62024CJ0412
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
26 martie 2026 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Mărci – Directiva 2008/95/CE – Articolul 3 alineatul (1) litera (g) – Motive de refuz al înregistrării sau de nulitate a unei mărci – Marcă de natură să înșele publicul – Articole de marochinărie de lux – Marcă ce include un număr perceput de publicul relevant ca indicând un an de înființare a întreprinderii – Evocare, ca urmare a vechimii acestui an, a unui know‑how de lungă durată care conferă produsului în cauză o garanție de calitate și o imagine de prestigiu – Indicație înșelătoare privind caracteristicile produsului”
În cauza C‑412/24,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), prin decizia din 5 iunie 2024, primită de Curte la 10 iunie 2024, în procedura
Fauré Le Page Maroquinier SAS,
Fauré Le Page Paris SAS
împotriva
Goyard ST‑Honoré SAS,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul C. Lycourgos, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei și domnii S. Rodin (raportor), N. Piçarra și N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul N. Emiliou,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Fauré Le Page Maroquinier SAS și Fauré Le Page Paris SAS, de E. de Lamaze, avocat;
–
pentru Goyard ST‑Honoré SAS, de M. Le Guerer, avocat;
–
pentru guvernul francez, de B. Dourthe, T. Stéhelin și E. Timmermans, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de C. Auvret și P. Němečková, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 27 noiembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2008, L 299, p. 25).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Fauré Le Page Maroquinier SAS și Fauré Le Page Paris SAS, pe de o parte, și Goyard ST‑Honoré SAS, pe de altă parte, în legătură cu validitatea a două mărci naționale al căror titular este Fauré Le Page Paris, ca urmare a caracterului lor pretins înșelător.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Directiva 2008/95 a fost abrogată și înlocuită, cu efect de la 15 ianuarie 2019, prin Directiva (UE) 2015/2436 a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2015 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 2015, L 336, p. 1). Cu toate acestea, ținând seama de data faptelor din litigiul principal, Directiva 2008/95 rămâne aplicabilă acestuia din urmă.
4
Articolul 3 din Directiva 2008/95, intitulat „Motive de refuz sau de nulitate”, prevedea la alineatul (1) litera (g):
„(1) Sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate:
[…]
(g)
mărcile de natură să înșele publicul, de exemplu cu privire la natura, calitatea sau proveniența geografică a produsului sau a serviciului.”
Dreptul francez
5
Articolul L. 711‑3 din code de la propriété intellectuelle (Codul proprietății intelectuale), în versiunea aplicabilă în litigiul principal, prevede:
„Nu poate fi adoptat ca marcă sau ca element al unei mărci un semn:
[…]
c)
de natură să înșele publicul, inclusiv cu privire la natura, calitatea sau proveniența geografică a produsului ori a serviciului.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
6
Societatea de drept francez Maison Fauré Le Page, care desfășura din anul 1716 în Paris (Franța) o activitate de cumpărare și de vânzare de arme, de muniție și de accesorii din piele, a fost dizolvată la 27 noiembrie 1992, ceea ce a determinat transferul patrimoniului său către acționarul său unic, societatea Saillard.
7
Fauré Le Page Paris este o societate de drept francez înregistrată în registrul comerțului și al societăților din Paris de la 14 octombrie 2009. La 29 octombrie 2009, aceasta a achiziționat de la Saillard marca franceză „Fauré Le Page”, depusă de această societate la 5 iunie 1989 pentru a desemna printre altele produsele „arme albe; arme de foc și părți ale acestora; muniții și proiectile; explozibili; suporturi pentru tir; cutii de cartușe; piele și imitații de piele; cufere și valize”.
8
La 17 iunie 2011, Fauré Le Page Paris a depus două mărci franceze care conțineau mențiunea „Fauré Le Page Paris 1717” pentru a desemna printre altele produsele „piele și imitații de piele; cufere și valize; genți de voiaj; genți de mână”.
9
La 26 octombrie 2012, Goyard ST‑Honoré, o societate de drept francez care fabrică și comercializează articole de călătorie și de marochinărie, a chemat în judecată societățile Fauré Le Page Paris și Fauré Le Page Maroquinier (denumite în continuare împreună „societățile Fauré Le Page”), aceasta din urmă în calitatea sa de exploatant al mărcilor Fauré Le Page Paris 1717, pentru a obține anularea acestor mărci ca urmare a caracterului lor pretins înșelător.
10
Prin hotărârea din 4 octombrie 2016, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța) a respins apelul formulat de societatea Goyard ST‑Honoré împotriva hotărârii pronunțate în primă instanță prin care au fost respinse pretențiile sale.
11
Prin hotărârea din 27 iunie 2018, Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) a casat și a anulat această hotărâre.
12
Prin hotărârea din 23 noiembrie 2021, pronunțată în urma trimiterii spre rejudecare de către Cour de cassation (Curtea de Casație), cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a pronunțat nulitatea mărcilor contestate din cauza unui risc grav de înșelare a consumatorului.
13
În această hotărâre, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a considerat că termenii „Paris 1717”, care figurează în mărcile contestate, evocau locul și data înființării întreprinderii Maison Fauré Le Page și erau de natură să determine publicul să creadă în existența unei continuități de exploatare începând cu anul 1717, precum și în transmiterea know‑how‑ului întreprinderii originare către Fauré Le Page Paris, ceea ce constituia, în percepția publicului vizat, o garanție de calitate a produselor desemnate de aceste mărci. Pe de altă parte, această instanță a arătat că Maison Fauré Le Page își încetase activitatea de cumpărare și de vânzare de arme, de muniție și de accesorii în anul 1992, astfel încât Fauré Le Page Paris, societate înființată în anul 2009, nu continuase activitatea întreprinderii originare. Instanța menționată a adăugat că, pentru consumatorul mediu de articole de marochinărie de lux, precum cele comercializate de societățile Fauré Le Page, punerea în aplicare a unui know‑how foarte vechi constituia un element determinant al deciziei sale de cumpărare.
14
Societățile Fauré Le Page au formulat recurs împotriva acestei hotărâri la Cour de cassation (Curtea de Casație), care este instanța de trimitere.
15
În fața acestei instanțe, societățile Fauré Le Page susțin în special că, pentru ca o marcă să fie considerată ca fiind înșelătoare, aceasta trebuie să fie de natură să înșele consumatorul cu privire la caracteristicile produselor sau ale serviciilor desemnate de această marcă, iar nu cu privire la cele ale titularului său. Or, mărcile contestate nu ar descrie nicio caracteristică specifică a articolelor de marochinărie desemnate de aceste mărci, limitându‑se cel mult să transmită o idee generală de calitate, astfel încât nu ar putea fi considerate ca fiind înșelătoare, în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95, transpus în dreptul francez prin articolul L 711‑3 litera c) din Codul proprietății intelectuale.
16
Instanța de trimitere consideră că interpretarea reținută de cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris), potrivit căreia este înșelătoare comunicarea, prin semnul depus cu titlu de marcă, a unor informații false privind întreprinderea care comercializează produsele sau serviciile desemnate de această marcă, din care consumatorul mediu deduce că aceste produse sau servicii se bucură de o calitate sau de un prestigiu particular, ar putea fi compatibilă cu articolul 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95.
17
Pe de altă parte, potrivit acestei instanțe, caracterul înșelător al unei mărci nu se limitează la un mesaj înșelător privind exclusiv caracteristicile produselor sau serviciilor desemnate de această marcă, ci poate rezulta și din caracteristici proprii întreprinderii titulare a mărcii, în special vechimea acesteia, din moment ce consumatorul poate deduce din informația eronată astfel comunicată că produsul care poartă marca respectivă are anumite calități sau se bucură de un anumit prestigiu, susceptibile să influențeze decizia sa de cumpărare.
18
În această privință, instanța de trimitere amintește că, potrivit Hotărârii din 23 aprilie 2009, Copad (C‑59/08, EU:C:2009:260, punctele 24-26), calitatea produselor de prestigiu se apreciază nu numai în raport cu caracteristicile lor materiale, ci și în considerarea alurii și a imaginii de prestigiu care le conferă o impresie de lux.
19
În plus, deși recunoaște că Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel (C‑259/04, EU:C:2006:215), poate fi interpretată în sensul că o marcă nu este de natură să înșele publicul dacă informația pretins falsă pe care o utilizează privește întreprinderea care fabrică produsele, iar nu produsele înseși, instanța de trimitere arată că această hotărâre privea ipoteza particulară a unei mărci constituite din numele unui creator, astfel încât considerațiile prezentate de Curte în hotărârea menționată nu pot fi în mod necesar extinse dincolo de împrejurările proprii acestei cauze.
20
Potrivit instanței de trimitere, din aprecierile cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) reiese că produsele comercializate de societățile Fauré Le Page fac parte din sectorul marochinăriei de lux, că mărcile contestate sunt percepute de publicul relevant ca revendicând în mod eronat, pentru titularul lor, o vechime de mai multe secole în acest sector și că informația eronată astfel vehiculată poate influența decizia de cumpărare a consumatorilor produselor desemnate de una dintre aceste mărci, din moment ce consumatorii de articole de marochinărie de lux acordă o importanță deosebită istoriei și vechimii întreprinderii care le comercializează și deduc din aceasta că aceste articole beneficiază de o calitate sau de un prestigiu special.
21
În aceste condiții, Cour de cassation (Curtea de Casație) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatul (1) litera (g) din [Directiva 2008/95] trebuie interpretat în sensul că menționarea [unei date] fanteziste într‑o marcă prin care se comunică o informație falsă cu privire la vechimea, seriozitatea și know‑how‑ul fabricantului produselor și, prin urmare, cu privire la una dintre caracteristicile nemateriale ale produselor respective permite să se rețină existența unei înșelări efective sau a unui risc suficient de grav de înșelare a consumatorului?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, acest articol trebuie interpretat în sensul că:
a)
o marcă poate fi considerată înșelătoare atunci când există riscul ca un consumator al produselor și serviciilor pe care le desemnează să creadă că titularul mărcii respective are o vechime seculară în fabricarea produselor în cauză, care le conferă o imagine de prestigiu, în condițiile în care nu aceasta este situația;
b)
pentru a se putea reține existența unei înșelări efective sau a unui risc suficient de grav de înșelare a consumatorului, de care depinde constatarea caracterului înșelător al unei mărci, trebuie ca marca să constituie o desemnare suficient de specifică a caracteristicilor potențiale ale produselor și ale serviciilor pentru care este înregistrată, astfel încât consumatorul vizat să fie determinat să creadă că produsele și serviciile au anumite caracteristici pe care nu le au în realitate?”
Cu privire la întrebările preliminare
22
Prin intermediul întrebărilor formulate, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că, atunci când o marcă include un număr care este de natură să fie perceput de publicul relevant ca indicând un an de înființare a unei întreprinderi și evocă, având în vedere vechimea acestui an, un know‑how de lungă durată care conferă o garanție de calitate și o imagine de prestigiu produselor pentru care este înregistrată marca, chiar dacă nu există un know‑how de o asemenea amploare temporală, se poate deduce de aici că această marcă este de natură să înșele publicul, în sensul acestei dispoziții.
23
Potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95, sunt refuzate înregistrării sau pot să fie declarate nule, dacă sunt înregistrate, mărcile care sunt de natură să înșele publicul, de exemplu cu privire la natura, calitatea sau proveniența geografică a produsului sau a serviciului.
24
Trebuie amintit că, pentru a se putea constata, în conformitate cu această dispoziție, că o marcă a fost înregistrată cu încălcarea motivului de refuz legat de riscul de înșelare, trebuie să se demonstreze că semnul depus în vederea înregistrării ca marcă genera el însuși un asemenea risc, gestionarea ulterioară a semnului respectiv fiind lipsită de relevanță (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iunie 2017, W. F. Gözze Frottierweberei și Gözze, C‑689/15, EU:C:2017:434, punctele 55 și 56).
25
Pe de altă parte, nulitatea în temeiul dispoziției menționate presupune constatarea, în temeiul împrejurărilor speței, a existenței unei înșelări efective sau a unui risc suficient de grav de înșelare a publicului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 martie 2006, Emanuel, C‑259/04, EU:C:2006:215, punctul 47, precum și Hotărârea din 8 iunie 2017, W. F. Gözze Frottierweberei și Gözze, C‑689/15, EU:C:2017:434, punctul 54).
26
Astfel cum a arătat domnul avocat general în esență la punctele 33-41 din concluzii și după cum reiese atât din modul de redactare a articolului 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95, care cuprinde o enumerare exemplificativă a caracteristicilor produselor sau serviciilor, cât și din obiectivul acestei dispoziții, care constă în a viza inducerile în eroare intrinseci semnului înregistrat ca marcă sau depus în acest scop, constatarea potrivit căreia o marcă este „de natură să înșele publicul”, în sensul dispoziției menționate, trebuie să se întemeieze pe o înșelare în raport cu o caracteristică a produselor sau a serviciilor desemnate de această marcă. Prin urmare, motivul de refuz al înregistrării și de nulitate prevăzut la articolul 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95 nu poate fi aplicat printre altele în cazurile în care marca în cauză este de natură să înșele publicul în raport cu o caracteristică a titularului său, iar nu în raport cu o caracteristică a produselor sau a serviciilor pe care le desemnează.
27
În speță, deși, după cum reiese din cuprinsul punctului 13 din prezenta hotărâre, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a considerat că un semn care asociază un an cu un oraș poate evoca, în percepția publicului relevant, data și locul înființării titularului mărcii, aceste două elemente nu constituie ca atare caracteristici ale produselor comercializate de societățile Fauré Le Page.
28
În aceste condiții, după cum reiese din cuprinsul punctului 20 din prezenta hotărâre, această instanță a considerat de asemenea că respectivele produse fac parte din sectorul marochinăriei de lux, că mărcile contestate sunt percepute de publicul relevant ca revendicând în mod eronat, pentru titularul lor, o vechime de mai multe secole în acest sector și că informația eronată astfel vehiculată poate influența decizia de cumpărare a consumatorilor produselor care poartă una dintre aceste mărci, din moment ce consumatorii de articole de marochinărie de lux acordă importanță istoriei și vechimii întreprinderii care le comercializează și deduc din aceasta că aceste articole beneficiază de o calitate și de un prestigiu special.
29
Or, după cum a observat în esență domnul avocat general la punctul 43 din concluzii, includerea într‑o marcă a unui număr care este perceput de publicul relevant ca fiind anul de înființare a unei întreprinderi poate, dacă este cazul, să evoce un know‑how special, o garanție de calitate a produsului desemnat de această marcă și de natură să contribuie la a‑i conferi o imagine de prestigiu. Întrucât calitatea produsului este una dintre caracteristicile prevăzute cu titlu exemplificativ la articolul 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95, iar această calitate poate, în domeniul articolelor de lux, să rezulte de asemenea din alura și din imaginea de prestigiu ale produsului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 aprilie 2009, Copad, C‑59/08, EU:C:2009:260, punctul 24), existența unei înșelări efective sau a unui risc suficient de grav de înșelare a publicului, în sensul acestei dispoziții, poate fi constatată în cazul în care know‑how‑ul de o asemenea amploare temporală și, prin urmare, garanția de calitate și imaginea de prestigiu care îi sunt asociate sau care decurg din acestea nu există.
30
Revine instanței naționale sarcina de a aprecia, în lumina tuturor împrejurărilor speței, dacă numărul menționat în mărcile a căror anulare este solicitată este perceput de publicul relevant ca fiind un an de înființare a unei întreprinderi și evocă un know‑how special, precum un know‑how de lungă durată, care conferă o garanție de calitate și o imagine de prestigiu produsului pentru care este înregistrată marca. În acest cadru, instanța națională va trebui să examineze fiecare dintre mărci în ansamblul lor, luând în considerare în special prezența în acestea, pe lângă numărul 1717, a termenului „Paris”, precum și mesajul pe care îl transmit în percepția publicului relevant.
31
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95 trebuie interpretat în sensul că, atunci când o marcă include un număr care este de natură să fie perceput de publicul relevant ca indicând un an de înființare a unei întreprinderi și evocă, întrucât acest an este îndepărtat în timp, un know‑how de lungă durată care conferă o garanție de calitate și o imagine de prestigiu produselor pentru care este înregistrată marca, chiar dacă nu există un know‑how de o asemenea amploare temporală, se poate deduce de aici că această marcă este de natură să înșele publicul, în sensul acestei dispoziții.
Cu privire la cheltuielile de judecată
32
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 3 alineatul (1) litera (g) din Directiva 2008/95/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci
trebuie interpretat în sensul că,
atunci când o marcă include un număr care este de natură să fie perceput de publicul relevant ca indicând un an de înființare a unei întreprinderi și evocă, întrucât acest an este îndepărtat în timp, un know‑how de lungă durată care conferă o garanție de calitate și o imagine de prestigiu produselor pentru care este înregistrată marca, chiar dacă nu există un know‑how de o asemenea amploare temporală, se poate deduce de aici că această marcă este de natură să înșele publicul, în sensul acestei dispoziții.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.