62022CC0677
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL ATHANASIOS RANTOS
prezentate la 30 mai 2024 (
1
)
Cauza C‑677/22
Przedsiębiorstwo Produkcyjno - Handlowo- Usługowe A.
împotriva
P. S.A.
[cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice, Polonia)]
„Trimitere preliminară – Directiva 2011/7/UE – Combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale – Articolul 3 – Tranzacții între întreprinderi – Articolul 3 alineatul (5) – Obligația statelor membre de a se asigura că termenul de plată stabilit în contract nu depășește 60 de zile calendaristice, «în afara cazului în care contractul prevede în mod expres dispoziții contrare» – Contracte încheiate în urma unei licitații publice sau a unei cereri de ofertă – Clauză contractuală ce stipulează un termen de plată de 120 de zile calendaristice stabilită unilateral de una dintre părțile contractante”
I. Introducere
1.
Directiva 2011/7/UE (
2
), al cărei obiectiv constă în combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, prevede la articolul 3 alineatul (5) că statele membre se asigură că termenul de plată stabilit în contract nu depășește 60 de zile calendaristice, în afara cazului în care contractul „prevede în mod expres” dispoziții contrare și cu condiția ca acest lucru să nu fie vădit inechitabil pentru creditor, în înțelesul articolului 7 din această directivă.
2.
În cadrul unor contracte încheiate între întreprinderi, poate fi considerat a fi „prev[ăzut] în mod expres”, în sensul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7, un termen de plată mai lung de 60 de zile calendaristice de la data livrării facturii către debitor, stabilit unilateral de una dintre părțile contractante? Aceasta este în esență întrebarea adresată de Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice, Polonia).
3.
Cererea de decizie preliminară a fost formulată în cadrul unui litigiu între Przedsiębiorstwo Produkcyjno – Handlowo – Usługowe A., o societate cu răspundere limitată în domeniul producției de echipamente miniere (denumită în continuare „A” sau „reclamanta”), pe de o parte, și P. S.A., o societate pe acțiuni în domeniul extracției și vânzării de cărbune (denumită în continuare „P.” sau „pârâta”), în legătură cu o cerere de plată a unor dobânzi de întârziere pentru facturi neachitate la scadență de către P., aferente contractelor încheiate între aceste societăți și, mai precis, cu validitatea unui termen de plată de 120 de zile prevăzut într‑o clauză contractuală redactată în prealabil de P.
4.
Prezenta cauză invită Curtea să se pronunțe, pentru prima dată, cu privire la interpretarea derogării prevăzute la articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7. Pentru a răspunde la întrebarea adresată, va trebui să se stabilească dacă, în cadrul combaterii întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, noțiunea de „prevedere expresă” în sensul acestei dispoziții acoperă acceptarea unui termen de plată ce rezultă din utilizarea unor documente întocmite exclusiv de una dintre părțile contractante, precum modele de contracte standardizate sau „contracte de adeziune” care prevăd termene de plată mai lungi de 60 de zile calendaristice prin intermediul unor condiții generale.
II. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
5.
Potrivit considerentelor (12), (13) și (28) ale Directivei 2011/7:
„(12)
Întârzierea în efectuarea plăților constituie o încălcare a contractului care, în majoritatea statelor membre, a devenit atractivă din punct de vedere financiar pentru debitori, datorită dobânzilor mici sau inexistente aplicate pentru întârzierea în efectuarea plăților și/sau a procedurilor greoaie de acțiune. Pentru a inversa această tendință și pentru a descuraja întârzierile în efectuarea plăților, se impune o schimbare decisivă în direcția creării unei culturi a efectuării prompte a plăților, inclusiv aceea în care ar trebui să fie considerat, în toate situațiile, drept clauză sau practică contractuală inechitabilă orice caz de excludere a dreptului de a percepe dobânzi. Această schimbare ar trebui să includă, de asemenea, introducerea unor dispoziții specifice referitoare la termenele de plată și la despăgubirea creditorilor pentru cheltuielile suportate și, printre altele, dispoziții care să constate caracterul vădit inechitabil al excluderii dreptului la despăgubire pentru cheltuielile suportate în vederea recuperării fondurilor.
(13)
În consecință, în contractele între întreprinderi ar trebui să se prevadă termene de plată limitate, ca regulă generală, la 60 de zile calendaristice. Totuși, pot exista situații în care întreprinderile necesită termene de plată mai lungi, de exemplu atunci când acestea doresc să acorde credite comerciale clienților lor. Ar trebui, prin urmare, să fie în continuare posibil ca părțile contractante să poată conveni asupra unor termene de plată specifice, mai lungi de 60 de zile calendaristice, cu condiția totuși ca o astfel de prelungire să nu fie vădit inechitabilă pentru creditor.
[…]
(28)
Prezenta directivă ar trebui să interzică abuzul în materie de libertate contractuală în dezavantajul creditorilor. Prin urmare, în cazul în care o clauză contractuală sau o practică referitoare la scadența sau la termenul de plată, rata dobânzii pentru întârzierea efectuării plăților sau compensația pentru costurile de recuperare nu este justificată pe baza termenelor acordate debitorului sau în cazul în care aceasta are drept scop principal furnizarea de active lichide debitorului, pe cheltuiala creditorului, aceasta poate fi considerată drept un astfel de abuz. […]”
6.
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul și domeniul de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă urmărește să combată întârzierea în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale, în vederea asigurării funcționării adecvate a pieței interne, promovând astfel competitivitatea întreprinderilor, în special cea a [întreprinderilor mici și mijlocii (IMM‑urilor)].
(2)   Prezenta directivă se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru tranzacții comerciale.
[…]”
7.
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
1.
«tranzacții comerciale» înseamnă tranzacții între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice care conduc la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost;
2.
«autoritate publică» înseamnă orice autoritate contractantă, conform definiției prevăzute la articolul 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2004/17/CE[ (
3
)] și la articolul 1 alineatul (9) din Directiva 2004/18/CE[ (
4
)], indiferent de obiectul sau valoarea contractului;
3.
«întreprindere» înseamnă orice organizație, alta decât o autoritate publică, care desfășoară o activitate economică sau profesională independentă, chiar dacă respectiva activitate este desfășurată de o singură persoană;
4.
«întârziere în efectuarea plăților» înseamnă neefectuarea plăților în termenul contractual sau legal de plată, atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul 3 alineatul (1) sau la articolul 4 alineatul (1);
5.
«dobândă pentru întârziere în efectuarea plăților» înseamnă dobândă legală pentru întârzierea în efectuarea plăților sau dobândă la o rată stabilită de comun acord între întreprinderi, în conformitate cu articolul 7;
6.
«dobândă legală pentru întârzierea efectuării plăților» înseamnă dobândă simplă pentru întârzierea în efectuarea plăților într‑un cuantum care reprezintă valoarea ratei de referință, plus cel puțin opt puncte procentuale;
[…]”
8.
Articolul 3 alineatele (1), (3) și (5) din aceeași directivă, intitulat „Tranzacții între întreprinderi”, prevede:
„(1)   Statele membre garantează că, în cadrul unor tranzacții comerciale între întreprinderi, creditorul este îndreptățit să perceapă dobândă pentru efectuarea cu întârziere a plăților, fără a fi necesară o notificare, în cazul în care sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
creditorul și‑a îndeplinit obligațiile contractuale și legale; și
(b)
creditorul nu a primit suma datorată la scadență, cu excepția cazului în care debitorul nu este responsabil de întârziere.
[…]
(3)   Atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la alineatul (1), statele membre garantează următoarele:
(a)
creditorul este îndreptățit să perceapă dobândă pentru efectuarea cu întârziere a plăților din ziua următoare scadenței sau a expirării termenului de plată stabilite în contract;
[…]
(5)   Statele membre se asigură că termenul de plată stabilit în contract nu depășește 60 de zile calendaristice, în afara cazului în care contractul prevede în mod expres dispoziții contrare și cu condiția ca acest lucru să nu fie vădit inechitabil pentru creditor, în înțelesul articolului 7.”
9.
Articolul 7 din Directiva 2011/7, intitulat „Practici și clauze contractuale inechitabile”, are următorul cuprins la alineatul (1):
„(1)   Statele membre garantează că o clauză contractuală sau o practică referitoare la […] rata dobânzii pentru efectuarea cu întârziere a plăților […] nu este aplicabilă sau generează dreptul de a cere despăgubiri, dacă este vădit inechitabilă pentru creditor.
Pentru a determina dacă o clauză contractuală sau o practică este vădit inechitabilă pentru creditor, în sensul primului paragraf, se ține cont de toate circumstanțele cazului, inclusiv de următoarele:
[…]
(c)
dacă debitorul are motive obiective de derogare de la rata dobânzii legale sau de la termenul de plată așa cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (5) […]”
B.
Dreptul polonez
10.
Ustawa o przeciwdziałaniu nadmiernym opóźnieniom w transakcjach handlowych (Legea privind combaterea întârzierilor excesive în tranzacțiile comerciale) din 8 martie 2013 (
5
), care a transpus Directiva 2011/7 în dreptul polonez, în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „Legea din 8 martie 2013”), prevede la articolul 5:
„În cazul în care părțile la o tranzacție comercială, cu excepția entităților publice din domeniul medical […], au prevăzut în contract un termen de plată mai lung de 30 de zile, creditorul poate solicita dobânzi legale la expirarea unui termen de 30 de zile, calculate de la data executării prestației sale și a livrării către debitor a unei facturi sau a unei chitanțe prin care se confirmă livrarea unui bun sau prestarea unui serviciu, până la data plății, sub rezerva nedepășirii datei de exigibilitate a prestației pecuniare.”
11.
Articolul 7 din Legea din 8 martie 2013 este astfel formulat:
„1.   În tranzacțiile comerciale, cu excepția tranzacțiilor în cadrul cărora debitorul este o entitate publică, creditorul are dreptul de a obține, fără punere în întârziere, dobânzile legale aferente întârzierii în tranzacțiile comerciale, cu excepția cazului în care părțile au convenit cu privire la dobânzi mai mari pentru perioada cuprinsă între ziua exigibilității prestației pecuniare și ziua plății, în cazul în care sunt îndeplinite cumulativ următoare condiții:
1)
creditorul și‑a executat prestația;
2)
creditorul nu a obținut plata în termenul stabilit în contract.
2.   Termenul de plată prevăzut în contract nu poate depăși 60 de zile, calculate de la data transmiterii către debitor a facturii sau a chitanței care confirmă livrarea bunurilor sau prestarea serviciilor, cu excepția cazului în care părțile convin altfel în mod expres prin contract și cu condiția ca acest acord să nu fie vădit inechitabil pentru creditor.
3.   Atunci când termenul de plată stabilit în contract este mai lung de 60 de zile de la data transmiterii către debitor a facturii sau a chitanței care confirmă livrarea bunurilor sau prestarea serviciilor, iar condiția prevăzută la alineatul 2 nu este îndeplinită, creditorul care și‑a executat prestația are dreptul, la expirarea termenului de 60 de zile, la dobânzile prevăzute la alineatul 1.”
12.
Articolul 11b din această lege prevede:
„Pentru a determina cuantumul dobânzilor legale de întârziere în tranzacțiile comerciale, se aplică rata de referință a Băncii Naționale a Poloniei în vigoare:
1)
la 1 ianuarie – pentru dobânzile datorate pentru perioada cuprinsă între 1 ianuarie și 30 iunie;
2)
la 1 iulie – pentru dobânzile datorate pentru perioada cuprinsă între 1 iulie și 31 decembrie.”
III. Litigiul principal, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
13.
Procedura principală se referă la un litigiu între societatea A., o societate de drept polonez cu răspundere limitată, care desfășoară o activitate economică, printre altele, în domeniul fabricării de echipament electronic pentru exploatare minieră, pe de o parte, și societatea P., o societate pe acțiuni de drept polonez – una dintre cele mai mari societăți miniere din Europa, a cărei activitate economică constă printre altele în extracția și vânzarea de cărbune.
14.
În cursul anilor 2018 și 2019, P. a încheiat cu A. mai multe contracte având ca obiect furnizarea de echipamente miniere (denumite în continuare „contractele în discuție”). Unele dintre aceste contracte au fost încheiate în urma unei licitații publice (sub forma unei licitații „spot”), organizată pe un site internet administrat de P., pe care erau publicate informațiile referitoare la contractul în cauză, precum și la condițiile de executare a acestuia. Participarea la licitațiile care s‑au desfășurat în format electronic implica, așadar, acceptarea acestor condiții. Alte contracte au fost încheiate în urma unei proceduri de cerere de ofertă, publică sau nu, în conformitate cu condițiile stabilite în mod unilateral în caietul de sarcini întocmit de P. Documentul respectiv a fost elaborat în mod autonom de această din urmă societate, fără ca A. să fi avut vreo influență asupra conținutului său. Pentru a contesta aceste condiții, A. avea posibilitatea de a formula o cale de atac (
6
), ceea ce nu a făcut în speță.
15.
Atât în cazul licitației, cât și în cel al cererii de ofertă, termenul de plată a fost stabilit de P. la 120 de zile de la data la care primea factura, fără posibilitatea ca cealaltă parte să modifice acest termen de plată. Contractele în discuție puteau fi încheiate numai după acceptarea de către A. a condițiilor definite de P., inclusiv a celei privind termenul de plată de 120 de zile de la data primirii facturii de către P. (
7
).
16.
Astfel, cele două părți au încheiat o serie de contracte care au fost executate de A. și pentru care aceasta din urmă a trimis facturi parțiale către P., care a plătit 354 de facturi emise de A. într‑un termen de 120-122 de zile de la data primirii acestor facturi. Ulterior, ținând seama de faptul că plata a fost efectuată după data scadenței termenului de 120 de zile prevăzut de contractele în discuție, A. a adresat P. o notă contabilă recapitulativă care includea, pe lângă sumele principale ale creanțelor, sumele datorate cu titlu de dobânzi de întârziere și de indemnizație forfetară (în speță 40 de euro pentru fiecare factură).
17.
La 31 decembrie 2021, printr‑o cerere introdusă la Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice), și anume instanța de trimitere, A. a formulat o acțiune prin care solicita plata de către P. a unei sume de 13702,99 zloți polonezi (PLN) (aproximativ 2985 de euro), majorată cu dobânzile legale de întârziere între data depunerii cererii și data plății, precum și a unei sume de 4473,04 PLN (aproximativ 975 de euro) pentru compensarea cheltuielilor de recuperare a creanțelor. Pentru perioada cuprinsă între ziua a 31-a până în ziua a 60-a de la emiterea facturii, reclamanta a calculat dobânzile de întârziere la o rată redusă în conformitate cu articolul 5 din Legea din 8 martie 2013. În schimb, pentru perioada cuprinsă între ziua a 61-a și până la data plății, ea a calculat aceste dobânzi la o rată mai mare, în conformitate cu articolul 7 din legea menționată.
18.
În susținerea cererii sale de dobânzi întemeiate pe articolul 7 din legea menționată, A. a arătat că avea dreptul să calculeze dobânzile în acest mod, întrucât termenul de plată de 120 de zile nu a fost convenit de părți, ci a fost stabilit unilateral de către P. în modelul de contract anexat la caietul de sarcini publicat (
8
).
19.
La 26 ianuarie 2022, referendarz sądowy (grefier, Polonia) al instanței de trimitere a emis o somație de plată, prin care cererea formulată de A. a fost admisă în totalitate.
20.
P. a formulat o acțiune parțială împotriva acestei somații, contestând printre altele partea din dobânzi calculată în conformitate cu articolul 7 din Legea din 8 martie 2013. În susținerea acțiunii, ea a contestat că termenul de plată a facturilor ar fi trebuit să fie de 60 de zile și a arătat că facturile au fost plătite la scadență, fără întârziere, astfel încât reclamanta nu avea dreptul la nicio despăgubire pentru cheltuielile de recuperare. Astfel, potrivit P., A. a acceptat termenul de plată de 120 de zile, iar facturile pe care le‑a emis menționau și acest termen de plată. Ținând seama de faptul că A. a luat cunoștință de caietul de sarcini, că ulterior a depus la P., în cadrul procedurilor de achiziții, ofertele în care anticipa un termen de plată de 120 de zile și că, după ce a fost selectată, a încheiat mai multe contracte prin care a confirmat acest termen fără a contesta stipulațiile în această privință, ar fi fost necesar să se considere că părțile au convenit asupra unui termen de plată prelungit. De asemenea, P. a afirmat că a încheiat, în calitate de vânzător, mai multe contracte de furnizare cu condiții financiare identice, între anii 2018-2020, așa încât nu se poate considera că termenul indicat aduce un prejudiciu creditorului, întrucât reclamanta avea certitudinea că își va vinde serviciile, că va obține venituri și că va păstra lichiditățile (
9
).
21.
În aceste împrejurări, instanța de trimitere consideră necesar să se stabilească dacă termenul de plată prevăzut în contractele în discuție, ce depășește 60 de zile de la data transmiterii facturii către debitor, a fost stabilit cu respectarea condițiilor prevăzute la articolul 7 alineatul 2 din Legea din 8 martie 2013, care transpune în ordinea juridică poloneză articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7.
22.
În această privință, instanța respectivă tinde în special să considere că contractele ale căror clauze sunt definite exclusiv de una dintre părți nu îndeplinesc nici prima condiție prevăzută de această din urmă dispoziție, și anume „prevederea expresă” în contract a unui termen de plată care să depășească 60 de zile (
10
), nici a doua condiție, potrivit căreia un termen de plată stabilit în contract care depășește 60 de zile nu trebuie să fie vădit inechitabil pentru creditor (
11
).
23.
În acest context, Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 3 alineatul (5) din Directiva [2011/7] trebuie interpretat în sensul că prevederea expresă de către întreprinderi a unui termen de plată mai lung de 60 de zile se poate aplica numai în cazul contractelor ale căror clauze nu sunt stabilite unilateral de una dintre părțile contractante?”
24.
P., guvernele polonez și german, precum și Comisia Europeană au prezentat Curții observații scrise.
IV. Analiză
A.
Cu privire la admisibilitatea întrebării preliminare
25.
Înainte de a începe analiza întrebării preliminare unice formulate de instanța de trimitere trebuie să ne pronunțăm asupra admisibilității acesteia.
26.
Astfel, în observațiile scrise, guvernul german susține că întrebarea preliminară este inadmisibilă pentru motivul că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu este relevantă pentru soluționarea cauzei principale, întrucât decizia pe care instanța de trimitere o va pronunța depinde și de un alt aspect, care nu face obiectul prezentei cereri de decizie preliminară, asupra căruia această instanță nu s‑a pronunțat încă, și anume dacă termenul de plată stabilit în contractele în discuție, care depășește termenul general de 60 de zile, este „vădit inechitabil pentru creditor”.
27.
Cu privire la acest aspect, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în cadrul cooperării dintre Curte și instanțele naționale instituite prin articolul 267 TFUE, numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru decizia ce urmează a fi pronunțată are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului Uniunii, Curtea este în principiu obligată să se pronunțe. Astfel, refuzul Curții de a se pronunța asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională este posibil numai atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică ori Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (
12
).
28.
Or, în speță, întrebarea adresată de instanța de trimitere răspunde în mod clar unei nevoi obiective pentru soluționarea efectivă a litigiului principal. Astfel, problema dacă dreptul Uniunii se opune aplicării unei reglementări naționale care limitează posibilitatea părților contractante de a conveni în mod explicit cu privire la termene de plată mai lungi de 60 de zile numai în cazul contractelor ale căror clauze nu sunt stabilite de una dintre părțile contractante este necesară instanței de trimitere pentru soluționarea litigiului principal. Împrejurarea că, pentru decizia pe care o va pronunța, această instanță va fi chemată, dacă este cazul, să soluționeze alte aspecte pe care nu le‑a examinat în decizia de trimitere nu înseamnă că întrebarea preliminară nu este relevantă pentru soluționarea cauzei principale.
29.
În consecință, considerăm că prezenta cerere de decizie preliminară este admisibilă.
B.
Cu privire la fond
30.
Prin intermediul întrebării preliminare formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 trebuie interpretat în sensul că, la încheierea unui contract între întreprinderi, acceptarea unui termen de plată care rezultă din utilizarea unor documente elaborate unilateral de debitor poate fi asimilată unei „prevederi exprese” sau dacă această dispoziție trebuie interpretată în sensul că noțiunea respectivă se referă numai la contractele negociate individual de părți, un termen de plată mai lung de 60 de zile neputând fi convenit decât în contracte de acest tip.
1. Cu privire la dispozițiile aplicabile în speță
31.
Analiza juridică a întrebării preliminare prezentate de instanța de trimitere impune, în opinia noastră, formularea în prealabil a câtorva observații în ceea ce privește stabilirea dispozițiilor Directivei 2011/7 care se aplică în speță.
32.
În această privință, trebuie amintit, pe de o parte, că, potrivit articolului 1 alineatul (2) din Directiva 2011/7, aceasta se aplică tuturor plăților efectuate ca remunerații pentru „tranzacții comerciale” și, pe de altă parte, că această noțiune este definită în mod extins la articolul 2 punctul 1 din directiva menționată ca fiind „tranzacții între întreprinderi sau între întreprinderi și autorități publice care conduc la furnizarea de bunuri sau prestarea de servicii contra cost”. Astfel, această din urmă dispoziție stabilește două condiții cumulative pentru ca o tranzacție să poată fi calificată drept „tranzacție comercială”. În primul rând, ea trebuie să fie efectuată fie între întreprinderi, fie între întreprinderi și autorități publice și, în al doilea rând, trebuie să conducă la furnizarea de bunuri sau la prestarea de servicii contra cost (
13
).
33.
În speță, este cert că a doua condiție este îndeplinită. În fapt, A. a furnizat în mod incontestabil mărfuri către P. (și anume „echipamente de automatizare și de control pentru utilajele folosite de P. pentru a asigura funcționarea continuă a instalației miniere și funcționarea continuă a utilajelor”) în schimbul unei anumite remunerații.
34.
În schimb, în ceea ce privește prima condiție, nu se poate exclude la prima vedere ca unele dintre contractele în discuție, în special cele care au fost încheiate în urma unei proceduri de licitație publică, să fie calificate drept tranzacții între o „întreprindere” (și anume A.) și o „autoritate publică” (și anume P.). Într‑adevăr, după cum arată Comisia în observațiile scrise, pe de o parte, trezoreria publică poloneză ar fi unicul acționar al lui P. și, pe de altă parte, activitatea economică a lui P. ar fi extracția minieră, o activitate care ar putea fi asimilată activității ce constă în „prospectarea și extracția de cărbune sau de alți combustibili solizi” în sensul articolului 14 litera (b) din Directiva 2014/25/UE (
14
).
35.
Or, o asemenea calificarea juridică a acestor tranzacții este determinantă în ceea ce privește dispozițiile aplicabile din Directiva 2011/7, tranzacțiile între întreprinderi și autorități publice nefiind supuse condițiilor prevăzute la articolul 3 din aceasta (intitulat „Tranzacții între întreprinderi”), ci celor prevăzute la articolul 4 (intitulat „Tranzacții între întreprinderi și autoritățile publice”), care prevede condiții mai stricte atât pentru respectarea termenelor de plată (
15
), cât și pentru posibilitatea de a prevedea în mod expres în contract termene de plată mai lungi (
16
), chestiunea centrală în speță.
36.
În aceste condiții, în temeiul articolului 101 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, Curtea a adresat instanței de trimitere o cerere de lămuriri pentru clarificarea statutului juridic al lui P.
37.
În răspunsul primit de Curte la 4 octombrie 2023, instanța de trimitere a confirmat, pe baza elementelor de probă de care dispunea, că P. trebuia să fie considerată o „întreprindere” în sensul articolului 2 punctul 3 din Directiva 2011/7, iar nu ca acționând în calitate de „autoritate publică” în sensul articolului 2 punctul 2 din aceasta. În opinia sa, deși trezoreria publică poloneză este unicul acționar al lui P., această întreprindere ar fi fost înființată în principal pentru a obține profit din zăcămintele sale minerale, iar nu pentru a satisface nevoi de interes general, fără caracter industrial sau comercial.
38.
Având în vedere precizările aduse de instanța de trimitere, ale cărei aprecieri de fapt legate de o calificare juridică nu pot, în orice caz, să fie repuse în discuție de Curte (
17
), propunem să se excludă o eventuală reformulare a întrebării preliminare prin care să se includă și articolul 4 din Directiva 2011/7 și să se procedeze astfel la analiza întrebării preliminare așa cum a fost formulată de această instanță.
2. Cu privire la întrebarea preliminară
39.
Cu titlu introductiv, trebuie constatat că articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 nu cuprinde nicio definiție sau precizări cu privire la sintagma „contractul prevede în mod expres dispoziții contrare” și nici nu face trimitere la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare. În aceste condiții, o asemenea noțiune trebuie să primească în întreaga Uniune Europeană o interpretare autonomă și uniformă, având în vedere cerințele aplicării uniforme a dreptului Uniunii în raport cu principiul egalității. O asemenea interpretare trebuie stabilită ținând seama în același timp de termenii acestei dispoziții, de contextul în care se înscrie și de finalitățile pe care aceasta le urmărește, precum și, după caz, de geneza sa (
18
).
a) Cu privire la interpretarea textuală
40.
În ceea ce privește, în primul rând, termenii articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7, după cum a arătat instanța de trimitere (
19
), această dispoziție subordonează validitatea unui termen de plată convenit care depășește 60 de zile calendaristice îndeplinirii a două condiții cumulative, și anume o condiție de formă (fiind necesar ca „contractul [să] prev[adă] în mod expres” acest termen) și o condiție de fond (termenul respectiv nu trebuie să „fie vădit inechitabil pentru creditor, în înțelesul articolului 7”).
41.
Din modul de redactare a acestei dispoziții reiese că aceasta nu soluționează în mod direct problema dacă o „prevedere expresă” poate figura în contracte al căror conținut a fost elaborat unilateral de una dintre părți. Astfel, condiția de formă privind o „prevedere expresă” [în sensul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7), chiar o „[convenție specifică]” [în sensul considerentului (13) al acestei directive] (
20
), face referire nu la modul în care s‑a convenit asupra contractului (
21
), ci, dimpotrivă, la cerința că acest contract trebuie să menționeze „în mod expres” prevederea referitoare la termenul de plată, cu alte cuvinte într‑un mod suficient de clar și neechivoc pentru a garanta că părțile contractante au pe deplin cunoștință de acesta, fără a trebui să se deducă o eventuală prelungire a termenului de plată din alte clauze contractuale sau din comportamentul efectiv al părților contractante (
22
).
42.
A fortiori și contrar analizei instanței de trimitere, nu se poate deduce din modul de redactare a articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 că nu există o „prevedere expresă” decât atunci când această prevedere a fost negociată individual. Astfel, modul de redactare a acestui articol se opune unei asemenea interpretări, în măsura în care, prin utilizarea formulării „prevede în mod expres”, legiuitorul Uniunii nu precizează partea contractantă care a inclus clauza referitoare la termenul de plată în contract și nu face nicio diferențiere după cum clauza a fost sau nu negociată individual. De asemenea, acesta nu face nicio distincție între „acordul individual” și „contractul de adeziune”. După cum observă în mod întemeiat guvernul german, în cazul în care ar fi dorit să stabilească o asemenea distincție pentru a lua în considerare împrejurarea că o clauză a fost negociată individual, legiuitorul Uniunii ar fi optat pentru o formulare diferită care ar impune obligația unei asemenea negocieri (
23
).
43.
Prin urmare, din modul de redactare a articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 reiese că, în raporturile lor contractuale, părțile contractante sunt autorizate să prelungească termenul legal de 60 de zile, în măsura în care conținutul clauzei care prevede o astfel de prelungire este suficient de clar și neechivoc pentru partea contractantă considerată a fi cea mai slabă.
44.
În opinia noastră, această concluzie nu poate fi repusă în discuție de argumentul invocat în special de Comisie potrivit căruia, în esență, termenii „prevede în mod expres” [utilizați la articolul 3 alineatul (5) din această directivă] sau să „conv[ină] [asupra unor termene de plată] specifice” [menționați în considerentul (13) al directivei menționate] fac în mod necesar trimitere la o participare activă a creditorului la încheierea contractului, astfel încât să exercite o influență reală asupra conținutului acestuia. Faptul că ar trebui să fie posibil ca părțile contractante să „conv[ină]” asupra unor termene de plată specifice, mai lungi de 60 de zile, nu poate fi interpretat ca o cerință care constă în participarea activă a tuturor părților contractante la elaborarea clauzei. Astfel, împrejurarea că termenii unui contract sunt elaborați numai de una dintre părțile contractante nu poate, cu excepția unui abuz (
24
), să fie asimilată lipsei unui acord, chiar unei „convenții” invalide, între părțile contractante. A susține contrariul ar conduce la concluzia paradoxală potrivit căreia ar exista o prezumție că contractele standardizate, precum contractele de adeziune, nu pot reflecta voința comună a părților contractante, cu excepția cazului în care fiecare clauză pe care o conțin face obiectul unei negocieri individualizate (
25
).
b) Cu privire la interpretarea contextuală
45.
În al doilea rând, în ceea ce privește contextul în care se înscrie această dispoziție, considerăm că interpretarea contextuală confirmă interpretarea textuală dezvoltată anterior.
46.
Astfel, după cum s‑a arătat la punctul 40 din prezentele concluzii, pe lângă condiția de formă referitoare la includerea unei „prevederi exprese”, condiția de fond impune că această clauză nu trebuie să „fie vădit inechitabil[ă] pentru creditor, în înțelesul articolului 7 [din Directiva 2011/7]”. Or, această din urmă dispoziție, care conține elementele ce trebuie luate în considerare pentru a stabili, printre altele, dacă o clauză contractuală este vădit inechitabilă pentru creditor, nu poate fi interpretată în sensul că se limitează la clauzele care au făcut obiectul unei „negocieri individuale”. Astfel, articolul 7 alineatul (1) al doilea paragraf din Directiva 2011/7 arată că, pentru a determina dacă o clauză este inechitabilă, „se ține cont de toate circumstanțele cazului”, inclusiv de aspectul „dacă debitorul are motive obiective de derogare de la rata dobânzii legale [și în special] de la termenul de plată așa cum este prevăzut la articolul 3 alineatul (5) […] [din această directivă]”. Rezultă că împrejurarea că o clauză privind termenul de plată a fost stabilită de una dintre părțile contractante poate constitui unul dintre elementele speței care vor fi luate în considerare. Într‑adevăr, interzicerea abuzului vădit față de creditor garantează astfel o protecție globală a acestuia, că termenele de plată au fost negociate individual sau au fost stabilite de una dintre părți. În consecință, pare coerent ca cele două tipuri de clauze să poată fi considerate „prevederi exprese”.
c) Cu privire la interpretarea teleologică
47.
În ceea ce privește, în al treilea rând, finalitatea urmărită de Directiva 2011/7, apreciem că aceasta susține de asemenea această interpretare.
48.
Articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7, așa cum reiese din considerentul (12) al acesteia, se înscrie în obiectivul mai general de a marca „[o] schimbare decisivă în direcția creării unei culturi a efectuării prompte a plăților […]. Această schimbare [trebuind] să includă, de asemenea, introducerea unor dispoziții specifice referitoare la termenele de plată […]” (
26
). În consecință, în conformitate cu considerentul (13) al acestei directive, dispoziția menționată mai sus urmărește să pună în aplicare intenția legiuitorului privind „termene de plată limitate, ca regulă generală, la 60 de zile calendaristice [în contractele între întreprinderi]”. Totuși, legiuitorul Uniunii acceptă că „pot exista situații în care întreprinderile necesită termene de plată mai lungi, de exemplu atunci când acestea doresc să acorde credite comerciale clienților lor. Ar trebui, prin urmare, să fie în continuare posibil ca părțile contractante să poată conveni asupra unor termene de plată specifice, mai lungi de 60 de zile calendaristice, cu condiția totuși ca o astfel de prelungire să nu fie vădit inechitabilă pentru creditor”. Articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 codifică, așadar, cadrul dorit de legiuitorul Uniunii în ceea ce privește posibilitatea de a admite o asemenea prelungire convențională a termenului legal de 60 de zile (
27
).
49.
Considerăm că acest obiectiv nu poate fi compromis de faptul că una dintre părțile contractante stabilește individual clauza care prevede un termen de plată mai lung de 60 de zile, de exemplu prin utilizarea unor condiții generale prestabilite. Alegerea acestui tip de clauză nu scutește părțile contractante de respectarea tuturor condițiilor prevăzute la articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7. Un termen de plată stabilit unilateral de una dintre părțile contractante și care depășește limita de 60 de zile trebuie să rezulte ca atare „în mod expres” – cu alte cuvinte într‑un mod suficient de clar – din documente contractuale și nu trebuie să fie vădit inechitabil pentru creditor. Cu privire la acest aspect, atragem atenția asupra faptului că mecanismele de sancționare prevăzute la articolul 7 din directiva menționată, potrivit cărora statele membre constată că clauzele contractuale abuzive sunt fie inaplicabile, fie conduc la o acțiune în despăgubire, se aplică și în aceste situații.
50.
Astfel, cerința unei „prevederi exprese” are vocația de a permite părții considerate a fi cea mai slabă dintre contractanți (în principiu, creditorul) să stabilească într‑un mod suficient de clar, și anume înainte de încheierea contractului, dacă acceptă o prevedere de natură să aducă atingere intereselor sale în sensul articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7. Această parte numită „slabă” are nevoie de protecția respectivă, independent de aspectul dacă clauza care îi aduce prejudicii figurează într‑un contract care a făcut obiectul unei negocieri individuale sau chiar în condițiile contractuale redactate în prealabil.
51.
În sfârșit, această constatare nu poate fi infirmată de argumentul invocat în special de instanța de trimitere, potrivit căruia dispoziția menționată urmărește să protejeze creditorul împotriva unor termene excesive. Astfel, protecția creditorului nu justifică declararea automată ca ilicite a termenelor de plată convenite care au fost stabilite unilateral de debitor. O asemenea interpretare ar depăși obiectivul urmărit de Directiva 2011/7. Astfel, articolul 7 alineatul (1) din această directivă nu prevede că termenele de plată care depășesc 60 de zile ce au fost stabilite numai de una dintre părțile contractante sunt „vădit inechitabile” ca atare, ci indică, în schimb, elementele de care trebuie să se țină seama, enumerând principalele criterii de apreciere (
28
). În consecință, nu este exclus de la bun început ca un termen de plată mai lung de 60 de zile, stabilit de una dintre părțile contractante, să îndeplinească și criteriile unei excepții admise.
52.
De asemenea, deși logica în care se înscrie articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 este aceea de a limita recurgerea la termene de plată mai lungi de 60 de zile la situațiile excepționale în care întreprinderile „necesită termene de plată mai lungi”, aceasta nu înseamnă că a admite posibilitatea ca o întreprindere să impună în mod unilateral o clauză de prelungire a termenului de plată este revelator în sine pentru lipsa unor asemenea nevoi „de termene de plată mai lungi”. În orice caz, într‑o situație în care un creditor apreciază că o astfel de „necesitate” nu este prezentă sau justificată, acesta ar trebui să poată contesta validitatea clauzei în discuție susținând că, de exemplu, prin durata sa excesivă sau prin lipsa justificării sale, această clauză nu îndeplinește a doua condiție prevăzută la articolul 3 alineatul (5) din directiva menționată, întrucât este „vădit inechitabilă” pentru el. Astfel, tocmai această a doua condiție de fond este, în opinia noastră, pertinentă și garantează recurgerea la termene de plată prelungite numai în cazul în care se justifică asemenea termene, în special, în cazul unei „prevederi exprese” impuse întreprinderilor mai slabe din punct de vedere economic, precum IMM‑urile (
29
). Pe de altă parte, articolul 7 alineatele (4) și (5) din directiva menționată prevede că statele membre garantează că există „mijloace adecvate și eficiente” pentru a stopa aplicarea unor clauze vădit inechitabile. În consecință, contrar celor susținute de Comisie în observațiile scrise, nu apreciem să existe un risc real de „creștere bruscă” a utilizării unor formulare care să impună termene de plată mai lungi de 60 de zile doar ca urmare a acceptării că o clauză contractuală stabilită unilateral de una dintre părțile contractante poate îndeplini criteriul „prevederii exprese”, în sensul articolului 3 alineatul (5) din aceeași directivă (
30
).
d) Cu privire la geneza Directivei 2011/7
53.
În ceea ce privește, în al patrulea și ultimul rând, geneza Directivei 2011/7, este necesar să se observe că aceasta permite să se ajungă la aceeași concluzie. Astfel, propunerea inițială a Comisiei nu prevedea cerințe specifice în ceea ce privește prevederile contractuale în materie de termene de plată care depășesc anumite praguri, ci numai o condiție generală potrivit căreia termenul de plată convenit nu trebuie să fie extrem de inechitabil pentru creditor (
31
). De asemenea, deși Parlamentul European a solicitat o modificare în sensul că prevederea unor termene mai lungi de 60 de zile trebuia supusă anumitor condiții, nu rezultă că această instituție a urmărit să interzică stabilirea unor termene mai lungi de 60 de zile în clauze standardizate, redactate în prealabil (
32
).
54.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem să se răspundă la întrebarea preliminară adresată de instanța de trimitere că articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 trebuie interpretat în sensul că „prevederea expresă” a unui termen de plată mai lung de 60 de zile calendaristice este validă în contractele între întreprinderi ale căror clauze sunt stabilite unilateral de una dintre părțile contractante, în măsura în care această prevedere reiese într‑un mod suficient de clar și de neechivoc din aceste contracte, astfel încât să se garanteze că părțile contractante au avut pe deplin cunoștință de ea, o eventuală prelungire a termenului de plată neputând fi dedusă pur și simplu din interpretarea celorlalte clauze contractuale sau din comportamentul efectiv al părților contractante.
V. Concluzie
55.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Sąd Rejonowy Katowice – Wschód w Katowicach (Tribunalul Districtual Katowice‑Est din Katowice, Polonia) după cum urmează:
Articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale
trebuie interpretat în sensul că
„prevederea expresă” a unui termen de plată mai lung de 60 de zile calendaristice este validă în contractele între întreprinderi ale căror clauze sunt stabilite unilateral de una dintre părțile contractante, în măsura în care această prevedere reiese într‑un mod suficient de clar și de neechivoc din aceste contracte, astfel încât să se garanteze că părțile contractante au avut pe deplin cunoștință de ea, o eventuală prelungire a termenului de plată neputând fi dedusă pur și simplu din interpretarea celorlalte clauze contractuale sau din comportamentul efectiv al părților contractante.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale (JO 2011, L 48, p. 1).
(
3
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale (JO 2004, L 134, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 3).
(
4
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO 2004, L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).
(
5
)	Dz. U. din 2013, poziția 403.
(
6
)	Așa cum reiese din decizia de trimitere, în cadrul procedurii de licitație, modul în care A. putea interveni cu privire la condițiile esențiale ale contractelor în discuție consta în introducerea unei acțiuni la președintele Krajowa Izba Odwoławcza (Camera Națională de Recurs, Polonia), a cărei decizie poate face obiectul unei căi de atac la Sąd Okręgowy (Tribunalul Regional, Polonia).
(
7
)	Potrivit instanței de trimitere, P. arată că ar reieși din alte contracte încheiate între părți, care nu fac obiectul prezentei proceduri, dar pentru care a fost prezentată o notă recapitulativă în cadrul procedurii naționale, că termenul de plată pentru fiecare dintre aceste contracte era tot de 120 de zile.
(
8
)	Potrivit A., acest termen nu ar fi fost în niciun moment negociat, ci stabilit în mod unilateral de către P. ca urmare a poziției dominante pe care o ocupă pe piața respectivă. Astfel, pentru a participa la o procedură de atribuire a unui contract organizată de P., ar fi fost necesar să se asigure livrarea în termenii și în condițiile specificate de aceasta și nesupuse negocierii. Potrivit reclamantei, în pofida numeroaselor încercări inițiate de‑a lungul anilor pentru a modifica, prin intermediul unor întrebări privind caietul de sarcini, clauzele contractuale privind termenul de plată, acestea nu au fost modificate așa încât să reducă acest termen la 60 de zile.
(
9
)	În plus, P. a apreciat că are dreptul de a defini condițiile contractului în funcție de propriile capacități financiare, specifice pe piață, care ar fi adecvate situației entităților de exploatare minieră din Polonia. Ea a afirmat de asemenea că termenul de plată de 120 de zile este un termen lung, dar cocontractantul a luat cunoștință de aceste informații cu suficient timp înainte, și anume din etapa anunțului de participare, ceea ce i‑ar fi permis să‑și calculeze oferta în mod corespunzător.
(
10
)	Astfel, instanța de trimitere amintește că, în contextul tranzacțiilor comerciale, contractele sunt adesea încheiate prin acceptarea unor condiții pregătite în prealabil de una dintre părți. În cadrul unor asemenea contracte, un număr considerabil de dispoziții, și anume cele care nu au fost elaborate sau negociate în comun, nu pot fi modificate. Prevederile iau astfel forma unei acceptări a contractului, așa cum este prezentat de un contractant. În consecință, în opinia sa, articolul 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7 trebuie interpretat în sensul că „prevederea expresă” de către întreprinderi a unui termen de plată mai lung de 60 de zile nu se aplică acestui tip de contracte ale căror clauze sunt elaborate exclusiv de una dintre părțile contractante. Această interpretare ar fi susținută de obiectivul directivei menționate, care urmărește să combată efectuarea cu întârziere a plăților pe piața internă, precum și să îmbunătățească lichiditatea și competitivitatea întreprinderilor. Astfel, ca regulă generală, pentru întreprinderile private, termenul de plată nu trebuia să depășească 60 de zile. Totuși, nu ar fi vorba despre un termen rigid întrucât, în conformitate cu considerentul (13) al Directivei 2011/7, prelungirea sa poate interveni atunci când există împrejurări care justifică acest lucru, cu condiția ca acest aspect să fie prevăzut în mod expres între întreprinderi. Astfel, atât legiuitorul Uniunii, cât și legiuitorul național ar utiliza noțiunea de „prevedere expresă” în sensul de „caracterizată”. Cu toate acestea, potrivit instanței de trimitere, prelungirea termenului trebuie să fie excepțională, iar creditorul trebuie cel puțin să cunoască motivele pentru care cealaltă parte dorește să beneficieze de această excepție. În plus, cunoscând aceste rațiuni, el ar trebui să fie în măsură să aprecieze dacă termenul propus de cealaltă parte, chiar dacă prelungit într‑un mod rezonabil dincolo de 60 de zile, nu este excesiv și, dacă este cazul, să indice propriile argumente care ar justifica acceptarea acestei prelungiri sub o formă diferită. În schimb, nu acesta ar fi cazul contractelor care sunt încheiate prin cerere de ofertă sau licitații, ci al altor contracte de adeziune. În asemenea cazuri, părțile ar putea fie să accepte condițiile viitorului contract, stabilite de una dintre părți, fie să nu încheie contractul respectiv. Doar în cazul unei proceduri de achiziții publice ar fi posibil să se conteste anumite condiții. Cu toate acestea, nu ar fi vorba despre o prevedere a părților, ci despre o decizie suverană a unei entități care rămâne în afara contractului ca atare.
(
11
)	Potrivit instanței de trimitere, această condiție se referă la persoana creditorului și la faptul că acesta nu trebuie să sufere un prejudiciu vădit. Or, pe lângă elementele obiective, enumerate la articolul 7 din Directiva 2011/7, în etapa încheierii contractului și a stabilirii duratei termenului de plată ar trebui să se țină seama și de situația creditorului. Într‑adevăr, acesta ar fi momentul potrivit pentru a aprecia situația și impactul real al prelungirii termenului asupra riscului cauzării unui prejudiciu vădit creditorului. Această apreciere ar fi posibilă numai atunci când persoana creditorului este cunoscută. Astfel, potrivit acestei instanțe, nu se poate exclude ca, în privința unui creditor determinat, prelungirea considerabilă a termenului să poată fi analizată ca un „abuz grav și vădit”, în timp ce, în privința altui creditor, ar fi vorba despre un „simplu abuz”. În opinia sa, trebuie să se observe că legiuitorul Uniunii tratează diferit situația în care o tranzacție comercială a fost încheiată între o întreprindere publică și autoritățile publice, arătând că un termen mai lung de 30 de zile trebuie să rezulte și dintr‑o dispoziție expresă, dar este suficient ca acesta să fie justificat, în mod obiectiv, de natura sau de elementele specifice ale contractului, iar nu de situația creditorului. Totodată, s‑a precizat că în niciun caz acest termen nu poate depăși 60 de zile. În sfârșit, instanța menționată precizează că interpretarea prezentată permite de asemenea să se atingă în mai mare măsură obiectivele Directivei 2011/7. Astfel, dacă se reduce riscul ca întreprinderile să aplice în mod unilateral și nejustificat termene de plată mai lungi față de contractanții lor pentru a‑și finanța activitățile curente, nu este neobișnuit ca acest lucru să afecteze negativ lichiditatea și competitivitatea contractanților lor.
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2023, Infraestruturas de Portugal și Futrifer Indústrias Ferroviárias (C‑66/22, EU:C:2023:1016, punctele 33 și 34).
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 1 decembrie 2022, X (Livrarea de material medical) (C‑419/21, EU:C:2022:948, punctele 20 și 23, precum și jurisprudența citată).
(
14
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile efectuate de entitățile care își desfășoară activitatea în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale și de abrogare a Directivei 2004/17/CΕ (JO 2014, L 94, p. 243).
(
15
)	A se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 2020, Comisia/Italia (Directiva combaterea întârzierii în efectuarea plăților) (C‑122/18, EU:C:2020:41, punctul 43).
(
16
)	A se vedea articolul 4 alineatul (6) din Directiva 2011/7, care, contrar articolului 3 alineatul (5) din această directivă, prevede că termenul de plată stabilit în contract „în orice caz nu ar trebui să depășească 60 de zile calendaristice” (sublinierea noastră). În consecință, această dispoziție se opune, în orice caz, ca P., în măsura în care poate fi calificată drept „autoritate publică”, să stabilească o clauză care să prevadă un termen de plată de 120 de zile. A se vedea în această privință Concluziile noastre prezentate în cauza BFF Finance Iberia (C‑585/20, EU:C:2022:329, punctele 36-54).
(
17
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 27 octombrie 2022, Instituto do Cinema e do Audiovisual (C‑411/21, EU:C:2022:836, punctele 16 și 17).
(
18
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 2020, RL (Directiva privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților) (C‑199/19, EU:C:2020:548, punctul 27), și Hotărârea din 18 noiembrie 2020, Techbau (C‑299/19, EU:C:2020:937, punctul 38).
(
19
)	A se vedea punctul 22 din prezentele concluzii.
(
20
)	Observăm că, în versiunea în limba franceză a articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/7, verbul utilizat, și anume „stipuler” – care, prin definiție, se limitează în mod neutru la „a enunța o clauză, o condiție într‑un contract” (a se vedea definiția care figurează în dicționarul Larousse, disponibilă la următoarea adresă: https://www.larousse.fr/dictionnaires/francais/stipuler/74741) – nu corespunde verbului „convenir”, care este utilizat în considerentul (13) al acestei directive. În schimb, în celelalte versiuni lingvistice, există o coerență între utilizarea verbului în considerentul (13) și la articolul 3 alineatul (5) din directiva menționată (a se vedea versiunile în limbile engleză „possible for the parties to expressly agree”/„unless otherwise expressly agreed in the contract”, germană „die Vertragsparteien sollten daher […] ausdrücklich vereinbaren können”/„es sei denn im Vertrag wurde ausdrücklich etwas anderes vereinbart”, italiană „la possibilità per le parti di concordare espressamente”/„se non diversamente concordato espressamente nel contratto”, spaniolă „la posibilidad de acordar expresamente”/„salvo acuerdo expreso en contrario recogido en el contrato” și, respectiv, greacă „δυνατότητα των μερών να συμφωνούν ρητά”/„εκτός εάν ρητά συμφωνήθηκε διαφορετικά στο κείμενο της σύμβασης” (sublinierea noastră). Or, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, în caz de neconcordanță între diferitele versiuni lingvistice ale unui text din dreptul Uniunii, dispoziția în cauză trebuie interpretată în funcție de economia generală și de finalitatea reglementării din care face parte [Hotărârea din 14 mai 2019, M și alții (Revocarea statutului de refugiat) (C‑391/16, C‑77/17 et C‑78/17, EU:C:2019:403, punctul 88 și jurisprudența citată)].
(
21
)	Sau, în plus, în ceea ce privește modul în care a fost încheiată clauza stipulată și fără a preciza, printre altele, dacă ea poate figura în condiții contractuale redactate în prealabil. Ținem să observăm că, asemenea Directivei 2000/35/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 iunie 2000 privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale (JO 2000, L 200, p. 35, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 226), Directiva 2011/7 nu era concepută „să aducă atingere dispozițiilor de drept intern privind modul în care contractele sunt încheiate” [a se vedea considerentul (19) al Directivei 2000/35 și considerentul (28) al Directivei 2011/7].
(
22
)	Astfel cum arată guvernul german, această interpretare se coroborează cu utilizarea acestei noțiuni în alte acte juridice ale Uniunii. De exemplu, articolul 7 alineatul (4) litera (a), articolul 13 alineatul (1), precum și articolul 14 alineatul (4) litera (a) punctul (ii) și articolul 22 din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (JO 2011, L 304, p. 64) condiționează anumite derogări de la regimul general al acestei directive de un acord expres sau un consimțământ expres al consumatorului. În conformitate cu articolul 18 alineatul (2) din Directiva (UE) 2019/770 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2019 privind anumite aspecte referitoare la contractele de furnizare de conținut digital și de servicii digitale (JO 2019, L 136, p. 1), trebuie să se efectueze rambursarea utilizând aceleași mijloace de plată cu cele utilizate pentru plată, cu excepția cazului în care consumatorul și‑a dat acordul expres pentru utilizarea altor mijloace de plată. În conformitate cu articolul 6 alineatul (5) din Directiva 2011/83, anumite informații furnizate înainte de încheierea contractului fac parte integrantă din contractul la distanță, cu excepția cazului în care părțile contractante decid altfel „în mod explicit” (sublinierea noastră). Articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2019/770 este formulat în termeni similari în ceea ce privește un „termen suplimentar, astfel cum convin în mod expres părțile”. În plus, atunci când dorește să impună cerințe mai stricte în privința unei clauze și să excludă o prevedere în condiții generale, legiuitorul Uniunii își exprimă în mod obișnuit această intenție, după cum demonstrează, de exemplu, articolul 8 alineatul (5) din Directiva 2019/770. Această dispoziție prevede că consumatorul trebuie să fi acceptat nu numai în mod expres, ci și separat că un produs digital prezintă o abatere de la cerințele obiective („acceptat în mod expres și separat respectiva abatere în momentul încheierii contractului”). Termenul „separat” înseamnă că consumatorul acceptă abaterea „separat de alte declarații sau acorduri”, ceea ce exclude posibilitatea de a prevedea o asemenea abatere în numeroase condiții generale redactate în prealabil [a se vedea considerentul (49) al Directivei 2019/770].
(
23
)	Cu titlu ilustrativ, articolul 3 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273) definește situația în care o clauză a unui contract „care nu s‑a negociat individual” este considerată abuzivă (sublinierea noastră). În conformitate cu articolul 3 alineatul (2) din această directivă, se consideră întotdeauna că o clauză nu s‑a negociat individual atunci când a fost redactată în prealabil, iar, din acest motiv, consumatorul nu a avut posibilitatea de a influența conținutul clauzei, în special în cazul unui contract de adeziune.
(
24
)	A se vedea punctul 52 din prezentele concluzii.
(
25
)	Pe de altă parte, trebuie observat că singura prezumție pe care o cuprinde Directiva 2011/7 este cea care figurează la articolul 7 alineatul (3) din această directivă, potrivit căreia „orice clauză contractuală […] care exclude compensarea cheltuielilor de recuperare așa cum se menționează la articolul 6 este considerată ca fiind vădit inechitabilă”.
(
26
)	A se vedea de asemenea, în această privință, Concluziile noastre prezentate în cauza BFF Finance Iberia (C‑585/20, EU:C:2022:329, punctul 48).
(
27
)	O prelungire convențională a termenului legal ar fi de asemenea justificată atunci când procedura de verificare a mărfurilor sau a serviciilor cu cerințele contractuale este în mod obiectiv mai cronofagă.
(
28
)	Astfel, elementele menționate la acest articol demonstrează că trebuie luate în considerare nu numai amploarea prejudiciului suferit de creditor, ci și alte elemente, în special aspectul dacă termenul se abate de la „practicile și uzanțele comerciale” [articolul 7 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2011/7], natura produselor sau a serviciilor care fac obiectul contractului [articolul 7 alineatul (1) litera (b) din această directivă] și acela dacă debitorul are motive obiective, cu alte cuvinte interese legitime, pentru a beneficia de un termen mai lung de 60 de zile [articolul 7 alineatul (1) litera (c) din directiva menționată; a se vedea în această privință exemplul menționat în considerentul (13) al aceleiași directive].
(
29
)	A se vedea în acest sens articolul 1 alineatul (1) din Directiva 2011/7.
(
30
)	Cu privire la acest aspect, ținem să semnalăm că în cadrul actualei revizuiri a Directivei 2011/7 și, în special, al Propunerii de regulament al Comisiei din 12 septembrie 2023 [COM(2023) 533 final], aceasta constată că „[c]auza principală a întârzierii în efectuarea plăților este reprezentată de asimetriile în ceea ce privește puterea de negociere dintre un client mare (debitor) și un furnizor mai mic (creditor)” și că „[d]in cauza acestui lucru, furnizorul este adesea nevoit să accepte termene […] de plată inechitabile”. Prin urmare, tocmai pentru a evita acest tip de abuz, „[p]rintre măsurile pe termen lung recomandate se numără limitarea termenelor contractuale de plată la maximum 30 de zile pentru plățile efectuate de o întreprindere mare către un IMM”. Astfel, noul articol 3 din Propunerea de regulament al Comisiei este „mai strict decât articolele 3 și 4 din Directiva 2011/7, prin limitarea termenului de plată și a duratei procedurii de recepție sau de verificare la maximum 30 de zile și prin eliminarea oricărei referiri la conceptul de clauze și practici vădit inechitabile”.
(
31
)	A se vedea articolul 6 din Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind combaterea întârzierii efectuării plăților în cazul tranzacțiilor comerciale – Punerea în aplicare a documentului Small Business Act [COM(2009) 126 final] care a înlocuit și a adaptat articolul 3 alineatele (3), (4) și (5) din Directiva 2000/35. Cu privire la acest aspect, a se vedea de asemenea considerentul (18) al Directivei 2000/35 care se limita la a recunoaște „existența unor anumite categorii de contracte în care se justifică combinarea unui termen mai lung de plată cu o limitare a libertății contractuale sau cu o rată mai ridicată a dobânzii”.
(
32
)	A se vedea Raportul Parlamentului European din 4 mai 2010 (A7-0136/2010) cu privire la această propunere, în special amendamentele 3 și 24. Astfel, modificarea propusă prevedea că depășirea limitei maxime de 60 de zile era admisă cu condiția ca părțile să fi convenit astfel în mod explicit („specifically agree[d]”) și această depășire nu implică prejudicii nejustificate pentru una dintre părțile contractante („does not lead to unjustified damages”).