62024CC0150
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA LAILA MEDINA
prezentate la 4 septembrie 2025 (
1
)
Cauza C‑150/24 [Aroja] (
i
)
A
împotriva
Rikoskomisario B
[cerere de decizie preliminară formulată de Korkein oikeus (Curtea Supremă, Finlanda)]
„Trimitere preliminară – Azil și imigrare – Directiva 2008/115/CE – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Luare în custodie publică în scopul îndepărtării – Articolul 15 alineatele (5) și (6) – Luare în custodie publică prelungită dincolo de perioada maximă inițială stabilită în temeiul articolului 15 alineatul (5) – Prelungirea perioadei maxime inițiale de luare în custodie publică – Calculul perioadei de luare în custodie publică deja efectuate – Cumularea perioadelor anterioare de luare în custodie publică – Împrejurări care trebuie luate în considerare – Articolul 15 alineatul (3) a doua teză – Controlul deciziei de prelungire a perioadei de luare în custodie publică – Control exercitat de o autoritate judiciară – Reglementare națională care condiționează inițierea acestui control de introducerea unei cereri de către persoana luată în custodie publică – Calendarul și eficacitatea controlului jurisdicțional – Lipsa unui control jurisdicțional în timp util – Punere în libertate a resortisantului unei țări terțe luat în custodie publică”
1.
Prin cele trei întrebări adresate, Korkein oikeus (Curtea Supremă, Finlanda) solicită Curții clarificări cu privire la interpretarea articolului 15 din Directiva 2008/115/CE din 16 decembrie 2008 a Parlamentului European și a Consiliului privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (
2
), în special în ceea ce privește calcularea perioadelor maxime de luare în custodie publică a resortisanților țărilor terțe și garanțiile procedurale aplicabile perioadelor prelungite de luare în custodie publică.
2.
Prezenta cerere de decizie preliminară a fost formulată în cadrul unui litigiu între A, resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală în Finlanda, și Rikoskomisario B (inspector din cadrul poliției judiciare B), în legătură cu legalitatea celei de a treia perioade în care resortisantul în cauză al unei țări terțe a fost luat în custodie publică în scopul îndepărtării în țara sa de origine.
3.
Cauza se caracterizează prin faptul că resortisantul în cauză al unei țări terțe a făcut obiectul a patru perioade de luare în custodie publică în Finlanda, în scopul îndepărtării sale către țara sa de origine, Maroc. Mai precis, acesta a fost luat în custodie publică de la 10 septembrie 2022 până la 23 noiembrie 2022, de la 5 decembrie 2022 până la 15 martie 2023 (denumită în continuare „a doua perioadă de luare în custodie publică”), de la 11 septembrie 2023 până la 18 ianuarie 2024 (denumită în continuare „a treia perioadă de luare în custodie publică”) și de la 7 februarie 2024 până la 13 martie 2024. Problema ridicată în fața Korkein oikeus (Curtea Supremă), instanța de trimitere, privește legalitatea celei de a treia perioade de luare în custodie publică, care s‑a încheiat în prezent, și legalitatea deciziei poliției din 11 septembrie 2023 (
3
).
4.
Prezenta cauză evidențiază provocarea cu care se confruntă Curtea în punerea în balanță a două obiective contradictorii: protejarea tratamentului uman și a drepturilor individuale ale migranților, asigurând, în același timp, îndepărtarea efectivă a acestora. Tensiunea dintre aceste obiective rămâne nerezolvată și, în mod intrinsec, dificil de conciliat (
4
).
I. Cadrul juridic
A.
Dreptul Uniunii
1. Directiva 2008/115
5.
Considerentele (2), (4), (9), (13) și (16), precum și articolul 15 din Directiva 2008/115 sunt relevante pentru prezenta cauză.
6.
Articolul 15 din Directiva 2008/115, intitulat „Luarea în custodie publică”, prevede:
„(1)   Cu excepția cazului în care se pot aplica în mod eficient alte măsuri suficiente, dar mai puțin coercitive într‑un caz concret, statele membre pot ține în custodie publică un resortisant al unei țări terțe care face obiectul unor proceduri de returnare doar în vederea pregătirii procesului de returnare și/sau în vederea desfășurării procesului de îndepărtare, în special în cazul în care:
(a)
există riscul de sustragere sau
(b)
resortisantul în cauză al unei țări terțe evită sau împiedică pregătirea returnării sau procesul de îndepărtare.
Orice măsură de luare în custodie publică este pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și se menține numai pe durata desfășurării și executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare.
(2)   Autoritățile administrative sau judiciare dispun măsurile de luare în custodie publică.
Luarea în custodie publică se ordonă în scris, menționându‑se motivele de fapt și de drept.
Atunci când luarea în custodie publică a fost dispusă de autoritățile administrative, statele membre:
(a)
fie asigură un control judiciar rapid al legalității luării în custodie publică, asupra căreia se pronunță într‑un termen cât mai scurt de la începerea luării în custodie publică,
(b)
fie acordă resortisantului în cauză al unei țări terțe dreptul de a intenta o acțiune în justiție în virtutea căreia legalitatea măsurii de luare în custodie publică face obiectul unui control judiciar rapid inițiat cât mai rapid posibil de la inițierea procedurilor pertinente. În acest caz, statele membre informează imediat resortisanții în cauză ai țărilor terțe asupra posibilității intentării unei astfel de acțiuni.
Resortisantul în cauză al unei țări terțe este eliberat imediat în cazul în care luarea în custodie publică nu este legală.
(3)   În toate cazurile, luarea în custodie publică face obiectul unor revizuiri la intervale rezonabile de timp, fie la cererea resortisantului în cauză al unei țări terțe, fie din oficiu. În cazul unor perioade prelungite de luare în custodie publică, revizuirile fac obiectul controlului judiciar.
(4)   În cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării din motive legale sau de altă natură sau există indicii privind încetarea condițiilor stabilite la alineatul (1), luarea în custodie publică nu mai este justificată și persoana în cauză este eliberată imediat.
(5)   Luarea în custodie publică se menține pe toată durata în care se îndeplinesc condițiile stabilite la alineatul (1) și în măsura în care este necesar pentru a asigura punerea în aplicare cu succes a măsurii de îndepărtare. Fiecare stat membru stabilește o perioadă limitată de custodie publică, care nu poate depăși șase luni.
(6)   Statele membre nu pot extinde perioada menționată la alineatul (5) decât cu o perioadă limitată de timp, care să nu depășească o perioadă suplimentară de 12 luni, în conformitate cu legislația sa națională, în cazurile în care, în pofida tuturor eforturilor rezonabile depuse de către acestea, este probabil ca operațiunea de îndepărtare să dureze mai mult, datorită:
(a)
lipsei de cooperare a resortisantului în cauză al unei țări terțe sau
(b)
întârzierilor în obținerea documentației necesare din partea țărilor terțe.”
2. Regulamentul Dublin III
7.
Articolul 17 din Regulamentul nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (
5
) (denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”), intitulat „Clauze discreționare”, prevede la alineatul (1):
„Prin derogare de la articolul 3 alineatul (1), fiecare stat membru poate decide să examineze o cerere de protecție internațională care îi este prezentată de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid, chiar dacă această examinare nu este responsabilitatea sa în temeiul criteriilor stabilite în prezentul regulament.
Statul membru care a decis să examineze o cerere de protecție internațională în temeiul prezentului alineat devine statul membru responsabil și își asumă obligațiile asociate acestei responsabilități. […]
[…]”
8.
Articolul 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III privește formularea unei cereri de reprimire de către un stat membru pe teritoriul căruia persoana în cauză nu deține un permis de ședere și în care nu a fost prezentată nicio nouă cerere de protecție internațională. În conformitate cu această dispoziție, „[î]n cazul în care cererea de reprimire nu este făcută în termenele prevăzute la alineatul (2), statul membru pe al cărui teritoriu se află persoana în cauză fără permis de ședere acordă acestei persoane posibilitatea de a prezenta o nouă cerere”.
B.
Dreptul finlandez
9.
Ulkomaalaislaki (301/2004) [Legea privind străinii (301/2004)] din 30 aprilie 2004, în versiunea aplicabilă litigiului principal (813/2015) (denumită în continuare „Legea privind străinii”), prevede la articolul 117a:
„Condiții generale pentru adoptarea de măsuri preventive
Un străin poate face obiectul unei măsuri asigurătorii în temeiul articolelor 118-122 din această lege, dacă acest lucru este necesar și proporțional, pentru:
1)
a clarifica condițiile de intrare sau de ședere în țară; sau
2)
a pregăti sau a asigura executarea unei decizii de îndepărtare care îl privește sau pentru a supraveghea plecarea sa din țară în orice alt mod.
[…]
Cu excepția cazului în care se prevede altfel mai jos, o măsură asigurătorie rămâne în vigoare până la stabilirea condițiilor de intrare sau de ședere în țară, până la executarea deciziei de părăsire a țării sau până la închiderea cazului într‑un alt mod. Cu toate acestea, măsura asigurătorie trebuie ridicată de îndată ce nu mai este necesară pentru a asigura adoptarea deciziei sau executarea acesteia.”
10.
Articolul 121 din Legea privind străinii prevede:
„Condiții de luare în custodie publică
În cazul în care măsurile asigurătorii prevăzute la articolele 118-120 nu sunt suficiente, străinul poate fi luat în custodie publică pe baza unei evaluări individuale în cazul în care:
1)
ținând seama de situația personală sau de altă natură a străinului, există motive rezonabile să se creadă că străinul riscă să se ascundă, să fugă sau, în orice alt mod, să împiedice în mod semnificativ adoptarea unei decizii care îl privește sau executarea unei decizii de îndepărtare;
2)
luarea în custodie publică este necesară pentru a stabili identitatea străinului;
3)
străinul a săvârșit sau este suspectat de săvârșirea unei infracțiuni, iar luarea în custodie publică este necesară pentru a garanta pregătirea sau executarea deciziei de îndepărtare;
4)
în cursul menținerii sale în custodie publică, străinul a depus o nouă cerere de protecție internațională în principal în scopul de a întârzia sau de a împiedica executarea unei decizii de îndepărtare;
[…]”
11.
Articolul 123 din Legea privind străinii stabilește autoritățile administrative competente să decidă cu privire la luarea în custodie publică. Articolul 124 alineatele 1 și 2 din legea menționată prevede obligația autorității administrative competente de a notifica fără întârziere käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță) cu privire la măsura de luare în custodie, precum și obligația instanței menționate de a soluționa cazul de luare în custodie publică în termen de patru zile de la luarea în custodie publică. În temeiul articolului 126 alineatul 1 din Legea privind străinii, käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță) dispune eliberarea imediată a străinului luat în custodie publică dacă nu sunt îndeplinite condițiile luării în custodie publică.
12.
Articolul 127 din Legea privind străinii, intitulat „Eliberarea persoanei luate în custodie publică”, prevede:
„Autoritatea care instrumentează cauza trebuie să dispună eliberarea persoanei luate în custodie publică de îndată ce condițiile luării în custodie publică nu mai sunt îndeplinite. Persoana luată în custodie publică trebuie eliberată în termen de cel mult șase luni de la adoptarea deciziei de luare în custodie publică. Cu toate acestea, perioada de luare în custodie publică poate fi mai lungă, fără a putea depăși 12 luni, în cazul în care persoana luată în custodie publică nu cooperează la executarea returnării sau în cazul în care documentele de returnare necesare nu au fost obținute din țara terță, iar executarea îndepărtării este întârziată din aceste motive.
[…]”
13.
Articolul 128 din această lege prevede următoarele:
„În cazul în care nu s‑a dispus eliberarea străinului luat în custodie publică, käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță) în a cărei rază teritorială se află locul luării în custodie publică a persoanei luate în custodie publică trebuie, la cererea acesteia din urmă, să reexamineze cauza privind luarea în custodie publică […] Cauza trebuie examinată fără întârziere și în termen de cel mult patru zile de la data la care a fost depusă cererea. Cu toate acestea, nu este necesar să se reexamineze o cauză privind luarea în custodie publică înainte de expirarea unui termen de două săptămâni de la decizia käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță) prin care se dispune prelungirea măsurii de luare în custodie publică a persoanei în cauză în locul de luare în custodie publică respectiv. Pentru calcularea termenelor menționate la prezentul alineat, articolul 5 din laki säädettyjen määräaikain laskemisesta [(Legea privind calcularea termenelor) [(150/1930)] nu se aplică.
La cererea persoanei luate în custodie publică, käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță) trebuie să reexamineze cauza chiar înainte de termenul prevăzut la alineatul 1, dacă acest lucru este necesar ca urmare a unui fapt care a apărut după examinarea anterioară. Autoritatea sesizată cu cauza trebuie să informeze de îndată persoana luată în custodie publică și pe reprezentantul acesteia cu privire la orice modificare semnificativă a circumstanțelor care determină o reexaminare, cu excepția cazului în care persoana luată în custodie publică a făcut obiectul unei decizii de eliberare în temeiul articolului 127 alineatul 1.
[…]”
II. Litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
14.
A, resortisant marocan, a sosit ilegal în Finlanda la 10 septembrie 2022. La momentul respectiv, el făcea obiectul unei interdicții de intrare în spațiul Schengen, dispusă de Regatul Țărilor de Jos după dispariția sa în cursul procedurii de azil pe care o inițiase acolo. Înainte de a ajunge în Finlanda, resortisantul în cauză al unei țări terțe solicitase de asemenea azil în Suedia și în Elveția.
15.
La data sosirii sale, el a fost luat în custodie publică în Finlanda pentru motivele prevăzute la articolul 121 alineatul 1 punctele 1-3 din Legea privind străinii, care transpune articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/115. Perioada respectivă de luare în custodie publică s‑a încheiat la 23 noiembrie 2022.
16.
Prin decizia din 25 octombrie 2022, Maahanmuuttovirasto (Oficiul pentru Imigrație, Finlanda, denumit în continuare „Oficiul pentru Imigrație”) a dispus returnarea în Maroc a resortisantului în cauză al unei țări terțe.
17.
La 29 octombrie 2022, resortisantul în cauză al unei țări terțe a depus o cerere de azil în Finlanda. La 24 noiembrie 2022, Oficiul pentru Imigrație a respins această cerere ca vădit nefondată, a dispus returnarea acestuia în Maroc și i‑a impus o interdicție de intrare pentru o perioadă de doi ani.
18.
La 5 decembrie 2022, resortisantul în cauză al unei țări terțe a fost luat în custodie publică pentru a doua oară, perioadă care s‑a încheiat la 15 martie 2023.
19.
Prin ordonanța din 5 ianuarie 2023, Turun hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ, Turku, Finlanda) a respins cererea resortisantului în cauză al unei țări terțe de interzicere a executării deciziei de îndepărtare.
20.
La 11 septembrie 2023, resortisantul în cauză al unei țări terțe a fost luat în custodie publică pentru a treia oară. Potrivit deciziei Rikoskomisario B (inspectorul din cadrul poliției judiciare B) din 11 septembrie 2023, prin care s‑a dispus această a treia perioadă de luare în custodie publică, la acea dată și ținând seama de perioadele anterioare în care a fost luat în custodie, resortisantul în cauză al unei țări terțe fusese deja luat în custodie publică pentru o perioadă totală de 5 luni și 23 de zile; cu toate acestea, condițiile de depășire a perioadei maxime inițiale de șase luni erau îndeplinite, dat fiind că executarea deciziei de returnare fusese întârziată din cauza lipsei de cooperare a resortisantului în cauză al unei țări terțe în executarea returnării și a faptului că documentele necesare pentru respectiva returnare nu fuseseră obținute din Regatul Maroc. Ulterior, poliția a sesizat Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki, Finlanda) cu o acțiune având ca obiect examinarea condițiilor de luare în custodie publică și a prezentat acestei instanțe decizia menționată din 11 septembrie 2023. Potrivit informațiilor pe care le conține, această decizie i‑a fost de asemenea notificată resortisantului în cauză al unei țări terțe. La 15 septembrie 2023, a avut loc o ședință în fața acestei instanțe.
21.
Această a treia perioadă de luare în custodie publică a fost evaluată din nou la 7 decembrie 2023 de Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță, Karelia de Sud, Finlanda), care a organizat din oficiu o ședință atunci când a rezultat că era posibil ca perioada maximă inițială de șase luni de luare în custodie publică să fi fost depășită. În hotărârea sa, pronunțată la aceeași dată, această instanță a considerat, în primul rând, că diferitele perioade de luare în custodie publică trebuiau cumulate, întrucât scopul acestora era de a asigura executarea aceleiași decizii de returnare. În al doilea rând, a statuat că erau îndeplinite condițiile de depășire a perioadei de șase luni, precum și toate celelalte condiții de fond pentru prelungirea măsurii de luare în custodie publică. În al treilea rând, această instanță a considerat că resortisantul în cauză al unei țări terțe nu trebuia să fie pus în libertate pentru simplul motiv că o ședință a avut loc din oficiu numai după ce perioada totală de luare în custodie publică a depășit șase luni. Prin urmare, aceasta a dispus menținerea în custodie publică a resortisantului în cauză al unei țări terțe.
22.
În aceeași zi, resortisantul în cauză al unei țări terțe a declarat apel împotriva hotărârii respective la Itä‑Suomen hovioikeus (Curtea de Apel din Finlanda de Est, Finlanda), apel care a fost respins prin hotărârea din 19 decembrie 2023, în special pentru motivul că, în conformitate cu articolul 128 din Legea privind străinii, reexaminarea unei cauze privind o luare în custodie publică de către käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță) se efectuează la cererea persoanei luate în custodie publică și că, deși decizia poliției din 11 septembrie 2023 se referea la condițiile de depășire a perioadei de șase luni de luare în custodie publică, resortisantul în cauză al unei țări terțe nu solicitase o astfel de reexaminare. Itä‑Suomen hovioikeus (Curtea de Apel din Finlanda de Est) a statuat, așadar, că resortisantul în cauză al unei țări terțe nu trebuia pus în libertate pentru simplul motiv că käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță) nu s‑a pronunțat din oficiu cu privire la respectivele condiții înainte de expirarea perioadei maxime de luare în custodie publică de șase luni.
23.
Resortisantul în cauză al unei țări terțe a formulat recurs la Korkein oikeus (Curtea Supremă), contestând legalitatea luării în custodie publică pentru singurul motiv că problema depășirii duratei maxime de șase luni nu a fost soluționată în conformitate cu procedura. Rikoskomisario B (inspector din cadrul poliției judiciare B) solicită respingerea recursului. Inspectorul menționat susține că, având în vedere evoluțiile din speță, a treia perioadă de luare în custodie publică, care a început la 11 septembrie 2023, este nouă și, așadar, perioada maximă inițială de șase luni nici măcar nu a fost depășită în speță, iar resortisantul în cauză al unei țări terțe nu ar trebui să fie eliberat pentru motivele pe care le invocă, întrucât condițiile de luare în custodie publică sunt, în orice caz, îndeplinite.
24.
Această a treia perioadă de luare în custodie publică a continuat până la 18 ianuarie 2024, dată la care resortisantul în cauză al unei țări terțe a fugit în Danemarca.
25.
La 7 februarie 2024, după ce a fost returnat din Danemarca în Finlanda în temeiul Regulamentului Dublin III, resortisantul în cauză al țării terțe a fost luat în custodie publică pentru a patra oară. El a fost eliberat la 13 martie 2024 printr‑o decizie a unui inspector de poliție.
26.
Instanța de trimitere afirmă de la bun început că litigiul cu care este sesizată privește numai legalitatea celei de a treia perioade de luare în custodie publică. În continuare, aceasta precizează că toate perioadele de luare în custodie publică s‑au întemeiat pe necesitatea de a garanta pregătirea îndepărtării din țară sau executarea deciziei privind această îndepărtare, în conformitate cu articolul 121 alineatul 1 punctele 1 și 3 din Legea privind străinii, precum și pe necesitatea de a stabili identitatea persoanei respective, în conformitate cu punctul 2 al dispoziției menționate. Instanța de trimitere adaugă că, în ceea ce privește perioada cuprinsă între data depunerii cererii de azil, 29 octombrie 2022, și data la care a fost emisă ordonanța Turun hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Turku) de respingere a cererii resortisantului în cauză al unei țări terțe de interzicere a executării deciziei de îndepărtare, 5 ianuarie 2023, luarea în custodie publică se întemeia de asemenea pe necesitatea de a garanta soluționarea cererii de azil în conformitate cu articolul 121 alineatul 1 din Legea privind străinii.
27.
Instanța de trimitere arată că elementele de probă invocate de poliție pentru a justifica luarea în custodie publică a resortisantului în cauză al unei țări terțe au inclus dispariția acestuia în mai multe state membre, printre care Finlanda, în cursul procedurii de azil, atitudinea sa negativă față de returnarea sa în Maroc, infracțiunile pe care le‑a săvârșit în timpul șederii sale în Finlanda, declarația sa falsă privind vârsta și identitatea sa la sosirea sa în Finlanda și nerespectarea obligației de a se prezenta în fața autorităților în vara anului 2023 ca măsură alternativă la luarea în custodie publică. Această instanță subliniază că unele dintre aceste motive nu au apărut decât după sfârșitul celei de a doua perioade de luare în custodie publică și constituiau, așadar, motive noi pentru a justifica a treia perioadă de luare în custodie publică, care a început la 11 septembrie 2023. Cu toate acestea, în opinia instanței de trimitere, în ședința din 15 septembrie 2023 în fața Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki), condițiile depășirii perioadei maxime de șase luni nu au fost examinate în raport cu elementele de probă prezentate și nici nu au fost stabilite în decizia respectivei instanțe.
28.
În acest context, instanța de trimitere solicită mai întâi îndrumări cu privire la modul de calculare a perioadelor maxime de luare în custodie publică în temeiul articolului 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115. În al doilea rând, această instanță ridică problema dacă articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115 permite ca dreptul național să impună ca inițierea controlului jurisdicțional privind prelungirea perioadei maxime inițiale de șase luni de luare în custodie publică să aibă loc la cererea resortisantului unei țări terțe luat în custodie publică. De asemenea aceasta are îndoieli cu privire la calendarul unui astfel de control, în special cu privire la aspectul dacă acesta trebuie să aibă loc înainte de expirarea termenului de șase luni sau dacă poate fi efectuat după ce perioada de luare în custodie publică a fost deja prelungită. În sfârșit, în cazul în care se stabilește că limita de șase luni a fost depășită în mod nelegal fără un control jurisdicțional corespunzător, instanța solicită clarificări cu privire la consecințele care decurg din dreptul Uniunii, în special cu privire la aspectul dacă instanța națională ar fi trebuit să îl elibereze imediat pe resortisantul în cauză al unei țări terțe, chiar dacă condițiile de fond pentru luarea în custodie publică erau în continuare îndeplinite. Instanța de trimitere subliniază că prezenta cauză implică o încălcare a unei dispoziții cu efect direct, care ar putea limita puterea de apreciere a instanței în cazul unor neregularități procedurale.
29.
În aceste condiții, Korkein oikeus (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1.
(a)
Articolul 15 alineatele (5) și (6) din [Directiva 2008/115] trebuie interpretat în sensul că toate perioadele anterioare de luare în custodie publică trebuie luate în considerare la calcularea perioadelor maxime de luare în custodie publică menționate în acesta? Dacă o astfel de obligație nu există în toate cazurile, care sunt aspectele care trebuie luate în considerare pentru a stabili dacă durata perioadei anterioare de luare în custodie publică trebuie luată în considerare la calcularea perioadelor maxime?
(b)
Cum trebuie apreciată situația în special în împrejurări precum cele din cauza principală, în care, pe de o parte, temeiul juridic principal al luării în custodie publică, și anume garantarea îndepărtării unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală, a rămas în esență același, dar, pe de altă parte, au fost invocate motive de fapt și de drept parțial noi în susținerea noii luări în custodie publică, persoana în cauză s‑a deplasat, între perioadele de luare în custodie publică, într‑un alt stat membru de unde a fost returnată în Finlanda și au trecut de asemenea mai multe luni între sfârșitul perioadei anterioare de luare în custodie publică și noua luare în custodie publică?
2.
(a)
Dispoziția de la articolul 15 alineatul (3) a doua teză din [Directiva 2008/115] se opune unei reglementări naționale care condiționează inițierea unui control jurisdicțional al depășirii duratei maxime de șase luni de formularea unei cereri în acest sens de persoana luată în custodie publică?
(b)
Controlul jurisdicțional prevăzut la articolul 15 alineatul (3) a doua teză din [Directiva 2008/115], care are ca obiect decizia unei autorități administrative de a depăși durata maximă inițială de luare în custodie publică de șase luni, trebuie efectuat înainte de atingerea acestei durate maxime și, în caz contrar, trebuie efectuat fără întârziere după decizia acestei autorități administrative?
3.
Lipsa controlului jurisdicțional prevăzut la articolul 15 alineatul (3) a doua teză din [Directiva 2008/115], în contextul depășirii duratei maxime de luare în custodie publică de șase luni prevăzute la articolul 15 alineatul (5), determină obligația de a elibera persoana luată în custodie publică, chiar dacă, la momentul efectuării acestui control jurisdicțional tardiv, se constată că toate condițiile de fond pentru luarea în custodie publică sunt îndeplinite și că, așadar, cauza face obiectul unei examinări legale din punctul de vedere al procedurii? Dacă nu există o obligație de punere în libertate automată într‑o asemenea situație, care sunt aspectele care trebuie luate în considerare din perspectiva dreptului Uniunii pentru a stabili consecințele unui control jurisdicțional efectuat cu întârziere, în special în împrejurări precum cele din cauza principală?”
30.
Guvernele finlandez, ceh și neerlandez, precum și Comisia Europeană au prezentat Curții observații scrise. Recurentul din litigiul principal, Rikoskomisario B (inspector din cadrul poliției judiciare B), guvernul finlandez și Comisia au prezentat și observații orale în ședința care a avut loc la 30 aprilie 2025.
III. Analiză
A.
Prima întrebare
31.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115 trebuie interpretat în sensul că, pentru a determina dacă au fost atinse perioadele maxime de luare în custodie publică, trebuie cumulate toate perioadele în care persoana în cauză a fost luată anterior în custodie publică în temeiul articolului 15, în vederea executării aceleiași decizii de returnare. În caz contrar, instanța menționată solicită să se stabilească dacă prezintă relevanță, pentru a decide dacă perioadele anterioare de luare în custodie publică trebuie luate în considerare, faptul că au fost invocate noi motive de drept și de fapt în susținerea unei noi perioade de luare în custodie publică, că persoana în cauză s‑a deplasat în alt stat membru din care a fost returnată în Finlanda și că s‑au scurs câteva luni între sfârșitul perioadei anterioare de luare în custodie publică și noua perioadă de luare în custodie publică.
32.
Mai precis, instanța de trimitere ridică problema dacă perioadele distincte de luare în custodie publică, întrerupte de perioade de libertate, ar trebui cumulate în mod automat sau dacă anumite perioade anterioare pot fi excluse. Potrivit instanței menționate, deși jurisprudența existentă și în special Hotărârea din 30 noiembrie 2009, Kadzoev (
6
), evidențiază o abordare uniformă, Curtea nu s‑a pronunțat în mod definitiv cu privire la acest aspect (
7
).
1. Pentru aceeași decizie de returnare, trebuie cumulate fără excepție toate perioadele de luare în custodie publică potrivit articolului 15 din Directiva 2008/115?
33.
Potrivit articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2008/115, luarea în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru nu poate fi justificată, în absența altor măsuri suficiente, dar mai puțin coercitive care ar putea fi aplicate în mod eficient, decât în vederea pregătirii procesului de returnare și/sau în vederea desfășurării procesului de îndepărtare, în special în cazul în care există riscul de sustragere sau dacă resortisantul în cauză evită sau împiedică pregătirea returnării sau procesul de îndepărtare (
8
).
34.
În plus, rezultă din articolul 15 alineatul (1) ultimul paragraf și alineatul (4) din Directiva 2008/115 că luarea în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală trebuie să fie pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință și să fie menținută numai pe durata desfășurării și executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare (
9
), înțelegându‑se că, în cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării sau există indicii privind încetarea condițiilor care au justificat luarea în custodie publică, luarea în custodie publică nu mai este justificată și persoana în cauză trebuie eliberată imediat (
10
).
35.
Mai mult, articolul 15 alineatele (5) și (6) din aceeași directivă prevede că fiecare stat membru stabilește o perioadă limitată de custodie publică, care nu poate depăși șase luni, această perioadă neputând fi extinsă decât cu o perioadă limitată de timp, care să nu depășească, în niciun caz, o perioadă suplimentară de 12 luni și numai în cazurile în care, în pofida tuturor eforturilor rezonabile depuse de către autoritățile naționale, este probabil ca operațiunea de îndepărtare să dureze mai mult, ca urmare a lipsei de cooperare a resortisantului în cauză al unei țări terțe sau a întârzierilor în obținerea documentației necesare din partea țărilor terțe (
11
). Astfel, articolul 15 alineatele (1) și (6) din Directiva 2008/115 prevede motive distincte de luare în custodie publică și de prelungire a acestei măsuri. În conformitate cu alineatul (1), luarea în custodie publică poate fi dispusă în cazul în care există fie un risc de sustragere, fie persoana evită sau împiedică procedura de îndepărtare. În cazul în care îndepărtarea nu poate fi efectuată în termen de șase luni, alineatul (6) permite o prelungire – până la un total de 18 luni – în caz de lipsă de cooperare din partea persoanei în cauză sau de întârzieri în obținerea documentației din partea țărilor terțe. În Hotărârea Kadzoev, Curtea a subliniat că articolul 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115 nu autorizează în niciun caz depășirea termenului maxim definit în această dispoziție (
12
).
36.
În special, articolul 15 alineatul (2) ultima teză din Directiva 2008/115 prevede că „[r]esortisantul în cauză al unei țări terțe este eliberat imediat în cazul în care luarea în custodie publică nu este legală”. Eliberarea imediată a persoanei în cauză este de asemenea impusă de articolul 15 alineatul (4) din directiva menționată atunci când luarea în custodie publică nu mai este justificată, și anume „[î]n cazul în care există indicii conform cărora nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării din motive legale sau de altă natură sau există indicii privind încetarea condițiilor stabilite la alineatul (1)”. Prin urmare, persoana luată în custodie publică trebuie să fie eliberată imediat ce este atinsă perioada maximă de luare în custodie publică de 18 luni [sau termenul național (în speță, acesta este de 12 luni în Finlanda)] (
13
).
37.
În consecință, Curtea a statuat că articolul 15 alineatul (1) și alineatele (4)-(6) din Directiva 2008/115 se opune unei reglementări a unui stat membru care, pe de o parte, nu prevede că luarea în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală este considerată în mod automat ilegală la sfârșitul unui termen maxim de 18 luni și, pe de altă parte, nu garantează că această luare în custodie publică se menține numai pe durata desfășurării și executării, în mod adecvat, a dispozițiilor de îndepărtare (
14
).
38.
O astfel de interpretare decurge în mod direct din faptul că durata maximă prevăzută la articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115, astfel cum a precizat Curtea în Hotărârea El Dridi (
15
), are drept obiectiv limitarea lipsirii de libertate a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de returnare forțată. Astfel, întrucât luarea în custodie publică a persoanei respective, în special potrivit Directivei 2008/115, în contextul unei proceduri de returnare ca urmare a unei șederi ilegale, constituie o ingerință gravă în dreptul fundamental la libertate, consacrat la articolul 6 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) (
16
), competența recunoscută autorităților naționale competente de a lua în custodie publică resortisanți ai țărilor terțe este strict delimitată de dispozițiile capitolului IV din Directiva 2008/115, astfel încât să se asigure, pe de o parte, respectarea principiului proporționalității în ceea ce privește mijloacele utilizate și obiectivele urmărite și, pe de altă parte, respectarea drepturilor fundamentale ale resortisanților țărilor terțe.
39.
Rezultă, așadar, dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, în special din Hotărârea Politsei- ja Piirivalveamet (
17
), că o măsură de luare în custodie publică în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/115 nu poate fi dispusă decât atunci când comportamentul persoanei în cauză este de natură să compromită executarea deciziei de returnare, această măsură trebuind să aibă ca unic obiectiv asigurarea eficacității procedurii de returnare (
18
), cu respectarea strictă a principiului proporționalității (
19
). Prin urmare, atunci când este dispusă în scopul îndepărtării, măsura luării în custodie publică a unui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală nu urmărește nicio finalitate punitivă (
20
). În plus, astfel cum a subliniat resortisantul în cauză al unei țări terțe, ca urmare a gravității unei astfel de ingerințe, aceasta este supusă unor garanții stricte, printre care previzibilitatea și protecția împotriva arbitrariului (
21
).
40.
În concluzie, principiul proporționalității consacrat de dreptul Uniunii, principiul luării în custodie publică ca măsură de ultimă instanță și interzicerea privării arbitrare de libertate subliniază caracterul excepțional al măsurii luării în custodie publică în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/115. Deși aceste principii nu prevăd în mod explicit nicio metodă specifică de calcul al perioadelor de luare în custodie publică, efectul lor combinat, coroborat cu cerința potrivit căreia luarea în custodie publică servește exclusiv asigurării eficacității procedurii de returnare, implică faptul că metoda de calcul trebuie să reflecte și să mențină aceste garanții fundamentale. Numai o abordare cumulativă garantează că perioada totală de privare de libertate rămâne strict limitată la ceea ce este necesar și proporțional în fiecare caz în parte. Orice abordare alternativă care nu ține seama de perioadele anterioare de luare în custodie publică riscă să eludeze termenele impuse de articolul 15 alineatele (5) și (6) din directiva menționată, aducând astfel atingere celor trei principii sus‑menționate. În practică, dacă perioadele succesive de luare în custodie publică referitoare la aceeași procedură de returnare nu ar fi cumulate, acest lucru ar putea permite statelor membre să eludeze perioada maximă de 18 luni prin reluarea măsurii luării în custodie publică în temeiul aceleiași decizii de returnare. O astfel de practică ar conduce la luarea în custodie publică pe durată nedeterminată, ceea ce ar fi incompatibil cu principiile menționate mai sus. Astfel, perioadele de luare în custodie publică referitoare la aceeași procedură de returnare trebuie, în principiu, să fie cumulate pentru a respecta termenele stricte prevăzute de Directiva 2008/115.
2. Relevanța împrejurărilor de fapt la calcularea perioadelor de luare în custodie publică
a) Întreruperi între perioadele de luare în custodie publică
41.
Instanța de trimitere arată că, în speță, înainte de a treia perioadă de luare în custodie publică, resortisantul în cauză al unei țări terțe fusese pus în libertate timp de aproape șase luni, perioadă în care nu a respectat măsura coercitivă mai puțin severă care i‑a fost impusă, și anume obligația de se prezenta în fața autorităților, a plecat din Finlanda în Suedia și a fost ulterior returnat din Suedia în Finlanda.
42.
În ședință, Rikoskomisario B (inspector din cadrul poliției judiciare B) a susținut că, în cazul în care a trecut un anumit timp de la ultima luare în custodie publică, dacă au fost invocate alte argumente juridice sau dacă au apărut fapte noi și dacă se poate considera că returnarea cu succes a persoanei este probabilă, ar trebui să fie posibilă începerea unei noi perioade de luare în custodie publică independent de orice luare în custodie publică anterioară. Orice altă interpretare ar putea conduce la o situație în care ar deveni imposibil să se pună în aplicare măsuri de returnare pe durata vieții persoanei în cauză. Acest lucru ar fi contrar urmăririi efective a obiectivelor Directivei 2008/115.
43.
Prin urmare, se ridică problema dacă o întrerupere de lungă durată, însoțită de plecarea ilegală a resortisantului în cauză al unei țări terțe din statul membru care a emis decizia de returnare, constituie un temei pentru reluarea calculului de la zero.
44.
În această privință, astfel cum am arătat deja, în conformitate cu articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/115, orice luare în custodie publică trebuie să fie cât mai scurtă posibil și să fie menținută numai atât timp cât măsurile de îndepărtare sunt în curs de desfășurare și sunt executate cu diligența necesară. Potrivit articolului 15 alineatul (4) din directiva menționată, luarea în custodie publică nu se mai justifică, iar persoana în cauză trebuie să fie eliberată imediat în cazul în care se constată că nu mai există o posibilitate rezonabilă de îndepărtare din motive juridice sau de altă natură sau că nu mai sunt îndeplinite condițiile prevăzute la alineatul (1) (
22
). În plus, din Hotărârea Kadzoev rezultă că articolul 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115 nu permite în niciun caz depășirea duratei maxime de luare în custodie publică prevăzute de această dispoziție (
23
). Jurisprudența rezultată din această hotărâre confirmă că articolul 15 din directiva menționată impune ca toate perioadele de luare în custodie publică legate de o procedură de returnare să fie cumulate atunci când se evaluează respectarea duratei maxime (
24
). Logica subiacentă, astfel cum rezultă din această jurisprudență, este că astfel de măsuri de luare în custodie publică fac parte dintr‑un singur proces de returnare și trebuie tratate în ansamblu în vederea calculării duratei permise. Prin urmare, atunci când luarea în custodie publică este legată de aceeași procedură de returnare reglementată de Directiva 2008/115, reluarea de la zero a calculului perioadei de luare în custodie publică autorizate după o întrerupere ar fi contrară caracterului cumulativ al termenului stabilit în dispoziția respectivă.
45.
O astfel de interpretare este susținută de Hotărârea John împotriva Greciei (
25
), în care Curtea Europeană a Drepturilor Omului a constatat că menținerea în detenție a reclamantului, chiar și în urma unei eliberări și reîncarcerări oficiale, constituia o privare arbitrară de libertate contrară articolului 5 alineatul (1) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale (denumită în continuare „CEDO”). În această hotărâre, instanța menționată a constatat că noul ordin de expulzare relua aceleași motive ca și cel anterior și nu prezenta nicio nouă justificare pentru o nouă detenție (
26
). Cu alte cuvinte, a doua perioadă de detenție nu a fost cu adevărat distinctă, întrucât se întemeia pe aceleași motive de expulzare și era lipsită de o nouă justificare și a fost executată într‑un mod care doar crea aparența legalității.
46.
Rezultă, în opinia noastră, că nu poate fi „reînceput” calculul perioadelor de luare în custodie publică în cursul executării unei decizii de returnare în cadrul procesului unic de îndepărtare atunci când obiectivul subiacent și contextul procedural rămân neschimbate. În cazul în care decizia de returnare rămâne în vigoare, o întrerupere a luării în custodie publică, indiferent de durata acesteia, nu justifică reluarea de la zero a calculului perioadei de luare în custodie publică.
47.
Situația ar fi diferită dacă luarea în custodie publică s‑ar întemeia pe o nouă decizie de returnare sau de îndepărtare, adoptată pentru motive complet noi, independentă de decizia de returnare inițială și supusă controlului jurisdicțional. Într‑un astfel de caz, luarea în custodie publică ar putea fi tratată ca parte a unui proces separat de îndepărtare. În caz contrar, luarea în custodie publică trebuie considerată ca făcând parte din aceeași procedură de îndepărtare, iar timpul deja petrecut în custodie publică trebuie luat în considerare în raport cu durata maximă prevăzută la articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115. De exemplu, în cazul în care o procedură de returnare a fost abandonată în mod real și definitiv, iar un resortisant al unei țări terțe reintră în statul membru în mod neregulamentar mulți ani mai târziu, această reintrare poate da naștere unui nou ansamblu de împrejurări de drept și de fapt, cum ar fi prezența ilegală a persoanei pe teritoriu fără permis de ședere sau fără niciun temei juridic pentru ședere. Astfel de împrejurări pot justifica adoptarea unei noi decizii de returnare în temeiul articolului 6 din Directiva 2008/115, fiind astfel inițiată o nouă procedură de returnare. Orice măsură de luare în custodie publică întemeiată pe această nouă decizie ar privi o procedură de returnare separată și distinctă, iar nu o continuare a celei anterioare. Cu toate acestea, un astfel de scenariu presupune o abandonare reală a primei proceduri ca urmare a unei perioade prelungite de absență a persoanei și, prin urmare, o inactivitate din partea autorităților, măsurată în mod obișnuit în ani, iar nu în luni. În caz contrar, nu se poate considera că procedura de returnare a fost abandonată definitiv. Cu alte cuvinte, pentru a iniția o nouă procedură, împrejurările trebuie să depășească în mod semnificativ întârzierile procedurale sau obstacolele temporare.
48.
În consecință, împrejurarea că resortisantul unei țări terțe a părăsit temporar teritoriul statului membru responsabil de returnare sau nu a respectat măsuri mai puțin coercitive nu întrerupe continuitatea procedurii de returnare, cu excepția cazului în care se demonstrează că procedura a fost abandonată în mod real și definitiv de autoritățile competente.
49.
În speță, guvernul finlandez a arătat în ședință că nu există o decizie oficială prin care să se declare abandonată procedura de returnare. În schimb, cazul rămâne deschis până la îndepărtarea resortisantului unei țări terțe în cauză, autoritățile competente urmărind în mod activ returnarea pe tot parcursul procesului. În consecință, în lipsa unei abandonări reale și definitive a procedurii de returnare și având în vedere eforturile continue ale autorităților de îndepărtare a resortisantului în cauză al unei țări terțe, măsurile de luare în custodie publică trebuie considerate ca fiind legate de o procedură de returnare unică, în curs. Rezultă că durata maximă a luării în custodie publică în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/115 nu poate fi reinițiată în momentul reluării în custodie publică, întrucât scopul și contextul procedural al procedurii de îndepărtare rămân neschimbate. Faptul că resortisantul în cauză al unei țări terțe a părăsit temporar teritoriul statului membru responsabil de returnare, în mod legal sau ilegal, sau că nu a respectat măsuri mai puțin coercitive nu întrerupe continuitatea procedurii de returnare, cu excepția cazului în care se demonstrează că procedura a fost abandonată în mod real și definitiv de autoritățile competente.
b) Acțiuni care împiedică returnarea
50.
Astfel cum am arătat (
27
), împrejurarea că resortisantul unei țări terțe a părăsit temporar teritoriul statului membru responsabil de returnare sau că nu a respectat măsuri mai puțin coercitive nu întrerupe continuitatea procedurii de returnare, cu excepția cazului în care se demonstrează că procedura a fost abandonată în mod real și definitiv de autoritățile competente.
51.
Deși deplasările neautorizate sau nerespectarea măsurilor adoptate pot justifica o nouă măsură de luare în custodie publică pe baza unei noi evaluări în sensul articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2008/115, acestea nu justifică reinițierea perioadei de luare în custodie publică. Un nou calcul intervine numai în cazul în care procedura de returnare a fost abandonată în mod real și definitiv și ulterior reinițiată, de exemplu printr‑o nouă decizie de returnare (
28
). Acest lucru trebuie să fie stabilit în mod clar pentru a respecta principiul luării în custodie publică limitate și proporționale impus de directiva menționată și de jurisprudență, evitând caracterul arbitrar al luării în custodie publică (
29
) și, prin urmare, prelungirea arbitrară a perioadei de luare în custodie publică.
52.
Prin urmare, astfel cum am arătat deja, în cazul unei întreruperi îndelungate a executării deciziei de returnare, elementul esențial pentru a stabili dacă poate fi adoptată o nouă decizie de returnare este dacă procesul de returnare a fost abandonat în mod real și definitiv (
30
). În lipsa unor astfel de împrejurări, toate perioadele anterioare de luare în custodie publică continuă să fie luate în considerare în raport cu durata maximă permisă de Directiva 2008/115.
53.
În plus, deși actele săvârșite de resortisantul în cauză al unei țări terțe în cursul procedurii de returnare trebuie luate în considerare în special ca indiciu al unui risc potențial de sustragere în temeiul articolului 15 alineatul (1) din Directiva 2008/115, un astfel de comportament nu poate justifica, în sine, nici luarea inițială în custodie publică, nici prelungirea acestei măsuri în temeiul articolului 15 alineatul (6) din directiva menționată. În această privință, luarea în custodie publică în scopul returnării trebuie să rămână strict limitată la obiectivul de facilitare a returnării sau a îndepărtării și trebuie să fie proporțională și limitată în timp (
31
).
54.
Este important de reținut că, atunci când îndepărtarea nu mai este fezabilă în mod realist – de exemplu din cauza inacțiunii prelungite a țării terțe – menținerea în custodie publică a persoanei devine ilegală, indiferent de comportamentul persoanei în legătură cu executarea deciziei de returnare. În astfel de cazuri, comportamentul persoanei respective, chiar necooperant, nu poate prevala asupra cerinței ca luarea în custodie publică să fie strict legată de o posibilitate realistă de îndepărtare.
55.
În această privință, în ședință, au fost invocate în fața Curții argumente juridice referitoare la posibilitatea adoptării unor măsuri după finalizarea fără succes a procedurii de returnare, aspect care a făcut obiectul Hotărârii JZ (
32
), prin aplicarea Hotărârii Achughbabian (
33
), în care Curtea a statuat în esență că Directiva 2008/115 permite statelor membre să aplice sancțiuni penale, inclusiv privative de libertate, după finalizarea procedurii de returnare și după ce îndepărtarea nu a avut loc, inclusiv în situațiile în care a existat o obstrucționare din partea persoanei vizate (
34
). Cu toate acestea, subliniem că Hotărârea JZ (
35
) nu contrazice poziția potrivit căreia perioadele succesive de luare în custodie publică legate de aceeași procedură de returnare ar trebui cumulate în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/115, ci mai degrabă abordează un context juridic diferit: se referă la situația ulterioară unei proceduri de returnare care a fost finalizată fără succes, și anume situația în care persoana nu a părăsit teritoriul în pofida încheierii procesului de returnare și a expirării perioadei maxime de luare în custodie publică. În cursul executării unei decizii de returnare, deși această directivă este în continuare aplicabilă, principiul cumulării perioadelor de luare în custodie publică ar trebui să rămână aplicabil.
56.
În speță, nu există niciun indiciu că a treia perioadă de luare în custodie publică a resortisantului în cauză al unei țări terțe este independentă de cele două perioade anterioare. Prin urmare, o perioadă de luare în custodie publică impusă după un total cumulat de 5 luni și 23 de zile nu poate fi considerată o nouă perioadă de „luare în custodie publică”, cu excepția cazului în care procedura de îndepărtare a fost încheiată în mod legal și efectiv printr‑o abandonare reală și definitivă și a fost inițiat un nou proces de returnare pe baza unui nou temei juridic și în lumina unor împrejurări noi, care depășesc în mod semnificativ întârzierile procedurale sau obstacolele temporare. În caz contrar, s‑ar aduce atingere limitelor Directivei 2008/115 și finalității de protecție a acesteia. Instanța de trimitere trebuie să stabilească dacă decizia de returnare a rămas efectivă și executorie după perioadele anterioare de luare în custodie publică.
c) Lipsa cooperării din partea țării terțe
57.
Potrivit articolului 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115, lipsa de răspuns sau de cooperare din partea țării terțe (cum ar fi neeliberarea documentelor de călătorie) poate justifica o prelungire a măsurii de luare în custodie publică, cu condiția ca statul membru să poată demonstra că a depus eforturi rezonabile pentru a asigura returnarea. În cazul în care întârzierea nu este cauzată exclusiv de lipsa de acțiune a țării terțe, iar statul membru nu a căutat în mod activ alternative și nici nu și‑a continuat sau intensificat eforturile, este posibil să nu fie atins pragul „eforturilor rezonabile”, iar prelungirea măsurii luării în custodie publică poate deveni nelegală. Acest aspect este strâns legat de eficiența și de diligența impuse în temeiul articolului 15 alineatele (1) și (4) din directiva menționată.
58.
Astfel cum am menționat deja, în cazul în care nu există nicio posibilitate rezonabilă de îndepărtare, luarea în custodie publică trebuie să fie cât mai scurtă posibil și să se încheie după expirarea termenelor prevăzute la articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115. Prin urmare, o simplă lipsă de răspuns din partea unei țări terțe nu constituie, în sine, o autorizație pentru prelungirea nelimitată a măsurii luării în custodie publică. Statul membru trebuie să demonstreze că a continuat să acționeze cu diligență și în mod proactiv – de exemplu, prin contacte repetate, prin mijloace consulare sau prin acorduri de cooperare – pentru a asigura returnarea resortisantului în cauză al unei țări terțe.
59.
Astfel, în speță, deși întârzierile în obținerea documentelor de la autoritățile unei țări terțe pot, în temeiul articolului 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115, să justifice o prelungire a măsurii luării în custodie publică dincolo de termenul inițial de șase luni, o astfel de prelungire rămâne strict supusă condiției ca autoritățile finlandeze competente să fi depus toate eforturile rezonabile pentru a asigura îndepărtarea resortisantului unei țări terțe. În cazul în care se constată că țara terță în cauză nu cooperează într‑un termen rezonabil sau în cazul în care nu există nicio posibilitate rezonabilă de îndepărtare, luarea în custodie publică trebuie să înceteze, în conformitate cu articolul 15 alineatul (4) din Directiva 2008/115 și cu principiul proporționalității (
36
).
60.
În sfârșit, trebuie să observăm că, în economia generală a Directivei 2008/115 (
37
), interpretată în lumina principiului proporționalității, luarea în custodie publică nu trebuie aplicată în mod automat sau preventiv, ci trebuie să fie o măsură de ultimă instanță, utilizată numai în lipsa unei alternative care să poată asigura eficacitatea procedurii de returnare (
38
). Având în vedere că procesul de returnare poate implica întârzieri care nu pot fi imputate resortisantului în cauză al unei țări terțe, cum ar fi lipsa de cooperare din partea unei țări terțe sau obstacolele diplomatice, statele membre trebuie să evalueze dacă măsurile mai puțin coercitive sunt mai adecvate, cel puțin în perioadele în care procedura de azil este încă în curs sau îndepărtarea nu este încă posibilă. În caz contrar, există riscul ca durata limitată disponibilă pentru luarea în custodie publică să fie consumată prematur, ceea ce ar putea compromite eficacitatea îndepărtării odată ce aceasta devine realizabilă.
61.
În această privință, în ceea ce privește lipsa unei posibilități realiste de îndepărtare, trebuie să observăm că Directiva 2008/115 nu abordează situația resortisanților țărilor terțe care nu pot fi returnați, și anume cei care nu pot fi expulzați din motive practice, dar care nu beneficiază de niciun statut juridic din partea statelor membre (
39
). Prin urmare, aceștia rămân într‑o stare de excludere legală (
40
). O astfel de lacună subminează atât eficacitatea politicii de returnare, cât și protecția drepturilor fundamentale ale resortisanților țărilor terțe. Într‑un astfel de scenariu, resortisanții țărilor terțe sunt expuși unei luări în custodie publică repetate.
3. Validitatea măsurii luării în custodie publică în cazul în care condițiile prevăzute de Directiva 2008/115 nu erau îndeplinite de la bun început și recurgerea prematură la procedurile de returnare
62.
În ceea ce privește temeiul juridic invocat în susținerea luării în custodie publică, în Hotărârea Kadzoev (
41
) Curtea a statuat că luarea în custodie publică în scopul îndepărtării reglementată de Directiva 2008/115 și luarea în custodie publică a solicitanților de protecție internațională, în special în temeiul Directivei 2013/33/UE (
42
), sunt supuse unor regimuri juridice distincte. Perioada în care o persoană este luată în custodie publică în baza unei decizii adoptate în temeiul dispozițiilor dreptului Uniunii în materie de protecție internațională nu poate fi considerată o luare în custodie publică în scopul îndepărtării în sensul articolului 15 din Directiva 2008/115.
63.
Cu toate acestea, situația în discuție în litigiul principal, astfel cum reiese din precizările care figurează în decizia de trimitere (
43
), este una în care toate perioadele anterioare de luare în custodie publică au fost dispuse în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/115 și în scopul executării aceleiași decizii de returnare. În această privință, instanța de trimitere arată că a exclus din cererea sa de decizie preliminară problema modului de calculare a perioadei maxime de luare în custodie publică atunci când luarea în custodie publică se întemeia atât pe Directiva 2008/115, cât și pe un alt temei juridic (fie simultan, fie intermitent) (
44
). Cu alte cuvinte, instanța de trimitere subliniază că a ales să nu solicite Curții să stabilească dacă sau în ce mod astfel de temeiuri juridice care se suprapun sau sunt mixte ar trebui să afecteze calcularea perioadei de luare în custodie publică, întrucât luarea în custodie publică a resortisantului în cauză al unei țări terțe se întemeia – cel puțin în principal și în cea mai mare parte a timpului – numai pe Directiva 2008/115. Rezultă că, în opinia instanței de trimitere, problema temeiurilor juridice mixte este lipsită de relevanță practică în speță.
64.
Astfel, întrucât instanța de trimitere a exclus în mod expres această problemă din cererea sa de decizie preliminară, Curtea ar trebui să o considere lipsită de pertinență sau ipotetică, cu atât mai mult cu cât luarea în custodie publică pare să se fi întemeiat în principal pe Directiva 2008/115.
65.
Cu toate acestea, prezenta cauză ridică o problemă distinctă: cea privind validitatea aplicării Directivei 2008/115 în ceea ce privește perioada de luare în custodie publică cuprinsă între 10 septembrie și 29 octombrie 2022, în special având în vedere garanțiile procedurale prevăzute la articolul 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III.
66.
În temeiul articolului 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III, în cazul în care un resortisant al unei țări terțe căruia i s‑a refuzat anterior protecția internațională în alte state membre intră pe teritoriul unui nou stat membru fără a depune o nouă cerere de azil și în cazul în care cererea de reprimire nu este prezentată în termenele prevăzute la articolul 24 alineatul (2) din regulamentul menționat, acest din urmă stat membru (în speță, Republica Finlanda) trebuie să acorde persoanei în cauză posibilitatea de a depune o nouă cerere de protecție internațională în statul membru pe teritoriul căruia se află în situație de ședere ilegală (
45
). Pentru acest motiv, persoana în cauză nu poate fi returnată în țara sa de origine atât timp cât o astfel de posibilitate nu i‑a fost efectiv acordată.
67.
În speță, în ceea ce privește perioada de luare în custodie publică cuprinsă între 10 septembrie și 29 octombrie 2022, instanța de trimitere a arătat că, înainte de a ajunge în Finlanda, resortisantul țării terțe în cauză solicitase de asemenea azil în Țările de Jos, în Suedia și în Elveția. Cererile de reprimire adresate de Oficiul finlandez pentru Imigrație celorlalte state membre nu au fost admise, iar Turun Hallinto‑oikeus (Tribunalul Administrativ din Turku) a constatat că această autoritate era îndreptățită să considere că era autoritatea competentă să examineze cererea de azil a acestei persoane în temeiul articolului 17 din Regulamentul Dublin III.
68.
Întrucât se pare că resortisantul în cauză al unei țări terțe era îndreptățit să formuleze o nouă cerere în temeiul articolului 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III și nu putea fi returnat în țara sa de origine înainte de a beneficia de o astfel de posibilitate, este posibil ca luarea în custodie publică în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/115 să nu fi trebuit să fie dispusă pentru perioada cuprinsă între 10 septembrie și 29 octombrie 2022, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere. În această privință, amintim că, în Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (
46
), Curtea a statuat că autoritățile judiciare care examinează măsura de luare în custodie publică în temeiul Directivei 2008/115 trebuie să verifice din oficiu dacă sunt îndeplinite condițiile pentru luarea în custodie publică legală, chiar dacă persoana supusă măsurii de luare în custodie publică nu le invocă.
69.
Acestea fiind spuse, în cazul în care luarea în custodie publică s‑a întemeiat în mod eronat pe dispozițiile Directivei 2008/115, perioada relevantă (sau părțile relevante din respectiva perioadă) trebuie luată în considerare la calcularea perioadei maxime de luare în custodie publică prevăzute la articolul 15 alineatele (5) și (6) din directiva menționată. Astfel, perioada maximă de luare în custodie publică prevăzută la aceste alineate reflectă o limitare temporală absolută a privării de libertate în temeiul acestei directive în scopul îndepărtării. În cazul în care timpul petrecut în detenție în mod incorect pe baza dispozițiilor Directivei 2008/115 ar fi exclus din calcul, statele membre ar putea eluda aceste termene maxime prin recalificarea sau reevaluarea ex post a temeiului juridic, ceea ce ar aduce atingere efectivității (effet utile) articolului 15 din directiva menționată și ar încălca garanțiile procedurale acordate resortisanților în cauză ai unor țări terțe. Rezultă că, în situațiile în care luarea în custodie publică nu a fost legală ca urmare a temeiului juridic eronat – de exemplu întrucât procedura de returnare nu fusese încă declanșată ca urmare a dreptului de a depune o nouă cerere de azil –, perioada respectivă trebuie inclusă în calculul duratei totale permise în temeiul articolului 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115.
4. Concluzie provizorie
70.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că articolul 15 alineatele (5) și (6) din Directiva 2008/115 trebuie interpretat în sensul că, pentru a stabili dacă au fost atinse perioadele maxime de luare în custodie publică prevăzute de această dispoziție, trebuie luate în considerare toate perioadele în care resortisantul în cauză al unei țări terțe a fost luat în custodie publică anterior în temeiul articolului 15 din această directivă, în vederea executării aceleiași decizii de returnare. În cazul în care decizia de returnare rămâne în vigoare, iar procedura de îndepărtare nu a fost abandonată în mod real și definitiv, o întrerupere a măsurii luării în custodie publică nu justifică reinițierea de la zero a calculului perioadelor de luare în custodie publică. Aceasta este situația chiar dacă resortisantul în cauză al unei țări terțe a fost eliberat între perioadele de luare în custodie publică sau a părăsit temporar teritoriul pentru a se deplasa într‑un alt stat membru. În plus, trebuie să se verifice dacă, ținând seama de articolul 17 și de articolul 24 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III, luarea în custodie publică în temeiul articolului 15 din Directiva 2008/115 ar fi putut fi legală pentru perioada cuprinsă între 10 septembrie și 29 octombrie 2022.
B.
A doua întrebare
71.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, care cuprinde două părți, instanța de trimitere solicită în esență, pe de o parte, să se stabilească dacă articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale care condiționează inițierea unui control jurisdicțional al depășirii duratei maxime inițiale de luare în custodie publică prevăzute la articolul 15 alineatul (5) de o cerere în acest sens formulată de persoana plasată în custodie publică și, pe de altă parte, în ce moment trebuie efectuat controlul jurisdicțional prevăzut la articolul 15 alineatul (3) a doua teză atunci când are ca obiect decizia autorității administrative competente de a prelungi luarea în custodie publică dincolo de respectiva durată maximă inițială.
72.
La cererea Curții, propunem să ne concentrăm analiza asupra celei de a doua părți a celei de a doua întrebări (
47
), care ridică problema controlului jurisdicțional în temeiul articolului 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115 în ceea ce privește prelungirea perioadei de luare în custodie publică dincolo de durata de șase luni.
73.
Articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2008/115 impune ca legalitatea măsurii de luare în custodie publică să facă obiectul unui control jurisdicțional efectuat cât mai rapid posibil de la începutul măsurii de luare în custodie publică. În cazul în care măsura de luare în custodie publică este prelungită dincolo de termenul de șase luni prevăzut de articolul 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115, o astfel de prelungire trebuie să fie susținută de motive specifice, cum ar fi lipsa de cooperare a resortisantului în cauză al unei țări terțe sau întârzierile în obținerea documentației necesare din partea țărilor terțe.
74.
Jurisprudența Curții recunoaște că atât luarea în custodie publică inițială, cât și prelungirea acesteia au o natură similară, în sensul că ambele implică o privare de libertate în scopul pregătirii returnării și/sau al îndepărtării resortisantului în cauză al unei țări terțe (
48
). Decizia de prelungire a măsurii de luare în custodie publică trebuie, așadar, să fie supusă acelorași garanții procedurale ca cele care se aplică măsurii inițiale de luare în custodie publică în temeiul articolului 15 alineatele (2) și (3) din Directiva 2008/115 (
49
). Printre acestea se numără dreptul la control jurisdicțional, proporționalitatea și cerința ca luarea în custodie publică să fie necesară în speță.
75.
În aceste condiții, prelungirea luării în custodie publică reprezintă o continuare a unei ingerințe grave în dreptul la libertate al persoanei (
50
) și, întrucât prelungește această ingerință dincolo de perioadă inițială justificată în temeiul articolului 15 alineatul (5) din Directiva 2008/115, necesită o nouă apreciere judiciară menită să asigure că aceasta rămâne legală, necesară și proporțională în raport cu motivele specifice prevăzute la articolul 15 alineatul (6) din această directivă (
51
). Aceste garanții dau expresie drepturilor fundamentale consacrate la articolele 6 și 47 din cartă, și anume dreptului la libertate și dreptului la o cale de atac efectivă (
52
).
76.
În special, în temeiul articolului 15 alineatul (2) din Directiva 2008/115, care a concretizat dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă consacrat la articolul 47 din cartă, fiecare stat membru trebuie să prevadă, atunci când luarea în custodie publică a fost dispusă de o autoritate administrativă, un control jurisdicțional „rapid”, fie din oficiu, fie la cererea persoanei vizate, al legalității acestei luări în custodie publică (
53
). Întrucât decizia inițială de luare în custodie publică trebuie să facă obiectul unui control jurisdicțional, orice prelungire a respectivei măsuri de luare în custodie publică – care reprezintă o ingerință și mai substanțială în dreptul fundamental la libertate – necesită în mod necesar un control jurisdicțional la fel de riguros, dacă nu chiar mai riguros. Un control jurisdicțional întârziat în mod nejustificat nu poate funcționa ca un control efectiv al legalității menținerii măsurii privative de libertate. Prin urmare, un astfel de control ar trebui efectuat fără întârzieri nejustificate și cât mai rapid posibil (
54
).
77.
În această privință, astfel cum am amintit deja, fiecare stat membru trebuie să prevadă, atunci când luarea în custodie publică a fost dispusă de o autoritate administrativă, un control jurisdicțional „rapid”, fie din oficiu, fie la cererea persoanei vizate, al legalității acestei luări în custodie publică (
55
). Prin urmare, este conform cu economia și cu obiectivele articolului 15 din Directiva 2008/115 ca un astfel de control jurisdicțional în cadrul prelungirii măsurii de luare în custodie publică dincolo de șase luni să fie, în principiu, inițiat înainte de expirarea termenului inițial, pentru a asigura o protecție efectivă a dreptului la libertate. Această abordare contribuie la asigurarea faptului că durata maximă prevăzută la articolul 15 alineatul (5) din directiva menționată rămâne efectivă și că condițiile excepționale prevăzute la alineatul (6) al acestui articol fac obiectul unui control serios.
78.
Cu toate acestea, trebuie arătat că Directiva 2008/115 nu impune în mod expres ca controlul jurisdicțional al prelungirii măsurii de luare în custodie publică să fie inițiat înainte de expirarea termenului inițial de șase luni. Articolul 15 alineatul (3) a doua teză impune doar ca o astfel de luare în custodie publică să facă obiectul unui control jurisdicțional, fără a prevedea un termen sau o formă procedurală specifică. În conformitate cu principiul autonomiei procedurale, statele membre păstrează o marjă de apreciere pentru a stabili aceste modalități procedurale. Astfel, un control efectuat după expirarea termenului poate totuși respecta cerințele directivei, cu condiția să fie realizat în mod prompt și eficient, oferind astfel garanții adecvate împotriva unei luări în custodie publică arbitrare. Cu toate acestea, având în vedere gravitatea oricărei privări continue de libertate, un control întârziat trebuie efectuat cu o celeritate deosebită pentru a asigura respectarea dreptului la libertate (
56
).
79.
În speță, instanța de trimitere arată că condițiile care justifică prelungirea măsurii de luare în custodie publică nu au fost examinate în lumina elementelor de probă prezentate și nici nu au fost menționate în decizia adoptată de Helsingin käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Helsinki). Astfel, instanța de trimitere pare să considere că numai atunci când o altă autoritate judiciară, Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță, Karelia de Sud), a intervenit ulterior din oficiu la 7 decembrie 2023 controlul jurisdicțional impus de articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115 a fost efectiv efectuat. Trebuie arătat că resortisantul în cauză al unei țări terțe a susținut în ședință că pragul de șase luni a fost depășit cu 2 luni și 19 zile înainte de efectuarea oricărei aprecieri judiciare cu privire la legalitatea prelungirii măsurii de luare în custodie publică care l‑a vizat.
80.
În lipsa unor norme stabilite de dreptul Uniunii privind modalitățile procedurale referitoare la termenele de exercitare a controlului jurisdicțional prevăzut la articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115, statele membre își păstrează competența, conform principiului autonomiei procedurale, de a reglementa aceste modalități (
57
). În această privință, având în vedere gravitatea ingerinței în dreptul fundamental la libertate, consacrat la articolul 6 din cartă, un termen de 2 luni și 19 zile în care nu a avut loc un control jurisdicțional adecvat al luării în custodie publică pare în mod evident excesiv. O astfel de întârziere riscă să aducă atingere efectivității protecției jurisdicționale impuse de articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115, care impune statelor membre să se asigure că, în cazul perioadelor prelungite de luare în custodie publică, revizuirea luării în custodie publică, care trebuie efectuată la intervale rezonabile, face obiectul controlului judiciar (
58
).
81.
Având în vedere cele de mai sus, considerăm că, atunci când decizia de prelungire a unei perioade de luare în custodie publică este luată de o autoritate administrativă, controlul jurisdicțional impus de articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115 ar trebui să fie inițiat, în principiu, înainte de începerea perioadei prelungite. Cu toate acestea, în cazul în care controlul jurisdicțional are loc după expirarea perioadei inițiale de luare în custodie publică, acesta trebuie totuși să fie efectuat rapid, având în vedere gravitatea oricărei atingeri aduse dreptului fundamental la libertate, în conformitate cu cerința unui control jurisdicțional în timp util al legalității măsurii de luare în custodie publică, astfel cum este prevăzută la articolul 15 alineatele (2) și (3) din directiva menționată.
C.
A treia întrebare
82.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că instanța de trimitere pare să solicite Curții, în sens mai larg, clarificări privind elementele relevante din dreptul Uniunii, pentru a stabili consecințele unui control jurisdicțional întârziat. Cu toate acestea, în opinia noastră, un răspuns la o întrebare atât de largă ar depăși ceea ce îi este necesar acestei instanțe pentru soluționarea litigiului principal.
83.
Tocmai de aceea propunem reformularea întrebării respective într‑un mod care să îi restrângă sfera, astfel încât să se stabilească dacă a doua teză a articolului 15 alineatul (3) din Directiva 2008/115 trebuie interpretată în sensul că lipsa unui control jurisdicțional efectuat în timp util asupra deciziei administrative de prelungire a luării în custodie publică dincolo de durata maximă inițială prevăzută la articolul 15 alineatul (5) implică obligația de a dispune imediata punere în libertate a persoanei în cauză, chiar și în ipoteza în care, la momentul efectuării tardive a controlului jurisdicțional, sunt întrunite toate condițiile de fond care justifică menținerea măsurii privative de libertate, astfel cum sunt prevăzute de articolul 15 din directiva menționată. În ipoteza contrară, instanța de trimitere urmărește să afle care sunt elementele relevante pentru a stabili dacă, în astfel de împrejurări, persoana aflată în custodie publică ar trebui să fie eliberată imediat.
84.
În această privință, observăm că, în Hotărârea FMS ș.a., Curtea a statuat deja că articolul 15 din Directiva 2008/115 este necondiționat și suficient de precis și că, în consecință, are efect direct (
59
). În plus, această dispoziție trebuie interpretată în lumina articolului 47 din cartă, care garantează dreptul la o protecție jurisdicțională efectivă (
60
). În această privință, Curtea a statuat că statele membre trebuie să prevadă, atunci când luarea în custodie publică a fost dispusă de o autoritate administrativă, un control jurisdicțional „rapid”, fie din oficiu, fie la cererea persoanei vizate, al legalității acestei luări în custodie publică (
61
). Prin urmare, lipsa controlului jurisdicțional sau întârzierea substanțială a unui astfel de control încalcă conținutul esențial al articolului 47 și, în consecință, încalcă dreptul Uniunii (
62
). Prin urmare, în lipsa unui control jurisdicțional efectuat în timp util și în mod efectiv, luarea în custodie publică devine incompatibilă cu articolul 15 alineatele (2) și (3) din Directiva 2008/115, precum și cu articolul 47 din cartă, indiferent dacă motivele de fond ale luării în custodie publică pot fi îndeplinite ulterior.
85.
În plus, Curtea a precizat în mod explicit că, atunci când luarea în custodie publică este considerată ilegală, persoana în cauză trebuie eliberată imediat (
63
) și că instanțele naționale trebuie să poată substitui cu propria decizie aprecierea autorității administrative și să dispună eliberarea imediată sau o măsură alternativă la luarea în custodie publică (
64
). Curtea a confirmat că instanțele pot dispune în mod direct eliberarea, în lipsa unei alte autorități competente, atunci când măsura luării în custodie publică încalcă dreptul Uniunii (
65
).
86.
În această privință, trebuie arătat că Curtea a făcut o distincție între situațiile în care luarea în custodie publică este, în prezent, nelegală și cele în care aceasta era nelegală doar într‑o perioadă anterioară. În cazul în care luarea în custodie publică este lipsită de un temei legal la momentul controlului jurisdicțional, persoana trebuie, în principiu, să fie eliberată imediat, astfel cum se confirmă în Hotărârea FMS ș.a. (
66
). Cu toate acestea, în situația în care luarea în custodie publică a unei persoane a fost inițial nelegală, dar a devenit ulterior justificată în temeiul unui nou motiv juridic autonom, astfel cum s‑a reținut în Hotărârea Bouskoura (
67
), nu este necesară eliberarea imediată. Hotărârea menționată abordează în mod specific o modificare a regimului juridic, de la luarea în custodie publică în temeiul Regulamentului Dublin III la luarea în custodie publică în temeiul Directivei 2008/115, care implică temeiuri juridice distincte. În astfel de cazuri, resortisantul țării terțe poate avea, în schimb, dreptul la despăgubiri pentru privarea de libertate nelegală anterioară (
68
). Or, prezenta cauză privește perioade succesive de luare în custodie publică impuse în temeiul aceluiași regim juridic, și anume articolul 15 din Directiva 2008/115. În această privință, autorităților naționale le revine sarcina de a justifica fiecare nouă perioadă, în special orice prelungire în temeiul articolului 15 alineatul (6) din directiva menționată.
87.
Considerăm că principiile enunțate în jurisprudența Curții, citată la punctele 84 și 85 din prezentele concluzii, se aplică în egală măsură controlului jurisdicțional al deciziilor de prelungire a măsurii de luare în custodie publică în temeiul articolului 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115, care urmează unei luări inițiale în custodie publică dispuse pe baza unei măsuri adoptate în temeiul articolului 15 alineatul (1) din aceeași directivă, întrucât orice privare de libertate în temeiul articolului 15 trebuie să fie însoțită de un control jurisdicțional efectiv și realizat în timp util.
88.
Rezultă că, în cazul în care controlul jurisdicțional este întârziat în mod nejustificat, iar prelungirea măsurii de luare în custodie publică dincolo de perioada inițială de șase luni prevăzută la articolul 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115 are loc fără un control jurisdicțional în timp util, o astfel de luare în custodie publică trebuie considerată nelegală. Garanția procedurală a unui control jurisdicțional rapid, consacrată la articolul 15 alineatul (2) din directiva menționată, constituie o condiție esențială pentru legalitatea menținerii în custodie publică. O constatare ulterioară a faptului că sunt îndeplinite condițiile de fond ale luării în custodie publică nu poate remedia retroactiv încălcarea. Prin urmare, în cazul în care această cerință procedurală nu este respectată, resortisantul unei țări terțe trebuie să fie eliberat imediat, indiferent dacă condițiile de fond ale luării în custodie publică sunt îndeplinite la momentul controlului efectuat cu întârziere.
IV. Concluzie
89.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Korkein oikeus (Curtea Supremă, Finlanda) după cum urmează:
Articolul 15 alineatele (3), (5) și (6) din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală, citit în lumina articolelor 6 și 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
trebuie interpretat în sensul că
–
acesta impune ca, pentru a stabili dacă au fost atinse duratele maxime de luare în custodie publică prevăzute la articolul 15 alineatele (5) și (6) din aceasta, trebuie luate în considerare toate perioadele în care resortisantul în cauză al unei țări terțe a fost luat în custodie publică anterior în temeiul dispoziției menționate, în vederea executării aceleiași decizii de returnare. În cazul în care decizia de returnare rămâne în vigoare, iar procedura de îndepărtare nu a fost abandonată în mod real și definitiv, o întrerupere a măsurii luării în custodie publică nu justifică reinițierea de la zero a calculului perioadelor de luare în custodie publică. Acest lucru este valabil chiar dacă resortisantul în cauză al unei țări terțe a fost eliberat între perioadele de luare în custodie publică sau a părăsit temporar teritoriul pentru a se deplasa într‑un alt stat membru;
–
controlul jurisdicțional impus de articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115/CE, cu ocazia prelungirii perioadei inițiale de luare în custodie publică, ar trebui efectuat, în principiu, înainte de începerea perioadei prelungite. Cu toate acestea, în cazul în care controlul jurisdicțional are loc după expirarea perioadei inițiale de luare în custodie publică, acesta trebuie totuși să fie efectuat rapid, având în vedere gravitatea oricărei intruziuni în dreptul fundamental la libertate, în conformitate cu cerința unui control jurisdicțional în timp util al legalității măsurii de luare în custodie publică, astfel cum este prevăzută la articolul 15 alineatele (2) și (3) din directiva menționată;
–
în cazul în care controlul jurisdicțional este întârziat în mod nejustificat, iar prelungirea măsurii de luare în custodie publică dincolo de perioada inițială de șase luni prevăzută la articolul 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115 are loc fără un control jurisdicțional în timp util, o astfel de luare în custodie publică trebuie considerată nelegală. Garanția procedurală a unui control jurisdicțional rapid, consacrată la articolul 15 alineatul (2) din directiva menționată, constituie o condiție esențială pentru legalitatea menținerii în custodie publică. O constatare ulterioară a faptului că sunt îndeplinite condițiile de fond ale luării în custodie publică nu poate remedia retroactiv încălcarea. Prin urmare, în cazul în care această cerință procedurală nu este respectată, resortisantul unei țări terțe trebuie să fie eliberat imediat, indiferent dacă condițiile de fond ale luării în custodie publică sunt îndeplinite la momentul controlului efectuat cu întârziere.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
(
2
)	JO 2008, L 348, p. 98.
(
3
)	Mai precis, instanța de trimitere pare să fi fost chemată să se pronunțe nu cu privire la legalitatea deciziei poliției din 11 septembrie 2023, prin care resortisantul unei țări terțe în cauză a fost luat în custodie publică pentru a treia oară, ci cu privire la cea a menținerii sale în custodie publică dincolo de perioada maximă de șase luni prevăzută la articolul 15 alineatul (5) din Directiva 2008/115. Recursul cu care este sesizată prezenta instanță este îndreptat împotriva deciziei Itä‑Suomen hovioikeus (Curtea de Apel din Finlanda de Est, Finlanda) de respingere a apelului formulat de resortisantul țării terțe în cauză împotriva hotărârii Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (Tribunalul de Primă Instanță din Karelia de Sud, Finlanda) din 7 decembrie 2023, prin care s‑a statuat printre altele că simpla împrejurare că o ședință a fost organizată din oficiu numai după ce perioada totală de luare în custodie publică a depășit (potențial) șase luni nu era suficientă pentru a justifica eliberarea acestuia.
(
4
)	Potrivit opiniei exprimate de Peers, S., Directiva 2008/115, deși concepută inițial ca un instrument strict de luare în custodie publică și de îndepărtare a migranților aflați în situație de ședere ilegală, a evoluat prin intermediul jurisprudenței Curții pentru a reflecta o abordare mai echilibrată (a se vedea Peers, S., „Irregular migrants: Can humane treatment be balanced against efficient removal?”, European Journal of Migration and Law, Vol. 17, nr. 4, 2015, p. 289-304).
(
5
)	JO 2013, L 180, p. 31.
(
6
)	C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741 (denumită în continuare „Hotărârea Kadzoev”).
(
7
)	Răspunzând la o întrebare adresată de Curte, instanța de trimitere precizează că, în ceea ce privește aplicarea articolului 127 din Legea privind străinii în raport cu Directiva 2008/115, nu este clar dacă perioadele distincte de luare în custodie publică ar trebui cumulate sau tratate în mod independent la calcularea duratei maxime a unei perioade de luare în custodie publică. Întrucât nu există o jurisprudență națională consacrată, deciziile privind eliberarea persoanelor aflate în custodie publică depind în prezent de modul în care poliția sau instanțele interpretează legea în fiecare caz.
(
8
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 268) (denumită în continuare „Hotărârea FMS ș.a.”). Directiva 2008/115 urmărește astfel alinierea la jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”), potrivit căreia detenția unei persoane în cadrul unei astfel de proceduri nu este supusă condiției ca această măsură să fie „necesară, de exemplu pentru a evita riscul sustragerii de la procedură” [a se vedea în special Curtea EDO, Hotărârea din 15 noiembrie 1996, Chahal împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, punctele 112 și 113, Hotărârea din 10 iulie 2014, Rakhimov împotriva Rusiei (CE:ECHR:2014:0710JUD005055213, punctele 119 și 120), și Hotărârea din 27 noiembrie 2014, Khomullo împotriva Ucrainei (CE:ECHR:2014:1127JUD004759310, punctul 52)].
(
9
)	Hotărârea din 28 aprilie 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctul 40, denumită în continuare „Hotărârea El Dridi”).
(
10
)	A se vedea în acest sens Hotărârea FMS ș.a., punctul 278.
(
11
)	A se vedea în special Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 58), în care Curtea a statuat că o prelungire acordată în temeiul articolului 15 alineatul (6) din Directiva 2008/115 trebuie decisă în conformitate cu dreptul național și nu poate depăși în niciun caz o perioadă suplimentară de 12 luni.
(
12
)	A se vedea punctul 69 din hotărârea menționată, care face trimitere la punctele 37, 54 și 61 din aceeași hotărâre. A se vedea de asemenea Secțiunea 15.4 din Manualul Comisiei în materie de returnare [anexă la Recomandarea (UE) 2017/2338 a Comisiei din 16 noiembrie 2017 de instituire a unui manual comun în materie de returnare care să fie utilizat de autoritățile competente ale statelor membre atunci când desfășoară activități legate de returnare (JO 2017, L 339, p. 83)].
(
13
)	A se vedea printre altele Hotărârea FMS ș.a., punctele 279 și 280, precum și jurisprudența citată.
(
14
)	Ibidem, punctul 280.
(
15
)	În Hotărârea El Dridi, punctul 43, Curtea a adăugat că Directiva 2008/115 înțelege să țină seama atât de jurisprudența Curții EDO potrivit căreia principiul proporționalității impune ca detenția unei persoane împotriva căreia are loc o procedură de expulzare sau de extrădare să nu se prelungească pentru o perioadă nerezonabilă, adică să nu depășească termenul necesar pentru atingerea scopului urmărit [a se vedea în special Curtea EDO, Hotărârea din 29 ianuarie 2008, Saadi împotriva Regatului Unit, CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, punctele 72-74)], cât și de cea de a opta dintre cele „Douăzeci de orientări privind returnarea forțată”, adoptate la 4 mai 2005 de Comitetul de Miniștri al Consiliului Europei, la care Directiva 2008/115 face referire în cuprinsul considerentului (3). Potrivit acestui principiu, orice detenție anterioară îndepărtării trebuie să fie pentru o perioadă cât mai scurtă cu putință. Pentru un comentariu privind Hotărârea El Dridi, a se vedea Raffaelli, R., „Criminalizing irregular immigration and the Returns Directive: An analysis of the El Dridi case”, European Journal of Migration and Law, 2011, vol. 13, nr. 4, p. 467-489, și Mitsilegas, V., The Criminalisation of Migration in Europe – Challenges for Human Rights and the Rule of Law, Springer, Cham, 2015, p. 57-76.
(
16
)	A se vedea Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică), C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctul 72 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 4 octombrie 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, punctul 41 (denumită în continuare „Hotărârea Bouskoura”). În măsura în care luarea în custodie publică constituie o ingerință gravă în dreptul la libertate al unui resortisant al unei țări terțe, consacrat la articolul 6 din cartă, aceasta este supusă unor garanții stricte, inclusiv previzibilității și protecției împotriva arbitrariului [a se vedea, în acest sens, Hotărârea din 15 martie 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punctul 40)].
(
17
)	Hotărârea din 6 octombrie 2022, Politsei- ja Piirivalveamet (Luare în custodie publică – Risc de săvârșire a unei infracțiuni) (C‑241/21, EU:C:2022:753, punctele 30-33, 38 și 40-43).
(
18
)	A se vedea, în acest sens, Hotărârea FMS ș.a., punctele 268 și 269.
(
19
)	Pentru o discuție cu privire la jurisprudența Curții referitoare la Directiva 2008/115, a se vedea Molnár, T., „The place and role of international human rights law in the EU Return Directive and in the Related CJEU case‑law: Approaches worlds apart?”, în Carrera, S. et al. (ed.), EU External Migration Policies in an Era of Global Mobilities: Intersecting Policy Universes, Brill Nijhoff, Leiden, 2018, p. 105-124.
(
20
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, punctul 38).
(
21
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 15 martie 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punctul 40). A se vedea de asemenea Hotărârea Curții EDO din 19 februarie 2009, A. și alții împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505, punctul 164).
(
22
)	Noțiunea de „posibilitate rezonabilă” a fost interpretată în special în Hotărârea Kadzoev (punctele 64-66) în care Curtea a statuat că nu există o posibilitate rezonabilă de îndepărtare atunci când pare puțin probabil ca persoana în cauză să fie primită într‑o țară terță având în vedere termenele prevăzute. A se vedea de asemenea Hotărârea FMS ș.a., punctul 278.
(
23
)	A se vedea punctul 35 de mai sus.
(
24
)	A se vedea punctele 37-40 de mai sus.
(
25
)	10 mai 2007, CE:ECHR:2007:0510JUD000019905.
(
26
)	Ibidem, punctele 33 și 34.
(
27
)	A se vedea punctele 44-47 de mai sus.
(
28
)	A se vedea punctele 46 și 47 de mai sus.
(
29
)	A se vedea punctul 39 de mai sus.
(
30
)	A se vedea punctul 46 de mai sus.
(
31
)	A se vedea printre altele Hotărârea Kadzoev, punctul 37, și Hotărârea din 6 octombrie 2022, Politsei- ja Piirivalveamet (Luare în custodie publică – Risc de săvârșire a unei infracțiuni) (C‑241/21, EU:C:2022:753, punctele 40-42).
(
32
)	Hotărârea din 17 septembrie 2020, JZ (Pedeapsă cu închisoarea în cazul unei interdicții de intrare) (C‑806/18, EU:C:2020:724, punctele 27-29 și jurisprudența citată).
(
33
)	Hotărârea din 6 decembrie 2011, Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, punctele 46, 48 și 50).
(
34
)	Hotărârea din 17 septembrie 2020, JZ (Pedeapsă cu închisoarea în cazul unei interdicții de intrare) (C‑806/18, EU:C:2020:724, punctele 27-29 și jurisprudența citată).
(
35
)	Ibidem.
(
36
)	A se vedea Hotărârea Kadzoev, punctele 63-67. La punctul 65 din această hotărâre, Curtea leagă în mod direct proporționalitatea de posibilitatea rezonabilă a îndepărtării, statuând că luarea în custodie publică a unei persoane în vederea îndepărtării nu trebuie prelungită dincolo de timpul strict necesar pentru a asigura punerea în aplicare cu succes a măsurii de îndepărtare. În cazul în care se constată că nu mai există posibilitatea rezonabilă a îndepărtării, luarea în custodie publică încetează să mai fie justificată, iar persoana în cauză trebuie eliberată imediat.
(
37
)	A se vedea articolul 15 alineatele (1) și (4) din Directiva 2008/115.
(
38
)	A se vedea articolul 8 alineatul (4) din Directiva 2008/115, potrivit căruia „[î]n cazul în care statele membre aplică – în ultimă instanță – măsuri coercitive pentru a proceda la îndepărtarea unui resortisant al unei țări terțe care se opune îndepărtării, aceste măsuri sunt proporționale și recurgerea la forță nu trebuie să depășească limitele rezonabile. Aceste măsuri se aplică astfel cum este prevăzut în legislația națională în conformitate cu drepturile fundamentale și cu respectarea demnității și integrității fizice a resortisantului în cauză al unei țări terțe”. A se vedea și Peers, S., citat la nota de subsol 4, p. 289-304.
(
39
)	Majcher, I. și Strik, T., „Legislating without evidence: The recast of the EU Return Directive”, European Journal of Migration and Law, Vol. 23, nr. 2, 2021, p. 103-126.
(
40
)	Ibidem.
(
41
)	Punctul 45. A se vedea de asemenea Hotărârea Bouskoura, punctul 46.
(
42
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96). Directiva 2013/33/UE a înlocuit Directiva 2003/9/CE din 27 ianuarie 2003 a Consiliului de stabilire a standardelor minime pentru primirea solicitanților de azil în statele membre (JO 2003, L 31, p. 18, Ediție specială 19/vol. 6, p. 48).
(
43
)	Din cuprinsul punctului 22 din decizia de trimitere reiese că dispoziția privind perioada maximă de luare în custodie publică de șase luni prevăzută la articolul 127 alineatul 1 din Legea privind străinii, care corespunde articolului 15 alineatul (5) din Directiva 2008/115, se aplică oricărei luări în custodie publică a unui străin, indiferent dacă temeiul juridic al luării în custodie publică se întemeiază pe dreptul Uniunii sau pe dreptul național. La punctul 23 din decizia de trimitere se arată că „din elementele dosarului reiese că luarea în custodie publică [a resortisantului în cauză al unei țări terțe] s‑a întemeiat, tot timpul sau aproape tot timpul, cel puțin în principal, pe [regimul Directivei 2008/115]”.
(
44
)	Luarea în custodie publică în scopul îndepărtării în temeiul Directivei 2008/115 și luarea în custodie publică a solicitanților de protecție internațională fac obiectul unor regimuri juridice distincte. A se vedea punctul 60 de mai sus.
(
45
)	În ceea ce privește diferența dintre regimurile de luare în custodie publică prevăzute de Directiva 2008/115 și de Regulamentul Dublin III, a se vedea Hotărârea Bouskoura, punctele 46-50.
(
46
)	C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858 (punctele 83, 84, 88 și 92).
(
47
)	Din jurisprudența constantă a Curții, în special din Hotărârea din 10 septembrie 2013, G. și R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533), și din Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320), reiese că controlul jurisdicțional impus de articolul 15 alineatul (3) a doua teză din Directiva 2008/115 trebuie efectuat din oficiu, fără ca persoana menținută în custodie publică să trebuiască să formuleze o cerere în acest sens. Această interpretare asigură protecția efectivă a dreptului fundamental la libertate și securitate, consacrat la articolul 6 din cartă.
(
48
)	A se vedea Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 44), și Hotărârea din 10 martie 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, punctul 59).
(
49
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, punctul 59 și jurisprudența citată).
(
50
)	A se vedea nota de subsol 17 de mai sus.
(
51
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 44), în care Curtea a statuat în esență că orice prelungire a măsurii de luare în custodie publică în temeiul articolului 15 alineatul (6) necesită o nouă apreciere individualizată și nu poate fi automată (punctele 44-46). În plus, instanța care efectuează controlul trebuie să aprecieze condițiile care justifică prelungirea, iar nu doar să se bazeze pe concluziile autorității administrative (punctul 60).
(
52
)	Curtea a statuat că ar fi contrar substanței dreptului la protecție jurisdicțională efectivă, garantat la articolul 47 din cartă, ca nicio instanță să nu poată examina dacă o decizie prin care se dispune luarea în custodie publică, în temeiul Directivei 2008/115, este conformă cu drepturile și libertățile care sunt garantate de dreptul Uniunii resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru (a se vedea în acest sens Hotărârea FMS ș.a., punctul 290).
(
53
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctul 83 și jurisprudența citată).
(
54
)	A se vedea articolul 15 alineatul (2) din Directiva 2008/115, care impune în mod explicit ca luarea în custodie publică să facă obiectul unui control jurisdicțional „într‑un termen cât mai scurt de la începerea luării în custodie publică” și ca prelungirile să fie verificate de o autoritate judiciară. Din logica sistemică a acestei directive rezultă că, întrucât luarea în custodie publică trebuie să fie necesară, proporțională și limitată în timp, controlul menținerii acestei măsuri, în temeiul articolului 15 alineatul (3) a doua teză din directiva menționată, trebuie să fie supus acelorași garanții jurisdicționale ca și luarea inițială în custodie publică, inclusiv din perspectiva cerinței de celeritate.
(
55
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctul 83).
(
56
)	Această interpretare este întărită în plus de articolul 15 alineatul (4) din Directiva 2008/115, care prevede că luarea în custodie publică trebuie să înceteze imediat ce condițiile prevăzute la articolul 15 alineatul (1) din Directiva 2008/115 nu mai sunt îndeplinite. Ar fi incompatibil cu această dispoziție ca o prelungire să fie impusă automat sau cu întârziere.
(
57
)	A se vedea Hotărârea din 8 mai 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, punctul 41).
(
58
)	A se vedea Hotărârea FMS ș.a., punctul 276.
(
59
)	A se vedea în acest sens Hotărârea FMS ș.a., punctul 288 și jurisprudența citată.
(
60
)	Ibidem, punctul 289.
(
61
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctul 83).
(
62
)	Ibidem, punctele 81 și 83.
(
63
)	A se vedea în acest sens Hotărârea FMS ș.a., punctul 292.
(
64
)	Ibidem, punctul 293, care face trimitere la Hotărârea din 5 iunie 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, punctul 62). A se vedea de asemenea Hotărârea din 8 noiembrie 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Examinare din oficiu a măsurii de luare în custodie publică) (C‑704/20 și C‑39/21, EU:C:2022:858, punctul 79), precum și Hotărârea Bouskoura, punctul 44.
(
65
)	A se vedea Hotărârea FMS ș.a., punctul 294.
(
66
)	Ibidem, punctul 278.
(
67
)	A se vedea Hotărârea Bouskoura, punctele 58-61.
(
68
)	Ibidem.