62021TJ0486_RES
Predmet T-486/21,
OE
protiv
Europske komisije
Presuda Općeg suda (četvrto vijeće) od 7. rujna 2022.
„Javna služba – Dužnosnici – Rad na daljinu – Zahtjev za naknadu troškova telefona i internetskog priključka – Odbijanje zahtjeva – Prigovor nezakonitosti – Djelomična dopuštenost – Članak 71. i Prilog VII. Pravilniku o osoblju – Dužnost brižnog postupanja – Načelo jednakosti i nediskriminacije – Pravo na poštovanje privatnog života”
Sudski postupak – Intervencija – Prigovor nedopuštenosti koji tuženik nije istaknuo – Nedopuštenost – Apsolutna zapreka vođenju postupka – Sudsko ispitivanje po službenoj dužnosti
(Poslovnik Općeg suda, čl.129. i čl. 142. st. 1. i 3.)
(t. 28.-31.)
Tužbe dužnosnikâ – Tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja – Teret dokazivanja – Prebacivanje tereta dokazivanja – Pretpostavke
(Pravilnik o osoblju, čl. 1.d st. 5.)
(t. 40.-45., 99.)
Tužbe dužnosnikâ – Prigovor nezakonitosti – Sporedno obilježje – Isticanje prigovora kao glavni zahtjev u okviru glavne tužbe – Dopuštenost
(Čl. 277. UFEU-a)
(t. 52.)
Dužnosnici – Povrat troškova – Doseg – Poslovni troškovi koji proizlaze iz režima rada na daljinu određenog zbog borbe protiv pandemije bolesti COVID-19 – Isključenost – Obveza zakonodavca Unije da predvidi naknadu tih troškova – Nepostojanje – Autonomija institucija prilikom usvajanja različitih mjera za naknadu u pogledu njihovih dužnosnika
(Pravilnik o osoblju, čl. 71. i Prilog VII.)
(t. 55.-63., 65., 67.-72.)
Dužnosnici – Dužnost brižnog postupanja uprave – Doseg – Sudski nadzor – Granice
(t. 75.-80.)
Tužbe dužnosnikâ – Razlozi – Tužbeni razlog koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja – Pozivanje na navodnu diskriminaciju zbog razlika između mjera koje su donijele institucije u okviru režima rada na daljinu određenog zbog borbe protiv pandemije bolesti COVID-19 – Odbijanje
(Pravilnik o osoblju, čl. 90. i 91.)
(t. 105.-107.)
Dužnosnici – Povrat troškova – Poslovni troškovi koji proizlaze iz režima rada na daljinu određenog zbog borbe protiv pandemije bolesti COVID-19 – Odluka o odbijanju zahtjeva za ishođenje internetskog pristupa s ciljem nadoknade tih troškova – Povreda prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života – Kriteriji za ocjenu
(Povelje Europske unije o temeljnim pravima, čl. 7. i čl. 52. st. 1.)
(t. 109.-111.)
Dužnosnici – Izvanugovorna odgovornost institucija – Pretpostavke – Šteta – Teret dokazivanja
(t. 121.-124.)
Kratak prikaz
Dana 17. ožujka 2020., stanovnicima Belgije određena je zabrana kretanja zbog pandemije bolesti COVID-19.
Tužiteljica, koja je u vrijeme tih događaja bila dužnosnica Europske komisije, stoga je od tog datuma – kao i gotovo sve osoblje te institucije – morala svoje dužnosti obavljati radom na daljinu.
Smatrajući da su dodatni troškovi telefonije i pristupa internetu koje je imala za mjesece rujan i listopad 2020. uzrokovani režimom rada na daljinu koji je odredila Komisija, ona je podnijela zahtjev za, u osnovi, s jedne strane, naknadu tih troškova, i, s druge strane, za ishođenje internetskog pristupa za poslovne potrebe.
Ured Europske komisije za infrastrukturu i logistiku u Bruxellesu (u daljnjem tekstu: OIB) odlukom od 18. prosinca 2020. odbio je taj zahtjev, zbog razloga što pravila o naknadi troškova za uredsku opremu u domu ne uključuju troškove interneta i telefonskih poziva.
Nakon što je žalba koju je tužiteljica podnijela protiv pobijane odluke odbijena, ona je Općem sudu podnijela tužbu za poništenje.
Svojom presudom Opći sud odbija tužbu i prvi se put očituje o eventualnoj naknadi troškova nastalih dužnosnicima i članovima osoblja Unije u okviru režima rada na daljinu određenog zbog borbe protiv pandemije bolesti COVID-19.
Ocjena Općeg suda
Opći sud na početku ispituje prigovor nezakonitosti koji je tužiteljica istaknula u odnosu na članak 71. i Prilog VII. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik), u kojem se predviđa pravo na naknadu poslovnih troškova koje je dužnosnik imao, pod uvjetima utvrđenima u tom prilogu.
Dok odbija prvi tužiteljičin argument koji se temelji na neprilagodbi tih dviju odredaba okolnostima koje proizlaze iz pandemije bolesti COVID-19, to nije slučaj s drugim argumentom koji se temelji na povredi jednakosti među dužnosnicima.
Tako Opći sud podsjeća da načelo jednakosti zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako različito postupanje nije objektivno opravdano. Osim toga, s obzirom na odredbe Pravilnika o osoblju i uzimajući u obzir široku diskrecijsku ovlast kojom raspolaže zakonodavac Unije, načelo jednakog postupanja povrijeđeno je samo ako on provodi razlikovanje koje je proizvoljno ili očito neprimjereno u odnosu na cilj koji se želi ostvariti propisom o kojem je riječ. Stoga je, načelno, na tužitelju da dokaže, s jedne strane, da se prema njemu postupalo drukčije nego prema drugim osobama koje se nalaze u usporedivoj situaciji, i, s druge strane, da je to razlikovanje proizvoljno ili očito neprimjereno. Međutim, u ovom slučaju tužiteljica nije navela ni financijske prednosti na koje se referira, ni kategorije dužnosnika koje treba usporediti, ni elemente iz kojih proizlazi da je navodno razlikovanje proizvoljno ili očito neprimjereno.
Taj zaključak ne dovodi u pitanje pozivanje na članak 1.d stavak 5. Pravilnika o osoblju koji predviđa prilagodbu tereta dokazivanja, u smislu da institucija treba dokazati kako nije bilo povrede načela jednakog postupanja kada dužnosnik koji smatra da je zakinut zato što to načelo nije primijenjeno na njega utvrdi činjenice na temelju kojih se može pretpostaviti diskriminacija. Naime, ta se odredba odnosi na povredu načela jednakosti koja proizlazi iz primjene Pravilnika o osoblju, i ne primjenjuje se kada navodna povreda proizlazi iz samog Pravilnika o osoblju.
Odbijajući drugi argument o postojanju apsolutne zapreke vođenju postupka, koji se temelji na incidentalnom karakteru prigovora nezakonitosti, Opći sud pojašnjava da incidentalni karakter prigovora nezakonitosti ne sprječava da ga se istakne kao glavni tužbeni razlog u okviru tužbe, dok se ostali tužbeni razlozi ističu samo podredno.
Međutim, Opći sud zaključuje da taj prigovor nezakonitosti treba meritorno odbiti. Tako primjećuje da zakonodavac nije mogao predvidjeti pandemiju bolesti COVID-19 i potrebu da se – kako bi se s istom suočilo – organizira sustav rada na daljinu, kada je posljednji put mijenjao Pravilnik 2013 (
1
). Međutim, dužnost svakog zakonodavca je, s jedne strane, provjeravati jesu li pravila koja je postavio još uvijek u skladu s potrebama za koje su bila osmišljena i, s druge strane, izmijeniti pravila koja više nisu u skladu s novim kontekstom u kojem moraju proizvoditi učinke. Međutim, zakonodavac raspolaže širokim manevarskim prostorom u okviru te provjere, čak i ako je potrebno, ovisno o okolnostima, da prilagodi Pravilnik o osoblju.
Međutim, u ovom predmetu tužiteljica nije iznijela ni argumente, a ni dokaze koji bi, s obzirom na tu široku marginu prosudbe zakonodavca, očito dokazali neprilagođenost članka 71. i Priloga VII. Pravilniku o osoblju, ili eventualnu obvezu zakonodavca da izmijeni te odredbe. Štoviše, čak i pod pretpostavkom da je potrebno naknaditi poslovne troškove koji proizlaze iz režima rada na daljinu, valja voditi računa o složenosti postupka izmjene Pravilnika, dugim rokovima za provedbu postupka poboljšanja propisa koji iz toga proizlaze i kontekstu hitnih ograničenja koja su nužna za suočavanje s pandemijom bolesti COVID-19, na dan donošenja pobijane odluke. S obzirom na ta razmatranja, institucijama Unije ne može se prigovoriti što nisu izmijenile Pravilnik o osoblju tijekom navedene pandemije, pogotovo s obzirom na to da su donijele hitne mjere.
Kada je riječ o tužbenom razlogu koji se temelji, podredno, na povredi članka 71. Pravilnika o osoblju, jer je u odluci o odbijanju žalbe utvrđeno da isti ne predviđa naknadu troškova interneta i telefona, Opći sud ističe da se, iako je točno da je cilj tog članka da se izbjegne da dužnosnici sami snose poslovne troškove povezane s obavljanjem njihovih dužnosti, naknada troškova duguje sukladno uvjetima određenima u Prilogu VII. Pravilniku o osoblju, u kojem su taksativno nabrojena financijska davanja koja se nadoknađuju. Osim toga, suprotno onomu što tvrdi tužiteljica, ni odluka Europskog gospodarskog i socijalnog odbora (EGSO) od 9. lipnja 2021. kojom se njegovu osoblju dodjeljuje mjesečna naknada kako bi se pokrili troškovi uzrokovani radom na daljinu, ni Smjernice o radu na daljinu tijekom pandemije bolesti COVID-19 koje je donijela Komisija, kojima se omogućuje, pod uvjetima, naknada troškova povezanih s kupnjom uredske opreme u domu, ne proturječe taksativnom karakteru tih odredaba. Naime, iako načelo jedinstvenosti javne službe podrazumijeva da svi dužnosnici i ostali članovi osoblja podliježu jedinstvenom Pravilniku o osoblju, te se na njih stoga članak 71. i Prilog VII. tog Pravilnika moraju primjenjivati na isti način, to načelo ne znači da institucije moraju na jednak način koristiti diskrecijsku ovlast koja im je priznata Pravilnikom o osoblju. Naprotiv, načelo autonomije koju uživaju institucije kao poslodavci prilikom upravljanja svojim osobljem, može valjano opravdati razlike između ograničenih mjera koje su donijele kako bi se izbjeglo da članovi njihova osoblja samostalno ne snose troškove izvršavanja svojih dužnosti u okviru rada na daljinu. To se razmatranje nameće to više što su navedene mjere morale biti hitno donesene u iznimnim okolnostima povezanima s općim i obvezujućim režimom rada na daljinu koji su nametnule države članice radi suočavanja s pandemijom bolesti COVID-19.
Što se tiče tužbenog razloga koji se temelji na povredi načela nediskriminacije zbog povoljnijeg postupanja prema dužnosnicima i ostalim članovima osoblja EGSO-a, Opći sud smatra da Komisijine Smjernice o radu na daljinu i Odluka EGSO-a od 9. lipnja 2021. predstavljaju izraz načela autonomije u pogledu postupanja prema vlastitim dužnosnicima u iznimnoj situaciji povezanoj s pandemijom bolesti COVID-19, tako da se na razlike između mjera koje su donijele institucije, tijela, uredi i agencije Unije ne može pozvati u prilog tužbenom razlogu koji se temelji na povredi načela jednakog postupanja.
Što se tiče tužbenog razloga koji se temelji na povredi prava na poštovanje privatnog života, utvrđenog u članku 7. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, Opći sud ističe da postojanje ili nepostojanje ograničenja tog prava treba ocjenjivati s obzirom na njegov stvarni učinak na osobu o kojoj je riječ, te ne može postojati miješanje u izvršavanje prava kada je odnos između njega i predmetne mjere, kao u ovom predmetu, previše neizravan ili suviše neizvjestan da bi se uzeo u obzir. S obzirom na to, tužiteljica se zadovoljava isticanjem, bez podnošenja bilo kakvog dokaza, da ugovor koji je potpisala sa svojim pružateljem pristupa ograničava njezin pristup internetu na privatnu i osobnu uporabu, i da je ta zabrana neizbježno utjecala na njezino pravo na poštovanje privatnog života i doma.
Zaključno, zbog nepostojanja zadovoljavajućih dokaza u vezi s postojanjem ili opsegom navodne štete, Opći sud odbija zahtjev za naknadu neimovinske štete koju je tužiteljica navodno pretrpjela.
(
1
)	Uredba (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (SL 2013., L 287, str. 15.)