null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ATHANASIA RANTOSE
přednesené dne 5. února 2026(1)
Věc C‑232/25 [Idziski](i)
Z. R.,
Ś.
proti
U.,
Z.,
za účasti
Prokurator Regionalny w Krakowie
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal
Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud, Polsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Nařízení (ES) č. 44/2001 – Příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Článek 5 bod 3 – Zvláštní příslušnost ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti – Místo, kde došlo nebo může dojít ke škodní události – Fyzická osoba a právnická osoba, které tvrdí, že v důsledku vysílání seriálu v televizi a na internetu
došlo k porušení jejich osobnostních práv – Mezinárodní příslušnost soudů jiného členského státu než členského státu, v němž byl tento seriál vyroben – Místo, kde se újma projevila – Centrum zájmů těchto osob – Individuální identifikace – Návrh na náhradu celé vzniklé nemajetkové újmy – Návrh, aby byla nařízena omluva a uložena povinnost zveřejnit před jakýmkoli šířením uvedeného seriálu prohlášení odpovídajícího obsahu“
I.      Úvod
1.        Fyzická osoba Z. R. a sdružení Ś. (dále jen „žalobci“), obě se sídlem v Polsku, podaly u polských soudů žalobu proti U. a Z. (dále jen „žalované“), se sídlem v Německu, v níž tvrdí, že došlo k porušení jejich osobnostních práv v důsledku televizního vysílání seriálu, který byl vyroben v koprodukci žalovaných, v Polsku a jiných členských státech a také jeho vysílání na internetu. Žalobci se domáhají na jedné straně náhrady nemajetkové újmy, která jim vznikla v důsledku vysílání seriálu ve všech těchto členských státech, a na druhé straně uložení povinnosti žalovaným zveřejnit na všech dotčených televizních kanálech a internetových stránkách omluvu a zařadit před každým vysíláním seriálu, bez ohledu na místo vysílání, prohlášení odpovídajícího obsahu.
2.        Zakládá čl. 5 bod 3 nařízení (ES) č. 44/2001(2), který stanoví zvláštní pravidlo příslušnosti ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti, mezinárodní příslušnost polských soudů k projednání předmětné žaloby v plném rozsahu, tedy nejen pokud jde o porušení osobnostních práv, k němuž došlo v Polsku? To je v podstatě hlavní otázka, již pokládá předkládající soud, tj. Sąd Najwyższy (Nejvyšší soud, Polsko).
3.        V projednávané věci má Soudní dvůr upřesnit dosah rozsudků Shevill(3) a eDate(4), pokud jde o televizní a internetové vysílání obsahu porušujícího osobnostní práva v historických souvislostech druhé světové války a vztahů mezi Polskem a Německem. Tyto rozsudky vyvolaly četné diskuse u Soudního dvora(5) i v právní literatuře(6).
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
1.      Nařízení č. 44/2001
4.        Body 2, 11, 12 a 15 odůvodnění nařízení č. 44/2001 uváděly:
„(2)      Určité rozdíly mezi vnitrostátními pravidly pro určení příslušnosti a pro uznávání rozhodnutí ztěžují řádné fungování vnitřního trhu. Je třeba přijmout předpisy, které umožní sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné.
[...]
(11)      Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost.
(12)      Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.
[...]
(15)      V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby ve dvou členských státech nebyla vydána vzájemně si odporující rozhodnutí. Musí existovat jasný a účinný mechanismus pro řešení souběžně probíhajících řízení, a rovněž pro zamezení obtíží vyplývajících z vnitrostátních rozdílů, pokud jde o stanovení doby, kdy se věc považuje za projednávanou. Pro účely tohoto nařízení by měla být tato doba stanovena samostatně.“
5.        Článek
1 odst. 1 tohoto nařízení, který byl obsažen v jeho kapitole I, nadepsané „Oblast působnosti“, stanovil:
„Toto nařízení se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na věci daňové, celní a správní.“
6.        Kapitola II tohoto nařízení, nadepsaná „Příslušnost“, obsahovala mimo jiné oddíl 1 „Obecná ustanovení“ a oddíl 2 „Zvláštní příslušnost“.
7.        Článek 2 odst. 1 uvedeného nařízení, který se nacházel v oddíle 1, zněl:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“
8.        Článek 5 bod 3 nařízení č. 44/2001, který byl obsažen v oddíle 2, stanovil:
„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována,
[...]
3.      ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodn[í] události“.
2.      Nařízení (EU) č. 1215/2012
9.        Článek 7 odst. 2 nařízení (EU) č. 1215/2012(7), obsažený v kapitole II tohoto nařízení nadepsané „Příslušnost“, oddíle 2 této kapitoly nadepsaném „Zvláštní příslušnost“, zní:
„Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována:
[...]
2)      ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodn[í] události“.
10.      Článek 66 téhož nařízení, který je součástí jeho kapitoly VI nadepsané „Přechodná ustanovení“, ve svém odstavci 2 stanoví:
„Aniž je dotčen článek 80, použije se [nařízení č. 44/2001] i nadále na rozhodnutí vydaná v zahájených řízeních, veřejné listiny formálně vyhotovené nebo registrované a soudní smíry schválené či uzavřené přede dnem 10. ledna 2015 a spadající do oblasti působnosti [nařízení č. 44/2001].“
11.      Článek 80, obsažený v kapitole VIII nařízení č. 1215/2012 nadepsané „Závěrečná ustanovení“, stanoví, že se nařízení č. 44/2001 zrušuje.
B.      Polské právo
1.      Občanský zákoník
12.      Článek 23 občanského zákoníku (ustawa – Kodeks cywilny) ze dne 23. dubna 1964(8), ve znění použitelném na
spor v původním řízení (dále jen „občanský zákoník“), stanoví:
„Osobnostní práva člověka, zejména ta, která se vztahují ke zdraví, svobodě, cti, svobodě svědomí, jménu nebo pseudonymu, podobizně, důvěrnosti korespondence, nedotknutelnosti obydlí, výsledkům vědecké, umělecké, tvůrčí a rozumové činnosti, jsou chráněna občanským právem nezávisle na ochraně poskytované jinými zákony.“
13.      Článek 24 odst. 1 a 2 občanského zákoníku zní:
„1.      Osoba, jejíž osobnostní práva jsou ohrožena jednáním jiné osoby, se může domáhat, aby bylo od takového jednání upuštěno, ledaže toto jednání není protiprávní. V případě porušení svých osobnostních práv se může rovněž domáhat, aby porušitel přijal nezbytná opatření k odstranění následků porušení, zejména učinit prohlášení v odpovídající formě a obsahu. V souladu se zásadami stanovenými v občanském zákoníku se může nositel osobnostních práv rovněž domáhat peněžité náhrady nebo zaplacení určité peněžní částky ve prospěch určeného sociálního cíle.
2.      Pokud porušení osobnostního práva způsobilo majetkovou újmu, může poškozený požadovat její náhradu v souladu s obecnými zásadami.“
14.      Článek 43 občanského zákoníku stanoví:
„Pravidla týkající se ochrany osobnostních práv fyzických osob se přiměřeně použijí i na právnické osoby.“
2.      Občanský soudní řád
15.      Článek 39813
občanského soudního řádu (ustawa – Kodeks postępowania cywilnego) ze dne 17. listopadu 1964(9), ve znění použitelném na spor v původním řízení, ve svých odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.      Nejvyšší soud přezkoumá kasační opravný prostředek v mezích návrhových žádání a kasačních důvodů; v mezích návrhových žádání nicméně posuzuje i bez návrhu možnou neplatnost řízení.
2.      V řízení o kasačním opravném prostředku není přípustné uvádět nové skutečnosti ani nové důkazy a Nejvyšší soud je vázán skutkovými zjištěními, která tvoří základ napadeného rozhodnutí.“
16.      Článek 1099 občanského soudního řádu stanoví:
„1.      Soud, u něhož byla podána žaloba, posoudí i bez návrhu v jakékoli fázi řízení možnou neexistenci mezinárodní příslušnosti. Pokud určí, že vnitrostátní soudy nemají mezinárodní příslušnost, soud, u něhož byla podána žaloba, žalobu nebo návrh odmítne [...]
2.      Neexistence mezinárodní příslušnosti je důvodem neplatnosti řízení.“
III. Spor v původním řízení, předběžné otázky a řízení u Soudního dvora
17.      Z. R., s bydlištěm v Polsku, byl kapitánem v polské armádě. Ve věku 16 let byl deportován do tábora Auschwitz-Birkenau, poté působil ve Svazu ozbrojeného boje (Związek Walki Zbrojnej) a sloužil jako voják ve vojenském útvaru [X] (dále jen „vojenský útvar X“). Z. R. se podílel na záchraně nebo ukrývání židovských osob a účastnil se v Polsku bojů během Varšavského povstání. Po druhé světové válce jej zatkl Úřad pro bezpečnost (Urząd Bezpieczeństwa) a byl odsouzen ke dvanácti letům vězení za ukrývání příslušníka polských speciálních jednotek. Z. R. se nikdy osobně nesetkal s antisemitskými postoji vojáků vojenského útvaru X.
Jeho posláním je předávat dál památku vojáků tohoto útvaru a připomínat zásluhy Poláků o záchranu židovské komunity.
18.      Ś. je sdružení s právní subjektivitou se sídlem v Polsku, které sdružuje bývalé příslušníky vojenského útvaru X a podle svých stanov má za cíl mimo jiné hájit důstojnost, dobré jméno a památku tohoto útvaru a jeho vojáků. Sdružení Ś. má v současné době přibližně 5 000 členů.
19.      Dne 19. listopadu 2013(10) podali žalobci u Krajského soudu v Krakově (Sąd Okręgowy w Krakowie, Polsko) žalobu proti žalovaným, v níž tvrdí, že v důsledku určitých scén zobrazených v televizním seriálu (dále jen „televizní seriál“), který žalované koprodukovaly, došlo k porušení jejich osobnostních práv. Na podporu své žaloby žalobci uvedli, že seriál byl vysílán v polské televizi a následně na dalších televizních kanálech uvedených v jejich žalobě. Tvrdí, že seriál byl buď celý, nebo po částech dostupný na internetových stránkách. Podle žalobců seriál ukazuje vojáky vojenského útvaru X jako údajné antisemity, nacionalisty a kolaboranty s Němci při Holokaustu, což porušuje jejich osobnostní práva, zejména právo na národní hrdost, právo pěstovat národní identitu, právo na nezkreslenou historii, právo na důstojnost a dobré jméno a právo na užívání znaku reprezentovaného symbolem X.
20.      Žalobci se svou žalobou domáhají zaprvé toho, aby bylo žalovaným uloženo odvysílat v polské televizi na uvedeném kanálu prohlášení odpovídajícího obsahu (omluvu) a aby byl ve vysílání přečten text této omluvy; zadruhé, aby jim bylo na základě občanského zákoníku přiznáno právo zveřejnit omluvu sami, nebude-li odvysílána ve stanovené lhůtě; zatřetí, aby bylo žalovaným uloženo dát zveřejnit na dvou dotčených internetových stránkách prohlášení odpovídajícího obsahu (omluvu) v německém jazyce; začtvrté, aby bylo žalovaným uloženo zveřejnit odpovídající prohlášení (omluvu) prostřednictvím ostatních televizních kanálů, na kterých byl seriál vysílán, konkrétně v německé, irské, španělské, nizozemské, rakouské a norské televizi, a to na uvedených kanálech a v jazyce dotčené země; zapáté, aby bylo žalovaným uloženo zdržet se v tomto seriálu používání symbolu X (pruh s grafickým prvkem, v jehož středu jsou vodorovně uspořádány národní barvy); zašesté, aby byla žalovaným uložena povinnost zdržet se porušování jejich osobnostních práv tím, že před každým vysíláním uvedeného seriálu, bez ohledu na to, kde je toto vysílání šířeno, bude zveřejněn konkrétní úvodní text; a zasedmé, aby byla žalovaným uložena povinnost zaplatit Z. R. společně a nerozdílně částku 25 000 polských zlotých (PLN) (přibližně 5 750 eur) jako náhradu újmy vzniklé v důsledku porušení jeho osobnostních práv.
21.      Žalované vznesly u Krajského soudu v Krakově (Sąd Okręgowy w Krakowie) námitku nepříslušnosti polských soudů, přičemž tvrdily, že mezinárodně příslušné k rozhodnutí o návrzích žalobců jsou soudy německé. Usnesením ze dne 18. července 2016 tento soud námitku nepříslušnosti polských soudů zamítl. Usnesením ze dne 16. května 2017 Odvolací soud v Krakově (Sąd Apelacyjny w Krakowie, Polsko) zamítl odvolání podané proti tomuto usnesení.
22.      Ve věci samé Krajský soud v Krakově (Sąd Okręgowy w Krakowie) rozsudkem ze dne 28. prosince 2018 po provedeném dokazování žalobě z velké části vyhověl a přiznal žalobcům jimi uplatňované peněžité i nepeněžité nároky. Na základě odvolání podaných oběma stranami sporu Odvolací soud v Krakově (Sąd Apelacyjny w Krakowie) rozsudkem ze dne 23. března 2021 rozsudek soudu prvního stupně změnil a rozhodl následovně. Zaprvé žalovaným uložil, aby se omluvily, s tím, že obsah omluvy byl upřesněn ve výroku tohoto rozsudku a celý text měl být přečten na určené polské televizní stanici v polském jazyce a na třech uvedených německých televizních stanicích v německém jazyce, přičemž upřesnil technické podmínky pro toto prohlášení. Zadruhé přiznal sdružení Ś. právo, aby v případě, že omluva nebude zveřejněna ve výše uvedené lhůtě a za výše uvedených podmínek, tuto omluvu zveřejnilo samo na uvedeném polském televizním kanálu. Zatřetí uložil žalovaným zveřejnit výše uvedené prohlášení v německém jazyce na jejich internetových stránkách a upřesnil technické podrobnosti tohoto zveřejnění. Zbývající část žaloby podané sdružením Ś. a celou žalobu podanou Z. R. uvedený soud zamítl. Zamítl rovněž odvolání žalovaných.
23.      V tomto ohledu dospěl tentýž soud k závěru, že děj televizního seriálu porušuje osobnostní práva Z. R., zejména jeho národní identitu. Toto porušení však není podle článku 24 občanského zákoníku protiprávní, a to vzhledem ke stavu historického poznání, který opravňoval žalované k tomu, aby se spornými tématy nastolenými v tomto seriálu nakládaly způsobem, jakým učinily. Obsah seriálu tak nepřekračoval meze svobody uměleckého projevu. Naproti tomu nebyla podle uvedeného soudu dotčena čest Z. R., protože nebyl konkrétně jmenován jako osoba, jíž se pomlouvačné scény v seriálu týkaly. Pokud jde o sdružení Ś., Odvolací soud v Krakově (Sąd Apelacyjny w Krakowie) rozhodl, že došlo k porušení jeho osobnostních práv týkajících se jeho pověsti a pověsti bývalých členů vojenského útvaru X, kteří byli členy této organizace. Tento soud zdůraznil, že televizní seriál přisuzoval příslušníkům tohoto útvaru vysloveně antisemitské rysy, což stav historického poznání neodůvodňoval, a došlo tak k překročení mezí svobody uměleckého projevu.
24.      Žalobci a žalované podali proti rozsudku Odvolacího soudu v Krakově (Sąd Apelacyjny w Krakowie) kasační opravný prostředek k Nejvyššímu soudu (Sąd Najwyższy), který je předkládajícím soudem. Kromě ostatních důvodů uplatněných v kasačním opravném prostředku žalované namítly neplatnost řízení z důvodu, že věc byla projednána, přestože v souladu s čl. 1099 odst. 2 občanského soudního řádu ve spojení mimo jiné s čl. 5 bodem 3 nařízení č. 44/2001 nebyla v tomto ohledu dána mezinárodní příslušnost polských soudů.
25.      Předkládající soud zdůrazňuje, že projednávaná věc vyvolává pochybnosti ohledně výkladu pojmu „místo, kde došlo ke škodní události“ ve smyslu tohoto čl. 5 bodu 3. Vyvstává totiž otázka, zda lze judikaturu Soudního dvora vycházející z rozsudku eDate(11) použít na situaci, kdy případné porušení osobnostních práv nevyplývá ze zveřejnění určitého obsahu na internetu, ale z výroby seriálu, který je vysílán v televizi v různých státech. Tato otázka nebyla podle předkládajícího soudu dosud zodpovězena, jelikož judikatura Soudního dvora týkající se porušení osobnostních práv se vztahuje výhradně k obsahu šířenému v tisku nebo na internetu.
26.      V tomto ohledu se sice vysílání kinematografického díla tradičními médii, jako je televize nebo kino, liší od vysílání na internetu v tom, že
a priori nepředpokládá tak obecnou dostupnost vysílaného obsahu, nicméně rozvoj streamovací technologie a audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání podle něj hovoří proti tomu, aby pro účely určení mezinárodní příslušnosti soudů bylo mezi vysíláními rozlišováno na základě jejich formy. Takové dílo je totiž současně nebo s určitým zpožděním dostupné i na internetu. Navíc před vysíláním filmu prostřednictvím tradičních kanálů nebo souběžně s ním často probíhá reklamní a informační kampaň na internetu. Na druhou stranu podle uvedeného soudu umístění
díla na internetu
již není v současné době zcela mimo kontrolu vysílatele, jelikož díky technologiím, například zeměpisnému blokování nebo geolokaci, je možné zaprvé omezit vysílání na určité území a zadruhé mít různý obsah díla podle místa jeho sledování. Navíc, pokud by bylo možné podat žalobu na náhradu celé újmy v členském státě, ve kterém má žalobce centrum svých zájmů, pouze v souvislosti se zveřejněním seriálu na internetu, pak by podle něj v případě souběžného vysílání on-line a offline taková situace vedla k roztříštěnosti sporu, jež by byla jen těžko slučitelná s požadavky řádného výkonu spravedlnosti.
27.      Za těchto okolností má předkládající soud za to, že rozlišení podle toho, zda byl film vysílán tradičními prostředky televizního vysílání, kdy by soud členského státu neměl mezinárodní příslušnost k projednání žaloby na náhradu celé způsobené újmy, zatímco pokud by byl daný film v tomto státě přístupný on-line, taková příslušnost by dána byla, není přesvědčivé a kritérium vycházející z technické formy vysílání, na němž je toto rozlišení založeno, nemá ani dostatečný základ, ani odpovídající míru spolehlivosti. V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že řešení použité v rozsudku Shevill, který zakotvuje „mozaikový“ přístup(12), bylo přijato před více než 20 lety ve
specifickém kontextu klasického tisku, tedy v době, kdy se technické možnosti vysílání na dálku zásadně lišily od stávajících technických možností vysílání.
28.      Zmíněný soud zdůrazňuje, že za předpokladu, že v takovém kontextu by bylo v zásadě možné uznat plnou mezinárodní příslušnost polských soudů, je třeba ověřit, zda jsou v projednávané věci splněny podmínky stanovené v rozsudku Mittelbayerischer Verlag(13). Podle tohoto rozsudku se vyžaduje, aby bylo možné „individuálně identifikovat“ poškozeného, zatímco zápletka televizního seriálu podle uvedeného soudu neumožňuje identifikovat žádného ze žalobců, jelikož se jedná o fiktivní dílo, které se přímo ani nepřímo nevztahuje k žádným současným nebo historickým osobám. Tím méně umožňuje individuálně identifikovat sdružení Ś., jelikož to vzniklo až desítky let po skončení druhé světové války. Navíc není vyloučeno, že se centra zájmů osob patřících do určité skupiny, jako jsou bývalí vojáci vojenského útvaru X, nacházejí v různých členských státech Evropské unie. V tomto ohledu by se sídlo sdružení, které sleduje podobný nebo stejný statutární předmět činnosti jako žalující sdružení, mohlo nacházet v každém z těchto států. Nicméně na rozdíl od skutkových okolností, které vedly k vydání rozsudku Mittelbayerischer Verlag, líčí televizní seriál jednání užší a uzavřenější skupiny osob, konkrétně vojáků útvaru X, který byl v seriálu jednoznačně a nepochybně identifikován a Z. R. je jedním z jeho žijících členů. Většinu členů tohoto útvaru lze stále individuálně identifikovat, a to tím spíše, že jejich počet postupně klesá.
29.      Výklad, podle kterého by k podání žaloby na náhradu celé újmy byla nutná individuální identifikace konkrétních osob, by neodůvodněně zvýhodňoval autory urážlivých, nespravedlivě zobecňujících a stigmatizujících sdělení směřujících proti určité skupině. Tyto osoby by totiž mohly být žalovány na náhradu celé újmy pouze v místě, kde došlo ke škodní události, kterým je obecně bydliště osoby, která újmu způsobila. Takový výklad by podle předkládajícího soudu zbavil forum delicti commissi jeho povahy skutečné alternativy k obecné mezinárodní příslušnosti vyplývající z čl. 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001.
30.      Použití „mozaikového“ přístupu podle něj navíc představuje systémové riziko, že mezi týmiž stranami bude vedeno několik souběžných soudních řízení v různých členských státech, čímž se zároveň zvyšuje riziko rozdílných soudních rozhodnutí, což je v rozporu s bodem 15 odůvodnění nařízení č. 44/2001. Toto riziko je o to větší, jedná-li se o porušení osobnostních práv, a to vzhledem k neexistenci harmonizovaných kolizních norem v této oblasti(14) a vzhledem k nutnosti vyvažovat proti sobě stojící základní hodnoty, jako je čest, pověst, soukromí a svoboda projevu, přičemž výsledek se bude pravděpodobně značně lišit v závislosti na použitelném hmotném právu a citlivosti soudů v jednotlivých členských státech.
31.      Předkládající soud rovněž uvádí, že požadavek na alespoň nepřímou individuální identifikaci žalobce má strukturální nedostatek, jelikož se takové posouzení často jeví jako choulostivé, a především je úzce spojeno s přezkumem opodstatněnosti věci. Tvrdí, že v této fázi řízení nemůže dále zkoumat meritorní otázky související s možností žalobců dovolávat se jejich osobnostních práv, zejména „národní identity“, jejíž existence je v polské občanskoprávní nauce stále široce diskutována a dosud nebyla zakotvena v judikatuře.
32.      Podle uvedeného soudu je s ohledem na neexistenci individuální identifikace konkrétních osob namístě považovat za ukazatel předvídatelnosti mezinárodní příslušnosti nejen místo, kde se nachází centrum zájmů dotčených osob, ale také důležitost obsahu sdělení, které může porušovat osobnostní práva, a okamžik, kdy sdělení nabývá „objektivně značného významu“. Je tedy třeba provést celkové posouzení a určit, kde má sdělení týkající se konkrétní skupiny, zejména s ohledem na příslušné zeměpisné, historické, kulturní a sociální souvislosti, zaprvé objektivně značný význam, zadruhé může vyvolat nejsilnější reakce, včetně negativních, a zatřetí je mimořádně citlivé a může najít největší odezvu ve veřejné diskusi. V tomto ohledu není rozhodující úmysl původce tvrzené škodní události, ale to, zda žalovaný mohl s ohledem na objektivní ukazatele vyplývající z těchto různých souvislostí rozumně předpokládat, že v určitém místě bude podána žaloba na náhradu celé potenciální újmy způsobené sporným sdělením.
33.      Tentýž soud zdůrazňuje, že s ohledem na skutkovou situaci spojenou s vypuknutím druhé světové války, německou okupací polského území, jejím průběhem a povahou, počtem polských obětí této války a jejími tragickými demografickými, sociálními a politickými důsledky pro Polsko a jeho obyvatele, která je předmětem historického konsensu, se zdá být nepochybné, že zápletka televizního seriálu, zejména jeho „polská“ dějová linka, má s ohledem na zvolenou německou perspektivu a retrospektivní povahu seriálu objektivně v Polsku a pro polskou veřejnost značný význam. Za těchto podmínek se mezinárodní příslušnost polských soudů zdá být v souladu se zásadou předvídatelnosti a splňuje kritérium blízkosti mezi soudem a sporem, a to s ohledem na skutečnost, že uvedený seriál přisuzuje vojákům útvaru X určité chování a vlastnosti.
34.      Předkládající soud dodává, že žádá o určení, zda by některé nepeněžité nároky žalobců nemohly spadat do mezinárodní příslušnosti polských soudů v rámci „mozaikového“ přístupu. V projednávané věci se totiž žalobci nedomáhají toho, aby byl televizní seriál stažen z internetu nebo aby nebyl vysílán v televizi, ale chtějí na jedné straně zabránit dalšímu porušování svých osobnostních práv tím, že požadují uvedení konkrétních informací před vysíláním seriálu, a na druhé straně dosáhnout nápravy následků tohoto porušení tím, že bude zveřejněno prohlášení odpovídajícího obsahu nejen na dotčených internetových stránkách, ale také na německých a polských televizních kanálech, na kterých bych seriál vysílán. Pokud by uložení povinnosti žalovaným zveřejnit prohlášení s omluvou na dotčených internetových stránkách, bez ohledu na jejich obsah, nebo uložení povinnosti uvést určité informace před každým vysíláním televizního seriálu, bez ohledu na místo vysílání, překračovalo hranice příslušnosti polských soudů vymezené „mozaikovým“ přístupem, nemuselo by totéž nutně platit například pro uložení povinnosti zveřejnit omluvu na televizním kanálu polské veřejnoprávní televize nebo pro uvedení určitých informací před vysíláním seriálu, pokud je vysílán v Polsku.
35.      Předkládající soud má navíc za to, že podle autonomního významu je škodní událostí v posuzovaném kontextu nejen výroba televizního seriálu, ale také jeho vysílání v určitém členském státě. V tomto rámci by mohla být mezinárodní příslušnost soudů členského státu, v němž byl seriál vysílán, založena primárně na konstatování, že
škodní událost nastala v tomto státě, a až podpůrně na tom, že se újma v tomto státě
projevila. Pochybnosti o použitelnosti této úvahy na projednávanou věc nicméně vyvolává skutečnost, že seriál byl vyroben v Německu a jedinými žalovanými před polským soudem jsou producenti tohoto seriálu, zatímco v Polsku byl tento seriál vysílán jiným subjektem, a sice polskou veřejnoprávní televizní společností, která není účastníkem původního řízení.
36.      V projednávané věci kromě toho vyvstává otázka, zda by skutečnost, že žalované udělily plnou licenci k distribuci práv k užívání dotčeného televizního seriálu třetí osobě, čímž implicitně souhlasily s jeho šířením i v jiných členských státech, včetně Polska, nemohla odůvodnit, aby byl jejich postup považován za jejich jednání uskutečněné v každém členském státě, ve kterém byl tento seriál s jejich souhlasem vysílán. V takovém případě by bylo třeba posoudit, zda se mezinárodní příslušnost polských soudů z toho vyplývající může vztahovat i na újmu
vzniklou v důsledku vysílání uvedeného seriálu v jiných členských státech.
37.      Za těchto podmínek se Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy, Polsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 5 bod 3 ve spojení s body 11 a 12 odůvodnění nařízení [č. 44/2001] vykládán v tom smyslu, že ve věci týkající se porušení osobnostních práv obsahem kinematografického díla jsou soudy členského státu, v němž byl film vysílán, jiného než státu, v němž byl film vyroben, mezinárodně příslušné k projednání žaloby o:
a)      nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, zahrnující uložení povinnosti učinit prohlášení obsahující omluvu na televizních kanálech, na nichž byl film vysílán, a to bez ohledu na místo vysílání, a na internetových stránkách, a uložení povinnosti zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu před každým vysíláním filmu, bez ohledu na místo vysílání, nebo
b)      peněžité plnění (zadostiučinění), které má nahradit celou újmu utrpěnou v důsledku porušení osobnostních práv, a to i v souvislosti s šířením (vysíláním) filmu v jiných členských státech,
s přihlédnutím k tomu, že:
–        žalobci mají centrum svých zájmů a bydliště (sídlo) v tomto členském státě [vysílání],
–        žalobci spojují porušení svých osobnostních práv se způsobem, jakým byli ve filmu zobrazeni vojáci [vojenského útvaru X] tohoto členského státu, přičemž jeden z žalobců je bývalým vojákem tohoto vojenského útvaru a druhý je sdružením bývalých vojáků tohoto vojenského útvaru, jehož statutárním cílem je zejména ochrana památky, historické pravdy a důstojnosti tohoto útvaru;
–        obsah filmu, včetně zobrazení vojáků uvedeného vojenského útvaru [X], má v historickém, kulturním a společenském kontextu objektivně na území tohoto členského státu [vysílání] značný význam?
2)      V případě záporné odpovědi na první otázku – musí být čl. 5 bod 3 ve spojení s bodem 11 a 12 odůvodnění nařízení [č. 44/2001] vykládán v tom smyslu, že ve věci porušení osobnostních práv obsahem kinematografického díla jsou soudy členského státu, v němž byl film vysílán, jiného než státu, v němž byl film vyroben, mezinárodně příslušné k projednání žaloby o:
a)      nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, k němuž došlo v souvislosti s vysíláním filmu na území členského státu, v němž byla podána žaloba, zahrnující uložení povinnosti omluvy v tomto státě a dále uložení povinnosti zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu před každým vysíláním filmu v tomto státě, nebo
b)      peněžité plnění (zadostiučinění), které má nahradit újmu utrpěnou v souvislosti s porušením osobnostního práva v důsledku šíření (vysílání) filmu v členském státě, v němž byla podána žaloba?
případně s přihlédnutím k okolnostem uvedeným v první, druhé a třetí části první otázky?
38.      Předkládající soud požádal o projednání této věci v naléhavém řízení o předběžné otázce podle článku 107 jednacího řádu Soudního dvora. Rozhodnutím ze dne 10. dubna 2025 druhý senát Soudního dvora na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta rozhodl, že tomuto návrhu nevyhoví.
39.      Předkládající soud rovněž navrhl, aby Soudní dvůr projednal tuto věc ve zrychleném řízení podle článku 105 jednacího řádu Soudního dvora. Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 22. května 2025(15) byl tento návrh zamítnut. Týmž rozhodnutím předseda Soudního dvora s ohledem na povahu této věci a význam otázek, které nastoluje, rozhodl podle čl. 53 odst. 3 jednacího řádu Soudního dvora o přednostním projednání věci.
40.      Písemná vyjádření předložili Soudnímu dvoru Z. R. a Ś., U. a Z., polská vláda, jakož i Evropská komise.
IV.    Analýza
A.      K první předběžné otázce
41.      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí
být čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že soudy členského státu, ve
kterém byl v televizi a na internetu odvysílán seriál porušující osobnostní práva fyzické a právnické osoby, jiného než členského státu, v němž byl tento seriál vyroben, jsou mezinárodně příslušné k projednání celé žaloby, jejímž předmětem je na jedné straně nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, včetně uložení povinnosti učinit prohlášení obsahující omluvu prostřednictvím televizních kanálů, na kterých byl uvedený seriál vysílán v různých dotčených členských státech, a zveřejnit tuto omluvu na uvedených internetových stránkách a dále před každým vysíláním téhož seriálu, bez ohledu na místo vysílání, zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu, a na druhé straně peněžité plnění, které má nahradit nemajetkovou újmu vzniklou v souvislosti s porušením osobnostních práv, a to i v důsledku šíření seriálu v jiných členských státech.
42.      Úvodem připomínám, že žalobci podali žalobu ke Krajskému soudu v Krakově
(Sąd Okręgowy w Krakowie) dne 19. listopadu 2013. To znamená, jak konstatoval předkládající soud, že na spor v původním řízení se nadále použije nařízení č. 44/2001. Toto nařízení bylo sice zrušeno nařízením č. 1215/2012, jak je uvedeno v jeho článku 80, avšak jeho čl. 66 odst. 2 upřesňuje, že nařízení č. 44/2001 se nadále použije zejména na rozhodnutí vydaná v řízeních zahájených přede dnem 10. ledna 2015, jež spadají do oblasti působnosti tohoto nařízení.
43.      V tomto ohledu podle ustálené judikatury Soudního dvora z bodů 2 a 11 odůvodnění nařízení č. 44/2001 vyplývá, že cílem tohoto nařízení je sjednocení pravidel o soudní příslušnosti v občanských a obchodních věcech prostřednictvím pravidel pro určení příslušnosti, která budou vysoce předvídatelná. Toto nařízení tak sleduje cíl právní jistoty, který spočívá v posílení právní ochrany osob usazených v Evropské unii tím, že umožňuje zároveň žalobci snadno určit soud, u něhož může podat žalobu, a žalovanému přiměřeně předvídat, u kterého soudu může být žalován(16).
44.      Systém určení obecné příslušnosti stanovený v kapitole II tohoto nařízení je založen na obecném pravidle, uvedeném v jeho čl. 2 odst. 1, podle kterého osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, mohou být žalovány u soudů tohoto státu bez ohledu na státní příslušnost účastníků řízení. Kapitola II oddíl 2 téhož nařízení stanoví určitá zvláštní pravidla o příslušnosti, mezi něž patří pravidlo uvedené v čl. 5 bodě 3 nařízení č. 44/2001, pouze jako výjimku z obecného pravidla příslušnosti soudů místa bydliště žalovaného(17). Podle tohoto ustanovení může být osoba, která má bydliště na území některého členského státu, žalována v jiném členském státě ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodní události.
45.      Z bodu 34 odůvodnění(18) nařízení č. 1215/2012 dále vyplývá, že jelikož tímto nařízením bylo zrušeno a nahrazeno nařízení č. 44/2001, které samo nahradilo Bruselskou úmluvu, platí výklad, který Soudní dvůr podal v souvislosti s ustanoveními jednoho z těchto právních předpisů, rovněž pro ustanovení ostatních předpisů, pokud tato ustanovení mohou být považována za „rovnocenná“. Taková rovnocennost přitom mezi čl. 5 bodem 3 Bruselské úmluvy, čl. 5 bodem 3 nařízení č. 44/2001 a čl. 7 bodem 2 nařízení č. 1215/2012 existuje(19). Judikatura Soudního dvora týkající se jednoho z těchto ustanovení se tudíž vztahuje i na ostatní ustanovení.
1.      K judikatuře Soudního dvora týkající se výkladu čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001
46.      Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že pravidlo zvláštní příslušnosti stanovené v čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládáno autonomně a restriktivně. Toto pravidlo zvláštní příslušnosti je založeno na existenci zvláště úzké vazby mezi sporem a soudy místa, kde došlo ke škodní události, což odůvodňuje přiznání příslušnosti uvedeným soudům za účelem řádného výkonu spravedlnosti a účelné organizace řízení(20). Požadavek takové vazby musí navíc posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat, přičemž je to důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy(21). Ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti má totiž soud místa, kde došlo nebo může dojít ke škodní události, obvykle nejlepší předpoklady pro rozhodnutí, a to zejména z důvodů blízkosti sporu a snadnosti provádění důkazů(22).
47.      Kromě toho pojem „místo, kde došlo ke škodní události“, zahrnuje jak místo, kde se újma projevila, tak místo, kde došlo k události, která je příčinou této újmy, takže žalovaný může být na základě volby žalobce žalován u soudu jednoho či druhého místa. Obě tato místa mohou vykazovat zvláštní souvislost z hlediska soudní příslušnosti vzhledem k tomu, že každé z nich může podle okolností poskytnout zvláště užitečné údaje týkající se důkazů a organizace řízení(23).
48.      Projednávaná věc se týká zejména pravidel upravujících osobnostní práva, která byla nejprve stanovena v rozsudku Shevill, poté přizpůsobena specifickému prostředí internetu v rozsudku eDate a následně upřesněna v dalších rozsudcích.
49.      V rozsudku Shevill Soudní dvůr rozhodl, že v případě pomluvy prostřednictvím tiskového článku šířeného na území více členských států může být místem události, která je příčinou újmy, pouze místo usazení vydavatele dotčené publikace, jelikož představuje místo vzniku škodní události, a soud tohoto místa usazení musí být proto příslušný k projednání žaloby o náhradu celé újmy způsobené protiprávním jednáním(24). Kromě toho by měl žalobce mít možnost podat žalobu také v místě, kde se újma projevila(25). V případě mezinárodní pomluvy v tisku se tedy újma na cti, dobré pověsti a dobrém jménu fyzické nebo právnické osoby projevuje v místech, kde byla publikace šířena a kde je poškozená osoba známá, z čehož vyplývá, že soudy každého členského státu, ve kterém byla pomlouvačná publikace šířena a kde poškozená osoba tvrdí, že utrpěla újmu na své pověsti, mají pravomoc rozhodovat o újmě způsobené v tomto státě(26). V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že situace, kdy různé aspekty téhož sporu projednávají různé soudy, má sice své nevýhody, ale žalobce může vždy podat žalobu buď k soudu místa bydliště žalovaného, anebo k soudu místa, kde je usazen vydavatel pomlouvačné informace(27). Ačkoli Soudní dvůr původně považoval za nezbytné vyhnout se souběžné příslušností vícero různých soudů, která zvyšuje riziko neslučitelnosti rozhodnutí(28), v rozsudku Shevill následně svou judikaturu upravil s ohledem na logiku nařízení č. 44/2001(29).
50.      Soudní dvůr následně v rozsudku eDate potvrdil judikaturu Shevill, když konstatoval, že závěry uvedené v posledně jmenovaném rozsudku, na které se odkazuje v předchozím bodě tohoto stanoviska, mohou platit i pro jiné sdělovací prostředky a komunikační způsoby a zahrnovat velkou škálu porušení osobnostních práv existujících v jednotlivých právních řádech(30). Soudní dvůr zejména dodal, že zveřejnění obsahu informací na internetových stránkách se liší od územně omezeného šíření takového média, jako je tiskovina, v tom, že cílem tohoto zveřejnění je v zásadě všudypřítomnost obsahu uvedených informací, kdy se s tímto obsahem může okamžitě seznámit neomezený počet uživatelů internetu kdekoliv na světě nezávisle na tom, zda má jeho vydavatel v úmyslu, aby tento obsah byl přístupný mimo členský stát jeho usazení a mimo jeho kontrolu, a hraniční určovatele je tedy třeba přizpůsobit tak, aby osoba, jejíž osobnostní právo bylo poškozeno prostřednictvím internetu, mohla podle místa, kde se projevila újma způsobená v Evropské unii uvedeným porušením, podat žalobu na náhradu celé této újmy. Vzhledem k tomu, že dopad obsahu informace zveřejněné na internetu na osobnostní práva osoby může být lépe posouzen soudem místa, kde má údajný poškozený centrum svých zájmů, splňuje přiznání příslušnosti tomuto soudu cíl spočívající v řádném výkonu spravedlnosti(31). Místem, kde má osoba centrum svých zájmů, je obecně místo jejího obvyklého bydliště(32). Z tohoto rozsudku tedy vyplývá, že osoba, která se pokládá za poškozeného, má možnost podat žalobu na náhradu celé nemajetkové újmy buď k soudům členského státu, v němž je usazen vydavatel tohoto obsahu, nebo k soudům členského státu, v němž se nachází centrum jejích zájmů. Tato osoba může také svou žalobu podat k soudům každého členského státu, na jehož území je nebo byl přístupný obsah informace zveřejněné na internetu,
přičemž tyto soudy jsou příslušné pouze k rozhodování o újmě způsobené na území členského státu sídla soudu, jemuž je žaloba podána(33).
2.      K poznatkům vyplývajícím z judikatury Soudního dvora v kontextu věci v původním řízení
51.      Svou první otázkou se předkládající soud na prvním místě táže, zda lze judikaturu eDate, která byla vydána v kontextu internetu a je založena na centru zájmů dotčené osoby, použít i v situaci, kdy je potenciální porušení osobnostních práv důsledkem výroby seriálu a jeho vysílání v televizi v několika členských státech. Uvedený soud se tedy ptá, zda věc v původním řízení musí být posuzována pouze s ohledem na judikaturu eDate, nebo zda může být posuzována i s ohledem na judikaturu Shevill.
52.      V tomto ohledu zmíněný soud uvádí řadu argumentů na podporu tvrzení, že by měla být použita pouze judikatura eDate, z čehož by vyplývalo uznání mezinárodní příslušnosti polských soudů, pokud jde o žalobu na náhradu celé újmy podanou žalobci. V tomto směru uvádí, že řešení přijaté v rozsudku Shevill, který se týkal výkladu čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001, bylo vypracováno v kontextu klasického tisku před více než 20 lety, tedy v době, kdy byly technické možnosti šíření na dálku zásadně odlišné od těch současných, a rozvoj streamovací technologie a audiovizuálních mediálních služeb na vyžádání hovoří proti rozlišování na základě formy šíření
pro účely určení mezinárodní příslušnosti soudů. Kromě toho lze podle něj díky technologiím jako je zeměpisné blokování nebo geolokace na jedné straně omezit šíření obsahu na určité území a na druhé straně měnit obsah díla podle místa, kde je zobrazováno. Navíc, pokud by byla možnost podat žalobu na náhradu celé újmy ve státě, ve kterém má žalobce centrum zájmů, omezena pouze na zveřejnění filmu na internetu, vedlo by to k těžko přijatelné roztříštěnosti sporu v případě souběžného šíření sporného obsahu on-line a offline.
53.      V tomto ohledu připomínám, že Soudní dvůr svou judikaturu Shevill opakovaně potvrdil, a to i v nedávných rozsudcích(34). Při určení, zda mají polské soudy v původním řízení mezinárodní příslušnost rozhodnout o celé újmě, je tudíž třeba zohlednit i tuto judikaturu, a nikoli pouze judikaturu eDate. Kromě toho musí být unijní právo vykládáno ke dni rozhodnému z hlediska skutkového stavu ve věci v původním řízení, tedy před rokem 2015. Pozdější technologický vývoj se tedy nezdá být v rámci projednávané věci relevantní.
54.      Jak tedy vyplývá z rozsudku eDate, zveřejnění obsahu na internetových stránkách se od územně omezeného šíření média liší v tom, že z podstaty věci je jeho cílem všudypřítomnost jeho obsahu, který lze sledovat kdekoli na světě mimo kontrolu vydavatele(35). Vysílání seriálu v televizi(36) přitom nesplňuje žádnou z těchto podmínek. Na jedné straně je totiž toto vysílání, bez ohledu na použité prostředky, například digitální pozemní televize (DTT), kabelová nebo satelitní televize, v zásadě územně omezené, tj. je omezeno na zeměpisnou oblast příjmu televizního signálu, tedy primárně na vnitrostátní území (místní, regionální nebo celostátní kanál). Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že seriál byl vysílán v různých členských státech prostřednictvím „vnitrostátních“ televizních kanálů, a sice polské, německé, irské, španělské, nizozemské, rakouské a norské televize. Na druhé straně takové vysílání není mimo kontrolu samotných nositelů autorských práv, tj. producentů, kteří mohou určit rámec, zejména geografický, pro vysílání svých děl. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žalované jsou v projednávané věci výhradními nositelkami autorských práv k televiznímu seriálu a částečně převedly na společnost B. právo užívat tento seriál na určitých územích, a kromě toho jí na dobu 12 let udělily výhradní licenci k distribuci práv k užívání tohoto seriálu na jiných územích.
55.      Televizní vysílání seriálu tedy nemůže spadat pouze pod judikaturu eDate. V tomto smyslu se ve zmíněném rozsudku uvádí, že úvahy obsažené v rozsudku Shevill, které se týkají článku v tisku, mohou být použitelné i na jiná média a komunikační prostředky(37). V tomto ohledu Soudní dvůr v bodě 44 rozsudku ve věci eDate odkázal na stanovisko generálního advokáta Cruz Villalóna(38), který uvedl, že dosah judikatury Shevill je široký a lze jej použít nejen na tištěné sdělovací prostředky, ale rovněž na jiné sdělovací prostředky, jako je televize a rádio.
56.      Pouhá skutečnost, že seriál je souběžně vysílán na televizním kanálu a na internetu, na tomto výkladu nic nemění. Podle judikatury Soudního dvora totiž musí být pravidlo zvláštní příslušnosti stanovené v čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 vykládáno autonomně a restriktivně(39). Vzhledem k tomu, že vysílání na internetu se od vysílání v televizi podstatně liší, není namístě vztáhnout řešení přijaté pro internet i na televizi, nejsou-li splněny podmínky stanovené v rozsudku eDate. Takový přístup by navíc vedl k nejistotě, jelikož nelze předpokládat, že každý obsah vysílaný v televizi bude nutně doprovázen jeho zpřístupněním na internetu, což závisí na volbě producentů, a bylo by tedy nutné v každém případě zvlášť zjišťovat podmínky vysílání tohoto obsahu, které se navíc mohou v průběhu času měnit.
57.      Pokud jde o zeměpisné blokování nebo geolokalizaci v rámci vysílání na internetu, mohly by tyto metody vést k závěru, že není splněna podmínka všudypřítomnosti obsahu stanovená v rozsudku eDate a tudíž je v takovém případě nutné použít judikaturu Shevill, a nikoli k závěru, že tato judikatura se na televizní seriál nevztahuje.
58.      Pokud jde o roztříštěnost sporu, tento argument byl zohledněn v rozsudku Shevill. Soudní dvůr totiž upřesnil, že situace, kdy různé aspekty téhož sporu projednávají různé soudy, má sice své nevýhody, ale žalobce může vždy podat žalobu buď k soudu místa bydliště žalovaného, anebo k soudu místa, kde je usazen vydavatel pomlouvačné informace(40). V této souvislosti připomínám, že podle obecného pravidla stanoveného v čl. 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001 mohou být osoby, které mají bydliště v některém členském státě, žalovány u soudů tohoto státu. Pravidlo zvláštní příslušnosti stanovené v čl. 5 bodě 3 uvedeného nařízení je pouze odchylkou, která se nemůže stát obecným pravidlem, protože jinak by byla zpochybněna pravidla příslušnosti stanovená uvedeným nařízením.
59.      V kontextu věci v původním řízení je tedy třeba rozlišovat mezi vysíláním seriálu v televizi, na které se vztahuje judikatura Shevill, a jeho vysíláním na internetu, které podléhá judikatuře eDate, jež dotčené osobě umožňuje podat žalobu na náhradu celé způsobené újmy u soudů členského státu, v němž se nachází centrum jejích zájmů.
60.      Na druhém místě, pokud jde o judikaturu eDate, předkládající soud se ptá, zda jsou v projednávané věci splněny podmínky stanovené rozsudkem Mittelbayerischer Verlag(41). V tomto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že pouhá příslušnost osoby k velké identifikovatelné skupině nemůže umožnit dosažení těchto cílů předvídatelnosti pravidel o příslušnosti a právní jistoty, jelikož centra zájmů členů takové skupiny se mohou potenciálně nacházet v kterémkoli členském státě Unie(42).
61.      V projednávané věci předkládající soud zejména uvádí, že zápletka televizního seriálu neumožňuje identifikovat žádného ze žalobců, jelikož se jedná o fiktivní dílo, které přímo ani nepřímo neodkazuje na žádné současné ani historické osoby. Tím méně umožňuje individuálně identifikovat sdružení Ś., jelikož to vzniklo až desítky let po skončení druhé světové války. Zmíněný soud má nicméně za to, že seriál líčí jednání užší a uzavřenější skupiny osob, konkrétně vojáků útvaru X, který je v seriálu identifikován jednoznačně a způsobem nevzbuzujícím pochybnosti, přičemž Z. R. je jedním ze žijících členů tohoto útvaru.
62.      Já však mám stejně jako Komise za to, že v případě Z. R. kritérium, podle kterého musí být možné osobu nepřímo „individuálně identifikovat“, vyžaduje, aby bylo možné dotyčnou osobu poznat na základě určitých specifických znaků, které jasně odkazují na konkrétní osobu(43). Tento výklad ostatně odráží judikaturu Shevill, podle níž musí být poškozený známý(44). V tomto smyslu Soudní dvůr uznal existenci individualizace v situacích, ve kterých se obsahy zveřejněné na internetu přímo týkaly osob, které byly údajně poškozeny porušením svých osobnostních práv, neboť v nich byly jmenovitě uvedeny(45). V projednávané věci však televizní seriál představuje fiktivní postavy, což znamená, že Z. R. v něm není individuálně identifikován, a to ani nepřímo. Jak vyplývá z předkládacího usnesení, má sdružení Ś. v současné době přibližně 5 000 členů, což podle mého názoru představuje velkou skupinu, a skutečnost, že určitá osoba patří do této skupiny, tedy neumožňuje dosáhnout cílů předvídatelnosti pravidel o příslušnosti a právní jistoty(46). V každém případě připomínám, že skutkové okolnosti věci v původním řízení je třeba posuzovat ke dni rozhodnému z hlediska skutkového stavu, tj. v době, kdy mohl být počet přeživších z útvaru X vyšší, než je tomu nyní.
63.      Obecně řečeno, pokud by bylo kritérium individualizace vykládáno široce, nemohl by vydavatel sdělení porušujícího osobnostní práva znát centra zájmu osob, které jsou předmětem daného sdělení, nacházející se potenciálně v různých členských státech(47). Tento výklad by navíc mohl vést k tomu, že soudy v různých členských státech, u kterých bylo zahájeno řízení, vydají vzájemně rozporná rozhodnutí. Takový výklad by tedy byl důvodem ke stejné kritice, jakou předkládající soud vznáší proti „mozaikovému“ přístupu, jelikož by vedl k systémovému riziku, že mezi týmiž stranami bude vedeno několik souběžných soudních řízení v různých členských státech.
64.      Podle předkládajícího soudu by forum delicti commissi v případě absence individualizace ztratilo povahu skutečné alternativy k obecné mezinárodní příslušnosti vyplývající z čl. 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001. Zmíněný soud tak zřejmě vychází z předpokladu, že pravidla pro určení mezinárodní příslušnosti musí být příznivá pro žalobce. Avšak na jedné straně je podle judikatury Soudního dvora právo osoby podat žalobu na náhradu celé způsobené újmy u soudu místa, kde se nachází centrum jejích zájmů, odůvodněno zájmem řádného výkonu spravedlnosti, a nikoli za účelem zvláštní ochrany žalobce(48). Na druhé straně, i při použití judikatury Shevill má žalobce stále možnost uplatnit celý svůj nárok u jediného soudu, a to u soudu sídla producentů televizního seriálu, které se nachází v Německu.
65.      Pokud jde o sdružení Ś, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že není rozhodující, zda je žalobce osobou fyzickou nebo právnickou(49). Právnická osoba, která tvrdí, že její osobnostní práva byla porušena zveřejněním nesprávných údajů, jež se jí týkají, na internetové stránce a tím, že nebyly odstraněny komentáře, jež se jí týkají, může tedy podat žalobu, jíž se domáhá opravy těchto údajů, odstranění těchto komentářů a náhrady veškeré utrpěné újmy u soudů toho členského státu, v němž se nachází centrum jejích zájmů(50). V projednávané věci však, jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, toto sdružení vzniklo až desítky let po skončení druhé světové války, a televizní seriál tudíž o něm neobsahuje žádné informace a neumožňuje jeho přímou ani nepřímou identifikaci. Pouhá skutečnost, že jedním z cílů sdružení je ochrana důstojnosti, pověsti a památky tohoto vojenského útvaru a jeho vojáků, nepostačuje k jeho individualizaci ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001(51). Mimoto, jak uvedl předkládající soud, by se sídlo sdružení, které má podobný nebo stejný statutární předmět jako sdružení Ś., mohlo nacházet v kterémkoli členském státě Unie, což by představovalo stejné nevýhody, jaké vyplývají z judikatury Shevill.
66.      Na třetím místě předkládající soud uvádí, že požadavek na alespoň nepřímou individuální identifikaci žalobce má strukturální nedostatek, jelikož se toto posouzení často jeví jako choulostivé, a především je úzce spojeno s přezkumem opodstatněnosti ve věci samé. Soudní dvůr však rozhodl, že ve stadiu ověřování mezinárodní příslušnosti soud, jemuž byla věc předložena, neposuzuje přípustnost ani opodstatněnost návrhu podle pravidel vnitrostátního práva, ale identifikuje pouze vazbu se státem, v němž má soud sídlo, odůvodňující jeho příslušnost na základě tohoto ustanovení. Cíl právní jistoty vyžaduje, aby vnitrostátní soud, jemuž byla věc předložena, mohl snadno rozhodnout o vlastní příslušnosti, aniž by byl povinen rozhodnout ve věci samé, nicméně povinnost provést již v této fázi řízení podrobné dokazování, pokud jde o relevantní skutkové okolnosti týkající se příslušnosti i merita věci, by mohla předjímat posouzení opodstatněnosti merita věci. Soudní dvůr také upřesnil, že cíl spočívající v řádném výkonu spravedlnosti i náležitý respekt pro autonomii soudce při výkonu jeho funkce vyžadují, aby soud, jemuž byla věc předložena, měl možnost posoudit svou mezinárodní příslušnost ve světle všech informací, které má k dispozici, včetně případných informací poskytnutých žalovaným(52).
67.      Předkládajícímu soudu tudíž přísluší rozhodnout na základě důkazů, které mu byly předloženy. Pokud by z těchto důkazů jasně nevyplývalo, že žalobci mohou být „individuálně identifikováni“, nemohl by tento soud rozhodnout o celé újmě vzniklé v důsledku vysílání televizního seriálu na internetu. V projednávané věci z judikatury Soudního dvora ve světle důkazů předložených tímto soudem vyplývá, že televizní seriál neumožňuje jejich přímou ani nepřímou identifikaci. Pokud
jde o na úvahu téhož soudu, podle které pravidla mezinárodní příslušnosti nemohou předjímat budoucí rozhodnutí ve věci samé, pak posouzení otázky, zda lze žalobce individuálně identifikovat, nevyžaduje projednání merita věci, kterým je určení, zda došlo k porušení osobnostních práv.
68.      Na čtvrtém místě předkládající soud uvádí, že pokud obsah, který může porušovat osobnostní práva, neumožňuje individuální identifikaci konkrétních osob, je vhodné považovat za ukazatel předvídatelnosti mezinárodní příslušnosti nejen místo, kde se nachází centra zájmů dotčených osob, ale také význam obsahu sdělení, které může porušovat osobnostní práva, a okamžik, od kterého má toto sdělení v historickém, kulturním a společenském kontextu „objektivně značný význam“ na území členského státu vysílání. Domnívá se, že takový přístup, který upřednostňuje předmět sporu a jeho význam v daném místě před osobami, které by mohly vystupovat jako žalobci, a místem, kde se nacházejí centra zájmů těchto osob, se zdá být v souladu se správným chápáním zásady předvídatelnosti mezinárodní příslušnosti.
69.      Nicméně v souladu s judikaturou Soudního dvora sice pojem „místo, kde došlo ke škodní události‘“ ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 může odkazovat na místo, kde došlo ke vzniku škody, což však nemění nic na tom, že tento pojem je třeba chápat výlučně v tom smyslu, že se týká místa, kde událost, jež vedla ke vzniku škody a založila deliktní nebo kvazideliktní odpovědnost, přímo způsobila škodní následky ve vztahu k osobě, která je bezprostřední obětí této události(53). V tomto případě tedy mezinárodní příslušnost soudu předpokládá zjistit, na kterém místě se újma projevila, konkrétně s ohledem na žalobce, ať už fyzickou nebo právnickou osobu, jejíž osobnostní práva byla údajně porušena. Přijetí přístupu zastávaného předkládajícím soudem by znamenalo vytvoření nového kritéria zakládajícího příslušnost vnitrostátních soudů, které by bylo odpoutáno od osoby, jež tvrdí, že je poškozenou osobou, a mohlo být pro tuto osobu nepříznivé. Jak totiž zdůraznila Komise, tento přístup by znamenal, že bývalý voják, jehož centrum zájmů se nachází v Polsku, by vzhledem k objektivně značnému významu televizního seriálu v Polsku mohl podat žalobu u polských soudů na náhradu celé vzniklé újmy, zatímco bývalý voják, jehož centrum zájmů se nachází v jiném členském státě, by tak v tomto státě učinit nemohl(54).
70.      S ohledem na všechny výše uvedené skutečnosti navrhuji odpovědět na první otázku tak, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že soudy členského státu, ve kterém byl v televizi a na internetu odvysílán seriál porušující osobnostní práva fyzické a právnické osoby, jiného než členského státu, v němž byl tento seriál vyroben, nemají ve vztahu k vysílání v televizi mezinárodní příslušnost projednat v plném rozsahu žalobu, jejímž předmětem je na jedné straně nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, včetně uložení povinnosti učinit prohlášení obsahující omluvu prostřednictvím televizních kanálů, na nichž byl uvedený seriál vysílán v různých dotčených členských státech, a zveřejnit tuto omluvu na uvedených internetových stránkách, a dále před každým vysíláním téhož seriálu, bez ohledu na místo vysílání, zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu, a na druhé straně peněžité plnění, které má nahradit nemajetkovou újmu vzniklou v souvislosti s porušením osobnostních práv, a to i v důsledku vysílání televizního seriálu v jiných členských státech. Pokud jde o vysílání na internetu, soudy členského státu, ve kterém se nachází centrum zájmů fyzické nebo právnické osoby, jsou příslušné k projednání takové žaloby v plném rozsahu, pouze pokud sporný obsah zahrnuje objektivní a ověřitelné prvky umožňující, aby byla tato osoba přímo nebo nepřímo individuálně identifikována.
B.      Ke druhé předběžné otázce
71.      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v případě záporné odpovědi na první otázku musí být čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že soudy členského státu, ve kterém byl v televizi odvysílán seriál porušující osobnostní práva, jiného než členského státu, v němž byl tento seriál vyroben, jsou mezinárodně příslušné k projednání žaloby proti producentům, jejímž předmětem je na jedné straně nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, včetně uložení povinnosti odvysílat omluvu prostřednictvím televizních kanálů, na nichž byl uvedený seriál vysílán, a dále před každým vysíláním téhož seriálu v tomto členském státě zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu, a na druhé straně peněžité plnění, které má nahradit utrpěnou nemajetkovou újmu vzniklou v důsledku vysílání televizního seriálu v tomto členském státě.
72.      Z judikatury Soudního dvora, na kterou odkazuje předkládající soud, vyplývá, že vzhledem k všudypřítomnosti údajů a obsahu umístěných na internetových stránkách a k tomu, že rozsah jejich šíření je v zásadě univerzální, je návrh domáhající se opravy údajů a odstranění obsahu zveřejněného na internetu jediný a nerozdělitelný, a tudíž jej lze předložit pouze jedinému soudu, který je příslušný pro rozhodování o celém nároku ve věci náhrady újmy, a nikoli soudu, který takovou příslušnost nemá(55).
73.      Předkládající soud uvádí, že se žalobci nedomáhají toho, aby byl televizní seriál stažen z internetu nebo aby nebyl vysílán v televizi, ale chtějí na jedné straně zabránit dalšímu porušování svých osobnostních práv tím, že požadují uvedení konkrétních informací před vysíláním seriálu, a na druhé straně dosáhnout nápravy následků tohoto porušení tím, že bude zveřejněno prohlášení odpovídajícího obsahu nejen na dotčených internetových stránkách, ale také na německých a polských televizních kanálech, na kterých bych seriál vysílán. Podle tohoto soudu je přitom žádost o odstranění určitého obsahu z internetu nedělitelná, pokud žadatel požaduje odstranění veškerého obsahu porušujícího osobnostní práva.
74.      Jak bylo uvedeno v odpovědi na první předběžnou otázku, judikatura eDate, která zahrnuje judikaturu uvedenou v bodě 72 tohoto stanoviska, se netýká televizního vysílání obsahu, na který se použije judikatura Shevill. Z posledně uvedené judikatury vyplývá, že v souladu s mozaikovým přístupem má soud členského státu, ve kterém došlo k porušení osobnostních práv, příslušnost rozhodovat o újmě způsobené v tomto státě. Pokud to vnitrostátní právní předpisy umožňují, může tento soud uložit žalovanému, aby před odvysíláním seriálu uvedl konkrétní informace, s tím, že toto zveřejnění bude provedeno pouze na vnitrostátním území. V projednávané věci předkládající soud zdůrazňuje, že v souladu s článkem 24 občanského zákoníku mohou být nepeněžité nároky koncipovány tak, že jejich přezkum spadá do pravomoci soudu omezené na posouzení důsledků protiprávního jednání, k němuž došlo na území státu sudiště.
75.      Pokud jde o šíření na internetu, přikláním se k argumentaci předkládajícího soudu, že pokud se na takové šíření při absenci individualizace žalobců vztahuje judikatura Shevill, mohl by soud, k němuž byla podána žaloba, opět v rozsahu, v jakém to umožňují vnitrostátní právní předpisy, uložit žalovanému, aby zveřejnil konkrétní informace týkající se sporného obsahu v jiném médiu, jehož dosah je omezen na území dotčeného členského státu, například v tisku nebo celostátní televizi, nebo také aby se tyto informace týkaly pouze účinků porušení osobnostních práv na území tohoto státu.
76.      Předkládající soud má dále za to, že škodní událost se neomezuje pouze na výrobu filmu, ale zahrnuje také jeho vysílání v určitém členském státě. Takový přístup by znamenal, že soudy členského státu, ve kterém byl film vysílán, by mohly mít mezinárodní příslušnost primárně z důvodu, že ke škodní události došlo na jejich území, a pouze podpůrně z důvodu, že se újma v tomto státě projevila. Připomínám však, že v rozsudku Shevill Soudní dvůr rozhodl, že v případě pomluvy prostřednictvím článku v tisku šířeného na území více členských států může být místem události, která je příčinou újmy, pouze místo usazení vydavatele dotčené publikace, pokud představuje místo vzniku škodní události(56).
77.      V projednávané věci předkládající soud uvádí, že televizní seriál byl vyroben v Německu a jedinými žalovanými před polským soudem jsou producenti tohoto seriálu, který byl vysílán v Polsku polskou veřejnoprávní televizí, jež není účastníkem řízení. Za těchto okolností je třeba za místo události, která je příčinou této újmy, považovat místo usazení producentů uvedeného seriálu. Jak zmiňuje tento soud, podle judikatury Soudního dvora za okolností, kdy je pouze jeden z několika údajných původců tvrzené újmy žalován u soudu, v jehož obvodu nepůsobil, nelze mít za to, že událost, která je příčinou újmy, nastala v obvodu tohoto soudu ve smyslu čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001(57).
78.      Z předkládacího rozhodnutí mimoto vyplývá, že žalované jsou v projednávané věci výhradními nositelkami autorských práv k dotčenému televiznímu seriálu a částečně převedly na společnost B. právo užívat tento seriál na určitých územích a udělily jí výhradní licenci k distribuci práv k užívání tohoto seriálu na jiných územích(58). Taková smlouva, u níž v předkládacím rozhodnutí není uvedeno, zda byla uzavřena v Polsku, nemůže změnit místo vzniku škodní události, neboť ji nelze stavět na roveň úkonu žalovaných učiněnému v každé ze zemí, v nichž byla uvedená série vysílána s jejich souhlasem. V souladu s čl. 5 bodem 3 tudíž polské soudy nemají mezinárodní příslušnost k projednání celého nároku uplatněného žalobci jen z toho důvodu, že uvedený seriál byl vysílán v Polsku.
79.      Za těchto okolností navrhuji odpovědět na druhou otázku tak, že čl. 5 bod 3 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že soudy členského státu, ve kterém byl v televizi odvysílán seriál porušující osobnostní práva, jiného než členského státu, v němž byl tento seriál vyroben, jsou mezinárodně příslušné k projednání žaloby proti producentům, jejímž předmětem je na jedné straně nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, včetně uložení povinnosti odvysílat omluvu prostřednictvím televizních kanálů, na nichž byl uvedený seriál vysílán, a dále před každým vysíláním téhož seriálu v tomto členském státě zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu, a to v rozsahu, v němž to vnitrostátní právní úprava umožňuje, a na druhé straně peněžité plnění, které má nahradit nemajetkovou újmu vzniklou v důsledku vysílání televizního seriálu v tomto členském státě.
80.      Rád bych dodal, že stejně jako předkládající soud se domnívám, že „mozaikový“ přístup působí obtíže fyzickým nebo právnickým osobám, které tvrdí, že byla porušena jejich osobnostní práva(59). V tomto ohledu nejsou bez významu argumenty tohoto soudu ohledně nebezpečí roztříštěnosti sporu, které by mohlo vést k tomu, že soudy v různých členských státech, u kterých bylo zahájeno řízení, vydají vzájemně rozporná rozhodnutí. Nicméně současná judikatura Soudního dvora je již ustálená a uplatnění rozšiřujícího výkladu ustanovení obsahujícího odchylku, tedy čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001, by mohl více problémů způsobit než vyřešit. Jsem tudíž toho názoru, že v rámci projednávané věci není namístě tuto judikaturu zpochybňovat.
V.      Závěry
81.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky, které předložil Nejvyšší soud (Sąd Najwyższy, Polsko), odpověděl takto:
„1)      Článek 5 bod 3 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
musí být vykládán v tom smyslu, že:
soudy členského státu, ve kterém byl v televizi a na internetu odvysílán seriál porušující osobnostní práva fyzické a právnické osoby, jiného než členského státu, v němž byl tento seriál vyroben, nemají ve vztahu k vysílání v televizi mezinárodní příslušnost projednat v plném rozsahu žalobu, jejímž předmětem je na jedné straně nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, včetně uložení povinnosti učinit prohlášení obsahující omluvu prostřednictvím televizních kanálů, na nichž byl uvedený seriál vysílán v různých dotčených členských státech, a zveřejnit tuto omluvu na uvedených internetových stránkách, a dále před každým vysíláním téhož seriálu, bez ohledu na místo vysílání, zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu, a na druhé straně peněžité plnění, které má nahradit újmu vzniklou v souvislosti s porušením osobnostních práv, a to i v důsledku vysílání televizního seriálu v jiných členských státech. Pokud jde o vysílání na internetu, soudy členského státu, ve kterém se nachází centrum zájmů fyzické nebo právnické osoby, jsou příslušné k projednání takové žaloby v plném rozsahu, pouze pokud sporný obsah zahrnuje objektivní a ověřitelné prvky umožňující, aby byla tato osoba přímo nebo nepřímo individuálně identifikována.
2)      Článek 5 bod 3 nařízení č. 44/2001
musí být vykládán v tom smyslu, že:
soudy členského státu, ve kterém byl v televizi odvysílán seriál porušující osobnostní práva, jiného než členského státu, v němž byl tento seriál vyroben, jsou mezinárodně příslušné k projednání žaloby proti producentům, jejímž předmětem je na jedné straně nepeněžité plnění, které má napravit následky porušení osobnostních práv, včetně uložení povinnosti odvysílat omluvu prostřednictvím televizních kanálů, na nichž byl uvedený seriál vysílán, a dále před každým vysíláním téhož seriálu v tomto členském státě zařadit prohlášení odpovídajícího obsahu, a to v rozsahu, v němž to vnitrostátní právní úprava umožňuje, a na druhé straně peněžité plnění, které má nahradit nemajetkovou újmu vzniklou v důsledku vysílání televizního seriálu v tomto členském státě.“
1      Původní jazyk: francouzština.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze
zúčastněných stran.
2      Nařízení Rady ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42; oprava Úř. věst. 2006, L 242, s. 6).
3      Rozsudek ze dne 7. března 1995, Shevill a další (C‑68/93, dále jen „rozsudek
Shevill“ nebo
„judikatura Shevill“, EU:C:1995:61).
4      Rozsudek ze dne 25. října 2011, eDate Advertising a další (C‑509/09 a C‑161/10, dále jen „rozsudek eDate“
nebo „judikatura eDate“, EU:C:2011:685).
5      K argumentaci ve prospěch zachování judikatury Shevill, viz stanoviska generálního advokáta P. Cruz Villalóna ve spojených věcech eDate Advertising a další (C‑509/09 a C‑161/10, EU:C:2011:192, body 33 až 41) a generálního advokáta G. Hogana ve věci Gtflix Tv (C‑251/20, EU:C:2021:745, body 42 až 94). K argumentaci ve prospěch opačného názoru viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Bolagsupplysningen a Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:554, body 73 až 90).
6      Viz zejména Lutzi,
T., „Shevill is dead, long live Shevill!“, Law Quarterly Review, 2018, sv.
134, s. 208 až 213.
7      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst
2012, L
351, s. 1).
8      Dz. U. z roku 1964, částka 16, č. 93.
9      Dz. U. z roku 1964, částka 43, č. 296.
10      Ačkoli je v předkládacím rozhodnutí uvedeno datum 19. listopadu 2023, ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že žaloba byla ve skutečnosti podána dne 19. listopadu 2013.
11      Podle této judikatury platí, že v případě tvrzeného porušení osobnostních práv obsahem informací zveřejněných na internetových stránkách má osoba, která se pokládá za poškozeného, možnost podat žalobu na náhradu celé nemajetkové újmy k soudům členského státu, v němž se nachází centrum jejích zájmů.
12      Podle tohoto přístupu jsou soudy každého členského státu, ve kterém byla šířena pomlouvačná publikace a kde byla podle tvrzení poškozeného poškozena jeho pověst, příslušné rozhodovat o újmě způsobené v tomto státě. Konkrétně viz bod 49 tohoto stanoviska.
13      Rozsudek ze dne 17. června 2021 (C‑800/19, dále jen „rozsudek Mittelbayerischer Verlag“, EU:C:2021:489, bod 46), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že soud místa, kde se nachází centrum zájmů osoby, která tvrdí, že její osobnostní práva byla porušena obsahem zveřejněným na internetových stránkách, je příslušný k rozhodnutí o žalobě na náhradu celé tvrzené újmy, kterou podala tato osoba, pouze pokud tento obsah obsahuje objektivní a ověřitelné skutečnosti, které umožňují přímo nebo nepřímo individuálně identifikovat uvedenou osobu.
14      V tomto ohledu předkládající soud odkazuje na čl. 1 odst. 2 písm. g) nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40).
15      Usnesení Idziski (C‑232/25, EU:C:2025:389).
16      Rozsudek ze dne 9. prosince 2021, HRVATSKE ŠUME (C‑242/20, bod 30 a citovaná judikatura).
17      Viz rozsudek ze dne 14. července 2016, Granarolo (C‑196/15, EU:C:2016:559, bod 17 a citovaná judikatura).
18      Podle tohoto bodu odůvodnění „[by měla] být zajištěna kontinuita mezi [...] úmluvou [ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst 1972, L 299, s. 32; dále jen „Bruselská úmluva“)], [nařízením č. 44/2001] a tímto nařízením a za tímto účelem by měla být přijata přechodná ustanovení. Stejná potřeba kontinuity trvá, i pokud jde o výklad [Bruselské úmluvy] a nařízení, která ji nahrazují, Soudním dvorem Evropské unie.“
19      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. července 2013, ÖFAB (C‑147/12, EU:C:2013:490, bod 29 a citovaná judikatura), a ze dne 10. července 2025, Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, bod 43 a citovaná judikatura).
20      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. prosince 2025, Stichting Right to Consumer Justice a Stichting App Stores Claims (C‑34/24, dále jen „rozsudek Stichting Right to Consumer Justice“, EU:C:2025:936, body 44 a 45 a citovaná judikatura).
21      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Gtflix Tv (C‑251/20, dále jen „rozsudek Gtflix“, EU:C:2021:1036, bod 25 a citovaná judikatura).
22      V tomto smyslu viz rozsudek Stichting Right to Consumer Justice (bod 46 a citovaná judikatura).
23      V tomto smyslu viz rozsudek Stichting Right to Consumer Justice (bod 47 a citovaná judikatura).
24      Viz rozsudek Shevill (body 24 a 25).
25      Viz rozsudek Shevill (bod 27).
26      Viz rozsudek Shevill (body 29 a 30).
27      Viz rozsudek Shevill (bod 32).
28      Viz rozsudek ze dne 11. ledna 1990, Dumez France a Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, bod 18).
29      Ve svém stanovisku ve spojených věcech eDate Advertising a další (C‑509/09 a C‑161/10, EU:C:2011:192, bod 38) generální advokát Cruz Villalón zdůraznil, že řešení odvozené od rozsudku Shevill brání tomu, aby se zvláštní příslušnost podle čl. 5 bodu 3 nařízení č. 44/2001 postavila na roveň příslušnosti obecné, která převládá nad příslušností podle místa bydliště žalovaného, ale stejně tak obchází forum actoris.
30      Viz rozsudek eDate (bod 44).
31      Viz rozsudek eDate (body 45 a 48).
32      Viz rozsudek eDate (bod 49).
33      Viz rozsudek eDate (bod 52).
34      Viz zejména rozsudky velkého senátu ze dne 17. října 2017, Bolagsupplysningen a Ilsjan (C‑194/16, dále jen „rozsudek Bolagsupplysningen a Ilsjan“, EU:C:2017:766, bod 31) a Gtflix (bod 29).
35      Viz bod 50 tohoto stanoviska.
36      Článek 1 odst. 1 písm. e) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (Úř. věst. L 2010, L
95, s. 1) stanoví, že „[p]ro účely této směrnice se rozumí ‚televizním vysíláním‘ (tj. lineární audiovizuální mediální službou) audiovizuální mediální služba poskytovaná poskytovatelem mediálních služeb pro simultánní sledování pořadů na základě programové skladby“.
37      Viz bod 50 tohoto stanoviska.
38      Stanovisko ve spojených věcech eDate Advertising a další (C‑509/09 a C‑161/10, EU:C:2011:192, bod 39).
39      Viz bod 46 tohoto stanoviska.
40      Viz bod 49 tohoto stanoviska.
41      K těmto podmínkám viz bod 28 tohoto stanoviska.
42      Viz rozsudek Mittelbayerischer Verlag (bod 43).
43      Generální advokát Bobek ve svém stanovisku ve věci Mittelbayerischer Verlag (C‑800/19, EU:C:2021:124, body 51 až 57) navrhl Soudnímu dvoru zaujmout širší přístup, což se však v rozsudku vydaném v této věci nestalo.
44      Rozsudek Shevill (bod 29).
45      Viz rozsudek Mittelbayerischer Verlag (bod 35).
46      Viz judikatura citovaná v bodě 60 tohoto stanoviska.
47      V tomto smyslu viz rozsudek Mittelbayerischer Verlag (bod 34 a tam citovaná judikatura).
48      V tomto smyslu viz rozsudek Mittelbayerischer Verlag (bod 32 a tam citovaná judikatura).
49      Viz rozsudek Bolagsupplysningen a Ilsjan (bod 38).
50      Viz rozsudek Bolagsupplysningen a Ilsjan (bod 44).
51      Ze striktního požadavku na individualizaci osoby, která tvrdí, že došlo k porušen jejích osobnostních práv, vyplývá, že judikatura týkající se práva hospodářské soutěže, podle níž sdružení, které je pověřeno ochranou kolektivních zájmů některých podniků, může v zásadě podat žalobu na neplatnost podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU pouze v případě, že má na věci vlastní zájem anebo v případě, že podniky, které zastupuje, nebo alespoň některé z nich, mají samostatnou aktivní legitimaci
(viz rozsudek ze dne 21. září
2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products a další v. Komise, C‑478/21 P, EU:C:2023:685, bod 80 a citovaná judikatura), nemůže být použita per analogiam.
52      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. února 2025, Athenian Brewery a Heineken (C‑393/23, EU:C:2025:85, body 41 až 43 a citovaná judikatura).
53      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 1990, Dumez France a Tracoba (C‑220/88, EU:C:1990:8, bod 20).
54      Dodávám, že věc, ve které byl vydán rozsudek Mittelbayerischer Verlag, se týkala použití výrazu „polský vyhlazovací tábor Treblinka“, který má v polském historickém, kulturním a společenském kontextu objektivně značný význam. Soudní dvůr však rozhodl, že žalobce musí být individuálně identifikován, což se nestalo. Objektivně značný význam věci v určitém členském státě tudíž není dostatečným kritériem, které by zakládalo mezinárodní příslušnost soudů tohoto členského státu ve vztahu k celé újmě.
55      Viz rozsudky Bolagsupplysningen a Ilsjan (bod 48) a Gtflix (bod 32).
56      Viz bod 49 tohoto stanoviska.
57      Viz rozsudek ze dne 3. dubna 2014, Hi Hotel HCF (C‑387/12, EU:C:2014:215, bod 31 a citovaná judikatura).
58      Viz bod 54 tohoto stanoviska.
59      K těmto obtížím viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Bolagsupplysningen a Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:554).