62015TJ0624(01)
PRESUDA OPĆEG SUDA (drugo prošireno vijeće)
2. listopada 2024. (
*1
)
„Državna potpora – Članci 107. i 108. Ugovora o funkcioniranju EU-a – Bilateralni ugovori o ulaganju – Arbitražna klauzula – Rumunjska – Pristupanje Europskoj uniji – Ukidanje sustava poreznih poticaja prije pristupanja – Arbitražna odluka kojom se, nakon pristupanja, dodjeljuje naknada štete – Odluka kojom je potpora proglašena nespojivom s unutarnjim tržištem te je naložen njezin povrat – Članak 351. prvi stavak UFEU-a – Obveza obrazlaganja – Pojam ‚državna potpora’ – Prednost – Selektivnost – Pripisivost državi – Sukladnost s unutarnjim tržištem – Potpora namijenjena poticanju gospodarskog razvoja regija u nepovoljnom položaju – Povrat – Pojam ‚gospodarska cjelina’ – Legitimna očekivanja – Pravo na saslušanje”
U predmetima T-624/15 RENV, T-694/15 RENV i T-704/15 RENV,
European Food SA, sa sjedištem u Păntășești (Rumunjska),
Starmill SRL, sa sjedištem u Păntăşeşti,
Multipack SRL, sa sjedištem u Păntăşeşti,
Scandic Distilleries SA, sa sjedištem u Păntăşeşti,
koje zastupaju N. Forwood, Barrister-at-Law, G. Forwood i W. De Catelle, odvjetnici,
tužitelji u predmetu T-624/15 RENV,
Ioan Micula, sa stalnom adresom u Oradei (Rumunjska), kojeg zastupaju N. Forwood, G. Forwood i W. De Catelle,
tužitelj u predmetu T-694/15 RENV,
Viorel Micula, sa stalnom adresom u Oradei,
European Drinks SA, sa sjedištem u Şteiju (Rumunjska),
Rieni Drinks SA, sa sjedištem u Rieniju (Rumunjska),
Transilvania General Import-Export SRL, sa sjedištem u Oradei,
West Leasing SRL, prijašnji West Leasing International SRL, sa sjedištem u Păntăşeşti,
koje zastupaju J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă, i O. Chiriţă, odvjetnici,
tužitelji u predmetu T-704/15 RENV,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju T. Maxian Rusche i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,
tuženik,
koju podupiru
Savezna Republika Njemačka, koju zastupaju R. Kanitz, J. Möller i N. Scheffel, u svojstvu agenata,
Kraljevina Španjolska, koju zastupa M. J. Ruiz Sánchez, u svojstvu agenta,
Republika Latvija, koju zastupa K. Pommere, u svojstvu agenta,
Mađarska, koju zastupaju M. Fehér i G. Koós, u svojstvu agenata,
i
Republika Poljska, koju zastupaju D. Lutostańska, B. Majczyna i M. Rzotkiewicz, u svojstvu agenata,
intervenijenti,
OPĆI SUD (drugo prošireno vijeće),
u sastavu: A. Marcoulli, predsjednica, V. Tomljenović, N. Półtorak, R. Norkus (izvjestitelj) i W. Valasidis, suci,
tajnik: A. Marghelis, administrator,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir presudu od 25. siječnja 2022., Komisija/European Food i dr. (C-638/19 P, EU:C:2022:50),
nakon rasprave održane 4. i 5. ožujka 2024.,
donosi sljedeću
Presudu (
1
)
1
Tužbama koje se temelje na članku 263. UFEU-a tužitelji, European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL i Scandic Distilleries SA, u predmetu T-624/15, Ioan Micula u predmetu T-694/15, Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL i West Leasing SRL, u predmetu T-704/15 traže poništenje Odluke Komisije (EU) 2015/1470 od 30. ožujka 2015. o državnoj potpori SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN) koju je provela Rumunjska – Arbitražna odluka u predmetu Micula/Rumunjska od 11. prosinca 2013. (SL 2015., L 232, str. 43., u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
I. Okolnosti spora
2
U pobijanoj odluci tužitelji su određeni kao korisnici naknade štete koju je arbitražnom odlukom donesenom 11. prosinca 2013. u predmetu ARB/05/20 Micula i dr./Rumunjska (u daljnjem tekstu: arbitražna odluka) dodijelio arbitražni sud (u daljnjem tekstu: arbitražni sud) osnovan pod pokroviteljstvom Međunarodnog centra za rješavanje investicijskih sporova (ICSID).
3
Ioan i Viorel Micula, švedski državljani s boravištem u Rumunjskoj, većinski su dioničari grupe European Food and Drinks Group (EFDG), koja se bavi proizvodnjom hrane i pića u regiji Ștei-Nucet u okrugu Bihor u Rumunjskoj. European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export i West Leasing dio su EFDG-a.
4
Rumunjske su vlasti 2. listopada 1998. donijele Hitnu vladinu uredbu br. 24/1998, kojom su određenim ulagačima u regijama u nepovoljnom položaju koji su dobili potvrdu o statusu trajnog ulagača dodijelile niz poreznih poticaja, i to, među ostalim, olakšice kao što su oslobođenje od carine i poreza na dodanu vrijednost za strojeve, povrat carine na sirovine odnosno oslobođenje od poreza na dobit, koje se primjenjuju dok je god područje ulaganja određeno kao „regija u nepovoljnom položaju”.
5
Odlukom od 25. ožujka 1999., koja se primjenjivala od 1. travnja 1999., rumunjska je vlada proglasila rudarsko područje Ștei Nucet „regijom u nepovoljnom položaju”, na razdoblje od deset godina.
6
Dana 1. srpnja 2000. Hitna vladina uredba br. 24/1998 izmijenjena je Hitnom vladinom uredbom br. 75/2000, u kojoj su zadržani predmetni porezni poticaji (u daljnjem tekstu zajedno: predmetni sustav poreznih poticaja).
7
Na temelju potvrda o statusu trajnog ulagača, koju je European Food dobio 1. lipnja 2000., a Starmill i Multipack 17. svibnja 2002., ta tri društva izvršila su ulaganja u rudarskom području Ștei Nucet.
8
U veljači 2000. započeli su pregovori o pristupanju Rumunjske Uniji. U kontekstu tih pregovora Unija je u Zajedničkom stajalištu od 21. studenoga 2001. utvrdila da Rumunjska ima „niz postojećih kao i novih nespojivih programa potpore koji nisu usklađeni sa stečevinom”, uključujući „olakšice dodijeljene na temelju [predmetnog sustava poreznih poticaja]”.
9
Švedska i rumunjska vlada sklopile su 29. svibnja 2002. bilateralni ugovor o ulaganju radi poticanja i uzajamne zaštite ulaganja (u daljnjem tekstu: BIT). Taj je ugovor stupio na snagu 1. srpnja 2003. i njime se za ulagače iz obiju zemalja (uključujući ulaganja dogovorena prije stupanja na snagu BIT-a) predviđaju određene mjere zaštite prilikom ulaganja ulagača iz jedne zemlje u drugu zemlju.
10
U članku 2. stavku 3. BIT-a osobito se određuje da „[s]vaka ugovorna strana u svakom trenutku osigurava pošteno i pravedno postupanje u odnosu na ulaganja ulagačâ druge ugovorne strane te ne smije proizvoljnim i diskriminirajućim mjerama otežavati navedenim ulagačima vođenje, upravljanje, održavanje, korištenje, uživanje ili prodaju navedenih ulaganja”. Usto, člankom 7. BIT-a predviđa se da sporove između ulagačâ i država potpisnica rješava, među ostalim, arbitražni sud pod okriljem ICSID-a. U tom pogledu, u skladu s člankom 54. stavkom 1. Konvencije o rješavanju ulagačkih sporova između država i državljana drugih država, sklopljene 18. ožujka 1965. (u daljnjem tekstu: Konvencija ICSID-a), svaka država strana te Konvencije priznaje odluku donesenu u skladu s njom kao obvezujuću za stranke koje su, sukladno članku 53. stavku 1. te konvencije dužne poštovati i sprovoditi odredbe odluke.
11
Rumunjska je 26. kolovoza 2004. ukinula sve mjere dodijeljene u okviru predmetnog sustava poreznih poticaja osim olakšice za porez na dobit, uz pojašnjenje da, „[k]ako bi se ispunili kriteriji iz pravilâ Zajednice o državnim potporama te kako bi se završili pregovori u okviru poglavlja 6. (Politika tržišnog natjecanja), iz nacionalnog zakonodavstva treba ukloniti sve oblike državnih potpora nespojivih s pravnom stečevinom Zajednice u tom području”. To je ukidanje stupilo na snagu 22. veljače 2005.
12
Ioan i Viorel Micula, European Food, Starmill i Multipack (u daljnjem tekstu: tužitelji u arbitraži) zatražili su 28. srpnja 2005. da se osnuje arbitražni sud u skladu s člankom 7. BIT-a kako bi ishodili naknadu štete koju su pretrpjeli zbog ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja.
13
Rumunjska je 1. siječnja 2007. pristupila Uniji.
14
U odluci od 24. rujna 2008. arbitražni sud proglasio je zahtjev za arbitražu dopuštenim.
15
U arbitražnoj odluci arbitražni sud zaključio je da je Rumunjska ukidanjem predmetnog sustava poreznih poticaja prije 1. travnja 2009. iznevjerila legitimna očekivanja tužitelja u arbitraži da će ti poticaji biti dostupni, u načelno istom obliku, do uključivo 31. ožujka 2009., da nije postupila transparentno jer te tužitelje nije pravodobno obavijestila te da nije uspjela osigurati pošteno i pravedno postupanje u odnosu na njihova ulaganja u smislu članka 2. stavka 3. BIT-a. Stoga je naložio Rumunjskoj da tužiteljima u arbitraži plati, na ime naknade štete, iznos od 791882452 rumunjska leua (RON) (oko 178 milijuna eura), pri čemu je taj iznos utvrdio ponajprije u odnosu na štetu koja je tužiteljima navodno nastala u razdoblju od 22. veljače 2005. do 31. ožujka 2009.
[omissis]
19
Dopisom od 1. listopada 2014. Komisija je obavijestila Rumunjsku o odluci da pokrene formalni istražni postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU-a u pogledu toga što je Rumunjska početkom 2014. djelomično izvršila arbitražnu odluku te u pogledu bilo kakve daljnje provedbe ili izvršenja te odluke (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka). Komisija je u toj odluci, koja je objavljena u Službenom listu Europske unije7. studenoga 2014., pozvala zainteresirane strane da dostave svoje primjedbe.
[omissis]
25
Komisija je 30. ožujka 2015. donijela pobijanu odluku u čijem je članku 1. utvrđeno da isplata naknade štete koju je arbitražni sud dosudio u arbitražnoj odluci (u daljnjem tekstu: sporni iznosi) jedinstvenoj gospodarskoj jedinici u čijem su sastavu Ioan i Viorel Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export i West Leasing predstavlja „državnu potporu” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, nespojivu s unutarnjim tržištem. U skladu s člankom 2. stavkom 1. te odluke, Rumunjska ne smije isplaćivati nikakvu nespojivu potporu iz njezina članka 1. te je dužna izvršiti povrat svih takvih potpora koje je već isplatila subjektima u sastavu te jedinstvene gospodarske jedinice kao i svih potpora koje su potonjima isplaćene, a nisu prijavljene Komisiji na temelju članka 108. stavka 3. UFEU-a odnosno svih potpora isplaćenih nakon datuma donošenja te odluke. Drugi stavak tog članka precizira da su tužitelji solidarno odgovorni za povrat državne potpore koju su primili. U skladu s trećim i četvrtim stavkom istog članka, iznosi koje je potrebno vratiti oni su koji proizlaze iz provedbe ili izvršenja navedene odluke, s kamatama koje se obračunavaju od dana kada su stavljeni na raspolaganje korisnicima.
II. Prethodni postupci pred Općim sudom i Sudom
[omissis]
28
Presudom od 18. lipnja 2019., European Food i dr./Komisija (T-624/15, T-694/15 i T-704/15, u daljnjem tekstu: prvotna presuda, EU:T:2019:423), Opći sud poništio je pobijanu odluku. Prihvatio je zahtjeve tužiteljâ prihvaćanjem prvog dijela prvog tužbenog razloga istaknutog u predmetu T-704/15, kao i prvog dijela drugog tužbenog razloga istaknutog u predmetima T-624/15 i T-694/15, jer su argumentima istaknutima u njihovu potporu tužitelji osporavali Komisijinu nadležnost za donošenje navedene odluke. Također je prihvatio drugi dio drugog tužbenog razloga istaknut u predmetima T-624/15 i T-694/15 i prvi dio drugog tužbenog razloga istaknut u predmetu T-704/15, koji su se u biti odnosili na pogrešnu pravnu kvalifikaciju arbitražne odluke s obzirom na pojmove „prednost” i „potpora” u smislu članka 107. UFEU-a.
[omissis]
32
Presudom od 25. siječnja 2022., Komisija/European Food i dr. (C-638/19 P, u daljnjem tekstu: presuda o žalbi, EU:C:2022:50), Sud je ukinuo prvotnu presudu, proglasio da nije potrebno odlučiti o protužalbi, vratio predmet Općem sudu kako bi odlučio o tužbenim razlozima i argumentima istaknutima pred njim te je odredio da će se o troškovima odlučiti naknadno.
III. Zahtjevi stranaka nakon vraćanja na ponovno suđenje
33
Savezna Republika Njemačka, Republika Latvija, Mađarska i Republika Poljska nisu podnijele pisana očitovanja o posljedicama presude o žalbi na temelju članka 217. Poslovnika Općeg suda.
34
Tužitelji u predmetima T-624/15 RENV i T-694/15 RENV od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
podredno, poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem se:
–
odnosi na svakog od njih u tim dvama predmetima;
–
sprečava Rumunjsku da izvrši arbitražnu odluku;
–
nalaže Rumunjskoj povrat svih nespojivih potpora;
–
nalaže da su tužitelji solidarno odgovorni za povrat državne potpore koju je primio bilo koji od subjekata navedenih u njezinu članku 2. stavku 2.;
–
naloži Komisiji snošenje troškova koji se odnose, s jedne strane, na postupke pokrenute pred Općim sudom i, s druge strane, na žalbeni postupak pred Sudom.
35
Tužitelji u predmetu T-704/15 RENV od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
podredno, poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem:
–
Viorela Miculu kvalificira kao „poduzetnika” i smatra dijelom gospodarske jedinice koja je korisnik potpore;
–
korisnika potpore identificira kao jednu gospodarsku jedinicu koju čine Viorel i Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export i West Leasing International;
–
u članku 2. stavku 2. određuje da su Viorel i Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export i West Leasing International, solidarno odgovorni za povrat državne potpore koju su primili;
–
naloži Komisiji snošenje troškova koji se odnose, s jedne strane, na postupke pokrenute pred Općim sudom i, s druge strane, na žalbeni postupak pred Sudom.
36
Komisija u predmetima T-624/15 RENV, T-694/15 RENV i T-704/15 RENV od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu,
–
naloži žaliteljima snošenje troškova postupka, uključujući troškove žalbenog postupka pred Sudom.
37
Kraljevina Španjolska u predmetima T-624/15 RENV, T-694/15 RENV i T-704/15 RENV od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu,
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
IV. Pravo
[omissis]
A. Dopuštenost tužbi
42
Komisija, koju podupire Kraljevina Španjolska, ističe argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na nepostojanju pravnog interesa tužiteljâ.
43
Prema Komisijinu mišljenju, Sud je, oslanjajući se na presudu od 6. ožujka 2018., Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158), u presudi povodom žalbe priznao neusklađenost s pravom Unije arbitražne odluke na temelju koje je nastala predmetna naknada štete. Usto, u skladu s rješenjem od 21. rujna 2022., Romatsa i dr. (C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749), sudovi Unije dužni su izuzeti iz primjene navedenu odluku te ni u kojem slučaju ne mogu osigurati njezino izvršenje. U biti, u tim okolnostima tužitelji nemaju „legitiman” interes za poništenje pobijane odluke.
44
Pozvana da pojasni svoj argument na raspravi, Komisija je u biti istaknula da je pravni interes legitiman ako nije protivan temeljnom interesu javnog poretka Unije.
45
U svojim dodatnim očitovanjima o posljedicama presude o žalbi tužitelji tvrde da su tužbe dopuštene.
46
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je tužba za poništenje koju podiže fizička ili pravna osoba dopuštena samo pod pretpostavkom da ta osoba ima interes da pobijani akt bude poništen. Taj interes pretpostavlja da poništenje odnosnog akta može samo po sebi imati pravne posljedice i da tužba tako može svojim rezultatom donijeti korist stranci koja ju je podnijela (presuda od 27. veljače 2014., Stichting Woonpunt i dr./Komisija, C-132/12 P, EU:C:2014:100, t. 67.). Pravni interes je stoga bitna i primarna pretpostavka svakog sudskog postupka (presuda od 15. lipnja 2023., Shindler i dr./Vijeće, C-501/21 P, EU:C:2023:480, t. 63.).
47
Nasuprot tomu, pravni interes ne postoji jedino ako povoljan ishod neke tužbe ni u kojem slučaju tužitelju ne može donijeti zadovoljštinu (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 2011., Evropaïki Dynamiki/ESB, C-401/09 P, EU:C:2011:370, t. 49., kao i od 23. studenog 2017., Bionorica i Diapharm/Komisija, C-596/15 P i C-597/15 P, EU:C:2017:886, t. 85.).
48
Osim toga, pravni interes tužitelja ne ovisi stoga o osnovanosti njihovih prigovora (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2017., European Dynamics Luxembourg i dr./Agencija Europske unije za željeznice, T-392/15, EU:T:2017:462, t. 41.).
49
U ovom slučaju valja podsjetiti na to da je Komisija pobijanom odlukom kvalificirala isplatu spornih iznosa kao državnu potporu nespojivu s unutarnjim tržištem te je Rumunjskoj naložila da vrati iznose koji su već isplaćeni tužiteljima, odnosno tužiteljima u arbitraži i pet drugih društava, zato što su zajedno činili gospodarsku jedinicu. Takvom se odlukom tužiteljima očito nanosi šteta jer se njome Rumunjskoj nalaže da od njih povrati isplaćene iznose kao i kamate koje su oni obračunali do dana njihova povrata. U tom pogledu valja istaknuti da su, prema Komisijinu mišljenju, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 42. navedene odluke, rumunjska tijela u cijelosti provela arbitražnu odluku.
50
Okolnost prema kojoj je Sud smatrao da arbitražna odluka od pristupanja Rumunjske Uniji nije u skladu s pravom Unije, osobito s člancima 267. i 344. UFEU-a, i da stoga ne može imati nikakav učinak (rješenje od 21. rujna 2022., Romatsa i dr., C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 42. i 43.) ne može tužiteljima oduzeti njihov pravni interes.
51
Naime, s jedne strane, kao što to primjećuju tužitelji, činjenica da sud države članice ni u kojem slučaju ne može, u skladu s rješenjem od 21. rujna 2022., Romatsa i dr. (C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 44.), izvršiti arbitražnu odluku neovisna je o pitanju je li pobijana odluka koju je donijela Komisija u skladu s pravom Unije i, osobito, ispunjava li mjera na koju se ona odnosi u materijalnom smislu uvjete navedene u članku 107. stavku 1. UFEU-a kako bi je se kvalificiralo kao državnu potporu u smislu navedene odredbe i stoga bi mogla biti predmet obveze povrata na teret Rumunjske.
52
S druge strane, činjenica da je isplata spornih iznosa dovela, prema Komisijinu mišljenju, do „izvršavanja odluke kojom se krše temeljna načela prava Unije” ne može tužiteljima, neovisno o osnovanosti njihove tužbe, oduzeti njihovo pravo na osporavanje zakonitosti akta koji na njih negativno utječe.
53
Osim toga, valja primijetiti da je Sud, time što je smatrao u točkama 154. i 155. presude o žalbi da stanje postupka, kad je riječ o argumentima, dijelovima i žalbenim razlozima koji se odnose na osnovanost pobijane odluke, ne dopušta odlučivanje o sporu, iako je već bio u mogućnosti ocijeniti njezinu dopuštenost i da stoga predmet treba vratiti Općem sudu kako bi o njima odlučio, implicitno, ali nužno smatrao da je ovaj spor dopušten.
54
U tim okolnostima, valja odbiti Komisijin argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji se temelji na nepostojanju pravnog interesa tužiteljâ.
B. Osnovanost tužbi
[omissis]
1.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na zlouporabi ovlasti te povredi članka 351. UFEU-a i općih načela prava
[omissis]
b)
Drugi dio, koji se temelji na povredi članka 351. UFEU-a i općih načela prava
65
Tužitelji u biti tvrde da je Rumunjska bila dužna poštovati obveze koje je preuzela prije svojeg ulaska u Uniju na temelju BIT-a i Konvencije ICSID-a, osobito članaka 53. i 54. navedene konvencije, koji je obvezuju da izvrši arbitražnu odluku, čak i u slučaju da isplata spornih iznosa predstavlja državnu potporu u smislu prava Unije.
66
Prema mišljenju tužiteljâ, obveza Rumunjske da poštuje Konvenciju ICSID-a nalaže se u pogledu svih država potpisnica navedene konvencije, tako da se na tu konvenciju može pozvati bilo koja treća država a da pritom nije potrebno pozvati se na poseban interes za rješavanje spora.
67
Konkretno, tužitelji se pozivaju na presudu Supreme Courta of the United Kingdom (Vrhovni sud Ujedinjene Kraljevine) od 19. veljače 2020., donesenu u predmetu Micula i dr./Rumunjska, koji je odobrio izvršenje arbitražne odluke i priznao da su „obveze država ugovornica [Konvencije ICSID-a koje proizlaze iz] članaka 53., 54. i 69. izražene u apsolutnom smislu, bez ikakvog ograničenja u pogledu osoba kojima su te obveze određene”.
68
U tim okolnostima, prema mišljenju tužiteljâ, čak i ako BIT nije obuhvaćen područjem primjene članka 351. UFEU-a, ta okolnost ne utječe na obvezu Rumunjske da izvrši arbitražnu odluku na temelju Konvencije ICSID-a, čak i nakon njezina pristupanja Uniji. Pristanak Rumunjske na arbitražni postupak tako i dalje obvezuje tu zemlju na temelju članka 25. stavka 1. navedene konvencije, kojim se određuje da država ugovornica koja je dala svoju suglasnost za arbitražu više ne može jednostrano povući tu suglasnost.
69
Tužitelji u tom pogledu dodaju da bi u predmetima T-624/15 RENV i T-694/15 RENV, ako Rumunjska ne ispuni svoje obveze, svaka država ugovornica, uključujući sve države ugovornice koje nisu članice Unije, mogla podnijeti tužbu protiv Rumunjske Međunarodnom sudu (ICJ) na temelju članka 64. Konvencije ICSID-a.
70
Posljedično, pobijana odluka, time što nalaže povrat predmetne mjere potpore, sprečava Rumunjsku da ispuni takve obveze i stoga je protivna članku 351. prvom stavku UFEU-a, na temelju kojeg odredbe Ugovora ne utječu na prava i obveze koji proizlaze iz sporazuma sklopljenog između države članice prije njezina pristupanja i trećih država.
71
Pobijana odluka također je protivna općem načelu prava Unije, pacta sunt servanda, čiji je izraz članak 351. prvi stavak UFEU-a. Osim toga, njome se krši načelo lojalne suradnje između Unije i država članica, čiji je uzajamni karakter naglašen u članku 4. stavku 3. UEU-a i koju „odražava” članak 351. UFEU-a.
72
Komisija, koju podupire Kraljevina Španjolska, osporava argumentaciju tužiteljâ.
73
Članak 351. prvi stavak UFEU-a određuje da „ne utječu na prava i obveze koje proizlaze iz sporazuma sklopljenih prije 1. siječnja 1958. ili, za države pristupnice, prije dana njihova pristupanja, a koje su sklopile jedna ili više država članica s jedne strane te jedna ili više trećih zemalja s druge strane”.
74
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, cilj je članka 351. prvog stavka UFEU-a pojasniti, u skladu s načelima međunarodnog prava, kako proizlaze osobito iz članka 30. stavka 4. točke (b) Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 1155., str. 331.), da primjena UFEU-a ne utječe na obvezu dotične države članice da poštuje prava trećih zemalja koja proizlaze iz prethodne konvencije i da poštuje svoje odgovarajuće obveze (vidjeti presudu od 15. rujna 2011., Komisija/Slovačka, C-264/09, EU:C:2011:580, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
75
Članak 351. prvi stavak UFEU-a ima opći doseg i primjenjuje se na sve međunarodne sporazume koji, neovisno o svojem predmetu, mogu utjecati na primjenu prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 2. kolovoza 1993., Levy, C-158/91, EU:C:1993:332, t. 11.).
76
Stoga je cilj članka 351. prvog stavka UFEU-a zaštititi prava trećih država (presuda od 13. srpnja 1966., Consten i Grundig/Komisija, 56/64 i 58/64, EU:C:1966:41, str. 500.), omogućujući dotičnim državama članicama da poštuju obveze koje imaju na temelju prethodnog međunarodnog sporazuma (vidjeti u tom smislu presudu od 21. prosinca 2011., Air Transport Association of America i dr., C-366/10, EU:C:2011:864, t. 61.).
77
S druge strane, članak 351. prvi stavak UFEU-a ne ovlašćuje države članice da se u svojim unutarnjim odnosima s Unijom pozivaju na prava koja proizlaze iz takvih konvencija (vidjeti u tom smislu presude od 2. srpnja 1996., Komisija/Luksemburg, C-473/93, EU:C:1996:263, t. 40. i od 7. srpnja 2005., Komisija/Austrija, C-147/03, EU:C:2005:427, t. 58.).
78
Iz toga slijedi da se u članku 351. prvom stavku UFEU-a izraz „prava i obveze” u pogledu „prava” odnosi na prava trećih država, a kad je riječ o „obvezama”, na obveze država članica (presuda od 2. kolovoza 1993., Levy, C-158/91, EU:C:1993:332, t. 12.).
79
Slijedom toga, kako bi se utvrdilo može li se pravilo prava Unije onemogućiti ranijim međunarodnim sporazumom koji se primjenjivao, valja ispitati nalaže li on predmetnoj državi članici obveze čije izvršenje još mogu zahtijevati treće države koje su stranke tog sporazuma (presude od 2. kolovoza 1993., Levy, C-158/91, EU:C:1993:332, t. 13., i od 15. rujna 2011., Komisija/Slovačka, C-264/09, EU:C:2011:580, t. 42.).
80
Stoga, da bi se pravilo prava Unije moglo onemogućiti na temelju međunarodnog sporazuma, u skladu s člankom 351. prvim stavkom UFEU-a, moraju se ispuniti dva uvjeta; to da je riječ o sporazumu sklopljenom prije stupanja na snagu Ugovorâ Unije u dotičnoj državi članici i to da dotična treća država na temelju toga ima prava čije poštovanje može zahtijevati od te države članice (vidjeti u tom smislu presudu od 10. ožujka 1998., T. Port, C-364/95 i C-365/95, EU:C:1998:95, t. 61.).
81
Stoga se članak 351. prvi stavak UFEU-a, s obzirom na to da predstavlja pravilo kojim se mogu odobriti odstupanja od primjene prava Unije, uključujući i primarnog prava, mora usko tumačiti kako opća pravila predviđena Ugovorima Unije ne bi bila lišena svoje biti (presuda od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda), C-516/22, EU:C:2024:231, t. 78. i 81.).
82
U članku 25. stavku 1. Konvencije ICSID-a, koja je za Rumunjsku stupila na snagu 12. listopada 1975., određuje se:
„Nadležnost Centra obuhvaća svaki pravni spor nastao izravno iz ulaganja između države ugovornice (ili sastavne oblasti ili agencije države ugovornice koju je ta država ugovornica imenovala Centru) i državljana druge države ugovornice, a kojega stranke u sporu pisanim putem pristanu predati Centru. Kad se stranke suglase o tome, niti jedna stranka ne može jednostrano povući svoju suglasnost.”
83
Članak 53. stavak 1. Konvencije ICSID-a glasi:
„Odluka je obvezna za stranke i ne podliježe žalbi ili nekom drugom pravnom lijeku, osim onih koje predviđa Konvencija. Svaka stranka dužna je poštovati i sprovoditi odredbe odluke […]”.
84
U članku 54. stavku 1. Konvencije ICSID-a propisuje se:
„Svaka država ugovornica priznat će kao obaveznu odluku donesenu na osnovi ove Konvencije i provesti na svojem teritoriju novčane obveze određene tom odlukom kao da je to konačna presuda suda te države. […]”
85
U članku 64. Konvencije ICSID-a utvrđuje se da „[s]vi sporovi između država ugovornica o tumačenju ili primjeni ove Konvencije, koji ne budu riješeni pregovorima, podnijet će se Međunarodnom sudu na molbu stranke u sporu, ukoliko se države ne dogovore da spor riješe na drugi način”.
86
Člankom 7. BIT-a predviđa se da sve sporove između ulagačâ i ugovornih strana mora rješavati, među ostalim, arbitražni sud koji primjenjuje Konvenciju ICSID-a.
87
U ovom je slučaju Komisija u uvodnim izjavama 126. i 127. pobijane odluke navela da prava i obveze na koje se pozivaju tužitelji u arbitraži proizlaze iz primjene BIT-a. Nakon što je utvrdila da je taj ugovor sklopljen između dviju država članica, a ne između jedne ili više država članica i jedne ili više trećih država, Komisija je zaključila da članak 351. UFEU-a nije primjenjiv u ovom slučaju. Iz toga je zaključila da se primjenom pravila o državnim potporama, u okolnostima slučaja, ne utječe na prava i obveze zaštićene člankom 351. UFEU-a.
88
Komisija je dodala, u uvodnoj izjavi 129. pobijane odluke da, s obzirom na to da nijedna treća zemlja koja je ugovorna strana Konvencije ICSID-a nije strana u BIT-u koji je predmet ovog postupka, članak 351. nije relevantan za ovaj predmet.
89
S obzirom na argumentaciju tužiteljâ i obrazloženje pobijane odluke u tom pogledu, analiza ovog dijela tužbenog razloga dovodi do toga da se najprije provjeri ulaze li u ovom slučaju obveze koje je Rumunjska ugovorila na temelju, s jedne strane, BIT-a, s druge strane, Konvencije ICSID-a, u područje primjene članka 351. UFEU-a.
1) Postojanje obveza u smislu članka 351. UFEU-a koje je Rumunjska preuzela na temelju BIT-a
90
Članak 351. UFEU-a odnosi se, kao što proizlazi iz točaka 74. i 78. ove presude, na prava trećih država i odgovarajuće obveze država članica. Obveze Rumunjske, preuzete prije njezina pristupanja, na temelju BIT-a, odgovaraju pravima Kraljevine Švedske stečenima na tom istom temelju.
91
Na dan potpisivanja BIT-a Kraljevina Švedska bila je država članica, a ne treća država Unije. Takav bilateralni ugovor od pristupanja Rumunjske Uniji treba smatrati ugovorom koji se odnosi na dvije države članice (presuda od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda), C-516/22, EU:C:2024:231, t. 72.).
92
Članak 351. UFEU-a nije primjenjiv na bilateralni ugovor sklopljen između dviju država članica, s obzirom na to da nijedna treća država nije njegova stranka (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2009., Budějovický Budvar, C-478/07, EU:C:2009:521, t. 99.).
93
U tim okolnostima, na dan dodjele potpore, koji je odlučujući za ocjenu primjenjivosti članka 351. UFEU-a, u ovom slučaju na dan donošenja arbitražne odluke (vidjeti točku 62. ove presude), BIT se ne može smatrati ugovorom iz kojeg, u smislu navedenog članka, proizlaze prava trećih država i obveze za tu državu članicu na koje može utjecati provedba, primjenom pobijane odluke, članaka 107. i 108. UFEU-a.
94
Okolnost prema kojoj je događaj koji je prouzročio štetu, odnosno ukidanje, navodno protivno BIT-u, predmetnog sustava poreznih poticaja, za koji je arbitražnom odlukom odobrena naknada štete, do kojeg je došlo prije pristupanja Rumunjske Uniji ne može dovesti u pitanje to tumačenje.
95
Isto vrijedi i za okolnost prema kojoj su se činjenice na kojima se temelji odgovornost Rumunjske dogodile, barem djelomično, prije njezina pristupanja Uniji, kada je ta država još bila treća država u smislu članka 351. UFEU-a.
96
Kao što je to Sud istaknuo u presudi o žalbi, točno je da se ne može isključiti da, u skladu s načelima koja proizlaze iz nacionalnih prava u području građanskopravne odgovornosti, pravo na naknadu štete nastaje na dan ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja, što je priznato kao uzrok štete (presuda o žalbi, t. 117. i 118.). S druge strane, to pravo na naknadu štete razlikuje se od prava na obeštećenje dodijeljenog arbitražnom odlukom, tako da predmetna mjera potpore nije bila dodijeljena na dan navedenog ukidanja (presuda o žalbi, t. 119. do 127.).
97
S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da obveze Rumunjske koje su preuzete na temelju BIT-a i ispitane u okviru ovog spora nisu obuhvaćene odredbama članka 351. UFEU-a.
98
Tužitelji stoga ne mogu tvrditi da je pobijanom odlukom Komisija povrijedila članak 351. UFEU-a jer je onemogućila Rumunjskoj da ispuni svoje obveze preuzete na temelju BIT-a.
2) Postojanje obveza u smislu članka 351. UFEU-a koje je Rumunjska preuzela na temelju Konvencije ICSID-a
99
U skladu s presudom o žalbi, sustav pravnih lijekova predviđen UEU-om i UFEU-om zamijenio je arbitražni postupak predviđen BIT-om od pristupanja Rumunjske Uniji, odnosno od 1. siječnja 2007. (presuda o žalbi, t. 145.).
100
Nesporno je da se arbitražni sud, koji primjenjuje Konvenciju ICSID-a i koji je bio predmet spora između tužitelja u arbitraži i Rumunjske, ne nalazi u pravosudnom sustavu Unije (presuda o žalbi, t. 141.).
101
Arbitražna odluka, koju je arbitražni sud donio 11. prosinca 2013., odnosno nakon pristupanja Rumunjske Uniji, ne može stoga imati nikakav učinak i stoga se ne može izvršiti radi isplate naknade štete koja je njome dodijeljena (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. rujna 2022., Romatsa i dr., C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 43.).
102
Slijedom toga, sud države članice pred kojim je pokrenut postupak izvršenja te arbitražne odluke dužan je izuzeti iz primjene tu odluku te je stoga ni u kojem slučaju ne može izvršiti kako bi njezinim korisnicima omogućio isplatu naknade štete koja im je njome dodijeljena (rješenje od 21. rujna 2022., Romatsa i dr., C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 44.). To se utvrđenje primjenjuje na Rumunjsku kao državu članicu.
103
Stoga za Rumunjsku nije postojala nikakva obveza izvršenja arbitražne odluke ni, a fortiori, njezine provedbe, neovisno o bilo kakvom prisilnom izvršenju.
104
Stoga treba zaključiti da članak 53. Konvencije ICSID-a, na temelju kojeg svaka stranka koja je obvezana Odlukom mora provesti tu odluku u skladu sa njezinim odredbama, kao što je to navedeno u točki 83. ove presude, u ovom slučaju nije stvorio obveze prema Rumunjskoj koje ulaze u područje primjene članka 351. UFEU-a.
105
Slijedom toga, valja smatrati da članak 54. Konvencije ICSID-a, prema kojem „[s]vaka država ugovornica priznat će kao obaveznu odluku donesenu na osnovi ove Konvencije i provesti na svojem teritoriju novčane obveze određene tom odlukom kao da je to konačna presuda suda te države”, kako je navedeno u točki 84. ove presude, nije mogla stvoriti prava u korist trećih država kojima bi odgovarale obveze Rumunjske, koje u ovom slučaju ne postoje.
106
Osim toga, kao što je to Sud presudio, Konvencija ICSID-a, unatoč svojem multilateralnom karakteru, ima za cilj urediti bilateralne odnose između ugovornih stranaka na sličan način kao i bilateralni ugovor. Iako tužitelji u biti tvrde da bi treće države koje su sklopile Konvenciju ICSID-a mogle imati interes da Rumunjska poštuje svoje obveze prema drugoj državi članici tako da u skladu s odredbama te konvencije izvrši arbitražnu odluku koja je obuhvaćena njezinim područjem primjene, takav isključivo činjenični interes ne može se izjednačiti s „pravom” u smislu članka 351. prvog stavka UFEU-a kojim se može opravdati primjena te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda), C-516/22, EU:C:2024:231, t. 75. i 76.).
107
Stoga se članci 53. i 54. Konvencije ICSID-a ne mogu tumačiti na način da su njima stvorena „prava”, u smislu članka 351. prvog stavka UFEU-a, u korist trećih država potpisnica te konvencije koje odgovaraju obvezama Rumunjske da izvrši arbitražnu odluku.
108
U tim okolnostima, pri čemu nije potrebno odlučiti o utjecaju koji tužitelji navode u pogledu članka 25. stavka 1. i članka 64. Konvencije ICSID-a na obvezu Rumunjske da izvrši arbitražnu odluku na temelju iste konvencije, pobijana odluka, time što je naložila povrat potpore, nije mogla spriječiti tu državu članicu da ispuni obveze koje su obuhvaćene područjem primjene članka 351. UFEU-a. Posljedično, takvom odlukom nije povrijeđen potonji članak, na temelju kojeg odredbe ugovora ne utječu na prava i obveze koji proizlaze iz sporazuma sklopljenog između države članice prije njezina pristupanja i trećih država.
109
Komisija je tako mogla bez pogreške koja se tiče prava smatrati da se „primjenom pravila o državnim potporama ne utječe […] na prava i obveze zaštićene člankom 351. UFEU-a”.
110
Prigovor koji se temelji na povredi članka 351. prvog stavka UFEU-a stoga treba odbiti, a slijedom toga i prigovor koji se temelji na povredi načela pacta sunt servanda, koje je izraženo u navedenom članku.
111
Isto vrijedi i za prigovor koji se temelji na povredi načela lojalne suradnje jer je provedeno člankom 351. stavkom 1. UFEU-a.
112
S obzirom na sve prethodno navedeno, ovaj dio treba odbiti, a slijedom toga i prvi tužbeni razlog u cijelosti.
2.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 107. stavka 1. UFEU-a
113
Tužitelji tvrde da Komisija nije dokazala da su u ovom slučaju ispunjeni uvjeti iz članka 107. stavka 1. UFEU-a. Svoj tužbeni razlog oblikuju u tri dijela.
114
Komisija, koju podupire Kraljevina Španjolska, osporava argumentaciju tužiteljâ.
115
Valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 107. stavkom 1. UFEU-a, „svaka potpora koju dodijeli država članica, ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava u bilo kojem obliku kojim se narušava ili prijeti da će se narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj, nespojiva s unutarnjim tržištem u mjeri u kojoj utječe na trgovinu među državama članicama”.
116
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, kvalifikacija državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a zahtijeva prethodno ispunjenje svih uvjeta predviđenih tom odredbom. Stoga, da bi se mjera mogla okarakterizirati kao državna potpora mora se, kao prvo, raditi o intervenciji države ili intervenciji putem državnih sredstava, kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama, treće, mora davati prednost svojem korisniku i, četvrto, treba narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (vidjeti presudu od 12. studenoga 2013., MOL/Komisija (T-499/10, EU:T:2013:592, t. 51. i navedena sudska praksa).
a)
Prvi dio, koji se temelji na nepostojanju gospodarske prednosti
117
Tužitelji tvrde da im predmetna mjera potpore ne daje nikakvu gospodarsku prednost. Ističu tri glavna prigovora.
118
Kao prvo, tužitelji tvrde da, suprotno onomu što je smatrala Komisija, arbitražnom odlukom tužiteljima u arbitraži nisu nadoknađene posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja, nego im je dodijeljena naknada štete zbog toga što je Rumunjska povrijedila članak 2. stavak 3. BIT-a ne osiguravši im pošteno i pravično postupanje. U najmanju se ruku, pod pretpostavkom da je točno Komisijino tumačenje navedene presude, naknada neizravnih posljedica tog ukidanja, kao što su izgubljena dobit ili gubitak prilike da se osvoje nova tržišta, ne može kvalificirati kao prednost u smislu propisa o državnim potporama.
119
Kao drugo, tužitelji tvrde da im u skladu sa sudskom praksom proizašlom iz presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr., 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.), naknada štete dodijeljena arbitražnom odlukom ne daje prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
120
Kao treće i posljednje, pod pretpostavkom da je arbitražna presuda mogla predstavljati prednost, pobijanom se odlukom pogrešno utvrđuje predmetna mjera potpore kao isplata spornih iznosa, a ne navedena odluka. Međutim, ta je isplata dio „uobičajenog tijeka” izvršenja ili provedbe te odluke, tako da isplata obeštećenja, koja se nalaže Rumunjskoj, ne može predstavljati prednost različitu od one koja je navodno dodijeljena istom odlukom.
121
Valja istaknuti da se državnim potporama smatraju intervencije koje su bez obzira na svoj oblik takve da mogu staviti poduzetnike izravno ili neizravno u povoljniji položaj ili koje se treba smatrati gospodarskom prednošću koju poduzetnik korisnik ne bi ostvario u normalnim tržišnim uvjetima (vidjeti presude od 15. svibnja 2019., Achema i dr., C-706/17, EU:C:2019:407, t. 83. i navedenu sudsku praksu, i od 17. rujna 2020., Compagnie des pêches de Saint-Malo, C-212/19, EU:C:2020:726, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
122
U tom pogledu, kako bi se ocijenilo je li država članica dodijelila prednost određenom poduzetniku, financijska situacija poduzetnika nakon uvođenja mjere mora se usporediti s financijskim položajem u kojem bi bio da ona nije bila donesena. Potporama se osobito smatraju intervencije koje u različitim oblicima smanjuju troškove koji uobičajeno opterećuju poduzetnikov proračun. Korist stoga postoji ako se zbog mjere i bez opravdanosti na temelju prirode ili strukture predmetnog sustava neto financijski položaj korisnika poboljša (vidjeti, u tom smislu, presudu od 17. rujna 2020., Compagnie des pêches de Saint-Malo, C-212/19, EU:C:2020:726, t. 40.).
123
Opći sud smatra svrsishodnim ispitati, kao prvo, treći prigovor, koji se temelji na pogrešnom utvrđivanju predmetne mjere potpore, prije analize prvog i drugog prigovora koji se temelji na pretpostavci prema kojoj dodjela naknade štete dodijeljena arbitražnom odlukom predstavlja navedenu mjeru.
1) Treći prigovor, koji se temelji na pogrešnom utvrđivanju predmetne mjere potpore
124
Tužitelji u biti tvrde, kao što je to navedeno u točki 120. ove presude, da predmetna mjera potpore nije isplata spornih iznosa, nego arbitražna odluka. Komisija je stoga u pobijanoj odluci počinila pogrešku koja se tiče prava time što je pogrešno utvrdila mjeru koja je predmet njezina ispitivanja, tako da navedenu isplatu nije mogla kvalificirati kao prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, a da pritom ne počini pogrešku u ocjeni.
125
U ovom slučaju predmetna mjera potpore utvrđena je tako u uvodnoj izjavi 39. pobijane odluke: „[m]jera koja se ocjenjuje je plaćanje [spornih iznosa] koj[e] je Sud dodijelio podnositeljima zahtjeva temeljem [arbitražne] Odluke, bilo provedbom ili izvršenjem te Odluke, plus kamate koje teku od donošenja Odluke”.
126
Iz uvodne izjave 39. pobijane odluke, koja se odnosi na „Opis mjere” i koja je obuhvaćena dijelom 3. te odluke, naslovljenim „Opis mjere i razlozi za pokretanje postupka”, nedvojbeno proizlazi da je mjera na koju se odnosi navedena odluka isplata spornih iznosa, a ne arbitražna odluka.
127
Komisijina tvrdnja da predmetna mjera potpore odgovara isplati spornih iznosa potvrđena je u uvodnoj izjavi 123. pobijane odluke u kojoj se navodi da „[t]a isplata podnositeljima zahtjeva [u arbitraži], bilo provedbom ili izvršenjem Odluke, jača njihov konkurentski položaj”.
128
Ta se tvrdnja ne može dovesti u pitanje argumentom koji tužitelji izvode iz točke 124. presude o žalbi prema kojoj je „pravo na naknadu štete koje je dosuđeno za štetu za koju tužitelji u arbitraži tvrde da su je pretrpjeli zbog ukidanja, navodno protivno BIT-u, predmetnog sustava poreznih poticaja dodijeljeno tek arbitražnom odlukom”.
129
Naime, valja pojasniti da je postupivši na taj način Sud odlučio samo o Komisijinoj nadležnosti rationae temporis za donošenje pobijane odluke na temelju članka 108. UFEU-a. Stoga je u točki 124. presude o žalbi odlučio samo o datumu na koji je žaliteljima dodijeljeno pravo na naknadu štete, a ne o kvalifikaciji isplate spornih iznosa kao državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, kako je ispitana u navedenoj odluci.
130
U tom pogledu, na utvrđivanje predmetne mjere potpore kao isplate spornih iznosa ne utječe pitanje predstavlja li arbitražna presuda, neovisno o ispitanim plaćanjima, prednost koju se može kvalificirati kao državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
131
Sud je uostalom izričito utvrdio, u točki 135. presude o žalbi, da je pobijanom odlukom Komisija ispitala, s obzirom na pravila UFEU-a u području državnih potpora, isplatu spornih iznosa radi izvršenja arbitražne odluke.
132
Osim toga, Komisija ne može pozvati Opći sud da sada smatra, kao što to proizlazi iz njezinih dodatnih podnesaka i pisanih očitovanja i diskusija na raspravi, da mjeru koja je predmet njezina ispitivanja treba smatrati jedinstvenom mjerom uspostavljenom arbitražnom odlukom i njezinom provedbom. Naime, ustaljena je sudska praksa da Opći sud u okviru tužbe za poništenje ne može svojim obrazloženjem zamijeniti obrazloženje autora pobijanog akta (vidjeti presudu od 26. listopada 2016., PT Musim Mas/Vijeće, C-468/15 P, EU:C:2016:803, t. 64. i navedenu sudsku praksu).
133
Iako tužitelji tvrde i da je plaćanje naknade štete samo „automatska posljedica” arbitražne odluke, oni tom tvrdnjom samo utvrđuju da je ta odluka uzrok tomu što je Rumunjska platila sporne iznose i ne mogu takvim utvrđenjem valjano tvrditi da navedeno plaćanje nije predstavljalo prednost različitu od navedene odluke.
134
Naime, članak 107. stavak 1. UFEU-a ne pravi razliku ovisno o razlozima ili ciljevima državnih mjera, nego ih, kako je Komisija na to podsjetila u uvodnoj izjavi 80. pobijane odluke, definira ovisno o njihovim učincima (presude od 4. ožujka 2021., Komisija/Fútbol Club Barcelona, C-362/19 P, EU:C:2021:169, t. 61., u postupku po žalbi, t. 122.).
135
Čak i pod pretpostavkom da se arbitražna odluka ne može odvojiti od njezina izvršenja, ostaje činjenica da je isplata spornih iznosa, radi izvršenja ili provedbe navedene odluke, predstavljala mjeru koju je Komisija ocjenjivala u pobijanoj odluci.
136
U tim okolnostima, Komisija je mogla, suprotno onomu što tvrde tužitelji, pravilno definirati predmetnu mjeru potpore kao i isplatu spornih iznosa kako bi u okviru svoje ocjene postojanja državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a provjerila predstavlja li takva isplata gospodarsku prednost koju tužitelji ne bi ostvarili u normalnim tržišnim uvjetima.
137
Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, proizlazi da ovaj prigovor treba odbiti.
2) Prvi prigovor, koji se temelji na tome da predmetna mjera potpore ne može predstavljati prednost isplaćenu kao naknadu za posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja
138
Kao što to proizlazi iz točke 118. ove presude, ovaj se prigovor temelji na dvama glavnim argumentima.
i) Prvi argument, koji se temelji na pogrešci koju je Komisija počinila time što je smatrala da su arbitražnom odlukom tužiteljima u arbitraži nadoknađene posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja
139
Iz točke 131. ove presude proizlazi da je Komisija ispitala s obzirom na pravila UFEU-a u području državnih potpora, isplatu spornih iznosa, a ne predmetni sustav poreznih poticaja, koji, s obzirom na to da je ukinut prije pristupanja Rumunjske Uniji, nije više bio na snazi u trenutku donošenja pobijane odluke (presuda o žalbi, t. 135.).
140
U tu svrhu, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 93. pobijane odluke, Komisija je ispitala elemente na koje se arbitražni sud oslonio kako bi utvrdio potporu dodijeljenu tužiteljima u arbitraži i opis navodno pretrpljene štete.
141
Iz uvodne izjave 94. pobijane odluke proizlazi da je Komisija najprije smatrala da je arbitražni sud nadoknadio štetu nastalu zbog prijevremenog ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja. Zatim je smatrala da je Rumunjska provedbom ili izvršenjem arbitražne odluke tužiteljima u arbitraži dodijelila, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 95. navedene odluke, iznos koji odgovara prednostima koje su potonji trebali ostvariti u okviru navedenog sustava za razdoblje od trenutka njegova ukidanja 22. veljače 2005. do planiranog datuma njegova isteka 1. travnja 2009. Naposljetku, utvrdila je da iznos štete u bitnome predstavlja, s jedne strane, povrat iznosa naplaćenih carina na šećer i druge sirovine koje bi tužitelji u arbitraži izbjegli da do navedenog ukidanja nije došlo i, s druge strane, iznos izgubljene dobiti od prodaje gotovih proizvoda koji proizlazi iz tog ukidanja.
142
Slijedom toga, Komisija je u uvodnoj izjavi 96. pobijane odluke kvalificirala isplatu spornih iznosa kao ekonomsku prednost koju tužitelji u arbitraži ne bi mogli ostvariti u uobičajenim tržišnim uvjetima jer im je svrha te isplate nadoknaditi štetu koju su pretrpjeli zbog ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja.
143
Kako bi osporili Komisijino tumačenje arbitražne odluke, tužitelji tvrde da je arbitražni sud tužiteljima u arbitraži odobrio naknadu štete koju su pretrpjeli, kao što je to navedeno u točki 118. ove presude, zbog toga što Rumunjska nije osigurala pošteno i pravedno postupanje u pogledu ulaganja tužiteljâ, čime je povrijedila članak 2. stavak 3. BIT-a. U tom pogledu pojašnjavaju da je Rumunjska povrijedila takav članak jer je, s jedne strane, ukinula glavne prednosti predmetnog sustava poreznih poticaja, zadržavajući pritom na snazi istodobne obveze i, s druge strane, povrijedila transparentnost jer tužitelje u arbitraži nije pravodobno obavijestila o ukidanju navedenog sustava.
144
Tužitelji dodaju da, iako se arbitražni sud pozvao na predmetni sustav poreznih poticaja kako bi kvantificirao pretrpljenu štetu, ta okolnost ne može sama po sebi značiti da je arbitražnom odlukom ponovno uspostavljen navedeni sustav.
145
U ovom slučaju, iz točke 872. arbitražne odluke kako je preuzeta u točki 27. presude po žalbi i u uvodnoj izjavi 26. pobijane odluke, proizlazi da je arbitražni sud zaključio da je Rumunjska ukidanjem predmetnog sustava poreznih poticaja prije 1. travnja 2009. u prvom redu iznevjerila legitimna očekivanja tužitelja u arbitraži koji su mislili da će ti poticaji biti dostupni, u načelno istom obliku, do uključivo 31. ožujka 2009., da nije postupila transparentno jer te tužitelje nije pravodobno obavijestila te da nije uspjela osigurati pošteno i pravedno postupanje u odnosu na njihova ulaganja u smislu članka 2. stavka 3. BIT-a. Stoga je navedeni sud naložio Rumunjskoj da im isplati naknadu štete čiji je iznos utvrđen ponajprije uzimajući u obzir štetu koju su tužitelji navodno pretrpjeli u razdoblju od 22. veljače 2005. do 31. ožujka 2009.
146
S obzirom na to, valja istaknuti, kao prvo, da štete koje su nadoknađene arbitražnom odlukom, kako su utvrđene u izreci navedene odluke, i kako su sažete u uvodnoj izjavi 27. pobijane odluke, odgovaraju sljedećoj šteti: povećanje troškova šećera (za koji su tužitelji u arbitraži morali platiti carinu nakon ukidanja olakšice za sirovine); povećanje troškova za sirovine osim šećera i određenih vrsta polietilen tereftalata (PET, za koje je arbitražni sud odbio zahtjev za naknadu štete zbog toga što tužitelji u arbitraži nikada nisu imali koristi od olakšice za sirovine koje se odnose na njihov uvoz); gubitak skladišnog kapaciteta šećera po nižim cijenama (čiji je iznos izračunan na temelju carina za uvezeni šećer koje su se mogle izbjeći da su tužitelji u arbitraži mogli skladištiti šećer prije 1. travnja 2009.); izgubljena dobit zbog gubitka prodaje gotovih proizvoda (koja odgovara gubitku tržišnog udjela u razdoblju 2004. – 2008. za sode i druge proizvode koji sadržavaju šećer, čije je poskupljenje dovelo do povećanja cijena navedenih proizvoda, što je pak dovelo do smanjenja prodaje tih proizvoda).
147
Tako utvrđenim iznosima, plaćenima kao naknada tako utvrđene štete dodale su se kamate, koje se za povećane troškove šećera i ostalih sirovina računaju od 1. ožujka 2007., za gubitak mogućnosti stvaranja zaliha šećera od 1. studenoga 2009., a za gubitak dobiti od 1. svibnja 2008.
148
Kao drugo, valja podsjetiti na to da je, kao što to proizlazi iz pobijane odluke, predmetnim sustavom poreznih poticaja određenim ulagačima u regijama za koje rumunjska vlada smatra da su u nepovoljnijem položaju, dodijeljeno oslobođenje od plaćanja carina za sirovine potrebne za ulaganje u dotičnoj regiji u nepovoljnom položaju, pri čemu je oslobođenje od plaćanja pristojbi zamijenilo, nakon izmjene sustava, prvotno predviđen povrat tih pristojbi.
149
Kao što je to istaknuto u točki 7. ove presude, tužitelji u arbitraži, u svojstvu ulagača u rudarskom području Ștei-Nucet, za koje se smatra da je u nepovoljnijem položaju, od početka 2000. koristili su oslobođenje od carine na sirovine predviđene predmetnim sustavom poreznih poticaja, sve do njegova ukidanja 22. veljače 2005.
150
Kao treće, valja dodati da, iako tužitelji osporavaju posljedice koje se mogu izvesti iz načina izračuna naknade štete koji je upotrijebio arbitražni sud, oni ne osporavaju, s druge strane, da je iznos naknade štete određen uzimajući u obzir predmetni sustav poreznih poticaja.
151
Iz točaka 944. i 945. arbitražne odluke proizlazi da su metodu koju je arbitražni sud primijenio za izračun pretrpljene štete tužitelji predložili u arbitraži i da se sastojala od kvantifikacije povećanja troškova i izgubljene dobiti koju su tužitelji pretrpjeli u arbitraži jer nisu mogli razviti svoje poduzeće kako su to predvidjeli provedbom dodatnih ulaganja i prodajom proizvoda od šećera.
152
U tom pogledu, arbitražni je sud naveo u točki 917. arbitražne odluke koja je preuzeta u uvodnoj izjavi 94. pobijane odluke, da se mora dodijeliti odšteta na temelju načela da se „podnositelja zahtjeva mora vratiti u onaj položaj u kojem bi ‚najvjerojatnije’ bio da nije bilo međunarodne štete”. Također je smatrao, kako proizlazi iz točke 928. navedene odluke, da se samo gubici koji su posljedično povezani s djelom uslijed kojeg je nastala međunarodna šteta mogu nadoknaditi odštetom te da „svi prekršaji BIT-a koje navode podnositelji zahtjeva [u arbitraži] proizlaze iz iste činjenice: preuranjenog ukidanja poticaja [predviđenih predmetnim sustavom poreznih poticaja] ili su u izravnoj vezi s tim preuranjenim ukidanjem”.
153
U tim okolnostima, kao što je to Komisija istaknula u uvodnoj izjavi 94. pobijane odluke, arbitražni sud analizirao je, kada je utvrdio iznos naknade štete koja se duguje tužiteljima, jesu li gubici stvarno nastali i jesu li izravno povezani s ukidanjem predmetnog sustava poreznih poticaja, kao što to osobito proizlazi iz točke 953. arbitražne odluke, kad je riječ o dodjeli naknade štete za povećanje cijene šećera, iz točke 971. navedene odluke u pogledu dodjele naknade štete zbog povećanja cijena sirovina osim šećera i PET-a, iz točaka 982. do 985. te odluke, u pogledu dodjele naknade štete zbog gubitka skladišnog kapaciteta za šećer iz točaka 1016. do 1020. iste odluke, kad je riječ o dodjeli naknade štete zbog gubitka prihoda od prodaje gotovih proizvoda.
154
Kao četvrto i posljednje, kako je Opći sud istaknuo u točki 117. presude o žalbi, naknada koja je dosuđena arbitražnom odlukom – s obzirom na to da je namijenjena popravljanju štete za koju tužitelji u arbitraži tvrde da su je pretrpjeli zbog toga što je Rumunjska, navodno protivno BIT-u, ukinula predmetni sustav poreznih poticaja – proizlazi iz tog ukidanja, koje predstavlja događaj koji je prouzročio štetu za koju je arbitražni sud dodijelio tu naknadu.
155
Iz točaka 146. do 154. ove presude proizlazi da je arbitražni sud, time što je smatrao da Rumunjska, kao što je to navedeno u točki 145. ove presude, nije osigurala pošteno i pravedno postupanje s ulaganjima tužiteljâ u arbitraži, u smislu članka 2. stavka 3. BIT-a, namjeravao potonjima naknaditi novčane posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja.
156
Kao što je to Komisija naglasila na raspravi, osim toga, arbitražni sud nije ni okarakterizirao ni kvantificirao, s jedne strane, štetu koja je proizašla iz posljedica zadržavanja obveza nametnutih korisnicima predmetnog sustava poreznih poticaja, unatoč ukidanju prednosti koje su s njim prethodno povezane, ni s druge strane, štetu koja je proizašla iz netransparentnog postupanja Rumunjske jer nije primjereno upozorila ulagače da će taj sustav prestati prije datuma koji je proglašen njegovim istekom.
157
Tužitelji stoga neosnovano tvrde da arbitražnom odlukom tužiteljima u arbitraži nisu nadoknađene posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja, nego im je dodijeljena naknada štete pretrpljene zbog postupanja Rumunjske zbog, s jedne strane, zadržavanja obveza koje se odnose na prednosti uvedene navedenim sustavom unatoč ukidanju tog sustava i, s druge strane, zbog toga što ih nije pravodobno obavijestila o tom ukidanju, čime je povrijedila svoju obvezu da osigura pošteno i pravedno postupanje prema ulaganjima ulagača, u skladu s člankom 2. stavkom 3. BIT-a.
ii) Drugi argument, koji se temelji na tome da se obeštećenje za neizravne posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja ne može kvalificirati kao prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a
158
Tužitelji dodaju, kao što je to pojašnjeno u točki 118. ove presude, da se, u slučaju da Opći sud smatra da su arbitražnom odlukom tužiteljima u arbitraži nadoknađene posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja, naknada neizravnih posljedica tog ukidanja, poput izgubljene dobiti ili gubitka prilike da osvoji nova tržišta, ne može kvalificirati kao prednost u smislu propisa o državnim potporama.
159
U tom pogledu tužitelji ističu da sporni iznosi ne odgovaraju iznosima koje bi primili da predmetni sustav poreznih poticaja nije bio ukinut. Prema njihovu mišljenju, naknadom štete koju je arbitražni sud dodijelio na temelju arbitražne odluke kompenziraju se neizravne posljedice ukidanja navedenog sustava, odnosno povećanje troškova zbog nemogućnosti skladištenja šećera prije planiranog datuma isteka tog sustava i smanjenja dobiti zbog gubitka tržišnih udjela proizašlih iz poskupljenja troškova uvezenih sirovina zbog plaćanja carine.
160
U tim okolnostima, čak i pod pretpostavkom da je isplata spornih iznosa dovela do naknade za povlačenje nezakonite ili nespojive potpore koju bi činio predmetni sustav poreznih poticaja, tužitelji u predmetu T-704/15 RENV ističu da iznosi koje je arbitražni sud dodijelio kao kompenzaciju za izgubljenu dobit ili gubitak prilike nakon ukidanja tog sustava ni u kojem slučaju ne mogu predstavljati, u skladu s relevantnom sudskom praksom, „prednosti” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
161
U skladu sa sudskom praksom na koju se pozivaju tužitelji, povrat nezakonite potpore radi ponovne uspostave ranijeg stanja ne znači rekonstrukciju prošlosti, s obzirom na hipotetske elemente i podrazumijeva povrat prednosti koja je njome nastala za korisnika, a ne povrat eventualne ekonomske koristi koju je on ostvario korištenjem te prednosti (presuda od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C-164/15 P i C-165/15 P, EU:C:2016:990, t. 91. i 92.).
162
Najprije valja istaknuti da je za kvalifikaciju naknade štete koju je arbitražni sud dodijelio na temelju arbitražne odluke nebitna okolnost, utvrđena ili ne, prema kojoj je ta naknada odgovarala naknadi za povlačenje nezakonite ili nespojive potpore, pri čemu je u tom pogledu relevantno samo pitanje je li dodijeljena naknada mogla predstavljati državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a. Osim toga, činjenica da povrat nezakonite potpore, u skladu sa sudskom praksom na koju se pozivaju tužitelji, podrazumijeva samo povrat prednosti koja je njome nastala za njezina korisnika također ne utječe na Komisijinu kvalifikaciju naknade štete dodijeljene navedenom odlukom s obzirom na tu odredbu.
163
Nadalje, valja istaknuti da se sudska praksa navedena u točki 161. ove presude protivi tomu da se povrat nezakonite potpore odnosi na povrat eventualne ekonomske koristi koju je korisnik ostvario iskorištavanjem nezakonite potpore. U svakom slučaju, pobijanom se odlukom nalaže povrat isplate spornih iznosa, a ne povrat hipotetske prednosti koja je proizašla iz toga što ju je korisnik koristio.
164
Prednost koju su tužitelji imali u ovom sporu je, naime, isplata naknade štete koja je dodijeljena na temelju arbitražne odluke.
165
Štoviše, tužba za naknadu štete poput one koju su tužitelji u arbitraži podnijeli pred arbitražnim sudom ne može dovesti do zaobilaženja djelotvorne primjene pravila u području državnih potpora (vidjeti u tom smislu presudu od 11. studenog 2015., Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, EU:C:2015:742, t. 42. do 44.). Odšteta isplaćena kao naknada za gubitke tržišnih udjela ili kao naknada za gubitke skladištenja sirovina ili, u konačnici, za bilo kakvu štetu koja proizlazi iz ukidanja sustava potpora, ne može se stoga izuzeti iz kvalifikacije kao državne potpore s obzirom na to da takva naknada štete odgovara definiciji gospodarske prednosti u smislu navedenih pravila.
166
U tom je pogledu Komisija u uvodnoj izjavi 96. pobijane odluke iznijela kako slijedi:
„[…] dodjeljivanje podnositeljima zahtjeva [u arbitraži] naknade za gubitak dobiti jer su sami morali snositi vlastite troškove poslovanja također čini ekonomsku prednost koja nije dostupna u redovnim tržišnim uvjetima i u odsutnosti Odluke; u redovnim tržišnim uvjetima poduzetnik bi sam morao snositi troškove svoje gospodarske djelatnosti pa prema tome ne bi ostvario tu dobit. Treće, plaćanjem kamata podnositeljima zahtjeva [u arbitraži] na plaćanja koja su im navodno pripadala u prošlosti, ali koja su sama okvalificirana kao plaćanja kojima se dodjeljuje prednost, dodjeljuje se zasebna i dodatna prednost.”
167
Međutim, valja utvrditi da tužitelji nisu iznijeli nijedan argument koji bi mogao dovesti u pitanje Komisijine zaključke iz uvodne izjave 96. pobijane odluke, prema kojima naknada koju je dodijelio arbitražni sud predstavlja ekonomsku prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, nakon što su analizirali prednosti koje su tužiteljima dodijeljene u okviru predmetnog sustava poreznih poticaja za razdoblje od trenutka njegova ukidanja do predviđenog datuma njegova isteka.
168
S obzirom na sve prethodno navedeno, tužitelji nisu dokazali da je Komisija pogrešno smatrala da predmetna mjera potpore predstavlja ekonomsku prednost u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a isplaćenu tužiteljima u arbitraži kao naknadu za posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja.
169
Stoga ovaj prigovor treba odbiti u cijelosti.
3) Drugi prigovor, koji se temelji na nepoštovanju presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87)
170
Ovaj se prigovor temelji, kao što to proizlazi iz točke 119. ove presude, na pretpostavci prema kojoj je arbitražna presuda proizvela pravne učinke u odnosu na tužitelje time što im je dodijelila naknadu štete pretrpljene zbog navodne povrede BIT-a na temelju koje su imali pravo na obeštećenje dodijeljeno navedenom odlukom. Stoga se isplata naknade štete na temelju navedene presude ne može kvalificirati kao državna potpora u skladu s presudom od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.).
171
Valja podsjetiti na to da se javne potpore, koje predstavljaju mjere javne vlasti kojima se u povoljniji položaj stavljaju određena poduzeća ili proizvodi, bitno razlikuju od naknade štete koju nacionalna tijela eventualno moraju platiti pojedincima, na taj način popravljajući štetu koju su im uzrokovala. Stoga naknada štete ne predstavlja državnu potporu u smislu prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 1988., Asteris i dr., 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.).
172
Nadalje, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, valja razlikovati zahtjeve za naknadu štete nastale zbog nezakonitosti i tužbu za plaćanje iznosa koji se duguju na temelju propisa (vidjeti u tom smislu presudu od 27. rujna 1988., Asteris i dr., 106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 25. i 26. i navedenu sudsku praksu).
173
Naime, u slučaju u kojem iznosi koji se potražuju pred sudom, čak i formalno u području naknade štete, odgovaraju plaćanju prednosti koju tužitelj zahtijeva na temelju zakonodavstva, tužbom se ne nastoji nadoknaditi šteta različita od one koja se sastoji u potpunoj neisplati koristi za koju je tužitelj smatrao da ima pravo na temelju tog istog zakonodavstva (vidjeti u tom smislu presudu od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 61. i 62.).
174
Stoga, prilikom uspostavljanja „državne potpore” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a nacionalnim propisom, navedenu potporu čini i plaćanje iznosa koji se zahtijeva sudskim putem u skladu s tim propisom (presuda od 12. siječnja 2023., DOBELES HES, C-702/20 i C-17/21, EU:C:2023:1, t. 65.).
175
Korisnik potpore stoga ne može, kao što je to navedeno u točki 165. ove presude, zaobići djelotvornu primjenu pravila u području državnih potpora tako da bez pozivanja na pravo Unije u području državnih potpora ishodi presudu za naknadu štete čiji bi mu učinak u konačnici omogućio nastavak provedbe predmetne potpore tijekom više godina (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 11. studenog 2015., Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, EU:C:2015:742, t. 42. do 44.).
176
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz točaka 99. do 101. ove presude, pravosudni sustav Unije, u kojem se ne nalazi arbitražni sud (presuda o žalbi, t. 141.), zamijenio je arbitražni postupak predviđen BIT-om od pristupanja Rumunjske Uniji, odnosno od 1. siječnja 2007., tako da arbitražna odluka koju je navedeni sud donio nakon navedenog pristupanja nije mogla proizvesti učinke u odnosu na tužitelje (rješenje od 21. rujna 2022., Romatsa i dr.C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 40. do 43.).
177
U tim okolnostima i u svakom slučaju, kvalifikacija iz arbitražne presude nije odlučujuća za analizu pitanja postojanja državne potpore. Stoga se isplata spornih iznosa radi izvršenja navedene odluke ne može pravno kvalificirati kao naknada štete u smislu prava Unije samo zato što bi takva kvalifikacija proizlazila iz te odluke.
178
U tom pogledu, kao što je to učinila u pobijanoj odluci, Komisija je stoga imala pravo analizirati postojanje državne potpore neovisno o pravnoj kvalifikaciji koju je dao arbitražni sud.
179
Međutim, kao što to proizlazi iz analize prvog prigovora iz prvog dijela drugog tužbenog razloga, Komisija je zaključila – a da tužitelji nisu uspjeli dovesti u pitanje takvu ocjenu – da predmetna mjera potpore predstavlja ekonomsku prednost isplaćenu tužiteljima u arbitraži kao naknadu za posljedice ukidanja predmetnog sustava poreznih poticaja, a ne za štetu koju su pretrpjeli zbog postupanja Rumunjske jer su, s jedne strane, zadržali obveze koje se odnose na prednosti uvedene navedenim sustavom unatoč njegovu ukidanju i, s druge strane, zato što ih se nije pravodobno upozorilo na to ukidanje.
180
Budući da nije utvrđeno da je učinak isplate spornih iznosa naknada štete koja proizlazi iz navodnog protupravnog postupanja Rumunjske, kako je upravo navedeno u točki 157. ove presude, tužitelji ne mogu s uspjehom tvrditi da se predmetna mjera potpore ne može kvalificirati kao državna potpora na temelju presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.).
181
Međutim, tužitelji dodaju da im arbitražna presuda ne može ni nadoknaditi štetu zbog povlačenja nezakonite ili nespojive potpore koju bi činio predmetni sustav poreznih poticaja. To u biti vrijedi jer taj sustav, koji je proveden prije pristupanja Rumunjske Uniji, nikad nije bio podvrgnut propisima Unije u području državnih potpora kao ni Komisijinoj nadležnosti.
182
Najprije valja podsjetiti na to da se sudska praksa koja proizlazi iz presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.), na čiju se povredu pozivaju tužitelji, odnosi samo na kvalifikaciju državne potpore jer se njome samo određuje da državne potpore u osnovi imaju različitu pravnu prirodu od naknade štete.
183
Kao što to proizlazi iz točaka 139. do 157. ove presude, Komisija je pravilno zaključila da prednost koju su ostvarili tužitelji u arbitraži nije naknada štete koja proizlazi iz nezakonitosti u smislu presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.). Stoga se argumentima tužiteljâ kojima se nastoji dovesti u pitanje dodatno obrazloženje pobijane odluke koje se odnosi na nezakonitost potpore, koje je Komisija iznijela kako bi isključila primjenu presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457), ne može dovesti u pitanje osnovanost navedene odluke u tom pogledu.
184
U svakom slučaju i radi potpunosti, može se podsjetiti na to da, primjenom članka 64. stavka 1. točke iii. Europskog sporazuma o pridruživanju između Europskih zajednica i njihovih država članica, s jedne strane, i Rumunjske, s druge strane, koji je sklopljen i odobren u ime Zajednice Odlukom Vijeća i Komisije 94/907/EZUČ, Euratom od 19. prosinca 1994. (SL 1994., L 357, str. 2., u daljnjem tekstu: Europski sporazum) svaka javna potpora kojom se narušava ili prijeti da će se narušiti tržišno natjecanje stavljanjem određenih poduzetnika ili proizvodnje određene robe u povoljniji položaj, u mjeri u kojoj utječe na trgovinu između Unije i Rumunjske, proglašena je nespojivom s pravilnim funkcioniranjem navedenog sporazuma. Na temelju članka 64. stavka 2. Europskog sporazuma sve prakse koje nisu u skladu s navedenim člankom ocjenjivale su se „na temelju mjerila koja proizlaze iz primjene pravila iz članaka 85., 86. i 92. [UEEZ-a, sada članaka 101., 102. i 107. UFEU-a]”.
185
Kako bi ispunila svoju obvezu usklađivanja predviđenu Europskim sporazumom, Rumunjska je 1999. donijela Lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (Zakon br. 143/1999 o državnim potporama), koji je uključivao istu definiciju državnih potpora kao što je ona iz članka 64. tog sporazuma i prava Unije. Tim su zakonom Consiliul Concurenței (Vijeće za tržišno natjecanje, Rumunjska) i Oficiul Concurenței (Ured za tržišno natjecanje, Rumunjska) imenovani kao nacionalna tijela za nadzor državnih potpora, nadležna za ocjenjivanje spojivosti državnih potpora koje je Rumunjska dodijelila poduzetnicima.
186
U ovom slučaju Komisija je pojasnila da ovaj spor nije obuhvaćen sudskom praksom proizašlom iz presude od 27. rujna 1988., Asteris i dr. (106/87 do 120/87, EU:C:1988:457, t. 23. i 24.), zbog toga što, kao što to u biti proizlazi iz uvodne izjave 103. pobijane odluke, s obzirom na to da je učinak predmetnog sustava poreznih poticaja bio dodjela nezakonite državne potpore, naknada štete dodijeljena tužiteljima [u arbitraži] čiji je iznos odgovarao poreznim poticajima kojih su bili lišeni nakon ukidanja navedenog sustava sama predstavlja nezakonitu državnu potporu.
187
U tom pogledu, iz spisa proizlazi da je rumunjsko Vijeće za tržišno natjecanje odlukom od 15. svibnja 2000. smatralo da „oslobođenja od plaćanja carine za sirovine [treba] smatrati državnim potporama funkcioniranju” i ta odluka nije ni osporena ni poništena.
188
U tim okolnostima, sama okolnost, istaknuta u potporu njihovu argumentu navedenom u točki 181. ove presude, prema kojoj je predmetni sustav poreznih poticaja uspostavljen prije pristupanja Rumunjske Uniji ne znači da taj sustav nije ispitan s obzirom na pravila primjenjiva u Uniji u području državnih potpora. U tom je pogledu nebitna činjenica da Komisija nije bila nadležna za provođenje takve ocjene jer je tu ocjenu provelo tijelo čija nadležnost nije dovedena u pitanje u ovom sporu.
189
Stoga tužitelji ne mogu, samo zbog tog razloga, valjano tvrditi da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što je smatrala, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 103. pobijane odluke, da je naknada štete dodijeljena arbitražnom odlukom dovela do toga da se tužiteljima u arbitraži nadoknadi povlačenje nezakonite ili nespojive potpore koju bi činio predmetni sustav poreznih poticaja, u skladu s načelima sudske prakse navedenima u točkama 172. do 174. ove presude.
190
S obzirom na sve prethodno navedeno, ovaj prigovor treba odbiti i, posljedično, cijeli ovaj dio.
[omissis]
b)
Treći dio, koji se temelji na nepripisivosti predmetne mjere potpore Rumunjskoj
201
Tužitelji u biti tvrde da je, u skladu s člancima 53. i 54. Konvencije ICSID-a, to što je Rumunjska provela ili izvršila arbitražnu odluku nenamjerna i automatska posljedica njezinih zakonskih obveza prema drugim potpisnicima te konvencije. Budući da je Rumunjska dužna provesti ili izvršiti navedenu odluku, isplata spornih iznosa stoga nije jednostrana i samostalna odluka te države članice. Slijedom toga, ne može joj se pripisati navodna potpora kako bi se smatralo da ona predstavlja državnu potporu u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a.
202
U prilog svojem obrazloženju tužitelji se pozivaju na sudsku praksu proizašlu iz presude od 5. travnja 2006., Deutsche Bahn/Komisija (T-351/02, EU:T:2006:104, t. 100. do 102.), prema kojoj im se ne mogu pripisati mjere koje su države članice dužne donijeti na temelju prava Unije i za koje nemaju nikakvu diskrecijsku ovlast. Tvrde da bi isto trebalo vrijediti za mjere određene međunarodnim pravom.
203
Osim toga, arbitražna odluka, u skladu s Konvencijom ICSID-a, izvršiva je u svim državama ugovornicama, uključujući one izvan Unije. Budući da tužitelji u arbitraži tako imaju pravo provesti njezino prisilno izvršenje na imovini koju Rumunjska drži u inozemstvu, o njezinu izvršenju ne mora nužno odlučiti rumunjski sud, tako da se i zbog tog razloga navodna potpora ne može pripisati Rumunjskoj.
204
U svojim pisanim očitovanjima o zaključcima koje treba izvesti iz presude o žalbi tužitelji dodaju da se arbitražna odluka ni u kojem slučaju ne može pripisati Rumunjskoj. Naime, navedenu odluku donio je neovisni sud jer Rumunjska nije izvršavala nikakav nadzor nad svojim odlukama, koje se ne mogu pobijati pred rumunjskim sudovima. Zbog toga se ta odluka ne može pripisati toj državi članici.
205
Komisija, koju podupire Kraljevina Španjolska, osporava argumentaciju tužiteljâ.
206
Iz sudske prakse proizlazi da se, kako bi se prednosti mogle kvalificirati kao potpora u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a, one moraju moći pripisati državi (vidjeti presudu od 13. rujna 2017., ENEA, C-329/15, EU:C:2017:671, t. 20. i navedenu sudsku praksu). U tom pogledu valja istaknuti da, kada javno tijelo dodijeli prednost, ona je po definiciji pripisiva državi (vidjeti presudu od 15. prosinca 2021., Oltchim/Komisija, T-565/19, EU:T:2021:904, t. 160. i navedenu sudsku praksu).
207
U ovom slučaju Komisija u uvodnoj izjavi 43. petoj alineji pobijane odluke podsjeća na to da je u odluci o pokretanju postupka smatrala da je odluka o dodjeli prednosti pripisiva Rumunjskoj, bez obzira na to je li arbitražnu odluku provela dobrovoljno ili na temelju sudskog naloga.
208
U uvodnim izjavama 118. do 120. pobijane odluke Komisija najprije napominje da su slobodnom voljom Rumunjske da sklopi BIT stvoreni uvjeti za selektivnu prednost koja proizlazi iz Odluke.
209
Komisija zatim pojašnjava da su plaćanje dijela odštete dodijeljene tužiteljima u arbitraži na temelju arbitražne odluke prijebojem poreza koje je rumunjskim tijelima dugovao jedan od tužitelja kao i plaćanje preostalog iznosa koji su ta ista tijela izvršila pripisivi toj državi članici jer su te radnje bile svojevoljno provedene u okviru provedbe navedene odluke.
210
Osim toga, Komisija smatra da se isplata dijela naknade štete koju je Rumunjska izvršila zbog djelovanja koje su na zahtjev tužitelja u arbitraži poduzeli nacionalni sudovi i sudski izvršitelji koje su oni odredili, također može pripisati toj državi članici jer se takvi postupci mogu pripisati javnim tijelima rumunjske države.
211
Ističući da na temelju zakonodavstva Unije Rumunjska nije bila dužna izvršiti arbitražnu odluku, Komisija zaključuje da „svaka odluka da se provede ili izvrši Odluka koju donesu rumunjska vlada ili domaći rumunjski sudovi pripisiva je rumunjskoj državi.”.
212
Kako bi osporili Komisijinu ocjenu u pogledu pripisivosti Rumunjskoj predmetne mjere potpore, tužitelji se u biti pozivaju na pretpostavku prema kojoj to što je Rumunjska provela ili izvršila arbitražnu odluku predstavlja obvezu te države članice prema drugim potpisnicima Konvencije ICSID-a.
213
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je od pristupanja Rumunjske Uniji sustav pravnih sredstava predviđen UEU-om i UFEU-om zamijenio arbitražni postupak predviđen BIT-om (presuda o žalbi, t. 145.), tako da arbitražna odluka donesena nakon tog pristupanja nije proizvela nikakav učinak u odnosu na Rumunjsku i ne može se izvršiti (rješenje od 21. rujna 2022., Romatsa i dr., C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 43.).
214
U tim je okolnostima Rumunjska bila dužna izuzeti iz primjene arbitražnu odluku (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. rujna 2022., Romatsa i dr., C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 44.). Stoga, a fortiori, tužitelji ne mogu osnovano tvrditi da je Rumunjska bila obvezna provesti ili izvršiti tu odluku (vidjeti u tom smislu rješenje od 21. rujna 2022., Romatsa i dr., C-333/19, neobjavljeno, EU:C:2022:749, t. 43.).
215
U svakom slučaju, Konvencija ICSID-a ne može u ovom slučaju, što se tiče izvršenja arbitražne odluke, Rumunjskoj nametnuti obveze koje je ona dužna ispuniti prema trećim državama i na koje se one imaju pravo pozvati u pogledu Rumunjske. Kao što je to pojašnjeno u točki 106. ove presude, potpuno činjenični interes treće države koja je sklopila Konvenciju ICSID-a za izvršenje takve odluke ne može se izjednačiti s „pravom” u pogledu te treće države koje stvara obvezu Rumunjske da provede navedeno izvršenje (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C-516/22, EU:C:2024:231, t. 76.).
216
Budući da je pretpostavka na koju se tužitelji oslanjaju u prilog ovom dijelu tužbenog razloga pogrešna, argumenti na kojima se temelji stoga ne utječu na zakonitost pobijane odluke.
217
Osim toga, ograničavajući se na pozivanje na sudsku praksu koja se odnosi na pravo Unije, tužitelji nisu podnijeli nijedan element na temelju kojeg bi se moglo utvrditi, kao što tvrde, da se akt koji proizlazi iz obveza koje nisu dio unutarnjeg pravnog poretka države članice ne može smatrati odlukom koja se može pripisati toj državi u svrhu primjene članka 107. stavka 1. UFEU-a. Kao što to Komisija navodi, prihvaćanje rasuđivanja tužiteljâ zapravo bi dovelo do toga da se svim državama članicama omogući da izbjegnu nadzor državnih potpora sklapanjem međunarodne obveze koja im nalaže da odobre određenu mjeru državne potpore.
218
K tomu, činjenica da se Rumunjska pokušala usprotiviti izvršenju arbitražne odluke ili da Komisija nije mogla temeljiti svoju ocjenu pripisivosti mjere na dobrovoljnoj prirodi pristupanja Rumunjske BIT-u, kao što to tvrde tužitelji, ne mogu značiti da se provedba ili izvršenje navedene odluke ne mogu pripisati Rumunjskoj zbog drugih razloga koje je Komisija navela u pobijanoj odluci. Nesporno je, naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 120. navedene odluke, koja je preuzeta u točki 210. ove presude, da su javna tijela te države članice stvarno platila naknadu štete tako da su bila uključena u njezinu provedbu ili izvršenje (vidjeti u tom smislu presudu od 15. svibnja 2019., Achema i dr., C-706/17, EU:C:2019:407, t. 48. i navedenu sudsku praksu).
219
Osim toga, što se tiče okolnosti na koju se pozivaju tužitelji, prema kojoj izvršenje arbitražne odluke do koje je došlo nakon sudske odluke koju je donio sud treće države dovodi do pljenidbe imovine Rumunjske u inozemstvu, dovoljno je utvrditi da do takvog izvršenja nije došlo u trenutku donošenja pobijane odluke, tako da takav argument nije relevantan u ovom sporu.
220
Naposljetku, činjenica da je arbitražnu odluku donio neovisni sud ne utječe na ocjenu pripisivosti predmetne mjere potpore. Naime, kao što to proizlazi iz točaka 125. do 136. ove presude, mjera koja je predmet pobijane odluke nije navedena odluka, nego isplata spornih iznosa radi izvršenja ili provedbe te odluke.
221
S obzirom na sve prethodno navedeno, ovaj dio treba odbiti, a slijedom toga i drugi tužbeni razlog u cijelosti.
[omissis]
5.
Peti tužbeni razlog koji se temelji na pogrešnom određenju korisnika dotične potpore i nedostatku obrazloženja
284
Tužitelji tvrde da je Komisija u svojoj ocjeni korisnika predmetne mjere potpore počinila očitu pogrešku i nedostatak u obrazloženju zaključivši, kao prvo, da su Ioan i Viorel Micula, kao fizičke osobe, zajedno s drugim tužiteljima činili dio jedinstvenoga gospodarskog subjekta a da nisu dokazali da su oni sami obavljali gospodarsku djelatnost kako bi ih se smatralo poduzetnicima u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a; drugo, svi su činili jedinstvenu gospodarsku jedinicu; kao treće, tužitelji poduzetnici koji nisu bili stranke u arbitraži bili su korisnici predmetne mjere potpore.
285
Komisija osporava argumentaciju tužitelja.
286
Radi dobrog sudovanja valja ispitati drugi dio ovog tužbenog razloga, koji se odnosi na nedostatak u obrazloženju pobijane odluke, prije prvog dijela tog tužbenog razloga, koji se odnosi na osnovanost navedene odluke.
287
Uzimajući u obzir argumente istaknute u prilog ovom tužbenom razlogu, također je svrsishodno ocijeniti svaki dio tog tužbenog razloga, s jedne strane, u dijelu u kojem se odnosi na Ioana i Viorela Miculu i, s druge strane, u dijelu u kojem se odnosi na tužitelje poduzetnike koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku.
a)
Drugi dio, koji se temelji na nedostatku obrazloženja
288
Valja podsjetiti na to da obveza obrazlaganja koja se zahtijeva člankom 296. UFEU-a i koja određuje da svi pravni akti budu obrazloženi predstavlja bitnu procesnu pretpostavku (presuda od 18. lipnja 2015., Ipatau/Vijeće, C-535/14 P, EU:C:2015:407, t. 37.) i da obrazloženje mora biti prilagođeno naravi akta o kojem je riječ te na jasan i nedvosmislen način pokazati tijek rasuđivanja institucije, donositelja akta, tako da se zainteresiranim osobama omogući upoznavanje s razlozima donesene mjere, a nadležnom sudu da izvrši nadzor. Stoga obvezu obrazlaganja treba ocjenjivati ovisno o okolnostima konkretnog slučaja, osobito o sadržaju akta, naravi razloga na koje se u njemu poziva i o interesu koji bi adresati akta ili druge osobe na koje se navedeni akt odnosi u smislu članka 263. četvrtog stavka UFEU-a mogli imati za dobivanje objašnjenja. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne elemente jer se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU-a ne treba ocjenjivati samo s obzirom na njegov tekst nego i s obzirom na njegov kontekst te na ukupnost pravnih pravila kojima se uređuje predmetno područje (presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France, C-367/95 P, EU:C:1998:154, t. 63., i od 15. travnja 2008., Nuova Agricast, C-390/06, EU:C:2008:224, t. 79.).
289
U tom pogledu najprije valja istaknuti da se, suprotno onomu što tvrde tužitelji, Komisija mogla, a da ne izmijeni obrazloženje pobijane odluke, pozvati na elemente iz arbitražne odluke koje su oni sami priložili tužbi, ali koji nisu bili preuzeti u obrazloženju navedene odluke, kako bi odgovorila na argumente koje su oni iznijeli tijekom sudskog postupka pred Općim sudom.
290
Kao što je to navedeno u točki 288. ove presude, obrazloženje akta ocjenjuje se, naime, ne samo s obzirom na sadržaj samog pobijanog akta nego i s obzirom na kontekst u kojem se taj akt nalazi, što je kontekst koji u ovom slučaju čine arbitražni postupak i arbitražna odluka koja iz njega proizlazi.
291
Takvi su elementi uostalom bili poznati tužiteljima u arbitraži kojima je arbitražna odluka bila namijenjena. Osim toga, valja smatrati da su se tužitelji poduzetnici koji nisu bili stranke arbitražnog postupka s takvim elementima mogli neizravno upoznati, posredstvom Ioana i Viorela Micule, odnosno njihovih većinskih dioničara (vidjeti u tom smislu presudu od 12. rujna 2007., Olympiaki Aeroporia Ypiresies/Komisija, T-68/03, EU:T:2007:253, t. 45.).
292
U tim okolnostima tužitelji ne mogu s uspjehom tvrditi da je Komisija, odgovarajući na argumente koje su iznijeli u tužbi i replici, dopunila obrazloženje pobijane odluke pozivajući se na sadržaj arbitražne odluke.
293
U ovom slučaju Komisija je zaključila, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 91. pobijane odluke, kako slijedi:
„[B]raća Micula i trojica korporativnih podnositelja zahtjeva [su] zajedno jedinstvena gospodarska jedinica koja čini poduzetnika za potrebe primjene članka 107. stavka 1. [UFEU-a]. Ostala trgovačka društva EFDG-a za čije je navodne gubitke braći Micula Odlukom dodijeljena naknada štete (European Drinks S.A., Rieni Drinks S.A., Scandic Distilleries S.A., Transilvania General Import-Export S.R.L., West Leasing S.R.L) isto tako čine dio te jedinstvene gospodarske jedinice. Konačni korisnik mjere potpore je ta jedinstvena gospodarska jedinica sastavljena od petorice podnositelja zahtjeva [u arbitraži] i tih trgovačkih društava EFDG-a.”
1) Obrazloženje pobijane odluke u dijelu u kojem se njome Ioan i Viorel Micula određuju kao korisnici predmetne mjere potpore
294
Nakon što je u uvodnoj izjavi 85. pobijane odluke navela da su tri poduzetnika tužitelja u arbitraži te Ioan i Viorel Micula zajedno činili jednu gospodarsku jedinicu za potrebe primjene pravila o državnim potporama, Komisija je iz toga zaključila da taj jedinstveni gospodarski subjekt treba smatrati predmetnim poduzetnikom te je u uvodnim izjavama 85. do 89. te odluke iznijela razloge zbog kojih je smatrala da je pet tužitelja u arbitraži činilo jedinstvenu gospodarsku jedinicu. Konkretno, istaknula je da su Ioan i Viorel Micula držali, izravno ili neizravno, gotovo sav kapital tužiteljâ poduzetnikâ, tako da su na temelju svojih „gotovo isključivih” prava vlasništva izvršavali „potpunu kontrolu” nad tim istim poduzetnicima. U uvodnoj izjavi 88. navedene odluke dodala je da su tužitelji poduzetnici u arbitraži zahtijevali da se sporni iznosi isplaćuju Ioanu i Viorelu Miculi te je iz toga zaključila da takvo ponašanje dokazuje nedostatak autonomije poduzetnika tužitelja u arbitraži u odnosu na potonje.
295
Naposljetku, u odgovoru na argumente tužiteljâ, Komisija se u ovom postupku pozvala na arbitražnu odluku iznošenjem vlastitih svjedočenja iz kojih proizlazi da su zajedno s poduzetnicima tužiteljima u arbitraži činili jednog te istog poduzetnika. Tako je naglasila da su tijekom arbitražnog postupka tužitelji u arbitraži svoje poduzetničke organizacije kvalificirali kao „model integriranog poduzeća”, „obiteljsko poduzeće čije se odluke donose usmeno i koje nema običaj djelovati na temelju pisanih planova” ili pak kao „integrirani sustav proizvodnih poduzeća”.
296
U tim okolnostima, pobijana odluka dovoljno je obrazložena da omogući Ioanu i Viorelu Miculi da saznaju razloge zbog kojih je Komisija smatrala da oni zajedno s poduzetnicima tužiteljima u arbitraži čine jedinstvenu gospodarsku jedinicu za primjenu propisa o državnim potporama, tako da ih se smatra korisnicima predmetne mjere potpore. Obrazloženje navedene odluke bilo je tim više dostatno s obzirom na to da je ona donesena u kontekstu koji im je dobro poznat (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2017., Grčka/Komisija, T-314/15, neobjavljenu, EU:T:2017:903, t. 110. i navedenu sudsku praksu).
297
Stoga, prvi prigovor ovog dijela treba odbiti.
2) Obrazloženje pobijane odluke u dijelu u kojem se njome određuju tužitelji poduzetnici koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku kao korisnici predmetne mjere potpore
298
Kao što to proizlazi iz pobijane odluke, Komisija je, nakon što je u uvodnim izjavama 81. i 82. navedene odluke podsjetila na definiciju poduzetnika u smislu sudske prakse i uvjete pod kojima se može smatrati da fizički ili pravni subjekti mogu zajedno činiti jedinstvenu gospodarsku jedinicu u svrhu primjene pravila u području državnih potpora, navela razloge zbog kojih smatra da su svi tužitelji, uključujući tužitelje poduzetnike koji nisu bili stranke arbitražnog postupka, činili jedinstvenu gospodarsku jedinicu.
299
Što se tiče pripadnosti tužitelja poduzetnika koji nisu bili stranke arbitražnog postupka jedinstvenoj gospodarskoj jedinici, Komisija je, nakon što je istaknula da su oni dio šire grupe poduzetnika, odnosno grupe EFDG, u uvodnoj izjavi 87. pobijane odluke istaknula da su tužitelji u arbitraži tijekom postupka zatražili naknadu štete za tužitelje poduzetnike koji nisu bili stranke u arbitraži te je kvantificirala iznos zatražene naknade štete u odnosu na gubitke koje je navedena grupa navodno pretrpjela u cijelosti. Također je navela, u istoj uvodnoj izjavi, da je arbitražni sud utvrdio da su Ioan i Viorel Micula držali najmanje 99,96 % njihova kapitala te je naglasila da ponašanje tužiteljâ u arbitraži i procjene naknade štete koje je proveo navedeni sud dokazuju „da braća Micula i tri korporativna podnositelja zahtjeva [u arbitraži], kao i […] trgovačka društva u sastavu EFDG-a [koja nisu sudjelovala u arbitražnom postupku], čine jednu gospodarsku jedinicu s jedinstvenim gospodarskim interesom”. U uvodnoj izjavi 89. navedene odluke pojasnila je da su na temelju njihova prava vlasništva Ioan i Viorel Micula stvarno imali „potpunu kontrolu” nad poduzetnicima koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku. U tim okolnostima, kao što je to pojašnjeno u točki 293. ove presude, Komisija je zaključila da je „konačni korisnik mjere potpore […] ta jedinstvena gospodarska jedinica sastavljena od petorice podnositelja zahtjeva [u arbitraži] i tih trgovačkih društava [navedene grupe]”.
300
U odgovoru na argumente tužiteljâ u ovom postupku Komisija je, pozivajući se na svjedočenja tužiteljâ podnesena tijekom arbitražnog postupka, osim toga smatrala da je razvoj EFDG-ove grupe slijedio integrirani i jedinstveni poslovni plan, „budući da su novi poduzetnici i nova ulaganja [bili] integrirani u postojeća poduzeća i ulaganja, tako da su svi poduzetnici surađivali u učinkovitom stvaranju, proizvodnji, pakiranju i distribuciji proizvoda”.
301
Iz obrazloženja pobijane odluke i konteksta u kojem je donesena proizlazi da su tužitelji poduzetnici koji nisu bili stranke arbitražnog postupka mogli razumjeti razloge zbog kojih je Komisija smatrala da ih također treba smatrati korisnicima predmetne mjere potpore.
302
U tom pogledu, argument tužiteljâ koji se temelji na tome da pobijana odluka ne sadržava nikakvo obrazloženje u pogledu navodne „stvarne koristi” koju su od predmetne mjere potpore imali poduzetnici koji nisu tužitelji u arbitražnom postupku je, štoviše, bespredmetan jer se Komisija u navedenoj odluci nigdje nije oslonila na pojam „stvarna korist” kako bi identificirala korisnike te mjere.
303
S obzirom na sve prethodno navedeno, drugi prigovor ovog dijela treba odbiti i, slijedom toga, navedeni dio u cijelosti.
b)
Prvi dio, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni
304
Tužitelji tvrde da Komisija nije u dovoljnoj mjeri i u biti dokazala da su Ioan i Viorel Micula, zbog njihova udjela u kapitalu poduzetnika grupe EFDG kao i zbog veza koje ih povezuju s navedenim poduzetnicima, mogli, nakon izvršavanja svojih prava u svojstvu dioničara u tim poduzetnicima, stvarno intervenirati u konkretno upravljanje poduzetnicima te grupe, tako da s takvim poduzetnicima tvore jedinstvenu gospodarsku jedinicu.
305
Tužitelji osobito ističu da razlozi pobijane odluke koji se odnose na postojanje većinskog interesa, koji uostalom nisu dokazani, u kapitalu poduzetnika tužitelja koji nisu bili stranke arbitražnog postupka, činjenica da su Ioan i Viorel Micula tijekom arbitražnog postupka bili ovlašteni zahtijevati naknadu štete za gubitke koje su pretrpjeli kod tih poduzetnika i okolnost da je arbitražni sud „skupno” obeštetio pet tužitelja u arbitraži, nisu dovoljni kako bi se dokazalo postojanje kontrole Ioana i Viorela Micule nad navodnom gospodarskom jedinicom koju su osnovali s poduzetnicima grupe EFDG.
306
Prema tužiteljima, s obzirom na to da državnu potporu ne mogu koristiti fizičke osobe koje same nisu poduzetnici, Komisija je u pobijanoj odluci počinila očitu pogrešku u ocjeni odredivši Ioana i Viorela Miculu, koji nisu obavljali nikakvu gospodarsku djelatnost, kao korisnike predmetne mjere potpore.
307
Tužitelji dodaju da, iako su Ioan i Viorel Micula bili obeštećeni arbitražnom odlukom za štetu koju su pretrpjeli samo u svojstvu dioničara tužitelja poduzetnika koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku, oni se, koji nisu primili nikakav iznos, ne mogu smatrati korisnicima predmetne mjere potpore.
308
Uostalom, analiza koju je arbitražni sud proveo u arbitražnoj presudi odnosila se na razdoblje od 2000. do 2009., a ne na razdoblje koje je uzeto u obzir u pobijanoj odluci.
309
Valja podsjetiti na to da se pravo tržišnog natjecanja Unije, a osobito zabrana iz članka 107. stavka 1. UFEU-a, odnosi na djelatnosti poduzetnika (presuda od 25. srpnja 2018., Komisija/Španjolska i dr., C-128/16 P, EU:C:2018:591, t. 34.).
310
Prema ustaljenoj sudskoj praksi u području prava tržišnog natjecanja, pojam poduzetnika obuhvaća svaki subjekt koji se bavi gospodarskom djelatnošću, neovisno o pravnom statusu tog subjekta i načinu njegova financiranja (vidjeti presudu od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C-222/04, EU:C:2006:8, t. 107. i navedenu sudsku praksu).
311
Gospodarska djelatnost svaka je djelatnost koja se sastoji od ponude robe ili usluga na određenom tržištu (vidjeti presudu od 27. lipnja 2017., Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C-74/16, EU:C:2017:496, t. 45. i navedenu sudsku praksu).
312
Na taj način pravo tržišnog natjecanja Unije, time što se odnosi na djelatnosti poduzetnika, određuje kao odlučujući kriterij postojanje jedinstvenog ponašanja na tržištu, pri čemu se formalno odvajanje različitih društava koje proizlazi iz njihove odvojene pravne osobnosti ne može protiviti takvoj jedinici u svrhu primjene pravila tržišnog natjecanja (presuda od 27. lipnja 2024., Unichem Laboratories/Komisija, C-166/19 P, neobjavljena, EU:C:2024:548, t. 52.).
313
Prema tome, sudska praksa također je priznala da pravno zasebne fizičke ili pravne osobe koje čine jednu gospodarsku jedinicu valja smatrati jednim poduzetnikom u pogledu primjene pravila tržišnog natjecanja Unije. U području državnih potpora postavlja se pitanje postoji li gospodarska jedinica kada je riječ o utvrđivanju korisnika potpore (vidjeti presudu od 19. svibnja 2021., Ryanair/Komisija (KLM; Covid-19), T-643/20, EU:T:2021:286, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
314
Među elementima koji se u sudskoj praksi uzimaju u obzir radi utvrđivanja postojanja gospodarske jedinice u području državnih potpora nalaze se, među ostalim, sudjelovanje dotičnog poduzetnika u grupi društava čiji nadzor izravno ili neizravno provodi jedno od njih, obavljanje istovjetnih ili usporednih gospodarskih djelatnosti i nepostojanje gospodarske samostalnosti dotičnih društava, stvaranje jedne grupe koju nadzire jedan subjekt, mogućnost da subjekt koji ima kontrolne udjele u drugom društvu obavlja funkcije nadzora, inicijative i financijske potpore u odnosu na to društvo kao i postojanje međusobnih organskih i funkcionalnih veza između tih društava (vidjeti presudu od 19. svibnja 2021., Ryanair/Komisija (KLM; Covid-19), T-643/20, EU:T:2021:286, t. 47. i navedenu sudsku praksu).
315
Iako se, najčešće, gospodarska djelatnost obavlja izravno na tržištu, nije dakle isključeno da je istodobno obavlja subjekt koji je u izravnom kontaktu s tržištem i neizravno drugi subjekt koji nadzire taj subjekt u okviru gospodarske jedinice koju zajedno čine (presuda od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C-222/04, EU:C:2006:8, t. 109. i 110.).
316
Međutim, valja istaknuti da samo držanje udjela, čak i kontrole, nije dovoljno da bi se kvalificirala gospodarska djelatnost subjekta koji je imatelj tih udjela ako ono dovodi samo do izvršavanja prava povezanih sa svojstvom dioničara ili člana, kao i, ovisno o slučaju, uz primanje dividendi, koje su obične koristi od vlasništva nad imovinom (presuda od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C-222/04, EU:C:2006:8, t. 111.).
317
Nasuprot tomu, za subjekt koji, držeći kontrolne udjele u nekom društvu, stvarno provodi tu kontrolu time što je izravno ili neizravno uključen u upravljanje njime, treba smatrati da sudjeluje u gospodarskoj djelatnosti koju obavlja kontrolirani poduzetnik te ga stoga po toj osnovi treba kvalificirati kao poduzetnika u smislu članka 107. stavka 1. UFEU-a (presuda od 10. siječnja 2006., Cassa di Risparmio di Firenze i dr., C-222/04, EU:C:2006:8, t. 112. i 113.).
318
Komisija raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću radi utvrđivanja treba li društva koja su dio grupe smatrati gospodarskom jedinicom ili, pak, pravno i financijski samostalnim subjektima za potrebe primjene programa državnih potpora (presuda od 29. lipnja 2000., DSG/Komisija, T-234/95, EU:T:2000:174, t. 124.).
319
Nadzor suda Unije se ograničava na provjeru poštovanja pravila postupka i obrazloženja, materijalne točnosti činjenica te postojanja očite pogreške u ocjeni i zlouporabe ovlasti. U tu svrhu, sudovi Unije ne samo da moraju provjeriti materijalnu točnost navedenih dokaznih elemenata, kao i njihovu pouzdanost i dosljednost, već i to predstavljaju li navedeni elementi skup relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene složene situacije te jesu li oni takve naravi da podupiru zaključke koji su iz njih izvedeni (vidjeti presudu od 19. svibnja 2021., Ryanair/Komisija (KLM; Covid-19), T-643/20, EU:T:2021:286, t. 69. i 70. i navedenu sudsku praksu).
320
U tom pogledu, zakonitost odluke u području državnih potpora sud Unije treba ocjenjivati s obzirom na informacije kojima je Komisija mogla raspolagati u trenutku kada ju je donijela, a uključuju one koje su relevantne za ocjenu koju treba izvršiti i koje je mogla dobiti na zahtjev tijekom upravnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 20. rujna 2017., Komisija/Frucona Košice, C-300/16 P, EU:C:2017:706, t. 70. do 71.).
1) Prvi prigovor, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u vezi s određivanjem Ioana i Viorela Micule kao korisnika predmetne mjere potpore
321
U ovom je slučaju nesporno da su svi tužitelji u arbitraži bili adresati isplate spornih iznosa. Ioan i Viorel Micula izričito priznaju da su bili korisnici navedene isplate u svojim odgovorima na pisana pitanja koja im je Opći sud 30. svibnja 2023. uputio u okviru mjere upravljanja postupkom na temelju članka 89. Poslovnika (u daljnjem tekstu: mjera upravljanja postupkom od 30. svibnja 2023.).
322
Činjenica da je dio iznosa „blokiran” na računu otvorenom na ime petero tužitelja u arbitraži ne može dovesti u pitanje to utvrđenje. Naime, stvarni prijenos državnih sredstava nije potreban ako je pravo dodijeljeno korisnicima (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2019., Levy, C-385/18, EU:C:2019:1121, t. 36.).
323
Međutim, Ioan i Viorel Micula tvrde da se spornim iznosima u biti mogu koristiti samo kao dioničari poduzetnika iz grupe EFDG, a ne kao subjekti koji obavljaju gospodarsku djelatnost. To osobito proizlazi iz rasuđivanja koje je arbitražni sud slijedio u potporu arbitražnoj odluci.
324
Kao prvo, a da tužitelji ne dovode u pitanje činjenična utvrđenja arbitražnog suda preuzeta u prilog pobijanoj odluci, iz spisa proizlazi da su tijekom arbitražnog postupka, kao što to potvrđuju očitovanja i svjedočenja koja su tužitelji podnijeli u arbitraži 22. prosinca 2009. i koji su preuzeti u potporu arbitražnoj odluci, Ioan i Viorel Micula, nakon uspjeha svojih početnih ulaganja, proširili, kao što to proizlazi iz točke 160. navedene presude, svoje djelatnosti proizvodnje pića tako što su izgradili ono što je postalo integrirani sustav proizvodnje. U tom su pogledu tužitelji u arbitraži tvrdili, kao što to proizlazi iz točke 161. te odluke, da je širenje njihovih proizvodnih djelatnosti osnivanjem novih poduzeća bilo predviđeno za podudaranje s istekom poreznih poticaja predviđenih za prethodna poduzeća. Na taj su način nova poduzeća i nova ulaganja bili integrirani u postojeća poduzeća i ulaganja, tako da bi sva poduzeća surađivala „u učinkovitom stvaranju, proizvodnji, pakiranju i distribuciji proizvoda”. Konkretno, iz njihove replike od 22. prosinca 2009., ponovljene u točki 164. iste odluke, proizlazi da su tužitelji u arbitraži premjestili svoju destileriju, koja je kasnije postala društvo Scandic Distillerie, u okrug Bihor kako bi se koristili predmetnim sustavom poreznih poticaja.
325
Iako su Ioan i Viorel Micula prvotno planirali preusmjeriti svoje aktivnosti iz rudarske regije Ștei-Nucet, oni su odlučili, kao što je to navedeno u točki 554. arbitražne presude, ostati u navedenom okrugu kako bi se na njih primjenjivao predmetni sustav poreznih poticaja. U tom su pogledu naveli da su tužitelji poduzeća European Food, Starmill i Multipack osnovani, prvi, kako bi uvozio većinu sirovina, drugi radi stvaranja interno integriranih mlinarskih objekata, a treći za pakiranje i etiketiranje gotovo svih proizvoda društava grupe. Također su naveli, kao što to proizlazi iz njihovih iskaza podnesenih 22. prosinca 2009., da je njihov model poslovne strategije, zahvaljujući vertikalnoj integraciji njihovih postrojenja, imao za cilj postizanje dugoročne profitabilnosti ostvarivanjem koristi od navedenog sustava. Tužitelji u arbitraži stoga su morali provesti početno ulaganje kako bi iskoristili poticaje za razvoj integrirane, konkurentne i dugoročno učinkovite djelatnosti.
326
Iz očitovanja koja su tužitelji u arbitraži podnijeli 13. svibnja 2011., kako su navedeni u točki 555. arbitražne odluke, također proizlazi da su se Ioan i Viorel Micula definirali kao „obiteljska poduzeća” i da su pažljivo ispitali utjecaj predmetnog sustava poreznih poticaja i način na koji su ga mogli koristiti te usporedili, prije donošenja odluke o ulaganju, nepovoljnosti poslovanja u regiji u nepovoljnom položaju, u kojoj nedostaju infrastruktura i kvalificirani radnici, s prednostima koje pruža taj sustav.
327
Tužitelji u arbitraži također su tijekom arbitražnog postupka, kao što to proizlazi iz točke 1067. arbitražne presude, naveli svoj „sveobuhvatni gospodarski model” koji se sastojao od izgradnje trajne „proizvodne platforme” nakon isteka predmetnog sustava poreznih poticaja.
328
Iz svjedočenja jednog od njihovih intervenijenata, na koje se upućuje u točki 1072. arbitražne presude, navedene u odgovoru na tužbu i preuzete u točki 1071. navedene odluke, proizlazi da je potonji u okviru svoje prve izjave uključio dijagrame koji pokazuju „integraciju različitih postrojenja”, na temelju kojih je u biti bilo moguće istaknuti prvotno planiranje u pogledu dijeljenja te infrastrukture omogućivši grupi EFDG da se ostvare znatne uštede, koje su ponovno uložene u „širenje i integraciju poduzeća”.
329
Iz svjedočenja i očitovanja koja su tako podnijeli tužitelji u arbitraži tijekom arbitražnog postupka proizlazi da su Ioan i Viorel Micula sudjelovali u gospodarskim djelatnostima poduzetnika tužitelja koji su bili stranke navedenog postupka, pri čemu su se izravno ili neizravno uključili u njihovo upravljanje.
330
Kao drugo, valja dodati da kolektivna naknada štete dodijeljena arbitražnom odlukom i činjenica da su se poduzetnici tužitelji u arbitraži tijekom arbitražnog postupka zahtijevali da se sporni iznosi isplate Ioanu i Viorelu Miculi, što oni ne osporavaju, potvrđuju postojanje nepostojanja funkcionalne i organizacijske autonomije poduzetnika tužitelja u arbitraži u odnosu na potonje.
331
Kao treće i posljednje, iz točke 1245. arbitražne odluke, na koju se poziva Komisija, proizlazi da arbitražni sud nije imao „namjeru ispitati je li naknada štete dioničarima [bila] jednaka šteti koju je pretrpjelo društvo na koje se odnosi” te je dodao da je bio uvjeren da su „s obzirom na veličinu njihova udjela u društvima [Grupe EFDG, Ioan i Viorel Micula] neizravno pretrpjeli barem veliki ili gotovo cijeli dio štete koju su izravno pretrpjela društva tužitelji”. U tim okolnostima tužitelji ne mogu tvrditi da su Ioan i Viorel Micula bili obeštećeni isključivo u svojstvu dioničara predmetnih poduzetnika.
332
Ni drugi argumenti tužitelja ne mogu ići u prilog njihovim zahtjevima.
333
Činjenica, prije svega, da ni Ioan Micula ni Viorel Micula sami po sebi nisu vlasnici većine kapitala nijednog od poduzetnika grupe EFDG nema utjecaja na postojanje jedinstvene gospodarske jedinice između njih i navedenih poduzetnika jer su potonji zajedno većinski dioničari istih poduzetnika.
334
Tužitelji zatim ističu da se elementi koji se temelje na arbitražnoj presudi odnose samo na razdoblje od 2000. do 2009. te stoga nisu relevantni za ocjenu postojanja jedinstvene gospodarske jedinice kada je pobijana odluka donesena.
335
U tom pogledu valja istaknuti da je Komisija u svojim odgovorima na pisana pitanja koja su joj postavljena u okviru mjere upravljanja postupkom od 30. svibnja 2023. navela da „tužitelji tijekom formalnog istražnog postupka nikada nisu tvrdili da su se veze [kontrole] Ioana i Viorela Micule nad društvima [grupe] EFDG za koja je dodijeljena naknada štete promijenile nakon razdoblja [koje je bilo obuhvaćeno naknadom štete]”. Komisija je dodala da, iako je pitanje postojanja jedinstvene gospodarske jedinice postavljeno tijekom formalnog istražnog postupka, „tužitelji u arbitraži nisu iznijeli nikakvu činjenicu ili dokaz koji bi proturječili Komisijinu privremenom zaključku prema kojem su Ioan i Viorel Micula kontrolirali društva za čije je gubitke arbitražni sud dodijelio naknadu štete, kao ni razloge zbog kojih ih je [navedeni sud] također dodijelio tim fizičkim osobama”.
336
Tužitelji, koji nisu osporavali takve tvrdnje, nisu dokazali niti čak tvrdili da su se njihova kapitalna struktura ili njihov unutarnji način funkcioniranja promijenili između kraja razdoblja za koje su bili obeštećeni i donošenja pobijane odluke.
337
Naposljetku, iako Komisija nije, kao što to uostalom sama priznaje, u pobijanoj odluci smatrala da se i Ioan i Viorel Minula moraju također smatrati, kao fizičke osobe, poduzetnicima za potrebe primjene propisa o državnim potporama, takva okolnost ne utječe na kvalifikaciju korisnika predmetne mjere potpore, s obzirom na to da je u uvodnoj izjavi 85. navedene odluke ocijenila da sa svim poduzetnicima tužiteljima u arbitraži čine jedinstvenu gospodarsku jedinicu koja je činila predmetnog poduzetnika za potrebe primjene navedenog propisa.
338
Ioan i Viorel Micula stoga ne mogu tvrditi da ne obavljaju gospodarsku djelatnost kako bi osporili da su bili korisnici mjere državne potpore isplatom spornih iznosa.
339
S obzirom na sve prethodno navedeno i s obzirom na široku diskrecijsku ovlast priznatu Komisiji, prvi prigovor ovog dijela treba odbiti.
2) Drugi prigovor, koji se temelji na očitoj pogrešci u ocjeni u vezi s određivanjem poduzetnika tužitelja koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku kao korisnika predmetne mjere potpore
340
U ovom slučaju, kao prvo, iz dijagrama, koji predstavlja strukturu grupe EFDG i koji je u arbitražnom postupku podnio jedan od stručnjaka kojeg su angažirali tužitelji u arbitraži i koji je naveden u točki 937. arbitražne odluke koju je Komisija navela u odgovoru na tužbu, proizlazi da Ioan i Viorel Micula drže 95 % kapitala društva Transilvania General Import-Export, koje, s jedne strane, drži 20 % kapitala European Drinksa, dok preostalih 80 % drže braća Micula i, s druge strane, 58 % kapitala društva West Leasing, dok je preostalih 42 % također u izravnom vlasništvu braće Micula.
341
Osim toga, dijagram kapitalne strukture poduzetnika grupe EFDG potvrđuje da Ioan i Viorel Micula drže 99 % kapitala društva Rieni Drinks i 96 % kapitala društva Scandic Distilleries.
342
Tijekom arbitražnog postupka, kao što to proizlazi iz točke 156. arbitražne odluke, a da tužitelji ne osporavaju točnost toga, Ioan i Viorel Micula izričito su tvrdili da su većinski dioničari poduzetnika grupe EFDG.
343
Ioan i Viorel Micula, koji nisu dokazali niti čak tvrdili da se njihov udio u kapitalu poduzetnika grupe EFDG promijenio od donošenja arbitražne odluke, kao što to proizlazi iz točke 336. ove presude, stoga su izravno ili neizravno vlasnici gotovo svih tužitelja poduzetnika koji nisu bili stranke arbitražnog postupka. Osim toga, nije sporno, s jedne strane, da su ti tužitelji poduzetnici s obzirom na to da stvarno obavljaju gospodarsku djelatnost i, s druge strane, da takvi poduzetnici pripadaju navedenoj grupi koja djeluje, među ostalim, u industrijskoj proizvodnji prehrambenih proizvoda, mlinarskih proizvoda ili plastične ambalaže.
344
U tim okolnostima treba smatrati da, uzimajući u obzir njihovo pravo vlasništva nad svim tužiteljima poduzetnicima koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku, Ioan i Viorel Micula, držanjem cijelog ili gotovo cijelog kapitala potonjih, obavljaju funkcije poticanja i financijske potpore nad svim navedenim poduzetnicima, tako što osiguravaju njihovu isključivu ili gotovo isključivu kontrolu.
345
Osim toga, poduzetnici koji su pod kontrolom Ioana i Viorela Micule čine koherentnu cjelinu, kako u financijskom tako i u industrijskom smislu, te tako čine jedinstvenu grupu pod nadzorom potonjih.
346
Kao drugo, budući da iz vlastitih iskaza tužiteljâ u arbitraži, podnesenih tijekom arbitražnog postupka, proizlazi da se njihov model poslovne strategije odnosio na vertikalnu integraciju njihovih postrojenja, da su se potonji definirali kao „obiteljsko poduzeće” čije su se odluke donosile usmeno i da nisu imali običaj djelovati na temelju pisanih planova i, naposljetku, da se njihov „sveobuhvatni gospodarski model” sastojao od izgradnje trajne platforme za proizvodnju nakon isteka predmetnog sustava poreznih poticaja, Ioan i Viorel Micula izravno su sudjelovali u odluci o ulaganju u nova postrojenja, ispitujući utjecaj navedenog sustava, njegove prednosti i nedostatke, kao što je to pojašnjeno u točkama 325. do 327. ove presude.
347
Konkretno, tužitelji u arbitraži tvrdili su da su, u okviru širenja njihovih proizvodnih djelatnosti, kao što je to pojašnjeno u točki 324. ove presude, novi poduzetnici i nova ulaganja integrirani u postojeća poduzeća i ulaganja, tako da su svi poduzetnici surađivali u „učinkovitom stvaranju, proizvodnji, pakiranju i distribuciji proizvoda”. U tom pogledu, kao što je to navedeno u točki 328. ove presude, prvotno planiranje grupe EFDG u pogledu dijeljenja različitih postrojenja omogućilo je da se ostvare znatne uštede koje su se ponovno ulagale u „širenje i integraciju poduzetnika”.
348
Stoga iz analize prvog prigovora ovog dijela proizlazi da elementi u spisu, kako su navedeni u točkama 324. do 328. ove presude, omogućuju potvrdu postojanja gospodarskih i organizacijskih veza koje ujedinjuju tužitelje, uključujući tužitelje poduzetnike koji nisu bili stranke arbitražnog postupka, na istom tržištu i u istoj integriranoj djelatnosti, s ciljem da dugoročno budu konkurentni i učinkoviti.
349
Iako tužitelji ipak tvrde da Ioan i Viorel Micula nisu sudjelovali u izravnom upravljanju poduzetnicima grupe EFDG, oni u tom pogledu samo tvrde da su oni djelovali „neovisno” određujući vlastiti način djelovanja na tržištu, ali nisu podnijeli nijedan konkretan i dokumentiran dokaz u prilog takvoj tvrdnji.
350
Kao treće i posljednje, može se istaknuti da je nepostojanje gospodarske autonomije poduzetnika tužitelja koji nisu bili stranke arbitražnog postupka, suprotno onomu što tvrde tužitelji, pojačano činjenicom da su tijekom tog postupka tužitelji u arbitraži zahtijevali da se prilikom procjene njihove štete uzme u obzir i ona koju su pretrpjeli ti poduzetnici.
351
U tim okolnostima i u skladu s načelima sudske prakse navedenima u točki 314. ove presude, treba zaključiti da Ioan i Viorel Micula pripadaju, zajedno s poduzetnicima tužiteljima koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku, jednom poduzetniku radi primjene propisa u području državnih potpora.
352
Međutim, tužitelji dodaju da se poduzetnici tužitelji koji nisu bili stranke arbitražnog postupka ne mogu smatrati korisnicima predmetne mjere potpore jer im arbitražni sud nije odobrio nikakvu naknadu štete.
353
U tom je pogledu u svakom slučaju dovoljno istaknuti da Komisija nije smatrala da su poduzetnici koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku bili korisnici predmetne mjere potpore zbog toga što su stvarno bili korisnici isplate spornih iznosa. Smatrala je da su ti poduzetnici bili korisnici samo zato što su, zajedno s drugim tužiteljima, činili jedinstvenu gospodarsku jedinicu koja čini predmetnog poduzetnika radi primjene pravila u području državnih potpora, kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 85. do 91. pobijane odluke.
354
Međutim, iz točaka 340. do 351. ove presude proizlazi da je Komisija mogla pravilno smatrati da su poduzetnici koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku zajedno s drugim tužiteljima činili jednog te istog poduzetnika za primjenu propisa u području državnih potpora.
355
Iznosi isplaćeni tužiteljima u arbitraži, u okviru izvršenja ili provedbe arbitražne odluke mogli su, dakle, izravno ili neizravno pogodovati poduzetnicima koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku. To je osobito tako iako su Ioan i Viorel Micula, koji obavljaju funkcije poticanja i financijske potpore tim istim poduzetnicima, smatrali nužnim, kako bi na održiv način ostvarili gospodarski cilj dodijeljen poduzetnicima grupe EFDG, ulagati sve ili dio tih iznosa u financijsku konsolidaciju ili gospodarski razvoj navedenih poduzetnika.
356
Stoga na određivanje poduzetnika tužitelja koji nisu bili stranke u arbitražnom postupku kao korisnika predmetne mjere potpore ne utječe činjenica da potonji nisu bili određeni kao korisnici naknade štete koju je arbitražni sud dodijelio na temelju arbitražne odluke.
357
S obzirom na sve prethodno navedeno, drugi prigovor ovog dijela treba odbiti, a slijedom toga i taj dio i, slijedom toga, peti tužbeni razlog u cijelosti.
6.
Šesti tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu povrata potpore
[omissis]
360
Drugim dijelom tužitelji ističu da se povrat spornih iznosa ne može izvršiti od određenih subjekata na koje se odnosi pobijana odluka, odnosno, u predmetu T-704/15, od Viorela Micule, kojeg se ne može smatrati poduzetnikom i, u trima spojenim predmetima, od poduzetnika tužitelja koji nisu bili stranke arbitražnog postupka jer nisu bili određeni kao korisnici u arbitražnoj odluci.
361
U tom pogledu tužitelji dodaju da se povrat spornih iznosa može provesti samo među onima koji su od njih imali stvarnu korist, odnosno samo u jednom dijelu ili među svim tužiteljima u arbitraži.
362
Tužitelji smatraju da Komisija stoga nije trebala zaključiti da su svi među njima solidarno odgovorni za povrat, nego je trebala dokazati da su se oni stvarno koristili potporom.
363
Komisija osporava argumentaciju tužitelja.
364
Valja podsjetiti na to da, u skladu s pravom Unije, ako utvrdi da su potpore nespojive s unutarnjim tržištem, Komisija može naložiti državi članici da vrati te potpore od korisnika (presuda od 8. svibnja 2003., Italija i SIM 2 Multimedia/Komisija, C-328/99 i C-399/00, EU:C:2003:252, t. 65.).
365
Ukidanje nezakonite potpore povratom logična je posljedica utvrđenja njezine nezakonitosti i ima za cilj ponovnu uspostavu prethodnog stanja. Taj cilj ostvaren je kada korisnik ili, drugim riječima, poduzetnici koji su od njih imali stvarnu korist vrate predmetne potpore uvećane, po potrebi, za zatezne kamate (presude od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C-164/15 P i C-165/15 P, EU:C:2016:990, t. 89. i 90. i od 13. prosinca 2018., Transavia Airlines/Komisija, T-591/15, EU:T:2018:946, t. 299.). Naime, tim povratom korisnik gubi prednost koju je na tržištu imao u odnosu na svoje konkurente i ponovno se uspostavlja stanje koje je postojalo prije isplate potpore (presuda od 1. listopada 2015., Electrabel i Dunamenti Erőmű/Komisija, C-357/14 P, EU:C:2015:642, t. 110. i navedena sudska praksa).
366
U tom pogledu valja podsjetiti na to da postojanje gospodarske jedinice omogućuje identifikaciju poduzetnika, čak i ako se, s pravnog stajališta, ta gospodarska jedinica sastoji od više pravnih ili fizičkih osoba, korisnika predmetne potpore (vidjeti u tom smislu presudu od 17. ožujka 2015., Pollmeier Massivholz/Komisija, T-89/09, EU:T:2015:153, t. 122. i 123. (neobjavljena)).
367
Povrat radi ponovnog uspostavljanja prethodnog stanja usto se ne može smatrati neproporcionalnom mjerom u odnosu na ciljeve odredbi UFEU-a u području državnih potpora (vidjeti presude od 11. ožujka 2010., CELF et ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, EU:C:2010:136, t. 54. i navedenu sudsku praksu, i od 21. prosinca 2016., Komisija/Aer Lingus i Ryanair Designated Activity, C-164/15 P i C-165/15 P, EU:C:2016:990, t. 116. i navedenu sudsku praksu).
368
Opći sud smatra svrsishodnim analizirati, kao prvo, drugi dio ovog tužbenog razloga koji se odnosi na korisnike potpore i, kao drugo, prvi dio tog tužbenog razloga koji se odnosi na iznos potpore.
a)
Drugi dio, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava kojom je zahvaćena pobijana odluka u dijelu u kojem se njome nalaže povrat predmetne mjere potpore od određenih tužitelja
369
Komisija je u uvodnoj izjavi 160. pobijane odluke navela da „svako plaćanje odštete koju je podnositeljima zahtjeva dodijelio [arbitražni] Sud Rumunjska mora povratiti s obzirom na to da to plaćanje čini nezakonitu i nespojivu državnu potporu”, te je zaključila da „[b]udući da petorica podnositelja zahtjeva [u arbitraži] zajedno s drugim relevantnim trgovačkim društvima EFDG-a čine jedinstvenu gospodarsku jedinicu […], petorica podnositelja zahtjeva i ostala relevantna trgovačka društva EFDG-a zajednički su odgovorna za povrat Rumunjskoj Državi državne potpore koju je primio bilo koji od njih”.
370
Uvodno, budući da je u potporu analizi prvog prigovora prvog dijela petog tužbenog razloga zaključeno da su Ioan i Viorel Micula bili dio jedne gospodarske jedinice, valja odbiti argument prema kojem se predmetna mjera potpore ne može povratiti, kao što su tužitelji u predmetu T-704/15 tvrdili, od Viorela Micule jer ga se ne može smatrati poduzetnikom u svrhu primjene propisa u području državnih potpora.
371
Osim toga, u slučaju nepostojanja propisa Unije u određenom području, povrat nezakonite potpore treba provesti u skladu s načinom provedbe predviđenim mjerodavnim nacionalnim pravom (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2019., Eesti Pagar, C-349/17, EU:C:2019:172, t. 108.) a ‚s druge strane, tužitelji u predmetima T-624/15 RENV i T-694/15 RENV mogu učinkovito tvrditi, kako bi osporili zakonitost pobijane odluke, da je povrat „dugova [poduzetnika tužitelja] od Ioana Micule nezakonito krši[o] pravnu osobnost i krši[o] rumunjsko zakonodavstvo o društvima, koje se odražava u različitim direktivama o pravima dioničara”.
372
S obzirom na to, kako bi doveli u pitanje Komisijinu ocjenu, tužitelji u bitnome tvrde da se povrat spornih iznosa mogao izvršiti samo u odnosu na poduzetnike koji su od njih imali „stvarnu korist”, to jest samo tužitelje u arbitraži, koji su arbitražnom odlukom određeni kao korisnici. Tvrde da činjenica, čak i pod pretpostavkom da je osnovana, da su svi poduzetnici tužitelji pripadali jedinstvenoj gospodarskoj jedinici nije relevantna.
373
Tužitelji temelje svoju argumentaciju na presudi od 11. svibnja 2005., Saxonia Edelmetalle i ZEMAG/Komisija (T-111/01 i T-133/01, EU:T:2005:166, t. 113.), kao i na presudi od 19. listopada 2005., Freistaat Thüringen/Komisija (T-318/00, EU:T:2005:363, t. 324.), u kojima je preuzeta sudska praksa Suda, kako je navedena u točki 365. ove presude.
374
Međutim, suprotno onomu što tvrde tužitelji, presude navedene u točki 373. ove presude ne mogu biti prepreka povratu mjere potpore od svih subjekata koji čine jedinstvenu gospodarsku jedinicu.
375
Naime, s jedne strane, predmeti u kojima su donesene presude navedene u točki 373. ove presude ne odnose se, kao u ovom slučaju, na gospodarske jedinice koji čine jednog te istog poduzetnika u okviru jedinstvene gospodarske jedinice.
376
S druge strane, kao što je to navedeno u točki 312. ove presude, pravo tržišnog natjecanja Unije, time što se odnosi na djelatnosti poduzetnika, određuje kao odlučujući kriterij postojanje jedinstvenog ponašanja na tržištu, pri čemu se formalno razdvajanje različitih društava koje proizlazi iz njihove odvojene pravne osobnosti ne može protiviti takvoj jedinici radi primjene pravila tržišnog natjecanja.
377
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz analize petog tužbenog razloga, a osobito iz točaka 344. i 355. ove presude, Ioan i Viorel Micula, obavljajući funkcije poticanja i financijske potpore svim poduzetnicima grupe EFDG, mogu tim poduzetnicima izravno ili neizravno omogućiti da imaju koristi od predmetne mjere potpore ako isti poduzetnici ne donesu nikakvu samostalnu odluku. Povratom predmetne mjere potpore jedinstvena gospodarska jedinica, koju zajedno čine tužitelji, gubi na taj način prednost koju je imala na tržištu u odnosu na svoje konkurente te se ponovno uspostavlja situacija koja je prethodila isplati potpore.
378
Uzimajući u obzir sve prethodno navedeno, proizlazi da ovaj dio treba odbiti.
[omissis]
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Predmeti T-624/15 RENV, T-694/15 RENV i T-704/15 RENV spajaju se u svrhu presude.
2.
Tužba se odbija.
3.
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, Ioan i Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL i West Leasing SRL, prijašnji West Leasing International SRL, snosit će vlastite troškove, kao i troškove Europske komisije u predmetima T-624/15, T-694/15, T-704/15, T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV i C-638/19 P.
4.
Savezna Republika Njemačka snosit će vlastite troškove u predmetima T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV i C-638/19 P.
5.
Kraljevina Španjolska snosit će vlastite troškove u predmetima T-624/15, T-694/15, T-704/15, T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV i C-638/19 P.
6.
Republika Latvija snosit će vlastite troškove u predmetima T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV i C-638/19 P.
7.
Mađarska će snositi vlastite troškove u predmetima T-624/15, T-694/15, T-704/15, T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV i C-638/19 P.
8.
Republika Poljska snosit će vlastite troškove u predmetima T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV i C-638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 2. listopada 2024.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
1
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud procjenjuje da ih je korisno objaviti.