeză le‑a fost retrasă după ce autoritățile competente au constatat că aceasta le fusese atribuită în timp ce tatăl lor nu mai dispunea de un permis de ședere valabil. În consecință, cererea de decizie preliminară nu ar avea obiect, iar întrebările adresate de instanța de trimitere ar fi de natură ipotetică. Prin urmare, Curtea nu ar fi competentă și ar trebui, așadar, să refuze să răspundă la aceste întrebări.
27.
Totuși, reiese de asemenea din observațiile guvernului Regatului Unit că, la 12 aprilie 2018, reclamanta din litigiul principal a fost autorizată să conteste, printr‑o acțiune în control jurisdicțional (judicial review), deciziile de declarare a invalidității certificatelor de cetățenie irlandeză ale primilor săi doi copii.
28.
Având în vedere aceste împrejurări, s‑a solicitat Court of Appeal of Northern Ireland (Curtea de Apel din Irlanda de Nord) să indice Curții efectul unei eventuale retrageri a certificatelor de cetățenie irlandeză ale primilor doi copii ai doamnei Bajratari asupra procedurii principale, precum și consecințele unei asemenea retrageri asupra întrebărilor preliminare.
29.
Prin ordonanța din 12 decembrie 2018, instanța de trimitere a indicat că, deși este posibil ca litigiul cu care a fost sesizată să rămână fără obiect ca urmare a pierderii cetățeniei irlandeze a celor doi copii, acesta există totuși în continuare în prezent și rămâne valid (
11
).
30.
Având în vedere considerațiile care precedă, litigiul principal este încă pendinte în fața instanței de trimitere, iar un răspuns din partea Curții la întrebarea adresată rămâne util pentru soluționarea acestui litigiu.
B.
Cu privire la întrebările preliminare
31.
Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 trebuie interpretat în sensul că un copil de vârstă mică, cetățean al Uniunii, dispune de resurse suficiente astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii sale atunci când aceste resurse provin din veniturile obținute din activitatea desfășurată în mod nelegal, fără permis de ședere și de muncă, în acest stat membru de către tatăl său, resortisant al unui stat terț.
32.
Înainte de a răspunde la această întrebare, vom analiza pe scurt, în primul rând, problema dacă situația reclamantei din litigiul principal și a celor doi copii ai săi de vârstă mică, care nu s‑au mutat niciodată și nu au locuit niciodată într‑un alt stat membru decât cel în care s‑au născut și în care au reședința, intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii și în special al articolului 21 TFUE și al Directivei 2004/38. Vom analiza, în al doilea rând, următoarea problemă: copiii doamnei Bajratari îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 atunci când, astfel cum este cazul în speță, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, resursele sunt reprezentate de veniturile tatălui lor, resortisant al unui stat terț, provenite dintr‑o activitate desfășurată fără permis de ședere sau de muncă?
1. Cu privire la existența unui drept de ședere acordat cetățeanului Uniunii și membrilor familiei sale în statul membru gazdă întemeiat pe articolul 21 TFUE și pe Directiva 2004/38
33.
Trebuie amintit mai întâi că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2004/38, este „destinatar” al drepturilor conferite de această directivă „oric[e] cetățean al Uniunii care se deplasează sau își are reședința într‑un stat membru, altul decât cel al cărui resortisant este, precum și membri[i] familiei sale, conform definiției de la articolul 2 punctul 2, care îl însoțesc sau i se alătură”.
34.
În speță, doamna Bajratari este o resortisantă albaneză, mamă a doi copii minori de vârstă mică de cetățenie irlandeză, a căror îngrijire efectivă o asigură și care locuiesc de la naștere în același stat membru, și anume Regatul Unit (
12
).
35.
În această privință, faptul că respectivii copii nu și‑au exercitat niciodată dreptul la liberă circulație și au avut întotdeauna reședința în statul membru în care s‑au născut și în care își au reședința ar putea conduce la concluzia că aceștia nu intră în sfera noțiunii de „destinatar” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2004/38 (
13
). Cu toate acestea, este necesar să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, situația resortisantului unui stat membru care s‑a născut în statul membru gazdă și care nu și‑a exercitat dreptul la liberă circulație nu poate, numai din această cauză, să fie asimilată cu o situație pur internă care îl privează pe resortisantul respectiv, în statul membru gazdă, de beneficiul dispozițiilor dreptului Uniunii în materie de liberă circulație și de ședere a persoanelor (
14
).
36.
Primii doi copii ai reclamantei din litigiul principal, întrucât locuiesc în alt stat membru decât cel de cetățenie, au, în consecință, dreptul de a se prevala de articolul 21 alineatul (1) TFUE.
37.
În aceste condiții, articolul 21 alineatul (1) TFUE și Directiva 2004/38 conferă, în principiu, un drept de ședere în Regatul Unit copiilor doamnei Bajratari.
38.
În această privință, trebuie să se precizeze că dreptul de ședere al cetățenilor Uniunii într‑un alt stat membru decât cel ai cărui cetățeni sunt este recunoscut sub rezerva limitărilor și a condițiilor prevăzute de Tratatul FUE, precum și de dispozițiile adoptate pentru aplicarea sa (
15
).
39.
În acest context, este necesar să se examineze dacă copiii doamnei Bajratari, cetățeni ai Uniunii, îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, caz în care un drept de ședere derivat pentru o perioadă mai mare de trei luni i‑ar fi acordat acesteia.
2. Copiii doamnei Bajratari, cetățeni ai Uniunii, îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38?
40.
Un drept de ședere derivat pentru o perioadă mai mare de trei luni poate fi acordat reclamantei din litigiul principal numai în cazul în care primii săi doi copii, minori de vârstă mică cetățeni ai Uniunii, îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, și anume, în special în cazul în care dispun, pentru ei și pentru membrii familiei lor, „de suficiente resurse […], astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii [lor] și dețin asigurări medicale complete în statul membru [respectiv]” (
16
).
41.
În ceea ce privește condiția referitoare la asigurări medicale complete în statul membru gazdă, trebuie să se observe că reiese din decizia de trimitere că aceasta nu a fost contestată de Ministerul de Interne.
42.
În schimb, în ceea ce privește condiția potrivit căreia cetățeanul Uniunii trebuie să dispună de resurse suficiente, această autoritate a considerat că ea nu era îndeplinită (
17
).
43.
În această privință, analiza cuprinsă în decizia de trimitere face dovada faptului că instanța de trimitere cunoaște jurisprudența Curții referitoare la interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38. Aceasta are totuși îndoieli cu privire la problema dacă jurisprudența respectivă se aplică în speță.
44.
Prin urmare, vom începe prin a aminti această jurisprudență.
a) Jurisprudența Curții referitoare la condiția potrivit căreia cetățeanul Uniunii trebuie să dispună de resurse suficiente pentru exercitarea unui drept de ședere în statul membru gazdă
45.
Curtea s‑a pronunțat deja în mai multe rânduri cu privire la condiția referitoare la caracterul suficient al resurselor în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 în cadrul unor cauze similare celei în discuție în litigiul principal.
46.
În Hotărârea Zhu și Chen (
18
), Curtea a statuat, în Plen, în ceea ce privește dispozițiile de drept al Uniunii anterioare Directivei 2004/38, că „este suficient ca resortisanții statelor membre «să dispună» de resurse necesare, fără ca această dispoziție să cuprindă nici cea mai mică cerință în ceea ce privește proveniența acestora”, ele putând fi furnizate, printre altele, de resortisantul unui stat terț, părinte al cetățenilor minori în cauză (
19
). Curtea a precizat de asemenea, pe de o parte, că „această interpretare se impune cu atât mai mult cu cât dispozițiile care consacră un principiu fundamental precum cel al liberei circulații a persoanelor trebuie interpretate în sens larg” și, pe de altă parte, că o interpretare contrară „ar adăuga la această condiție, astfel cum este formulată de directiva respectivă, o cerință referitoare la proveniența resurselor care ar constitui o ingerință disproporționată în exercitarea dreptului fundamental la liberă circulație și ședere garantat la [articolul 21 TFUE], întrucât nu este necesară pentru realizarea obiectivului urmărit, și anume protecția finanțelor publice ale statelor membre” (
20
).
47.
Curtea a reiterat această interpretare a condiției referitoare la caracterul suficient al resurselor în special în Hotărârile Alokpa și Moudoulou (
21
), precum și Rendón Marín (
22
).
48.
În Hotărârea Rendón Marín (
23
), pronunțată de Marea Cameră, Curtea, făcând trimitere la punctele 45-47 din Hotărârea Zhu și Chen (
24
), a amintit în primul rând că refuzul de a permite unui părinte, resortisant al unui stat membru sau al unui stat terț, care exercită efectiv autoritatea părintească în privința unui cetățean al Uniunii minor, să locuiască împreună cu acest cetățean în statul membru gazdă ar lipsi de orice efect util dreptul de ședere al acestuia din urmă, dat fiind că, pentru un copil de vârstă mică, a beneficia de dreptul de ședere implică în mod necesar ca acest copil să aibă dreptul de a fi însoțit de persoana care exercită efectiv autoritatea părintească în privința sa și, prin urmare, ca această persoană să fie în măsură să aibă reședința împreună cu el în statul membru gazdă pe durata acestei șederi (
25
). Curtea a amintit în al doilea rând că, dacă articolul 21 TFUE și Directiva 2004/38 conferă un drept de ședere în statul membru gazdă resortisantului minor de vârstă mică al altui stat membru care îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din directiva menționată, aceleași dispoziții permit părintelui care exercită efectiv autoritatea părintească în privința acestui resortisant să locuiască împreună cu el în statul membru gazdă (
26
).
49.
Dacă jurisprudența amintită se aplică în cauza principală, aceasta înseamnă că, întrucât copiii doamnei Bajratari îndeplinesc condițiile stabilite în dispoziția menționată pentru a putea beneficia de un drept de ședere în Regatul Unit în temeiul articolului 21 TFUE și al Directivei 2004/38, iar reclamanta din litigiul principal exercită efectiv autoritatea părintească în privința copiilor săi, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, aceasta se va putea prevala atunci de un drept de ședere derivat în Regatul Unit în temeiul acelorași dispoziții.
50.
Deși faptul că copiii în cauză dispun, prin intermediul tatălui lor, resortisant al unui stat terț, de resurse suficiente în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 nu constituie un obstacol pentru îndeplinirea condiției referitoare la resursele suficiente stabilite de această dispoziție, astfel cum a fost interpretată de jurisprudența invocată la punctele 46 și 47 din prezentele concluzii, va trebui să se examineze totuși problema care constituie esența prezentei cauze și căreia îi vom consacra restul analizei noastre: veniturile obținute dintr‑o activitate desfășurată fără permis de muncă și de ședere pot fi calificate drept „resurse suficiente” în sensul dispoziției menționate?
b) Veniturile obținute dintr‑o activitate desfășurată fără permis de muncă și de ședere în statul membru gazdă pot fi calificate drept „suficiente resurse” în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38?
51.
Pentru a răspunde la această întrebare, este necesar să se examineze, mai întâi, activitatea desfășurată de soțul doamnei Bajratari anterior și ulterior expirării, la 12 mai 2014, a permisului său de ședere (
27
).
52.
Din decizia de trimitere, precum și din observațiile scrise ale reclamantei din litigiul principal reiese că, în perioada cuprinsă între anul 2009 și luna februarie a anului 2018, soțul doamnei Bajratari a lucrat în calitate de bucătar‑șef într‑un restaurant în Belfast (Irlanda de Nord). În plus, doamna Bajratari precizează că, de atunci, soțul său lucrează ca angajat într‑o spălătorie auto.
53.
În această privință, ca răspuns la întrebarea adresată de Curte în ședință, reprezentantul reclamantei din litigiul principal a confirmat că, în urma expirării permisului său de ședere în cursul anului 2014, soțul doamnei Bajratari și‑a pierdut autorizația de muncă și de ședere, însă a continuat totuși să lucreze în restaurantul în care era angajat din anul 2009. În consecință, numai ca urmare a expirării permisului de ședere, locul de muncă al soțului doamnei Bajratari ar fi devenit nelegal. În pofida expirării acestui permis, el ar fi continuat să fie obligat la plata impozitelor și a contribuțiilor la sistemul de securitate socială și, astfel cum a fost confirmat în ședință, sumele ar fi fost reținute periodic la sursă de angajatorul său (
28
).
54.
În aceste împrejurări, trebuie amintit că dreptul de ședere al cetățenilor Uniunii în alt stat membru decât cel al cărui cetățeni sunt este recunoscut sub rezerva limitărilor și a condițiilor prevăzute de Tratatul FUE, precum și de dispozițiile adoptate pentru aplicarea sa (
29
), aplicarea acestor limitări și condiții trebuind să fie făcută cu respectarea limitelor impuse de dreptul Uniunii și în conformitate cu principiile generale ale acestui drept, în special principiul proporționalității (
30
).
55.
În consecință, trebuie să se stabilească dacă refuzul unui eventual drept de ședere al doamnei Bajratari, întemeiat pe considerația potrivit căreia veniturile câștigate de soțul său fără permis de muncă și de ședere nu constituie resurse suficiente în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, este o măsură conformă cu principiul proporționalității.
56.
Având în vedere împrejurările cauzei principale, examinarea principiului proporționalității presupune să se stabilească dacă măsurile naționale luate pentru a subordona dreptul de ședere al reclamantei din litigiul principal și al copiilor săi intereselor legitime ale Regatului Unit sunt adecvate și necesare pentru atingerea scopului urmărit.
57.
În această privință, amintim că obiectivul principal al Directivei 2004/38 este, astfel cum reiese din considerentele (1)-(4) ale acesteia, să faciliteze exercitarea dreptului fundamental și individual la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre care este conferit în mod direct cetățenilor Uniunii prin articolul 21 alineatul (1) TFUE și că această directivă are ca obiect în special întărirea dreptului respectiv (
31
). În cadrul acestui obiectiv principal, condiția resurselor suficiente prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38, astfel cum reiese din considerentul (10) al acestei directive, urmărește obiectivul specific„să evite ca aceste persoane să devină o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă” (
32
).
58.
Din jurisprudența amintită la punctul 46 din prezentele concluzii reiese că este suficient ca resortisanții statelor membre „să dispună” de resursele necesare, fără ca articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 să cuprindă „nici cea mai mică cerință în ceea ce privește proveniența acestora” (
33
). Potrivit Curții, o interpretare contrară ar adăuga la această condiție, astfel cum este formulată de directiva menționată, o cerință referitoare la proveniența resurselor care ar constitui o ingerință disproporționată în exercitarea dreptului fundamental la liberă circulație și ședere garantat la articolul 21 TFUE, întrucât nu este necesară pentru realizarea obiectivului urmărit, și anume protecția finanțelor publice ale statelor membre (
34
).
59.
Prin urmare, este evident că faptul că tatăl copiilor doamnei Bajratari, cetățeni ai Uniunii de vârstă mică, a început să lucreze în anul 2009, atunci când permisul său de ședere era valabil, și că a continuat să desfășoare aceeași activitate pe teritoriul statului membru gazdă după data expirării acestui permis de ședere, fără o autorizație de muncă și de ședere, nu poate constitui un motiv care să permită să se adauge la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 o cerință cu privire la proveniența „resurselor suficiente” care nu este prevăzută de această dispoziție.
60.
În plus, trebuie amintit că reiese din Comunicarea Comisiei către Parlamentul European și Consiliu din 2 iulie 2009 privind orientări pentru o mai bună transpunere și aplicare a Directivei 2004/38 (
35
) că, pentru a fi considerate „suficiente”, resursele nu trebuie să fie periodice și pot fi sub formă de capital acumulat (
36
). Astfel, doar primirea alocației sociale de stat poate fi considerată relevantă atunci când se stabilește dacă persoana vizată reprezintă o sarcină pentru sistemul de asistență socială (
37
). În această privință, Curtea a statuat că „simplul fapt că un resortisant al unui stat membru beneficiază de o prestație de asistență socială nu este suficient pentru a demonstra că acesta reprezintă o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă” (
38
).
61.
Astfel, articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2004/38 prevede că „[r]ecurgerea de către un cetățean al Uniunii sau de către un membru al familiei sale la sistemul de asistență socială al statului membru gazdă nu conduce în mod automat la luarea unei măsuri de expulzare”. În plus, din considerentul (16) al acestei directive reiese că atât timp cât beneficiarii dreptului de ședere nu devin o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă, aceștia nu ar trebui să fie expulzați (
39
).
62.
Curtea a amintit deja că din considerentul (16) al Directivei 2004/38 rezultă că, pentru a determina dacă beneficiarul unei prestații de asistență socială constituie o sarcină excesivă pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă, acesta din urmă, înainte de a adopta o măsură de expulzare, trebuie să verifice dacă persoana în cauză întâmpină dificultăți temporare și să ia în considerare perioada de ședere și circumstanțele personale ale acesteia, precum și cuantumul ajutoarelor care i‑au fost acordate (
40
).
63.
În cadrul aprecierii acestor trei criterii enumerate în considerentul (16) al Directivei 2004/38, autoritățile naționale trebuie să aprecieze, printre altele, pentru ce perioadă este acordat ajutorul, cât de strânsă este legătura dintre cetățeanul Uniunii și membrii de familie ai acestuia cu societatea statului membru gazdă, dacă există circumstanțe privind vârsta, starea de sănătate, situația familială și economică, dacă cetățeanul Uniunii (sau membrii familiei sale) este cunoscut ca depinzând în mare măsură de asistența socială, precum și durata contribuției acestui cetățean (sau a membrilor familiei sale) la finanțarea sistemului de asistență socială din statul membru gazdă (
41
).
64.
În speță, nu numai că niciun element nu indică faptul că copiii doamnei Bajratari au recurs la sistemul de asistență socială în statul membru gazdă (
42
), dar s‑a confirmat în ședință, împrejurare a cărei verificare revine instanței de trimitere, că soțul doamnei Bajratari, tatăl copiilor săi, a continuat să contribuie, după expirarea permisului său de ședere, la finanțarea sistemului de asistență socială al statului membru gazdă prin intermediul impozitelor și al contribuțiilor reținute periodic la sursă.
65.
În acest context, observăm mai întâi, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 53 din prezentele concluzii, că pretinsa nelegalitate a locului de muncă al soțului doamnei Bajratari rezultă în principiu din simplul fapt că permisul său de ședere a expirat. În plus, locul de muncă pe care l‑a ocupat anterior expirării permisului său de ședere și pe care a continuat să îl ocupe după expirarea acestuia nu era în sine nelegal, cu atât mai mult, în opinia noastră, cu cât veniturile obținute din acest loc de muncă au fost supuse contribuțiilor fiscale și sistemului de securitate socială impuse de dreptul național. În consecință, apreciem că o situație în care un lucrător plătește impozite și contribuții la sistemul de securitate socială, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, nu poate fi considerată contrară protecției finanțelor publice din statele membre.
66.
În plus, faptul că resursele au un caracter suficient și faptul că resursele obținute dintr‑o activitate infracțională au un caracter nelegal sunt, fără nicio îndoială, două aspecte complet diferite. Astfel, consecința acestei diferențe pentru interpretarea articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 nu poate fi decât indirectă: în cazul în care, de exemplu, resursele de care dispun copiii minori, cetățeni ai Uniunii, prin intermediul unui alt cetățean al Uniunii sau al unui resortisant al unui stat terț, sunt obținute dintr‑o activitate infracțională precum traficul de stupefiante și această persoană este condamnată la o pedeapsă cu închisoarea, în acest caz copiii respectivi nu vor mai dispune în principiu, în practică, de resurse pentru a face față propriilor nevoi.
67.
Este necesar să se observe în continuare că, în pofida pierderii autorizației de muncă și de ședere în urma expirării permisului său de ședere la 12 mai 2014, nu numai prezența soțului doamnei Bajratari a fost tolerată de statul membru gazdă timp de cinci ani, în care reamintim că acesta a continuat să plătească contribuții fiscale și sociale, ci, astfel cum a fost de asemenea confirmat în ședință, celui de al doilea copil al său i s‑a eliberat în această perioadă, la 26 iulie 2016, un certificat de cetățenie irlandeză.
68.
În plus, astfel cum a arătat Comisia în mod întemeiat, dreptul cetățenilor Uniunii care se deplasează, inclusiv copiii cetățeni ai Uniunii, de a locui într‑un alt stat membru ar fi în mod considerabil afectat în cazul în care s‑ar putea pune capăt, în orice moment, acestui drept, întemeindu‑se pe încălcări, definite necorespunzător, săvârșite de persoanele care asigură îngrijirea acestora sau care îi au în întreținere în statul membru gazdă sau în altă parte. Astfel, ținând seama de gama foarte largă de acte care pot fi calificate drept nelegale, nu numai în cadrul unui singur stat membru, dar și de la un stat membru la altul și de la o perioadă la alta, o asemenea abordare ar determina un risc real de insecuritate juridică și o multitudine de situații în care dreptul de ședere al unui cetățean al Uniunii ar putea fi repus în discuție ca urmare a existenței unor îndoieli în ceea ce privește împrejurările în care au fost obținute resursele puse la dispoziția sa (
43
).
69.
În sfârșit, în aceste condiții, apreciem că refuzul autorităților unui stat membru de recunoaștere a veniturilor obținute dintr‑o activitate desfășurată în statul membru gazdă fără o autorizație de muncă și de ședere ca urmare a expirării permisului de ședere trebuie considerat o măsură disproporționată care aduce o atingere nejustificată liberei circulații și șederii libere a copiilor minori de vârstă mică, cetățeni ai Uniunii, întrucât nu este necesară pentru realizarea obiectivului urmărit, și anume protecția finanțelor publice ale statelor membre.
70.
Prin urmare, având în vedere considerațiile care precedă, apreciem că, într‑o situație precum cea din cauza principală, este suficient ca veniturile să fie obținute dintr‑o activitate desfășurată fără permis de muncă și de ședere în statul membru gazdă pentru a considera că cetățeanul Uniunii dispune de „suficiente resurse” în sensul articolului 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38.
71.
În aceste împrejurări, apreciem că copiii doamnei Bajratari nu numai că intră în domeniul de aplicare al articolului 21 TFUE și al Directivei 2004/38, dar îndeplinesc și condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38. În consecință, doamna Bajratari se poate prevala de un drept de ședere derivat din cel al copiilor săi.
3. Analiza argumentului referitor la excepția de ordine publică invocată de Regatul Unit
72.
Guvernul Regatului Unit susține în observațiile sale scrise că, întrucât soțul reclamantei din litigiul principal se află în situație de ședere nelegală pe teritoriul respectiv, munca sa este nelegală în sine. În această privință, guvernul respectiv precizează că, în ordinea sa juridică internă, a lucra fără autorizație este considerat contrar ordinii publice și determină aplicarea unor sancțiuni civile și penale nu numai pentru angajator, ci și, începând cu 12 iulie 2016, pentru lucrător (
44
).
73.
Desigur, astfel cum arată guvernele danez, neerlandez și austriac, din Orientările Comisiei reiese că autoritățile naționale pot verifica existența, legalitatea, cuantumul și disponibilitatea resurselor. Cu toate acestea, Comisia a indicat, ca răspuns la o întrebare adresată de Curte în ședință, că controlul existenței unor resurse suficiente sau al legalității lor exercitat de statele membre privește doar problema dacă există infracționalitate sau abuz de drept (
45
) și, în consecință, dacă capitolul VI din Directiva 2004/38 este sau nu aplicabil situației speciale a unui cetățean al Uniunii sau a membrilor familiei sale. Astfel, un stat membru poate lua toate măsurile necesare, în conformitate cu dreptul său penal, pentru a urmări infracțiuni săvârșite atunci când caracterul nelegal al veniturilor obținute rezultă din desfășurarea unei activități infracționale cum ar fi, de exemplu, traficul de stupefiante. În acest caz, din capitolul VI din Directiva 2004/38 reiese că statele membre au posibilitatea de a invoca o excepție legată în special de menținerea ordinii publice și apărarea securității publice.
74.
În plus, trebuie amintit că, fiind o justificare a unei derogări de la dreptul de ședere al cetățenilor Uniunii sau al membrilor familiilor lor, noțiunile de „ordine publică” și de „securitate publică” trebuie interpretate strict, astfel încât întinderea lor nu poate fi determinată în mod unilateral de statele membre fără controlul instituțiilor Uniunii (
46
).
75.
În ceea ce privește noțiunea de „ordine publică”, Curtea a considerat că aceasta presupune în orice caz, pe lângă tulburarea ordinii sociale pe care o reprezintă orice încălcare a legii, existența unei amenințări reale, prezente și suficient de grave la adresa unui interes fundamental al societății (
47
).
76.
În ceea ce privește noțiunea de „siguranță publică”, Curtea a declarat că această noțiune acoperă atât securitatea internă a unui stat membru, cât și securitatea sa externă și că, prin urmare, atingerea adusă funcționării instituțiilor și a serviciilor publice esențiale, precum și supraviețuirea populației, ca și riscul unei perturbări grave a relațiilor externe sau a conviețuirii în pace a popoarelor ori atingerea adusă intereselor militare pot afecta siguranța publică. Curtea a statuat de asemenea că combaterea infracționalității legate de traficul de stupefiante în grup organizat sau combaterea terorismului intră în noțiunea de „siguranță publică” (
48
).
77.
Amintim că reiese din articolul 27 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2004/38 că, pentru a fi justificate, măsurile de restrângere a dreptului de ședere al unui cetățean al Uniunii sau al unui membru al familiei sale, în special cele de ordine publică, trebuie să respecte principiul proporționalității și să se întemeieze exclusiv pe conduita persoanei în cauză (
49
).
78.
În speță, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 64-69 din prezentele concluzii, este evident că refuzul acordării unui drept de ședere doamnei Bajratari întemeiat pe argumentul referitor la excepția de ordine publică invocată de Regatul Unit nu îndeplinește niciuna dintre aceste două condiții.
79.
Acestea fiind spuse, considerăm că alte argumente, pe care le vom prezenta pe scurt în continuare, pot susține concluzia noastră potrivit căreia copiii doamnei Bajratari nu numai că intră în domeniul de aplicare al articolului 21 TFUE și al Directivei 2004/38, dar și îndeplinesc condițiile stabilite la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 și, în consecință, doamna Bajratari se poate prevala de un drept de ședere derivat din cel al copiilor săi.
4. Cu privire la efectul util al Directivei 2004/38 și al articolului 21 TFUE
80.
Trebuie să se arate de la bun început că un răspuns contrar celui pe care l‑am propus ar lipsi de orice efect util dreptul de ședere conferit de Directiva 2004/38 și de articolul 21 TFUE. Potrivit jurisprudenței Curții, ținând seama de contextul și de obiectivul urmărit prin Directiva 2004/38, dispozițiile acesteia nu pot fi interpretate restrictiv și nu trebuie, în orice caz, să fie lipsite de efect util (
50
).
81.
Pentru acest motiv, în Hotărârea Zhu și Chen (
51
), Curtea a luat în considerare faptul că nu este posibil pentru copiii de vârstă mică, cetățeni ai Uniunii, să facă față propriilor nevoi, statuând că refuzul de a permite unui părinte, resortisant al unui stat membru sau al unui stat terț, care exercită efectiv autoritatea părintească în privința unui cetățean al Uniunii minor să locuiască împreună cu acest cetățean în statul membru gazdă ar lipsi de orice efect util dreptul de ședere al acestuia din urmă, dat fiind că, pentru un copil de vârstă mică, a beneficia de dreptul de ședere implică în mod necesar ca acest copil să aibă dreptul de a fi însoțit de persoana care exercită efectiv autoritatea părintească în privința sa și, prin urmare, ca această persoană să fie în măsură să aibă reședința împreună cu el în statul membru gazdă pe durata acestei șederi (
52
).
82.
Este necesar să se arate că acest principiu, enunțat de Curte pentru prima dată în Hotărârea Zhu și Chen (
53
) în cadrul interpretării Directivei 2004/38 și a articolului 21 TFUE, a fost confirmat ulterior în Hotărârea Ruiz Zambrano (
54
) în cadrul interpretării articolului 20 TFUE. La punctul 44 din această din urmă hotărâre, Curtea a statuat că, „[a]stfel, trebuie să se considere că un astfel de refuz de acordare a dreptului de ședere va avea drept consecință faptul că respectivii copii, cetățeni ai Uniunii, vor fi obligați să părăsească teritoriul Uniunii pentru a‑și însoți părinții. În același mod, dacă nu se acordă un permis de muncă unei astfel de persoane, aceasta riscă să nu dispună de resursele necesare pentru a face față propriilor sale nevoi și celor ale familiei sale, ceea ce ar avea de asemenea drept consecință obligarea copiilor săi, cetățeni ai Uniunii, să părăsească teritoriul acesteia. În asemenea condiții, respectivii cetățeni ai Uniunii vor fi, în fapt, în imposibilitatea de a exercita esența drepturilor conferite de statutul lor de cetățean al Uniunii” (
55
).
83.
Reiese foarte clar din lecturarea lor că, în aceste două hotărâri, Curtea și‑a întemeiat raționamentul pe același principiu: un copil nu poate să demonstreze că dispune de resurse și, prin urmare, aceste resurse trebuie să provină de la persoana care asigură efectiv îngrijirea acestuia. Dacă s‑ar admite că un copil poate demonstra că dispune de resurse suficiente provenite de la persoana care asigură îngrijirea sa efectivă, ar fi absurd să i se refuze acestei persoane un drept de ședere și, prin urmare, posibilitatea de a lucra. În cazul unul asemenea refuz, ne‑am afla în situația șarpelui care își mușcă propria coadă, respectiv în prezența unui argument circular care ar lipsi de substanță efectul util al articolului 21 TFUE și al Directivei 2004/38. Un asemenea refuz ar avea drept consecință faptul că niciun copil, cetățean al Uniunii minor, într‑o situație precum cea în discuție în cauza principală, nu ar putea îndeplini condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din această directivă. Trebuie să se observe că acești copii, în cazul în care ar fi adulți, ar avea nu numai statutul de cetățean al Uniunii, care are vocația de a fi statutul fundamental al resortisanților statelor membre (
56
), ci și statutul de lucrători.
84.
În plus, trebuie amintit că Curtea a statuat deja că, întrucât dreptul la liberă circulație, fiind un principiu fundamental de drept al Uniunii, constituie norma generală, condițiile prevăzute la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 trebuie interpretate în mod strict, precum și cu respectarea limitelor impuse de dreptul Uniunii și de principiul proporționalității (
57
).
85.
În speță, copiii doamnei Bajratari au cetățenie irlandeză, deși aceștia au locuit întotdeauna în Regatul Unit, în timp ce, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Ruiz Zambrano (
58
), copiii aveau cetățenia statului membru în care locuiseră întotdeauna. În cazul în care copiii doamnei Bajratari ar avea cetățenie britanică, nu avem nicio îndoială că s‑ar aplica jurisprudența care rezultă din Hotărârea Ruiz Zambrano.
86.
Prin urmare, se pune următoarea întrebare: nu ar fi ilogic ca un copil, cetățean al Uniunii, să poată avea mai multe drepturi atunci când se întemeiază pe articolul 20 TFUE decât atunci când, precum în prezenta cauză, i se aplică articolul 21 TFUE și Directiva 2004/38?
87.
Considerăm că răspunsul este afirmativ.
88.
În consecință, deși copiii doamnei Bajratari au o altă cetățenie decât cea a statului membru de reședință, în care însă s‑au născut și locuiesc de atunci, considerăm că principiul stabilit de Curte în Hotărârile Zhu și Chen (
59
) și Ruiz Zambrano (
60
) trebuie aplicat în speță.
89.
În acest context, considerăm pertinent, pe de o parte, să se țină seama de dreptul la respectarea vieții private și de familie, astfel cum a fost enunțat la articolul 7 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, și, pe de altă parte, să se ia în considerare interesul superior al copilului, recunoscut la articolul 24 alineatul (2) din această cartă.
V. Concluzie
90.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Court of Appeal in Northern Ireland (Curtea de Apel din Irlanda de Nord, Regatul Unit) după cum urmează:
„Articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE, astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (UE) nr. 492/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 aprilie 2011, trebuie interpretat în sensul că un copil de vârstă mică, cetățean al Uniunii, dispune de suficiente resurse astfel încât să nu devină o sarcină pentru sistemul de asistență socială al statului membru gazdă în cursul șederii atunci când, în circumstanțe precum cele din cauza principală, aceste resurse provin din venituri obținute din activitatea desfășurată în mod nelegal, fără permis de ședere sau de muncă, în acest stat membru de către tatăl său, resortisant al unui stat terț.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO 2004, L 158, p. 77, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56), astfel cum a fost modificată prin Regulamentul (UE) nr. 492/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 aprilie 2011 (JO 2011, L 141, p. 1, rectificative în JO 2004, L 229, p. 35, și JO 2005, L 197, p. 34) (denumită în continuare „Directiva 2004/38”).
(
3
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004 (C‑200/02, EU:C:2004:639).
(
4
)	Din observațiile Regatului Unit reiese că, la momentul pertinent pentru prezenta cauză, articolul 7 din Directiva 2004/38 a fost transpus în dreptul național prin articolul 4 din Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 [Regulamentul privind imigrația din 2006 (Spațiul Economic European)]. Acest stat membru precizează că, la 1 februarie 2017, regulamentul respectiv a fost înlocuit prin Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 [Regulamentul privind imigrația din 2016 (Spațiul Economic European)], dar că nicio modificare efectuată în acest din urmă regulament nu este pertinentă pentru prezenta cauză.
(
5
)	Din observațiile reclamantei din litigiul principal și ale Regatului Unit reiese că doamna Toal este o resortisantă irlandeză. Dat fiind că instanța de trimitere face referire la cetățenia britanică a doamnei Toal, este foarte probabil ca aceasta să aibă dublă cetățenie britanică și irlandeză.
(
6
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctele 28 și 30), precum și Hotărârea din 10 octombrie 2013, Alokpa și Moudoulou (C‑86/12, EU:C:2013:645, punctul 27).
(
7
)	Vom reveni asupra acestui aspect ulterior la punctele 28-30 din prezentele concluzii.
(
8
)	Intervenientul din litigiul principal, AIRE Centre (Advice on Individual Rights in Europe) este un organism de binefacere care furnizează informații sau opinii privind dreptul Uniunii și dreptul internațional al drepturilor omului, în special privind Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950, a cărui intervenție în prezenta cauză a fost admisă de instanța de trimitere la 22 septembrie 2017.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2008, UGT‑Rioja și alții (C‑428/06-C‑434/06, EU:C:2008:488, punctul 39), precum și Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 24).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 24).
(
11
)	Având în vedere răspunsul instanței de trimitere din această ordonanță și contrar celor propuse de guvernul Regatului Unit, este necesar să se considere, în cadrul analizei noastre, că primii doi copii ai doamnei Bajratari sunt în prezent cetățeni ai Uniunii.
(
12
)	Este necesar să se amintească, astfel cum a subliniat Comisia în mod întemeiat în observațiile sale scrise, că cererea de recunoaștere a unui drept de ședere introdusă de doamna Bajratari se întemeiază doar pe statutul său de persoană care asigură efectiv îngrijirea celor doi copii ai săi, de cetățenie irlandeză.
(
13
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2011, Dereci și alții (C‑256/11, EU:C:2011:734, punctul 57), Hotărârea din 6 decembrie 2012, O și alții (C‑356/11 și C‑357/11, EU:C:2012:776, punctul 42), precum și Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 40).
(
14
)	Hotărârea din 2 octombrie 2003, Garcia Avello (C‑148/02, EU:C:2003:539, punctele 13 și 27), Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctul 19), precum și Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 42). În contextul articolului 20 TFUE, a se vedea Hotărârea din 8 martie 2011, Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124, punctele 43 și 44), și Hotărârea din 13 septembrie 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674, punctul 29).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctul 26), și Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 45).
(
16
)	Din decizia de trimitere reiese că primul copil s‑a născut în Irlanda de Nord la 1 mai 2013 și i s‑a eliberat un certificat de cetățenie irlandeză la 15 iulie 2013. Instanța de trimitere arată doar că unuia dintre ceilalți doi copii i s‑a eliberat un certificat de cetățenie irlandeză. În această privință, din observațiile doamnei Bajratari reiese că acest al doilea copil s‑a născut în Irlanda de Nord în luna noiembrie 2014. Având în vedere data nașterii acestor copii, în principiu, nu putem exclude că ei au dobândit un drept de ședere permanentă în acest stat membru, în conformitate cu articolul 16 alineatul (1) din Directiva 2004/38. În această situație, dreptul lor de ședere nu ar fi supus condițiilor prevăzute în capitolul III din Directiva 2004/38 și în special celor enunțate la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din aceasta, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
(
17
)	A se vedea punctul 16 din prezentele concluzii.
(
18
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004 (C‑200/02, EU:C:2004:639).
(
19
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctele 28 și 30). Mai recent, în ceea ce privește resursele furnizate de resortisantul unui stat terț, soț al cetățeanului Uniunii, a se vedea Hotărârea din 16 iulie 2015, Singh și alții (C‑218/14, EU:C:2015:476, punctele 74 și 77). În ceea ce privește resursele furnizate de resortisantul unui stat terț, partener care locuiește în statul membru gazdă, a se vedea Hotărârea din 23 martie 2006, Comisia/Belgia (C‑408/03, EU:C:2006:192, punctele 40, 46 și 51).
(
20
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctele 31 și 33), Hotărârea din 23 martie 2006, Comisia/Belgia (C‑408/03, EU:C:2006:192, punctele 40 și 41), precum și Hotărârea din 16 iulie 2015, Singh și alții (C‑218/14, EU:C:2015:476, punctul 75).
(
21
)	Hotărârea din 10 octombrie 2013 (C‑86/12, EU:C:2013:645, punctul 27).
(
22
)	Hotărârea din 13 septembrie 2016 (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 48).
(
23
)	Hotărârea din 13 septembrie 2016 (C‑165/14, EU:C:2016:675).
(
24
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004 (C‑200/02, EU:C:2004:639).
(
25
)	Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctele 51 și 52). A se vedea de asemenea Hotărârea din 10 octombrie 2013, Alokpa și Moudoulou (C‑86/12, EU:C:2013:645, punctul 28).
(
26
)	Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 52). A se vedea de asemenea Hotărârea din 10 octombrie 2013, Alokpa și Moudoulou (C‑86/12, EU:C:2013:645, punctul 29).
(
27
)	Din observațiile scrise ale reclamantei din litigiul principal și ale Regatului Unit reiese că soțul doamnei Bajratari a intrat în Irlanda de Nord în luna septembrie 2002 și că, din anul 2005, a avut o relație stabilă cu o resortisantă irlandeză, care s‑a încheiat în anul 2011. Având în vedere că a locuit în Irlanda de Nord cu un cetățean al Uniunii între 2005 și 2011, Comisia a subliniat în ședință că, în anul 2011, acesta ar fi putut solicita reședință permanentă în statul membru gazdă în temeiul articolului 16 alineatul (1) din Directiva 2004/38. Faptul că a obținut permisul de ședere în anul 2008 nu ar avea nicio incidență, întrucât eliberarea unui permis de ședere unui resortisant al unui stat membru nu trebuie considerată un act constitutiv de drepturi, ci un act menit să ateste constatarea de către un stat membru a situației individuale a unui resortisant al unui alt stat membru (sau a membrilor familiei sale) din perspectiva dispozițiilor dreptului Uniunii. A se vedea Hotărârea din 21 iulie 2011, Dias (C‑325/09, EU:C:2011:498, punctul 48), și Hotărârea din 14 septembrie 2017, Petrea (C‑184/16, EU:C:2017:684, punctul 32).
(
28
)	Ca răspuns la o întrebare adresată de Curte în ședință, reprezentantul reclamantei din litigiul principal a declarat în special că salariul anual al soțului doamnei Bajratari se ridica la 17000 de lire sterline (GBP) (19315 euro) în anul 2014 și la 20000 GBP (22718 euro) în anii anteriori.
(
29
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctul 26), și Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 45).
(
30
)	Hotărârea din 17 septembrie 2002, Baumbast și R (C‑413/99, EU:C:2002:493, punctul 91), Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctul 32), precum și Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 45).
(
31
)	Hotărârea din 25 iulie 2008, Metock și alții (C‑127/08, EU:C:2008:449, punctul 82), Hotărârea din 5 iunie 2018, Coman și alții (C‑673/16, EU:C:2018:385, punctul 18), precum și Hotărârea din 11 aprilie 2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, punctul 23).
(
32
)	Hotărârea din 21 decembrie 2011, Ziolkowski și Szeja (C‑424/10 și C‑425/10, EU:C:2011:866, punctul 40), Hotărârea din 4 octombrie 2012, Comisia/Austria (C‑75/11, EU:C:2012:605, punctul 60), precum și Hotărârea din 19 septembrie 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, punctul 54).
(
33
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctele 28 și 30), Hotărârea din 23 martie 2006, Comisia/Belgia (C‑408/03, EU:C:2006:192, punctele 40, 46 și 51), precum și Hotărârea din 16 iulie 2015, Singh și alții (C‑218/14, EU:C:2015:476, punctele 74 și 77).
(
34
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004, Zhu și Chen (C‑200/02, EU:C:2004:639, punctele 31 și 33), Hotărârea din 23 martie 2006, Comisia/Belgia (C‑408/03, EU:C:2006:192, punctele 40 și 41), precum și Hotărârea din 16 iulie 2015, Singh și alții (C‑218/14, EU:C:2015:476, punctul 75).
(
35
)	COM(2009) 313 final (denumită în continuare „Orientările Comisiei”).
(
36
)	Orientările Comisiei, p. 8.
(
37
)	Orientările Comisiei, p. 9.
(
38
)	Hotărârea din 19 septembrie 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, punctul 75).
(
39
)	A se vedea Orientările Comisiei, p. 9.
(
40
)	Hotărârea din 19 septembrie 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, punctul 69).
(
41
)	A se vedea Orientările Comisiei, p. 8 și 9. În plus, amintim că din considerentul (16) al Directivei 2004/38 reiese că „[m]ăsura de expulzare nu ar trebui în niciun caz să se adopte împotriva lucrătorilor care desfășoară activități salariate, a celor care desfășoară activități independente sau a persoanelor care caută de lucru, astfel cum sunt acestea definite de Curtea de Justiție, decât din motive ce țin de ordinea publică sau de siguranța publică”.
(
42
)	Pe de altă parte, amintim că din decizia de trimitere reiese că condiția referitoare la asigurările medicale ale copiilor prevăzută la articolul 7 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2004/38 nu a fost contestată de Ministerul de Interne. A se vedea în această privință punctul 41 din prezentele concluzii.
(
43
)	Ne putem imagina în special situația în care persoana în cauză nu a respectat termenul de plată a impozitelor sale pe venituri sau a neglijat pur și simplu plata ultimei sale facturi de electricitate.
(
44
)	Guvernul austriac face de asemenea referire la securitatea publică.
(
45
)	Guvernele Regatului Unit și ceh califică drept abuzivă situația în care un părinte ar obține, ca urmare a locului său de muncă nelegal, un drept de muncă pe motiv de recunoaștere a unui drept de ședere. Potrivit guvernelor respective, aceasta ar implica să se invoce un comportament nelegal pentru stabilirea unui drept, ceea ce ar echivala cu un abuz de drept interzis de articolul 35 din Directiva 2004/38. Cu toate acestea, este necesar să se arate că niciun element din decizia de trimitere nu indică faptul că ne aflăm în prezența unui abuz de drept. În orice caz, amintim că Curtea a statuat deja că „proba unei practici abuzive impune, pe de o parte, un ansamblu de circumstanțe obiective din care rezultă că, în pofida respectării formale a condițiilor prevăzute de reglementarea Uniunii, obiectivul urmărit de această reglementare nu a fost atins și, pe de altă parte, un element subiectiv care constă în intenția de a obține un avantaj rezultat din reglementarea Uniunii creând în mod artificial condițiile necesare pentru obținerea acestuia”: Hotărârea din 16 octombrie 2012, Ungaria/Slovacia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punctul 58 și jurisprudența citată), Hotărârea din 12 martie 2014, O. și B. (C‑456/12, EU:C:2014:135, punctul 58), precum și Hotărârea din 18 decembrie 2014, McCarthy și alții (C‑202/13, EU:C:2014:2450, punctul 54).
(
46
)	A se vedea în special Hotărârea din 4 decembrie 1974, van Duyn (41/74, EU:C:1974:133, punctul 18), Hotărârea din 29 aprilie 2004, Orfanopoulos și Oliveri (C‑482/01 și C‑493/01, EU:C:2004:262, punctele 64 și 65), Hotărârea din 7 iunie 2007, Comisia/Țările de Jos (C‑50/06, EU:C:2007:325, punctul 42), precum și Hotărârea din 13 septembrie 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674, punctul 37). Citând parțial punctul 23 din Hotărârea din 22 mai 2012, I (C‑348/09, EU:C:2012:300), Regatul Unit arată că statele membre sunt libere să stabilească, în conformitate cu nevoile lor naționale, care pot varia de la un stat membru la altul, cerințele de ordine publică și de siguranță publică. Cu toate acestea, punctul 23 din hotărârea menționată are următorul cuprins: „Deși, în general, statele membre sunt libere să stabilească, în conformitate cu nevoile lor naționale, care pot varia de la un stat membru la altul și de la o perioadă la alta, cerințele de ordine publică și de siguranță publică, în special ca justificare a unei derogări de la principiul fundamental al liberei circulații a persoanelor, aceste cerințe trebuie interpretate totuși în mod strict, astfel încât sfera lor să nu poată fi stabilită unilateral de fiecare stat membru fără exercitarea unui control din partea instituțiilor Uniunii Europene”. Amintim că această hotărâre privește interpretarea noțiunii „motive imperative de siguranță publică” prevăzute la articolul 28 alineatul (3) litera (a) din Directiva 2004/38 în cadrul condamnării unui cetățean al Uniunii la o pedeapsă privativă de libertate de șapte ani și șase luni pentru abuz sexual asupra unei minore, agresiune sexuală și viol. Sublinierea noastră. A se vedea recent Hotărârea din 5 iunie 2018, Coman și alții (C‑673/16, EU:C:2018:385, punctul 44 și jurisprudența citată).
(
47
)	Hotărârea din 28 octombrie 1975, Rutili (36/75, EU:C:1975:137, punctul 28), Hotărârea din 10 iulie 2008, Jipa (C‑33/07, EU:C:2008:396, punctul 23), precum și Hotărârea din 13 septembrie 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674, punctul 38).
(
48
)	Hotărârea din 13 septembrie 2016, CS (C‑304/14, EU:C:2016:674, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
49
)	Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctul 59).
(
50
)	Hotărârea din 11 decembrie 2007, Eind (C‑291/05, EU:C:2007:771, punctul 43), Hotărârea din 25 iulie 2008, Metock și alții (C‑127/08, EU:C:2008:449, punctul 84), Hotărârea din 5 iunie 2018, Coman și alții (C‑673/16, EU:C:2018:385, punctul 39), precum și Hotărârea din 11 aprilie 2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, punctul 38).
(
51
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004 (C‑200/02, EU:C:2004:639).
(
52
)	Hotărârea din 13 septembrie 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, punctele 51 și 52). A se vedea de asemenea Hotărârea din 10 octombrie 2013, Alokpa și Moudoulou (C‑86/12, EU:C:2013:645, punctul 28).
(
53
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004, (C‑200/02, EU:C:2004:639).
(
54
)	Hotărârea din 8 martie 2011 (C‑34/09, EU:C:2011:124, punctele 43 și 44).
(
55
)	Hotărârea din 8 martie 2011, Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124, punctul 44). Sublinierea noastră.
(
56
)	Hotărârea din 20 septembrie 2001, Grzelczyk (C‑184/99, EU:C:2001:458, punctul 31). A se vedea recent Hotărârea din 10 decembrie 2018, Wightman și alții (C‑621/18, EU:C:2018:999, punctul 64 și jurisprudența citată), precum și Hotărârea din 12 martie 2019, Tjebbes și alții (C‑221/17, EU:C:2019:189, punctul 31).
(
57
)	Hotărârea din 19 septembrie 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, punctul 70).
(
58
)	Hotărârea din 8 martie 2011, Ruiz Zambrano (C‑34/09, EU:C:2011:124).
(
59
)	Hotărârea din 19 octombrie 2004 (C‑200/02, EU:C:2004:639).
(
60
)	Hotărârea din 8 martie 2011 (C‑34/09, EU:C:2011:124).