62010CC0562
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
VERICA TRSTENJAK
prezentate la 18 aprilie 2012 (
1
)
Cauza C-562/10
Comisia Europeană
împotriva
Republicii Federale Germania
„Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Articolul 56 TFUE — Libera prestare a serviciilor — Regim distinct de securitate socială care acoperă riscul de dependență — Prestații acordate în natură în caz de dependență — Șederea temporară într-un alt stat membru a persoanei dependente — Reglementare națională privind asigurările pentru dependență care prevede că pentru prestațiile de îngrijire acordate în natură în statul gazdă cuantumul cheltuielilor rambursate este mai mic decât pentru prestațiile de îngrijire acordate în natură în statul de afiliere”
I — Introducere
1.
După deciziile pronunțate de Curte în cauzele Molenaar (
2
) și von Chamier-Glisczinski (
3
), sistemul de asigurări sociale pentru dependență din Republica Federală Germania face din nou obiectul examinării din perspectiva dreptului Uniunii. Introdus la 1 ianuarie 1995 prin cartea XI din Codul securității sociale („Elfte Buch Sozialgesetzbuch”, denumită în continuare „SGB XI”) (
4
) ca asigurare obligatorie, scopul acestui sistem este acela de a acoperi riscul de dependență. Raportată la dreptul Uniunii, asigurarea socială pentru dependență, care oferă persoanelor afiliate prestații în numerar și în natură, este calificată în jurisprudența Curții drept prestație de boală (
5
).
2.
Este contestat încă o dată articolul 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, conform căruia, cu anumite excepții, dreptul la prestații de îngrijire acordate în natură incluse în asigurarea pentru dependență se suspendă, în principiu, pentru perioada cât asiguratul se află în străinătate.
3.
Relevanța practică a acestei restricții este considerabilă, întrucât asigurații germani se află nu de puține ori în străinătate. Una dintre consecințele posibile ale acestei restricții este aceea că în afara țării persoanele asigurate nu vor beneficia de anumite prestații oferite de asigurarea pentru dependență încheiată în Germania.
4.
Pe de o parte, acest lucru prezintă importanță în ceea ce privește tendința foarte recentă ca persoanele dependente cu probleme de sănătate grave să își motiveze șederea de durată în afara teritoriului federal prin aceea că în alte părți se oferă condiții mai bune sau mai avantajoase (
6
).
5.
Pe de altă parte, se ridică problema „capacității de export” (
7
) al prestațiilor incluse în asigurarea pentru dependență și în cazul în care persoanele dependente de cetățenie germană care necesită îngrijiri se află în străinătate doar temporar, în concediu sau din motive profesionale.
6.
Curtea a analizat deja și cu alte ocazii reglementările din domeniul asigurărilor sociale pentru dependență din perspectiva dreptului Uniunii.
7.
În cauza Molenaar (
8
), Curtea a statuat – în contextul liberei circulații a lucrătorilor și al Regulamentului nr. 1408/71 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității (JO L 149, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26) – că în cazul alocației germane pentru dependență este vorba despre o prestație în numerar de care asiguratul trebuie să poată beneficia pe termen nelimitat și într-un alt stat membru decât Germania (
9
). Între timp, legiuitorul german a ținut seama de această hotărâre și a recunoscut astfel capacitatea de export al alocației pentru dependență în alte state membre.
8.
Din perspectiva dreptului Uniunii, situația se prezintă diferit în raport cu prestațiile de îngrijire acordate în natură. Acest aspect a făcut obiectul cauzei von Chamier-Glisczinski (
10
), care viza situația în care trebuiau acordate îngrijiri în staționar în Austria. Curtea a răspuns negativ la întrebarea dacă, în lumina articolului 18 CE (devenit articolul 21 TFUE), asiguratul poate solicita și în alte state membre prestațiile de îngrijire acordate în natură de care beneficia în Germania, motivând că obținerea prestațiilor acordate în natură este reglementată de dreptul statului membru gazdă (
11
) și trebuie luat în considerare un eventual tratament al asiguraților mai puțin favorabil în comparație cu situația juridică din statul în care aceștia sunt afiliați, întrucât dreptul în materie de asigurări sociale nu a făcut obiectul unei armonizări la nivelul Uniunii Europene (
12
).
9.
Spre deosebire de cauza von Chamier-Glisczinski, în prezenta procedură de constatare a neîndeplinirii obligațiilor de către un stat membru nu este vorba despre un caz de tratament staționar complet, ci despre posibilitatea unui asigurat care se află temporar, de exemplu în concediu, într-un alt stat membru de a beneficia de servicii de îngrijire și de echipamente pentru îngrijirea la domiciliu.
10.
Întrucât articolul 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI se opune posibilității de a beneficia de prestațiile din asigurarea socială pentru dependență, Comisia Europeană invocă o încălcare a articolului 56 TFUE.
II — Cadrul juridic
A — Dreptul Uniunii
1. Regulamentul (CEE) nr. 1408/71
11.
Articolul 22 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității (
13
) prevede în cazul șederii în afara statului competent:
„Lucrătorul salariat sau lucrătorul care desfășoară o activitate independentă care îndeplinește condițiile impuse de legislația statului competent pentru a beneficia de prestații [...] și:
(a)
a cărui stare ar necesita prestații în natură necesare din punct de vedere medical pe parcursul șederii pe teritoriul unui alt stat membru, luând în considerare natura prestațiilor și durata prevăzută a șederii;
[...]
are dreptul la:
(i)
prestații în natură acordate pe seama instituției competente de instituția de la locul de ședere sau de reședință, în conformitate cu dispozițiile legislației aplicate de respectiva instituție, ca și cum ar fi asigurat la aceasta [...]
(ii)
prestații în numerar acordate de instituția competentă în conformitate cu dispozițiile legislației pe care o aplică; cu toate acestea, prin acord între instituția competentă și instituția de la locul de ședere sau de reședință, astfel de prestații pot fi acordate de această ultimă instituție, pe seama celei dintâi, în conformitate cu dispozițiile legislației statului competent.”
12.
Articolul 31 din Regulamentul nr. 1408/71 cuprinde o prevedere similară cu privire la „Șederea titularului și/sau a membrilor de familie ai acestuia într-un alt stat membru decât statul în care își au reședința”.
13.
Articolul 36 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1408/71 stabilește:
„Prestațiile în natură acordate în conformitate cu dispozițiile prezentului capitol de instituția unui stat membru pe seama instituției unui alt stat membru se rambursează integral.”
2. Regulamentul (CE) nr. 883/2004
14.
În conformitate cu articolul 90 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (
14
), acest regulament a intrat în vigoare la 1 mai 2010 (
15
) și a înlocuit Regulamentul nr. 1408/71.
15.
Articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004 prevede în cazul șederii în afara statului membru competent:
„Cu excepția cazului în care alineatul (2) prevede altfel, persoana asigurată și membrii familiei acesteia care au drept de ședere într-un alt stat membru decât statul membru competent pot beneficia de prestații în natură care se dovedesc necesare din motive medicale în timpul șederii lor, luându-se în considerare natura prestațiilor și durata estimată a șederii. Aceste prestații se acordă, în numele instituției competente, de către instituția de la locul de ședere, în conformitate cu dispozițiile legislației pe care o aplică, ca și cum persoanele interesate ar fi fost asigurate în temeiul legislației menționate.”
16.
Articolele 27 și 35 din Regulamentul nr. 883/2004 corespund în esență articolelor 31 și 36 din Regulamentul nr. 1408/71.
B — Dreptul național
17.
Articolul 34 din SGB XI, astfel cum a fost modificat și completat cu alineatul 1a (
16
), prevede:
„(1)   Dreptul la prestații se suspendă:
1.
pentru perioada în care asiguratul se află în străinătate. În caz de ședere temporară în străinătate, cu o durată inferioară sau egală cu șase săptămâni într-un an calendaristic, alocația pentru dependență în temeiul articolului 37 sau alocația pro rata în temeiul articolului 38 se va plăti în continuare. Pentru prestațiile de îngrijire acordate în natură, rambursarea este prevăzută numai dacă personalul de îngrijire care prestează în mod obișnuit în natură serviciul însoțește persoana dependentă pe durata șederii în străinătate.
[...]
(1a)   Dreptul la alocația pentru dependență în condițiile prevăzute la articolul 37 sau la o alocație pro rata conform articolului 38 nu se suspendă în cazul persoanelor asigurate dependente care efectuează o ședere într-un stat membru al Uniunii Europene, într-un stat parte la Acordul privind Spațiul Economic European sau în Elveția.
[...]”
18.
Cu privire la „prestația de îngrijire acordată în natură”, articolul 36 alineatul 1 din SGB XI prevede:
„În cazul îngrijirii la domiciliu, persoanele dependente au dreptul la prestații în natură sub forma îngrijirilor generale și a ajutorului la domiciliu pentru sarcinile menajere (servicii de îngrijire la domiciliu). [...] Serviciile de îngrijire la domiciliu sunt prestate de personal de îngrijire calificat, angajat fie de Pflegekasse (denumită în continuare «casa de asigurări pentru dependență»), fie de prestatori de servicii de îngrijire la domiciliu care au încheiat o convenție cu casa de asigurări pentru dependență. Serviciile de îngrijire la domiciliu pot fi prestate sub formă de prestații în natură și de către persoane independente care au încheiat un contract cu casa de asigurări pentru dependență [...]”
19.
Articolul 37 din SGB XI reglementează „alocația pentru dependență pentru pentru îngrijirile suportate personal” și prevede:
„(1)   În locul serviciilor de îngrijire la domiciliu, persoanele dependente pot solicita acordarea unei alocații pentru dependență corespunzătoare. Aceasta înseamnă că, cu alocația pentru dependență, în funcție de cuantumul acesteia, persoana dependentă asigură ea înssăși, în mod adecvat, organizarea serviciilor de îngrijire generale și de menaj necesare. [...]”
20.
Conform articolului 38 din SGB XI, este posibilă opțional o combinație între alocația pentru dependență și prestațiile în natură (prestație mixtă). Decizia privind proporția în care persoana dependentă înțelege să se prevaleze de prestațiile în numerar și în natură este valabilă în mod obligatoriu pentru aceasta pe o perioadă de șase luni. Totuși, în temeiul articolului 48 alineatul 1 din SGB XI (
17
), în cazul unei modificări semnificative a condițiilor, este posibilă o adaptare a deciziei la noua situație de dependență, de exemplu atunci când se modifică necesitatea reală a îngrijirilor sau disponibilitatea personalului de îngrijire.
21.
Articolul 40 din SGB XI reglementează furnizarea echipamentelor pentru îngrijire și prevede:
„(1)   Persoanele dependente au dreptul de a beneficia de echipamente pentru îngrijire care contribuie la facilitarea îngrijirii și la atenuarea durerilor persoanei dependente sau care îi permit acesteia un grad sporit de independență, cu condiția totuși ca echipamentele să nu trebuiască să fie oferite, din cauza bolii sau a unui handicap, de către sistemul de asigurări de sănătate sau de alte instituții competente care acordă astfel de prestații. Casa de asigurări pentru dependență analizează necesitatea furnizării echipamentelor pentru îngrijire solicitate împreună cu personalul de îngrijire sau cu autoritatea medicală. [...]
(2) [...]
(3)   Casele de asigurări pentru dependență trebuie să ofere cu prioritate echipamente tehnice pentru îngrijire ori de câte ori este necesar sub formă de împrumut. Acestea pot condiționa aprobarea de capacitatea persoanelor dependente de a-și adapta echipamentul de îngrijire sau de a învăța ele însele sau de a instrui personalul de îngrijire în vederea utilizării acestuia. [...]”
III — Procedura precontencioasă
22.
Motivul declanșării procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor este cazul unui cetățean german care staționează două luni pe an împreună cu soția sa, persoană dependentă, într-o stațiune de tratament situată într-un alt stat membru. Pentru îngrijirea soției sale în străinătate, acesta a beneficiat de sprijinul unui serviciu de îngrijire ambulatorie străin. De asemenea, a fost necesară închirierea unui pat medical. În pofida acestui fapt, casa de asigurări sociale pentru dependență a acordat o alocație pentru dependență al cărei cuantum era în mod evident mai mic decât valoarea prestației în natură care ar fi putut fi solicitată în cazul în care s-ar fi aflat în Germania și nu a rambursat costurile pentru închirierea patului medical.
23.
După ce această situație a ajuns în atenția Comisiei, aceasta a solicitat Republicii Federale Germania, prin scrisoarea din 19 septembrie 2007, informații suplimentare cu privire la legislația relevantă. Germania a oferit informațiile solicitate prin scrisoarea din 7 ianuarie 2008. Prin scrisoarea din 17 octombrie 2008, Comisia a semnalat, printre altele, o posibilă incompatibilitate a legislației din domeniul asigurărilor sociale pentru dependență în ceea ce privește rambursarea costurilor aferente prestațiilor de îngrijire ambulatorie acordate într-un alt stat membru cu libera prestare a serviciilor și a acordat Germaniei un termen de două luni pentru a-și prezenta punctul de vedere. Prin scrisoarea din 17 decembrie 2008, Republica Federală Germania a contestat interpretarea juridică a Comisiei, iar prin scrisorile din 16 iulie 2009 și din 18 septembrie 2009 a prezentat noi observații. Prin scrisoarea din 23 noiembrie 2009, Comisia a adresat Republicii Federale Germania un aviz motivat.
24.
Ca răspuns la avizul motivat al Comisiei, Republica Federală Germania a adoptat o modificare legislativă privind acordarea alocației pentru dependență în cazul șederii într-un alt stat membru. Cu toate acestea, Germania nu și-a schimbat opinia juridică anterioară avizului.
IV — Procedura în fața Curții și concluziile părților
25.
Prin cererea introductivă din 29 noiembrie 2010, depusă la Tribunal la 30 noiembrie 2010, Comisia a solicitat mai întâi:
—
constatarea că Republica Federală Germania a încălcat obligațiile ce îi revin în temeiul articolului 56 TFUE prin faptul că:
1.
potrivit textului articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, se acordă dreptul la alocație pentru dependență numai în cazul în care șederea temporară a persoanei dependente în alt stat membru este de maximum șase săptămâni;
2.
nu se prevede rambursarea costurilor determinate de prestațiile de îngrijire de care a beneficiat persoana dependentă în cadrul unei șederi temporare în alt stat membru, furnizate de un prestator de servicii stabilit în alt stat membru, în cuantumul costurilor determinate de prestațiile de îngrijire acordate în Germania, respectiv, potrivit articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, se exclude o astfel de rambursare;
3.
nu sunt rambursate costurile de închiriere a echipamentelor pentru îngrijire în cazul unei șederi temporare a persoanei dependente în alt stat membru, respectiv, potrivit articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, se exclude rambursarea costurilor inclusiv în situația în care acestea ar fi rambursate în Germania sau echipamentul pentru îngrijire ar fi pus la dispoziție, iar rambursarea nu ar determina o cumulare sau o creștere a serviciilor prestate în Germania;
—
obligarea Republicii Federale Germania la plata cheltuielilor de judecată.
26.
Republica Federală Germania a solicitat respingerea acțiunii și obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
27.
După ce Republica Federală Germania a modificat articolul 34 din SGB XI, astfel încât pe viitor să poată acorda pe termen nelimitat alocația pentru dependență în alte state membre, Comisia a renunțat prin memoriul din 2 decembrie 2011 la acțiunea privind solicitarea de la punctul 1, continuând acțiunea în ceea ce privește celelalte capete de cerere.
28.
Republica Federală Germania salută retragerea acestui capăt de cerere, însă în privința celorlalte își menține cererea formulată în vederea respingerii acțiunii și a obligării reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
V — Principalele argumente ale părților
29.
Comisia consideră că legislația privind prestațiile de îngrijire acordate în natură în sensul articolului 36 din SGB XI și echipamentul pentru îngrijire în sensul articolului 40 din SGB XI, aplicabilă în cazul șederilor temporare în alte state membre, care prevede prestații considerabil reduse în comparație cu îngrijirea pe teritoriul Germaniei, nu este compatibilă cu libera prestare a serviciilor garantată prin articolul 56 TFUE. Potrivit jurisprudenței Curții, statele membre au obligația de a respecta prevederile dreptului Uniunii în cazul exercitării competenței privind instituirea sistemelor de securitate socială. Articolul 56 TFUE impune eliminarea tuturor restricțiilor privind libera prestare a serviciilor și în cazul în care acestea se aplică fără a distinge între prestatorii naționali și cei din alte state membre, în măsura în care sunt de natură să împiedice activitățile prestatorilor de servicii similare din străinătate. Legislația germană îngreunează accesul la prestatorii de servicii de îngrijire străini în raport cu prestatorii de servicii similare din țară. Și în ceea ce privește punerea la dispoziție a echipamentelor necesare îngrijirii există o restricție, întrucât, în străinătate, costurile pentru închirierea unor astfel de echipamente nu sunt suportate nici în cazul în care în țară sunt rambursabile.
30.
Nici pentru restricțiile menționate anterior nu pot fi identificate justificări. Legislația restrictivă depășește condițiile impuse pentru protecția calității prestărilor de servicii în cauză sau pentru protecția sănătății, întrucât exclude rambursarea costurilor rezultate într-un alt stat membru fără a se realiza o verificare a calității. În plus, nu este evident că reglementările menționate anterior sunt necesare pentru protecția echilibrului financiar al sistemului asigurărilor pentru dependență, întrucât în Germania se rambursează și sume mai mari. De asemenea, nu se poate întrevedea niciun motiv pentru ca persoanele dependente și care beneficiază în țară doar de alocația pentru dependență să nu poată opta în străinătate pentru prestații de îngrijire mai scumpe acordate în natură.
31.
Principiile Hotărârii von Chamier-Glisczinski nu pot fi transpuse în prezenta procedură, întrucât această hotărâre, pe de o parte, nu are ca obiect articolul 56 TFUE, iar pe de altă parte, vizează cazul unei schimbări de reședință permanente.
32.
Republica Federală Germania afirmă că, în ceea ce privește rambursarea costurilor determinate de prestațiile de îngrijire ambulatorie, conform articolului 36 din SGB XI, nu există restricții pentru simplul motiv că nici în țară nu se poate solicita rambursarea costurilor în cazul angajării unor persoane care nu au încheiat o convenție cu casa de asigurări pentru dependență. Respectarea prevederilor de drept secundar nu scutește însă un stat membru de obligația de a garanta libera prestare a serviciilor. Totuși, analizând în ansamblu, drepturile persoanei asigurate derivate din dreptul secundar nu pot fi în totalitate pierdute din vedere. Astfel, repartizarea competențelor între statele membre justifică refuzul de a presta anumite servicii în străinătate chiar și în cazul în care standardele prestațiilor din statul de ședere sunt mai mici decât cele din statul în care este afiliat pacientul.
33.
Totuși, o restricție a liberei prestări a serviciilor, în cazul în care aceasta ar exista, este întemeiată. Protecția sănătății publice în sine impune reglementări precum cea în cauză, întrucât are drept obiectiv asigurarea de servicii de îngrijire la un nivel înalt de calitate. Asigurarea calității necesită un control strict al structurilor care oferă servicii de îngrijire și se vor încheia convenții doar cu acele persoane sau instituții care pot asigura calitatea cerută a serviciilor. Conform situației juridice actuale, nu sunt prevăzute contracte de furnizare cu prestatorii străini întrucât, pe lângă prestațiile medicale și de îngrijire, o caracteristică esențială este de asemenea și atenția nedivizată acordată respectivei persoane, context în care limba și mediul cultural din care provine persoana dependentă joacă un rol extrem de important. Astfel, măsurile de asigurare a calității nu pot fi garantate în străinătate.
34.
În plus, este imposibilă menținerea și structura organizatorică a unui sistem de îngrijire suficient de competent în cazul în care, în anumite perioade estivale, pacienții ar apela în număr mare la servicii de îngrijire din străinătate, în timp ce personalul de îngrijire autohton nu ar fi solicitat. Tocmai acest aspect este avut în vedere la articolul 22 din Regulamentul nr. 1408/71.
35.
În sfârșit, și echilibrul financiar al asigurărilor pentru dependență ar fi afectat de un posibil export al prestațiilor de îngrijire acordate în natură.
36.
Jurisprudența Curții în cauza Kohll (
18
) cu privire la costurile de tratament apărute într-un alt stat membru nu poate fi transpusă în cazul asigurărilor sociale pentru dependență, întrucât nu există riscul unei lacune în sistemul de acordare a prestațiilor, astfel încât asigurarea pentru dependență reprezintă un caz particular în raport cu asigurarea medicală. Raționamentul Curții în Hotărârea von Chamier-Glisczinski, în cadrul căreia se subliniază încă o dată rezervarea competențelor statelor membre în ce privește sistemul de sănătate, confirmă acest aspect. Astfel, statul în care pacientul este afiliat nu are obligația să ofere prestații care nu sunt oferite în statul de reședință al asiguratului. Odată cu renunțarea la domiciliu, respectiv cu decizia schimbării locului de ședere pentru o perioadă mai îndelungată, persoana dependentă optează să se supună regulilor statului de reședință.
37.
În sfârșit, nici în legislația cu privire la furnizarea echipamentelor necesare îngrijirii nu există nicio restricție a liberei prestări a serviciilor. Dimpotrivă, pentru acordarea prestațiilor în străinătate în acest caz se aplică dispoziția de la articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004.
VI — Apreciere juridică
38.
După analiza introductivă cu privire la sistematizarea asigurărilor sociale pentru dependență, în cele ce urmează vom prezenta obiectul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor și criteriile de examinare aplicabile. Apoi, se va analiza dacă in casu s-a produs o încălcare a obligațiilor care rezultă în temeiul articolului 56 TFUE. În final, se va examina cererea Comisiei privind cheltuielile de judecată.
A — Principalele caracteristici ale asigurării pentru dependență
39.
Principalele caracteristici ale asigurării sociale pentru dependență în cazul îngrijirii ambulatorii, în măsura în care sunt relevante pentru prezenta procedură și vizează o ședere temporară în străinătate, pot fi sintetizate după cum urmează.
40.
Sistemul de asigurări sociale pentru dependență din Republica Federală Germania prevede diverse prestații în favoarea persoanelor dependente. Alternativ, acesta cuprinde în gama de prestații de îngrijire ambulatorie o „alocație pentru dependență” forfetară (
19
), calculată în funcție de gradul dependență, sau prestații de îngrijire concrete acordate în natură cu titlu de „servicii de îngrijire la domiciliu” (
20
). În plus, în anumite condiții pot fi puse la dispoziție și echipamente necesare îngrijirii (
21
).
1. Prestații de îngrijire acordate în natură
41.
Conform articolului 36 din SGB XI, în cadrul îngrijirii la domiciliu, persoanele dependente au dreptul la servicii de îngrijire generale și de menaj cu titlu de prestații acordate în natură. Serviciile de îngrijire la domiciliu sunt prestate de personal de îngrijire calificat pus la dispoziție de casa de asigurări pentru dependență sau de anumite instituții care oferă servicii de îngrijire cu care casa de asigurări a încheiat un contract în acest sens. În prezent, în funcție de gradul de dependență al persoanei, se acordă alocații pentru dependență lunare în cuantum de 450 până la 1 550 de euro. În luna ianuarie 2010, momentul relevant corespunzător expirării termenului acordat prin avizul motivat, valoarea alocațiilor era cuprinsă între 440 și 1 510 euro. Prin contractul încheiat între casa de asigurări pentru dependență și persoana dependentă sunt oferite prestații în natură pe care casa le achită în mod direct prestatorilor de servicii.
42.
În principiu, conform articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, dreptul de a beneficia de prestații în natură prevăzut la articolul 36 din SGB XI se suspendă pe durata șederii în străinătate a persoanei dependente: prestația de îngrijire în natură se acordă și pe durata șederii persoanei în străinătate, însă doar pentru o perioadă de șase săptămâni într-un an calendaristic, în cazul în care îngrijitorul care prestează serviciul în natură însoțește persoana dependentă în străinătate. Pentru aceasta, îngrijitorul care însoțește bolnavul în străinătate trebuie să fie o persoană calificată în sensul articolului 36 din SGB XI.
2. Alocația pentru dependență
43.
Conform articolului 37 din SGB XI, există, alternativ, posibilitatea de a solicita în locul prestației acordate în natură o alocație pentru dependență cu care bolnavul își asigură singur în mod adecvat serviciile de îngrijire generale și de menaj. La momentul actual, cuantumul acestei alocații pentru dependență forfetare este cuprins între 235 și 700 de euro, în funcție de gradul de dependență al persoanei dependente, fiind astfel în mod evident mai mic decât prestațiile de îngrijire acordate în natură. La momentul relevant corespunzător expirării termenului acordat prin avizul motivat, valoarea prestațiilor în natură era cuprinsă între 225 și 685 de euro. Conform articolului 38 din SGB XI, prestațiile în natură și alocația pentru dependență pot fi de asemenea combinate, astfel încât se poate beneficia doar parțial de fiecare dintre cele două, persoana vizată fiind, în principiu, obligată să își mențină decizia timp de șase luni.
44.
În urma Hotărârii Molenaar, alocația pentru dependență acordată în temeiul articolului 37 din SGB XI este plătită, asemenea alocației pentru dependență pro rata acordate în temeiul articolului 38 din SGB XI, cu titlu de compensație forfetară, iar conform articolului 34 alineatul 1a din SGB XI, trebuie plătită și în cazul în care persoana dependentă se află într-un stat membru al Uniunii Europene, într-un stat membru al Acordului privind Spațiul Economic European sau în Elveția.
3. Echipamente necesare îngrijirii
45.
În sfârșit, conform articolului 40 din SGB XI, pe lângă cele menționate anterior, persoana dependentă are dreptul să îi fie furnizate echipamente necesare îngrijirii care contribuie la facilitarea îngrijirii sau la atenuarea durerilor, cu condiția ca punerea la dispoziție a acestor echipamente să nu reprezinte o obligație a altor prestatori de servicii.
46.
Și acest drept se suspendă în cazul unei șederi în străinătate a persoanei dependente.
B — Obiectul procedurii de constatare a neîndeplinirii obligațiilor de către un stat membru
47.
După retragerea parțială a acțiunii sale, Comisia critică, pe de o parte, legislația germană sub aspectul rambursării costurilor pentru serviciile de îngrijire prestate în cazul unei șederi temporare a persoanei dependente într-un alt stat membru de către un „prestator de servicii stabilit în alt stat membru”, iar pe de altă parte, dispozițiile corespunzătoare cu privire la rambursarea costurilor aferente chiriei percepute pentru echipamentele necesare îngrijirii.
48.
Așadar, acțiunea se referă doar la obținerea de prestații în cazul șederii temporare a asiguratului într-un alt stat membru. Nu este criticat însă faptul că prestatorii de servicii străini sunt excluși în general din sistemul prestațiilor în natură oferite de asigurările sociale pentru dependență pentru simplul motiv că nu au încheiat convenții cu casa de asigurări pentru dependență. Astfel, aceștia nu își pot oferi serviciile prin intermediul casei de asigurări pentru dependență pe teritoriul german, singura posibilitate a acestora fiind de a-și oferi serviciile direct persoanelor dependente și care, pentru acoperirea cheltuielilor de îngrijire, trebuie să recurgă la mijloacele financiare proprii și, după caz, la alocația pentru dependență.
49.
În continuare, Comisia contestă dispozițiile legale germane doar sub aspectul liberei prestări a serviciilor, fără a analiza alte aspecte care ar putea fi vizate, ca de exemplu cetățenia Uniunii și libertatea de circulație. Această problemă nu trebuie însă analizată, întrucât, conform articolului 38 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, obiectul litigiului este stabilit prin cererea introductivă, iar Curtea nu trebuie să se pronunțe ultra petita (
22
).
50.
Pornind de la aceste prevederi, în continuare vom analiza dacă și conform căror dispoziții libera prestare a serviciilor poate dobândi relevanță în raport cu legislația statelor membre în domeniul sistemelor de asigurări sociale.
C — Criteriile de examinare aplicabile liberei prestări a serviciilor
51.
Potrivit jurisprudenței constante a Curții (
23
), dreptul de a beneficia de prestațiile oferite de serviciile de asistență medicală într-un alt stat membru nu trebuie apreciat doar în raport cu Regulamentul nr. 1408/71 (în prezent cu Regulamentul nr. 883/2004) (
24
), ci, în plus, trebuie respectate și libertățile fundamentale, în special libera prestare a serviciilor.
52.
Astfel, este posibil ca, în temeiul libertăților fundamentale din domeniul asistenței medicale, cetățenilor Uniunii să li se acorde prestații care depășesc cadrul prevăzut de dreptul secundar în materie de securitate socială, mai precis prestații stabilite prin Regulamentul nr. 1408/71 și prin regulamentul care îi succedă acestuia (
25
).
53.
Această abordare a fost criticată în doctrină. În principal, s-a argumentat că prin intermediul dispozițiilor din dreptul secundar nu se poate apela în mod direct la libertățile fundamentale. Dispozițiile de drept secundar ar trebui să reprezinte etalonul prioritar de evaluare a drepturilor asiguraților, întrucât, în caz contrar, sistemul calibrat de coordonare a sistemelor de asigurări sociale s-ar dezechilibra și ar intra în conflict cu competența legislativă a statelor membre. Doar în cazul nulității unei norme de drept secundar s-ar putea recurge la dreptul primar (
26
).
54.
Totuși, această critică a doctrinei nu a determinat o schimbare a practicii Curții. Cu toate acestea, Curtea cunoaște competențele partajate din domeniul sănătății – și paradoxul rezultat din competența statelor membre de a administra organizarea sistemului de sănătate (
27
), pe de o parte, și libertățile fundamentale, pe de altă parte – și subliniază în jurisprudența constantă faptul că dreptul Uniunii nu aduce atingere competenței statelor membre în ceea ce privește organizarea sistemelor de securitate socială. În absența unei armonizări la nivelul Uniunii Europene, legislația națională a fiecărui stat membru trebuie să stabilească, în fapt, condițiile în care se acordă prestațiile în domeniul asigurărilor sociale. De asemenea, în exercitarea acestei competențe și în general în cazul organizării sistemului de sănătate, statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii, în special prevederile privind libera prestare a serviciilor (
28
), libera circulație a mărfurilor (
29
) și libertatea de stabilire (
30
).
55.
Concret, acest lucru înseamnă că în domeniul sănătății trebuie respectate libertățile fundamentale, fără ca acestea să afecteze competența statului membru de a aprecia nivelul la care intenționează să asigure protecția sănătății publice și modul în care trebuie atins acest nivel (
31
). Astfel, libera prestare a serviciilor nu conferă niciun drept fundamental (
32
) la o anumită organizare a sistemului național de sănătate și la oferirea unei anumite game de prestații.
56.
După stabilirea criteriilor de evaluare specifice ale liberei prestări a serviciilor cu privire la prestațiile din domeniul asistenței medicale, în continuare trebuie să se analizeze dacă legislația germană conform căreia exportul prestațiilor în natură în cazul prestațiilor asigurării pentru dependență este posibil doar în mod limitat încalcă articolul 56 TFUE.
D — Prin exportul limitat al prestațiilor în natură oferite de asigurarea socială pentru dependență se încalcă articolul 56 TFUE?
1. Situație de fapt transfrontalieră în cazul exportului limitat al prestațiilor în natură oferite de asigurarea socială pentru dependență
57.
În speță, situația din speță intră în domeniul de protecție a liberei prestări a serviciilor. Totuși, prezenta cauză se distinge de Hotărârea von Chamier-Glisczinski (
33
), unde prestațiile în cauză au fost oferite pe teritoriul Austriei, întrucât persoana respectivă și-a motivat șederea de durată în Austria și a beneficiat de prestațiile oferite în această țară.
58.
Dimpotrivă, în speță este vorba despre o ședere temporară a beneficiarului prestațiilor într-un alt stat membru, așadar despre un scenariu în care furnizorul și beneficiarul serviciilor au reședința în state membre diferite. Libera prestare a serviciilor nu cuprinde doar cazul prestațiilor transfrontaliere care nu implică deplasarea, ci oferă protecție și beneficiarului care, precum în speță, se deplasează într-un alt stat membru pentru a beneficia de o anumită prestație. În consecință, această libertate cuprinde și libertatea unui asigurat rezident într-un alt stat membru de a se deplasa, de exemplu, ca turist într-un alt stat membru și de a beneficia acolo de prestații în domeniul asistenței medicale oferite de un prestator de servicii cu sediul în statul respectiv în cazul în care starea sa de sănătate impune acest lucru (
34
).
59.
În plus, serviciile de asistență medicală nu sunt scoase din domeniul de protecție al articolului 56 TFUE doar pentru simplul motiv că beneficiarul acestora, după ce a plătit prestatorului de servicii străin pentru prestația de care a beneficiat, solicită ulterior unui serviciu medical autohton să suporte costurile tratamentului (
35
).
2. Există o restricție a liberei prestări a serviciilor din cauza exportului limitat al prestațiilor în natură oferite de asigurarea socială pentru dependență?
60.
Potrivit unei jurisprudențe consacrate, articolul 56 TFUE se opune aplicării oricărei reglementări naționale al cărei efect este de a face ca prestarea de servicii între statele membre să fie mai dificilă decât prestarea de servicii care are un caracter pur intern în cadrul unui stat membru (
36
).
a) Prestațiile de îngrijire acordate în cazul îngrijirii la domiciliu în lumina articolului 56 TFUE
61.
În primul rând, trebuie să se analizeze dacă o astfel de restricție există din cauza faptului că Republica Federală Germania nu prevede rambursarea, respectiv, potrivit articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, exclude rambursarea costurilor determinate de prestațiile de îngrijire de care a beneficiat persoana dependentă în cadrul unei șederi temporare în alt stat membru, furnizate de un prestator de servicii stabilit în alt stat membru, în cuantumul costurilor determinate de prestațiile de îngrijire în natură efectuate în Germania. Dacă așa stau lucrurile, în al doilea rând, se ridică problema unei posibile justificări a unei astfel de restricții.
i) Există o restricție?
62.
Din punctul de vedere al asiguratului german la asigurarea pentru dependență, în calitate de solicitant al prestațiilor de îngrijire, conform SGB XI, poziția sa juridică cu privire la acordarea prestațiilor într-un alt stat membru este următoarea.
63.
În conformitate cu articolul 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, acesta poate beneficia în străinătate de prestațiile de îngrijire oferite de îngrijitorul formal care îl însoțește pentru o perioadă de șase săptămâni. Este vorba despre o persoană care face dovada calificărilor prevăzute la articolul 36 din SGB XI, de regulă o persoană calificată, angajată a unui serviciu de îngrijire german (
37
). Este exclus să se apeleze la serviciile unor prestatori străini.
64.
Pentru prestațiile de îngrijire de care asiguratul beneficiază în străinătate și care sunt oferite de prestatorii din respectivele state membre, acesta nu poate solicita o „rambursare a costurilor egală cu valoarea prestațiilor de îngrijire în natură acordate pe teritoriul Germaniei” conform SGB XI. Acesta poate opta pentru servicii străine, însă în acest caz nu poate beneficia de alocația germană pentru prestații în natură, întrucât prestatorul de servicii străin nu este afiliat la sistemul german de asigurări pentru dependență prin intermediul unei convenții. În cazul în care a optat să primească alocația pentru dependență, asiguratul poate suporta cheltuielile din această alocație (al cărei cuantum este mai mic decât cel al prestațiilor oferite în natură).
65.
La prima vedere, acest aspect confirmă existența unei restricții a liberei prestări a serviciilor în ceea ce privește prestațiile de îngrijire acordate într-un alt stat membru. În cazul în care se au în vedere doar dispozițiile SGB XI, astfel se confirmă afirmația potrivit căreia mijloacele financiare de care dispune persoana dependentă de cetățenie germană în cazul în care solicită prestații de îngrijire într-un alt stat membru sunt reduse în comparație cu cele acordate în Germania, unde poate beneficia de sistemul de prestații în natură oferit de asigurarea pentru dependență care presupune sume mai mari decât alocațiile pentru dependență. În consecință, utilizarea prestațiilor acordate într-un alt stat membru este dificilă și este atinsă limita restricției liberei circulații a serviciilor.
66.
Cu toate acestea, situația de fapt și de drept este mai complicată decât pare, dacă se analizează separat dispozițiile din SGB XI, întrucât trebuie avut în vedere, fapt semnalat în repetate rânduri de guvernul german, că, într-un alt stat membru, persoana dependentă ar putea avea la dispoziție și prestații în natură acordate de sistemul de asigurări sociale din statul membru gazdă. Articolul 22 din Regulamentul nr. 1408/71, respectiv articolul 19 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004 conferea, respectiv conferă dreptul la aceste prestații, și anume „în numele instituției competente” din statul în care este afiliată persoana dependentă. Astfel, în măsura în care dreptul statului gazdă permite acest lucru, persoana dependentă poate apela în acest cadru și la prestatorii de servicii din statul respectiv.
67.
Având în vedere aceste considerații, persoanele dependente de cetățenie germană care beneficiază de prestații într-un alt stat membru nu au garanția preluării costurilor aferente unei prestații de îngrijire, de exemplu pentru serviciile de îngrijire la domiciliu prestate de personalul de îngrijire, în cuantum egal cu cel oferit în Germania pentru prestații în natură prevăzute de SGB XI, însă aceasta nu este exclusă în mod absolut. În funcție de oferta din gama de prestații a sistemului de asigurări sociale străin, sunt posibile trei scenarii. Pe de o parte, situația financiară a persoanei dependente aflate în străinătate care solicită prestații de îngrijire poate fi mai puțin favorabilă decât în Germania, în cazul în care într-un alt stat membru are la dispoziție doar alocația pentru dependență, iar rețeaua de asigurări sociale străină nu îi oferă nicio prestație pentru îngrijirea la domiciliu. Pe de altă parte, este posibil ca tocmai datorită obținerii în condiții mai avantajoase de prestații în domeniul asigurărilor sociale din străinătate situația financiară a persoanei dependente care solicită prestații de îngrijire să fie mai bună decât în Germania. Cel de al treilea scenariu este acela în care interacțiunea dintre drepturile la prestații determină ca persoana dependentă să se afle și în străinătate în aceeași situație financiară ca în Germania.
68.
În final, interacțiunea dintre dispozițiile legale în materie de asigurări sociale germane și cele străine determină dacă obținerea prestațiilor acordate într-un alt stat membru persoanei dependente de cetățenie germană este mai dificilă, astfel încât serviciile prestate să devină mai puțin atractive pentru aceasta (
38
) decât prestațiile de îngrijire oferite pe piața germană. În consecință, nu se poate oferi un răspuns definitiv la problema privind existența unei restricții. În final, totul depinde de circumstanțele fiecărui caz în parte.
69.
Astfel, se poate constata mai întâi faptul că, sub acest aspect, Comisia nu a adus suficiente argumente și în special nu a prezentat în amănunt interacțiunea dintre diferitele reglementări în materie de securitate socială ale statelor membre și dispozițiile SGB XI.
70.
Totuși, conform jurisprudenței constante, sarcina probei în ceea ce privește presupusa neîndeplinire a obligațiilor de către un stat membru revine Comisiei. Aceasta trebuie să prezinte Curții toate elementele necesare astfel încât Curtea să poată examina existența neîndeplinirii obligațiilor. În acest sens, Comisia nu se poate baza pe prezumții (
39
). Astfel, Comisia are obligația de a prezenta suficiente situații de fapt din care să reiasă neîndeplinirea obligațiilor. După aceea, statele membre au posibilitatea de a contesta cu argumente și în mod detaliat datele prezentate și consecințele acestora (
40
).
71.
În speță, Comisia nu și-a îndeplinit această obligație, motiv pentru care cererea de la punctul 2 trebuie respinsă.
ii) În subsidiar: motive justificative posibile
72.
În cazul în care Curtea ar constata, în pofida analizei noastre, existența unei restricții, atunci s-ar ridica problema justificării acesteia, aspect analizat succint, din motive de prevedere, în cele ce urmează.
73.
Existența unei posibile restricții a liberei prestări a serviciilor în raport cu prestațiile de îngrijire acordate în natură pentru care, în cazul în care sunt solicitate într-un alt stat membru, SGB XI prevede doar acordarea alocației pentru dependență ar putea fi justificată prin protecția sănătății publice (
41
), respectiv protecția sănătății populației, care reprezintă unul dintre motivele de interes general obligatorii care pot justifica restricții ale libertăților fundamentale în conformitate cu principiul proporționalității (
42
).
74.
După referirea la marja de apreciere a respectivului stat membru în ceea ce privește organizarea propriului sistem de asistență medicală, în continuare se va analiza organizarea sistemului asigurărilor germane pentru dependență în raport cu protecția sănătății persoanelor afiliate. Apoi, trebuie să se analizeze proporționalitatea deciziei legiuitorului de a aplica standarde diferite pentru prestațiile de îngrijire furnizate de parteneri care au încheiat o convenție cu casa de asigurări pentru dependență și cele oferite de prestatorii independenți.
— Conceptul teritorialității cu privire la asigurarea standardului de calitate ridicat impus de casa de asigurări pentru dependență
75.
Conform declarațiilor Republicii Federale Germania (
43
), în prezent, persoana asigurată nu poate beneficia în străinătate de serviciile de îngrijire oferite de instituțiile care au încheiat o convenție de prestări de servicii de îngrijire la domiciliu cu casa de asigurări pentru dependență și care pot acorda prestații de îngrijire în natură, astfel încât aceasta nu poate solicita casei de asigurări (
44
) servicii de îngrijire în natură pe durata cât se află în străinătate.
76.
Această orientare a sistemului german trebuie acceptată întrucât, în temeiul articolului 168 alineatul (7) TFUE, fiecare stat membru este responsabil pentru organizarea sistemului său de sănătate. În principiu, statele membre au libertatea de a decide dacă, unde și în ce măsură asigură aceste drepturi. Dreptul Uniunii nu obligă niciun stat membru să implementeze în fiecare dintre celelalte state membre un sistem autonom de prestații în natură pentru asigurații săi care necesită îngrijiri: în Hotărârea von Chamier-Glisczinski (
45
), Curtea a subliniat în mod explicit lipsa armonizării sistemelor de securitate socială la nivelul Uniunii, acestea fiind doar coordonate, și faptul că în special schimbarea domiciliului într-un alt stat membru nu trebuie considerată „neutră” din punctul de vedere al prestațiilor stabilite de dreptul asigurărilor sociale, întrucât asiguratul poate avea „avantaje și dezavantaje”.
— Proporționalitatea acestui concept în contextul posibilității de a alege între alocația pentru dependență și prestațiile în natură
77.
Principiul teritorialității prestațiilor în natură din cadrul asigurării pentru dependență invocat de legiuitorul german își găsește, printre altele, explicația în faptul că, din cauza complexității proceselor de control și având în vedere faptul că profesiile din domeniul prestațiilor de servicii nu sunt armonizate la nivel european, standarde de calitate înalte ale serviciilor de îngrijire, care impun un control constant, nu pot fi realizate la nivelul Uniunii printr-un efort rezonabil (
46
).
78.
Întrucât asigurarea socială pentru dependență prevede în gama sa de prestații, pe de o parte, prestații de îngrijire oferite în natură care, în principiu, nu pot fi exportate în străinătate, iar pe de altă parte, o alocație pentru dependență de care asiguratul poate beneficia, în principiu, atât în țară, cât și în străinătate, legislația din domeniul asigurărilor sociale pentru dependență este adecvată și necesară pentru a menține un înalt standard de calitate în țară și nu determină o dezavantajare neproporțională a acelor asigurați care, indiferent de motive, suportă ei înșiși, din alocația pentru dependență, costul serviciilor de îngrijire de care beneficiază în afara sistemului de asigurări sociale pentru dependență.
79.
Refuzul de a acorda prestații în natură într-un alt stat membru este inerent sistemului și nu determină o dezavantajare disproporționată în cazul șederii în alte state membre.
80.
Nici în Germania asiguratul nu poate solicita „rambursarea costurilor determinate de prestațiile de îngrijire în cuantumul costurilor determinate de prestațiile de îngrijire în natură primite în Germania” pentru un serviciu de îngrijire care nu este furnizat pe baza unei convenții încheiate cu casa de asigurări pentru dependență. În cazul în care acesta optează pentru prestații în natură din afara sistemului care în prezent îi este rezervat doar în Germania, această decizie este luată pe proprie răspundere atât în Germania, cât și în străinătate, iar pentru acoperirea necesarului de îngrijire are la dispoziție doar alocația pentru dependență. În final, este relevantă opțiunea persoanei dependente de a lăsa îngrijirea la domiciliu în seama sistemului de asigurări pentru dependență organizat și supus unor standarde stricte de calitate și de control (
47
) sau de a-și gestiona îngrijirea aproape (
48
) independent, în afara acestui sistem, utilizând alocația pentru dependență. În cazul în care optează pentru cea de a doua variantă, aceasta trebuie să se mulțumească atât în țară, cât și în străinătate cu alocația (mai mică) pentru dependență.
81.
Structura duală a sistemului de prestații oferite de asigurările sociale pentru dependență, care, pe de o parte, acordă prestații în natură inerente sistemului doar la nivel național, iar pe de altă parte, asigură o alocație pentru dependență forfetară, nu poate fi contestată nici în lumina jurisprudenței Curții.
82.
În acest context, Hotărârea Vanbraekel nu prevede nicio obligație impusă de dreptul Uniunii cu privire la despăgubirea prestatorilor de servicii străini în cazul unei șederi temporare în străinătate în conformitate cu baremul pentru prestații în natură stabilit de sistemul de asigurări sociale pentru dependență. Această hotărâre evaluează „faptul că un asigurat benefici[a] de un nivel de acoperire mai puțin avantajos atunci când prime[a] un tratament spitalicesc acordat într-un alt stat membru față de cel de care beneficia atunci când se supune[a] aceluiași tratament în statul membru de afiliere” (
49
) drept restricție a liberei prestări a serviciilor, însă este suficientă simpla observație că Hotărârea Vanbraekel pleacă de la premisa unui „tratament egal”, cu alte cuvinte a unei prestații identice în ambele state. Raportate la sistemul de prestații în natură al regimului de asigurări sociale pentru dependență, prestațiile oferite de prestatorii independenți care nu s-au afiliat la acesta nu pot fi luate în considerare, întrucât prestatorii de servicii independenți nu sunt supuși standardului strict de calitate și control care caracterizează regimul de asigurări sociale pentru dependență, considerat de guvernul federal, fără a fi contrazis, „unic în Europa” (
50
).
83.
Nici în lumina punctului 2 din dispozitivul Hotărârii von Chamier-Glisczinski, faptul că dreptul german nu prevede exportul prestațiilor în natură nu prezintă niciun inconvenient din punctul de vedere al dreptului Uniunii. În plus, ar fi dificil de înțeles dacă persoanele dependente cu afecțiuni grave, rezidente într-un alt stat membru, nu ar putea beneficia de un asemenea export al prestațiilor în natură care, în cazul șederii temporare, ar trebui să fie recunoscut în temeiul liberei prestări a serviciilor. Astfel, în cazul în care un cetățean al Uniunii optează pentru schimbarea temporară sau de durată a locului de reședință într-un alt stat membru, acesta trebuie să accepte atât avantajele, cât și dezavantajele corespunzătoare acordării prestațiilor, astfel cum derivă din interacțiunea sistemelor de asigurări sociale coordonate, însă nearmonizate.
84.
În consecință, legislația germană care urmărește asigurarea unui standard de calitate înalt al prestațiilor de îngrijire prin control permanent și personal calificat este în orice caz justificată din motive de protecție a sănătății. Aceasta asigură persoanelor dependente servicii de îngrijire de calitate prin faptul că rezervă alocațiile mai mari acelor prestatori de servicii care respectă în totalitate programul de asigurare a calității instituit de casa de asigurări pentru dependență. Legislația nu poate fi contestată nici în ceea ce privește oportunitatea sa, întrucât, în domeniul protecției sănătății, legiuitorul național are o marjă de apreciere largă cu privire la nivelul de calitate vizat. Mutatis mutandis, în acest context trebuie să se facă trimitere la hotărârile pronunțate în cazul farmaciilor, citate la notele de subsol 29 și 30. În sfârșit, legislația este adecvată întrucât, spre deosebire de un sistem de prestații în natură obligatoriu impus de casa de asigurări pentru dependență, oferă persoanelor dependente o flexibilitate mai mare, acestea având dreptul să solicite prestații în afara sistemului de prestații în natură și să utilizeze în acest sens alocația pentru dependență.
85.
Având în vedere considerațiile anterioare, nu există restricții nepermise și astfel nici o încălcare a articolului 56 TFUE, astfel încât solicitarea Comisiei de la punctul 2 trebuie respinsă.
86.
În continuare se va analiza solicitarea de la punctul 3.
b) Aprecierea în lumina articolului 56 TFUE a chiriei plătite pentru echipamentele de îngrijire în cazul șederii temporare în alt stat membru
87.
În primul rând, se va analiza dacă există o restricție a liberei prestări a serviciilor sub aspectul că în Republica Federală Germania nu sunt compensate costurile de închiriere a echipamentelor pentru îngrijire în cazul unei șederi temporare a persoanei dependente în alt stat membru, respectiv, potrivit articolului 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI, se exclude rambursarea costurilor inclusiv în situația în care acestea ar fi compensate în Germania sau echipamentul pentru îngrijire ar fi fost pus la dispoziție, iar rambursarea nu ar determina o dublare sau o creștere a serviciilor prestate în Germania. În al doilea, rând se ridică problema unei eventuale justificări.
i) Existența unei restricții
88.
Punerea la dispoziție a echipamentelor necesare îngrijirii trebuie de asemenea calificată drept prestație în natură și astfel evaluată conform criteriilor discutate deja cu privire la prestațiile de îngrijire.
89.
Decizia fundamentală a legiuitorului german în cazul asigurării sociale pentru dependență este clară: în alte state membre se manifestă prin alocația pentru dependență, iar în țară constă, la alegere, în alocația pentru dependență sau în prestații în natură, cele din urmă și pentru echipamentele necesare îngrijirii, supuse unui control de calitate strict (
51
) care conferă acordării prestațiilor în natură în Germania un caracter specific. Acest lucru se aplică și în cazul echipamentelor necesare îngrijirii, fără distincție între prestatorii germani și cei străini. În plus, în temeiul Regulamentului nr. 1408/71, respectiv al Regulamentului nr. 883/2004, asigurații au în alte state membre posibilitatea, astfel cum a fost prezentată mai sus, de a beneficia, în măsura în care acestea sunt prevăzute de dreptul statului de ședere, de prestații în natură în numele instituției competente.
90.
Astfel, se ridică întrebarea dacă în alte state membre există într-adevăr o restricție a liberei prestări a serviciilor în ceea ce privește chiria pentru echipamentele necesare îngrijirii în aceleași condiții ca în cazul obținerii prestărilor de servicii de îngrijire: răspunsul la întrebarea dacă într-un alt stat membru persoana dependentă care beneficiază de alocația germană pentru dependență se află într-o situație mai bună sau mai proastă comparativ cu cea din Germania în ce privește chiria aferentă echipamentelor necesare îngrijirii nu poate fi determinat nici aici cu titlu absolut, ci depinde de circumstanțele fiecărui caz în parte. Acest lucru este valabil și în legătură cu întrebarea privind existența unei restricții – și în acest caz trebuie să se reproșeze Comisiei că expunerea sa lasă de dorit în ceea ce privește exactitatea, întrucât nu supune unei aprecieri riguroase toate scenariile posibile.
91.
Existența unei restricții poate fi prezumată în cazul în care articolul 40 din SGB XI ar exclude în totalitate furnizorii străini de echipamente necesare îngrijirii și ar fi permisă doar utilizarea produselor oferite de furnizorii naționali. Însă acest fapt nu a fost prezentat de Comisie și nici nu face obiectul prezentei acțiuni, iar din articolul 40 din SGB XI nu reiese niciun indiciu în acest sens.
92.
Întrucât Comisia nu și-a îndeplinit obligația de a stabili situația de fapt, solicitarea de la punctul 3 trebuie de asemenea respinsă.
ii) În subsidiar: motive justificative posibile
93.
În măsura în care, în pofida analizei noastre, Curtea ar constata existența unei restricții, atunci s-ar ridica problema justificării acesteia, aspect analizat succint, din motive de prevedere, în cele ce urmează.
94.
Și în ceea ce privește echipamentele necesare îngrijirii trebuie să se facă trimitere la Hotărârea von Chamier-Glisczinski, în care a fost negat dreptul la exportul prestațiilor în natură oferite de asigurarea socială pentru dependență, făcându-se referire la lipsa armonizării dreptului în materie de asigurări sociale și la faptul că legislația germană privind echipamentele necesare îngrijirii, în cazul în care ar putea fi considerată o restricție a libertății de a presta servicii, ar fi întemeiată potrivit considerațiilor anterioare.
95.
În consecință, trebuie respinsă și solicitarea de la punctul 3, întrucât nu s-a constatat nicio încălcare a articolului 56 TFUE.
E — Rezumatul concluziilor și cheltuielile de judecată
96.
Întrucât nu poate fi admisă nicio solicitare a Comisiei, acțiunea trebuie respinsă.
97.
Cu toate acestea, obligarea Comisiei la plata tuturor cheltuielilor de judecată conform solicitării pare inadecvată, întrucât, în cazul în care Comisia și-ar fi menținut capetele de cerere de la punctul 1, aceasta ar fi avut câștig de cauză, deoarece, în ceea ce privește alocația pentru dependență, la momentul relevant al prezentării avizului motivat, articolul 34 din SGB XI nu era conform Hotărârii Molenaar. De asemenea, exista o încălcare a articolului 56 TFUE din cauza refuzului de acordare a alocației pentru dependență.
98.
În consecință, în temeiul articolului 69 alineatul (5) din Regulamentul de procedură, este rezonabil ca două treimi din cheltuielile de judecată să fie suportate de Comisie, iar o treime de Republica Federală Germania.
VII — Concluzie
99.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:1)
Respinge acțiunea.2)
Comisia suportă două treimi din cheltuielile de judecată ale Republicii Federale Germania și două treimi din propriile cheltuieli de judecată. Republica Federală Germania suportă o treime din cheltuielile de judecată ale Comisiei și o treime din propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală a concluziilor: germana; limba de procedură: germana.
(
2
)	Hotărârea din 5 martie 1998, Molenaar (C-160/96, Rec., p. I-843).
(
3
)	Hotărârea din 16 iulie 2009, von Chamier-Glisczinski (C-208/07, Rep., p. I-6095).
(
4
)	Cartea XI din Codul securității sociale – Sistemul de asigurări sociale pentru dependență [Elftes Buch Sozialgesetzbuch – Soziale Pflegeversicherung], articolul 1 din Legea din 26 mai 1994 (BGBl. I, p. 1014), modificată ultima dată de articolul 4 din Legea din 22 decembrie 2011 (BGBl. I, p. 2983).
(
5
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 30 iunie 2011, da Silva Martins (C-388/09, Rep., p. I-5737, punctele 38 și 42). Din motive de exhaustivitate, trebuie să se remarce că, în principiu, asigurarea pentru dependență din cadrul sistemului de securitate socială nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2011/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2011 privind aplicarea drepturilor pacienților în cadrul asistenței medicale transfrontaliere (JO L 88, p. 45), care trebuie să fie transpusă până la 25 octombrie 2013. Astfel, potrivit considerentului (14) și articolului 1 alineatul (3) litera (a) din aceasta, directiva nu se aplică „serviciilor în domeniul îngrijirii pe termen lung al căror scop este asistența acordată persoanelor care au nevoie de ajutor pentru îndeplinirea sarcinilor zilnice, de rutină”. În plus, directiva menționată nu are vocația de a se aplica nici ratione temporis în speță. Astfel, din cauza termenului de două luni stabilit în avizul motivat primit de pârâtă la 23 noiembrie 2009, trebuie să ne întemeiem pe dreptul în vigoare la 23 ianuarie 2010 și să înlăturăm aplicarea directivei, care a intrat în vigoare abia în anul 2011.
(
6
)	SPIEGEL online a relatat recent pe pagina http://www.spiegel.de/wirtschaft/soziales/0,1518,773044-3_00.html despre așa-numitele centre pentru demență din Thailanda.
(
7
)	Cu privire la formularea plastică „export al prestațiilor”, a se vedea circulara comună a organizațiilor naționale ale caselor de asigurări pentru dependență cu privire la prestațiile oferite de asigurarea pentru dependență în cazul șederii în străinătate („Gemeinsames Rundschreiben der Spitzenverbände der Pflegekassen zu Leistungen der Pflegeversicherung bei Auslandsaufenthalt”) din 13 septembrie 2006, nr. 1.2, disponibilă pe pagina de internet http://www.sindbad-mds.de/infomed/sindbad.nsf/002568A2003D5BAE/B6FAF6382466683E00256C72005C0D2C?OpenDocument, precum și Bassen, A., „Export von Sachleistungen der Pflegeversicherung nach der Entscheidung des EuGH in der Rechtssache von Chamier-Glisczinski”, NZS 2010, p. 479 și următoarele.
(
8
)	Hotărârea Molenaar, citată anterior, punctele 36-39.
(
9
)	Cu privire la problema achitării contribuțiilor la sistemul de pensii de către un terț din partea căruia persoana dependentă beneficiază de prestații de îngrijire la domiciliu, a se vedea în continuare Hotărârea din 8 iulie 2004, Gaumain-Cerri și Barth (C-502/01 și C-31/02, Rec., p. I-6483, punctul 36).
(
10
)	Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctele 24-28, 63-65, 83-88, precum și punctul 2 din dispozitiv.
(
11
)	Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctul 65.
(
12
)	Hotărârea von Chamier-Glisczinski, citată anterior, punctele 84 și 85.
(
13
)	JO L 149, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (CE) nr. 592/2008 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 iunie 2008 (JO L 177, p. 1).
(
14
)	JO L 166, p. 1, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82, astfel cum a fost modificat ultima dată prin Regulamentul (UE) nr. 1244/2010 al Comisiei din 9 decembrie 2010 (JO L 338, p. 35).
(
15
)	A se vedea articolul 91 din regulamentul citat.
(
16
)	Introdus prin articolul 7 din Legea din 22 iunie 2011 privind coordonarea sistemelor de securitate socială în Europa și de modificare a altor legi (BGBl. I p. 1202). În susținerea modificării legislative, Deutsche Bundestag [Parlamentul German] face trimitere în mod explicit în documentul 17/4978 la Hotărârea Molenaar și la faptul că în prezent „textul articolului 34 din SGB XI corespunde cerințelor dreptului CE”.
(
17
)	Această prevedere reglementează anularea unui act administrativ cu efect de lungă durată în cazul modificării condițiilor.
(
18
)	Hotărârea din 28 aprilie 1998, Kohll (C-158/96, Rec., p. I-1931).
(
19
)	Articolul 37 din SGB XI.
(
20
)	Articolul 36 din SGB XI.
(
21
)	Articolul 40 din SGB XI.
(
22
)	Hotărârea din 15 iunie 2010, Comisia/Spania (C-211/08, Rep., p. I-5267, punctul 32 și jurisprudența citată).
(
23
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 31 ianuarie 1984, Luisi și Carbone (286/82 și 26/83, Rec., p. 377, punctul 16), Hotărârea din 28 aprilie 1998, Decker (C-120/95, Rec., p. I-1831, punctul 27), Hotărârea Kohll, citată anterior, punctul 20, și Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 45 și jurisprudența citată.
(
24
)	Cu privire la posibilitatea asigurării unei protecții sociale extinse de către statele membre, a se vedea Hotărârea von Chamier-Glisczinski, punctul 56.
(
25
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 12 iulie 2001, Vanbraekel și alții (C-368/98, Rec., p. I-5363, punctele 42, 45 și 51-53), unde, la întrebarea privind valoarea costurilor rambursate asiguratului în cazul unui tratament medical într-un alt stat membru, Curtea a evaluat simplul „fapt că un asigurat social obține o rambursare mai puțin favorabilă în cazul în care se supune unui tratament medical într-un alt stat membru decât în cazul în care beneficiază de același tratament în statul membru în care este afiliat” ca obstacol în calea liberei circulații a serviciilor.
(
26
)	Pentru rezumatul dezbaterilor din doctrină, a se vedea Bassen, p. 480, în special notele de subsol 12 și 13.
(
27
)	A se vedea articolul 168 alineatul (7) TFUE.
(
28
)	A se vedea de exemplu Hotărârea din 16 mai 2006, Watts (C-372/04, Rec., p. I-4325, punctul 92 și jurisprudența citată), și Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 53.
(
29
)	În ceea ce privește furnizarea de medicamente, a se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2008, Comisia/Germania (C-141/07, Rep., p. I-6935, punctele 22-26 și jurisprudența citată).
(
30
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 mai 2009, Apothekerkammer des Saarlandes și alții (C-171/07 și C-172/07, Rep., p. I-4171, punctul 18 și jurisprudența citată).
(
31
)	Hotărârea Apothekerkammer des Saarlandes și alții, citată anterior, punctul 19 și jurisprudența citată.
(
32
)	Cu toate acestea, în anumite cazuri, libera prestare a serviciilor poate impune suportarea costurilor unui tratament în străinătate și în cazul în care sistemul de asigurări sociale din statul de origine exclude rambursarea costurilor pentru anumite tratamente în străinătate. A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 aprilie 2007, Stamatelaki (C-444/05, Rep., p. I-3185).
(
33
)	A se vedea punctele 75-77 din hotărâre.
(
34
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctele 47-52 și jurisprudența citată.
(
35
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Comisia/Spania, citată anterior, punctul 47 și jurisprudența citată.
(
36
)	Hotărârea Kohll, citată anterior, punctul 33, Hotărârea din 12 iulie 2001, Smits și Peerbooms (C-157/99, Rec., p. I-5473, punctul 61), și Hotărârea Stamatelaki, citată anterior, punctul 25 și jurisprudența citată.
(
37
)	În practică, această variantă este rar întâlnită întrucât personalul de îngrijire însoțitor presupune costuri ridicate, pe care casa de asigurări nu le suportă în totalitate, ci doar în limita respectivelor alocații.
(
38
)	A se vedea Hotărârea Curții din 30 noiembrie 1995, Gebhard (C-55/94, Rec., p. I-4165, punctul 37).
(
39
)	Hotărârea din 29 octombrie 2009, Comisia/Finlanda (C-246/08, Rep., p. I-10605, punctul 52), Hotărârea din 6 octombrie 2009, Comisia/Suedia (C-438/07, Rep., p. I-9517, punctul 49), și Hotărârea din 6 decembrie 2007, Comisia/Germania (C-401/06, Rep., p. I-10609, punctul 27).
(
40
)	A se vedea doar Hotărârea din 22 septembrie 1988, Comisia/Grecia (272/86, Rec., p. 4875, punctul 21).
(
41
)	A se vedea în acest sens articolul 62 TFUE coroborat cu articolul 52 TFUE și Hotărârea Kohll, citată anterior, punctul 51 și jurisprudența citată.
(
42
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Apothekerkammer des Saarlandes și alții, citată anterior, punctele 25-28 și jurisprudența citată.
(
43
)	Conform punctului 45 din memoriul în apărare.
(
44
)	Exceptând scenariul care nu ar trebui luat în considerare în care persoana dependentă este însoțită de un îngrijitor, a se vedea articolul 34 alineatul 1 punctul 1 din SGB XI.
(
45
)	A se vedea punctele 84 și 85 din hotărâre.
(
46
)	A se vedea în acest sens p. 15-17 din memoriul în apărare depus de Republica Federală Germania.
(
47
)	Pentru detalii, a se vedea de exemplu comunicarea guvernului federal din 17 decembrie 2008, p. 3-7, anexa 4 la acțiune. Standardele de calitate ale instituțiilor de îngrijire care trebuie îndeplinite în vederea încheierii unei convenții de furnizare de servicii de îngrijire sunt prezentate la articolele 71 și 72 din SGB XI.
(
48
)	Cu toate acestea, conform articolului 37 alineatul 3 din SGB XI, și beneficiarii alocațiilor pentru dependență intră sub incidența măsurilor de consultanță și control al calității din partea instituțiilor de îngrijire acreditate.
(
49
)	Hotărârea Vanbraekel, punctul 45; sublinierea noastră.
(
50
)	A se vedea mai sus comunicarea guvernului federal din 17 decembrie 2008, p. 3, citată anterior la nota de subsol 47.
(
51
)	La articolul 40 alineatul 1 din SGB XI este prevăzută o procedură formală cu citarea casei de asigurări pentru dependență.