62016CC0181(01)
CONCLUZIILE COMPLEMENTARE ALE AVOCATULUI GENERAL
PAOLO MENGOZZI
prezentate la 22 februarie 2018 (
1
)
Cauza C‑181/16
Sadikou Gnandi
împotriva
État belge
[cerere de decizie preliminară formulată de Conseil d’État (Belgia)]
„Trimitere preliminară – Directiva 2008/115/CE – Returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală – Ordin de a părăsi teritoriul – Eliberare din momentul respingerii cererii de azil de către autoritatea administrativă competentă – Redeschiderea procedurii orale”
1.
Prin hotărârea din 8 martie 2016, Conseil d’État (Consiliul de Stat, Belgia) a formulat o cerere de decizie preliminară cu privire la interpretarea articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), precum și a articolului 5 și a articolului 13 alineatul (1) din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (
2
).
2.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Sadikou Gnandi, cetățean togolez, pe de o parte, și État belge (statul belgian), pe de altă parte, în legătură cu legalitatea unui ordin de a părăsi teritoriul, adoptat în temeiul articolului 52/3 alineatul 1 primul paragraf din Legea din 15 decembrie 1980 privind intrarea pe teritoriu, stabilirea, șederea și îndepărtarea străinilor (denumită în continuare „Legea din 15 decembrie 1980”) și comunicat domnului Gnandi la 3 iunie 2014, ca urmare a respingerii, la 23 mai 2014, a cererii sale de azil de către Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides [Comisarul General pentru Refugiați și Apatrizi (denumit în continuare „CGRA”)].
3.
Reamintim că articolul 52/3 alineatul 1 primul paragraf din Legea din 15 decembrie 1980 prevede că un ordin motivat de a părăsi teritoriul trebuie eliberat fără întârziere oricărui resortisant al unei țări terțe care se află în situație de ședere ilegală pe teritoriul belgian atunci când cererea sa de azil a fost respinsă de CGRA și nu i s‑a acordat statutul de protecție subsidiară. Cu toate acestea, în conformitate cu articolul 39/70 primul paragraf din aceeași lege, un astfel de ordin nu poate fi executat forțat în termenul de exercitare a căii de atac împotriva deciziei CGRA care a respins cererea de azil în primă instanță și până la soluționarea acestei căi de atac (
3
). La 23 iunie 2014, domnul Gnandi a introdus o cale de atac la Conseil du contentieux des étrangers (Consiliul Competent pentru Soluționarea Litigiilor privind Străinii, Belgia) împotriva deciziei din 23 mai 2014 a CGRA de respingere a cererii sale de azil. La aceeași dată, el a solicitat aceleiași instanțe anularea, precum și suspendarea executării ordinului de a părăsi teritoriul din 3 iunie 2014. La 11 iulie 2014, autoritățile belgiene i‑au eliberat domnului Gnandi documentul special de ședere care figurează în anexa 35 la Decretul regal din 8 octombrie 1981 privind intrarea pe teritoriu, șederea, stabilirea și îndepărtarea străinilor, în temeiul articolului 111 din acest decret, pentru motivul că introdusese o acțiune de fond la Consiliul Competent pentru Soluționarea Litigiilor privind Străinii. Acest document, valabil inițial până la 10 octombrie 2014, a fost prelungit în mod succesiv până la 10 decembrie 2014. În plus, independent de cererea sa de azil, domnului Gnandi i s‑a acordat, prin decizia din 8 februarie 2016, o autorizație de ședere temporară pe teritoriul belgian până la 1 martie 2017.
4.
Prin intermediul întrebării preliminare, Conseil d’État (Consiliul de Stat) solicită în esență Curții să stabilească dacă principiul nereturnării și dreptul la o cale de atac efectivă se opun ca o decizie de returnare în sensul Directivei 2008/115, precum ordinul de a părăsi teritoriul adresat domnului Gnandi, să fie adoptată în privința unui solicitant de azil din momentul respingerii cererii sale de protecție internațională de către prima instanță de examinare și înainte de epuizarea căilor de atac jurisdicționale aflate la dispoziția sa împotriva unei asemenea respingeri.
5.
În cadrul fazei scrise a procedurii în fața Curții, care s‑a încheiat la 18 iulie 2016, domnul Gnandi, guvernele belgian și ceh, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise în temeiul articolului 23 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
6.
La 10 ianuarie 2017, Curtea a decis să trimită cauza Camerei a patra.
7.
La 1 martie 2017 s‑a desfășurat o ședință în fața acestui complet de judecată. Pledoariile orale ale domnului Gnandi, ale guvernului belgian și ale Comisiei au fost ascultate în cadrul acestei ședințe. Faza orală a procedurii a fost încheiată la 15 iunie 2017, dată la care am prezentat primele noastre concluzii în această cauză (
4
) (denumite în continuare „Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017”). În acestea, am propus Curții să răspundă Conseil d’État (Consiliul de Stat) afirmând că Directiva 2008/115 și în special articolul 2 alineatul (1) și articolul 5 din aceasta, precum și principiile nereturnării și protecției jurisdicționale efective, înscrise la articolul 19 alineatul (2) și, respectiv, la articolul 47 primul paragraf din cartă, se opun adoptării unei decizii de returnare în temeiul articolului 6 alineatul (1) din această directivă în privința unui resortisant al unei țări terțe care a introdus o cerere de protecție internațională, în sensul Directivei 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare și retragere a statutului de refugiat (
5
), și căruia, în temeiul dreptului Uniunii și/sau al dreptului național, i s‑a acordat autorizația de a rămâne în statul membru în care a introdus cererea de protecție internațională, în termenul de exercitare a căii de atac prevăzute la articolul 39 alineatul (1) din Directiva 2005/85 împotriva respingerii acestei cereri și, atunci când calea de atac respectivă a fost introdusă în termen, în perioada examinării acesteia. De asemenea, am propus Curții să precizeze că Directiva 2008/115, precum și principiile nereturnării și protecției jurisdicționale efective nu se opun, în schimb, ca o asemenea decizie de returnare să fie adoptată în privința unui astfel de resortisant după respingerea căii de atac respective, cu condiția ca, în temeiul dreptului național, acestui resortisant să i se permită să rămână în statul membru în cauză până la soluționarea definitivă a procedurii de azil.
8.
Considerând că respectiva cauză ridica o problemă privind relația dintre Hotărârea din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), și articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115, Camera a patra a decis, la 5 octombrie 2017, să trimită cauza Curții în vederea reatribuirii acesteia unui complet de judecată compus din mai mulți judecători, în temeiul articolului 60 alineatul (3) din Regulamentul de procedură. Ulterior, cauza a fost atribuită Marii Camere.
9.
Prin Ordonanța din 25 octombrie 2017, Gnandi (C‑181/16, nepublicată, EU:C:2017:830), Curtea a redeschis procedura orală și a invitat părțile interesate menționate la articolul 23 din statutul său să ia poziție în scris cu privire la trei întrebări care figurau în anexa la această ordonanță. Prima întrebare privea natura juridică și finalitatea autorizației de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză, prevăzută la articolul 7 alineatul (1) și la articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2005/85. Cea de a doua întrebare privea, pe de o parte, domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 și, pe de altă parte, capacitatea acestei dispoziții de a fi înțeleasă pe baza „logicii binare“ a Hotărârii din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), potrivit căreia un resortisant al unei țări terțe se află, în vederea aplicării directivei menționate, fie în situație de ședere legală, fie în situație de ședere ilegală. Cea de a treia întrebare privea, la rândul său, impactul posibil asupra interpretării articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 al intrării în vigoare a Directivei 2013/32/UE (
6
) și în special a articolului 46 din aceasta, care, la alineatul (5), impune statelor membre să permită solicitanților de protecție internațională a căror cerere a fost respinsă să rămână pe teritoriul statului membru în cauză în termenul de exercitare a căii de atac împotriva unei astfel de decizii și, atunci când se introduce calea de atac, până la soluționarea acesteia. Domnul Gnandi, guvernele belgian, ceh, francez și neerlandez, precum și Comisia au răspuns la întrebările amintite. Pledoariile orale ale acestor părți interesate, precum și cea a guvernului german au fost ascultate în ședința care s‑a desfășurat în fața Marii Camere a Curții la 11 decembrie 2017.
10.
În prezentele concluzii, vom aborda doar chestiunea ridicată de întrebările formulate de Curte în anexa la Ordonanța din 25 octombrie 2017, Gnandi (C‑181/16, nepublicată, EU:C:2017:830), care privește, astfel cum se va arăta mai jos, îndeosebi domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115. Prin urmare, prezentele concluzii trebuie înțelese ca fiind complementare în raport cu cele prezentate la 15 iunie 2017, la care facem trimitere atât pentru o mai amplă prezentare a situației de fapt din litigiul principal, cât și pentru orice aspect care nu este examinat în mod direct în prezentele concluzii.
I. Cadrul juridic
11.
Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2008/115 prevede că această directivă se aplică resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru.
12.
Potrivit articolului 3 punctul 2 din această directivă:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
2.   «ședere ilegală» înseamnă prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe, care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare, astfel cum sunt stabilite la articolul 5 din Codul frontierelor Schengen, sau alte condiții de intrare, ședere sau reședință în acel stat membru;
[…]”
13.
Articolul 6 din directiva menționată, intitulat „Decizia de returnare”, prevede la alineatele (1) și (6):
„(1)   Statele membre emit o decizie de returnare împotriva oricărui resortisant al unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor, fără a aduce atingere excepțiilor menționate la alineatele (2)-(5).
[…]
(6)   Prezenta directivă nu interzice statelor membre să adopte o decizie privind încetarea șederii legale, împreună cu o decizie de returnare […] în cadrul unei singure decizii sau act administrativ sau judiciar, conform prevederilor legislațiilor lor naționale, fără a aduce atingere garanțiilor procedurale disponibile în temeiul capitolului III și în temeiul altor dispoziții pertinente din dreptul comunitar și național.”
II. Analiză
14.
Întrebările adresate de Curte, care figurează în anexa la Ordonanța din 25 octombrie 2017, Gnandi (C‑181/16, nepublicată, EU:C:2017:830), prin care s‑a redeschis faza orală a procedurii, precum și dezbaterea dintre părțile interesate la ședința din 11 decembrie 2017 ridică în esență problema dacă posibilitatea pe care articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 o recunoaște statelor membre de a adopta, în cadrul unui singur act, o decizie privind încetarea șederii legale, împreună cu o decizie de returnare, poate fi exercitată în privința unui solicitant de protecție internațională căruia, la fel ca domnului Gnandi, i s‑a respins cererea în fața autorității administrative competente să o examineze, dar care are o autorizație de a rămâne pe teritoriul statului membru respectiv până la soluționarea căii de atac jurisdicționale pe care a formulat‑o împotriva deciziei de respingere emise de această autoritate.
15.
În opinia noastră, astfel cum am arătat deja la punctele 83-88 din Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017, răspunsul la această întrebare trebuie să fie negativ. În opinia noastră, elementele invocate de guvernele care au răspuns la întrebările adresate de Curte în Ordonanța din 25 octombrie 2017, Gnandi (C‑181/16, nepublicată, EU:C:2017:830), precum și de părțile care au pledat la ședința din 11 decembrie 2017 nu sunt de natură să repună în discuție o asemenea concluzie.
16.
În continuarea prezentelor concluzii, vom separa analiza noastră în două părți. În cadrul primei părți vom examina, în lumina textului și a lucrărilor pregătitoare ale Directivei 2008/115, aspectul dacă un solicitant de protecție internațională care, precum domnul Gnandi în litigiul principal, deține o autorizație de a rămâne pe teritoriul statului membru până la soluționarea căii de atac împotriva deciziei de respingere a cererii sale în primă instanță intră sub incidența Directivei 2008/115. A doua parte va fi consacrată examinării domeniului de aplicare al articolului 6 alineatul (6) din această directivă.
Cu privire la aplicarea Directivei 2008/115 în cazul solicitanților de protecție internațională care beneficiază de dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză în scopul desfășurării procedurii
17.
Astfel cum am amintit la punctul 50 și următoarele din Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017, în conformitate cu articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2008/115, aceasta se aplică resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru. Noțiunea „ședere ilegală” care trebuie reținută în vederea aplicării Directivei 2008/115 este definită la articolul 3 punctul 2 din aceasta, potrivit căruia această noțiune înseamnă „prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe, care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de intrare, astfel cum sunt stabilite la articolul 5 din Codul frontierelor Schengen, sau alte condiții de intrare, ședere sau reședință în acel stat membru”.
18.
În lipsa unei trimiteri exprese la dreptul național, noțiunea „ședere ilegală”, astfel cum a fost definită la punctul precedent, trebuie, în conformitate cu principiile stabilite de Curte în ceea ce privește interpretarea noțiunilor care figurează în textele de drept al Uniunii (
7
), să fie interpretată doar pe baza dreptului Uniunii, cu toate că aprecierea concretă a caracterului legal sau ilegal al șederii unui resortisant al unei țări terțe pe teritoriul unui stat membru poate depinde, de la caz la caz, și de aplicarea normelor de drept național din acest stat membru (
8
).
19.
Rezultă din definiția prevăzută la articolul 3 punctul 2 din Directiva 2008/115 că orice resortisant al unei țări terțe care este prezent pe teritoriul unui stat membru fără să îndeplinească condițiile de intrare, de ședere sau de reședință în acesta se află în situație de ședere ilegală (
9
). Pentru ca un resortisant al unei țări terțe să poată fi considerat ca aflându‑se în situație de ședere ilegală în sensul Directivei 2008/115, trebuie, așadar, să fie îndeplinite două condiții, și anume prezența fizică a persoanei în cauză pe teritoriul unui stat membru, chiar și pentru o perioadă limitată și fără intenția de a rămâne în statul respectiv (
10
), și lipsa unui titlu legal care să justifice o asemenea prezență.
20.
Propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală din 1 septembrie 2005 (
11
) (denumită în continuare „Propunerea de directivă privind returnarea”), care, după o lungă perioadă de negocieri, a condus la adoptarea Directivei 2008/115, a fost precedată de publicarea, la 10 aprilie 2002, a unei cărți verzi privind o politică comunitară pentru returnarea persoanelor aflate în situație de ședere ilegală (denumită în continuare „cartea verde”) (
12
), precum și de o comunicare a Comisiei în urma acestei cărți verzi, prezentată la 14 octombrie 2002 (denumită în continuare „Comunicarea din 14 octombrie 2002”) (
13
) și preluată de un program de acțiune al Consiliului privind returnarea din 28 noiembrie 2002 (
14
). Aceste acte, precum și documentele referitoare la procesul legislativ al Directivei 2008/115, ne oferă câteva indicații cu privire la întinderea noțiunii „ședere ilegală” în sensul articolului 2 alineatul (1) și al articolului 3 punctul 2 din directiva menționată.
21.
În ceea ce privește definirea domeniului de aplicare material al viitoarelor standarde comune, în cartea verde se afirma, la punctul 2.1, că acțiunea comunitară în materie de returnare trebuia îndreptată, în primul rând, asupra persoanelor „care nu au nevoie de o protecție specială” și care se află în situație de ședere ilegală în Uniune, și anume care „nu îndeplinesc sau nu mai îndeplinesc condițiile de intrare, de prezență sau de ședere pe teritoriul statelor membre”. Aceste persoane erau, astfel cum se arăta la punctul 2.2 din cartea verde, „resortisanții țărilor terțe care nu au un statut juridic care să le permită să rămână, fie cu titlu permanent, fie cu titlu temporar, și cărora niciun stat membru nu are obligația legală de a le tolera șederea” (
15
). În cartea verde, aplicarea procedurilor de returnare solicitanților de protecție internațională era preconizată numai în cazul în care acestora li s‑a respins definitiv cererea. În acest sens, punctul 2.3, intitulat „Azilul și returnarea”, preciza că_„[a]tunci când o persoană care solicită protecție a beneficiat de un proces echitabil și de calitate, după epuizarea tuturor etapelor, toate nevoile sale de protecție au fost examinate și nu există niciun alt motiv de ședere legală pe teritoriul unui stat membru, această persoană trebuie să părăsească teritoriul și să se întoarcă în țara sa de origine sau, dacă este necesar, de tranzit” (
16
).
22.
În Comunicarea din 14 octombrie 2002, Comisia preciza că expresia „persoană aflată în situație de ședere ilegală” nu trebuia interpretată în sensul că ar califica aceste persoane ca fiind ilegale, ci că subliniază că statutul lor „nu respectă legislația privind intrarea și/sau șederea”. Situația de ședere ilegală era descrisă în aceiași termeni cu cei utilizați la punctul 2.1 din cartea verde sus‑menționată (
17
). Față de cartea verde, Comisia a extins obiectul comunicării și la „anumite categorii de persoane aflate în situație de ședere legală, care au un statut temporar sau a căror îndepărtare a fost suspendată temporar”, în special „persoanele care beneficiază de protecție internațională, în principiu de natură temporară” (
18
). Totuși, această extindere era prevăzută doar în scopul punerii în aplicare a unor programe de returnare voluntară (
19
).
23.
În expunerea de motive a Propunerii de directivă privind returnarea, în același spirit cu pozițiile sale anterioare, Comisia a confirmat intenția de a delimita domeniul de aplicare al directivei care urma să fie adoptată prin referire la noțiunea „ședere ilegală”. Noile norme aveau astfel vocația de a se aplica „indiferent de motivul de ilegalitate a șederii” persoanei în cauză, „de exemplu expirarea vizei sau a permisului său de ședere, revocarea sau retragerea permisului său de ședere […], retragerea statutului de refugiat, admisia ilegală”. În ceea ce privește situația solicitanților de azil, ilegalitatea șederii era legată în mod expres de o „hotărâre finală” de respingere a cererii (
20
). În ceea ce privește definiția noțiunii „ședere ilegală”, propunerea Comisiei relua aproape cuvânt cu cuvânt definiția, foarte largă, care era dată în cartea verde și în Comunicarea sa din 14 octombrie 2002. Această definiție a fost reprodusă, cu câteva modificări de formă impuse de Consiliu, în textul final al Directivei 2008/115 (
21
).
24.
Din cuprinsul punctelor 21-23 din prezentele concluzii reiese că nici în discuțiile care au precedat începutul procesului legislativ care a condus la adoptarea Directivei 2008/115, nici în cursul acestuia din urmă nu s‑a pus niciodată problema aplicării viitoarelor norme comune privind returnarea forțată a resortisanților țărilor terțe solicitanților de azil a căror cerere nu a fost respinsă definitiv sau a căror prezență pe teritoriul statului membru în cauză a fost tolerată în temeiul obligațiilor legale ce revin acestui stat. Acest lucru se reflectă în mod clar în considerentul (9) al Directivei 2008/115, care prevede că resortisantul unei țări terțe care a făcut o cerere de azil într‑un stat membru nu ar trebui considerat ca aflându‑se în situație de ședere ilegală pe teritoriul statului membru respectiv „până la intrarea în vigoare a unei decizii negative cu privire la cerere sau a unei decizii de încetare a dreptului de ședere în calitate de solicitant de azil” (
22
).
25.
Această excludere din domeniul de aplicare al Directivei 2008/115 este, de altfel, în concordanță cu dispozițiile dreptului Uniunii care reglementează situația juridică a solicitanților de azil (și, pe un plan mai general, a solicitanților de protecție internațională), care, la fel ca și refugiații recunoscuți, beneficiază de un statut special, stabilit de dreptul internațional (
23
), și, prin urmare, diferă de migranții obișnuiți.
26.
Astfel, dreptul Uniunii impune statelor membre respectarea standardelor minime pentru primirea solicitanților de protecție internațională, în special în ceea ce privește șederea și libertatea de circulație, accesul la sistemul public de educație, la piața muncii, la asistența medicală și la condițiile materiale de primire care permit un nivel de trai adecvat, care să le garanteze subzistența și să le protejeze sănătatea fizică și mintală (
24
). De ansamblul avantajelor care decurg din aplicarea acestor standarde beneficiază solicitanții de protecție internațională atât timp cât li se permite să rămână în această calitate pe teritoriul unui stat membru.
27.
Pe de altă parte, dreptul Uniunii recunoaște solicitanților de azil (și, în sens mai larg, solicitanților de protecție internațională) dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru respectiv în timpul examinării cererii lor. Deși, în perioada în care era în vigoare Directiva 2005/85, aplicabilă situației de fapt din litigiul principal, acest drept a fost prevăzut doar până când cererea de azil va fi fost respinsă în primă instanță (
25
), Directiva 2013/32, care a înlocuit Directiva 2005/85, l‑a extins la etapa acțiunii introduse împotriva deciziei pronunțate în primă instanță (
26
).
28.
Statul membru în cauză este obligat să emită, într‑un termen foarte scurt, solicitanților de azil un document care să ateste dreptul lor de a rămâne pe teritoriul său „cât timp cererea lor este în așteptare sau în curs de examinare” (
27
).
29.
Acest document – care trebuie să fie valid în toată perioada în care solicitantului i se permite să rămână pe teritoriul statului membru în cauză (
28
) – fără un permis de ședere (
29
) în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1030/2002 (
30
) constituie însă, astfel cum a subliniat Comisia în răspunsul la prima dintre întrebările scrise anexate la Ordonanța din 25 octombrie 2017, Gnandi (C‑181/16, nepublicată, EU:C:2017:830), o autorizație eliberată de autoritățile unui stat membru, care conferă dreptul de ședere legală pe teritoriul său (
31
) unui resortisant al unei țări terțe, deși temporar și numai în scopul procedurii.
30.
Or, în măsura în care se află în situație de ședere legală, altfel spus nu în mod ilegal, pe teritoriul statului membru în cauză și atât timp cât durează o astfel de ședere legală, un solicitant de azil căruia i s‑a permis să rămână pe acest teritoriu până la soluționarea cererii sale (în prima instanță sau în urma introducerii unei căi de atac împotriva deciziei autorității care se pronunță în primă instanță) este exclus din domeniul de aplicare al Directivei 2008/115, astfel cum a fost definit la articolul 2 alineatul (1) și la articolul 3 punctul 2 din această directivă. Este irelevant, în această privință, dacă această autorizație a fost eliberată în aplicarea dreptului Uniunii sau doar a dreptului național, ceea ce interesează fiind legalitatea șederii persoanei în cauză.
31.
Astfel cum am observat la punctele 54 și 55 din Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017, această concluzie este confirmată de Hotărârea din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), în care Curtea a declarat că „articolul 2 alineatul (1) din Directiva 2008/115 coroborat cu considerentul (9) al acesteia trebuie interpretat în sensul că directiva amintită nu este aplicabilă unui resortisant al unei țări terțe care a formulat o cerere de protecție internațională, în sensul Directivei 2005/85, și aceasta în perioada cuprinsă între formularea cererii menționate și adoptarea deciziei în primă instanță care statuează asupra acestei cereri sau, dacă este cazul, soluționarea căii de atac introduse împotriva deciziei respective” (
32
).
32.
Raționamentul care a determinat Curtea să ajungă la această concluzie este clar. Atunci când un solicitant de protecție internațională beneficiază de dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză, indiferent dacă este sau nu este în posesia unui permis de ședere, persoana respectivă nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2008/115, întrucât nu se află în situație de „ședere ilegală” în sensul articolului 2 alineatul (1) din această directivă (
33
).
33.
Este adevărat că o „logică binară” – potrivit căreia un resortisant al unei țări terțe se află, în raport cu Directiva 2008/115, fie în situație de ședere „legală” (mai exact, „neilegală”), fie în situație de ședere „ilegală” – stă la baza Hotărârii din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343). Cu toate acestea, este important să se sublinieze că nu pe o asemenea logică și‑a întemeiat Curtea raționamentul, ci pe constatarea directă a caracterului legal al șederii solicitantului de protecție internațională căruia i se permite să rămână în statul membru în cauză până la soluționarea procedurii cu privire la cererea sa.
34.
O astfel de constatare și poziția adoptată de Curte la punctul 1 din dispozitivul Hotărârii din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), au, pe de altă parte, o aplicabilitate generală, care nu ține seama de circumstanțele din litigiul principal în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre. Rezultă că numai prin schimbarea jurisprudenței ce rezultă din hotărârea menționată Curtea ar putea ajunge să afirme că Directiva 2008/115 se aplică în cazul unui solicitant de protecție internațională căruia i se permite să rămână în statul membru în cauză până la soluționarea procedurii cu privire la cererea sa.
35.
Pe de altă parte, astfel cum am susținut la punctele 55 și 57 din Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017, soluția reținută de Curte în Hotărârea din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), în ceea ce privește situația unui solicitant de azil căruia i s‑a permis să rămână pe teritoriul statului membru în cauză în temeiul articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2005/85 poate fi transpusă imediat la situația unui solicitant căruia i s‑a respins cererea în primă instanță și care beneficiază, în temeiul dreptului național, de un drept de a rămâne în acest stat până la soluționarea căii de atac împotriva deciziei de respingere.
36.
Astfel, pe de o parte, contrar celor susținute de guvernul belgian, nu există nicio diferență „în materie de calitate” între „dreptul de a rămâne” prevăzut la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2005/85 și cel prevăzut la articolul 39 din această directivă, a cărui acordare este lăsată la latitudinea statului membru în cauză. În cele două situații, este vorba despre un drept care nu este recunoscut decât cu titlu temporar și numai în scopul procedurii. În cele două situații, acest drept urmărește în esență să protejeze solicitantul cu privire la consecințele unei eventuale returnări care ar putea avea loc înainte ca cererea sa să fie examinată sau înainte ca acesta să fi fost în măsură să își exercite dreptul la o cale de atac jurisdicțională efectivă. În cele două situații, datorită acestui drept, solicitantul beneficiază de avantajele care sunt prevăzute de standardele minime în materie de primire. Singura diferență care exista în temeiul Directivei 2005/85 și care se referea la caracterul obligatoriu sau facultativ al acordării unui astfel de drept a fost eliminată prin articolul 46 alineatul (5) din Directiva 2013/32, care, astfel cum am arătat deja, prevede în prezent, cu câteva excepții, obligația ca statele membre să permită șederea pe teritoriul lor a solicitanților de protecție internațională în termenul de introducere a unei căi de atac împotriva deciziei de respingere a cererii și în timpul examinării acestei căi de atac.
37.
Pe de altă parte, în vederea aplicării Directivei 2008/115, ceea ce contează este legalitatea șederii solicitantului de protecție internațională, și nu motivele care au justificat acordarea unui drept de ședere sau durata preconizată a acestuia.
38.
Este important să se precizeze, așa cum am procedat la punctele 72-82 din Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017 și astfel cum rezultă din Hotărârea din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343, punctul 60), și din Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctele 75 și 76), că faptul că Directiva 2008/115 nu se aplică solicitanților de protecție internațională cărora li se permite să rămână pe teritoriul statului membru în cauză până la soluționarea procedurii cu privire la cererea lor și, în termeni mai generali, resortisanților țărilor terțe care nu se află în situație de ședere ilegală în sensul articolului 2 alineatul (1) din această directivă trebuie interpretat în sensul că o procedură de returnare în temeiul directivei menționate nu ar putea fi inițiată în mod valabil în privința unui astfel de solicitant sau a unui astfel de resortisant, iar nu în sensul că o procedură deja inițiată trebuie să fie în mod necesar anulată în cazul în care, în cursul procedurii, persoana în cauză depune o cerere de protecție internațională sau dobândește, pentru alte motive, un drept de ședere temporară (
34
). Astfel, în aceste situații, procedura va putea fi, după caz, suspendată doar pe perioada validității titlului prin care se acordă un astfel de drept de ședere (
35
).
39.
Ca o concluzie cu privire la această primă parte a analizei noastre, dorim să reamintim, pe un plan mai general, că numai atunci când recunoașterea statutului de refugiat (sau de persoană care necesită o protecție subsidiară) este în mod definitiv exclusă de o decizie prin care se pune capăt procedurii persoana în cauză își pierde calitatea de solicitant de azil (sau, într‑un sens mai larg, de solicitant de protecție internațională) (
36
). În opinia noastră, numai în acel moment persoana respectivă devine susceptibilă să intre în domeniul de aplicare al Directivei 2008/115 (
37
), cu condiția ca șederea sa în statul membru în cauză să fie ilegală.
Cu privire la interpretarea și la domeniul de aplicare al articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115
40.
În prima parte a analizei noastre, ca și în Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017, am susținut că un solicitant de azil (și, în sens mai larg, un solicitant de protecție internațională), precum reclamantul din litigiul principal, căruia i s‑a respins cererea în primă instanță, dar căruia i se permite, în temeiul dreptului statului membru respectiv, să rămână pe teritoriul acestui stat până la soluționarea căii de atac jurisdicționale pe care a formulat‑o împotriva deciziei de respingere a cererii sale trebuie considerat, în temeiul autorizației respective, ca aflându‑se în mod legal pe acel teritoriu și, pentru acest motiv, este exclus din domeniul de aplicare al Directivei 2008/115, astfel cum este definit la articolul 2 alineatul (1) din această directivă, ceea ce împiedică statele membre să inițieze o procedură de returnare împotriva sa.
41.
Pentru motivele pe care le‑am expus deja în Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017 și pe care le vom dezvolta într‑un mod mai detaliat în continuare, considerăm că articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 nu furnizează argumente de natură să repună în discuție această poziție și că, contrar celor susținute de statele membre care au intervenit în ședința din 11 decembrie 2017, această dispoziție nu conferă autorităților naționale puterea de a adopta o decizie de returnare în sensul directivei menționate în împrejurări precum cele din litigiul principal.
42.
Astfel, doar dacă se recunoaște articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 un domeniu de aplicare care derogă de la articolul 2 alineatul (1) din această directivă ar fi posibil să se ajungă la o concluzie diferită. Cu toate acestea, niciun element, fie textual, fie sistematic, fie chiar întemeiat pe interpretarea intenției legiuitorului Uniunii, nu permite să se concluzioneze în acest sens.
43.
În primul rând, articolul 2 din Directiva 2008/115 nu prevede nicio excepție de la domeniul de aplicare al acesteia, astfel cum este definit la alineatul (1) al articolului menționat. Articolul 2 alineatul (2) din această directivă prevede situațiile în care statele membre au dreptul să nu urmeze procedurile prevăzute de aceasta în privința resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală în sensul alineatului (1) al acestui articol. În schimb, nicio derogare nu este prevăzută, la articolul respectiv, de la regula prevăzută la alineatul (1), potrivit căreia Directiva 2008/115 se aplică doar resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală.
44.
În al doilea rând, reiese în mod clar din modul de redactare a articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 (
38
), precum și din poziționarea sa în capitolul II din această directivă, intitulat „Încheierea șederii ilegale”, că această dispoziție se limitează să permită statelor membre să combine mai multe acte pentru a se putea iniția procedura de returnare fără întârziere, de îndată ce o decizie privind încetarea șederii legale a persoanei în cauză și care marchează începutul șederii sale ilegale este adoptată (
39
). Această formulare nu permite, în schimb, o interpretare potrivit căreia statele membre ar fi autorizate să adopte o decizie de returnare în privința resortisanților țărilor terțe care nu intră în domeniul de aplicare al directivei menționate, astfel cum a fost definit la articolul 2 alineatul (1) din aceasta, mai precis pentru resortisanții țărilor terțe care nu se află în situație de ședere ilegală. O astfel de interpretare nu numai că ar contraveni modului de redactare a articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 și a articolului 2 alineatul (1) din această directivă, ci ar fi de asemenea contrară înseși definiției noțiunii „decizie de returnare”, care, potrivit articolul 3 punctul 4 din directiva menționată, acoperă „decizia sau orice alt act de natură administrativă sau judiciară prin care șederea unui resortisant al unei țări terțe este stabilită sau declarată ca fiind ilegală și prin care se impune sau se stabilește obligația de returnare” (
40
).
45.
În al treilea rând, subliniem, astfel cum am procedat deja la punctul 87 din Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017, că, potrivit modului său de redactare, articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 se aplică „fără a aduce atingere […] dispoziții[lor] pertinente din dreptul [Uniunii] și național”. Or, astfel cum a subliniat Comisia în cadrul pledoariei sale orale la ședința din 1 martie 2017, printre aceste dispoziții figurează și articolul 7 alineatul (1) și articolul 39 alineatul (3) din Directiva 2005/85 și, în prezent, articolul 9 alineatul (1) și articolul 46 alineatul (5) din Directiva 2013/32, precum și reglementările statelor membre care conferă solicitantului de protecție internațională dreptul de a rămâne pe teritoriile lor pe parcursul procedurii de examinare a cererii sale. Marja de manevră recunoscută statelor membre prin articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 nu se poate exercita, așadar, cu nerespectarea dispozițiilor și a reglementărilor menționate.
46.
În al patrulea rând, reiese din lucrările pregătitoare ale Directivei 2008/115 că formularea inițială a articolului 6 alineatul (6) din această directivă, care se regăsește în cuprinsul articolului 6 alineatul (3) din Propunerea de directivă privind returnarea, se limita să prevadă că „[d]ecizia de returnare este emisă printr‑un act sau o decizie distinctă, împreună cu o decizie de îndepărtare”. În expunerea de motive a acestei propuneri se arăta că această posibilitate a fost introdusă pentru a răspunde preocupării exprimate cu ocazia consultărilor prealabile de numeroase state membre, care se temeau că procedura în două etape (decizia de returnare și decizia de îndepărtare) avută în vedere de Comisie ar conduce la întârzieri (
41
). În urma unei modificări propuse de Consiliu – prin care se urmărea să se recunoască în mod expres statelor membre, pe lângă posibilitatea de a cumula decizia de returnare cu decizia de îndepărtare, posibilitatea de a cumula aceste acte cu o decizie privind încetarea șederii legale a persoanei în cauză –, legiuitorul Uniunii a ajuns în cele din urmă la formularea actuală a articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 (
42
). În pofida acestei schimbări a textului, obiectivul dispoziției menționate a rămas același, și anume acela de a recunoaște statelor membre o anumită marjă de manevră cu privire la procedura care trebuie urmată pentru returnarea resortisanților țărilor terțe care se află în situație de ședere ilegală. Niciun element nu permite, în schimb, să se considere că aceasta a dobândit, în indiferent ce etapă a procedurii de adoptare a Directivei 2008/115, vocația de a conferi statelor membre posibilitatea de a deroga de la cadrul clar delimitat de articolul 1 și de articolul 2 alineatul (1) din directiva menționată, prin care se stabilesc obiectul și domeniul de aplicare al acesteia, și de a permite statelor membre să adopte o decizie de returnare împotriva resortisanților țărilor terțe care nu se află în situație de ședere ilegală (
43
). În cazul în care aceasta ar fi fost intenția legiuitorului, ea ar fi fost, fără îndoială, mai clar exprimată și delimitată, nefiind disimulată în spatele unei dispoziții cu caracter procedural.
47.
În al cincilea rând, în ceea ce privește argumentele de ordin teleologic pe care s‑au întemeiat unele state membre în răspunsurile lor la întrebările adresate de Curte în Ordonanța din 25 octombrie 2017, Gnandi (C‑181/16, nepublicată, EU:C:2017:830), și la ședința din 11 decembrie 2017, este adevărat, fără îndoială, că articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 vizează un obiectiv privind celeritatea procedurilor de returnare. Astfel, adoptarea concomitentă a deciziei prin care se pune capăt șederii legale și a deciziei de returnare facilitează, fiind vorba despre acte strâns legate și interdependente, o motivare a acesteia din urmă per relationem și, mai ales, permite desfășurarea în paralel și eventual cumulată a procedurilor privind căile de atac împotriva acestor acte. În termeni mai generali, astfel cum rezultă din considerentul (4) al Directivei 2008/115 și astfel cum a recunoscut Curtea în numeroase rânduri, instituirea unei politici eficiente de îndepărtare și de returnare a resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală figurează printre obiectivele urmărite de această Directivă 2008/115 (
44
).
48.
Cu toate acestea, este important să se sublinieze că Directiva 2008/115 urmărește să instituie un sistem bazat pe norme clare, transparente și echitabile (
45
), cu scopul de a promova, într‑un domeniu atât de sensibil precum cel al returnării forțate a resortisanților țărilor terțe, securitatea juridică și de a asigura atât eficiența procedurilor de returnare, cât și respectarea drepturilor fundamentale ale persoanelor în cauză (
46
).
49.
În acest scop, Directiva 2008/115 se întemeiază pe aceeași „logică binară” ce stă la baza Hotărârii din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343), care se dovedește a fi, prin urmare, concordantă cu spiritul acestei directive. Pentru a reduce cât mai mult posibil incertitudinile în ceea ce privește aplicarea normelor pe care le prevede, aceasta instituie, la articolul 6 alineatul (1), o obligație a statelor membre de a proceda la returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală pe teritoriul lor și prevede, în același timp, la articolul 6 alineatele (2)-(5), excepții clare de la această obligație. În afara acestor excepții, orice resortisant al unei țări terțe care se află în situație de ședere ilegală pe teritoriul statului membru în cauză, în temeiul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 2008/115, trebuie să facă obiectul unei decizii de returnare (
47
). Dimpotrivă, resortisanții țărilor terțe care nu se află în situație de ședere ilegală sau care intră sub incidența excepțiilor respective vor fi în principiu excluși, atât timp cât se mențin motivele acestei excluderi, de la aplicarea procedurilor prevăzute de această directivă.
50.
Or, interpretarea articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 propusă de statele membre care au intervenit în ședința din 11 decembrie 2017, în condițiile în care urmărește să permită inițierea unei proceduri de returnare în privința unei categorii de resortisanți ai unor țări terțe care nu intră în domeniul de aplicare al acestei directive (
48
), nu numai că este contrară literei și spiritului acesteia, după cum am arătat mai sus, ci de asemenea subminează obiectivul securității juridice pe care îl urmărește, favorizând apariția unor zone gri și contribuind la difuzarea unor practici diferite în rândul statelor membre (
49
), ceea ce contravine, de altfel, misiunii înseși a directivei menționate, care este aceea de a institui un set de standarde și de practici comune.
51.
Faptul că un solicitant de protecție internațională care beneficiază de un drept de ședere pe teritoriul unui stat membru este vizat în același timp de o decizie de returnare care, deși nu poate fi executată imediat în mod forțat, îi impune totuși obligația de a părăsi teritoriul acestui stat conduce la apariția unei situații de insecuritate, dacă nu, uneori, de opacitate juridică, care poate să afecteze nu numai transparența, ci și eficiența (
50
) procedurilor de returnare, precum și să interfereze cu respectarea de către autoritățile competente ale statului membru în cauză a standardelor în materie de primire a solicitanților de protecție internațională amintite mai sus (
51
). Toate acestea, în cele din urmă, pentru un câștig care nu este întotdeauna evident în ceea ce privește celeritatea procedurii. Astfel, este adevărat că adoptarea concomitentă a deciziei de respingere a cererii de protecție internațională în primă instanță și a deciziei de returnare permite în principiu desfășurarea în paralel a unor eventuale proceduri privind căile de atac împotriva acestor două acte. Cu toate acestea, trebuie subliniat că, întrucât decizia de returnare este motivată de adoptarea deciziei de respingere, o cale de atac împotriva primei decizii, introdusă după respingerea căii de atac împotriva celei de a doua, va putea fi, la rândul său, respinsă în scurt timp. În plus, un ordin de returnare ar putea, dacă este cazul, în conformitate cu articolul 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 și atunci când dreptul național admite acest lucru, să fie emis de instanța sesizată cu acțiunea împotriva deciziei de respingere a cererii de protecție internațională în primă instanță, în același timp cu hotărârea de respingere a acestei acțiuni. Or, întrucât, potrivit articolului 13 alineatul (2) din Directiva 2008/115, calea de atac împotriva unei decizii de returnare nu are în mod necesar un efect suspensiv (această situație se regăsește în dreptul belgian), un astfel de ordin ar putea, dacă este cazul, să fie executat în pofida faptului că a fost introdusă o cale de atac împotriva acestuia.
III. Concluzie
52.
Având în vedere considerațiile care precedă, precum și analiza efectuată în Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017, ne menținem propunerea inițială de răspuns la întrebarea preliminară adresată de Conseil d’État (Consiliul de Stat, Belgia), care a fost formulată, în concluziile amintite, după cum urmează:
„Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală și în special articolul (2) alineatul (1) și articolul 5 din aceasta, precum și principiile nereturnării și protecției jurisdicționale efective, înscrise la articolul 19 alineatul (2) și, respectiv, la articolul 47 primul paragraf din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, se opun adoptării unei decizii de returnare în temeiul articolului 6 alineatul (1) din această directivă în privința unui resortisant al unei țări terțe care a introdus o cerere de protecție internațională, în sensul Directivei 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare și retragere a statutului de refugiat și căruia, în temeiul dreptului Uniunii și/sau al dreptului național, i s‑a permis să rămână în statul membru în care a introdus cererea de protecție internațională, în termenul de exercitare a acțiunii prevăzut la articolul 39 alineatul (1) din Directiva 2005/85 împotriva respingerii acestei cereri și, atunci când calea de atac respectivă a fost introdusă în termen, în perioada examinării acesteia. Directiva 2008/115, precum și principiile nereturnării și protecției jurisdicționale efective nu se opun, în schimb, ca o asemenea decizie de returnare să fie adoptată în privința unui astfel de resortisant după respingerea căii de atac respective, cu condiția ca, în temeiul dreptului național, acestui resortisant să i se permită să rămână în statul membru în cauză până la soluționarea definitivă a procedurii de azil.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2008, L 348, p. 98.
(
3
)	Articolul 39/70 primul paragraf din Legea din 15 decembrie 1980 prevede că: „[C]u excepția acordului persoanei în cauză, nicio măsură de îndepărtare de pe teritoriu sau de returnare nu poate fi executată forțat în privința străinului în termenul stabilit pentru introducerea acțiunii și în perioada examinării acesteia.”
(
4
)	EU:C:2017:467.
(
5
)	JO 2005, L 326, p. 13, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 242.
(
6
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).
(
7
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 octombrie 2010, Padawan (C‑467/08, EU:C:2010:620, punctul 32).
(
8
)	Astfel, Directiva 2008/115, al cărei temei juridic este doar articolul 63 alineatul (3) litera (b) CE, nu are în vedere o armonizare a cauzelor prin care se pune capăt șederii legale a resortisanților țărilor terțe.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punctul 48).
(
10
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Affum (C‑47/15, EU:C:2016:408, punctul 48).
(
11
)	COM(2005) 391 final.
(
12
)	COM(2002) 175 final.
(
13
)	Comunicarea Comisiei către Consiliu și Parlamentul European privind politica comunitară în domeniul repatrierii rezidenților ilegali, COM(2002) 564 final.
(
14
)	Doc 14673/02 din 25 noiembrie 2002. În sfârșit, Programul de la Haga, adoptat la 4 și la 5 noiembrie 2004 în cadrul Consiliului European de la Bruxelles, a recomandat în mod expres stabilirea unor standarde comune pentru ca persoanele în cauză să fie returnate într‑o manieră umană și cu respectarea deplină a drepturilor lor fundamentale și a demnității acestora, solicitând Comisiei să prezinte o propunere la începutul anului 2005.
(
15
)	Sublinierea noastră.
(
16
)	Sublinierea noastră.
(
17
)	A se vedea punctul 1.2.2 din Comunicarea din 14 octombrie 2002. La punctul 2.3.4 din această comunicare, intitulat „Încetarea șederii legale”, Comisia a propus „ca o persoană să poată fi obligată să părăsească teritoriul unui stat membru din momentul în care încetează șederea sa legală, în special în cazul respingerii unei cereri de permis de ședere […], al expirării sau al retragerii unui permis de ședere […]”. Comisia a precizat că trebuie să se considere de asemenea „că se pune capăt șederii legale a unei persoane în lipsa efectului suspensiv al acțiunii formulate împotriva unei decizii prin care i s‑a refuzat dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză” (sublinierea noastră). În plus, precizăm că în anexa la Comunicarea din 14 octombrie 2002 figurează o listă de definiții, printre care cea a noțiunii „ședere ilegală”, care este formulată în termeni practic identici cu cei de la articolul 3 punctul 2 din Directiva 2008/115.
(
18
)	A se vedea punctul 1.2.1 din Comunicarea din 14 octombrie 2002.
(
19
)	La punctul 2.4 din Comunicarea din 14 octombrie 2002, Comisia arată că există „două tipuri mari de returnare: returnarea voluntară stricto sensu, în cadrul căreia o persoană decide din proprie inițiativă să se întoarcă în țara sa și beneficiază de asistență în acest scop, și situațiile în care autoritățile publice obligă o persoană să se întoarcă, în strictă conformitate cu dreptul internațional și cu respectarea corespunzătoare a drepturilor persoanei în cauză în raport cu drepturile omului”. Aceasta precizează că „există de asemenea o situație hibridă în care o persoană acceptă obligația de returnare, în schimbul asistenței din partea autorităților publice”.
(
20
)	A se vedea punctul 4 din expunerea de motive (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea Commission staff working document din 1 septembrie 2005, SEC(2005) 1057, punctul 1, și Commission staff working document din 4 octombrie 2005, SEC(2005) 1175, subpunctul 3.
(
21
)	Potrivit articolului 3 litera (b) din această propunere, „șederea ilegală” trebuia interpretată ca fiind „prezența pe teritoriul unui stat membru a unui resortisant al unei țări terțe, care nu îndeplinește sau nu mai îndeplinește condițiile de prezență sau de ședere în acest stat membru”. Articolul 2 alineatul (1) literele (a) și (b) din aceeași propunere enunța că viitoarea directivă trebuia să se aplice resortisantului unei țări terțe aflat în situație de ședere ilegală pe teritoriul unui stat membru, respectiv „care nu îndeplinea sau nu mai îndeplinea condițiile de intrare prevăzute de convenția de punere în aplicare a Acordului Schengen” sau a cărui ședere „este ilegală din alte motive”. În urma unui amendament propus de Consiliu, cele două articole au fost coroborate, dând naștere formulării actuale a articolului 3 punctul 2 din Directiva 2008/115. A se vedea F. Lutz, The Negotiations on the Return Directive, Comments and Materials, Nijmegen, Wolf Legal Publisher, 2010, Council position before the triligue (Documentul Consiliului 15566/07), reprodus în anexa 5, p. 179.
(
22
)	Sublinierea noastră.
(
23
)	Principiul nereturnării consacrat de articolul 33 din Convenția privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 [Recueil des traités des Nations Unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 (1954)] se aplică și refugiaților încă nerecunoscuți ca atare.
(
24
)	A se vedea Directiva 2003/9/CE a Consiliului din 27 ianuarie 2003 de stabilire a standardelor minime pentru primirea solicitanților de azil în statele membre (JO 2003, L 31, p. 18, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 48), aplicabilă ratione materiae faptelor din litigiul principal, și Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96), care a înlocuit Directiva 2003/9.
(
25
)	A se vedea articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2005/85. În conformitate cu articolul 39 alineatul (3) litera (a) din această directivă, statele membre aveau în schimb libertatea de a decide, în conformitate cu obligațiile lor internaționale, dacă să permită sau să nu permită solicitanților de azil rămânerea pe teritoriul lor chiar și până la soluționarea căii de atac împotriva deciziei de respingere pronunțate în primă instanță.
(
26
)	A se vedea articolul 46 alineatul (5) din Directiva 2013/32, potrivit căruia, fără a aduce atingere situațiilor prevăzute la alineatul (6) al acestui articol, „statele membre permit solicitanților să rămână pe teritoriu până la expirarea termenului de prescripție privind exercitarea dreptului lor la o cale de atac efectivă și, în cazul în care acest drept a fost exercitat în termenul respectiv, până la soluționarea căii de atac”. Dreptul solicitantului de azil de a rămâne pe teritoriul statului membru respectiv până la adoptarea unei decizii în primă instanță este prevăzut în prezent la articolul 9 alineatul (1) din această directivă.
(
27
)	A se vedea articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2003/9 și articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2013/33.
(
28
)	A se vedea articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2003/9 și articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2013/33. Astfel cum am arătat anterior, atunci când Directiva 2005/85 era în vigoare, dreptul Uniunii impunea statelor membre să acorde un drept de ședere solicitanților de azil numai în prima etapă de examinare a cererii lor. Pentru a se asigura exercitarea dreptului la o cale de atac efectivă, articolul 46 alineatul (5) din Directiva 2013/32 a extins acest drept la etapa reexaminării cererii.
(
29
)	A se vedea în acest sens articolul 7 alineatul (1) ultima teză din Directiva 2005/85 și articolul 9 alineatul (1) ultima teză din Directiva 2013/32.
(
30
)	Regulamentul (CE) nr. 1030/2002 al Consiliului din 13 iunie 2002 de instituire a unui model uniform de permis de ședere pentru resortisanții țărilor terțe (JO 2002, L 157, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 242).
(
31
)	Potrivit articolului 1 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din Regulamentul nr. 1030/2002, „permis de ședere” înseamnă orice autorizație eliberată de autoritățile unui stat membru, care conferă dreptul de ședere legală pe teritoriul său unui resortisant al unei țări terțe, cu excepția „permisel[or] emise în așteptarea examinării unei solicitări de azil”.
(
32
)	A se vedea Hotărârea din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343, punctul 49 și punctul 1 din dispozitiv).
(
33
)	A se vedea Hotărârea din 30 mai 2013, Arslan (C‑534/11, EU:C:2013:343, punctul 48).
(
34
)	De exemplu, deoarece, după ce a făcut obiectul unui ordin de returnare atunci când se afla în situație de ședere ilegală, persoanei în cauză i se acordă de către statul membru în cauză o autorizație care îi conferă un drept de ședere, din motive de compasiune sau umanitare, în conformitate cu articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2008/115.
(
35
)	A se vedea în acest sens articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2008/115, care prevede că, în cazul în care un stat membru decide să acorde un drept de ședere resortisantului unei țări terțe, acesta nu ia nicio decizie de returnare în privința resortisantului respectiv, dar că, în cazul în care o astfel de decizie a fost deja adoptată, ea poate fi pur și simplu suspendată pe durata acestui drept.
(
36
)	Potrivit articolului 2 litera (c) din Directiva 2005/85, în prezent potrivit articolului 2 litera (c) din Directiva 2013/32, trebuie considerat ca fiind „solicitant de azil”„un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid care a depus o cerere de azil cu privire la care nu a fost adoptată încă o hotărâre finală” (sublinierea noastră). Aceeași definiție figura la articolul 2 litera (c) din Directiva 2003/09 și figurează în prezent la articolul 2 litera (b) din Directiva 2013/33. Noțiunea „hotărâre finală” este, la rândul său, definită la articolul 2 litera (d) din Directiva 2005/85 drept „o hotărâre […] care nu mai este susceptibilă de a fi supusă niciunei căi de atac în cadrul capitolului V [din această directivă], indiferent dacă respectiva cale de atac are sau nu ca efect de a permite solicitanților să rămână pe teritoriul statelor membre în cauză”. A se vedea de asemenea articolul 2 litera (e) din Directiva 2013/32.
(
37
)	În observațiile sale privind cartea verde, Agenția ONU pentru Refugiați (UNHCR) – după recunoașterea importanței, pentru a menține integritatea sistemului de azil, a unei politici eficace de returnare a persoanelor a căror cerere de azil a fost „respinsă în mod întemeiat” – prevede că „[b]y «properly rejected asylum‑seekers», UNHCR means those who, after due consideration of their claims in fair procedures, have been found not to qualify for refugee status on the basis of the 1951 Convention, nor to be in need of protection on other grounds, including, but not exclusively, obligations under international human rights instruments, and who are not authorised to stay in the country concerned for other compelling reasons. For UNHCR, the key consideration is that the rejection has taken place in accordance with international protection standards […]”.
(
38
)	Reamintim că această dispoziție prevede că o decizie de returnare în temeiul articolului 6 alineatul (1) din această directivă, cumulată eventual cu o decizie de îndepărtare, poate fi adoptată concomitent cu o decizie „privind încetarea șederii legale”.
(
39
)	În condițiile în care textul în limba franceză al articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115 nu este lipsit de câteva ambiguități, alte versiuni lingvistice, precum, de exemplu, cea în limba italiană („decidano di porre fine al soggiorno regolare”) sau engleză („decision on the ending of a legal stay”), sunt extrem de clare în ceea ce privește necesitatea adoptării unei decizii privind încetarea șederii legale.
(
40
)	Sublinierea noastră.
(
41
)	Punctul 4 din Propunerea de directivă privind returnarea, în secțiunea intitulată „Capitolul II”. A se vedea de asemenea SCIFA Guidelines (Documentul 6624/07 al Consiliului), reproduse în anexa 4 de F. Lutz, op. cit., p. 175.
(
42
)	A se vedea Council position before trilogue (Documentul 15566/07 al Consiliului), reprodusă în anexa 5 de F. Lutz, op. cit., p. 197.
(
43
)	Pe de altă parte, subliniem că ultima teză a articolului 6 alineatul (6) din Directiva 2008/115, care precizează că această dispoziție se aplică fără a aduce atingere „dispoziții[lor] pertinente din dreptul [Uniunii] și național” – printre care, astfel cum am reamintit la punctul 44 din prezentele concluzii, figurează cele care conferă solicitanților de protecție internațională dreptul de a rămâne pe teritoriul statului membru în cauză până la soluționarea procedurii cu privire la cererea lor – nu figura în textul amendamentului propus de către Consiliu, ci a fost adăugată ulterior.
(
44
)	A se vedea în acest sens Hotărârea El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, punctul 59), și Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 75).
(
45
)	A se vedea considerentul (4) al acestei directive.
(
46
)	A se vedea printre altele considerentele (2), (17), (24) și articolul 1 din această directivă.
(
47
)	Ceea ce înseamnă că statele membre nu mai au libertatea de a tolera prezența unor asemenea resortisanți ai țărilor terțe pe teritoriul lor.
(
48
)	Și anume solicitanții de protecție internațională care beneficiază, în aplicarea dreptului Uniunii sau a dreptului național, de o autorizație de ședere pe teritoriul unui stat membru, chiar dacă este temporară și numai în scopul procedurii.
(
49
)	În această privință, observăm că, la ședința din 11 decembrie 2017, Comisia a precizat că, potrivit informațiilor disponibile, practica de a se notifica unui solicitant de protecție internațională o decizie de returnare din momentul adoptării deciziei de respingere a cererii de protecție internațională în primă instanță privește doar un număr limitat de state membre, și anume Republica Federală Germania, Marele Ducat al Luxemburgului, Regatul Țărilor de Jos, Republica Finlanda și Regatul Suediei.
(
50
)	În principiu, după ce a fost inițiată, o procedură de returnare trebuie finalizată. De la constatarea ilegalității șederii, obiectivul îndepărtării în cel mai scurt termen este stabilit și în principiu trebuie respectat [a se vedea Hotărârea din 15 februarie 2016, N. (C‑601/15 PPU, EU:C:2016:84, punctul 76]. Prin urmare, ar fi de dorit ca această procedură să nu fie inițiată decât atunci când respingerea cererii de protecție internațională a rămas definitivă, în loc să rămână suspendată sau să fie necesar să fie reinițiată atunci când decizia de respingere a acestei cereri în primă instanță este anulată.
(
51
)	În ceea ce privește ordinul de a părăsi teritoriul comunicat domnului Gnandi, facem trimitere la considerațiile dezvoltate la punctele 84-99 din Concluziile noastre prezentate la 15 iunie 2017.