Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOAMNA JULIANE KOKOTT
prezentate la 14 noiembrie 2019(1)
Cauza C‑616/18
Cofidis SA
împotriva
YU,
ZT
(cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal d’instance Épinal [Tribunalul de Primă Instanță din Épinal, Franța])
Cauza C‑679/18
OPR‑Finance s.r.o.
împotriva
GK
(cerere de decizie preliminară formulată de Okresní soud v Ostravě [Tribunalul Districtual din Ostrava, Republica Cehă])
„Cerere de decizie preliminară – Protecția consumatorilor – Directiva 2008/48 – Contracte de credit pentru consumatori – Verificarea precontractuală a bonității consumatorului de către creditor – Obligații de informare ale creditorului la încheierea contractului – Sancțiuni în caz de nerespectare – Aplicare din oficiu – Normă juridică internă care interzice instanțelor naționale să constate și să sancționeze din oficiu sau ca urmare a invocării unei excepții de către consumator, după expirarea termenului de prescripție sau de decădere, orice încălcări ale obligațiilor”
I.      Introducere
1.        Cauzele Cofidis (C‑616/18) și OPR‑Finance (C‑679/18) se întemeiază pe o trimitere preliminară franceză și, respectiv, pe una cehă, fiecare dintre acestea vizând interpretarea Directivei privind creditul pentru consumatori(2). În esență, chestiunile în discuție privesc măsura în care termenele naționale de decădere și de prescripție se opun examinării din oficiu, de către o instanță națională, a încălcărilor articolelor 8 și 10 din Directiva privind creditele pentru consumatori și măsura în care instanțele trebuie să sancționeze din oficiu încălcările constatate.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
2.        Articolul 8 alineatul (1) din Directiva privind creditele pentru consumatori are următorul cuprins:
„Statele membre se asigură că, înainte de încheierea unui contract de credit, creditorul evaluează, atunci când este cazul, bonitatea consumatorului pe baza unui volum suficient de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante. Statele membre a căror legislație prevede obligația evaluării bonității consumatorilor de către creditori, pe baza consultării bazei de date relevante, pot menține această obligație.”
3.        Articolul 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori enumeră informațiile care trebuie specificate în mod obligatoriu „în mod clar și concis” în contractul de credit, printre care în special dobânda anuală efectivă și valoarea totală plătibilă de către consumator [litera (g)], precum și informații privind anumite drepturi ale consumatorului.
4.        Articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori prevede că „[s]tatele membre stabilesc normele de sancționare aplicabile în cazul încălcării dispozițiilor de drept intern adoptate în temeiul prezentei directive și întreprind toate măsurile necesare pentru a asigura că acestea sunt aplicate. Aceste sancțiuni trebuie să fie eficiente, proporționale și cu efect de descurajare.”
B.      Dreptul național
1.      Dreptul francez (cauza Cofidis)
5.        Franța a transpus în dreptul francez dispozițiile Directivei privind creditele pentru consumatori prin modificarea dispozițiilor din Code de la consommation (Codul consumatorilor) în temeiul
Loi n° 2010-737 du 1er
juillet 2010 portant réforme du crédit à la consommation (Legea
nr. 2010-737 din 1 iulie 2010 privind reforma creditului pentru consumatori)(3).
6.        Dispozițiile din Code de la consommation (Codul consumatorilor), în versiunea relevantă pentru soluționarea procedurii preliminare, sunt, pe de o parte, cele ale articolului L. 311-9(4), care prevede că, înainte de încheierea contractului de credit, creditorul verifică bonitatea împrumutatului pe baza unui număr suficient de informații, inclusiv informații furnizate de împrumutat la cererea creditorului. Pe de altă parte, alineatul (2) al articolului L. 311-18(5) instituie posibilitatea de a stabili pe cale normativă informațiile care trebuie să figureze în mod obligatoriu în contract. În temeiul acestei abilitări, a fost adoptat Décret n° 2011-136 du 1er
février 2011 (Decretul nr. 2011-136 din 1 februarie 2011), care a fost codificat, la rândul său, la articolul R. 311-5 din Codul consumatorilor(6). Paragraful I din acesta prevede: „Contractul de credit prevăzut la articolul L. 311-18 trebuie redactat într‑un font care nu este mai mic de 8 pt. Acesta conține, într‑o formă clară și lizibilă”, o serie de informații esențiale.
7.        Articolul L. 311-48 din Codul consumatorilor reglementează consecințele juridice aplicabile în cazul nerespectării obligațiilor creditorului. Nerespectarea obligației de informare prevăzute la articolul L. 311-18 este sancționată cu decăderea din dreptul la dobândă, în conformitate cu articolul L. 311-48 alineatul (1). Conform articolului L. 311-48 alineatul (2), această sancțiune se aplică de asemenea în cazul încălcării obligației de verificare a bonității prevăzute la articolul L. 311-9, instanța putând limita,
în acest caz, sancțiunea la o parte din dreptul de dobândă.
8.        Litigiile în materie de credit pentru consumatori rezultate din aplicarea dispozițiilor Codului consumatorilor sunt supuse unor termene de decădere și de prescripție diferite. Potrivit articolului L. 311-52, acțiunile în plată consecutive unei întârzieri la plată trebuie să fie introduse, sub sancțiunea decăderii din acest drept, în termen de doi ani de la data evenimentului care declanșează litigiul. În ceea ce privește acțiunile formulate de consumatori, se aplică articolul L. 110-4 alineatul (1) din Code de
commerce (Codul comercial), conform căruia obligațiile care iau naștere în cadrul activității comerciale între comercianți sau între comercianți și necomercianți se prescriu în termen de cinci ani, dacă nu sunt supuse unor termene de prescripție speciale mai scurte. Pe de altă parte, articolul 2224 din Code civil (Codul civil) prevede ca regulă generală că drepturile personale sau reale se prescriu în termen de cinci ani de la data la care titularul dreptului a cunoscut sau ar fi trebuit să cunoască faptele care îi permit să îl exercite.
2.      Dreptul Republicii Cehe (cauza OPR‑Finance)
9.        Republica Cehă a transpus în dreptul ceh Directiva privind creditele pentru consumatori prin
Zákon č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru (Legea nr. 257/2016 privind contractele de credit pentru consumatori, denumită în continuare „Legea privind contractele de credit pentru consumatori”), intrată în vigoare la 1 decembrie 2016.
10.      Articolul 86 din Legea privind contractele de credit pentru consumatori reglementează evaluarea bonității consumatorului după cum urmează:
„(1)      Înainte de încheierea unui contract de credit de consum sau de modificarea oricăreia dintre obligațiile cuprinse în respectivul contract care presupun o creștere semnificativă a sumei aferente creditului de consum, furnizorul trebuie să evalueze bonitatea consumatorului pe baza unui volum esențial, credibil, suficient și proporțional de informații obținute de la consumator și, dacă este necesar, dintr‑o bază de date care să permită evaluarea bonității consumatorului sau din alte surse. Furnizorul va acorda creditul de consum numai în cazul în care evaluarea bonității indică faptul că nu există suspiciuni întemeiate cu privire la capacitatea consumatorului de a rambursa creditul de consum. […]”
11.      Drept consecință a încălcării obligației de a evalua bonitatea, articolul 87 din Legea privind contractele de credit pentru consumatori prevede:
„(1)      Dacă un furnizor oferă unui consumator un credit de consum cu încălcarea articolului 86 alineatul (1) a doua teză, contractul va fi lovit de nulitate. Consumatorul poate introduce acțiunea în constatarea nulității în termen de trei ani, calculați de la data încheierii contractului. Consumatorul va fi obligat, la momentul la care îi permite capacitatea sa financiară, să ramburseze principalul creditului de consum acordat.”
12.      Articolul 586 din Zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (Legea nr. 89/2012 privind Codul civil) reglementează cu titlu general nulitatea relativă, astfel cum este prevăzută, printre altele, la articolul 87 alineatul (1) din Legea privind creditele pentru consumatori:
„(1)      În cazul în care nulitatea unui act juridic este stabilită pentru a proteja interesele unei anumite persoane, numai această persoană poate invoca nulitatea actului respectiv.
(2)      Dacă persoana îndreptățită să invoce nulitatea unui act juridic nu face acest lucru, respectivul act juridic va fi considerat valabil.”
III. Situația de fapt, litigiul principal și cererea de decizie preliminară în cauza Cofidis
A.      Situația de fapt și litigiul principal
13.      La 5 mai 2013, Cofidis, reclamanta din litigiul principal, a încheiat cu pârâtele din litigiul principal, în calitate de consumatoare, un contract de reeșalonare cu privire la o sumă în cuantum de 20 600
de euro(7). La 20 decembrie 2017, Cofidis a notificat rezilierea contractului, iar la 29 martie 2018, a solicitat pârâtelor să plătească ratele restante.
14.      Prin acțiunea formulată la 9 mai 2018, Cofidis solicită ca pârâtele să fie declarate răspunzătoare în solidar pentru îndeplinirea obligației de plată
și ca hotărârea să fie învestită cu forță executorie cu titlu provizoriu. În cadrul ședinței din 21 iunie 2018, președintele a ridicat din oficiu atât chestiunea referitoare la o eventuală încălcare a obligației de a furniza o ofertă de contract care să conțină informații clare și lizibile, cât și pe cea referitoare la o eventuală încălcare a obligației de verificare a bonității împrumutatului, precum și pe cea referitoare la sancțiunile aferente acestora (nulitate, decăderea totală sau parțială din dreptul la dobânzi), solicitând părților să își prezinte observațiile cu privire la aceste chestiuni. În replică, Cofidis a susținut că mijloacele de apărare invocate din oficiu ar fi prescrise, din moment ce nu fuseseră invocate de instanță decât după cinci ani de la încheierea contractului.
B.      Trimiterea preliminară și procedura în fața Curții de Justiție
15.      Astfel, prin decizia din 20 septembrie 2018, primită la 1 octombrie 2018, Tribunal d’instance Épinal (Tribunalul de Primă Instanță din Épinal, Franța) a adresat Curții următoarea întrebare preliminară:
„Protecția pe care Directiva privind contractele de credit pentru consumatori o asigură consumatorilor se opune unei dispoziții naționale care, în cadrul unei acțiuni introduse de un profesionist împotriva unui consumator și întemeiate pe un contract de credit încheiat între ei, interzice instanței naționale, la expirarea unui termen de prescripție de cinci ani care începe să curgă de la încheierea contractului, să invoce și să sancționeze, din oficiu sau în urma unei excepții ridicate de consumator, o încălcare a dispozițiilor referitoare la obligația de a verifica solvabilitatea consumatorului prevăzută la articolul 8 din directivă, a celor referitoare la informațiile care trebuie să figureze în mod clar și concis în contractele de credit prevăzute la articolul 10 și următoarele din directivă, și, mai general, a tuturor dispozițiilor de protecție a consumatorilor prevăzute de directiva menționată?”
16.      În procedura preliminară desfășurată în fața Curții, au depus observații scrise Cofidis, în calitate de reclamantă în litigiul principal, Republica Franceză, Republica Cehă și Comisia Europeană. Aceleași părți au fost reprezentate și în ședința din 4 septembrie 2019.
IV.    Situația de fapt, procedura principală și cererea de decizie preliminară în cauza OPR‑Finance
A.      Situația de fapt și litigiul principal
17.      La 21 aprilie 2017, OPR‑Finance, reclamanta din litigiul principal, a acordat pârâtei din litigiul principal, în calitate de consumatoare, un credit reînnoibil automat (revolving) cu privire la suma totală de 4 900 de coroane cehe
(CZK)(8). În urma neplății ratelor creditului de către consumatoare, la 7 iunie 2018, OPR‑Finance a formulat o acțiune în instanță solicitând plata unei sume de 7 839 CZK(9) majorate cu dobânda legală, începând cu 1 octombrie 2017.
18.      În cursul procedurii, OPR‑Finance nu a susținut și nici nu a demonstrat că a evaluat bonitatea pârâtei înainte de încheierea contractului de credit. La rândul său, pârâta a invocat nulitatea contractului de credit ca urmare a neexaminării bonității de către reclamantă.
B.      Trimiterea preliminară și procedura în fața Curții de Justiție
19.      Prin decizia din 25 octombrie 2018, primită la 5 noiembrie 2018, Okresní soud v Ostravě (Tribunal Districtual din Ostrava, Republica Cehă) a adresat Curții, în temeiul articolului 267 TFUE, următoarele întrebări în vederea unei decizii preliminare:
„1)      Prevederile articolului 8 coroborate cu cele ale articolului 23 din Directiva privind contractele de credit pentru consumatori se opun unei legislații naționale care prevede că sancțiunea pentru neîndeplinirea obligației creditorului de a evalua bonitatea consumatorului înainte de încheierea unui contract de credit constă în nulitatea contractului de credit însoțită de o obligație în sarcina consumatorului de a restitui creditorului suma principală într‑un termen care corespunde posibilităților financiare ale consumatorului, în condițiile în care respectiva sancțiune (nulitatea contractului de credit) este aplicabilă doar în cazul în care consumatorul o invocă (cu alte cuvinte, solicită constatarea nulității contractului) în interiorul unui termen de prescripție de trei ani?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ al Curții la prima întrebare:
Prevederile articolului 8 coroborate cu cele ale articolului 23 din Directiva privind contractele de credit pentru consumatori obligă o instanță națională să aplice din oficiu sancțiunea prevăzută în legislația națională pentru neîndeplinirea obligației creditorului de a evalua bonitatea consumatorului (cu alte cuvinte, chiar și în cazul în care consumatorul nu invocă sancțiunea în mod activ)?”
20.      În procedura preliminară în fața Curții au depus observații scrise Republica Cehă, Republica Portugalia și Comisia Europeană. Aceleași părți au fost reprezentate în ședința din 4 septembrie 2019.
V.      Admisibilitatea cererii de decizie preliminară în cauza Cofidis
21.      Guvernul francez contestă admisibilitatea trimiterii preliminare în cauza Cofidis. În opinia acestuia, ar fi vorba despre o problemă de drept ipotetică, întrucât normele de prescripție din dreptul francez citate nu ar fi aplicabile în litigiul principal.
22.      În opinia noastră, acest argument nu poate fi admis.
23.      În această privință, trebuie remarcat – astfel cum a arătat chiar guvernul francez – că, potrivit jurisprudenței constante a Curții, cererile de decizie preliminară referitoare la interpretarea dreptului Uniunii beneficiază de o prezumție de pertinență(10). Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea sau aprecierea solicitată a validității unei norme a Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea ori cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate(11). Nu aceasta este situația în speță. Astfel, după cum arată chiar guvernul francez, aplicabilitatea normei de prescripție franceze prevăzute la articolul L. 110-4 din Codul comercial și la articolul 2224 din Code civil (Codul civil) în situații precum cele în discuție în litigiul principal diferă în funcție de instanțele naționale. În acest context, Curtea trebuie să se întemeieze pe opinia instanței de trimitere cu privire la dispozițiile din dreptul național aplicabile și trebuie să se pornească, în principiu, de la premisa pertinenței întrebării preliminare.
24.      Cu toate acestea, în măsura în care întrebarea adresată se referă la situația în care sancțiunea pentru neîndeplinirea obligațiilor este aplicată pe baza unei excepții invocate de consumator, este necesar să se arate că, în litigiul principal, nu a fost invocată o astfel de excepție. Astfel, acest aspect al întrebării nu este pertinent având în vedere litigiul concret, fiind, prin urmare, de natură ipotetică.
25.      În plus, în opinia noastră, este justificată obiecția formulată de Cofidis conform căreia trimiterea preliminară este inadmisibilă în măsura în care prin aceasta se solicită să se stabilească dacă
instanțele naționale sunt în general competente să constate
și să sancționeze din oficiu, în vederea protecției consumatorilor, orice încălcări ale dispozițiilor prevăzute de Directiva privind creditele pentru consumatori. Astfel, din trimitere nu reiese în mod clar care sunt celelalte dispoziții pe care instanța națională ar dori să le aplice în mod concret, din oficiu, în cauza principală. În aceste condiții, Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la acest aspect al întrebării.
26.      Astfel, admisibilitatea cererii de decizie preliminară în cauza Cofidis nu este pusă la îndoială, în măsura în care urmărește să clarifice competența instanței naționale de a examina din oficiu și, eventual, de a sancționa încălcarea obligațiilor care revin creditorului în temeiul articolului 8 și al articolului 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori, în pofida unei norme naționale în materie de prescripție.
VI.    Apreciere pe fond a întrebărilor preliminare
27.      În cauza Cofidis, instanța franceză solicită Curții să stabilească dacă este necesar să se
constate
și să se sancționeze din oficiu încălcarea dispozițiilor Directivei privind creditele pentru consumatori – în mod specific, încălcarea obligației privind verificarea bonității consumatorului prevăzute la articolul 8, precum și pe aceea de a include în contract, în mod clar și concis, informațiile menționate la articolul 10 –, chiar dacă o normă națională
în materie de prescripție se opune acestui lucru.
28.      În cauza OPR‑Finance, instanța cehă, prin intermediul celor două întrebări preliminare, solicită în esență să se stabilească dacă Directiva privind creditele pentru consumatori impune să se sancționeze din oficiu omiterea evaluării bonității consumatorului, chiar dacă norma națională de sancționare rezervă consumatorului dreptul de a invoca încălcarea obligației (a doua întrebare preliminară) și, în plus, prevede un termen de prescripție de trei ani în acest scop (prima întrebare preliminară).
29.      Astfel, cele două cauze ridică problema măsurii în care nerespectarea unei obligații a creditorului prevăzute de Directiva privind creditele pentru consumatori trebuie să fie constatată și, eventual, sancționată din oficiu de o instanță națională, indiferent de normele naționale privind termenele de decădere sau de prescripție. În aceste condiții, pare util ca cele două cauze să fie analizate împreună.
30.      Vom demonstra, mai întâi, că instanțele naționale trebuie să examineze din oficiu aceste încălcări, iar în continuare, vom examina efectul termenelor respective și, în sfârșit, vom analiza sancționarea încălcărilor.
A.      Cu privire la obligația instanțelor naționale de a examina din oficiu respectarea obligațiilor creditorului rezultate din Directiva privind creditele pentru consumatori (a doua întrebare preliminară în cauza OPR‑Finance)
31.      Potrivit unei jurisprudențe consacrate a Curții, garantarea efectului util al diferitor instrumente de protecție a consumatorului prevăzute de dreptul Uniunii impune ca instanța națională să poată sau chiar să fie obligată să controleze din oficiu respectarea acestora(12). În aceste condiții, trebuie arătat mai întâi că motivele în favoarea recunoașterii unei astfel de obligații de examinare (a se vedea în această privință punctul 1 de mai jos) se aplică de asemenea obligațiilor relevante în speță care decurg din Directiva privind creditele pentru consumatori (a se vedea în această privință punctul 2 de mai jos).
1.      Motivarea examinării din oficiu în domeniul protecției consumatorilor
32.      Punctul de plecare este jurisprudența referitoare la Directiva privind clauzele abuzive(13), care se referă, într‑o primă etapă, la posibilitatea de a se pronunța(14) cu privire la caracterul abuziv al unei clauze și, în prezent, la obligația(15) instanțelor naționale de a examina din oficiu acest aspect de îndată ce dispun de elementele de drept și de fapt necesare în acest sens.
33.      De asemenea, în ceea ce privește contractele încheiate în afara spațiilor comerciale, Curtea a statuat că o instanță națională poate invoca din oficiu o încălcare a obligației de informare cu privire la reziliere prevăzute la articolul 4 din Directiva 85/577/CEE(16)(17).
34.      În plus, această doctrină s‑a
extins, prin cauza Faber, la dreptul în materia achiziției bunurilor de consum. În această cauză, Curtea a considerat că există o obligație a instanțelor naționale de a examina din oficiu calitatea de consumator în cadrul domeniului de aplicare al Directivei 1999/44/CE(18)(19).
35.      În cadrul legislației în materia creditelor pentru consumatori, Curtea a recunoscut deja, în cauza Rampion și Godard(20), competența instanței naționale de a examina din oficiu respectarea protecției acordate, în cadrul contractelor de credit legate, prin articolul 11 alineatul (2) din Directiva 87/102/CEE(21). În cauza Radlinger și Radlingerová, referitoare, printre altele, la obligația de informare consacrată la articolul 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori, Curtea a precizat că instanța națională trebuie să examineze respectarea acestei obligații de informare și, dacă este cazul, să sancționeze din oficiu nerespectarea ei(22).
36.      Potrivit unei jurisprudențe constante, obligația care revine instanței naționale de a examina din oficiu neîndeplinirea anumitor dispoziții din dreptul Uniunii în domeniul protecției consumatorilor este calificată drept o măsură necesară pentru realizarea obiectivului protecției consumatorilor urmărit de directivele respective(23). Această obligație se întemeiază pe ipoteza conform căreia consumatorul se găsește într‑o situație de inferioritate față de un profesionist în ceea ce privește atât puterea de negociere, cât și nivelul de informare(24). Astfel, există un risc care nu poate fi neglijat ca, în special din neștiință, consumatorul să nu invoce norma de drept destinată să îl protejeze(25). Obligația instanțelor naționale de a examina din oficiu încălcări ale normelor privind protecția consumatorilor este, în consecință, întemeiată, având în vedere necesitatea de a compensa inegalitatea existentă între consumator și profesionist printr‑o intervenție a instanței naționale, independentă de părțile contractante(26).
37.      Cu toate acestea, recunoașterea unei astfel de obligații a instanței naționale presupune însă o analiză detaliată a sistemului și a obiectivului dispoziției, a cărei respectare trebuie verificată din oficiu. Contrar opiniei exprimate de Comisie, în acest scop, nu este suficient să se facă referire în mod general la motive de „coerență” în domeniul protecției consumatorilor(27).
38.      În consecință, Curtea a explicat recent că nu orice obligație care decurge din directive privind statutul juridic al consumatorilor este adecvată pentru a fi examinată din oficiu. În cauza Bankia(28), Curtea a justificat lipsa extinderii principiului privind obligația de examinare la domeniul practicilor comerciale neloiale, de exemplu prin stabilirea unei diferențe conceptuale între Directiva privind practicile comerciale neloiale(29) și Directiva privind clauzele abuzive. Directiva privind clauzele abuzive interzice utilizarea unor clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii și stabilește totodată consecințele juridice ale unei astfel de utilizări,
și anume pierderea caracterului obligatoriu al acestora. În schimb, Directiva privind practicile comerciale neloiale, deși interzice anumite practici, lasă totuși la latitudinea statelor membre sarcina de a defini măsurile de combatere necesare în această privință.
39.      Și în cauza Salvoni(30), Curtea a refuzat să transpună jurisprudența referitoare la obligația de examinare a clauzelor abuzive în contextul verificării respectării normelor de competență în materia contractelor încheiate de consumatori în conformitate cu Regulamentul Bruxelles I bis(31), referindu‑se la faptul că cele două instrumente au obiecte de reglementare diferite.
40.      Prin urmare, trebuie să se examineze aspectul dacă obligația – deja recunoscută de Curte – a instanței naționale de a verifica din oficiu respectarea obligației de informare care revine creditorului în temeiul articolului 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori este valabilă în egală măsură în ceea ce privește obligația de transparență aplicabilă de asemenea în cadrul articolului 10 alineatul (2), precum și în ceea ce privește obligația precontractuală privind evaluarea bonității consumatorului în conformitate cu articolul 8.
2.      Cu privire la cerința verificării din oficiu a respectării de către creditor a obligațiilor care decurg din articolele 8 și 10 din Directiva privind creditele pentru consumatori
41.      În cauza Cofidis, instanța de trimitere nu are îndoieli cu privire la necesitatea examinării din oficiu a chestiunii dacă creditorul a respectat obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor de transpunere a Directivei privind creditele pentru consumatori. În schimb, în cauza OPR‑Finance, instanța de trimitere, prin intermediul celei de a doua întrebări preliminare, solicită în esență să se stabilească dacă o astfel de necesitate există chiar și atunci când un regim de sancționare național lasă exclusiv în sarcina consumatorului invocarea oricăror încălcări ale obligațiilor creditorului.
42.      Guvernul ceh pledează, în principiu, împotriva recunoașterii unei obligații a instanței naționale de a verifica din oficiu respectarea obligațiilor în discuție ale creditorului(32). În lumina celor afirmate de Curte în cauza Bankia(33), acesta invocă o diferență conceptuală, de această dată între Directiva privind creditele pentru consumatori și Directiva privind clauzele abuzive: astfel, în timp ce lipsa caracterului obligatoriu al unei clauze abuzive este prevăzută de dreptul Uniunii la articolul 6 din Directiva privind clauzele abuzive, articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori ar lăsa statelor membre sarcina de a stabili consecințele juridice ale încălcării obligațiilor care decurg din Directiva privind creditele pentru consumatori. Această autonomie de reglementare a statelor membre le‑ar permite acestora să decidă aplicarea unor sancțiuni aplicate de autorități de reglementare, renunțând la sancțiunile de drept privat, cu condiția ca aceste sancțiuni să fie efective, disuasive și proporționale.
43.      Acest argument nu ni se pare însă convingător.
44.      Este adevărat că articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori lasă statelor membre sarcina de a prevedea sancțiuni în cazul încălcării normelor de transpunere respective, în timp ce Directiva privind clauzele abuzive stabilește că clauzele abuzive sunt lipsite de efecte. În această privință, există o paralelă cu articolul 13 din Directiva privind practicile comerciale neloiale, cu un conținut identic, care a făcut obiectul Hotărârii Bankia. Având în vedere această autonomie de reglementare, statele membre sunt în mod efectiv libere să sancționeze asemenea încălcări prin norme de drept privat sau de drept public, în special potrivit unui regim de supraveghere administrativă, în măsura în care sistemul de sancțiuni în cauză este efectiv, proporțional și cu efect de descurajare.
45.      Acest lucru nu exclude însă obligația de a examina din oficiu încălcările Directivei privind creditele pentru consumatori.
46.      Pe de o parte, atât dreptul ceh, cât și dreptul francez leagă aceste încălcări de consecințe juridice în beneficiul consumatorilor vizați, pe care instanța le poate pune în aplicare pe baza unei examinări din oficiu.
47.      Pe de altă parte, în Hotărârea Bankia s‑a apreciat,
pe baza sistemului și a obiectivului Directivei privind practicile comerciale neloiale aplicabile în cauza respectivă, că instanțele naționale nu sunt abilitate, în temeiul dreptului Uniunii, să examineze, dacă este cazul din oficiu, existența unor practici comerciale interzise în cadrul evaluării validității unui titlu executoriu. Conform considerentului (9) al Directivei privind practicile comerciale neloiale, aceasta nu aduce atingere nici acțiunilor individuale ale celor care au fost afectați de o practică comercială neloială, nici normelor Uniunii și de drept intern privind dreptul contractual, nici în special, astfel cum rezultă în mod expres din articolul 3 alineatul (2) din această directivă, normelor privind valabilitatea, încheierea sau efectele contractelor(34). Prin urmare, doar pe baza dispozițiilor directivei menționate, o clauză contractuală nu poate fi declarată nevalidă, chiar dacă aceasta a fost convenită între părțile contractante pe baza unei practici comerciale neloiale(35). În aceste condiții, nu este necesar, în vederea efectului util al acestei directive, ca instanțele naționale să controleze din oficiu, în procedurile referitoare la validitatea unor astfel de contracte, dacă contractele sunt bazate pe practici comerciale neloiale(36).
48.      În schimb, în cauza Radlinger și Radlingerová, Curtea a statuat deja că respectarea obligației de informare prevăzute la articolul 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori trebuie eventual să facă obiectul unei verificări din oficiu(37). În acest scop, aceasta s‑a întemeiat pe poziția de negociere mai slabă și pe nivelul de informare inferior al consumatorului, precum și pe riscul ca acesta, din neștiință, să nu invoce norma de drept destinată să îl protejeze(38).
49.      Aceste considerații sunt valabile de asemenea în ceea ce privește obligația precontractuală a creditorului de a evalua bonitatea consumatorului,
în discuție în cele două cauze din speță, prevăzută la articolul 8 alineatul (1) din Directiva privind creditele pentru consumatori,
și în ceea ce privește obligația de transparență care se impune în contextul obligației de informare prevăzute la articolul 10 alineatul (2) din directiva menționată.
50.      În conformitate cu articolul 8 alineatul (1) din Directiva privind creditele pentru consumatori, statele membre se asigură că, înainte de încheierea unui contract de credit, creditorul evaluează bonitatea consumatorului pe baza unui volum suficient de informații obținute eventual de la consumator și, dacă este necesar, pe baza consultării bazei de date relevante.
51.      Această obligație de evaluare a bonității consumatorului are ca obiectiv să responsabilizeze creditorul și să evite ca acesta să acorde credite unor consumatori insolvabili(39). Scopul acesteia este să protejeze consumatorii împotriva riscurilor de îndatorare excesivă
și de insolvabilitate. Astfel, aceasta contribuie la realizarea obiectivului urmărit prin Directiva privind creditele pentru consumatori, acela de a asigura un nivel ridicat și echivalent de protecție a consumatorilor și de a facilita apariția unei piețe interne performante a creditului de consum(40).
52.      Având în vedere această importanță a obligației de evaluare a bonității și a dezechilibrului dintre creditor și consumator, expusă la punctul 36 de mai sus, se impune ca instanța națională să verifice din oficiu respectarea acestei obligații. În plus, un control jurisdicțional sistematic al îndeplinirii acestei obligații contribuie la asigurarea unor condiții concurențiale coerente („level playing‑field”). În schimb, consumatorul ar putea numai cu greu să se asigure în practică de respectarea acestei obligații.
53.      De asemenea, respectarea obligației de transparență trebuie să fie controlată din oficiu în conformitate cu articolul 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori. Conform acestei dispoziții, creditorul trebuie să indice în mod clar și concis informațiile care sunt enumerate în cuprinsul acesteia.
54.      În Hotărârea Radlinger și Radlingerová(41), Curtea a subliniat importanța fundamentală a obligației de informare pentru consumator, întrucât acesta „decide tocmai pe baza acestor informații dacă dorește să se oblige potrivit condițiilor redactate în prealabil de un profesionist”. Astfel cum este menționat și în cuprinsul considerentului (31) al Directivei privind creditele pentru consumatori, o asemenea decizie informată nu presupune însă doar transmiterea tuturor informațiilor prevăzute la articolul 10 alineatul (2). Dimpotrivă, respectarea obligației de transparență conținută tot în dispoziția respectivă este necesară pentru a garanta că respectivul consumator poate lua cunoștință în mod efectiv de informațiile în cauză. În această privință, obligația de transparență nu se limitează la cerințe de formă referitoare la caracterul lizibil al informațiilor, ci cuprinde de asemenea cerințe de fond referitoare la caracterul inteligibil al acestora.
3.      Concluzie intermediară
55.      Prin urmare, o instanță națională este în principiu obligată să controleze din oficiu respectarea obligațiilor creditorului care decurg din normele naționale de transpunere a articolului 8 și a articolului 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori. Din această perspectivă, dispozițiile coroborate ale articolelor 8 și 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori se opun unei norme naționale privind sancționarea încălcării obligației de a verifica bonitatea consumatorului, care presupune o invocare activă a respectivei încălcări a obligației de către consumator.
B.      Cu privire la termenele de prescripție sau de decădere prevăzute de legislația națională (prima parte a întrebării preliminare din cauza Cofidis și prima întrebare preliminară din cauza OPR‑Finance)
56.      Cu toate acestea, în litigiile principale, instanțele naționale sunt împiedicate să examineze respectarea articolului 8 și a articolului 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori și, dacă este cazul, să sancționeze nerespectarea acestora, întrucât, potrivit modalităților naționale de punere în aplicare, drepturile corespunzătoare se supun unui termen de decădere și, respectiv, de prescripție de trei și, respectiv, de cinci ani. Acest lucru ridică problema compatibilității unor astfel de reglementări cu dreptul Uniunii.
57.      Directiva privind creditele pentru consumatori nu reglementează prescripția sau decăderea din drepturile care decurg dintr‑un contract de credit de consum. În aceste condiții, reglementările menționate țin, în principiu, de autonomia procedurală a statelor membre, care însă este limitată de principiile echivalenței și efectivității.
58.      Dat fiind că atât termenul de decădere ceh, cât și prescripția drepturilor franceză se aplică în egală măsură în ceea ce privește pretențiile întemeiate pe dreptul intern și pe dreptul Uniunii, nu există îndoieli în ceea ce privește principiul echivalenței.
59.      În schimb, este necesară o examinare mai aprofundată a chestiunii dacă normele de decădere și de prescripție în cauză sunt compatibile cu principiul efectivității.
60.      În opinia noastră, acest lucru nu este valabil.
61.      Potrivit principiului efectivității, normele naționale nu trebuie să fie de natură a face practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii. Acest aspect trebuie analizat ținând seama de locul pe care dispoziția în cauză îl ocupă în cadrul sistemului normativ în ansamblu, precum și de finalitatea acesteia(42).
62.      Desigur, stabilirea unor termene rezonabile de introducere a unei acțiuni sub sancțiunea decăderii ține seama de principiul fundamental al securității juridice(43). Un termen național de decădere poate fi, așadar, compatibil cu principiul efectivității, în special dacă
se asigură că termenul nu începe să curgă sau nu expiră fără ca consumatorul să fi luat cunoștință de drepturile sale(44).
63.      Alta trebuie să fie, însă, situația în cazul în care termenele de decădere sau de prescripție determină o asimetrie a posibilităților de contestare în instanță, cu alte cuvinte în cazul în care creditorul se poate prevala de drepturile sale la plată mai mult timp decât consumatorul poate invoca nevaliditatea contractului. Astfel, în pofida expirării termenului, instanța trebuie să examineze caracterul abuziv al unei clauze, întrucât, în caz contrar, profesionistul poate să eludeze protecția consumatorului urmărită prin Directiva privind clauzele abuzive, așteptând pur și simplu expirarea termenului pentru ca, ulterior, să își pună în aplicare clauzele abuzive prin formularea unei acțiuni(45).
64.      Este adevărat că, în cauzele de față, simpla împrejurare că normele naționale prevăd termene de decădere de trei ani sau termene de prescripție de cinci ani nu reprezintă în sine o încălcare a principiului efectivității. Astfel, trei
și, respectiv, cinci ani pot reprezenta, în principiu, pentru consumator un termen suficient de lung pentru ca, în cazul unei perturbări a raportului contractual, acesta să invoce drepturi în cadrul unor acțiuni formulate în fața unei instanțe naționale civile. Situația este însă diferită în cazul în care, din cauza dezechilibrului descris la punctul 36 de mai sus, consumatorul nu invocă sau nu poate invoca nerespectarea obligațiilor creditorului, fie și numai ca mijloc de apărare în cadrul unei acțiuni în plată îndreptate împotriva sa.
65.      Într‑un astfel de context, trebuie să se țină seama de faptul că contractele de credit pentru consumatori dau naștere în mod tipic unor angajamente de lungă durată. Termenele de prescripție și de decădere, care încep să curgă de la încheierea contractului, pot avea ca efect împiedicarea examinării – la cererea consumatorului sau din oficiu –
a aspectului dacă creditorul și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul dispozițiilor de transpunere a Directivei privind creditele pentru consumatori. Acest lucru este cu atât mai îngrijorător cu cât, de regulă, această examinare devine necesară abia în cazul unei perturbări a serviciului furnizat și, prin urmare, abia după expirarea termenului de prescripție sau de decădere (relevant pentru consumator). Există, așadar, pentru consumator riscul de a‑și pierde drepturile corespunzătoare, fără să fi avut vreodată cunoștință de acestea.
66.      În schimb, creditorul va putea, în mod normal, să invoce drepturi la plată după expirarea unor astfel de termene, întrucât aceste drepturi iau naștere abia la data scadentă a plății ratei de către împrumutat și, prin urmare, termenul de prescripție al acestora începe de la această dată. În acest fel, consumatorul riscă să fie obligat la plata sumelor convenite, fără ca respectarea obligațiilor creditorului să mai poată fi verificată și, dacă este cazul, sancționată. Într‑un mod comparabil cu situația dintr‑o Hotărâre anterioară Cofidis(46), această asimetrie este de natură să aducă atingere efectivității protecției urmărite de Directiva privind creditele pentru consumatori. Situația de fapt din prezenta cauză Cofidis ilustrează acest risc: creditorul a chemat în judecată consumatorul la câteva zile după expirarea termenului de prescripție de cinci ani.
67.      În fața unui astfel de dezechilibru, sancțiunile de drept civil limitate prin termene de decădere sau de prescripție nu ar fi efective, disuasive și proporționale nici în sensul articolului 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori.
68.      În sfârșit, securitatea juridică și în special riscul conform căruia consumatorii ar putea cere, după perioade relativ lungi, rezilierea sau adaptarea contractelor nu impun, nici ele, termene de prescripție și de decădere care să înceapă să curgă de la încheierea contractului. Motivul este faptul că, prin încălcarea obligațiilor care îi revin în temeiul dreptului Uniunii, creditorul a cauzat el însuși acest risc(47).
69.      Protecția consumatorilor în ceea ce privește termenele de decădere și de prescripție își găsește totuși limitele în situația în care creditorul nu mai poate invoca drepturi în temeiul contractului de credit. Astfel, nu poate fi identificat niciun motiv de a proteja în continuare consumatorul după executarea completă a contractului. Dimpotrivă, dacă astfel de termene nu
s‑ar putea aplica nici în această situație, s‑ar crea un dezechilibru în beneficiul consumatorului, care ar putea invita la abuz.
70.      Atât timp cât creditorul poate invoca împotriva consumatorului drepturi rezultate din contractul de credit, termenele interne de decădere și de prescripție nu se opun examinării și sancționării încălcării articolului 8 și a articolului 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori.
C.      Cu privire la consecințele juridice ale încălcărilor articolului 8 și ale articolului 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori (al doilea aspect al întrebării din cauza Cofidis și a doua întrebare din cauza OPR‑Finance, în măsura în care aceasta se referă la norma substanțială privind sancțiunile)
71.      Trebuie să se facă în mod clar distincție între constatarea unei încălcări
și consecințele juridice ale acestei constatări(48).
72.      O posibilă consecință a constatării unor încălcări ale articolului 10 alineatul (2) din Directiva privind creditele pentru consumatori este dreptul de retragere. Conform articolului 14 alineatul (1) litera (b), termenul de retragere începe să curgă în ziua în care consumatorului îi sunt aduse la cunoștință clauzele și condițiile contractuale și informațiile, conform
articolului 10. În prezenta procedură, nu trebuie însă abordat acest aspect, întrucât dreptul de retragere nu face obiectul cererilor de decizie preliminară, probabil deoarece, în cauzele principale, nu a fost declarată nicio retragere.
73.      Pe de altă parte, dreptul statelor membre stabilește consecințele juridice ale încălcărilor obligației de transparență în comunicarea informațiilor obligatorii referitoare la contract sau ale încălcărilor obligației de evaluare a bonității consumatorului. Astfel, în conformitate cu articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori, statele membre stabilesc ele însele sancțiunile. Potrivit acestui articol, dar și în temeiul principiului cooperării loiale(49), sancțiunile alese trebuie să fie efective, proporționale și cu efect de descurajare. Așadar, rigoarea sancțiunilor trebuie să fie adecvată gravității încălcărilor pe care le reprimă, mai ales prin asigurarea unui efect disuasiv real, respectându‑se însă totodată principiul general al proporționalității(50).
1.      Cu privire la aprecierea caracterului efectiv, disuasiv și proporțional al normelor de sancționare în discuție
a)      Cu privire la cauza Cofidis
74.      Întrebarea preliminară din cauza Cofidis urmărește în principal să stabilească dacă norma de prescripție națională împiedică instanța de trimitere să examineze din oficiu și, dacă este cazul, să sancționeze eventuale încălcări ale obligațiilor creditorului. Curții nu i se solicită să se pronunțe cu privire la aspectul dacă norma de sancționare în discuție, decăderea integrală sau parțială din dreptul la dobândă(51), este, pe de altă parte, eficientă, proporțională și cu efect de descurajare. Cu toate acestea, este în interesul unui răspuns util la întrebarea preliminară să se analizeze și acest aspect.
75.      Normele de sancționare în discuție în cauza Cofidis lasă instanței naționale o marjă de apreciere în ceea ce privește stabilirea sancțiunii, întrucât, în lipsa verificării bonității, aceasta decide dacă dreptul la dobândă este integral sau parțial pierdut. În această privință, trebuie subliniat că exercitarea acestei puteri de apreciere trebuie să se facă cu respectarea principiului proporționalității, astfel cum este prevăzut la articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori. În mod concret, instanța națională ar trebui să se asigure, atunci când alege sancțiunea, că, ținând seama de toate împrejurările speței, aceasta este proporțională cu gravitatea încălcării sau a încălcărilor și cu situația personală a consumatorului care nu și‑a îndeplinit obligația. Printre împrejurările speței de care trebuie să se țină seama se numără, fără îndoială, și timpul care a trecut între încălcarea obligației de către creditor și neplata împrumutului.
76.      Instanța națională trebuie să utilizeze aceleași criterii în ceea ce privește decăderea totală din dreptul la dobândă prevăzută în dreptul francez în cazul încălcării obligației de transparență.
b)      În ceea ce privește cauza OPR‑Finance
77.      Aceste considerații sunt valabile de asemenea în ceea ce privește norma de sancționare din dreptul ceh în discuție în cauza OPR‑Finance. Nulitatea prevăzută la articolul 87 alineatul (1) din Legea privind contractele de credit pentru consumatori în cazul nerespectării obligației de evaluare a bonității poate fi aplicată din oficiu numai sub rezerva respectării cerințelor prevăzute la articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori.
78.      Ca urmare a nulității contractului de credit, creditorul își pierde drepturile la plata dobânzii și a cheltuielilor convenite, în timp ce consumatorul trebuie totuși să ramburseze valoarea creditului. În această privință, articolul 87 alineatul (1) din Legea privind contractele de credit pentru consumatori permite să se stabilească perioada de rambursare în funcție de posibilitățile efective ale consumatorului(52). Comisia arată în mod întemeiat că, în cauzele Home Credit Slovakia(53) și LCL Le Crédit Lyonnais(54), Curtea a interpretat deja articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori în raport cu normele naționale de sancționare, care determină de asemenea pierderea dreptului la dobândă al creditorului. Prin urmare, se poate face trimitere la raționamentul Curții din aceste hotărâri.
79.      În măsura în care guvernul ceh pledează pentru ca respectarea acestor cerințe să fie evaluată în raport cu ansamblul normelor de sancționare prevăzute de dreptul național și, implicit, ținând seama de asemenea de sancțiunile administrative prevăzute de legislația națională referitoare la controlul prudențial al instituțiilor de credit în cazul acordării de credite cu încălcarea obligației de evaluare a bonității consumatorului, acest argument nu poate convinge.
80.      Pe de o parte, luarea în considerare a altor dispoziții de drept național nu este necesară decât în cazul în care există îndoieli cu privire la eficiența sau la efectul de descurajare al normei de sancționare de drept privat în cauză. Or, în lumina hotărârilor menționate și având în vedere că obligația de rambursare a consumatorului poate fi extinsă în timp, nu există astfel de îndoieli cu privire la fond.
81.      Pe de altă parte, chiar dacă ar fi necesar să fie luate în considerare alte norme de sancționare prevăzute de dreptul național, evaluarea acestora ar depinde, în cele din urmă, de punerea lor efectivă în aplicare. Această chestiune rămâne în cea mai mare măsură neclarificată, în pofida punerii în discuție a acesteia în cadrul ședinței. Comisia a afirmat, fără a fi contrazisă, că autoritatea de supraveghere competentă, și anume Banca Națională a Republicii Cehe, nu a comunicat decizii privind aplicarea unor amenzi pentru încălcarea obligației de evaluare a bonității. Trimiterea generală a guvernului ceh la controalele în curs și la existența unei metodologii de evaluare nu poate fi, în opinia noastră, suficientă.
82.      În orice caz, este discutabil dacă simpla posibilitate de a aplica sancțiuni prudențiale în cazul neîndeplinirii obligațiilor de către creditor poate fi suficientă pentru îndeplinirea cerințelor prevăzute la articolul 23 din Directiva privind creditele pentru consumatori. Având în vedere caracterul individual al protecției care se asigură prin evaluarea bonității, asemenea sancțiuni nu oferă o posibilitate efectivă suficientă de punere în aplicare a protecției urmărite prin articolul 8 din Directiva privind creditele pentru consumatori. Astfel, măsurile generale de control prudențial nu constituie măsuri de care să beneficieze în mod concret consumatorul vizat.
2.      Cu privire la limitele aplicării din oficiu a normelor de sancționare naționale
83.      În cadrul litigiului civil național, o importanță deosebită revine principiului disponibilității, mai exact autorității părților asupra obiectului litigiului. Prin urmare, obiectul litigiului nu ar trebui extins ca urmare a examinării din oficiu a unor posibile încălcări ale obligației creditorului. Având în vedere diversitatea normelor de sancționare pe care statele membre pot să le prevadă ca urmare a libertății lor de legiferare, trebuie de asemenea să se evite situația în care instanța națională aplică din oficiu o sancțiune care conduce la o cerere reconvențională. Aceasta ar fi situația de exemplu în cazul în care instanța atribuie consumatorului daune interese în lipsa unei cereri în acest sens.
84.      În schimb, ni se pare posibil să se impună din oficiu sancțiuni în interesul persoanei vătămate, dacă în acest fel se evită doar introducerea unei acțiuni în instanță. O astfel de abordare nu ridică îndoieli legate de doctrina obiectului litigiului.
85.      Cu toate acestea, chiar și în acest context, trebuie să fie respectate garanțiile oferite de principiul contradictorialității și în special dreptul de a fi ascultat(55). Acestea reprezintă o parte integrantă a dreptului la apărare garantat la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale. Astfel, instanța națională trebuie să asculte părțile, înainte de a se pronunța cu privire la un litigiu în temeiul unui motiv invocat din oficiu.
86.      În plus, trebuie să se țină seama de o eventuală voință contrară a consumatorului(56). În consecință, consumatorul are posibilitatea –
această situație fiind valabilă și în cauza OPR‑Finance cu privire la așa‑numita nulitate relativă a contractului de credit – de a se opune declarării nulității, în cazul în care acesta își exprimă voința de a menține contractul.
VII. Concluzie
87.      În cauza Cofidis (C‑616/18), propunem, așadar, Curții să răspundă la întrebarea adresată după cum urmează:
„Protecția garantată consumatorilor de Directiva 2008/48/CE privind contractele de credit pentru consumatori se opune unei dispoziții naționale care, în cadrul unei acțiuni introduse de un profesionist împotriva unui consumator în temeiul unui contract de credit încheiat între aceștia, după expirarea termenului de prescripție de cinci ani care începe să curgă la data încheierii contractului, nu permite instanței naționale să constate din oficiu încălcarea dispozițiilor privind obligația de evaluare a bonității consumatorului prevăzută la articolul 8 din directivă sau a dispozițiilor privind informațiile care trebuie să figureze în mod clar și concis în contractele de credit prevăzute la articolul 10 alineatul (2) din directivă și să stabilească consecințele care rezultă, conform dreptului intern, din încălcarea acestor obligații. Pentru a sancționa o astfel de încălcare, instanța națională trebuie să verifice, ținând seama de toate elementele situației din speță, dacă sancțiunile respective sunt eficiente, cu efect de descurajare și proporționale.”
88.      În cauza OPR‑Finance (C‑679/18), propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare după cum urmează:
„1)      Articolul 8 din Directiva 2008/48/CE privind contractele de credit pentru consumatori se opune unei reglementări naționale care nu permite instanței naționale, în cadrul unei acțiuni formulate de un creditor împotriva unui consumator și care se întemeiază pe un contract de credit de consum încheiat de aceștia, să verifice din oficiu dacă creditorul și‑a îndeplinit obligația de a evalua bonitatea consumatorului, în cazul în care consumatorul nu a invocat această neîndeplinire într‑un termen de decădere de trei ani sau în cazul în care acest termen de decădere a expirat.
2)      Atunci când instanța națională a constatat din oficiu o încălcare a articolului 8 din Directiva 2008/48, aceasta trebuie să stabilească, sub rezerva unei eventuale voințe contrare a consumatorului, toate consecințele care decurg, conform dreptului național, din această constatare, fără a aștepta formularea unei cereri în această privință de către consumator și, dacă este cazul, indiferent de expirarea unui termen de decădere, cu condiția ca sancțiunile instituite de acest drept să fie eficiente, cu efect de descurajare și proporționale.”
1      Limba originală: germana.
2      Directiva 2008/48/CE a Parlamentului și a Consiliului din 23 aprilie 2008 privind contractele de credit pentru consumatori și de abrogare a Directivei 87/102/CEE a Consiliului (JO 2008, L 133, p. 66, denumită în continuare „Directiva privind creditele pentru consumatori”).
3      JORF din 2 iulie 2010, p. 12001.
4      În prezent, articolul L. 312-16 din Codul consumatorilor.
5      În prezent, articolul L. 312-28 alineatul (2) din Codul consumatorilor.
6      În prezent, articolul R. 312-10 din Codul consumatorilor.
7      Potrivit instanței de trimitere, a fost convenită o rată a dobânzii fixă de 10,86 % (dobânda efectivă anuală fiind de 11,42 %). Creditul era rambursabil în 84 de rate lunare în valoare de 351,23 euro.
8      Aproximativ 190 de euro.
9      Potrivit instanței de trimitere, această creanță se compune din valoarea totală a creditului (4 900 CZK), costuri de acordare a creditului (980 CZK), dobânzi (3 696 CZK) și penalități contractuale (363 CZK), din care se scade valoarea sumelor deja rambursate (2 100 CZK).
10      A se vedea printre altele Hotărârea din 7 februarie 2018, American Express (C‑304/16, EU:C:2018:66, punctul 32), Hotărârea din 29 mai 2018, Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen și alții (C‑426/16, EU:C:2018:335, punctul 31), și Hotărârea din 25 iulie 2018, Confédération paysanne și alții (C‑528/16, EU:C:2018:583, punctul 73).
11      Hotărârea din 28 martie 2019, Verlezza și alții (C‑487/17-C‑489/17, EU:C:2019:270, punctul 29 și jurisprudența citată).
12      A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores (C‑240/98-C‑244/98, EU:C:2000:346, punctul 26), Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punctul 32), Hotărârea din 4 iunie 2015, Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, punctul 42), și Hotărârea din 13 septembrie 2018, Profi Credit Polska (C‑176/17, EU:C:2018:711, punctul 42).
13      Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273, denumită în continuare „Directiva privind clauzele abuzive”).
14      În această privință, Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores (C‑240/98-C‑244/98, EU:C:2000:346, punctul 28).
A se vedea de asemenea Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punctul 36).
15      A se vedea Hotărârea din 26 octombrie 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, punctul 38).
Mai clar în: Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punctul 32), în Hotărârea din 14 iunie 2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, punctul 43), și în Hotărârea din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punctul 23).
16      Directiva Consiliului din 20 decembrie 1985 privind protecția consumatorilor în cazul contractelor negociate în afara spațiilor comerciale (JO 1985, L 372, p. 31, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 188).
17      Hotărârea din 17 decembrie 2009, Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:792, punctul 29).
18      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe (JO 1999, L 171, p. 12, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 89).
19      Hotărârea din 4 iunie 2015, Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, punctul 48).
20      Hotărârea din 4 octombrie 2007 (C‑429/05, EU:C:2007:575, punctul 69). A se vedea în continuare, în ceea ce privește obligația de informare prevăzută la articolul 4 din Directiva 87/102/CEE, Ordonanța din 16 noiembrie 2010, Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, punctul 76).
21      Directiva Consiliului din 22 decembrie 1986 de apropiere a actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind creditul de consum (JO 1987, L 42, p. 48, Ediție specială, 15/vol. 1, p. 252).
22      Hotărârea din 21 aprilie 2016, Radlinger și Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctul 74). A se vedea mai recent Ordonanța din 28 noiembrie 2018, PKO Bank Polski (C‑632/17, EU:C:2018:963, punctul 51).
23      A se vedea deja Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punctul 33). A se vedea de asemenea Hotărârea din 4 octombrie 2007, Rampion și Godard (C‑429/05, EU:C:2007:575, punctul 63).
24      În ceea ce privește Directiva privind creditele pentru consumatori, a se vedea Hotărârea din 21 aprilie 2016, Radlinger și Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctul 63), cu referire la Hotărârea din 1 octombrie 2015, ERSTE Bank Hungary (C‑32/14, EU:C:2015:637, punctul 39 și jurisprudența citată în această hotărâre), în legătură cu Directiva privind clauzele abuzive.
25      Hotărârea din 21 aprilie 2016, Radlinger și Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctul 65). A se vedea anterior și Hotărârea din 27 iunie 2000, Océano Grupo Editorial și Salvat Editores (C‑240/98-C‑244/98, EU:C:2000:346, punctul 26), Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punctul 33), și Hotărârea din 4 octombrie 2007, Rampion și Godard (C‑429/05, EU:C:2007:575, punctul 65).
26      Hotărârea din 21 aprilie 2016, Radlinger și Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctul 67).
27      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 ianuarie 2014, Kainz (C‑45/13, EU:C:2014:7, punctul 20), și Hotărârea din 2 mai 2019, Pillar Securitisation (C‑694/17, EU:C:2019:345, punctul 35), potrivit cărora necesitatea asigurării coerenței între diferite acte juridice ale Uniunii nu poate în niciun caz să conducă la o interpretare care să nu țină seama de sistemul și de obiectivele dispoziției.
28      Hotărârea din 19 septembrie 2018 (C‑109/17, EU:C:2018:735, punctul 31 și următoarele).
29      Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului (JO 2005, L 149, p. 22, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 269, denumită în continuare „Directiva privind practicile comerciale neloiale”).
30      Hotărârea din 4 septembrie 2019 (C‑347/18, EU:C:2019:661, punctul 44).
31      Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2012, L 351, p. 1).
32      Cauza OPR‑Finance privește doar obligația creditorului de a verifica bonitatea consumatorului.
33      Hotărârea din 19 septembrie 2018 (C‑109/17, EU:C:2018:735).
34      Hotărârea din 19 septembrie 2018, Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, punctul 32).
35      Hotărârea din 19 septembrie 2018, Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, punctul 43; a se vedea de asemenea punctele 33 și 46).
36      Hotărârea din 19 septembrie 2018, Bankia (C‑109/17, EU:C:2018:735, punctele 34 și 47).
37      Hotărârea din 21 aprilie 2016, Radlinger și Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctul 66).
38      Hotărârea din 21 aprilie 2016, Radlinger și Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctele 64 și 65).
39      Hotărârea din 18 decembrie 2014, CA Consumer Finance (C‑449/13, EU:C:2014:2464, punctul 43), și Hotărârea din 6 iunie 2019, Schyns (C‑58/18, EU:C:2019:467, punctul 40). A se vedea de asemenea considerentul (26) al Directivei privind creditele pentru consumatori.
40      Hotărârea din 6 iunie 2019, Schyns (C‑58/18, EU:C:2019:467, punctele 28 și 41). A se vedea de asemenea considerentele (7) și (9) ale Directivei privind creditele pentru consumatori.
41      Hotărârea din 21 aprilie 2016 (C‑377/14, EU:C:2016:283, punctul 64). În ceea ce privește obligația de informare precontractuală, a se vedea de asemenea considerentele (19) și (24) ale Directivei privind creditele pentru consumatori.
42      Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 39), și Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punctul 37). A se vedea de asemenea Hotărârea din 14 decembrie 1995, Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437, punctul 14), citată anterior.
43      Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 41), Hotărârea din 10 iulie 1997, Palmisani (C‑261/95, EU:C:1997:351, punctul 28), și Hotărârea din 16 decembrie 1976, Rewe‑Zentralfinanz și Rewe‑Zentral (33/76, EU:C:1976:188, punctul 5).
44      Hotărârea din 6 octombrie 2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, punctul 45 și 46).
45      Hotărârea din 21 noiembrie 2002, Cofidis (C‑473/00, EU:C:2002:705, punctul 35).
46      Hotărârea din 21 noiembrie 2002 (C‑473/00, EU:C:2002:705).
47      A se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2013, Endress (C‑209/12, EU:C:2013:864, punctul 30).
48      A se vedea Concluziile avocatei generale Trstenjak prezentate în cauza Martín Martín (C‑227/08, EU:C:2009:295, punctul 73) cu privire la Directiva privind clauzele abuzive.
49      Hotărârea din 27 martie 2014, LCL Le Crédit Lyonnais (C‑565/12, EU:C:2014:190, punctul 44 și jurisprudența citată).
50      Hotărârea din 9 noiembrie 2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, punctul 63 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Van Gerven prezentate în cauza Hansen (C‑326/88, EU:C:1989:609, punctul 8): „«Disuasiv» și «proporțional» înseamnă că sancțiunile trebuie să fie suficiente având în vedere obiectivele vizate, însă nu trebuie să fie disproporționat de stricte”.
51      A se vedea punctul 7 de mai sus.
52      În ședință, guvernul ceh a precizat, în această privință, că perioada de rambursare nu este prevăzută de lege, astfel încât instanța poate să asigure, în funcție de particularitățile fiecărui caz, un just echilibru între toate interesele în cauză.
53      Hotărârea din 9 noiembrie 2016 (C‑42/15, EU:C:2016:842).
54      Hotărârea din 27 martie 2014 (C‑565/12, EU:C:2014:190).
55      Hotărârea din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punctul 29 și următoarele).
56      Hotărârea din 21 februarie 2013, Banif Plus Bank (C‑472/11, EU:C:2013:88, punctul 35), și Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, punctul 33).