62024CJ0263
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a zecea)
3 iulie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Cooperarea judiciară în materie penală – Decizia‑cadru 2008/675/JAI – Articolul 3 alineatele (1) și (2) – Luare în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate într‑un alt stat membru în cadrul unui nou proces penal – Efecte juridice echivalente condamnărilor naționale anterioare – Decizia‑cadru 2009/315/JAI – Schimburi de informații extrase din cazierele judiciare între statele membre – Articolul 2 litera (a) – Noțiunea de condamnare penală – Contravenții – Clasificarea infracțiunilor în dreptul național – Fapte care nu constituie infracțiuni în conformitate cu dreptul național”
În cauza C‑263/24 [Smiliev] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Rayonen sad Tutrakan (Tribunalul de Raion din Tutrakan, Bulgaria), prin decizia din 15 aprilie 2024, primită de Curte la 15 aprilie 2024, în procedura penală împotriva
YE,
cu participarea:
Rayonna prokuratura Silistra, Teritorialno otdelenie Tutrakan
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul D. Gratsias (raportor), președinte de cameră, și domnii E. Regan și J. Passer, judecători,
avocat general: domnul J. Richard de la Tour,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Comisia Europeană, de H. Leupold, J. Vondung și I. Zaloguin, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatului general,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675/JAI a Consiliului din 24 iulie 2008 privind luarea în considerare a condamnărilor în statele membre ale Uniunii Europene în cadrul unui nou proces penal (JO 2008, L 220, p. 32) coroborat cu articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 privind organizarea și conținutul schimbului de informații extrase din cazierele judiciare între statele membre (JO 2009, L 93, p. 23), astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2019/884 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019 (JO 2019, L 151, p. 143) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2009/315”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva lui YE, resortisant bulgar, pentru conducerea unui autovehicul fără permisul de conducere corespunzător, la mai puțin de un an de la data la care a făcut obiectul unei sancțiuni administrative pentru aceleași fapte.
Cadrul juridic
Dreptul internațional
3
Articolul 13 din Convenția europeană de asistență judiciară în materie penală (STE nr. 30), semnată la Strasbourg la 20 aprilie 1959 (denumită în continuare „Convenția europeană de asistență judiciară”), prevede la alineatul (1):
„Partea solicitată va comunica, în măsura în care autoritățile ei judiciare vor putea ele însele să le obțină într‑un asemenea caz, extrasele de pe cazierul judiciar și orice date referitoare la acesta care îi vor fi cerute de autoritățile judiciare ale unei Părți contractante pentru o cauză penală.”
Dreptul Uniunii
Convenția privind asistența judiciară reciprocă între statele membre
4
Articolul 1 din Convenția elaborată de Consiliu, în temeiul articolului 34 din Tratatul privind Uniunea Europeană, cu privire la asistența judiciară reciprocă în materie penală între statele membre ale Uniunii Europene (JO 2000, C 197, p. 3, Ediție specială, 19/vol. 11, p. 274, denumită în continuare „Convenția privind asistența judiciară reciprocă între statele membre”), intitulat „Relația cu celelalte convenții privind asistența judiciară reciprocă”, are următorul cuprins:
„(1)   Prezenta convenție are ca scop să completeze și să faciliteze aplicarea între statele membre ale Uniunii Europene a dispozițiilor următoarelor:
(a) [Convenția europeană de asistență judiciară];
[…]”
5
Articolul 6 din această convenție, intitulat „Transmiterea cererilor de asistență”, prevede la alineatul (1):
„Cererile de asistență […] se fac în scris sau prin orice mijloc care permite obținerea unei înregistrări scrise, în condiții care să permită statului membru destinatar să verifice autenticitatea acesteia. Cererile sunt transmise direct între autoritățile judiciare competente teritorial pentru a le prezenta și a le executa și li se răspunde pe aceeași cale, cu excepția cazului în care există o dispoziție contrară în prezentul articol.
[…]”
Decizia‑cadru 2008/675
6
Considerentele (2), (3), (5)-(8) și (13) ale Deciziei‑cadru 2008/675 enunță:
„(2)
La 29 noiembrie 2000, Consiliul, în conformitate cu concluziile Consiliului European de la Tampere, a adoptat programul de măsuri menite a pune în aplicare principiul recunoașterii reciproce a hotărârilor în materie penală […], care prevede «adoptarea unuia sau mai multor instrumente care să stabilească principiul conform căruia o instanță judecătorească dintr‑un stat membru trebuie să aibă capacitatea de a lua în considerare hotărârile penale definitive pronunțate de instanțele judecătorești în alte state membre în scopul evaluării cazierului infractorului și determinării eventualelor recidive ale acestuia, precum și în scopul stabilirii tipului de sentință aplicabil, precum și a condițiilor de executare a acesteia».
(3)
Scopul prezentei decizii‑cadru îl constituie acela de a stabili obligația minimă care revine statelor membre de a lua în considerare condamnările pronunțate în alte state membre. Astfel, prezenta decizie‑cadru nu ar trebui să împiedice statele membre să ia în considerare, în conformitate cu dreptul intern și ori de câte ori au la dispoziție informații, de exemplu hotărâri definitive ale autorităților administrative împotriva cărora se poate face apel înaintea instanțelor penale care stabilesc săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale sau a unei fapte sancționabile în conformitate cu dreptul intern în virtutea faptului că reprezintă o încălcare a normelor de drept.
[…]
(5)
Ar trebui enunțat principiul conform căruia statele membre ar trebui să considere că o condamnare pronunțată în alte state membre produce efecte juridice echivalente cu cele pe care le produce o condamnare pronunțată de instanțele proprii în conformitate cu dreptul intern, fie că respectivele efecte juridice sunt considerate de dreptul intern ca fiind chestiuni de fapt, fie ca fiind chestiuni de drept procedural sau material. Cu toate acestea, prezenta decizie‑cadru nu încearcă să armonizeze consecințele condamnărilor anterioare în viziunea diferitelor legislații naționale, iar obligația de a lua în considerare condamnările anterioare pronunțate în alte state membre există doar în măsura în care condamnările pronunțate anterior la nivel național sunt luate în considerare în temeiul dreptului intern.
(6)
Spre deosebire de alte instrumente, prezenta decizie‑cadru nu are ca scop executarea, într‑un stat membru, a unor hotărâri judecătorești pronunțate în alte state membre ci, mai degrabă, posibilitatea ca unei condamnări anterioare pronunțate într‑un stat membru să îi fie asociate consecințe cu ocazia unui nou proces penal într‑un alt stat membru în măsura în care astfel de consecințe sunt asociate condamnărilor naționale anterioare conform legislației celuilalt stat membru.
De aceea, prezenta decizie‑cadru nu conține nicio obligație de a lua în considerare […] condamnări anterioare, de exemplu în cazul în care informațiile obținute pe baza instrumentelor aplicabile nu sunt suficiente, în cazul în care nu ar fi fost posibilă o condamnare la nivel național cu privire la fapta pentru care se impusese condamnarea anterioară sau în cazul în care sancțiunea impusă anterior nu este cunoscută de către sistemul juridic național.
(7)
Efectele unei condamnări pronunțate într‑un alt stat membru ar trebui să fie echivalente cu efectele unei hotărâri pronunțate la nivel național în faza care precedă procesul penal, în timpul procesului și la momentul executării sentinței.
(8)
Atunci când, în cursul procesului penal într‑un stat membru, sunt puse la dispoziție informații privind o condamnare anterioară într‑un alt stat membru, ar trebui să se evite, pe cât posibil, ca persoana în cauză să fie tratată mai puțin favorabil decât dacă respectiva condamnare anterioară ar fi fost o condamnare pronunțată de o instanță națională.
[…]
(13)
Prezenta decizie‑cadru respectă diversitatea soluțiilor și procedurilor pe plan intern necesare pentru luarea în considerare a unei condamnări anterioare pronunțate într‑un alt stat membru. Excluderea posibilității de a revizui o condamnare anterioară nu ar trebui să împiedice un stat membru să emită o hotărâre, dacă este cazul, pentru a conferi unei astfel de condamnări anterioare efecte echivalente. […]”
7
Articolul 1 din această decizie‑cadru, intitulat „Obiectul”, prevede la alineatul (1):
„Scopul prezentei decizii‑cadru îl constituie acela de a stabili condițiile în care sunt luate în considerare condamnările anterioare pronunțate împotriva unei persoane pentru fapte diferite săvârșite în alte state membre, în cursul unui proces penal desfășurat într‑un stat membru împotriva respectivei persoane.”
8
Articolul 2 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei decizii‑cadru, «condamnare» înseamnă orice hotărâre definitivă pronunțată de o instanță penală care stabilește săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale.”
9
Articolul 3 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Luarea în considerare, în cadrul unui nou proces penal, a unei condamnări pronunțate într‑un alt stat membru”, prevede la alineatele (1)-(3):
„(1)   Fiecare stat membru se asigură că, în cadrul unui proces penal desfășurat împotriva unei persoane, condamnările anterioare pronunțate împotriva aceleiași persoane pentru fapte diferite săvârșite în alte state membre, în legătură cu care s‑au obținut informații pe baza instrumentelor aplicabile disponibile cu privire la asistența juridică reciprocă sau la schimburile de informații extrase din cazierele judiciare, sunt luate în considerare în măsura în care condamnările anterioare la nivel național sunt luate în considerare și că acestor condamnări le sunt conferite efecte echivalente cu cele conferite condamnărilor anterioare la nivel național, în conformitate cu legislația națională.
(2)   Alineatul (1) se aplică în etapa care precedă procesul penal, în timpul procesului penal și la momentul executării condamnării, în special în ceea ce privește normele procedurale aplicabile, inclusiv acelea referitoare la arestul preventiv, definiția infracțiunii, tipul și gravitatea sentinței, precum și normele privind executarea hotărârii.
(3)   Luarea în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate în alte state membre, astfel cum este prevăzut la alineatul (1), nu are efectul de a influența, de a revoca sau revizui condamnările anterioare sau orice hotărâri referitoare la executarea lor luate de către statul membru în care se desfășoară noul proces.”
Decizia‑cadru 2009/315
10
Considerentele (6) și (10) ale Deciziei‑cadru 2009/315 indică:
„(6)
Principalul său scop este îmbunătățirea schimbului de informații privind condamnările […]
[…]
(10)
Prezenta decizie‑cadru nu ar trebui să excludă posibilitatea ca autoritățile judiciare să solicite și să transmită în mod direct informații din cazierele judiciare, în temeiul articolului 13 coroborat cu articolul 15 alineatul (3) din [Convenția europeană de asistență judiciară] și fără a aduce atingere articolului 6 alineatul (1) din [Convenția privind asistența judiciară reciprocă între statele membre].”
11
Articolul 1 din această decizie‑cadru, intitulat „Obiect”, prevede:
„Prezenta decizie‑cadru:
(a)
definește condițiile în care statul membru de condamnare comunică altor state membre informații privind condamnările;
(b)
definește obligațiile statului de condamnare și ale statului membru de cetățenie al persoanei condamnate (denumit în continuare «statul membru de cetățenie») și precizează metodele care trebuie urmate atunci când se răspunde cererilor de informații extrase din cazierele judiciare;
(c)
stabilește un sistem informatic descentralizat pentru schimbul de informații privind condamnările, întemeiat pe bazele de date privind cazierele judiciare din fiecare stat membru, denumit sistemul european de informații cu privire la cazierele judiciare (ECRIS).”
12
Articolul 2 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei decizii‑cadru:
(a)
«condamnare» înseamnă orice hotărâre definitivă a unei instanțe penale împotriva unei persoane fizice pronunțată pentru comiterea unei infracțiuni, în măsura în care aceste hotărâri sunt introduse în cazierele judiciare ale statului de condamnare;
[…]
(c)
«cazier judiciar» înseamnă registrul sau registrele naționale în care sunt consemnate condamnările în conformitate cu legislația națională;
[…]”
13
Articolul 4 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Obligațiile statului membru de condamnare”, enunță la alineatul (2):
„Autoritatea centrală a statului de condamnare informează, cât mai curând posibil, autoritățile centrale din celelalte state membre privind orice condamnări pronunțate împotriva cetățenilor acestora din urmă pe teritoriul statului de condamnare, astfel cum au fost introduse în cazierul judiciar.
[…]”
14
Articolul 7 din Decizia‑cadru 2009/315, intitulat „Răspunsul la cererea de informații privind condamnările”, prevede la alineatul (4):
„În cazul în care autorității centrale a unui stat membru, altul decât statul membru de cetățenie, i se solicită, în temeiul articolului 6, informații extrase din cazierul judiciar privind condamnările pronunțate împotriva unui resortisant al unui stat membru, statul membru solicitat transmite aceste informații în aceleași condiții ca cele prevăzute la articolul 13 din [Convenția europeană de asistență judiciară].”
Dreptul bulgar
NK
15
Articolul 8 alineatul (2) din Nakazatelen Kodeks (Codul penal, denumit în continuare „NK”) transpune Decizia‑cadru 2008/675. Potrivit acestei dispoziții:
„Hotărârea de condamnare penală rămasă definitivă, pronunțată într‑un alt stat membru al Uniunii Europene, pentru o faptă care constituie infracțiune potrivit [NK] va fi luată în considerare în toate procesele penale desfășurate împotriva respectivei persoane în Republica Bulgaria.”
16
Articolul 66 alineatul (1) din NK are următorul cuprins:
„În cazul în care instanța aplică o pedeapsă cu închisoarea de până la trei ani, aceasta poate suspenda executarea pedepsei dispuse timp de trei până la cinci ani dacă persoana nu a mai fost condamnată la pedeapsa cu închisoarea pentru o infracțiune cu caracter general și dacă instanța constată că, pentru realizarea scopului pedepsei și, mai ales, pentru reeducarea condamnatului, nu este necesară executarea pedepsei.”
17
Articolul 78a din NK prevede la alineatul (1):
„O persoană majoră este exonerată de răspunderea penală de către instanță și i se aplică o amendă de la [1000] la [5000] [leve bulgărești (BGN)] [aproximativ de la 500 la 2500 de euro], dacă sunt îndeplinite simultan următoarele condiții:
a)
[…] infracțiunea se pedepsește cu închisoare de până la trei ani sau cu o pedeapsă mai ușoară, atunci când este săvârșită cu intenție, ori cu închisoare de până la cinci ani sau cu o pedeapsă mai ușoară, în cazul când este săvârșită din culpă;
b)
făptuitorul nu a fost condamnat pentru o infracțiune de drept comun și nu a fost exonerat de răspunderea penală în temeiul dispozițiilor prezentului capitol;
c)
prejudiciul material cauzat de infracțiune a fost reparat.”
18
Articolul 343c din NK are următorul cuprins:
„(1)   Persoana care conduce un autovehicul în perioada executării sancțiunii privind interzicerea dreptului de a conduce un autovehicul, după ce a fost pedepsită pentru aceeași faptă pe cale administrativă, se pedepsește cu închisoare de până la trei ani și amendă de la [200] la [1000] BGN [aproximativ între 100 și 500 de euro].
(2)   Persoana care, în termen de un an de la sancționarea sa pe cale administrativă pentru conducerea unui autovehicul fără a deține permisul corespunzător de conducere săvârșește o astfel de faptă, se pedepsește cu închisoarea de la un an la trei ani și cu amendă de la [500] la [1200] BGN [aproximativ între 250 și 600 de euro].”
19
Potrivit articolului 345 din NK:
„(1)   Persoana care utilizează plăcute de înmatriculare emise pentru un alt autovehicul sau plăcuțe care nu au fost emise de către organele corespunzătoare se pedepsește cu închisoarea de până la un an sau cu amendă de la [500] la [1000] BGN [aproximativ între 250 și 500 de euro].
(2)   Pedeapsa prevăzută la alineatul (1) se aplică și persoanei care conduce un autovehicul care nu a fost înmatriculat corespunzător.”
Nakazatelno‑protsesualen kodeks
20
În temeiul articolului 247 alineatul (1) din Nakazatelno-protsesualen kodeks (Codul de procedură penală) (DV nr. 86 din 28 octombrie 2005), procedura în primă instanță este inițiată printr‑un rechizitoriu sau ca urmare a unei plângeri formulate de victima infracțiunii.
Naredba no 8 za funktsiite i organizatsiata na deynostta na byurata za sadimost
21
Articolul 40 din Naredba no 8 za funktsiite i organizatsiata na deynostta na byurata za sadimost (Regulamentul nr. 8 privind funcțiile și organizarea activităților oficiilor de cazier judiciar) din 26 februarie 2008 prevede la alineatul (1):
„Toate condamnările și sancțiunile administrative pronunțate în temeiul articolului 78a din NK se înscriu în cazierul judiciar […]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
22
YE a făcut obiectul unei sancțiuni administrative, aplicată prin procesul‑verbal din 7 martie 2023, intrat în vigoare la 4 mai 2023, pentru conducerea unui autovehicul fără permisul de conducere corespunzător. În cadrul prezentei cauze, acesta este acuzat că, la 25 octombrie 2023, a săvârșit din nou aceleași fapte, în termen de mai puțin de un an de la sancționarea în cadrul unei proceduri administrative pentru aceste fapte, infracțiune prevăzută la articolul 343c alineatul (2) din NK.
23
YE este inculpat în fața Rayonen sad Tutrakan (Tribunalul de Raion din Tutrakan, Bulgaria), care este instanța de trimitere. În cursul anchetei judiciare, s‑a constatat că împotriva lui YE au fost pronunțate mai multe condamnări de către instanțele naționale, la 2 noiembrie 2023 pentru utilizarea unui permis de conducere fals, infracțiune prevăzută la articolul 316 din NK coroborat cu articolul 308 alineatul (1) din NK, la 7 decembrie 2023, pentru o infracțiune identică cu cea menționată la punctul 22 din prezenta hotărâre, și, respectiv, la 19 ianuarie 2024, din nou, pentru utilizarea unui permis de conducere fals. Toate aceste condamnări corespundeau unei pedepse cu închisoarea cu suspendare, pronunțată în temeiul articolului 66 alineatul (1) din NK.
24
În plus, instanța de trimitere a constatat, pe baza informațiilor provenite din ECRIS, că YE făcuse de asemenea obiectul unor condamnări pentru încălcări ale legislației privind circulația rutieră în alte state membre.
25
Astfel, pe de o parte, prin hotărârea din 15 noiembrie 2021, rămasă definitivă la 3 ianuarie 2022, politierechtbank Vilvoorde (Tribunalul de Poliție din Vilvorde, Belgia) a pronunțat în privința lui YE mai multe condamnări referitoare la încălcări ale legislației belgiene săvârșite la 14 iunie 2020 la Zaventem (Belgia).
26
În primul rând, pentru, pe de o parte, conducerea unui autovehicul fără ca acesta să fie acoperit de o asigurare obligatorie de răspundere civilă și, pe de altă parte, conducerea pe drumurile publice a unui autovehicul neînmatriculat sau pe care nu era aplicată plăcuța de înmatriculare eliberată la momentul înmatriculării, YE a fost condamnat la o amendă de 800 de euro sau, în lipsa plății acesteia din urmă în termenul legal, la o pedeapsă cu interdicția de a conduce un autovehicul pentru o perioadă de 30 de zile, precum și la privarea de dreptul de a conduce orice autovehicul pentru o perioadă de o lună.
27
În al doilea rând, el a fost obligat la plata unei amenzi de 200 de euro sau, în lipsa plății acesteia în termenul legal, la o pedeapsă cu interdicția de a conduce un autovehicul pentru o durată de 30 de zile, precum și la privarea de dreptul de a conduce orice autovehicul pentru o perioadă de 15 zile, pentru utilizarea unui telefon mobil în calitate de conducător al unui autovehicul pe drumurile publice fără ca acesta din urmă să fie oprit sau staționat.
28
În al treilea rând, el a fost obligat la plata unei amenzi de 200 de euro sau, în lipsa plății acesteia în termenul legal, la o pedeapsă cu închisoarea de trei zile pentru circulația pe drumurile publice a unui autovehicul înmatriculat în Belgia care nu dispunea de un certificat valabil de inspecție tehnică, de vinieta de inspecție tehnică corespunzătoare și de un raport de identificare, de o fișă tehnică sau de un document de examinare vizuală a autovehiculului corespunzător utilizării sale.
29
Pe de altă parte, prin hotărârea din 16 august 2023, rămasă definitivă la 16 septembrie 2023, Amtsgericht Prüm (Tribunalul Districtual din Prüm, Germania) l‑a obligat pe YE la plata unei amenzi în cuantum de 50 de euro pentru conducerea unui autovehicul fără permis de conducere sau după ce a fost decăzut din dreptul de a conduce.
30
Prin hotărârea din 15 decembrie 2023, instanța de trimitere, luând în considerare condamnările anterioare ale lui YE, l‑a declarat vinovat de conducerea unui vehicul fără permis de conducere și i‑a aplicat o pedeapsă privativă de libertate, fără suspendare, precum și o amendă.
31
La 27 februarie 2024, această hotărâre a fost anulată de Okrazhen sad Silistra (Tribunalul Regional din Silistra, Bulgaria), care a trimis cauza în fața unui alt complet de judecată al instanței de trimitere, impunându‑i să examineze dacă sancțiunile aplicate de instanța belgiană produceau efecte juridice.
32
Instanța de trimitere consideră că interpretarea articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 coroborat cu articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315 este necesară pentru soluționarea cauzei principale. Astfel, recunoașterea efectelor juridice atât ale condamnărilor pronunțate în Belgia, cât și ale celei pronunțate în Germania ar avea o incidență asupra pedepsei care poate fi aplicată inculpatului, aceste condamnări rămânând definitive la data faptelor în discuție în cauza principală și constituind, așadar, „condamnări anterioare”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675.
33
Aceasta arată că în principiu este posibil ca inculpatul să fie exonerat de răspunderea penală și să i se aplice o sancțiune administrativă dacă acesta, în conformitate cu articolul 78a alineatul (1) litera b) din NK, nu a fost condamnat pentru o infracțiune „cu caracter general”. Ar fi de asemenea posibil să se suspende executarea unei pedepse privative de libertate în temeiul articolului 66 alineatul (1) din NK dacă inculpatul nu a fost condamnat anterior la o astfel de pedeapsă pentru săvârșirea unei infracțiuni cu caracter general.
34
Instanța de trimitere ridică problema criteriilor care îi permit să stabilească dacă încălcările săvârșite de YE și sancționate de instanțele belgiană și germană trebuie calificate drept infracțiuni sau drept contravenții, în scopul luării lor în considerare în cadrul cauzei principale.
35
În primul rând, ea apreciază că articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 trebuie interpretat în sensul că trebuie luate în considerare condamnările pronunțate pentru fapte sancționabile, iar nu numai pentru infracțiuni, această din urmă noțiune având o accepțiune mai restrânsă în dreptul bulgar.
36
În susținerea acestei interpretări, ea arată că, desigur, versiunea bulgară a articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/675 se referă, pentru definiția noțiunii de „condamnare”, la orice decizie definitivă a unei instanțe penale prin care se stabilește vinovăția unei persoane pentru o „infracțiune” (în limba bulgară, „prestaplenie”). Instanța de trimitere arată însă că articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315, în aceeași versiune lingvistică, definește termenul „condamnare” ca fiind orice hotărâre definitivă a unei instanțe penale pronunțată împotriva unei persoane fizice pentru o „faptă sancționabilă” (în limba bulgară „nakazuemo deyanie”). De asemenea, versiunea în limba germană și versiunea în limba neerlandeză a acestei din urmă dispoziții utilizează termenii „Straftat” și, respectiv, „strafbaar feit”, care ar fi similari.
37
În al doilea rând, instanța de trimitere arată că dreptul bulgar efectuează o distincție între încălcările „penale” și cele „administrative”, acestea din urmă nefigurând în general în cazierul judiciar și netrebuind, așadar, să fie calificate drept „fapte sancționabile”, în sensul articolului 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315 în versiunea în limba bulgară. Cu toate acestea, în conformitate cu articolul 40 alineatul (1) din Regulamentul nr. 8 din 26 februarie 2008, cazierul judiciar ar menționa nu numai condamnările pentru infracțiuni, ci și sancțiunile administrative impuse în temeiul articolului 78a din NK. În plus, ea precizează că articolul 247 din Codul de procedură penală introduce o distincție între infracțiunile „cu caracter general”, și anume cele pentru care acțiunea penală se pune în mișcare printr‑un act de acuzare al procurorului, și infracțiunile „cu caracter privat”, în cazul cărora acțiunea publică se pune în mișcare ca urmare a unei plângeri a victimei.
38
Aceasta arată că, în schimb, dreptul german și dreptul belgian utilizează o clasificare diferită a faptelor sancționabile, primul făcând distincție între două categorii de fapte, pe de o parte, infracțiunile („Verbrechen”) și, pe de altă parte, delictele („Vergehen”), iar cel de al doilea prevăzând o clasificare în trei categorii, „infracțiunile”, „delictele” și „contravențiile”.
39
Or, informațiile furnizate de ECRIS nu permit să se determine categoria în care intră faptele vizate de condamnările anterioare pronunțate în Belgia și în Germania potrivit dreptului național relevant, ceea ce, potrivit instanței de trimitere, o împiedică să stabilească dacă trebuie să trateze aceste fapte, în raport cu dreptul bulgar, ca fiind contravenții sau infracțiuni și, în această din urmă ipoteză, dacă constituie infracțiuni cu caracter general sau privat.
40
În al treilea rând, în ipoteza în care faptele menționate ar trebui considerate ca având un efect echivalent cu faptele care figurează în cazierul judiciar și în ECRIS în temeiul dreptului bulgar, instanța de trimitere deduce de aici că va fi ținută să considere că condamnările pronunțate de instanțele belgiană și germană nu pot constitui, din perspectiva legii bulgare, decât condamnări pentru infracțiuni sau decizii de exonerare de răspunderea penală în sensul articolului 78a din NK. În această privință, pe de o parte, ea observă că aceste condamnări nu sunt preluate în ECRIS ca decizii de exonerare de răspunderea penală. Pe de altă parte, categoriile de infracțiuni în cauză ar viza fapte care nu au făcut victime. Aceasta concluzionează că faptele în cauză sunt infracțiuni cu caracter general, ceea ce exclude aplicarea articolelor 66 și 78a din NK în cauza principală.
41
În ipoteza în care nu ar fi obligată să considere că condamnările care figurează în ECRIS sunt echivalente cu condamnările care figurează în cazierul judiciar bulgar, instanța de trimitere arată că nu există criterii care să permită să se aprecieze în ce categorii de fapte sancționabile se încadrează cele pentru care inculpatul a fost condamnat în Belgia și în Germania și că luarea în considerare a condamnărilor pronunțate în această privință va trebui stabilită de la caz la caz. În acest cadru, s‑ar putea concluziona că pedepsele aplicate de instanțele străine sunt condamnări pentru contravenții și, prin urmare, nu ar trebui să fie luate în considerare.
42
Totuși, aceasta consideră că înscrierea condamnărilor în cazierul judiciar pentru anumite categorii de infracțiuni este justificată de pericolul pentru ordinea publică pe care îl reprezintă, potrivit legiuitorului statului membru în cauză, aceste infracțiuni, apreciere care trebuie acceptată de celelalte state membre. Or, obligația prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 vizează luarea în considerare de către acestea a condamnărilor pe care acest stat membru a decis să le includă în cazierul judiciar și, prin urmare, o luare în considerare a acestor condamnări identică cu cea prevăzută de legislația sa națională în ceea ce privește efectele condamnărilor naționale înscrise în propriul cazier judiciar.
43
În al patrulea rând, instanța de trimitere arată că articolul 8 alineatul (2) din NK permite luarea în considerare a unei condamnări pronunțate într‑un alt stat membru numai pentru faptele care constituie o infracțiune în sensul Codului penal bulgar. În plus, în conformitate cu considerentul (6) al Deciziei‑cadru 2008/675, instanța națională competentă nu ar fi obligată să ia în considerare o condamnare anterioară pronunțată într‑un alt stat membru atunci când o condamnare la nivel național nu ar fi posibilă pentru faptul care a determinat această condamnare anterioară.
44
Prin urmare, potrivit instanței de trimitere, în cauza principală ar putea fi luate în considerare numai condamnarea pronunțată de instanța germană, întrucât aceasta corespunde unei condamnări pentru infracțiunea prevăzută la articolul 343c din NK, și cea pronunțată de instanța belgiană cu privire la conducerea unui vehicul neînmatriculat, întrucât corespunde unei condamnări pentru infracțiunea prevăzută la articolul 345 din NK. Celelalte fapte care fac obiectul condamnărilor pronunțate de această din urmă instanță nu ar fi sancționabile ca infracțiuni în dreptul bulgar, în special conducerea unui vehicul care nu a făcut obiectul unei inspecții tehnice. Or, condamnarea pronunțată pentru această din urmă infracțiune corespunde unei pedepse privative de libertate, ceea ce ar însemna că, dacă efectul său ar fi recunoscut, nu ar fi posibil să se pronunțe o pedeapsă cu suspendare în temeiul articolului 66 din NK pentru infracțiunea în discuție în litigiul principal.
45
În consecință, instanță de trimitere consideră că nu există un conflict între articolul 8 alineatul (2) din NK și articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675. O astfel de interpretare ar permite, pe de o parte, să se garanteze că situația inculpatului nu este agravată de o sancțiune mai severă decât dacă ar fi fost condamnat de instanța națională pentru același fapt și, pe de altă parte, să se evite să se ajungă, în practică, la executarea unei condamnări pentru o faptă care nu face obiectul urmăririi penale în statul de executare.
46
În aceste condiții, Rayonen sad Tutrakan (Tribunalul de Raion din Tutrakan) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru [2008/675] coroborat cu articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru [2009/315] trebuie interpretat în sensul că luarea în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate împotriva aceleiași persoane în alte state membre înseamnă că instanța sesizată cu o nouă procedură penală împotriva aceleiași persoane (instanța de executare) are obligația de a considera că condamnările anterioare înregistrate în ECRIS pronunțate în alte state membre privesc aceleași categorii de fapte care se pedepsesc, clasificate în dreptul național în funcție de pericolul public pe care îl reprezintă, acestea fiind supuse introducerii în cazierul judiciar în statul instanței de executare? Atunci când există mai multe categorii de fapte care se pedepsesc, supuse introducerii în cazierul judiciar în temeiul dreptului național al instanței de executare, ale căror consecințe juridice în caz de condamnare sunt diferite, revine instanței naționale sesizate cu o procedură penală împotriva unei anumite persoane sarcina de a aprecia în fiecare caz individual în ce categorie, potrivit clasificării naționale, intră faptele care au condus la condamnările anterioare pronunțate în alte state membre? În ce cazuri trebuie efectuată o asemenea apreciere?
2)
Articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru [2008/675] trebuie interpretat în sensul că permite o reglementare națională care prevede că o instanță are obligația de a nu lua în considerare condamnările anterioare pronunțate în alt stat membru al Uniunii Europene pentru fapte care nu constituie infracțiuni în raport cu dreptul național al instanței de executare?”
Procedura în fața Curții
47
Prin decizia președintelui Curții din 24 iunie 2024, prezenta cauză a fost supusă unui tratament prioritar în temeiul articolului 53 alineatul (3) din Regulamentul de procedură.
48
Prin Ordonanța președintelui Curții din 29 iulie 2024, solicitarea instanței de trimitere de judecare a prezentei cauze potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 105 din Regulamentul de procedură al Curții a fost respinsă.
Cu privire la întrebările preliminare
49
Se impune începerea examinării întrebărilor preliminare cu cea de a doua întrebare.
Cu privire la a doua întrebare
50
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, pentru soluționarea procesului penal, instanța competentă nu poate lua în considerare condamnările anterioare pronunțate într‑un alt stat membru împotriva persoanei inculpate în acest proces pentru fapte care nu constituie infracțiuni în conformitate cu dreptul național.
51
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675, scopul acesteia este acela de a stabili condițiile în care sunt luate în considerare condamnările anterioare, pronunțate împotriva unei persoane pentru fapte diferite săvârșite în alte state membre, în cursul unui proces penal desfășurat într‑un stat membru împotriva respectivei persoane.
52
În acest scop, articolul 3 alineatul (1) din respectiva decizie‑cadru, interpretat în lumina considerentului (5) al acesteia, stabilește obligația statelor membre de a se asigura că, în cadrul respectiv, condamnările anterioare pronunțate într‑un alt stat membru, în legătură cu care s‑au obținut informații pe baza instrumentelor aplicabile disponibile cu privire la asistența juridică reciprocă sau la schimburile de informații extrase din cazierele judiciare, pe de o parte, sunt luate în considerare în măsura în care condamnările anterioare la nivel național sunt luate în considerare în temeiul dreptului național și, pe de altă parte, li se recunosc efecte echivalente cu cele conferite acestor din urmă condamnări în conformitate cu acest drept, indiferent dacă respectivele efecte sunt chestiuni de fapt sau sunt chestiuni de drept procedural sau material (Hotărârea din 21 septembrie 2017, Beshkov, C‑171/16, EU:C:2017:710, punctul 26).
53
Cu toate acestea, reiese de asemenea din considerentul (5) al deciziei‑cadru menționate că aceasta nu urmărește să armonizeze consecințele condamnărilor anterioare în viziunea diferitelor legislații naționale, iar obligația de a lua în considerare condamnările anterioare pronunțate în alte state membre există doar în măsura în care condamnările pronunțate anterior la nivel național sunt luate în considerare în temeiul dreptului intern. Astfel cum se subliniază în considerentul (3) al Deciziei‑cadru 2008/675, obligația care revine statelor membre, stabilită la articolul 3 alineatul (1) din aceasta, de a ține seama, în cadrul unui nou proces penal, de condamnările pronunțate în alte state membre are un caracter minim.
54
În plus, astfel cum se precizează în mod expres în considerentul (6) al acestei decizii‑cadru, spre deosebire de alte instrumente, aceasta din urmă nu are ca scop executarea într‑un stat membru a unor hotărâri judecătorești pronunțate în alte state membre, ci, mai degrabă, posibilitatea ca unei condamnări anterioare pronunțate într‑un stat membru să îi fie asociate consecințe cu ocazia unui nou proces penal într‑un alt stat membru în măsura în care astfel de consecințe sunt asociate condamnărilor naționale anterioare conform legislației celuilalt stat membru. De aceea, respectiva decizie‑cadru nu conține nicio obligație de a lua în considerare astfel de condamnări anterioare, de exemplu în cazul în care informațiile obținute pe baza instrumentelor aplicabile nu sunt suficiente, în cazul în care nu ar fi fost posibilă o condamnare la nivel național cu privire la fapta pentru care se impusese condamnarea anterioară sau în cazul în care sancțiunea impusă anterior nu este cunoscută de către sistemul juridic național.
55
Reiese, așadar, din termenii articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675, interpretați în lumina considerentelor (3), (5) și (6) ale acesteia, că această dispoziție nu impune statelor membre să ia în considerare, în cadrul unui proces penal, condamnările anterioare pronunțate împotriva persoanei în cauză într‑un alt stat membru atunci când acestea au fost pronunțate pentru fapte care nu constituie infracțiuni în conformitate cu dreptul intern și nu pot face, așadar, obiectul, în cadrul acestui drept, al unei condamnări penale.
56
Prin urmare, dispoziția menționată nu interzice unui stat membru să prevadă în legislația sa națională o dispoziție care să impună instanțelor competente să nu ia în considerare condamnările anterioare pronunțate într‑un alt stat membru împotriva persoanei care face obiectul unui proces penal, pentru fapte care nu constituie infracțiuni în conformitate cu dreptul național.
57
În speță, aceasta nu se opune ca instanța de trimitere, în conformitate cu dreptul său național, să ia în considerare numai condamnarea anterioară pronunțată în privința inculpatului din litigiul principal în Germania pentru conducerea unui vehicul fără permis de conducere și pe cea pronunțată în privința sa în Belgia pentru conducerea unui vehicul neînmatriculat, dat fiind că, potrivit indicațiilor acestei instanțe, numai aceste condamnări vizează fapte care constituie, în raport cu acest drept național, infracțiuni pasibile, ca atare, de o condamnare.
58
Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 trebuie interpretat în sensul că nu se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, pentru soluționarea procesului penal, instanța competentă nu poate lua în considerare condamnările anterioare pronunțate într‑un alt stat membru împotriva persoanei inculpate în acest proces, pentru fapte care nu constituie infracțiuni în conformitate cu dreptul național, și nu pot face, așadar, obiectul, în cadrul acestui drept, al unei condamnări penale.
Cu privire la prima întrebare
59
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. În plus, Curtea poate fi pusă în situația de a lua în considerare norme ale dreptului Uniunii la care instanța națională nu a făcut referire în enunțul întrebării sale [Hotărârea din 5 decembrie 2019, Centraal Justitieel Incassobureau (Recunoașterea și executarea sancțiunilor pecuniare), C‑671/18, EU:C:2019:1054, punctul 26 și jurisprudența citată].
60
În speță, pe de o parte, trebuie arătat că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere urmărește în esență să se stabilească dacă trebuie să califice faptele care au condus la condamnările anterioare pronunțate în alte state membre împotriva persoanei în cauză în procedura penală principală în raport cu tipologia faptelor pasibile de o sancțiune prevăzută de dreptul său național, care distinge aceste fapte în funcție de natura lor de contravenție sau de infracțiune și clasifică infracțiunile în două categorii, prima vizând infracțiunile „cu caracter general”, pentru care acțiunea publică este inițiată printr‑un act de acuzare al procurorului, cea de a doua referindu‑se la infracțiunile „cu caracter privat”, pentru care această acțiune este pusă în aplicare în urma unei plângeri a victimei.
61
Pe de altă parte, trebuie subliniat că articolul 3 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2008/675 precizează domeniul de aplicare al articolului 3 alineatul (1) din această decizie‑cadru, la care se referă prima întrebare, indicând că acest din urmă alineat se aplică în etapa care precedă procesul penal, în timpul procesului penal și la momentul executării condamnării, în special în ceea ce privește normele procedurale aplicabile, inclusiv acelea referitoare la arestul preventiv, definiția infracțiunii, tipul și gravitatea sentinței, precum și normele privind executarea hotărârii. Or, prin intermediul acestei prime întrebări, instanța de trimitere ridică tocmai problema calificării infracțiunilor pentru care persoana care face obiectul procesului penal cu care este sesizată a fost condamnată anterior în alte state membre, având în vedere efectele unei astfel de calificări asupra deciziei pe care o poate lua în privința sa.
62
În consecință, este necesar să se considere că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatele (1) și (2) din Decizia‑cadru 2008/675 coroborat cu articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315 trebuie interpretat în sensul că revine instanței naționale competente, în vederea luării în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate într‑un alt stat membru împotriva unei persoane care face obiectul unui proces penal, să aprecieze dacă faptele care au condus la aceste condamnări înregistrate în ECRIS trebuie calificate, în raport cu clasificarea operată de dreptul național, drept infracțiuni sau contravenții și, în prima ipoteză, drept infracțiuni cu caracter general sau infracțiuni cu caracter privat, atunci când consecințele juridice prevăzute de dreptul național sunt diferite în funcție de categoria căreia îi aparține fapta care a condus la o condamnare anterioară.
63
Astfel cum s‑a amintit la punctul 52 din prezenta hotărâre, articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 impune statelor membre să se asigure, pe de o parte, că, în cursul unui proces penal desfășurat împotriva unei persoane, „condamnările” anterioare pronunțate într‑un alt stat membru sunt luate în considerare în măsura în care sunt luate în considerare condamnările anterioare la nivel național și, pe de altă parte, că li se recunosc efecte juridice „echivalente” cu cele conferite condamnărilor anterioare la nivel național, în conformitate cu legislația națională. Pe de altă parte, din modul de redactare a articolului 3 alineatul (2) din această decizie‑cadru, reluat la punctul 61 din prezenta hotărâre, reiese că această obligație se aplică printre altele în ceea ce privește definiția infracțiunii, precum și tipul și gravitatea sentinței.
64
În acest context, prima întrebare necesită stabilirea domeniului de aplicare, pe de o parte, al noțiunii de „condamnare”, în sensul articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/675, și, pe de altă parte, al termenului „echivalente”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din aceasta, pentru a defini obligațiile instanțelor naționale, prevăzute la această din urmă dispoziție, în ceea ce privește luarea în considerare a „condamnărilor anterioare pronunțate […] în alte state membre” și recunoașterea, în privința acestor condamnări, a unor „efecte echivalente cu cele conferite condamnărilor anterioare la nivel național, în conformitate cu legislația națională”.
65
În primul rând, potrivit articolului 2 din decizia‑cadru menționată, în sensul acesteia, prin „condamnare” trebuie să se înțeleagă „orice hotărâre definitivă pronunțată de o instanță penală care stabilește săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale”.
66
De la bun început, trebuie subliniat că faptul, arătat de instanța de trimitere, că articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315, în versiunea sa în limba bulgară, definește termenul „condamnare” referindu‑se la noțiunea de „faptă sancționabilă” nu înseamnă în mod necesar, contrar celor afirmate de această instanță, că această din urmă noțiune ar trebui reținută în scopul definirii termenului „condamnare”, în sensul articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/675, în pofida referirii acestei din urmă dispoziții la noțiunea de „faptă penală”, pentru motivul că această din urmă noțiune are o accepțiune mai restrânsă în limba bulgară decât noțiunea „faptă sancționabilă”.
67
În această privință, conform unei jurisprudențe constante a Curții, formularea utilizată în unele versiuni lingvistice ale unei dispoziții din dreptul Uniunii nu poate constitui singurul temei pentru interpretarea acestei dispoziții și nici nu se poate atribui respectivei formulări un caracter prioritar în raport cu celelalte versiuni lingvistice. Astfel, necesitatea aplicării și, prin urmare, a interpretării uniforme a unui act al Uniunii exclude posibilitatea ca acesta să fie privit în mod izolat, prin raportare la una dintre versiunile sale, dar impune ca dispoziția în cauză să fie interpretată în funcție de economia generală și de finalitatea reglementării din care face parte, în special în lumina tuturor versiunilor lingvistice existente (Hotărârea din 5 decembrie 2024, Network One Distribution, C‑506/23, EU:C:2024:1003, punctul 27 și jurisprudența citată).
68
În speță, este necesar să se arate că, în majoritatea versiunilor lingvistice atât ale articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/675, cât și ale articolului 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315, textul acestor dispoziții se referă la noțiunea de „infracțiune”. Aceasta este în special situația versiunilor în limbile germană și neerlandeză ale acestor două dispoziții, care utilizează termenii „Straftat” și, respectiv, „strafbaar feit”, termeni care corespund acestei noțiuni, iar nu celei mai generale de „faptă sancționabilă”.
69
Interpretarea potrivit căreia noțiunea de „condamnare”, în sensul articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/675, este definită prin referire numai la infracțiuni este confirmată de considerentul (3) al Deciziei‑cadru 2008/675. Astfel, din acest considerent reiese că această noțiune nu include deciziile definitive ale unei autorități administrative prin care se stabilește răspunderea unei persoane pentru o „faptă penală” sau pentru o „faptă sancționabilă în conformitate cu dreptul intern în virtutea faptului că reprezintă o încălcare a normelor de drept”. Astfel, legiuitorul Uniunii a intenționat să introducă o distincție între infracțiuni și faptele sancționabile potrivit dreptului național care nu prezintă caracter penal.
70
Această interpretare este confirmată și de obiectivele Deciziei‑cadru 2008/675 și ale Deciziei‑cadru 2009/315, care sunt indisociabil legate. Astfel, este necesar ca autoritățile competente ale statelor membre să coopereze cu diligență și în mod uniform la schimburi de informații privind condamnările penale, pentru a evita ca autoritățile judiciare naționale sesizate cu un nou proces penal împotriva unei persoane care a făcut deja obiectul unor hotărâri de condamnare pronunțate de instanțe din alte state membre pentru alte fapte să se pronunțe fără a fi în măsură să țină seama de aceste hotărâri de condamnare anterioare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iulie 2018, Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, punctul 47).
71
Rezultă din ceea ce precedă că noțiunea de „condamnare”, în sensul articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/675, interpretat în lumina considerentului (3) al acesteia, noțiune care este coerentă cu cea prevăzută la articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315, se referă la o hotărâre definitivă a unei instanțe penale prin care se stabilește vinovăția unei persoane ca urmare a săvârșirii unei „fapte penale”, iar nu, mai general, a unei „fapte sancționabile” sau a unei „fapte sancționabile în conformitate cu dreptul intern în virtutea faptului că reprezintă o încălcare a normelor de drept”. De asemenea, astfel cum s‑a arătat deja la punctul 69 din prezenta hotărâre, această noțiune nu include deciziile definitive ale autorităților administrative, indiferent de natura faptei pentru care acestea au stabilit răspunderea persoanei în cauză.
72
Rezultă că obligația în sarcina statelor membre prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675 privește numai hotărârile definitive pronunțate de o instanță penală a unui alt stat membru și care stabilesc săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale de către persoana în cauză. În plus, astfel cum reiese în mod expres din termenii acestei dispoziții, această obligație se limitează la condamnările pentru care au fost obținute informații în temeiul instrumentelor aplicabile în materie de asistență judiciară reciprocă sau de schimb de informații extrase din cazierele judiciare.
73
Cu toate acestea, trebuie precizat că, în conformitate cu articolul 2 din această decizie‑cadru, astfel cum a fost interpretat la punctul 71 din prezenta hotărâre, această obligație include hotărâri definitive ale unei instanțe penale, precum cele prevăzute la articolul 78a alineatul (1) litera b) din NK, care, după ce au stabilit săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale de către inculpat, îl exonerează de răspundere penală și îi aplică o sancțiune administrativă, în locul unei sancțiuni penale, în măsura în care au putut fi obținute informații cu privire la aceste hotărâri.
74
Rezultă că, în vederea luării în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate într‑un alt stat membru, în sensul articolului 3 alineatul (1) din decizia‑cadru menționată, revine instanței competente sarcina să stabilească în prealabil dacă hotărârile definitive anterioare pronunțate într‑un alt stat membru de o instanță penală, cu privire la care a fost informată, au recunoscut săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale de către persoana în cauză.
75
În această privință, astfel cum sugerează însăși instanța de trimitere, în esență, faptul că o asemenea hotărâre definitivă este înscrisă în cazierul judiciar al persoanei în cauză în statul membru de condamnare și, prin urmare, este adusă la cunoștința instanțelor din celelalte state membre prin intermediul ECRIS indică, în principiu, că această hotărâre îndeplinește criteriul menționat la punctul anterior din prezenta hotărâre, precizându‑se, pe de altă parte, că noțiunea de „condamnare”, în sensul articolului 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315, include și un asemenea criteriu.
76
În măsura în care instanța de trimitere arată că informațiile privind condamnările anterioare ale inculpatului din litigiul principal, provenite din ECRIS, nu îi permit să determine categoria în care se încadrează faptele vizate de aceste condamnări, este necesar să se sublinieze că, astfel cum precizează considerentul (10) al Deciziei‑cadru 2009/315, această decizie‑cadru nu ar trebui să excludă posibilitatea ca autoritățile judiciare să solicite și să transmită în mod direct informații din cazierele judiciare, în temeiul articolului 13 coroborat cu articolul 15 alineatul (3) din Convenția europeană de asistență judiciară și fără a aduce atingere articolului 6 alineatul (1) din Convenția privind asistența judiciară reciprocă între statele membre, care precizează modalitățile de depunere și de transmitere a unei cereri de asistență judiciară în conformitate cu dispozițiile menționate mai sus ale Convenției europene de asistență judiciară.
77
În consecință, în cazul în care o instanță a unui stat membru apreciază că, în scopul aplicării articolului 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675, informațiile disponibile în ECRIS nu sunt suficiente, revine acesteia sarcina de a verifica direct la instanțele care au pronunțat condamnările anterioare dacă acestea constituie efectiv condamnări, în sensul articolului 2 din decizia‑cadru menționată.
78
În al doilea rând, în ceea ce privește întinderea obligației care revine fiecărui stat membru de a se asigura că condamnărilor anterioare pronunțate în alte state membre le sunt recunoscute efecte „echivalente” cu cele ale condamnărilor anterioare la nivel național pronunțate în statul membru în cauză, în conformitate cu legislația sa națională, în sensul acestui articol 3 alineatul (1) coroborat cu articolul 3 alineatul (2) din decizia‑cadru menționată, aceasta trebuie stabilită în lumina principiului recunoașterii reciproce a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare în materie penală, consacrat la articolul 82 alineatul (1) TFUE, pe care Decizia‑cadru 2008/675, astfel cum enunță considerentul (2) al acesteia, urmărește să îl pună în aplicare.
79
Reiese din jurisprudența Curții că acest principiu se opune printre altele ca, la luarea sa în considerare, în cadrul acestei decizii‑cadru, o hotărâre de condamnare pronunțată anterior într‑un alt stat membru să facă obiectul unei revizuiri (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iulie 2018, Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, punctul 38 și jurisprudența citată).
80
De aceea articolul 3 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2008/675 interzice expres o asemenea revizuire, hotărârile de condamnare pronunțate anterior în celelalte state membre trebuind astfel să fie luate în considerare așa cum au fost pronunțate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iulie 2018, Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, punctul 39 și jurisprudența citată).
81
În aceste condiții, după cum explicitează considerentul (13) al Deciziei‑cadru 2008/675, aceasta din urmă respectă diversitatea soluțiilor și a procedurilor pe plan intern necesare pentru luarea în considerare a unei condamnări anterioare pronunțate într‑un alt stat membru. Excluderea posibilității de a revizui o condamnare anterioară nu ar trebui să împiedice un stat membru să emită o hotărâre, dacă este necesar, pentru a conferi acestei condamnări efecte echivalente.
82
În special, astfel cum se precizează în considerentul (8) al acestei decizii‑cadru, atunci când, în cursul procesului penal într‑un stat membru, sunt puse la dispoziție informații privind o condamnare anterioară într‑un alt stat membru, ar trebui să se evite, pe cât posibil, ca persoana în cauză să fie tratată mai puțin favorabil decât dacă respectiva condamnare anterioară ar fi fost o condamnare pronunțată de o instanță națională.
83
Rezultă că instanța învestită cu procesul penal într‑un stat membru trebuie să se asigure că infracțiunii care a condus la o condamnare anterioară pronunțată într‑un alt stat membru, precum și pedepsei aplicate în temeiul acesteia nu li se atribuie efecte juridice care au consecințe mai grave pentru situația inculpatului decât dacă această condamnare ar fi fost pronunțată de o instanță națională.
84
Din această perspectivă, pentru a fi în măsură să recunoască condamnării anterioare pronunțate într‑un alt stat membru efecte juridice „echivalente” cu cele pe care le‑ar fi produs o condamnare națională, este necesar ca instanța de trimitere să poată aprecia printre altele categoria căreia îi aparține infracțiunea sancționată prin această condamnare anterioară și care a determinat natura și nivelul acestei sancțiuni. Astfel, stabilirea unei asemenea echivalențe poate necesita printre altele o comparație între tipologia infracțiunilor prevăzută de legislația penală a statului membru în care a fost aplicată respectiva condamnare anterioară și cea existentă în legislația națională, în special atunci când, în temeiul acesteia din urmă, efectele juridice aferente condamnărilor pronunțate pentru infracțiunea în cauză pot fi diferite în funcție de categoria din care face parte această infracțiune.
85
Rezultă că adoptarea unei hotărâri care permite să se atribuie unei condamnări anterioare pronunțate într‑un alt stat membru efecte juridice echivalente cu cele care ar fi aferente unei condamnări naționale anterioare necesită o examinare de la caz la caz, având în vedere împrejurările concrete ale speței, care nu poate conduce însă la o recalificare a infracțiunii săvârșite și a pedepsei aplicate (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iulie 2018, Lada, C‑390/16, EU:C:2018:532, punctul 45 și jurisprudența citată).
86
Mai precis, trebuie să se deducă din considerațiile enunțate la punctele 65-85 din prezenta hotărâre că, atunci când din informațiile de care dispune instanța penală competentă reiese că inculpatul a făcut obiectul, într‑un alt stat membru, al unor condamnări, în sensul articolului 2 din Decizia‑cadru 2008/675, și anume hotărâri definitive prin care se stabilește săvârșirea cu vinovăție a unei fapte penale, această instanță este obligată să recunoască acestor hotărâri efecte echivalente cu cele aferente condamnărilor naționale pronunțate ca urmare a săvârșirii unei fapte penale care aparține unei categorii echivalente și care determină o pedeapsă de o natură și de un nivel comparabile. Totuși, această recunoaștere nu trebuie să conducă, în procesul în cauză, la un tratament mai puțin favorabil al persoanei vizate decât dacă aceste hotărâri ar fi fost pronunțate de o instanță națională.
87
În acest context, instanța penală competentă nu poate proceda la o recalificare a infracțiunii pentru care inculpatul a făcut obiectul unei condamnări într‑un alt stat membru care ar avea ca efect să îi confere natura unei contravenții. Astfel, nu numai că o asemenea recalificare ar avea ca efect o revizuire a condamnării anterioare, care este interzisă în mod expres de articolul 3 alineatul (3) din această decizie‑cadru, ci ar însemna, în definitiv, să nu se confere acestei condamnări efecte echivalente cu o condamnare la nivel național, cu încălcarea obligației prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din această decizie‑cadru.
88
Cu toate acestea, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 73 din prezenta hotărâre, Decizia‑cadru 2008/675 impune ca, în ipoteza în care dreptul național prevede luarea în considerare a unor hotărâri definitive anterioare ale unei instanțe penale care a stabilit săvârșirea cu vinovăție de către inculpat a unei fapte penale, dar care i‑a aplicat, în locul unei sancțiuni penale, o sancțiune cu caracter administrativ, instanța competentă să aplice dispozițiile relevante ale acestui drept unor asemenea hotărâri pronunțate într‑un alt stat membru, în măsura în care dispune de informații suficiente în această privință.
89
În ceea ce privește, în prezent, stabilirea aspectului dacă, în conformitate cu clasificarea prevăzută de dreptul său național, infracțiunile vizate de condamnările anterioare pronunțate în alte state membre constituie infracțiuni „cu caracter general” sau infracțiuni „cu caracter privat”, în măsura în care, în funcție de categoria din care acestea fac parte, consecințele juridice în dreptul național sunt diferite, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă acțiunea publică în aceste alte state membre a fost exercitată la inițiativa autorității competente sau ca urmare a unei plângeri a victimei în fața unei instanțe judecătorești.
90
În speță, astfel cum a constatat chiar instanța de trimitere, infracțiunile care au condus la condamnările din Belgia și din Germania nu implicau o victimă. În măsura în care aceste încălcări constituie efectiv infracțiuni potrivit legislației statului membru în cauză, acesteia îi va reveni sarcina de a conferi acestor condamnări efecte echivalente cu cele pe care le‑ar fi determinat condamnări anterioare la nivel național pentru infracțiuni „cu caracter general”.
91
Având în vedere motivele care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 alineatele (1) și (2) din Decizia‑cadru 2008/675 coroborat cu articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315 trebuie interpretat în sensul că revine instanței naționale competente, în vederea luării în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate într‑un alt stat membru față de persoana care face obiectul procesului penal dedus judecății acestei instanțe, sarcina de a aprecia dacă faptele care au condus la pronunțarea hotărârilor definitive anterioare ale instanțelor din acest alt stat membru, de care aceasta a luat cunoștință, au fost calificate, în raport cu clasificarea operată de dreptul celuilalt stat membru, drept infracțiuni. În temeiul articolului 3 alineatele (1) și (2) din Decizia‑cadru 2008/675, instanța menționată este obligată să ia în considerare numai aceste hotărâri și să le confere efecte juridice echivalente cu cele care ar fi conferite unor condamnări naționale anterioare ca urmare a săvârșirii unei infracțiuni care aparține unei categorii echivalente și care dă naștere unei pedepse de o natură și de un nivel comparabile. Totuși, această luare în considerare nu trebuie să conducă, în procesul în cauză, la un tratament mai puțin favorabil al persoanei vizate decât dacă aceste hotărâri ar fi fost pronunțate de o instanță națională.
Cu privire la cheltuielile de judecată
92
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară:
1)
Articolul 3 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2008/675/JAI a Consiliului din 24 iulie 2008 privind luarea în considerare a condamnărilor în statele membre ale Uniunii Europene în cadrul unui nou proces penal
trebuie interpretat în sensul că
nu se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia, pentru soluționarea procesului penal, instanța competentă nu poate lua în considerare condamnările anterioare pronunțate într‑un alt stat membru împotriva persoanei inculpate în acest proces, pentru fapte care nu constituie infracțiuni în conformitate cu dreptul național și nu pot face așadar obiectul, în cadrul acestui drept, al unei condamnări penale.
2)
Articolul 3 alineatele (1) și (2) ale Deciziei‑cadru 2008/675 coroborat cu articolul 2 litera (a) din Decizia‑cadru 2009/315/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 privind organizarea și conținutul schimbului de informații extrase din cazierele judiciare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Directiva (UE) 2019/884 a Parlamentului European și a Consiliului din 17 aprilie 2019,
trebuie interpretat în sensul că
revine instanței naționale competente, în vederea luării în considerare a condamnărilor anterioare pronunțate într‑un alt stat membru față de persoana care face obiectul procesului penal dedus judecății acestei instanțe, sarcina de a aprecia dacă faptele care au condus la pronunțarea hotărârilor definitive anterioare ale instanțelor din acest alt stat membru, de care aceasta a luat cunoștință, au fost calificate, în raport cu clasificarea operată de dreptul celuilalt stat membru, drept infracțiuni. În temeiul articolului 3 alineatele (1) și (2) din Decizia‑cadru 2008/675, instanța menționată este obligată să ia în considerare numai aceste hotărâri și să le confere efecte juridice echivalente cu cele care ar fi conferite unor condamnări naționale anterioare ca urmare a săvârșirii unei infracțiuni care aparține unei categorii echivalente și care dă naștere unei pedepse de o natură și de un nivel comparabile. Totuși, această luare în considerare nu trebuie să conducă, în procesul în cauză, la un tratament mai puțin favorabil al persoanei vizate decât dacă aceste decizii ar fi fost pronunțate de o instanță națională.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: bulgara.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.