62018CC0823
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
GIOVANNIJA PITRUZZELLE
od 4. lipnja 2020. (
1
)
Predmet C‑823/18 P
Europska komisija
protiv
GEA Group AG
„Žalba – Zabranjeni sporazumi – Toplinski stabilizatori – Poništenje odluke kojom se izmjenjuje novčana kazna utvrđena prvotnom odlukom o utvrđivanju povrede – Primjena gornje granice od 10 % prihoda na jednog od subjekata koji čine poduzetnika – Utjecaj na solidarnu odgovornost za plaćanje novčane kazne – Pojam poduzetnika – Dan dospijeća novčane kazne u slučaju izmjene”
1.
Svojom žalbom, koja je predmet ovog mišljenja, Komisija zahtijeva ukidanje presude od 18. listopada 2018., GEA Group/Komisija (
2
).
I. Okolnosti spora
2.
Društvo GEA Group AG (u daljnjem tekstu: GEA) nastalo je 2005. spajanjem društva Metallgesellschaft AG (u daljnjem tekstu: MG) i jednog drugog društva. MG je bilo holding društvo koje je 2000. imalo, izravno ili putem društva kćeri, društva Chemson Gesellschaft für Polymer‑Additive mbH (u daljnjem tekstu: OCG) i Polymer‑Additive Produktions- und Vertriebs GmbH (u daljnjem tekstu: OCA). Društvo MG prodalo je 17. svibnja 2000. društvo OCG, koje je preimenovano u Aachener Chemische Werke Gesellschaft für glastechnische Produkte und Verfahren mbH (u daljnjem tekstu: ACW). Nakon prestanka postojanja društva OCA u svibnju 2000., njegove aktivnosti preuzelo je društvo koje se od 30. kolovoza 2000. naziva Chemson Polymer‑Additive AG (u daljnjem tekstu: CPA), a koje više nije dio navedene grupe kojoj je GEA bila holding društvo.
3.
Komisija je odlukom od 11. studenoga 2009. (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2009.) zaključila da je određeni broj poduzetnika prekršio članak 81. UEZ‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP) jer su sudjelovali u dvjema skupinama protutržišnih sporazuma i usklađenih djelovanja na području EGP‑a u vezi, s jedne strane, sa sektorom kositrenih stabilizatora i, s druge strane, sa sektorom epoksidnog sojinog ulja i estera (u daljnjem tekstu: sektor ESBO/esteri) (
3
).
4.
Društvo GEA člankom 1. stavkom 2. točkom (k) Odluke iz 2009. proglašeno je odgovornim za povrede počinjene na tržištu sektora ESBO/esteri od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000. Njegova odgovornost, kao sljednika društva MG, utvrđena je za cijelo razdoblje povrede, s jedne strane, za povrede koje je društvo OCG počinilo od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000. i, s druge strane, za povrede društva OCA u razdoblju od 13. ožujka 1997. do 17. svibnja 2000. ACW je, kao sljednik društva OCG, sankcioniran, s jedne strane, za povredu koju je činilo društvo OCG tijekom cijelog razdoblja povrede, odnosno od 11. rujna 1991. do 17. svibnja 2000., i, s druge strane, za povredu koju je činilo društvo OCA od 30. rujna 1999. do 17. svibnja 2000., kad je OCG u potonjem imao stopostotni udio (članak 1. stavak 2. točka (m) Odluke iz 2009.). CPA je, kao sljednik društva OCA, sankcioniran, s jedne strane, za povredu koju je činilo društvo OCA od 13. ožujka 1997. do 17. svibnja 2000. i, s druge strane, za povredu koju je činilo društvo OCG od 30. rujna 1995. do 30. rujna 1999., kad je društvo OCA u potonjem imalo stopostotni udio (članak 1. stavak 2. točka (l) Odluke iz 2009.).
5.
U skladu s člankom 2. stavkom 2. točkama 31. i 32. Odluke iz 2009.:
„Za povredu/e u sektoru ESBO/esteri […] izriču se sljedeće novčane kazne:
31.
GEA, ACW i CPA solidarno su odgovorni za iznos od 1913971 eura;
32.
GEA i ACW solidarno su odgovorni za iznos od 1432229 eura”.
6.
GEA je pred Općim sudom pobijala Odluku iz 2009. Taj je sud odbio tužbu presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
4
).
7.
Društvo ACW, koje u trenutku donošenja Odluke iz 2009. više nije bilo društvo kći GEA‑e, skrenulo je 15. prosinca 2009. Europskoj komisiji pozornost na činjenicu da novčana kazna koja mu je izrečena u Odluci iz 2009. prelazi gornju granicu od 10 % njegova prihoda iz članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 (
5
).
8.
Komisija je 8. veljače 2010. donijela odluku kojom je izmijenila Odluku iz 2009. (
6
) (u daljnjem tekstu: Odluka iz 2010.). Smatrala je da je novčana kazna izrečena društvu ACW solidarno, s jedne strane, s društvima GEA i CPA te, s druge strane, s GEA‑om prelazila gornju granicu od 10 %, tako da je trebalo izmijeniti Odluku iz 2009. (vidjeti uvodnu izjavu 2. Odluke iz 2010.). Komisija je također pojasnila da iznos novčane kazne izrečen društvima GEA i CPA ostaje nepromijenjen, ali da iznos novčane kazne izrečene društvu ACW treba smanjiti i da Odluka iz 2010. ni na koji način ne utječe na ostale adresate Odluke iz 2009. Člankom 1. Odluke iz 2010. izmijenjen je članak 2. drugi stavak Odluke iz 2009. na sljedeći način:
„U članku 2. tekst [točke] 31. zamjenjuje se sljedećim tekstom:
‚31.a [GEA], [ACW] i [CPA] solidarno su odgovorni za iznos od 1086129 eura;
31.b [GEA] i [CPA] solidarno su odgovorni za iznos od 827842 eura’.
U članku 2. tekst [točke] 32. zamjenjuje se sljedećim tekstom:
‚32. [GEA] je odgovorna za iznos od 1432229 eura’.”
9.
Na temelju tužbe koju je podnijela GEA, Opći je sud presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
7
) poništio Odluku iz 2010. u dijelu u kojem se ona odnosila na tužitelja. Opći je sud smatrao da je Komisija povrijedila tužiteljeva prava obrane jer je donijela Odluku iz 2010. a da mu nije omogućila da podnese svoja očitovanja.
10.
Dopisom od 5. veljače 2016. Komisija je obavijestila GEA‑u o svojoj namjeri donošenja nove odluke te ju je, zajedno s društvima ACW i CPA, pozvala da podnese svoja pisana očitovanja. GEA je 24. ožujka 2016. Komisiji dostavila svoja pisana očitovanja. Dopisom od 2. svibnja 2016. Komisija je odgovorila na tužiteljeva očitovanja.
11.
Komisija je 29. lipnja 2016. donijela drugu odluku o izmjeni Odluke iz 2009. (
8
) (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). Člankom 1. te odluke preuzet je bez izmjene članak 1. Odluke iz 2010. Člankom 2. pobijane odluke određen je 10. svibnja 2010. kao dan dospijeća plaćanja novčanih kazni.
II. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
12.
GEA je 8. rujna 2016. podnijela tužbu protiv pobijane odluke. U toj tužbi zahtijevala je od Općeg suda da, primarno, poništi tu odluku i, podredno, smanji iznos novčane kazne i odredi novi datum, nakon donošenja pobijane odluke, dospijeća za plaćanje kazne i od kojeg počinju teći zatezne kamate.
13.
U prilog svojoj tužbi GEA je istaknula pet tužbenih razloga. Prvim tužbenim razlogom pozivala se na povredu pravila o zastari, drugim na povredu članka 266. UFEU‑a i pravâ obrane, trećim na povredu članka 23. stavaka 2. i 3. Uredbe br. 1/2003, četvrtim na povredu načela jednakog postupanja, a petim na prekoračenje ovlasti i nedostatak u obrazloženju. Komisija se pozvala na nedopuštenost tužbe zbog nepostojanja GEA‑ina pravnog interesa.
14.
U pobijanoj presudi Opći je sud najprije odbio prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. U tom je pogledu smatrao, s jedne strane, da su odluka iz 2010., koja je kasnije poništena, i pobijana odluka donesene u vezi s određivanjem, s vanjskog gledišta, solidarne odgovornosti između društava GEA, ACW i CPA, čime je izmijenjena njihova pravna situacija, i, s druge strane, da bi tužba mogla dovesti do preraspodjele iznosa novčanih kazni izrečenih GEA‑i koja je za nju povoljnija (
9
).
15.
Što se tiče merituma, Opći sud primarno je ispitao četvrti tužbeni razlog, usmjeren protiv članka 1. pobijane odluke, koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja, te ga je usvojio (
10
). Opći sud je, kao drugo, ispitao prvi prigovor petog tužbenog razloga, koji se odnosi na prekoračenje ovlasti u pogledu članka 2. pobijane odluke, kojim je Komisija odredila 10. svibnja 2010. kao dan dospijeća novčanih kazni izrečenih društvima GEA, ACW i CPA. Opći sud taj je prigovor također smatrao osnovanim te je stoga poništio odluku u cijelosti i naložio Komisiji snošenje troškova.
III. Postupak pred Sudom i zahtjevi stranaka
16.
Aktom podnesenim tajništvu Suda 27. prosinca 2018. Komisija je podnijela žalbu koja je predmet ovog mišljenja. Pisani postupak odnosio se na dvostruku razmjenu podnesaka. Sud je strankama postavio određena pitanja radi pisanog odgovora. Stranke su odgovorile u za to određenim rokovima. Sud je saslušao usmena očitovanja stranaka na raspravi održanoj 5. veljače 2020.
17.
Komisija u svojoj žalbi od Suda zahtijeva da ukine pobijanu presudu i naloži GEA‑i snošenje svih troškova postupka pred Sudom i prvostupanjskog postupka. GEA od Suda zahtijeva da odbije žalbu i naloži Komisiji snošenje troškova.
IV. Analiza
A.
Dopuštenost
1. Argumentacija stranaka
18.
GEA tvrdi da je žalba nedopuštena zbog nedostatka Komisijina pravnog interesa. Smatra da, čak i ako bi Sud prihvatio žalbu, Komisija više ne bi imala pravo zahtijevati plaćanje novčane kazne. S jedne strane, Odluka iz 2009. nije u tu svrhu valjana pravna osnova jer su u njoj pogrešno utvrđene novčana kazna i solidarna odgovornost društava ACW, CPA i GEA. S druge strane, zakonski rok od deset godina, predviđen člankom 25. stavkom 5. Uredbe br. 1/2003 za određivanje novčane kazne, istekao je prije donošenja pobijane odluke (
11
).
19.
Komisija odgovara da GEA‑in prigovor treba odbaciti kao nedopušten jer se njime ističu razlozi nezakonitosti pobijane presude u odgovoru na žalbu, a ne u okviru samostalne žalbe ili protužalbe, suprotno onomu što se predviđa člankom 174. Poslovnika Suda. Što se tiče merituma, Komisija tvrdi da ima pravni interes za podnošenje žalbe protiv pobijane presude jer je njome poništena odluka koja proizvodi pravne učinke za poduzetnike adresate te su u njoj navedeni pogrešni zaključci o solidarnoj odgovornosti i Komisijinoj ovlasti da odredi datum dospijeća novčanih kazni.
2. Ocjena
20.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, žaliteljev pravni interes postoji ako ishod žalbe može priskrbiti korist stranci koja ju je podnijela (
12
).
21.
GEA smatra, kao prvo, da, s obzirom na to da je Komisijina ovlast za izricanje novčane kazne zastarjela u trenutku donošenja pobijane odluke, eventualno prihvaćanje žalbe Komisiji ne bi priskrbilo nikakvu korist (
13
). U tom pogledu ističem da, čak i pod pretpostavkom da je, kao što to tvrdi GEA, pobijana odluka donesena izvan roka od deset godina, predviđenog člankom 25. stavkom 5. Uredbe br. 1/2003, takva okolnost sama po sebi ne omogućuje donošenje zaključka o postojanju zastare. Naime, u skladu s tom odredbom, zastara izricanja novčanih kazni nastupa najkasnije po isteku roka od deset godina od dana kada je prestala povreda propisa, „ako Komisija u tom roku nije izrekla novčanu kaznu”. Međutim, u predmetnom slučaju nije sporno da je GEA za povredu počinjenu na tržištu ESBO/esteri sankcionirana Odlukom iz 2009., koja je donesena u roku od deset godina, predviđenom člankom 25. stavkom 5. Uredbe br. 1/2003. Činjenica da je najveći iznos izrečene novčane kazne pogrešno određen za jednog od subjekata koji čini poduzetnika odgovornog za povredu zbog prekoračenja gornje granice od 10 % prihoda, predviđene člankom 23. stavkom 2. drugim podstavkom Uredbe br. 1/2003, i da je zbog toga Komisija odlučila izmijeniti izreku navedene odluke kako bi ispravila pogrešku ni na koji način ne utječe na trenutak u kojem je Komisijina ovlast sankcioniranja izvršena u svrhu primjene rokova zastare (
14
). Naime, Odlukom iz 2010., kao ni pobijanom odlukom, nije izmijenjena Komisijina odluka sadržana u Odluci iz 2009. i donesena u skladu s člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003 o izricanju novčane kazne poduzetniku koji čine društva ACW, CPA i GEA (
15
) niti je izmijenjen iznos novčane kazne izrečene GEA‑i, nego se isključivo smanjio iznos do kojeg se ACW mogao smatrati odgovornim, definirajući ponovno odnose solidarne i isključive odgovornosti između triju dotičnih subjekata. Budući da se, dakle, pobijana odluka ne može smatrati novom odlukom o izricanju novčane kazne, GEA‑inu argumentaciju prema kojoj Komisija zbog zastare ne bi imala nikakvu korist od ukidanja pobijane presude i stoga vraćanja na snagu takve odluke ne treba prihvatiti, s obzirom na to da se temelji na pogrešnoj pretpostavci.
22.
Kao drugo, GEA tvrdi da, s obzirom na to da pobijana presuda u odnosu na nju „ponovno primjenjuje” izreku Odluke iz 2009., kako je u pogledu društava CPA i ACW izmijenjena Odlukom iz 2010., i s obzirom na to da Komisija smatra da Odluka iz 2009. sama po sebi predstavlja pravnu osnovu novčane kazne izrečene GEA‑i, ta institucija nema nikakav interes zahtijevati ukidanje pobijane presude. Tu argumentaciju također valja odbiti. U tom je pogledu dovoljno istaknuti da bi se ukidanjem pobijane presude na snagu vratila pobijana odluka kojom je Komisija, mijenjajući Odluku iz 2009., s jedne strane, ponovno definirala GEA‑inu solidarnu i isključivu odgovornost za novčanu kaznu izrečenu tom društvu, CPA‑u i ACW‑u na temelju smanjenja kazne potonjem društvu i Odluke iz 2010., koja je poništena isključivo u odnosu na GEA‑u, te, s druge strane, odredila novi dan dospijeća GEA‑ine kazne usklađujući ga s onim koji se primjenjuje na društva CPA i ACW na temelju Odluke iz 2010. Međutim, neovisno o svim drugim razmatranjima, pobijanom se odlukom ponajprije ostvaruju ciljevi pravne sigurnosti i dobre uprave. Stoga se ne može poreći da Komisija ima pravni interes za vođenje postupka protiv presude kojom je ta odluka poništena.
23.
Naposljetku, iz spisa proizlazi da je GEA 22. srpnja 2016., izvršavajući pobijanu odluku, privremeno, tijekom postupka povodom tužbe podnesene Općem sudu protiv te odluke, platila iznose koji odgovaraju novčanoj kazni koja joj je izrečena. GEA je nakon poništenja pobijane odluke pobijanom presudom zatražila od Komisije povrat tih iznosa, što joj je, međutim, odbijeno. GEA je stoga pobijala odluku kojom je Komisija odbila njezin zahtjev (
16
) ističući, s jedne strane, da je na temelju članka 266. UFEU‑a ta institucija dužna izvršiti pobijanu presudu vraćanjem iznosa isplaćenih u skladu s pobijanom odlukom i, s druge strane, da, odbijajući povrat, Komisija de facto i dalje primjenjuje tu odluku, iako ju je Opći sud poništio. Međutim, ako bi Sud ukinuo pobijanu presudu, pobijana odluka ponovno bi proizvela pravne učinke, čime bi se otklonila činjenična i pravna osnova GEA‑ine tužbe. Komisija stoga i u tom pogledu ima pravni interes za vođenje postupka protiv pobijane presude.
24.
Smatram da je zbog prethodno navedenih razloga neosnovan prigovor nedopuštenosti žalbe zbog nedostatka Komisijina pravnog interesa koji je istaknula GEA, pa ga u tom smislu treba odbiti.
B.
Meritum
25.
Komisija u prilog svojoj žalbi ističe dva žalbena razloga. Prvim žalbenim razlogom tvrdi da Opći sud nije pravilno primijenio načelo jednakog postupanja te da je zanemario sudsku praksu koja se odnosi na pojam poduzetnika, solidarnu odgovornost i posljedice smanjenja novčane kazne pripisane društvu kćeri. Drugim žalbenim razlogom prigovara Općem sudu da je pogrešno smatrao da rok za plaćanje novčane kazne ponovno počinje teći u pogledu svih pravnih osoba u okviru poduzetnika koje su solidarno odgovorne od dostave odluke o izmjeni kojom se novčana kazna smanjuje za samo jednu od tih pravnih osoba.
1. Prvi žalbeni razlog
a) Pobijana presuda
26.
Prvi žalbeni razlog usmjeren je protiv točaka 106. do 111. pobijane presude.
27.
Nakon što je u točki 105. te presude podsjetio na to da je GEA tvrdila da je Komisija mogla drukčije između solidarnih sudužnika (odnosno samog društva GEA te društava ACW i CPA) preraspodijeliti smanjenje dijela novčane kazne na čije je plaćanje ACW inicijalno bio obvezan, Opći sud je u točki 106. te presude naveo da, „u mjeri u kojoj se jednakost postupanja mora provjeriti ne samo uzimajući u obzir novčanu kaznu solidarno izrečenu [društvima ACW, CPA i GEA] nego također i novčanu kaznu izrečenu solidarno [društvima ACW i GEA], treba zaključiti to da u ovom slučaju Komisija nije poštovala svoje obveze u vezi s načelom jednakog postupanja”. Prema mišljenju Općeg suda, s jedne strane, GEA i CPA nalaze se u usporedivoj situaciji, u smislu da su oba društva solidarno obvezna na plaćanje novčane kazne zajedno s društvom ACW (
17
). S druge strane, Komisija je „sigurno mogla drugačije utvrditi dio novčane kazne na čije su plaćanje solidarno i dalje bili obvezni [društvo ACW i GEA] da bi ograničila dio novčane kazne koju duguje samo tužitelj” (
18
) raspodjelom smanjenja iznosa novčane kazne ACW‑a „proporcionalno u dva slučaja solidarne odgovornosti o kojima je riječ” (
19
). Na taj način, s jedne strane, „ukupan iznos novčanih kazni koje je [društvo ACW] moglo biti obvezno platiti Komisiji ne bi prelazio 10 % njegova prihoda i, s druge strane, to smanjenje bi bilo solidarno raspodijeljeno između kazne solidarno izrečene [društvima ACW i GEA] i kazne solidarno izrečene [društvima GEA, ACW i CPA]”. Stoga je Opći sud u točki 111. pobijane presude zaključio da je Komisija – time što je smanjila iznos novčane kazne u korist društva ACW tako što se to smanjenje odnosilo isključivo na novčanu kaznu koju su bili dužni solidarno platiti tužitelj, CPA i AWC – bez ikakva objektivnog obrazloženja povrijedila načelo jednakog postupanja.
b) Argumentacija stranaka
28.
Komisija prigovara Općem sudu da je u točkama 106. do 111. pobijane presude iznio nedovoljno i proturječno obrazloženje. Konkretno, Komisija smatra da nije jasno na što se odnosi raspodjela između dvaju slučajeva solidarnosti koju predlaže Opći sud u točki 109. pobijane presude (na iznos koji odgovara smanjenju novčane kazne odobrenom društvu ACW ili na iznos koji odgovara smanjenoj novčanoj kazni) ni način na koji se ta raspodjela trebala izvršiti.
29.
Budući da se tom presudom Komisiji prigovara da nije smanjila dio novčane kazne koja se pripisuje isključivoj odgovornosti društva GEA time što je ograničila solidarnu odgovornost društava GEA, CPA i ACW na dio novčane kazne koji je zajednički tim subjektima, Komisija ističe da bi takva raspodjela bila u suprotnosti s pojmovima poduzetnika i solidarne odgovornosti. Komisija smatra da, prihvaćajući obrazloženje slično teoriji o internoj raspodjeli solidarne odgovornosti – koje je Opći sud iznio u presudi od 3. ožujka 2011., Siemens i VA Tech Transmission & Distribution/Komisija (
20
) (u daljnjem tekstu: presuda Općeg suda Siemens), a koju je Sud odbacio u presudama od 10. travnja 2014., Komisija/Siemens Österreich i dr. (
21
) (u daljnjem tekstu: presuda Suda Siemens) i od 10. travnja 2014., Areva/Komisija (
22
) (u daljnjem tekstu: presuda Areva) – Opći sud de facto preporučuje uklanjanje vanjskog odnosa solidarnosti između subjekata koji pripadaju istom poduzetniku u pogledu određenih dijelova novčane kazne. Komisija naglašava da je u Odluci iz 2009. primijenila sljedeće pravilo u svim slučajevima u kojima su pravni subjekti koji pripadaju istom poduzetniku sankcionirani različitim novčanim kaznama, a koje se sastoji od toga da se ti subjekti smatraju solidarno odgovornima za iznos manje novčane kazne.
30.
Komisija također ističe da je Opći sud, umjetno razdvojivši dvije skupine subjekata koji su solidarno odgovorni i primijenivši na te subjekte načelo jednakog postupanja, prema subjektima koji pripadaju istom gospodarskom subjektu postupao kao s različitim poduzetnicima. Međutim, s jedne strane, to se načelo u predmetima u vezi s tržišnim natjecanjem uobičajeno primjenjuje isključivo na različite poduzetnike koji su osuđeni za istu povredu u okviru iste odluke. S druge strane, tvrdi i da je Opći sud sâm povrijedio navedeno načelo time što je u usporedivim situacijama postupao drukčije u mjeri u kojoj je poništio solidarnu odgovornost društava GEA, CPA i ACW za jedan dio izrečene novčane kazne.
31.
Prigovarajući Komisiji da nije ograničila dio novčane kazne za koju je GEA mogla biti pojedinačno odgovorna, Opći sud također je povrijedio načelo koje je Sud potvrdio u presudi od 26. studenoga 2013., Kendrion/Komisija (
23
) (u daljnjem tekstu: presuda Kendrion), a prema kojem smanjenje novčane kazne odobreno subjektu koji pripada poduzetniku, zbog okolnosti koje se primjenjuju isključivo na taj subjekt, nema nikakav utjecaj na novčanu kaznu ili odgovornost drugih pravnih subjekata koji čine poduzetnika.
32.
Komisija osim toga pojašnjava da najveći iznos novčane kazne za čije je plaćanje svako društvo solidarno odgovorno ne odgovara određenom razdoblju sudjelovanja u povredi i da pobijanom odlukom nije izmijenjeno pripisivanje odgovornosti društava GEA, CPA i ACW koje proizlazi iz Odluke iz 2009. Komisija je u svojoj replici odgovarajući na pisana pitanja Suda i na raspravi ustrajala na činjenici da točke 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. „ne odgovaraju posebnim razdobljima povrede, nego se njima utvrđuju maksimalni iznosi novčane kazne za koje se svaki pravni subjekt koji čini istog poduzetnika može smatrati solidarno odgovornim”. Ističe da preraspodjela novčane kazne proizlazi iz činjenice da je društvo CPA sudjelovalo u povredi kao subjekt dvaju različitih poduzetnika, GEA‑e i Chemsona. Napominje da gornja granica njegove odgovornosti kao društva kćeri društva GEA odgovara novčanoj kazni utvrđenoj u točki 31. članka 2. Odluke iz 2009., dok sljedeća točka 32. Odluke iz 2009. odgovara preostalom dijelu novčane kazne izrečene grupaciji GEA, za koju su se odgovornima mogli smatrati isključivo GEA i ACW. Novčana kazna izrečena u prethodno navedenim točkama 31. i 32. stoga je jedinstvena te je njezin adresat poduzetnik koji čine GEA i njezina društva kćeri u različitim oblicima u kojima je taj poduzetnik sudjelovao u povredi.
33.
Komisija u tom pogledu ističe da se, s obzirom na konačnost Odluke iz 2010. u odnosu na društva ACW i CPA, njome ne može izmijeniti solidarna i isključiva odgovornost društva GEA a da se ne smanji iznos novčane kazne izrečene tom društvu. Tvrdi, međutim, da bi takvo smanjenje bilo u suprotnosti s presudom Kendrion i dovelo bi u pitanje konačnost Odluke iz 2009., koju je potvrdio Opći sud.
34.
Komisija naposljetku ističe da činjenica da postoje alternativne metode raspodjele solidarne odgovornosti u odnosu na onu koju je Komisija primijenila u pobijanoj odluci ne omogućuje sama po sebi zaključak koji je usvojio Opći sud da je ta odluka nezakonita. Pobijana presuda u tom pogledu nije dovoljno obrazložena.
35.
GEA tvrdi da se Komisijini navodi temelje na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Prije svega napominje da se Opći sud, suprotno onomu što tvrdi Komisija, nije oslonio na „teoriju unutarnje raspodjele solidarne odgovornosti”, nego je samo primijenio načelo jednakog postupanja, smatrajući da su društva CPA i GEA u usporedivoj situaciji, da se prema njima različito postupalo i da nije postojalo nikakvo opravdanje za takvo različito postupanje. Navodi da je Opći sud stoga utvrdio isključivo vanjsku odgovornost, odnosno iznos u pogledu kojeg Komisija može smatrati solidarno ili isključivo odgovornim svaki subjekt koji je adresat novčane kazne.
36.
GEA osim toga tvrdi da Komisija prema utvrđenjima Općeg suda, koja se u žalbenom postupku ne mogu pobijati, nije u Odluci iz 2009. utvrdila isključivo jednu novčanu kaznu, nego dvije različite novčane kazne za dvije skupine subjekata koji su solidarno odgovorni i za dva različita razdoblja povrede. Naime, kao što je to navedeno u točkama 61. i 62. pobijane presude, točke 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. odnose se na razdoblje od 30. rujna 1995. do 17. svibnja 2000. i na razdoblje od 11. rujna 1991. do 29. rujna 1995. Ta raspodjela posljedica je činjenice da je CPA sudjelovao u povredi isključivo u razdoblju od 11. rujna 1991. do 29. rujna 1995. Međutim, Komisija je smanjenje novčane kazne ACW‑u primijenila kao da je postojao isključivo jedan odnos solidarnosti između tog društva, CPA‑a i GEA‑e. Tvrdi da Komisija stoga pogrešno smatra da pojam poduzetnika u tim okolnostima isključuje primjenu načela jednakog postupanja u ovom slučaju. GEA podsjeća na to da je Komisija dužna poštovati to načelo, kao opće načelo prava Unije, priznato člancima 20. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, uključujući kada izvršava ovlast izricanja novčanih kazni na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003. Suprotno onomu što tvrdi Komisija, to se načelo ne primjenjuje isključivo na različite poduzetnike, nego i na odnose između društava koja su dio istog poduzetnika (
24
).
37.
Što se tiče Komisijine tvrdnje da Opći sud navodno nije poštovao presudu Kendrion, GEA tvrdi da ta presuda ne isključuje mogućnost da primjena gornje granice od 10 % na bivše društvo kćer ni u kojem slučaju ne utječe na situaciju društva majke, već samo isključuje mogućnost da to društvo koristi istu gornju granicu kao što je ona koja se primjenjuje na bivše društvo kćer. Smatra da ni eventualno smanjenje novčane kazne GEA‑i ne bi bilo u suprotnosti s presudom Kendrion jer ne bi predstavljalo primjenu gornje granice od 10 % za ACW na GEA‑u, nego primjenu te gornje granice u skladu s načelom jednakog postupanja.
c) Analiza
38.
Kao prvo, valja odbiti Komisijin prigovor koji se temelji na nedovoljnom i proturječnom obrazloženju pobijane presude. To je obrazloženje nedvojbeno sažeto, ali omogućuje razumijevanje rasuđivanja Općeg suda, koje se čini linearnim i neproturječnim. Naime, čini mi se dovoljno jasnim da se Opći sud u točkama 106. do 111. pobijane presude poziva na proporcionalnu raspodjelu smanjenja iznosa novčane kazne ACW‑u (
25
), (
26
) u dvama odnosima solidarnosti koje je Komisija utvrdila u točkama 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. To u biti znači da je Komisija, prema mišljenju Općeg suda, trebala, kao prvo, utvrditi omjer između dijela novčane kazne za koji je društvo ACW solidarno odgovorno s CPA‑om i GEA‑om i dijela za koji je solidarno odgovorno samo s GEA‑om te, kao drugo, raspodijeliti smanjenje novčane kazne ACW‑u između dvaju odnosa solidarnosti primjenom istog udjela. Primjena te metode u odnosu na raspodjelu izvršenu u Odluci iz 2010. i pobijanoj odluci podrazumijevala bi (i.) da su društva ACW, CPA i GEA solidarno odgovorna za iznos koji je niži od onoga navedenog u članku 2. točki 31. podtočki (a) Odluke iz 2009., kako je izmijenjena tim odlukama, (ii.) da su društva CPA i GEA solidarno odgovorna za iznos koji je viši od onoga navedenog u podtočki (b) te točke i, naposljetku, (iii). da je GEA isključivo odgovorna za iznos koji je niži od onoga iz točke 32. članka 2. Odluke iz 2009., kako je izmijenjena, s obzirom na to da je dio novčane kazne utvrđene u toj točki pripisan solidarnoj odgovornosti društava ACW i GEA. Primjena takve metode raspodjele smanjenja novčane kazne koja je odobrena ACW‑u dovela bi iz perspektive Općeg suda do pravičnijeg utvrđenja solidarne odgovornosti za smanjenu novčanu kaznu ACW‑u (točka 110.), ograničavajući „dio novčane kazne koju duguje samo [GEA]” (točka 108.). Iako je sažeto, smatram da rasuđivanje Općeg suda stoga ne upućuje na nepostojanje obrazloženja.
39.
Kao drugo, valja odbiti Komisijin prigovor da se pobijanom presudom krše načela koja je Sud utvrdio u presudi Kendrion (
27
). U toj presudi Sud je presudio da, u slučaju da „dvije odvojene pravne osobe, kao što su društvo majka i njegovo društvo kći, na dan donošenja odluke kojom im se izriče novčana kazna zbog povrede pravila tržišnog natjecanja više ne tvore poduzetnika u smislu članka [101. UFEU‑a], svaka od njih ima pravo na pojedinačnu primjenu gornje granice od 10 % prihoda” i da se u takvom slučaju društvo majka ne može pozivati na gornju granicu koja se primjenjuje na njegovo bivše društvo kćer (
28
). Međutim, kao što to pravilno ističe GEA, tom se presudom samo isključuje primjena navedene gornje granice na društvo majku. Naime, treba smatrati da je potonje, koje je dio gospodarskog subjekta koji je povrijedio članak 101. UFEU‑a, sâmo počinilo povredu (
29
), tako da na novčanu kaznu za koju je solidarno odgovorno sa svojim društvom kćeri ne utječe smanjenje primijenjeno na to društvo (
30
) zbog razloga koji se odnose isključivo na njega (
31
). Suprotno tomu, iz te presude ne proizlazi, kao što se čini da smatra Komisija, da se – kada je nakon primjene gornje granice od 10 % na društvo kćer potrebno ponovno utvrditi odnos vanjske solidarnosti između potonjeg, društva majke i ostalih subjekata od kojih se sastoji poduzetnik – to ponovno utvrđivanje ne može provesti uzimajući u obzir interese svih dotičnih subjekata, uključujući društvo majku. Osim toga, ističem da bi, bez obzira na metodu koju je primijenila Komisija, ponovno utvrđivanje odnosa solidarne odgovornosti između društava GEA, CPA i ACW nakon smanjenja novčane kazne izrečene društvu ACW u svakom slučaju dovelo, kako za društvo GEA tako i za društvo CPA, do nepovoljnije situacije od one koja proizlazi iz Odluke iz 2009. Stoga se u ovom slučaju ne postavlja pitanje može li takvo smanjenje pogodovati GEA‑i, nego može li preraspodjela solidarne odgovornosti između predmetnih subjekata nakon primjene navedenog smanjenja staviti GEA‑u u nepovoljniji položaj od CPA‑a a da se pritom ne povrijedi načelo jednakog postupanja. Stoga je jasno da je riječ o slučaju koji je drukčiji od onog razmatranog u presudi Kendrion. Što se tiče Komisijine tvrdnje da bi, ako bi pobijana presuda ostala na snazi, bila obvezna smanjiti novčanu kaznu GEA‑i jer ne bi mogla izmijeniti okvir određen Odlukom iz 2010., koja je postala konačna u odnosu na društva CPA i ACW, samo bih istaknuo da bi, neovisno o svim drugim razmatranjima, takvo smanjenje bilo posljedica Komisijine povrede načela jednakog postupanja, koje je ta institucija dužna ispraviti, a ne rezultat toga da se eventualne koristi na temelju primjene gornje granice od 10 % na ACW prošire na GEA‑u. Ni u tom slučaju nisu dovedena u pitanje načela koja je Sud utvrdio u presudi Kendrion.
40.
Naposljetku, valja odbiti Komisijin prigovor da se pobijana presuda temelji na obrazloženju sličnom onomu koje je Opći sud iznio u presudi Siemens. U toj je presudi Opći sud presudio da – s obzirom na to da „iz načela individualizacije kazni i sankcija proizlazi da svako društvo mora moći iz odluke kojom mu se izriče novčana kazna koju treba platiti solidarno s jednim ili više drugih društava izvesti udio koji mora snositi u odnosu sa svojim solidarnim sudužnicima nakon što je izvršeno plaćanje Komisiji” – ta institucija „ne može slobodno odrediti iznose koje treba solidarno platiti”, nego „mora navesti razdoblja u kojima su predmetna društva (su)odgovorna za protupravna ponašanja društava koja su sudjelovala u zabranjenom sporazumu te, kada je to potrebno, stupanj odgovornosti navedenih društava za takva ponašanja” (
32
). Na temelju tih uvjeta Opći sud je u točkama 157. i 158. navedene presude zaključio da je „isključivo na Komisiji da u okviru izvršavanja svoje nadležnosti za izricanje novčanih kazni na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 odredi odgovarajuće udjele različitih društava na koje su ta društva solidarno osuđena s obzirom na to da pripadaju istom poduzetniku” i da se, „u nedostatku navoda o suprotnome u odluci kojom je Komisija izrekla više društava solidarnu novčanu kaznu zbog nezakonitog postupanja poduzetnika, to postupanje njima pripisuje u jednakoj mjeri” (
33
). Sud je povodom Komisijine žalbe ukinuo presudu Siemens, presudivši da, „iako, u skladu s člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, Komisija može solidarno izreći novčanu kaznu više društava u mjeri u kojoj pripadaju jednom te istom poduzetniku, ni tekst te odredbe ni cilj mehanizma solidarnosti ne dopuštaju zaključak da ta ovlast sankcioniranja obuhvaća, osim utvrđivanja vanjskog odnosa solidarne odgovornosti, i određivanje udjela solidarnih sudužnika u okviru njihovih unutarnjih odnosa”. Sud smatra da je određivanje tih udjela „pitanje koje se pojavljuje naknadno i koje u načelu više nije od interesa za Komisiju jednom kad joj jedan ili više od tih sudužnika isplati cjelokupnu novčanu kaznu” (
34
), pa nadležnost za to određivanje stoga pripada „nacionalnim sudovima u skladu s pravom Unije” (
35
).
41.
Međutim, kao što to pravilno ističe GEA, pobijana presuda odnosi se isključivo na utvrđivanje vanjskog odnosa solidarne odgovornosti između društava GEA, CPA i ACW, što je pitanje koje je nedvojbeno obuhvaćeno Komisijinom ovlašću sankcioniranja (
36
), te se pobijanom presudom Komisiji prigovara da tu ovlast nije izvršila u skladu s načelom jednakog postupanja. S druge strane, Opći sud nije ni na koji način utjecao na pitanje preraspodjele novčane kazne izrečene tim društvima u okviru njihovih unutarnjih odnosa.
42.
S obzirom na navedeno, smatram da su, kao što to pravilno tvrdi Komisija, u okviru ove žalbe također relevantna ista razmatranja koja su navela Sud da opovrgne tezu koju je Opći sud iznio u presudi Siemens, a koja se odnose na utjecaj pojma poduzetnika u pravu tržišnog natjecanja Unije na pravila kojima se uređuje izvršavanje Komisijine ovlasti sankcioniranja.
43.
Pojam poduzetnika upotrebljava se u Ugovorima za označavanje počinitelja povrede prava tržišnog natjecanja koja se može sankcionirati na temelju članaka 101. i 102. UFEU‑a (
37
). U skladu s ustaljenom sudskom praksom, pojmom poduzetnika obuhvaćen je svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova financiranja. Taj se pojam mora tumačiti na način da označava gospodarski subjekt, čak i ako se taj subjekt u pravnom smislu sastoji od nekoliko fizičkih ili pravnih osoba (
38
). Dakle, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, „ako se protupravno ponašanje društva kćeri može pripisati njegovu društvu majci, može se smatrati da ta društva tijekom razdoblja povrede čine jedinstvenu gospodarsku jedinicu, pa samim time i jedinstvenog poduzetnika u smislu prava tržišnog natjecanja Unije” (
39
). Ako takav gospodarski subjekt povrijedi pravila tržišnog natjecanja, dužan je u skladu s načelom osobne odgovornosti odgovarati za tu povredu (
40
). Komisijina odluka o sankcijama ne može se, međutim, općenito pripisati gospodarskom subjektu, nego je zbog isključivo praktičnih razloga nužno upućena pravnim osobama koje čine poduzetnika (
41
).
44.
Kada se više osoba može smatrati osobno odgovornima za sudjelovanje u povredi jednog te istog poduzetnika u smislu prava tržišnog natjecanja, bilo da je njihova odgovornost izravna ili proizlazi iz odgovornosti nadziranog subjekta, Komisija im može na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 naložiti solidarno plaćanje novčane kazne (
42
). Kao što je to Sud pojasnio, mehanizam solidarnosti predstavlja dodatni pravni instrument kojim Komisija raspolaže kako bi povećala učinkovitost svojeg djelovanja prilikom naplate novčanih kazni izrečenih za povrede prava tržišnog natjecanja, s obzirom na to da tim mehanizmom smanjuje rizik nesolventnosti za Komisiju kao vjerovnika duga koji čine te novčane kazne. To doprinosi cilju odvraćanja, koji se općenito nastoji postići pravom tržišnog natjecanja (
43
).
45.
Što se tiče predmetnog slučaja, Komisija je u Odluci iz 2009. upotrijebila taj instrument naloživši društvima GEA, CPA i ACW, kao subjektima koji su dio jedinstvenog poduzetnika, solidarno plaćanje novčane kazne zbog povrede članka 81. UEZ‑a (koji je postao članak 101. UFEU‑a), a koja proizlazi iz sudjelovanja tog poduzetnika u zabranjenom sporazumu na tržištu ESBO/esteri. Međutim, GEA smatra da u članku 2. točkama 31. i 32. te odluke Komisija zapravo nije izrekla jednu, nego dvije različite novčane kazne, koje odgovaraju različitim razdobljima povrede, razlikujući de facto dva različita poduzetnika. Komisija osporava tu tvrdnju.
46.
Najprije pojašnjavam da rekonstrukcija postojećeg odnosa između dvaju iznosa navedenih u tim točkama predstavlja središnje pitanje u svrhu ispitivanja prvog žalbenog razloga, koje je među strankama u velikoj mjeri sporno, što nije slučajnost.
47.
U tom pogledu nema sumnje da točke 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. odražavaju, barem neizravno, različite oblike u kojima je poduzetnik koji se smatra odgovornim za povredu tijekom vremena sudjelovao u zabranjenom sporazumu. Naime, iz Odluke iz 2009. proizlazi da je društvo CPA, kao sljednik društva OCA, bilo dio jedinstvenog gospodarskog subjekta, zajedno s GEA‑om i ACW‑om, isključivo tijekom određenog razdoblja povrede pripisanog tom subjektu, odnosno od 30. rujna 1995. do 17. svibnja 2000. (
44
). Stoga postoji odnos između iznosa utvrđenih u točkama 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. i razdoblja tijekom kojih je CPA poslovao s društvima GEA i ACW, koja su bilo dio istog poduzetnika, i tijekom kojih su, naprotiv, poduzetnika činila isključivo ta dva društva.
48.
Međutim, to utvrđenje ne smije dovesti do zaključka da navedeni iznosi nisu dio jedne novčane kazne izrečene isključivo jednom poduzetniku u njegovim različitim naknadnim oblicima.
49.
Prilikom utvrđivanja odnosa solidarne odgovornosti između različitih subjekata koji čine poduzetnika koji je kriv za povredu članka 101. UFEU‑a Komisija mora uzeti u obzir, osim razvoja odnosa kontrole između tih subjekata, i promjene u sastavu poduzetnika (
45
). Potonji, naime, može imati različite oblike tijekom sudjelovanja u povredi, ovisno o različitim subjektima koji su njegovi sastavni dijelovi ili sudjeluju u toj povredi. Te varijacije, koje mogu nastati, među ostalim, kada, kao u predmetnom slučaju, povreda traje dulje vrijeme, ne dovode u pitanje ni jedinstvenost poduzetnika kao subjekta kojem se može pripisati odgovornost za povredu ni jedinstvenu prirodu izrečene mu novčane kazne. U tom smislu valja, dakle, shvatiti razliku koju je Komisija u točkama 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. primijenila prilikom utvrđivanja solidarne odgovornosti društava GEA, CPA i ACW na temelju jedinstvene novčane kazne izrečene gospodarskom subjektu kojem su tijekom određenog vremena ta društva pripadala.
50.
Osim toga, iznosi određeni u tim točkama odražavaju, uz poštovanje načela individualizacije kazni i sankcija i u skladu s člankom 23. stavkom 3. Uredbe br. 1/2003, težinu i trajanje povrede koja se pojedinačno stavlja na teret predmetnom poduzetniku. Sud je u tom pogledu pojasnio da je poštovanje tog načela, kao i načela pravne sigurnosti, dio Komisijinih obveza u okviru utvrđivanja vanjskog odnosa solidarnosti, na temelju kojeg različite osobe koje čine poduzetnika mogu biti pozvane platiti cjelokupnu novčanu kaznu koja mu je izrečena (
46
). U predmetnom slučaju, razlikujući iznose koji se trebaju solidarno pripisati društvima GEA, CPA i ACW te GEA i ACW, Komisija je uzela u obzir okolnost da je tijekom određenog razdoblja CPA sudjelovao u povredi kao društvo kći drugog društva majke, zajedno s kojim mu je naloženo solidarno plaćanje druge novčane kazne (
47
), izbjegavajući povredu načela individualizacije kazni i sankcija koju joj je Sud stavio na teret u presudi Areva (
48
).
51.
Stoga treba odbiti tužiteljevu tvrdnju da točke 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. odgovaraju razdobljima sudjelovanja društava GEA, CPA i ACW u zabranjenom sporazumu te da se njima utvrđuju dvije različite novčane kazne. Osim toga, ističem da je tu tvrdnju, barem djelomično, odbio sâm Opći sud, koji je, u skladu s onim što Komisija tvrdi u svojoj žalbi, u točki 102. pobijane presude presudio da „novčana kazna izrečena svakom društvu koje je dio jednog poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a ne odražava sudjelovanje tih društava u povredi, nego samo maksimalan iznos koji Komisija od njih može, prema potrebi, zahtijevati na temelju sudjelovanja poduzetnika u smislu članka 101. UFEU‑a u povredi”. Suprotno GEA‑inim tvrdnjama, također nije jasno je li Opći sud smatrao da su u točkama 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. utvrđene dvije različite novčane kazne i dva različita poduzetnika. Čini se da u tom smislu treba tumačiti točke 54. i 55. pobijane presude. Međutim, Opći sud se u točkama obrazloženja koje Komisija osporava u svojem prvom žalbenom razlogu ograničava na razlikovanje između dvaju različitih odnosa solidarne odgovornosti.
52.
Smatram da se u tom pogledu također može osporiti pretpostavka na kojoj se temelji obrazloženje Općeg suda, odnosno da odnosi solidarne odgovornosti utvrđeni u točkama 31. i 32. članka 2. Odluke iz 2009. odgovaraju trajanju pojedinačnog sudjelovanja društava GEA, ACW i CPA u povredi te da se odnose na iznose utvrđene proporcionalno tom sudjelovanju. Kao što je to prethodno navedeno i kao što to tvrdi Komisija, te točke zapravo ne odražavaju sudjelovanje pojedinačnih subjekata u povredi, nego njihovu pripadnost istom poduzetniku i stoga njihovu sposobnost da se smatraju solidarno odgovornima za plaćanje navedenih iznosa.
53.
Smanjenje novčane kazne društvu ACW ima izravan učinak na vanjsku solidarnost tog subjekta, u smislu da Komisija neće moći od njega zahtijevati plaćanje iznosa većeg od onoga koji odgovara gornjoj granici od 10 % koja se na njega primjenjuje, ali ne mijenja vanjsku solidarnost drugih društava, koja će i dalje biti odgovorna u odnosu na Komisiju u granicama koje se na njih pojedinačno primjenjuju, kako u pogledu njihovih gornjih granica od 10 % tako i u pogledu razdoblja tijekom kojeg su bila dio istog poduzetnika koji je počinio povredu. Činjenica da GEA treba odgovarati isključivo za jedan dio novčane kazne potpuno je automatska posljedica smanjenja primijenjenog na društvo ACW i činjenice da su ti subjekti činili jednog poduzetnika tijekom cijelog trajanja povrede.
54.
Zato Komisija, kao što to sama pravilno tvrdi, nije imala nikakvu obvezu provesti posebnu preraspodjelu smanjenja odobrenog društvu ACW ili njegove smanjene novčane kazne. Kao što je to Sud pojasnio u presudi Siemens, solidarna odgovornost za plaćanje novčane kazne kao pojam prava Unije, u mjeri u kojoj je ona samo očitovanje ipso iure učinka pojma poduzetnika, odnosi se isključivo na poduzetnika, a ne na društva od kojih je sastavljen (
49
). Usporedba između situacije društva CPA i društva GEA nije u tom kontekstu relevantna, s obzirom na to da ta društva čine sastavni dio jedinstvenog gospodarskog subjekta te su kao takva sankcionirana u Odluci iz 2009. (
50
).
55.
S obzirom na prethodno navedeno, smatram da je Opći sud u točkama 105. do 111. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava jer je Komisiju smatrao odgovornom za povredu načela jednakog postupanja. Stoga smatram da Komisijin prvi žalbeni razlog treba prihvatiti.
2. Drugi žalbeni razlog
a) Pobijana presuda
56.
Drugi žalbeni razlog usmjeren je protiv točaka 119. do 126. pobijane presude.
57.
U točkama 122. i 123. te presude Opći je sud utvrdio da na dan stupanja na snagu Odluke iz 2010. i njezina zaprimanja odredbe članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009., kako su izvorno glasile, više nisu bile primjenjive jer su bile zamijenjene Odlukom iz 2010. te stoga nisu mogle služiti kao osnova za utvrđivanje dana dospijeća predmetnih kazni. Opći sud je smatrao da „isključivo dan zaprimanja obavijesti o Odluci iz 2010., koja je od tog trenutka bila pravna osnova za plaćanje tih novčanih kazni, može biti trenutak od kojeg počinje teći taj rok” (
51
). U točki 124. pobijane presude Opći sud je istaknuo da je ta odluka, međutim, poništena presudom od 15. srpnja 2015., GEA Group/Komisija (
52
) i da, posljedično, ne može poslužiti kao pravna osnova „ni za obvezu tužitelja da plati predmetne novčane kazne ni za utvrđivanje dana njihova dospijeća”. Opći sud je nastavio navodeći u točki 125. pobijane presude da je, iako je učinak tog poništenja ponovno uspostavljanje prvotne verzije članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009., ta verzija ipak ponovno zamijenjena onom koja proizlazi iz članka 1. pobijane odluke. Stoga je u točki 126. pobijane presude zaključio da „obveza plaćanja novčanih kazni proizlazi isključivo iz članka 1. pobijane odluke i da se rok dospijeća tih novčanih kazni može odrediti jedino na način da započinje od zaprimanja obavijesti o toj odluci”.
b) Argumentacija stranaka
58.
Komisija smatra da je Opći sud pogrešno primijenio članak 2. točke 31. i 32. Odluke iz 2009. kao temelj za određivanje dana dospijeća novčane kazne. Tvrdi, naime, da je taj datum utvrđen u članku 2. stavku 2. Odluke iz 2009., dakle na mjestu koje nije izreka te odluke. Međutim, ako se odlukom o izmjeni nije utjecalo na određeni članak ili dio članka izreke odluke, on nastavlja proizvoditi pravne učinke. Komisija smatra da iz toga slijedi da izmjena dana dospijeća tužiteljeve novčane kazne u Odluci iz 2010. (
53
) i u pobijanoj odluci proizlazi iz njegova diskrecijskog izbora, a ne automatski iz izmjene odredaba koje se odnose na iznos novčane kazne. Ističe da, suprotno onomu što proizlazi iz pobijane presude, izmjena novčane kazne ne znači da je ona zamijenjena, odnosno da se njome određuje nova novčana kazna. Komisija je u pobijanoj odluci odlučila uskladiti dan dospijeća GEA‑ine novčane kazne s danom utvrđenim za društva ACW i CPA nakon Odluke iz 2010. kako se GEA‑u ne bi stavilo u nepovoljniji položaj od navedenih društava. Naposljetku, Komisija napominje da bi pogreška koju je počinio Opći sud dovela do gubitka zateznih kamata koje duguju svi subjekti poduzetnika u svim slučajevima u kojima je novčana kazna izmijenjena u pogledu samo jednog od njih te bi usto mogla dovesti do neopravdanog ograničavanja Komisijine diskrecijske ovlasti u svim slučajevima u kojima se pokaže da je potrebno izmijeniti novčanu kaznu.
59.
GEA smatra da Komisija ne može diskrecijski utvrditi da trenutak od kojeg počinju teći zatezne kamate nastupa prije datuma dostave odluke o određivanju novčane kazne. Budući da je u predmetnom slučaju, kao što je to pravilno navedeno u pobijanoj presudi, ta odluka mogla biti isključivo pobijana odluka, Opći sud je pravilno zaključio da dan dospijeća novčane kazne ne može prethoditi datumu dostave te odluke. GEA osim toga napominje da se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, pobijanom odlukom nije samo izmijenio članak 2. točke 31. i 32. Odluke iz 2009., nego se njome zamijenio, te da se ta zamjena odnosi na cjelokupnu izreku o novčanoj kazni. Naposljetku, GEA ističe da se u slučaju izmjene odluke kojom je određena novčana kazna različitim subjektima istog poduzetnika gubitak zateznih kamata odnosi isključivo na subjekte na koje utječe ta izmjena, a ne na ostale.
c) Ocjena
60.
Iako je načelo na koje se Opći sud poziva – prema kojem dan dospijeća novčane kazne, od kojeg se duguju eventualne zatezne kamate, ne može nastupiti prije datuma dostave odluke o određivanju novčane kazne – sâmo po sebi valjano, smatram da se ne može tvrditi da se to načelo primijenilo u pobijanoj presudi.
61.
Naime, zbog razloga iznesenih u točki 21. ovog mišljenja, smatram, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 123. do 126. pobijane presude, da Odluka iz 2009., a ne naknadne odluke o izmjeni, predstavlja pravnu osnovu novčane kazne izrečene društvima GEA, CPA i ACW (
54
).
62.
Osim toga, kao što to pravilno ističe Komisija, izmjena članka 2. točaka 31. i 32. Odluke iz 2009., najprije Odlukom iz 2010., a zatim pobijanom odlukom, nije dovela do automatske izmjene posljednjeg stavka tog članka 2., u skladu s kojim će „novčane kazne biti plaćene u eurima u roku od tri mjeseca od dana priopćenja ove odluke”. Ta se izmjena odnosila isključivo na iznos novčane kazne izrečene ACW‑u i na ponovno utvrđivanje odnosa vanjske solidarnosti između GEA‑e, CPA‑a i ACW‑a, ali nije utjecala na dan dospijeća novčane kazne kako je izmijenjena.
63.
Komisija je najprije u dopisu o dostavi Odluke iz 2010., a nakon toga i u izreci pobijane odluke, odlučila, iako to nije bila dužna učiniti, odgoditi taj datum, kao što to proizlazi iz posljednjeg stavka članka 2. Odluke iz 2009., određujući ga za 10. svibnja 2010.
64.
Međutim, može se postaviti pitanje krši li se takvom odlukom načelo jednakog postupanja u pogledu drugih poduzetnika sankcioniranih zbog iste povrede – čiji je dan dospijeća, za razliku od društava GEA, CPA i ACW, ostao datum utvrđen u posljednjem stavku članka 2. Odluke iz 2009. – i je li stoga Komisija, kao što to ona tvrdi, doista slobodna diskrecijski izmijeniti dan dospijeća novčane kazne u odluci kojom se mijenja njezin iznos radi poštovanja gornje granice od 10 % koja se primjenjuje na jednu od sankcioniranih pravnih osoba. Nasuprot tomu, zbog prethodno iznesenih razloga ne smatram da se navedena odluka može smatrati nezakonitom zbog razloga koje je naveo Opći sud.
65.
Stoga, na temelju prethodno navedenog, smatram da drugi žalbeni razlog također treba prihvatiti.
3. Međuzaključak
66.
Smatram da su oba žalbena razloga koja je istaknula Komisija osnovana i da ih treba prihvatiti. Pobijanu presudu, posljedično, treba ukinuti.
67.
U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda, Sud ukida odluku Općeg suda ako je žalba osnovana. U tom slučaju može sâm konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu. Budući da je Opći sud odlučio samo o četvrtom tužbenom razlogu i prvom dijelu petog tužbenog razloga, stanje postupka ne dopušta da Sud odluči o sporu. Predmet stoga treba vratiti Općem sudu na ponovno odlučivanje.
V. Troškovi
68.
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, Sud odlučuje o troškovima. Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima će se odlučiti naknadno.
VI. Zaključak
69.
Na temelju svih prethodnih razmatranja predlažem Sudu da:
–
Komisijinu žalbu proglasi dopuštenom;
–
ukine presudu od 18. listopada 2018., GEA Group/Komisija (T‑640/16, EU:T:2018:700);
–
vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje o sporu;
–
o troškovima odluči naknadno.
(
1
)	Izvorni jezik: talijanski
(
2
)	T‑640/16, EU:T:2018:700
(
3
)	Odluka C(2009) 8682 final o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet COMP/38589 – Toplinski stabilizatori)
(
4
)	T‑45/10, neobjavljena, EU:T:2015:507
(
5
)	Uredba Vijeća (EZ) od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. [UEZ‑a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
(
6
)	Odluka C(2010) 727 final o izmjeni Odluke [iz 2009.]
(
7
)	T‑189/10, EU:T:2015:504
(
8
)	Odluka C(2016) 3920 final o izmjeni Odluke [iz 2009.]
(
9
)	Vidjeti točke 51. do 77. pobijane presude.
(
10
)	Vidjeti točke 97. do 113. pobijane presude.
(
11
)	Prema GEA‑inim izračunima, rok zastare iz članka 25. stavka 5. Uredbe br. 1/2003 počeo je teći 18. svibnja 2000., kada je prestala povreda propisa, te je, s obzirom na prekide zbog GEA‑inih tužbi protiv odluka iz 2009. i 2010., istekao 10. kolovoza ili 3. studenoga 2015.
(
12
)	Presuda od 24. lipnja 2015., Fresh Del Monte Produce/Komisija i Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P i C‑294/13 P, EU:C:2015:416, t. 46.)
(
13
)	Budući da se GEA‑ina argumentacija podudara s onom iznesenom u okviru njezina prvog tužbenog razloga pred Općim sudom, potrebno je pojasniti da je provjera pretpostavke na kojoj se temelji ta argumentacija, odnosno da Odluka iz 2009. nije valjana odluka u smislu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, provedena u okviru ovog mišljenja kako bi se odgovorilo na GEA‑in prigovor nedopuštenosti i ne predstavlja ispitivanje zakonitosti pobijane odluke.
(
14
)	To, naravno, ne znači da primjena tih izraza ne može dovesti do drukčijeg ishoda u slučaju u kojem izmjena visine novčane kazne proizlazi iz izmjene parametara koji utječu na primjenu pravila o zastari, primjerice kada Komisija kasnijom odlukom utvrđuje da je razdoblje povrede za koje se tereti jedan od subjekata sudionika završilo ranije te da je stoga datum od kojeg za taj subjekt počinje teći rok zastare nastupio ranije; vidjeti u tom pogledu presudu od 6. listopada 2015., Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Komisija (T‑250/12, EU:T:2015:749, t. 46. do 48.).
(
15
)	Vidjeti u tom smislu u pogledu iznosa novčane kazne koji je odredila Komisija, a poništio Opći sud, presudu od 6. listopada 2015., Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Komisija (T‑250/12, EU:T:2015:749, t. 74.). Uostalom, u prilog tomu govori i članak 26. stavak 3. Uredbe br. 1/2003, prema kojem se odlukom kojom se izmjenjuje prvobitni iznos novčane kazne prekida rok zastare u području izvršenja sankcija i stoga nema utjecaja na zastaru ovlasti izricanja novčane kazne, barem dok su nepromijenjeni parametri na temelju kojih teku rokovi zastare.
(
16
)	Na tu se tužbu odnosi predmet T‑195/19, koji je u tijeku pred Općim sudom. Predsjednik petog vijeća Općeg suda prekinuo je na Komisijin zahtjev postupak do okončanja žalbenog postupka koji je predmet ovog mišljenja.
(
17
)	Vidjeti točku 107. pobijane presude.
(
18
)	Vidjeti točku 108. pobijane presude.
(
19
)	Vidjeti točku 109. pobijane presude.
(
20
)	Od T‑122/07 do T‑124/07, EU:T:2011:70
(
21
)	Od C‑231/11 P do C‑233/11 P, EU:C:2014:256
(
22
)	C‑247/11 P i C‑253/11 P, EU:C:2014:257
(
23
)	C‑50/12 P, EU:C:2013:771
(
24
)	U tom pogledu GEA navodi presudu od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija (C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 59.) te rješenje od 18. rujna 2014., Sasol i dr./Komisija (T‑541/08 REC, neobjavljeno, EU:T:2014:823, t. 181. i sljedeće).
(
25
)	Osim u točki 105., Opći sud upućuje na preraspodjelu „smanjenja” novčane kazne ACW‑u u točkama 109., 110. i 111., iako se ni u jednom odlomku obrazloženja ne spominje preraspodjela „smanjene novčane kazne” ACW‑u.
(
26
)	Komisija smatra da postoji proturječje između točke 109. pobijane presude – u čijoj verziji na engleskom jeziku, jeziku postupka, Opći sud upotrebljava prilog „proportionately” – i točke 110. te presude, u kojoj se, nasuprot tomu, upotrebljava prilog „equally”. Međutim, usporedba s francuskom verzijom pobijane presude – koja je, iako nije vjerodostojna, izvorno sastavljena na francuskom jeziku i u kojoj se u točki 110. nalazi izraz „équitablement” („equamente” u talijanskoj verziji) – dovodi do zaključka da je taj izraz u engleskoj verziji neprikladno preveden. U svakom slučaju, smatram da se predmetni prilog, s obzirom na općenito značenje točke 110. i kontekst u kojem se nalazi, ne može tumačiti drukčije nego kao upućivanje na „pravičnu preraspodjelu”, a ne na „preraspodjelu na jednake dijelove”. Dakle, ne postoji proturječnost koju navodi Komisija.
(
27
)	Postupak povodom kojeg je donesena ta presuda odnosio se na žalbu koju je podnijelo društvo Kendrion, kojemu je solidarno s njegovim društvom kćeri naloženo plaćanje novčane kazne zbog povrede članka 101. UFEU‑a, protiv presude kojom je Opći sud, među ostalim, odbio Kendrionov argument prema kojem je Komisija pogrešno protumačila pojam solidarne odgovornosti time što mu je izrekla novčanu kaznu veću od one izrečene njegovu društvu kćeri, koja je smanjena nakon primjene gornje granice od 10 %, predviđene člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003.
(
28
)	Vidjeti točke 55. do 58. presude Kendrion.
(
29
)	Vidjeti točku 55. presude Kendrion; vidjeti također, među ostalim, presudu od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 56.).
(
30
)	Uostalom, Opći sud pravilno je primijenio ta načela u točkama 99. do 101. pobijane presude.
(
31
)	Nasuprot tomu, drukčiji je slučaj smanjenja koja utječu na odgovornost društva kćeri. Naime, Sud je u tom pogledu pojasnio da – u slučaju kada odgovornost društva majke isključivo proizlazi iz odgovornosti njegova društva kćeri i kada nijedan drugi čimbenik ne karakterizira individualno ponašanje koje se stavlja na teret društvu majci – odgovornost tog društva majke ne može premašiti odgovornost njegova društva kćeri (vidjeti u tom smislu presudu od 22. siječnja 2013., Komisija/Tomkins, C‑286/11 P, EU:C:2013:29, t. 37., 39., 43. i 49. te presudu od 17. rujna 2015., Total/Komisija, C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 38.).
(
32
)	Vidjeti točku 153. presude Općeg suda u predmetu Siemens.
(
33
)	Vidjeti točku 158. presude Općeg suda u predmetu Siemens.
(
34
)	Vidjeti točku 60. presude Suda u predmetu Siemens; vidjeti također presudu od 26. siječnja 2017., Villeroy i Boch/Komisija (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, t. 151. do 153.).
(
35
)	Vidjeti točku 62. presude Suda u predmetu Siemens i presudu od 26. siječnja 2017., Villeroy i Boch/Komisija (C‑625/13 P, EU:C:2017:52, t. 151. do 153.).
(
36
)	Vidjeti presudu Suda u predmetu Siemens, t. 68.
(
37
)	Vidjeti točku 42. presude Suda u predmetu Siemens i navedenu sudsku praksu.
(
38
)	Vidjeti osobito presude od 19. srpnja 2012., Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija (C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:479, t. 42. i navedenu sudsku praksu), od 17. rujna 2015., Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 33.), od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 48.) te presudu Suda u predmetu Siemens, t. 43.
(
39
)	Vidjeti, među ostalim, presudu Areva, t. 49. i navedenu sudsku praksu.
(
40
)	Vidjeti presudu Suda u predmetu Siemens, t. 44. i, među ostalim, presude od 10. rujna 2009., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, t. 56.) te od 27. travnja 2017., Akzo Nobel i dr./Komisija (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, t. 49.).
(
41
)	Vidjeti točku 55. presude Suda u predmetu Siemens.
(
42
)	Vidjeti točke 47. do 51. presude Suda u predmetu Siemens.
(
43
)	Vidjeti točku 59. presude Suda u predmetu Siemens.
(
44
)	CPA je nastavio sudjelovati u povredi nakon 17. svibnja 2000., do 26. rujna 2000., ali u okviru drugog gospodarskog subjekta, s društvom Chemson GmbH, zajedno s kojim mu je naloženo solidarno plaćanje 137606 eura (vidjeti članak 2. točku 33. Odluke iz 2009.).
(
45
)	Podsjećam na to da je Sud u točki 51. presude Siemens pojasnio da Komisijino određivanje iznosa novčane kazne koji treba solidarno izreći subjektima koji čine poduzetnika, „s obzirom na to da se temelji na primjeni, u određenom slučaju, pojma poduzetnika, koji je pojam prava Unije, podliježe određenim obvezama koje zahtijevaju da se u obzir uzmu posebna obilježja poduzetnika o kojem je riječ, kako je bio ustrojen u vrijeme kada je povreda počinjena”. Vidjeti također presudu Areva, t. 129. do 133.
(
46
)	Vidjeti presudu Areva, t. 126. do 128.
(
47
)	Riječ je o društvu Chemson GmbH, zajedno s kojim je CPA‑u naloženo solidarno plaćanje 137606 eura; vidjeti članak 2. točku 33. Odluke iz 2009.
(
48
)	Vidjeti presudu Areva, t. 129. i sljedeće. Naime, Komisija je u ovom slučaju postupila u potpunosti onako kako se zagovara u točki 133. te presude.
(
49
)	Vidjeti točku 57. presude Suda u predmetu Siemens. Vidjeti u istom smislu presudu od 17. rujna 2015., Total/Komisija (C‑597/13 P, EU:C:2015:613, t. 71.), u pogledu primjene olakotnih okolnosti.
(
50
)	Takva usporedba imala bi smisla isključivo u mjeri u kojoj se može smatrati da je Komisija u Odluci iz 2009. izrekla dvije različite novčane kazne dvama različitim poduzetnicima. Međutim, smatram da tu pretpostavku, kao što smo vidjeli, treba odbaciti.
(
51
)	Vidjeti točku 123. pobijane presude.
(
52
)	T‑189/10, EU:T:2015:504
(
53
)	Komisija pojašnjava da je tek u dopisu kojim je društvima ACW, CPA i GEA dostavila Odluku iz 2010. navela da je novčanu kaznu trebalo platiti u roku od tri mjeseca od te odluke. Za razliku od pobijane odluke, Odluka iz 2010. stoga ne sadržava posebnu odredbu o danu dospijeća.
(
54
)	O činjenici da izmjena iznosa novčane kazne ne predstavlja nužno pravno različitu novčanu kaznu vidjeti mutatis mutandis presudu od 14. srpnja 1995., CB/Komisija (T‑275/94, EU:T:1995:141, t. 65.), koju Komisija navodi u svojoj žalbi.