Privremena verzija
RJEŠENJE OPĆEG SUDA (treće vijeće)
od 10. ožujka 2020.(*)
„Postupak – Odluka o troškovima – Troškovi čiju je naknadu moguće tražiti”
U spojenim predmetima T‑111/14 DEP do T‑118/14 DEP,
Unitec Bio SA, sa sjedištem u Buenos Airesu (Argentina), koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑111/14,
Molinos Río de la Plata SA, sa sjedištem u Buenos Airesu, koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑112/14,
Oleaginosa Moreno Hermanos SACIFI y A, sa sjedištem u Bahiji Blanci (Argentina), koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑113/14,
Vicentin SAIC, sa sjedištem u Avellanedi (Argentina), koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑114/14,
Aceitera General Deheza SA, sa sjedištem u General Dehezu (Argentina), koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑115/14,
Bunge Argentina SA, sa sjedištem u Buenos Airesu, koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑116/14,
Cargill SACI, sa sjedištem u Buenos Airesu, koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑117/14,
LDC Argentina SA, sa sjedištem u Buenos Airesu, koji zastupaju J.-F. Bellis i R. Luff, odvjetnici,
tužitelj u predmetu T‑118/14,
protiv
Vijeća Europske unije, koje zastupa H. Marcos Fraile, u svojstvu agenta,
tuženika,
koje podupiru
Europska komisija
i
European Biodiesel Board (EBB), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija),
intervenijenti,
povodom zahtjeva za odluku o troškovima nastavno na četiri presude od 15. rujna 2016., LDC Argentina/Vijeće (T‑118/14, neobjavljena, EU:T:2016:502), od 15. rujna 2016., Cargill/Vijeće (T‑117/14, neobjavljena, EU:T:2016:503), od 15. rujna 2016., Unitec Bio/Vijeće (T‑111/14, EU:T:2016:505) i od 15. rujna 2016., Molinos Río de la Plata i dr./Vijeće (T‑112/14 do T‑116/14 i T‑119/14, neobjavljena, EU:T:2016:509),
OPĆI SUD (treće vijeće),
u sastavu: A. M. Collins, predsjednik, Z. Csehi (izvjestitelj) i G. De Baere, suci,
tajnik: E. Coulon,
donosi sljedeće
Rješenje
Činjenice, postupak i zahtjevi stranaka
1        Tužitelji, Unitec Bio SA, Molinos Río de la Plata SA, Oleaginosa Moreno Hermanos SA, Vicentin SA, Aceitera General Deheza SA, Bunge Argentina SA, Cargill SACI i LDC Argentina, podnijeli su 17. veljače 2014.  tajništvu Općeg suda osam tužbi, upisanih pod brojevima T‑111/14, T‑112/14, T‑113/14, T‑114/14, T‑115/14, T‑116/14, T‑117/14 i T‑118/14, kojima je svaki pokrenuo postupak za poništenje Provedbene uredbe Vijeća (EU) br. 1194/2013 od 19. studenoga 2013. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe i konačnoj naplati privremene pristojbe uvedene na uvoz biodizela podrijetlom iz Argentine i Indonezije (SL 2013., L 315, str. 2.; u daljnjem tekstu: pobijani akt) u dijelu u kojem im se njome izriče antidampinška pristojba.
2        Rješenjima predsjednika devetog vijeća Općeg suda od 17. srpnja i 22. rujna 2014. Europskoj komisiji i European Biodiesel Boardu (EBB) odobrena je intervencija u postupke navedene u točki 1. ovog rješenja u potporu Vijeću Europske unije.
3        Četirima presudama od 15. rujna 2016., LDC Argentina/Vijeće (T‑118/14, neobjavljena, EU:T:2016:502), od 15. rujna 2016., Cargill/Vijeće (T‑117/14, neobjavljena, EU:T:2016:503), od 15. rujna 2016., Unitec Bio/Vijeće (T‑111/14, EU:T:2016:505) i od 15. rujna 2016., Molinos Río de la Plata i dr./Vijeće (T‑112/14 do T‑116/14 i T‑119/14, neobjavljena, EU:T:2016:509) Opći je sud poništio pobijani akt u dijelu u kojem se on odnosi na tužitelje. U svakom je predmetu naložio Vijeću snošenje vlastitih troškova kao i troškova tužiteljâ.
4        Četirima žalbama podnesenima 24. studenoga 2016., upisanima pod brojevima C‑602/16 P i C‑607/16 P do C‑609/16 P, Vijeće je na temelju članka 56. Poslovnika Suda Europske unije zatražilo ukidanje presuda od 15. rujna 2016., LDC Argentina/Vijeće (T‑118/14, neobjavljena, EU:T:2016:502), od 15. rujna 2016., Cargill/Vijeće (T‑117/14, neobjavljena, EU:T:2016:503), od 15. rujna 2016., Unitec Bio/Vijeće (T‑111/14, EU:T:2016:505) i od 15. rujna 2016., Molinos Río de la Plata i dr./Vijeće (T‑112/14 do T‑116/14 i T‑119/14, neobjavljena, EU:T:2016:509).
5        Vijeće je dopisom od 22. siječnja 2018. obavijestilo Sud da, u skladu s člankom 148. Poslovnika Suda, odustaje od podnesenih žalbi.
6        Rješenjem od 15. veljače 2018., Vijeće/Unitec Bio i dr. (C‑602/16 P i C‑607/16 P do C‑609/16 P, neobjavljeno, EU:C:2018:150) predsjednik Suda odredio je brisanje spojenih predmeta C‑602/16 P i C‑607/16 P do C‑609/16 P iz upisnika Suda i naložio Vijeću snošenje troškova tužiteljâ.
7        Dopisom od 27. travnja 2018. tužitelji su pozvali Vijeće da naknadi ukupan iznos od 391 249 eura, s jedne strane, na ime osam postupaka pred Općim sudom navedenih u točki 1. ovog rješenja i, s druge strane, na ime četiriju postupaka pred Sudom navedenih u točki 4. ovog rješenja.
8        Dopisom od 25. srpnja 2018. Vijeće je izrazilo neslaganje s iznosom troškova koje tužitelji potražuju te je predložilo ukupnu naknadu od 45 300 eura na ime predmetnih postupaka pred Općim sudom i Sudom. Taj prijedlog Vijeća odgovara 200 radnih sati po satnici od 225 eura. Tužitelji su dopisom od 28. rujna 2018. odbili tu ponudu, ali su, zbog pogreške u izračunu, smanjili ukupan traženi iznos na 388 887 eura.
9        Dopisom od 10. siječnja 2019. Vijeće je odbilo novi zahtjev te je predložilo naknadu ukupnog iznosa od 54 100 eura na ime predmetnih postupaka pred Općim sudom i Sudom.
10      Tužitelji su dopisom od 18. ožujka 2019. ponovno smanjili iznos svojeg zahtjeva na 85 150 eura na ime predmetnih postupaka pred Općim sudom i Sudom, pri čemu taj iznos odgovara 265 radnih sati po satnici od 320 eura te 350 eura upravnih troškova. Dopisom od 29. ožujka 2019. Vijeće je odbilo taj novi zahtjev i zadržalo svoju ponudu da naknadi ukupan iznos od 54 100 eura.
11      S obzirom na to da stranke nisu postigle nikakav dogovor o iznosu troškova čiju je naknadu moguće tražiti, tužitelji su aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 28. lipnja 2019., a primjenom članka 170. stavka 1. Poslovnika Općeg suda, podnijeli zahtjev za odluku o troškovima, kojim su od Općeg suda zatražili da:
–        odredi da troškovi čiju je naknadu moguće tražiti, a koje Vijeće treba platiti, iznose 185 811,50 eura, na ime postupaka upisanih pod brojevima T‑111/14, T‑112/14 do T‑116/14, T‑117/14 i T‑118/14;
–        odredi da troškovi čiju je naknadu moguće tražiti, a koje Vijeće treba platiti, iznose 1539 eura na ime ovog postupka odlučivanja o troškovima;
–        na navedeni iznos naloži plaćanje zateznih kamata računajući od dana dostave rješenja koje će se donijeti.
12      U svojim očitovanjima podnesenima tajništvu Općeg suda 25. srpnja 2019. Vijeće je pozvalo Opći sud da:
–        odbije zahtjev tužiteljâ;
–        odredi da ukupni troškovi čiju je naknadu moguće tražiti iznose 43 150 eura.
13      Budući da se sastav vijećâ Općeg suda promijenio, a sudac izvjestitelj raspoređen je u treće vijeće, primjenom članka 27. stavka 5. Poslovnika, tom je vijeću dodijeljen ovaj predmet.
Pravo
14      U skladu s člankom 170. stavkom 3. Poslovnika, ako postoji spor o troškovima čiju je naknadu moguće tražiti, Opći sud o zahtjevu zainteresirane stranke odlučuje rješenjem protiv kojeg nije dopušten pravni lijek, nakon što je stranci na koju se zahtjev odnosi omogućio da podnese svoja očitovanja.
15      Na temelju članka 140. točke (b) Poslovnika, nužni troškovi stranaka nastali u svrhu postupka, posebice putni troškovi i troškovi boravka i naknade agentu, savjetniku ili odvjetniku, smatraju se troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. Iz te odredbe proizlazi da su troškovi čiju je naknadu moguće tražiti, s jedne strane, samo oni nastali u svrhu postupka pred Općim sudom i, s druge strane, samo oni koji su u tu svrhu bili nužni (vidjeti rješenje od 28. lipnja 2004., Airtours/Komisija, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, t. 13. i navedenu sudsku praksu).
16      Iznos troškova čiju je naknadu moguće tražiti u ovom slučaju treba ocjenjivati upravo s obzirom na ta razmatranja.
Iznos nagrade za rad odvjetnika čiju je naknadu moguće tražiti
17      Prema ustaljenoj sudskoj praksi, Opći sud nije ovlašten odlučivati o nagradama za rad koje stranke duguju vlastitim odvjetnicima, ali je ovlašten utvrditi iznos tih naknada koji se može tražiti od stranke kojoj je naloženo snošenje troškova. Odlučujući o zahtjevu za odluku o troškovima, Opći sud nije dužan uzeti u obzir ni nacionalnu tarifu koja određuje nagrade za rad odvjetnika ni mogući sporazum koji je u tom pogledu sklopljen između dotične stranke i njezinih agenata ili savjetnika (vidjeti rješenje od 28. lipnja 2004., Airtours/Komisija, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, t. 17. i navedenu sudsku praksu).
18      Osim toga, u nedostatku odredaba prava Europske unije o tarifama, Opći sud mora slobodno ocijeniti predmetne podatke, vodeći računa o predmetu i prirodi spora, o njegovoj važnosti s gledišta prava Unije kao i o poteškoćama predmeta, opsegu posla koji je sudski postupak mogao prouzročiti uključenim agentima i pravnim savjetnicima te o gospodarskim interesima koje spor ima za stranke (vidjeti rješenje od 28. lipnja 2004., Airtours/Komisija, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, t. 18. i navedenu sudsku praksu).
19      Što se tiče, kao prvo, predmeta, prirode i važnosti sporova s gledišta prava Unije kao i poteškoća predmeta, Opći sud utvrđuje da su se glavni postupci u pogledu merituma odnosili na osam tužbi za poništenje u području antidampinga, koje se sve temelje na trima istovjetnim tužbenim razlozima. Prvim i drugim tužbenim razlogom osporavao se postupak Vijeća kojim su, zbog iskrivljavanja cijena tih sirovina koje je prouzročio sustav različitog oporezivanja izvoza, zanemareni troškovi glavnih sirovina iz poslovnih knjiga ispitanih proizvođača izvoznika i zamijenjeni referentnom cijenom. Tužitelji su u okviru prvog tužbenog razloga istaknuli da takav postupak nije u skladu s člankom 2. stavkom 5. prvim i drugim podstavkom Uredbe Vijeća (EZ) br. 1225/2009 od 30. studenoga 2009. o zaštiti od dampinškog uvoza iz zemalja koje nisu članice Europske zajednice (SL 2009., L 343, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 30., str. 202. i ispravak SL 2016., L 44, str. 20.; u daljnjem tekstu: Osnovna uredba). Drugim tužbenim razlogom tužitelji su tvrdili da taj postupak  nije u skladu sa Sporazumom o primjeni članka VI. GATT‑a (SL 1994., L 336, str. 103.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 112.). Treći tužbeni razlog temeljio se na činjenici da je Vijeće povrijedilo članak 3. stavak 7. Osnovne uredbe zaključivši da je postojala uzročna veza između uvoza biodizela podrijetlom iz Argentine iz ispitnog postupka i štete nastale industriji Unije.
20      Valja primijetiti da se u prvom tužbenom razlogu postavilo važno pitanje s gledišta prava Unije koje je u određenoj mjeri činjenično i pravno složeno te, kao što to tvrde tužitelji, zahtijeva temeljitu analizu. Naime, taj se tužbeni razlog odnosi na primjenu članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe, koji u biti predviđa različite mogućnosti na temelju kojih tijela, radi izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, u smislu te uredbe, mogu uzeti u obzir troškove koji se osobito odnose na proizvodnju i prodaju proizvoda iz ispitnog postupka. U ovom slučaju tužitelji ističu da je Vijeće u biti povrijedilo članak 2. stavak 5. Osnovne uredbe time što je u okviru izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda, u smislu te uredbe, zanemarilo cijene sirovina iz poslovnih knjiga tužitelja. Konkretnije, navode da je Vijeće pogrešno primijenilo presudu od 7. veljače 2013., Acron i Dorogobuzh/Vijeće (T‑235/08, neobjavljena, EU:T:2013:65). Iz toga slijedi da navedeni tužbeni razlog zahtijeva temeljitu analizu, s obzirom na to da je pitanje koje je u njemu postavljeno navelo Opći sud da, među ostalim, odluči o teretu dokazivanja i margini prosudbe kojima raspolažu institucije Unije u okviru izračuna uobičajene vrijednosti istovjetnog proizvoda u smislu Osnovne uredbe (vidjeti u tom smislu i po analogiji rješenje od 19. prosinca 2019., Unitec Bio i dr./Vijeće, C‑602/16 P‑DEP, neobjavljeno, EU:C:2019:1148, t. 30. do 32.).
21      Kada je riječ o ostalim tužbenim razlozima, valja primijetiti da oni nisu osobito složeni.
22      Kao drugo, kada je riječ o gospodarskim interesima koje spor predstavlja za stranke, valja podsjetiti na to da su pobijanim aktom na izvoze tužitelja uvedene konačne antidampinške pristojbe koje iznose između 216,64 i 245,67 eura po neto toni. Kao što to tvrdi Vijeće, iako ovi predmeti predstavljaju gospodarski interes za tužitelje, taj se interes ne može smatrati neuobičajenim ili znatno različitim od onoga na kojem se temelji bilo koji drugi ispitni postupak za određivanje antidampinških pristojbi.
23      Kao treće, što se tiče opsega radnog opterećenja potrebnog za spor, tužitelji traže da se odredi da troškovi čiju je naknadu moguće tražiti, a koji se odnose na nagrade za rad odvjetnika u vezi s njihovih osam postupaka pred Općim sudom, iznose 184 837,50 eura, što, smatraju, odgovara 543 radna sata četiriju odvjetnika i ponderiranoj prosječnoj satnici koja je malo veća od 340 eura.
24      Vijeće osporava broj odvjetnika, broj sati i primijenjenu satnicu.  Tvrdi da je za svih osam postupaka pred Općim sudom bilo dovoljno najviše 170 sati rada samo jednog odvjetnika po satnici od 250 eura.
25      U ovom slučaju valja utvrditi da su tužitelji u prilog svojem zahtjevu dostavili prikaz radnih sati svojih odvjetnika (timesheets) koji sadržava detaljne informacije o vrsti posla, satima koji su u njega uloženi i odgovarajućim satnicama. Iz navedenog dokumenta proizlazi da su četiri odvjetnika radila ukupno 540,75 sati za ukupan procijenjeni trošak od 184 837,50 eura.
26      Kao prvo, valja zanemariti određene sate koji ne spadaju pod troškove čiju je naknadu moguće tražiti u smislu sudske prakse navedene u točki 15. ovog rješenja zato što se ne mogu smatrati nužnima za glavne postupke pred Općim sudom.
27      U tom smislu, sati koji odgovaraju vremenu posvećenom tužbama društva Cámara Argentina de Biocombustibles (Carbio) – koje nije stranka ovog zahtjeva za odluku o troškovima i kojem je presudom od 15. rujna 2016., Molinos Río de la Plata i dr./Vijeće (T‑112/14 do T‑116/14 i T‑119/14, neobjavljena, EU:T:2016:509) naloženo snošenje vlastitih troškova – ne spadaju pod troškove čiju je naknadu moguće tražiti. Iz ovog zahtjeva osobito treba izuzeti sate uložene u odgovaranje na prigovore Vijeća u odnosu na dopuštenost Carbiove tužbe.
28      Usto, treba odbiti naknadu troškova koji se odnose na razdoblja tijekom kojih Opći sud nije donio nijedan postupovni akt jer se takvi troškovi ne mogu smatrati izravno povezanima sa zastupanjima odvjetnika pred Općim sudom (rješenje od 21. prosinca 2010., Le Levant 015 i dr./Komisija, T‑34/02 DEP, EU:T:2010:559, t. 33. i 34.). Treba odbiti i naknadu troškova koji se odnose na razdoblje nakon usmenog dijela postupka ako nakon rasprave nije donesen nijedan postupovni akt (rješenje od 24. siječnja 2002., Groupe Origny/Komisija, T‑38/95 DEP, EU:T:2002:13, t. 31.).
29      U ovom slučaju 2,5 radnih sati po satnici od 300 eura upisano je kao da odgovaraju vremenu povratka iz Luxembourga (Luksemburg) nakon rasprave održane 28. listopada 2015. u glavnim postupcima i daljnjem radu nakon rasprave. U tom pogledu valja utvrditi da je usmeni dio postupka ponovno pokrenut 22. veljače 2016. Mjerama upravljanja postupkom, određenima 22. veljače 2016. i 23. ožujka 2016., Opći je sud tužiteljima postavio pitanja. Međutim, s obzirom na vrijeme koje je proteklo između povratka s rasprave od 28. listopada 2015. i određivanja tih mjera upravljanja postupkom, daljnji radni sati nisu mogli biti posvećeni odgovoru na navedene mjere upravljanja postupkom jer ih Opći sud tada još nije bio odredio. Slijedom toga, navedene daljnje radne sate treba izuzeti iz nužnih troškova jer se oni odnose na razdoblje tijekom kojeg nije donesen nijedan postupovni akt i stoga se ne mogu smatrati izravno povezanima sa zastupanjima odvjetnika pred Općim sudom.
30      Kao drugo, prema sudskoj praksi, ako su odvjetnici stranci već pružali pravnu pomoć u postupcima ili radnjama koje su prethodile sporu na koji se odnose, kao što je to u ovom slučaju, u obzir valja uzeti činjenicu da ti odvjetnici raspolažu saznanjima o okolnostima relevantnima za spor koja im olakšavaju posao i skraćuju vrijeme potrebno za pripremu sudskog postupka (rješenje od 21. prosinca 2010., Le Levant 015 i dr./Komisija, T‑34/02 DEP, EU:T:2010:559, t. 43.).
31      U tom pogledu tužitelji ističu da određena pitanja istaknuta u odgovoru na tužbu pred Općim sudom, a osobito pitanja o dopuštenosti tužbi, nisu bila predmet upravnog postupka. Međutim, valja primijetiti da se prigovori u pogledu dopuštenosti tužbi odnose samo na dva tužitelja koji su stranke ovog postupka odlučivanja o troškovima, odnosno na društvo Cargill, tužitelja u predmetu T‑117/14, i društvo Unitec Bio, tužitelja u predmetu T‑111/14, te da su navedeni tužitelji na te prigovore u svojim replikama odgovorili dvama istovjetnim i vrlo jednostavnim odlomcima.
32      Kao treće, tužitelji velik broj radnih sati opravdavaju činjenicom da su njihovi odvjetnici morali raditi na osam postupaka. Međutim, prema tužiteljima, koji u tom pogledu upućuju na točku 35. rješenja od 13. svibnja 2019., Giant (China)/Vijeće (T‑425/13 DEP, neobjavljeno, EU:T:2019:340), sud Unije smatrao je razumnim 190 radnih sati za samo jednog tužitelja. S obzirom na tu sudsku praksu, 543 radna sata za osam postupaka ne bi se stoga trebalo smatrati pretjeranima. Osim toga, ovi glavni postupci složeniji su od postupka povodom kojeg je donesena presuda od 26. studenoga 2015., Giant (China)/Vijeće (T‑425/13, neobjavljena, EU:T:2015:896). Tužitelji nadalje ističu da, iako su određena pitanja u osam predmeta bila slična, druga postupovna pitanja, kao što su to povjerljivost, dopuštenost i obrada podataka, zahtijevala su pojedinačan tretman u odnosu na svakog tužitelja.
33      Opći sud napominje da, iako u ovom slučaju, koji obuhvaća osam postupaka, može biti opravdan veći broj radnih sati nego za pripremu i praćenje jednog postupka pred Općim sudom, ipak treba uzeti u obzir pravne i činjenične sličnosti među predmetima o kojima je riječ, a koje mogu dovesti do ušteda kad je riječ o radu odvjetnikâ.
34      U ovom slučaju treba uzeti u obzir činjenicu da su svi podnesci osmero tužitelja, osim nekoliko razlika, u biti istovjetni te da su oni zajednički odgovorili na pitanja Općeg suda. Primjerice, pravna i činjenična pitanja o primjeni članka 2. stavka 5. Osnovne uredbe postavljena su na isti način, i to tako da je na njih gotovo istovjetno odgovoreno u presudama od 15. rujna 2016., LDC Argentina/Vijeće (T‑118/14, neobjavljena, EU:T:2016:502), od 15. rujna 2016., Cargill/Vijeće (T‑117/14, neobjavljena, EU:T:2016:503), od 15. rujna 2016., Unitec Bio/Vijeće (T‑111/14, EU:T:2016:505) i od 15. rujna 2016., Molinos Río de la Plata i dr./Vijeće (T‑112/14 do T‑116/14 i T‑119/14, neobjavljena, EU:T:2016:509). Takve sličnosti među navedenim povezanim predmetima nužno dovode do ekonomije razmjera (vidjeti u tom smislu rješenja od 27. travnja 2009., Mülhens/OHIM – Conceria Toska (TOSKA), T‑263/03 DEP, neobjavljeno, EU:T:2009:118, t. 17.; od 27. travnja 2009., Mülhens/OHIM, T‑28/04 DEP, neobjavljeno, EU:T:2009:119, t. 17. i vidjeti također u tom smislu rješenje od 12. svibnja 2016., Ningbo Yonghong Fasteners/Vijeće, T‑150/09 DEP, neobjavljeno, EU:T:2016:317, t. 28.).
35      Osim toga, iako su pitanja dopuštenosti tijekom sastavljanja tužbe i replike zahtijevala temeljitija ispitivanja za određene postupke, valja primijetiti da su se ta pitanja odnosila, kao što je to već navedeno u točki 31. ovog rješenja, samo na dva tužitelja u ovom postupku odlučivanja o troškovima i da su u podnescima navedenih tužitelja jednako tretirana, i to tako da je Opći sud na njih odgovorio istovjetnim argumentima u presudama od 15. rujna 2016., Cargill/Vijeće (T‑117/14, neobjavljena, EU:T:2016:503) i od 15. rujna 2016., Unitec Bio/Vijeće (T‑111/14, EU:T:2016:505). Što se tiče zahtjeva za povjerljivo postupanje u postupcima T‑112/14 do T‑116/14 i T‑118/14, oni su također istovjetni.
36      Kao četvrto, valja podsjetiti na to da je na sudu Unije da ponajprije uzme u obzir ukupan broj radnih sati koji se mogu smatrati objektivno nužnima za postupak pred Općim sudom, neovisno o broju odvjetnika na koje su se zaduženja mogla podijeliti (rješenje od 28. lipnja 2004., Airtours/Komisija, T‑342/99 DEP, EU:T:2004:192, t. 30.).
37      U ovom slučaju, uzimajući u obzir, osobito, važnost sporova s gledišta prava Unije i poteškoće u vezi s jednim od tužbenih razloga koji su pred njim istaknuti, Opći sud određuje ukupno radno vrijeme odvjetnika koje je objektivno nužno za zastupanje osam tužitelja u glavnim postupcima tijekom sudske faze u trajanju od 408 sati. To podrazumijeva sastavljanje tužbi za poništenje, replika i vrlo kratkih zahtjeva za povjerljivo postupanje u predmetima T‑112/14 do T‑116/14 i T‑118/14 te pripremu verzija postupovnih dokumenata koje nisu povjerljive, odgovore na dva intervencijska podneska Komisije i EBB‑a, pripremu rasprave i zastupanja tužiteljâ na raspravi kao i zajedničkih odgovora tužiteljâ na pitanja Općeg suda postavljena na raspravi. Valja napomenuti da je, od navedenog ukupnog radnog vremena, za pripremu samo jednog tipskog predmeta koji služi kao osnovni model za postupanje u sedam drugih predmeta potrebno više radnih sati nego za pripremu ostalih sedam predmeta.
38      Kada je riječ o ponderiranoj prosječnoj satnici navedenoj u zahtjevu, koja je malo veća od 340 eura, Opći sud smatra da se ta satnica može primijeniti na sate posvećene pripremi i sastavljanju podnesaka kao i pripremi i sudjelovanju na raspravi samo u odnosu na jedan tipski predmet koji služi kao osnovni model za postupanje u ostalih sedam predmeta. Opći sud također smatra da je, s obzirom na pojednostavljenost posla u odnosu na ostalih sedam predmeta, a koji je obavljen na temelju onoga što je pripremljeno za tipski predmet, satnica koju treba primijeniti 220 eura.
39      Slijedom navedenog, pravedno je ocijeniti da nagrada za rad čiju naknadu tužitelji mogu tražiti iznosi 110 160 eura.
Troškovi odvjetnika čiju je naknadu moguće tražiti
40      Tužitelji zahtijevaju 974 eura na ime putnih troškova i troškova boravka u vezi s jedinom raspravom održanom u glavnim postupcima.
41      U ovom slučaju valja utvrditi da su tužitelji u prilog svojem zahtjevu za povrat putnih troškova i hotelskih troškova dostavili dva hotelska računa u ukupnom iznosu od 728 eura i dokument kojim se objašnjava da su putni troškovi izračunani na temelju prijevoza vozilom, odnosno 0,50 eura po km, što ukupno iznosi 246 eura.
42      Što se tiče troškova koji se odnose na sudjelovanje dvaju odvjetnika na raspravi, Vijeće ističe da su objektivno nužni samo troškovi jednog odvjetnika te predlaže naknadu iznosa od 350 eura.
43      U tom pogledu Opći sud smatra da su odvjetnici, iako su predmeti bili vrlo slični, trebali pripremiti raspravu i na njoj zastupati osam tužitelja. Stoga je opravdano da se troškovi dvaju savjetnika, a koji se odnose na njihovo sudjelovanje na raspravi, smatraju nužnima u smislu članka 140. točke (b) Poslovnika.
44      Slijedom navedenog, pravedno je ocijeniti da troškovi putovanja i boravka dvaju odvjetnika za zastupanje tužitelja na raspravi održanoj 28. listopada 2015. iznose 974 eura.
Troškovi ovog postupka
45      Određujući troškove čiju je naknadu moguće tražiti, Opći sud uzima u obzir sve okolnosti slučaja do trenutka objave rješenja o troškovima postupka, uključujući nužne troškove vezane uz postupak odlučivanja o troškovima (rješenje od 23. ožujka 2012., Kerstens/Komisija, T‑498/09 P‑DEP, neobjavljeno, EU:T:2012:147, t. 15.).
46      Što se tiče iznosa od 1539 eura, koji se potražuje za vođenje ovog postupka odlučivanja o troškovima, valja istaknuti da on nije pretjeran, iako je zahtjev za odluku o troškovima vrlo standardiziran.
47      U tim okolnostima treba utvrditi da troškovi tužiteljâ u ovom postupku iznose 1539 eura.
Zahtjev za zatezne kamate
48      Tužitelji zahtijevaju da se iznos troškova čiju je naknadu moguće tražiti uveća za zatezne kamate.
49      U tom pogledu valja podsjetiti na to da je, na temelju članka 170. stavaka 1. i 3. Poslovnika, utvrđivanje eventualne obveze plaćanja zateznih kamata i određivanje primjenjive stope u nadležnosti Općeg suda (vidjeti rješenje od 19. srpnja 2017., Janukovič/Vijeće, T‑348/14 DEP, neobjavljeno, EU:T:2017:549, t. 64. i navedenu sudsku praksu). Prema ustaljenoj sudskoj praksi, zahtjev za uvećanje dugovanog iznosa za zatezne kamate, u okviru postupka odlučivanja o troškovima, treba biti prihvaćen za razdoblje od dana dostave rješenja o troškovima do dana stvarne naknade troškova (vidjeti rješenje od 19. srpnja 2017., Janukovič/Vijeće, T‑348/14 DEP, neobjavljeno, EU:T:2017:549, t. 65. i navedenu sudsku praksu).
50      Kada je riječ o stopi zatezne kamate, Opći sud smatra prikladnim uzeti u obzir članak 83. stavak 2. točku (b) Delegirane uredbe Komisije (EU) br. 1268/2012 od 29. listopada 2012. o pravilima za primjenu (EU, Euratom) br. 966/2012 Europskog parlamenta i Vijeća o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije (SL 2012., L 362, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 9., str. 183.). Slijedom toga, primjenjiva stopa izračunava se na osnovi stope koju Europska središnja banka (ESB) primjenjuje na svoje glavne operacije refinanciranja, objavljene u seriji C Službenog lista Europske unije, a koja je na snazi prvog kalendarskog dana mjeseca u kojem iznos dospijeva, uvećane za tri i pol postotna boda (vidjeti rješenje od 19. srpnja 2017., Janukovič/Vijeće, T‑348/14 DEP, neobjavljeno, EU:T:2017:549, t. 66. i navedenu sudsku praksu).
51      Stoga valja utvrditi da će iznos troškova čiju je naknadu moguće tražiti biti uvećan za zatezne kamate po stopi izračunanoj na temelju stope koju utvrđuje ESB za glavne operacije refinanciranja, a koja je primjenjiva u predmetnom razdoblju, uvećane za tri i pol postotna boda, i to računajući od dostave ovog rješenja.
52      Iz svega navedenog proizlazi da ukupni troškovi čiju naknadu tužitelji mogu potraživati od Vijeća iznose 112 673 eura, uvećano za zatezne kamate računajući od dana dostave ovog rješenja.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (treće vijeće)
odlučio je:
1.      Određuje se da ukupni troškovi koje Vijeće Europske unije mora naknaditi društvima Unitec Bio SA, Molinos Río de la Plata SA, Oleaginosa Moreno Hermanos SACIFI y A, Vicentin SAIC, Aceitera General Deheza SA, Bunge Argentina SA, Cargill SACI i LDC Argentina SA iznose 112 673 eura.
2.      Navedeni iznos bit će uvećan za zatezne kamate od dana dostave ovog rješenja do dana isplate.
U Luxembourgu 10. ožujka 2020.
Tajnik
Predsjednik
E. Coulon
A. M. Collins
*      Jezik postupka: engleski