62022CJ0436_RES
Cauza C‑436/22
Asociación para la Conservación y Estudio del Lobo Ibérico (ASCEL)
împotriva
Administración de la Comunidad de Castilla y León
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Curtea Superioară de Justiție din Castilia și León)]
Hotărârea Curții (Camera întâi) din 29 iulie 2024
„Trimitere preliminară – Conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică – Directiva 92/43/CEE – Articolele 2, 4, 11, 12, 14, 16 și 17 – Sistem de protecție riguroasă a speciilor de animale – Canis lupus (lup) – Exploatare cinegetică – Evaluare a stadiului de conservare a populațiilor speciei vizate – Stadiu de conservare «necorespunzător și inadecvat» al acestei specii – Exploatare incompatibilă cu menținerea sau readucerea speciei la un stadiu corespunzător de conservare – Luare în considerare a tuturor celor mai recente date științifice”
Mediu – Conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică – Directiva 92/43/CEE – Specii de animale de interes comunitar – Înscriere – Efect – Prezumție a caracterului corespunzător al stadiului de conservare a unei specii – Inexistență – Determinarea stadiului de conservare – Criterii
[Directiva 92/43 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/17, art. 1 lit. (i), art. 2 alin. (1) și (2), art. 11, 12 și art. 14 alin. (1) și anexa V]
(a se vedea punctele 50, 51, 60 și 61)
Mediu – Conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică – Directiva 92/43 – Specii de animale de interes comunitar – Măsuri de gestionare – Puterea de apreciere a statelor membre – Limite – Restrângerea exploatării cinegetice a unei specii – Admisibilitate – Condiție – Necesitatea unei măsuri în scopul menținerii sau readucerii speciei la un stadiu corespunzător de conservare
[Directiva 92/43 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/17, considerentul (15) și art. 2 alin. (2), art. 11 și 14 și anexa V]
(a se vedea punctele 52-58, 69 și 70)
Mediu – Conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică – Directiva 92/43 – Obligația de control al stadiului de conservare – Conținut – Posibilitate de a autoriza exploatarea cinegetică sau vânătoarea unei specii în lipsa unui control eficace – Excludere
[Directiva 92/43 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/17, art. 1, 2, 11, 14 și 17 și anexa II, anexa IV litera (a) și anexa V]
(a se vedea punctele 59 și 62-66)
Mediu – Conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică – Directiva 92/43 – Specii de animale de interes comunitar – Caracter necorespunzător al stadiului de conservare a unei specii – Consecințe – Respectarea principiului precauției – Obligația statelor membre de a se abține să autorizeze vânătoarea – Condiție – Incertitudini cu privire la riscurile pentru menținerea speciei la un stadiu corespunzător de conservare – Criterii de apreciere
[art. 191 alin. (2), art. 192 și 193 TFUE, Directiva 92/43 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/17, art. 1, 2, 11, 14 și 17 și anexa II, anexa IV litera (a) și anexa V]
(a se vedea punctele 71-74, 76 și 78 și dispozitivul)
Mediu – Conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică – Directiva 92/43 – Protecția speciilor – Derogări – Condiții prealabile adoptării unor măsuri derogatorii – Menținerea populațiilor din speciile respective la un stadiu corespunzător de conservare – Condiții privind acordarea unor derogări cu titlu excepțional
[Directiva 92/43 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/17, art. 12 și 16]
(a se vedea punctul 77)
Rezumat
Sesizată cu titlu preliminar de Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León (Curtea Superioară de Justiție din Castilia și León, Spania), Curtea se pronunță cu privire la aspectul dacă este posibil să se elibereze autorizații de vânătoare a speciei canis lupus, denumită în mod obișnuit „lup”, atunci când stadiul de conservare a acestei specii a fost declarat „necorespunzător și inadecvat” în sensul Directivei habitate (
1
).
În anul 2019, raportul adresat de Regatul Spaniei Comisiei Europene, în temeiul articolului 17 din Directiva habitate, pentru perioada 2013-2018, indica faptul că lupul se afla într‑un stadiu de conservare „necorespunzător și inadecvat” în regiunile mediteraneeană, atlantică și alpină, primele două incluzând teritoriul Castilia și León.
În aceste condiții, în temeiul legislației naționale, lupul era desemnat ca fiind o „specie de interes cinegetic” și, prin urmare, „care poate fi vânată” la nord de fluviul Duero. În special, prin decizia din 9 octombrie 2019, Direcția Generală pentru Patrimoniul Natural și Politica Forestieră a Guvernului Castilia și León a aprobat planul de exploatare locală a lupului în teritoriile cinegetice situate la nord de fluviul Duero în Castilia și León pentru perioada 2019-2022.
Sesizată cu o acțiune împotriva acestei decizii, instanța de trimitere solicită Curții să se pronunțe cu privire la aspectul dacă Directiva habitate, în special articolul 14 din aceasta (
2
), se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia lupul este desemnat drept o specie ale cărei specimene pot fi vânate într‑o parte a teritoriului acestui stat membru în care nu intră sub incidența protecției riguroase prevăzute la articolul 12 alineatul (1) din această directivă, în condițiile în care stadiul său de conservare a fost considerat necorespunzător pe întreg teritoriul statului membru respectiv.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea amintește că, în temeiul articolului 12 din Directiva habitate coroborat cu litera (a) din anexa IV la aceasta, lupul face parte dintre speciile de „importanță comunitară” pentru care trebuie asigurată o „protecție riguroasă”, în sensul acestui articol. Acest regim de protecție riguroasă vizează în special populațiile spaniole de lupi situate la sud de fluviul Duero, care sunt înscrise expres în anexa II la Directiva habitate, ca „specie de interes comunitar a cărei conservare necesită desemnarea unor arii speciale de conservare”. Populațiile spaniole de lupi situate la nord de acest fluviu sunt, în ceea ce le privește, înscrise în anexa V la această directivă ca specii de animale de importanță comunitară a căror prelevare în natură și exploatare pot face obiectul unor măsuri de gestionare și care, prin urmare, intră sub incidența articolului 14 din directiva menționată.
În această privință, împrejurarea că o specie de animale sau de plante de importanță comunitară este înscrisă în anexa V la Directiva habitate nu implică faptul că stadiul său de conservare trebuie, în principiu, să fie considerat corespunzător. Astfel, pe lângă împrejurarea că statele membre sunt cele care comunică Comisiei statutul acestor specii pe teritoriul lor, această înscriere implică numai faptul că, în lumina obligației de control prevăzute la articolul 11 din această directivă și pentru a garanta obiectivul ei, această specie „poate” face obiectul unor măsuri de gestionare, spre deosebire de speciile înscrise la litera (a) din anexa IV la această directivă, care beneficiază în orice caz de sistemul de protecție riguroasă.
În al doilea rând, în ceea ce privește măsurile de gestionare al căror obiect îl pot face speciile înscrise în anexa V, exploatarea cinegetică poate fi restrânsă sau interzisă dacă acest lucru este necesar pentru menținerea sau readucerea speciei în cauză într‑un stadiu corespunzător de conservare.
Astfel, pe de o parte, aceste măsuri pot privi accesul la anumite arii, interzicerea prelevării specimenelor din natură și a exploatării anumitor populații sau stabilirea unui sistem de cote. Prin urmare, deși includ norme cinegetice, măsurile menționate sunt de natură să restrângă, iar nu să extindă prelevarea speciilor în cauză.
Pe de altă parte, marja de apreciere a statelor membre pentru a determina necesitatea adoptării unor astfel de măsuri este limitată de obligația de a se asigura că prelevarea specimenelor dintr‑o specie din natură și exploatarea acestor specimene sunt compatibile cu menținerea acestei specii într‑un stadiu corespunzător de conservare.
Or, atunci când o specie de animale se află într‑un stadiu necorespunzător de conservare, autoritățile competente trebuie să ia măsuri, în sensul articolului 14 din Directiva habitate, pentru a îmbunătăți stadiul de conservare a speciei vizate, astfel încât populațiile din aceasta să atingă în viitor un stadiu corespunzător de conservare durabil.
Adoptarea unor măsuri întemeiate pe acest articol nu este, în orice caz, permisă decât dacă acestea contribuie la menținerea sau la readucerea speciilor în cauză la un stadiu corespunzător de conservare. Astfel, dacă analizele efectuate în cadrul statului membru în cauză în ceea ce privește speciile enumerate în anexa V la Directiva habitate furnizează rezultate de natură să demonstreze caracterul necesar al unei intervenții la nivel național, acest stat membru poate limita, iar nu extinde activitățile vizate la acest articol pentru ca prelevarea din natură a unor specimene din aceste specii să fie compatibilă cu obiectivele acestei directive. Restrângerea sau interzicerea vânătorii poate fi considerată, așadar, ca fiind o măsură necesară în această privință. O asemenea măsură se impune în special atunci când stadiul de conservare a speciei în cauză este necorespunzător mai ales din cauza pierderilor de specimene. În aceste condiții, chiar dacă aceste pierderi sunt cauzate în principal de alte motive, poate fi necesar să nu se autorizeze vânătoarea care ar cauza pierderi suplimentare.
Astfel, în temeiul principiului precauției consacrat la articolul 191 alineatul (2) TFUE, dacă examinarea celor mai bune date științifice disponibile lasă să subziste o incertitudine referitoare la aspectul dacă exploatarea unei specii de interes comunitar este compatibilă cu menținerea acesteia într‑un stadiu corespunzător de conservare, statul membru în cauză trebuie să se abțină să autorizeze o astfel de exploatare.
În al treilea rând, Curtea precizează că, în temeiul articolului 11 din Directiva habitate, statele membre au obligația de a pune în aplicare programe de control al stadiului de conservare a habitatelor naturale și a speciilor menționate la articolul 2 din aceasta, acordând o atenție deosebită tipurilor de habitate naturale prioritare și speciilor prioritare. Acest control este esențial pentru a asigura respectarea condițiilor prevăzute la articolul 14 din această directivă și pentru a determina necesitatea de a adopta măsuri care să asigure compatibilitatea exploatării acestei specii cu menținerea unui stadiu corespunzător de conservare și constituie în sine una dintre măsurile necesare pentru a asigura conservarea speciei menționate. Prin urmare, o specie nu poate fi exploatată pe plan cinegetic și vânată dacă nu este asigurat un control eficace al stadiului său de conservare.
În această privință, stadiul de conservare și oportunitatea adoptării unor măsuri întemeiate pe articolul 14 din Directiva habitate trebuie evaluate ținând seama nu numai de raportul întocmit o dată la șase ani de statele membre în aplicarea articolului 17 din această directivă, ci și de cele mai recente date științifice obținute datorită controlului menționat. Aceste evaluări trebuie efectuate nu numai la nivel local, ci și la nivelul regiunii biogeografice sau chiar la nivel transfrontalier. În plus, controlul trebuie să facă obiectul unei atenții specifice atunci când această specie figurează, pentru anumite regiuni, printre speciile animale de interes comunitar a căror conservare necesită desemnarea unor arii speciale de conservare (
3
) sau care necesită protecție strictă (
4
) și, pentru regiuni învecinate, printre speciile de importanță comunitară ale căror prelevare și exploatare pot face obiectul unor măsuri de gestionare (
5
).
Având în vedere toate aceste considerații, Curtea concluzionează că articolul 14 din Directiva habitate se opune unei reglementări a unui stat membru care autorizează vânătoarea lupului într‑o parte a teritoriului acestui stat membru în care nu intră sub incidența protecției riguroase, în condițiile în care stadiul de conservare a acestei specii în statul membru menționat este calificat drept „necorespunzător și inadecvat”. Trebuie să se țină seama, în această privință, de raportul întocmit o dată la șase ani în aplicarea articolului 17 din această directivă, de toate datele științifice cele mai recente, inclusiv de cele obținute datorită controlului prevăzut la articolul 11 din această directivă, precum și de principiul precauției consacrat la articolul 191 alineatul (2) TFUE.
(
1
)	Directiva 92/43/CEE a Consiliului din 21 mai 1992 privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică (JO 1992, L 206, p. 7, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 109), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2013/17/UE a Consiliului din 13 mai 2013 (JO 2013, L 158, p. 193) (denumită în continuare „Directiva habitate”).
(
2
)	A se vedea articolul 14 alineatul (1) din Directiva habitate: „Pe baza informațiilor obținute în urma controlului prevăzut la articolul 11 și când consideră acest lucru necesar, statele membre iau măsurile necesare pentru a se asigura că prelevarea din natură și exploatarea specimenelor din speciile de faună și floră sălbatică enumerate în anexa V nu afectează negativ menținerea lor la un stadiu corespunzător de conservare.”
(
3
)	A se vedea anexa II la Directiva habitate.
(
4
)	A se vedea litera (a) din anexa IV la Directiva habitate.
(
5
)	A se vedea anexa V la Directiva habitate.