62023CJ0391
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
16. listopada 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Članak 191. stavak 2. UFEU‑a – Politika Unije u području okoliša – Uredba (EU) 2021/1119 – Cilj klimatske neutralnosti Unije – Direktiva (EU) 2019/944 – Zajednička pravila za unutarnje tržište električne energije – Nacionalni propis kojim se proizvođačima električne energije iz obnovljivih izvora nalaže plaćanje poreza na dohodak – Oslobođenje za proizvođače električne energije iz fosilnih goriva i biomase”
U predmetu C‑391/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), odlukom od 7. veljače 2023., koju je Sud zaprimio 27. lipnja 2023., u postupku
Brăila Winds SRL
protiv
Direcția Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București,
Ministerul Finanţelor,
Preşedintele Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală,
Agenţia Naţională de Administrare Fiscală,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: M. Condinanzi, predsjednik vijeća, I. Jarukaitis (izvjestitelj), predsjednik četvrtog vijeća, i N. Jääskinen, sudac,
nezavisni odvjetnik: A. Rantos,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Brăila Winds SRL, C.-A. Bîrsan, E.-D. Gramaticescu i A.-C. Lăcureanu, avocați,
–
za Europsku komisiju, I. Georgiopoulos, L. Nicolae i K. Talabér‑Ritz, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 49., 56., 107. i 108. te članka 191. stavka 2. UFEU‑a, članka 17. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), Direktive (EU) 2019/944 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i izmjeni Direktive 2012/27/EU (SL 2019., L 158, str. 125. i ispravak SL 2025./90536, L) kao i Uredbe (EU) 2021/1119 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. lipnja 2021. o uspostavi okvira za postizanje klimatske neutralnosti i o izmjeni uredaba (EZ) br. 401/2009 i (EU) 2018/1999 („Europski zakon o klimi”) (SL 2021., L 243, str. 1.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Brăila Winds SRL, društva proizvođača električne energije iz vjetra s jedne strane i Direcțije Generală Regională a Finanțelor Publice București – Administrația Fiscală pentru Contribuabili Mijlocii București (Glavna regionalna uprava za javne financije u Bukureštu – porezna uprava za prosječne porezne obveznike u Bukureštu, Rumunjska), Ministerula Finanțelor (Ministarstvo financija, Rumunjska), Preşedintelea Agenţiei Naţionale de Administrare Fiscală (predsjednik Državne agencije za poreznu upravu, Rumunjska) i Agențije Națională de Administrare Fiscală (Državna agencija za poreznu upravu, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: ANAF) s druge strane u vezi s porezom koji se potražuje od društva Brăila Winds u iznosu od 80 % njegovih prihoda koji proizlaze iz razlike između prosječne mjesečne cijene njegove struje i cijene koju je odredio nacionalni zakonodavac.
Pravni okvir
Pravo Unije
Ugovor o funkcioniranju Europske unije
3
Članak 191. stavak 2. UFEU‑a glasi kako slijedi:
„Politika Unije u području okoliša usmjerena je prema postizanju visokog stupnja zaštite, uzimajući u obzir različitost prilika u različitim regijama [Europske u]nije. Temelji se na načelu opreznosti te na načelu preventivnog djelovanja, načelu da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru te na načelu da onečišćivač plaća.
S tim u vezi mjere usklađivanja kojima se odgovara na zahtjeve zaštite okoliša uključuju, kada je to primjereno, zaštitnu klauzulu kojom se državama članicama omogućuje da iz neekonomskih razloga zaštite okoliša poduzmu privremene mjere koje podliježu inspekcijskom postupku Unije.”
Direktiva 2019/944
4
U skladu s člankom 1. prvim i drugim stavkom Direktive 2019/944, naslovljenim „Predmet”:
„Ovom se Direktivom uspostavljaju zajednička pravila za proizvodnju, prijenos, distribuciju i skladištenje energije te opskrbu električnom energijom, zajedno s odredbama o zaštiti potrošača, radi stvaranja istinski integriranih, konkurentnih, fleksibilnih, poštenih i transparentnih tržišta električne energije u Uniji orijentiranih na potrošače.
Koristeći se prednostima integriranog tržišta, ovom se Direktivom nastoje osigurati prihvatljive i transparentne cijene i troškovi energije za potrošače, visok stupanj sigurnosti opskrbe i neometan prijelaz na održiv energetski sustav s niskom razinom emisije ugljika. […]”
5
Člankom 9. te direktive, naslovljenim „Obveze pružanja javne usluge”, stavcima 1. i 2. određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje stavak 2. države članice na temelju svoje institucionalne organizacije i poštujući načelo supsidijarnosti osiguravaju da se, elektroenergetskim poduzećima upravlja u skladu s načelima ove Direktive radi postizanja konkurentnog, sigurnog i, s aspekta okoliša, održivog tržišta električne energije te da između tih poduzeća nema diskriminacije u pogledu prava ili obveza.
2.   U potpunosti uzimajući u obzir odgovarajuće odredbe [UFEU‑a], a posebno njegov članak 106., države članice mogu poduzećima koja djeluju u elektroenergetskom sektoru, u općem ekonomskom interesu, nametnuti obveze javne usluge koje se mogu odnositi na sigurnost, uključujući sigurnost opskrbe, redovitost, kvalitetu i cijenu isporuka te zaštitu okoliša, uključujući energetsku učinkovitost, energiju iz obnovljivih izvora i zaštitu klime. Takve su obveze jasno definirane, transparentne, nediskriminacijske i provjerljive te moraju elektroenergetskim poduzećima Unije jamčiti jednakost pristupa nacionalnim potrošačima. Obveze pružanja javne usluge koje se odnose na određivanje cijene opskrbe električnom energijom u skladu su sa zahtjevima utvrđenima u članku 5. ove Direktive.”
6
Člankom 58. navedene direktive, naslovljenim „Opći ciljevi regulatornog tijela”, određuje se:
„Pri izvršavanju regulatornih zadataka navedenih u ovoj Direktivi regulatorno tijelo poduzima sve razumne mjere za ostvarivanje sljedećih ciljeva u okviru svojih dužnosti i ovlasti kako je utvrđeno člankom 59., uz blisko savjetovanje, prema potrebi, s drugim relevantnim nacionalnim tijelima, uključujući tijela za tržišno natjecanje i tijela, među ostalim regulatorna tijela, iz susjednih država članica i susjednih trećih zemalja, i ne dovodeći u pitanje njihove nadležnosti:
(a)
promicanje, u bliskoj suradnji s regulatornim tijelima drugih država članica, [Europskom k]omisijom i [Agencijom Europske unije za suradnju energetskih regulatora], konkurentnog, fleksibilnog, sigurnog i ekološki održivog unutarnjeg tržišta električne energije unutar Unije i stvarnog otvaranja tržišta svim kupcima i opskrbljivačima u Uniji te osiguravanje odgovarajućih uvjeta za učinkovit i pouzdan rad elektroenergetskih mreža, uzimajući u obzir dugoročne ciljeve;
[…]
(c)
eliminiranje ograničenja trgovanja električnom energijom među državama članicama, uključujući razvoj odgovarajućih prekograničnih prijenosnih kapaciteta radi zadovoljenja potražnje i unaprjeđivanje integracije nacionalnih tržišta, čime se pospješuju elektroenergetski tokovi na cijelom području Unije;
[…]”.
Uredba 2021/1119
7
Člankom 1. Uredbe 2021/1119, naslovljenim „Predmet i područje primjene”, određuje se:
„Ovom Uredbom uspostavlja se okvir za nepovratno i postupno smanjivanje antropogenih emisija stakleničkih plinova po izvorima i jačanje njihova uklanjanja ponorima, uređenih pravom Unije.
Ovom Uredbom utvrđuje se obvezujući cilj klimatske neutralnosti u Uniji do 2050. kojim se želi ostvariti dugoročni temperaturni cilj utvrđen u članku 2. stavku 1. točki (a) Pariškog sporazuma [o klimatskim promjenama koji je Unija odobrila Odlukom Vijeća (EU) 2016/1841 od 5. listopada 2016. o sklapanju, u ime Europske unije, Pariškog sporazuma donesenoga u sklopu Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama (SL 2016., L 282, str. 1.)] i pruža se okvir za napredak u ostvarenju globalnog cilja prilagodbe utvrđenog u članku 7. Pariškog sporazuma. Ovom Uredbom utvrđuje se i obvezujući cilj Unije u pogledu neto domaćeg smanjenja emisija stakleničkih plinova do 2030.
[…]”
8
U skladu s člankom 2. te uredbe, naslovljenim „Cilj klimatske neutralnosti”:
„1.   Emisije i uklanjanje stakleničkih plinova koji se odnose na cijelu Uniju i uređeni su pravom Unije moraju biti uravnoteženi unutar Unije najkasnije do 2050., čime će se do te godine emisije smanjiti na nultu neto razinu, a Unija mora nastojati da nakon toga ostvari negativne emisije.
2.   Relevantne institucije Unije na razini Unije i države članice na nacionalnoj razini poduzimaju potrebne mjere kako bi omogućile zajedničko ostvarenje cilja klimatske neutralnosti utvrđenog u stavku 1., uzimajući u obzir i važnost promicanja i pravednosti i solidarnosti među državama članicama i troškovnu učinkovitost u ostvarenju tog cilja.”
9
Člankom 5. navedene uredbe, naslovljenim „Prilagodba klimatskim promjenama”, stavkom 1., predviđa se:
„Relevantne institucije Unije i države članice osiguravaju neprekinuti napredak u poboljšavanju kapaciteta za prilagodbu, jačanju otpornosti i smanjenju osjetljivosti na klimatske promjene u skladu s člankom 7. Pariškog sporazuma.”
10
Članak 7. iste uredbe, naslovljen „Ocjena nacionalnih mjera”, glasi:
„1.   Komisija do 30. rujna 2023. i svakih pet godina nakon toga ocjenjuje:
(a)
dosljednost nacionalnih mjera koje su na temelju integriranih nacionalnih energetskih i klimatskih planova, nacionalnih dugoročnih strategija i dvogodišnjih izvješća o napretku podnesenih u skladu s Uredbom (EU) 2018/1999 [Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o upravljanju energetskom unijom i djelovanjem u području klime, izmjeni uredaba (EZ) br. 663/2009 i (EZ) br. 715/2009 Europskog parlamenta i Vijeća, direktiva 94/22/EZ, 98/70/EZ, 2009/31/EZ, 2009/73/EZ, 2010/31/EU, 2012/27/EU i 2013/30/EU Europskog parlamenta i Vijeća, direktiva Vijeća 2009/119/EZ i (EU) 2015/652 te stavljanju izvan snage Uredbe (EU) br. 525/2013 Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2018., L 328, str. 1.)] utvrđene kao relevantne za ostvarenje cilja klimatske neutralnosti utvrđenog u članku 2. stavku 1. ove Uredbe s tim ciljem;
(b)
dosljednost relevantnih nacionalnih mjera s osiguravanjem napretka u prilagodbi kako je navedeno u članku 5., uzimajući u obzir nacionalne strategije za prilagodbu iz članka 5. stavka 4.
[…]
2.   Ako Komisija, nakon uzimanja u obzir zajedničkog napretka ocijenjenog u skladu s člankom 6. stavkom 1., utvrdi da mjere države članice nisu dosljedne s ciljem klimatske neutralnosti utvrđenim u članku 2. stavku 1. ili da nisu dosljedne s osiguravanjem napretka u prilagodbi kako je navedeno u članku 5., može izdati preporuke toj državi članici. Komisija objavljuje takve preporuke.
3.   Ako su u skladu sa stavkom 2. izdane preporuke, primjenjuju se sljedeća načela:
(a)
dotična država članica u roku od šest mjeseci od primitka preporuka obavješćuje Komisiju o tome kako namjerava uzeti u obzir te preporuke u duhu solidarnosti između država članica i Unije te između samih država članica;
(b)
nakon podnošenja obavijesti iz točke (a) ovog stavka dotična država članica u svojem sljedećem integriranom nacionalnom energetskom i klimatskom izvješću o napretku podnesenom u skladu s člankom 17. Uredbe [2018/1999] u godini nakon one u kojoj su izdane preporuke iznosi kako je postupila u vezi s tim preporukama; ako dotična država članica odluči ne slijediti te preporuke ili njihov značajan dio, ta država članica daje Komisiji svoje obrazloženje;
[…]”
Direktiva 2008/118/EZ
11
Člankom 1. Direktive Vijeća 2008/118/EZ od 16. prosinca 2008. o općim aranžmanima za trošarine i stavljanju izvan snage Direktive 92/12/EEZ (SL 2008., L 9, str. 12.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 174.) određivalo se:
„1.   Ovom se Direktivom utvrđuju opća pravila u odnosu na trošarine, koje se ubiru neposredno ili posredno na potrošnju sljedećih roba (dalje u tekstu ‚trošarinska roba’):
(a)
energenti i električna energija, obuhvaćeni Direktivom [Vijeća] 2003/96/EZ [od 27. listopada 2003. o restrukturiranju sustava Zajednice za oporezivanje energenata i električne energije (SL 2003., L 283, str. 51.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 9., svezak 2., str. 75. i ispravci SL 2019., L 33, str. 37., SL 2024./90328, L i SL 2025./90741, L)];
[…]
2.   Države članice mogu ubirati druge neizravne poreze na trošarinsku robu za posebne namjene, ako su ti porezi sukladni poreznim pravilima Zajednice koja se primjenjuju na trošarinu ili porez na dodanu vrijednost [(PDV)], vezano uz utvrđivanje porezne osnovice, izračunavanje poreza, nastanak obveze obračuna i nadzor poreza koji su u pitanju, ali ne uključuju odredbe o oslobođenjima.
[…]”
Direktiva 2003/96
12
Članak 1. Direktive 2003/96 glasi:
„Države članice uvode poreze na energente i električnu energiju u skladu s ovom Direktivom.”
13
U članku 4. te direktive predviđa se:
„1.   Razine oporezivanja koje države članice primjenjuju na energetske proizvode i električnu energiju, a koje su navedene u članku 2., ne smiju biti ispod najniže razine oporezivanja propisane ovom Direktivom.
2.   Za potrebe ove Direktive, ‚razina oporezivanja’ znači ukupno opterećenje u vezi sa svim neizravnim porezima (osim PDV‑a) koji se izračunavaju izravno ili neizravno po količini energenta ili električne energije u trenutku puštanja u slobodnu potrošnju.”
Rumunjsko pravo
14
Člankom II. Legea nr. 259/2021 pentru aprobarea Ordonanței de urgență a Guvernului nr. 118/2021 privind stabilirea unei scheme de compensare pentru consumul de energie electrică și gaze naturale pentru sezonul rece 2021‑2022, precum și pentru completarea Ordonanței Guvernului nr. 27/1996 privind acordarea de facilități persoanelor care domiciliază sau lucrează în unele localități din Munții Apuseni și în Rezervația Biosferei „Delta Dunării” (Zakon br. 259/2021 o odobrenju Hitne vladine uredbe br. 118/2021 o uspostavi programa subvencija za potrošnju električne energije i prirodnog plina za hladnu sezonu 2021./2022. i dopuni Vladine uredbe br. 27/1996 o dodjeli olakšica osobama koje borave ili rade u određenim planinskim područjima Apuseni i rezervatu biosfere delte Dunava) od 29. listopada 2021. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 1036 od 29. listopada 2021.), kako je izmijenjen ordonanțom de urgență a Guvernului nr. 11/2022 privind modificarea și completarea Legii nr. 259/2021 (Hitna vladina uredba br. 11/2022 o izmjeni i dopuni Zakona br. 259/2021) od 16. veljače 2022. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 163 od 17. veljače 2022.) (u daljnjem tekstu: Zakon br. 259/2021), određuje se:
„1. Tijekom razdoblja primjene odredaba [Hitne uredbe br. 118/2021], kako je izmijenjena i dopunjena ovim zakonom, dodatni prihodi koje proizvođači električne energije ostvare zbog razlike između prosječne mjesečne prodajne cijene električne energije i cijene od [450 rumunjskih leua (oko 89 eura) po megavatsatu (MWh)] oporezuju se po stopi od 80 %.
2. Proizvođači električne energije iz fosilnih goriva, uključujući proizvodnju kogeneracijom, izuzeti su iz primjene stavka 1.
2.a Proizvođači električne energije svaki mjesec prijavljuju i plaćaju porez iz stavka 1., osim onih iz stavka 2., do uključivo 25. u mjesecu koji slijedi nakon mjeseca za koji se taj porez duguje. Taj se porez uplaćuje u državni proračun na zasebni račun proračunskih prihoda.
2.b Iznimno od odredaba stavka 2.a, porez iz stavka 1. koji se duguje za razdoblje od 1. studenoga do 31. prosinca 2021. prijavljuje se i plaća najkasnije do 25. siječnja 2022.”
15
U članku III. stavku 3. Hitne vladine uredbe br. 11/2022 o izmjeni i dopuni Zakona br. 259/2021 predviđa se:
„Proizvođači električne energije iz biomase izuzeti su iz primjene odredbi članka II. stavka 1. Zakona br. 259/2021 […], počevši od dodatnih prihoda ostvarenih nakon 1. siječnja 2022.”
16
Članak I. ordinula președintelui ANAF nr. 64/2022 privind aplicarea prevederilor articolului II din [Legea nr. 259/2021], precum și privind modificarea și completarea Ordinului președintelui [ANAF] nr. 587/2016 pentru aprobarea modelului și conținutului formularelor utilizate pentru declararea impozitelor și taxelor cu regim de stabilire prin autoimpunere sau reținere la sursă (Odluka predsjednika ANAF‑a br. 64/2022 o primjeni odredbi članka II. Zakona br. 259/2021 o izmjeni i dopuni odluke predsjednika [ANAF‑a] br. 587/2016 kojom se odobrava predložak i sadržaj obrazaca korištenih za prijavu poreza ili nameta u okviru sustava prijenosa porezne obveze ili poreza po odbitku), od 18. siječnja 2022. (Monitorul Oficial al României, dio I., br. 55 od 19. siječnja 2022.) (u daljnjem tekstu: Odluka br. 64/2022) glasi:
„Porez na dodatne prihode koje su ostvarili proizvođači električne energije izračunava se za razdoblje od 1. studenoga 2021. do 31. ožujka 2022.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
17
Tužitelj u glavnom postupku, to jest Brăila Winds, društvo je kći grupe Engie u Rumunjskoj. Proizvodi električnu energiju u vjetroelektrani koja se nalazi u okrugu Brăila (Rumunjska).
18
Člankom II. Zakona br. 259/2021 uveden je, od 1. studenoga 2021., porez po stopi od 80 % koji se primjenjuje na dodatne prihode koje su ostvarili proizvođači električne energije, a koji proizlaze iz razlike između prosječne mjesečne prodajne cijene električne energije i cijene od 450 rumunjskih leua po megavatsatu iz stavka 1. tog članka II. Međutim, iz plaćanja tog poreza izuzeti su proizvođači električne energije iz fosilnih goriva, uključujući proizvodnju kogeneracijom, a od 1. siječnja 2022. i proizvođači električne energije iz biomase.
19
Zakon br. 259/2021, u verziji primjenjivoj na glavni postupak, proizlazi iz nekoliko izmjena do kojih je došlo tijekom 2021. i 2022. i koje su uvedene hitnim vladinim uredbama koje su se odnosile na načine plaćanja tog poreza. Usto, 19. siječnja 2022. stupila je na snagu Odluka br. 64/2022, u kojoj se navode pojašnjenja o prijavi i plaćanju navedenog poreza, kao i o obrascu koji se u tu svrhu treba upotrijebiti.
20
Na temelju tog zakona i te odluke, tužitelj iz glavnog postupka, kao proizvođač električne energije iz obnovljivih izvora, podnio je porezne prijave i ispravljene prijave te je, u skladu s potonjima, platio ukupan iznos poreza od 11643217 rumunjskih leua (oko 2356926,52 eura) za razdoblje od studenoga 2021. do ožujka 2022.
21
Tužitelj iz glavnog postupka zatim je ANAF‑u podnio, s jedne strane, žalbu kojom je tražio poništenje Odluke br. 64/2022 i, s druge strane, žalbu protiv poreznih prijava na temelju kojih je platio predmetni porez. Te su dvije žalbe odbijene dvjema odlukama te agencije od 16. ožujka odnosno 23. ožujka 2022. Što se tiče poništenja Odluke br. 64/2022, ANAF je u biti smatrao da se njome provodi porez uspostavljen Zakonom br. 259/2021 i da stoga upravna žalba ne može dovesti u pitanje te zakonodavne odredbe.
22
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je 27. travnja 2022. tužbu Curtei de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), sudu koji je uputio zahtjev, kojom osporava zakonitost Odluke br. 64/2022, kao i poreznih prijava sastavljenih na temelju nje, pri čemu je tvrdio da je porez uveden člankom II. Zakona br. 259/2021 nezakonit. U tom pogledu pred tim sudom tvrdi da se tim porezom uvodi diskriminacija proizvođača energije iz obnovljivih izvora i povređuje načelo pravedne raspodjele poreznog opterećenja, načelo sprečavanja dvostrukog oporezivanja kao i načelo zabrane retroaktivnosti i načelo predvidljivosti poreza, čija bi izravna posljedica bila načela porezne neutralnosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja. Također tvrdi da je taj porez nezakonita državna potpora dodijeljena proizvođačima električne energije iz fosilnih goriva, uključujući kogeneracijom, i proizvođačima električne energije iz biomase, protivno članku 107. stavku 1. UFEU‑a, da stvara prepreke slobodnom pružanju usluga protivno člancima 49. i 56. UFEU‑a i da je protivan ciljevima Unije koji se odnose na klimatsku neutralnost do 2050., kao i europskoj politici oporezivanja energije i Direktivi 2019/944. ANAF zahtijeva odbijanje te tužbe tvrdeći da su sporni nacionalni akti u skladu sa zakonskim odredbama na temelju kojih su doneseni i koje su bile na snazi u tom trenutku.
23
Sud koji je uputio zahtjev smatra da mu je odgovor na nekoliko pitanja nužan za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Stoga svojim prvim pitanjem taj sud pita može li se Zakon br. 259/2021, čija je posljedica prekomjerno oporezivanje prihoda određenih proizvođača električne energije, kvalificirati kao „državna potpora” u korist neoporezovanih proizvođača električne energije, koja je stoga, na temelju članka 108. stavka 3. UFEU‑a, trebala biti prijavljena Komisiji, kao što to tužitelj pred njim tvrdi. Taj se sud osobito pita o primjenjivosti kriterija selektivne prednosti s obzirom na činjenicu da se taj zakon ne primjenjuje na sve kategorije proizvođača električne energije.
24
Drugo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev odnosi se na moguće učinke Zakona br. 259/2021 na slobodu poslovnog nastana i slobodno pružanje usluga jer može odvratiti grupu Engie od nastavka obavljanja djelatnosti proizvodnje električne energije iz obnovljivih izvora na rumunjskom državnom području zbog visokog iznosa poreza uvedenog tim zakonom. Prekogranični element u ovom slučaju sastoji se od činjenice da je Brăila Winds dio te grupe čije je sjedište u Parizu (Francuska). Iako se to pitanje odnosi na tumačenje članka 49. UFEU‑a i članka 56. UFEU‑a, sud koji je uputio zahtjev priznaje da je sloboda pružanja usluga podredna slobodi poslovnog nastana, ali i da se tužitelj iz glavnog postupka poziva na obje te slobode. Usto, iako se porez o kojem je riječ u glavnom postupku nediskriminirajuće primjenjuje na rezidentne i nerezidentne proizvođače, iz sudske prakse Suda ipak proizlazi da se ne može na temelju takve okolnosti same po sebi zaključiti da Zakon br. 259/2021 nije protivan tim odredbama UFEU‑a. Konkretnije, u ovom se slučaju postavlja pitanje može li se takav propis opravdati važnim razlozima u općem interesu i je li proporcionalan.
25
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita može li se porez utvrđen Zakonom br. 259/2021 kvalificirati kao mjera s istovrsnim učinkom kao utvrđivanje prodajne cijene ili ograničenje slobode utvrđivanja prodajne cijene električne energije, protivno odredbama Direktive 2019/944 i osobito njezinu članku 58. točki (c) koji se odnosi na obvezu nacionalnog regulatornog tijela da ukloni prepreke trgovini električnom energijom između država članica, u vezi s člankom 9. te direktive, s obzirom na to da on ima izravan učinak. U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da tužitelj iz glavnog postupka ističe da se nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ u glavnom postupku narušava slobodno tržišno natjecanje na tržištu električne energije, stvaraju dodatni troškovi određenim proizvođačima, smanjuje sigurnost opskrbe i sprečava formiranje cijena ovisno o međudjelovanju ponude i potražnje. Stoga valja utvrditi je li to zakonodavstvo u skladu s tim člankom 9. u dijelu u kojem se pred sudom koji je uputio zahtjev tvrdi da ono nije ni prikladno u pogledu cilja koji se želi postići ni proporcionalno.
26
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita imaju li načelo opreznosti, načelo preventivnog djelovanja i načelo da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru, kao i načelo onečišćivač plaća, utvrđena člankom 191. stavkom 2. UFEU‑a, na koja se tužitelj iz glavnog postupka pred njim pozvao, izravan učinak i jesu li povrijeđena uvođenjem poreza koji se primjenjuje na proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora, ali ne i na proizvođače električne energije iz fosilnih goriva. Osim toga, navodi da tužitelj iz glavnog postupka također tvrdi da je taj porez protivan Direktivi 2003/96 i ciljevima Unije u području klimatske neutralnosti.
27
U tim je okolnostima Curtea de Apel București (Žalbeni sud u Bukureštu) odlučila prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li odredbe članaka 107. i 108. UFEU‑a tumačiti na način da nacionalni propis poput onog uvedenog [Zakonom br. 259/2021], kojim se obveza plaćanja poreza nalaže samo određenim proizvođačima električne energije, predstavlja državnu potporu dodijeljenu subjektima oslobođenima od plaćanja poreza na koju se primjenjuju obveze obavješćivanja? Je li taj propis diskriminirajući ako se primjenjuje samo na određene proizvođače električne energije, uključujući proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora?
2.
Treba li odredbe članaka 49. i 56. UFEU‑a odnosno odredbe članka 17. [Povelje] tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis poput onog uvedenog Zakonom br. 259/2021, kojim se obveza plaćanja povećanog iznosa poreza nalaže samo određenim proizvođačima električne energije (uključujući proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora), što je obveza iz koje su isključene druge kategorije proizvođača?
3.
Protivi li se Direktivi [2019/944] nacionalni propis koji može dovesti do utvrđivanja prodajne cijene ili ograničenja slobode utvrđivanja prodajne cijene, [odnosno propis] poput onog uvedenog Zakonom br. 259/2021?
4.
Protivi li se odredbama članka 191. stavka 2. UFEU‑a, koje se odnose na načela opreznosti i preventivnog djelovanja, načelo da se šteta nanesena okolišu popravlja na samom izvoru te na načelo da onečišćivač plaća, nacionalni propis poput onog uvedenog Zakonom br. 259/2021? Ugrožavaju li se time ciljevi Unije u pogledu postizanja klimatske neutralnosti do 2050. i politika Europske unije u području oporezivanja energije?”
O prethodnim pitanjima
Nadležnost Suda i dopuštenost
28
Najprije valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, postupak utvrđen člankom 267. UFEU‑a instrument je suradnje između Suda i nacionalnih sudova zahvaljujući kojem prvonavedeni drugonavedenima daje elemente za tumačenje prava Unije koji su im potrebni za rješavanje sporova koji se pred njima vode (vidjeti rješenje od 26. siječnja 1990., Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, t. 7.). Smisao prethodnog postupka nije davanje savjetodavnih mišljenja o općenitim ili hipotetskim pitanjima, nego stvarna potreba za učinkovitim rješavanjem spora (vidjeti presude od 16. prosinca 1981., Foglia, 244/80, EU:C:1981:302, t. 18. i od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz et Prokurator Generalny, C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
29
U okviru prethodnog postupka treba dakle postojati poveznica između tog spora i odredbi prava Unije čije se tumačenje traži, poput one da je to tumačenje objektivno potrebno za odluku koju sud koji je uputio zahtjev treba donijeti (presuda od 26. ožujka 2020., Miasto Łowicz i Prokurator Generalny, C‑558/18 i C‑563/18, EU:C:2020:234, t. 48. i navedena sudska praksa).
30
Potreba za tumačenjem prava Unije koje će biti korisno nacionalnom sudu zahtijeva da on odredi činjenični i zakonodavni okvir unutar kojeg se nalaze pitanja koja postavlja ili da barem objasni činjenične tvrdnje na kojima se ona temelje (vidjeti presudu od 26. siječnja 1993., Telemarsicabruzzo i dr., C‑320/90 do C‑322/90, EU:C:1993:26, t. 6.). Tako je Sud presudio da je neophodno da nacionalni sud pruži osnovna objašnjenja o razlozima zbog kojih je odabrao odredbe prava Unije čije tumačenje traži, kao i o vezi koju uspostavlja između tih odredbi i nacionalnog propisa koji je primjenjiv u sporu (vidjeti rješenje od 28. lipnja 2000., Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, t. 16. i presudu od 12. rujna 2024., Syndyk Masy Upadłości A, C‑709/22, EU:C:2024:741, t. 70.).
31
S tim u vezi valja naglasiti da podaci koji su sadržani u odlukama o upućivanju zahtjeva za prethodnu odluku trebaju omogućiti, s jedne strane, Sudu da pruži korisne odgovore na pitanja koja je postavio nacionalni sud i, s druge strane, vladama država članica i drugim zainteresiranim osobama da iskoriste pravo koje im priznaje članak 23. Statuta Suda Europske unije u pogledu podnošenja očitovanja. Sud je dužan – vodeći računa o činjenici da se na temelju te odredbe zainteresirane osobe obavještava samo o odlukama kojima se upućuje prethodno pitanje – paziti da zaštiti to pravo (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2021., Irish Ferries, C‑570/19, EU:C:2021:664, t. 134. i navedenu sudsku praksu).
32
Ti se kumulativni zahtjevi u pogledu sadržaja odluke o upućivanju zahtjeva izričito navode u članku 94. Poslovnika Suda, a sud koji je uputio zahtjev u okviru suradnje uspostavljene u članku 267. UFEU‑a mora za njih znati i dužan ih se strogo pridržavati. Usto, na njih se podsjeća u točkama 13., 15. i 16. Preporuka namijenjenih nacionalnim sudovima koje se odnose na pokretanje prethodnog postupka (SL C/2024./6008, C) (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2024., Presidenza del Consiglio dei ministri i dr. (Naknada počasnih pravosudnih dužnosnika), C‑548/22, EU:C:2024:730, t. 29.).
33
U tom pogledu, kad je riječ, kao prvo, o prvom pitanju, kojim sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članke 107. i 108. UFEU‑a tumačiti na način da nacionalni propis – na temelju kojeg su samo određeni proizvođači električne energije obveznici poreza na prihod koji prelazi određeni iznos – predstavlja državnu potporu dodijeljenu proizvođačima koji su iz njega izuzeti i koju se mora prijaviti, valja istaknuti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, da bi se nacionalna mjera smatrala „državnom potporom” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a moraju biti ispunjeni svi sljedeći uvjeti. Prvo, mora biti riječ o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Treće, ona mora dati selektivnu prednost svojem korisniku. Četvrto, ona mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (presuda od 26. travnja 2018., ANGED, C‑233/16, EU:C:2018:280, t. 37. i navedena sudska praksa).
34
Kako bi se konkretnije ocijenilo dodjeljuje li se predmetnom nacionalnom mjerom selektivna prednost njezinim korisnicima, valja utvrditi može li se u okviru dotičnog pravnog sustava tom nacionalnom mjerom staviti u povoljniji položaj „određene poduzetnike ili proizvodnju određene robe” u usporedbi s drugima koji se, s obzirom na cilj koji se želi postići navedenim sustavom, nalaze u činjenično i pravno usporedivoj situaciji i koji na taj način trpe različit tretman koji bi se u biti mogao okvalificirati kao diskriminirajući (presude od 16. ožujka 2017., Identi, C‑493/15, EU:C:2017:219, t. 26. i od 5. prosinca 2023., Luksemburg i dr./Komisija, C‑451/21 P i C‑454/21 P, EU:C:2023:948, t. 106. i navedena sudska praksa). Usto, određivanje referentnog okvira od posebne je važnosti u slučaju poreznih mjera jer se postojanje gospodarske prednosti u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a može utvrditi samo u odnosu na „uobičajeno” oporezivanje (presuda od 7. studenoga 2019., UNESA i dr., C‑105/18 do C‑113/18, EU:C:2019:935, t. 62.).
35
Međutim, u ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev nije pružio nikakvo objašnjenje u pogledu razloga zbog kojih smatra da nacionalno zakonodavstvo o kojem je riječ u glavnom postupku ne može biti spojivo s odredbama članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Štoviše, zahtjev za prethodnu odluku ne sadržava elemente potrebne za utvrđivanje toga može li porezni sustav uspostavljen tim zakonodavstvom predstavljati „državnu potporu” u smislu tih odredbi. Među ostalim nije moguće utvrditi referentni sustav o kojem je riječ u glavnom postupku, to jest što je „normalno” oporezivanje proizvođača električne energije, cilj, prirodu i strukturu tog sustava, usporedivost proizvođača električne energije koji su obveznici predmetnog poreza i proizvođača električne energije koji su iz njega izuzeti ni, ovisno o slučaju, eventualno opravdanje za različito postupanje prema njima.
36
Budući da Sud ne raspolaže elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na prvo pitanje, valja smatrati da je ono nedopušteno.
37
Što se tiče, kao drugo, drugog pitanja, koje se odnosi na tumačenje članaka 49. i 56. UFEU‑a kao i članka 17. Povelje, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da u okviru tog pitanja sud koji je uputio zahtjev želi znati uspostavlja li se nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku neizravna diskriminacija, protivna člancima 49. i 56. UFEU‑a, u dijelu u kojem se odnosi na osobe, poput tužitelja iz glavnog postupka, koje su dio grupe čije društvo majka ima sjedište u drugoj državi članici. Konkretnije, sud koji je uputio zahtjev navodi da bi posljedica tog propisa mogla biti odvraćanje te grupe od nastavka obavljanja djelatnosti proizvodnje električne energije iz obnovljivih izvora na državnom području Rumunjske.
38
Valja istaknuti, kao prvo, da u ovom slučaju društvo majka navedene grupe, koje ima sjedište u drugoj državi članici, nije stranka glavnog postupka i da sud koji je uputio zahtjev ne objašnjava zbog čega bi – u okviru spora koji se pred njim vodi i koji se odnosi na zakonitost oporezivanja kojem podliježe samo tužitelj iz glavnog postupka, društvo kći tog društva majke – on mogao biti doveden u situaciju da ocjenjuje utjecaj tog oporezivanja na navedeno društvo majku i, prema potrebi, iz toga izvesti eventualne zaključke.
39
Slijedom toga, budući da se drugo pitanje može shvatiti na način da se odnosi na tezu koja ne odgovara činjeničnoj situaciji glavnog postupka, to jest postojanju eventualnih ograničenja sloboda iz članaka 49. i 56. UFEU‑a koje bi se mogle primjenjivati na društvo majku tužitelja iz glavnog postupka, valja utvrditi da je to pitanje hipotetsko i stoga po toj osnovi nedopušteno (vidjeti po analogiji presudu od 5. lipnja 2025., Elektrorazpredelitelni mreži Zapad, C‑310/24, EU:C:2025:406, t. 44.).
40
Što se tiče, kao drugo, postojanja eventualnog ograničenja prethodno navedenih sloboda koje se primjenjuje na samog tužitelja iz glavnog postupka, valja podsjetiti na to da je zadaća Suda u prethodnom postupku pomoći sudu koji je uputio zahtjev riješiti konkretan spor koji se pred njim vodi, što pretpostavlja da je utvrđeno da su slobode na koje se poziva taj sud primjenjive na taj spor. Odredbe UFEU‑a u području slobode poslovnog nastana i slobodnog pružanja usluga ne primjenjuju se u situaciji u kojoj se svi elementi ograničavaju na unutarnja pitanja jedne države članice (vidjeti u tom smislu presude od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 47. i 49. te od 2. ožujka 2023., Bursa Română de Mărfuri, C‑394/21, EU:C:2023:146, t. 48.).
41
Usto, kada se nacionalni sud Sudu obrati u kontekstu spora koji se odnosi na takvu situaciju, on ne može – s obzirom na to da mu je taj sud samo naveo činjenicu da se dotični nacionalni propis u predmetu pred njim bez razlike primjenjuje na državljane dotične države članice i na državljane drugih država članica – utvrditi da je zahtjev za prethodno tumačenje odredaba UFEU‑a o temeljnim slobodama potreban za rješavanje spora koji se pred njim vodi. Naime, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku moraju proizlaziti konkretni elementi na temelju kojih se može utvrditi veza između predmeta ili okolnosti spora, čiji su svi elementi ograničeni unutar dotične države članice, i članaka 49. i 56. UFEU‑a kako bi Sud mogao utvrditi poveznicu između tog spora i tih odredaba prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 15. studenoga 2016., Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, t. 54. i 55.).
42
U ovom slučaju, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku ne proizlaze takvi konkretni elementi jer sud koji je uputio zahtjev samo navodi da se nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku bez razlike primjenjuje na domaće državljane kao i na državljane drugih država članica. Sama činjenica da je tužitelj iz glavnog postupka društvo kći društva majke sa sjedištem u državi članici koja nije Rumunjska nedovoljna je naznaka mogućeg postojanja poveznice iz prethodne točke ove presude.
43
Naposljetku, kao treće, što se tiče članka 17. Povelje, koji se odnosi na pravo vlasništva, treba podsjetiti na to da se, na temelju članka 51. stavka 1. potonje, njezine odredbe odnose na države članice samo kada provode pravo Unije. Kako bi se utvrdilo odnosi li se nacionalna mjera na „provedbu prava Unije” u smislu tog članka 51. stavka 1. valja provjeriti, uz druge elemente, je li cilj nacionalnog propisa iz glavnog postupka provedba odredbe prava Unije, prirodu tog propisa i ima li on ciljeve različite od onih koji su obuhvaćeni pravom Unije, čak i ako može neizravno utjecati na potonje, te također postoji li poseban propis u pravu Unije u tom području ili koji bi mogao na njega utjecati (vidjeti u tom smislu presudu od 5. svibnja 2022., BPC Lux 2 i dr., C‑83/20, EU:C:2022:346, t. 25. do 27. i navedenu sudsku praksu).
44
Međutim, u ovom slučaju odluka kojom se upućuje prethodno pitanje ne sadržava nijedan element na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da se glavni postupak odnosi na nacionalni propis kojim se provodi pravo Unije u smislu članka 51. stavka 1. Povelje. Iz toga slijedi da Sud nije nadležan za odlučivanje o tumačenju članka 17. Povelje.
45
S obzirom na prethodna razmatranja, drugo pitanje u cijelosti je nedopušteno.
Meritum
Treće pitanje
46
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2019/944 tumačiti na način da joj se protivi nacionalni propis kojim se na proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora primjenjuje porez na prihode od prodaje njihove električne energije iznad određene cijene utvrđene tim propisom.
47
U tom se smislu Direktivom 2019/944, njezinim člankom 1., uspostavljaju zajednička pravila za proizvodnju, prijenos, distribuciju i skladištenje energije te opskrbu električnom energijom, zajedno s odredbama o zaštiti potrošača, radi stvaranja istinski integriranih, konkurentnih, fleksibilnih, poštenih i transparentnih tržišta električne energije u Uniji orijentiranih na potrošače. Usto, njezin je cilj, među ostalim, osigurati potrošačima prihvatljive i transparentne energetske cijene i troškove.
48
Člankom 9. stavkom 1. te direktive predviđa se da države članice moraju osigurati da se elektroenergetskim poduzećima upravlja u skladu s načelima koja su u njoj navedena, radi postizanja konkurentnog, sigurnog i, s aspekta okoliša, održivog tržišta električne energije te da ne smije postojati diskriminacija između tih poduzeća u pogledu njihovih prava ili obveza. Člankom 58. navedene direktive, u kojem se navode opći ciljevi za koje je odgovorno regulatorno tijelo, točkom (c) predviđa se da to tijelo mora poduzeti sve razumne mjere kako bi eliminiralo ograničenja trgovanja električnom energijom među državama članicama, osobito uspostavom dostatnih prekograničnih prijenosnih kapaciteta kako bi se zadovoljila potražnja i unaprijedila integracija nacionalnih tržišta.
49
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev pita protivi li se Direktivi 2019/944 nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, kojim se na određene proizvođače električne energije primjenjuje porez na prihode od prodaje njihove električne energije iznad određene cijene utvrđene tim propisom, kao mjera istovjetna određivanju prodajne cijene električne energije ili ograničenju slobode određivanja te cijene jer eventualno može utjecati na određivanje navedene cijene.
50
Tužitelj iz glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev pak ističe da se poreznim sustavom o kojem je riječ u glavnom postupku narušava slobodno tržišno natjecanje na tržištu električne energije jer se određenim proizvođačima stvaraju dodatni troškovi, smanjuje sigurnost opskrbe i sprečava formiranje cijena ovisno o međudjelovanju ponude i potražnje.
51
Valja istaknuti da iz sudske prakse Suda o Direktivi 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. srpnja 2009. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ (SL 2009., L 211, str. 55.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 4., str. 29.), koja je zamijenjena Direktivom 2019/944, proizlazi da se ta prva direktiva nije odnosila na usklađivanje poreznih sustava država članica u tom području i da se načelo nediskriminacije koje se njome predviđalo nije primjenjivalo na propis države članice o uvođenju poreza na proizvodnju električne energije i njezino uvođenje u elektroenergetsku mrežu na području te države (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2021., Promociones Oliva Park, C‑220/19, EU:C:2021:163, t. 78. i navedenu sudsku praksu).
52
U ovom slučaju očito je, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, da se predmetnim odredbama Zakona br. 259/2021 uvodi porez kojim se barem djelomično nastoji postići proračunski cilj i kojim se ne nastoji urediti opskrba električnom energijom iz obnovljivih izvora ni osigurati zaštita potrošača ili zaštita slobodnog tržišnog natjecanja.
53
Usto, i u svakom slučaju, ne čini se da su predmetne odredbe Zakona br. 259/2021 mjera istovjetna „mjeri određivanja prodajne cijene” električne energije ili ograničenju slobode proizvođača električne energije da odrede svoje prodajne cijene, s obzirom na to da je eventualni učinak poreza o kojem je riječ u glavnom postupku na prodajne cijene u najmanju ruku udaljen i neizvjestan jer se tim porezom u biti samo smanjuje dobit koju ti proizvođači mogu ostvariti od svoje prodaje.
54
Imajući u vidu ta razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti tako da Direktivu 2019/944 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis kojim se na proizvođače električne energije primjenjuje porez na prihode od prodaje njihove električne energije iznad određene cijene utvrđene tim propisom.
Četvrto pitanje
55
Uvodno valja podsjetiti na to da je, kao što također proizlazi iz točke 28. ove presude, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na Sudu da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom je smislu na Sudu da, prema potrebi, preoblikuje pitanja koja su mu postavljena (presuda od 30. travnja 2025., Inspektorat kam Visšija sadeben savet, C‑313/23, C‑316/23 i C‑332/23, EU:C:2025:303, t. 65. i navedena sudska praksa).
56
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev u svojem zahtjevu za prethodnu odluku u pogledu četvrtog pitanja upućuje na usklađenost nacionalnog propisa poput Zakona br. 259/2021, osobito s obzirom na „ciljeve klimatske neutralnosti do 2050.” i Komunikacije Komisije Europskom parlamentu, Europskom vijeću, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija od 11. prosinca 2019., naslovljene „Europski zeleni plan” (COM(2019) 640 final). Međutim, taj je pakt samo komunikacija koju je donijela Komisija i koja nema obvezujući učinak (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Litva i dr./Parlament i Vijeće (Paket za mobilnost), C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, t. 432.).
57
Međutim, cilj klimatske neutralnosti zajednički je povjeren Uniji i državama članicama Uredbom 2021/1119, pri čemu se njezinim člankom 2. stavkom 1. predviđa da se klimatska neutralnost na razini Unije mora postići najkasnije do 2050. godine.
58
Stoga valja smatrati da svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 191. stavku 2. UFEU‑a i Uredbi 2021/1119 nacionalni propis kojim se na proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora primjenjuje porez na prihode od prodaje njihove električne energije iznad određene cijene utvrđene tim propisom, ali kojim se iz tog poreza izuzimaju proizvođači električne energije iz fosilnih goriva.
59
Valja podsjetiti na to da što se tiče, kao prvo, članka 191. stavka 2. UFEU‑a, tom se odredbom određuje da je politika Unije u području okoliša usmjerena postizanju visokog stupnja zaštite, uzimajući u obzir različitost prilika u različitim regijama Unije. Ta se politika temelji na načelu opreznosti te na načelu preventivnog djelovanja, načelu da se šteta nanesena okolišu popravlja ponajprije na samom izvoru te na načelu da onečišćivač plaća. S tim u vezi mjere usklađivanja kojima se odgovara na zahtjeve zaštite okoliša uključuju, kada je to primjereno, zaštitnu klauzulu kojom se državama članicama omogućuje da iz neekonomskih razloga zaštite okoliša poduzmu privremene mjere koje podliježu inspekcijskom postupku Unije.
60
Sud koji je uputio zahtjev osobito pita imaju li načela utvrđena navedenom odredbom izravan učinak i, u slučaju potvrdnog odgovora, je li porez poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku protivan tim načelima.
61
U tom je smislu Sud presudio da se člankom 191. stavkom 2. UFEU‑a utvrđuju samo opći ciljevi Unije u području okoliša, s obzirom na to da se člankom 192. UFEU‑a Europskom parlamentu i Vijeću Europske unije, kada odlučuju u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, povjerava odlučivanje o tome koju će aktivnost poduzeti radi ostvarivanja tih ciljeva. Stoga, budući da je članak 191. stavak 2. UFEU‑a, u kojem se među ostalim nalazi načelo onečišćivač plaća, upućen zakonodavcu Unije, na njega se kao takvog ne mogu pozivati pojedinci u potporu zahtjeva za izuzimanje iz primjene nacionalnog propisa, poput onog iz glavnog postupka, u situaciji koja nije uređena nijednim propisom Unije donesenim na temelju članka 192. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 4. ožujka 2015., Fipa Group i dr., C‑534/13, EU:C:2015:140, t. 39. i 40., kao i od 13. srpnja 2017., Túrkevei Tejtermelő Kft., C‑129/16, EU:C:2017:547, t. 36. i 37.).
62
Budući da zakonodavac Unije na temelju članka 192. UFEU‑a nije donio nijedan akt kojim bi se moglo urediti to da države članice usvoje porez poput onoga uspostavljenog Zakonom br. 259/2021, valja utvrditi da članak 191. stavak 2. UFEU‑a nije primjenjiv na glavni postupak, tako da četvrto pitanje nije potrebno ispitati s obzirom na potonju odredbu.
63
Kao drugo, kad je riječ o ciljevima klimatske neutralnosti koje si je Unija postavila i, konkretnije, o Uredbi 2021/1119, kojom se utvrđuje da se ti ciljevi ostvare do 2050., valja istaknuti da se tom uredbom, u skladu s njezinim člankom 1., među ostalim, želi uspostaviti okvir za nepovratno i postupno smanjenje antropogenih emisija stakleničkih plinova i odrediti obvezujući cilj klimatske neutralnosti na razini Unije.
64
Člankom 2. stavkom 2. navedene uredbe usto se predviđa da su države članice dužne poduzeti potrebne mjere na nacionalnoj razini kako bi omogućile zajedničko ostvarenje cilja klimatske neutralnosti. Na temelju članka 5. stavka 1. iste uredbe, od relevantnih institucija Unije i država članica zahtijeva se da osiguravaju neprekinuti napredak u poboljšavanju kapaciteta za prilagodbu, jačanju otpornosti i smanjenju osjetljivosti na klimatske promjene. U skladu s člankom 7. Uredbe 2021/1119 Komisija mora redovito ocjenjivati dosljednost nacionalnih mjera koje se razmatraju na temelju integriranih nacionalnih energetskih i klimatskih planova, nacionalnih dugoročnih strategija i dvogodišnjih izvješća o napretku. Ako ta institucija utvrdi da su mjere koje je donijela država članica nespojive s ciljem klimatske neutralnosti ili da ne jamče poboljšanje prilagodbe iz njezina članka 5., ona može izdati preporuke toj državi članici, na temelju kojih je potonja dužna obavijestiti Komisiju o načinu na koji ih namjerava uzeti u obzir i, tijekom sljedeće godine, o načinu na koji ih je uzela u obzir ili, ako odluči ne postupiti u skladu s preporukama ili njihovim znatnim dijelom, opravdati se toj instituciji.
65
Stoga iz teksta odredbi Uredbe 2021/1119, osobito njezinih članaka 2., 5. i 7., kao i iz cilja klimatske neutralnosti koji se njome nastoji postići proizlazi da se tom uredbom države članice samo obvezuje na utvrđivanje sveobuhvatne strategije radi postizanja tog cilja.
66
Naime, kao što je to Komisija naglasila u svojim pisanim očitovanjima, konkretnu mjeru koju je donijela država članica u tu svrhu treba ocijeniti s obzirom na sve okolnosti situacije u kojoj se nalazi i sve mjere koje je dotična država članica poduzela kako bi doprinijela ostvarenju cilja klimatske neutralnosti na razini Unije. Propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku ne može sam po sebi imati odlučujući utjecaj na ostvarenje takvog cilja niti imati za posljedicu to da država članica koja ga je donijela time ne ispunjava obvezu poduzimanja mjera potrebnih za postizanje tog zajedničkog cilja, osobito s obzirom na činjenicu da je primjena tog propisa vremenski ograničena i čini se da ne može značajno utjecati na emisiju stakleničkih plinova.
67
Slijedom toga, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da Uredbu 2021/1119 treba tumačiti na način da joj se ne protivi nacionalni propis kojim se na proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora primjenjuje porez na prihode od prodaje njihove električne energije iznad određene cijene utvrđene tim propisom, ali kojim se iz tog poreza izuzimaju proizvođači električne energije iz fosilnih goriva.
Troškovi
68
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
1.
Direktivu (EU) 2019/944 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. lipnja 2019. o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i izmjeni Direktive 2012/27/EU
treba tumačiti na način da joj se:
ne protivi nacionalni propis kojim se na proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora primjenjuje porez na prihode od prodaje njihove električne energije iznad određene cijene utvrđene tim propisom.
2.
Uredbu (EU) 2021/1119 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. lipnja 2021. o uspostavi okvira za postizanje klimatske neutralnosti i o izmjeni uredaba (EZ) br. 401/2009 i (EU) 2018/1999 („Europski zakon o klimi”),
treba tumačiti na način da joj se:
ne protivi nacionalni propis kojim se na proizvođače električne energije iz obnovljivih izvora primjenjuje porez na prihode od prodaje njihove električne energije iznad određene cijene utvrđene tim propisom, ali kojim se iz tog poreza izuzimaju proizvođači električne energije iz fosilnih goriva.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski