CSROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (prvního senátu)
11. prosince 2025(*)
[znění opravené usnesením ze dne 27. ledna 2026]
„ Řízení o předběžné otázce – Dohoda mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob – Migrující pracovníci – Sociální zabezpečení – Rozhodné právo – Nařízení (ES) č. 883/2004 – Článek 11 – Článek 13 odst. 1 – Nařízení (ES) č. 987/2009 – Článek 14 odst. 8 – Pracovník zaměstnaný na území více států, a to členského státu, Švýcarské konfederace a třetích zemí – Pojem ‚podstatná část činnosti‘ – Zohlednění činnosti vykonávané ve třetích zemích“
Ve věci C‑743/23,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Landessozialgericht für das Saarland (Zemský soud spolkové země Sársko pro sociální záležitosti, Německo) ze dne 15. listopadu 2023, došlým Soudnímu dvoru dne 4. prosince 2023, v řízení
A
proti
GKV-Spitzenverband,
za účasti:
Moguntia Food Group AG,
SOUDNÍ DVŮR (první senát),
ve složení: F. Biltgen (zpravodaj), předseda senátu, T. von Danwitz, místopředseda Soudního dvora vykonávající funkci soudce prvního senátu, I. Ziemele, A. Kumin a S. Gervasoni, soudci,
generální advokát: A. Rantos,
za soudní kancelář: D. Dittert, vedoucí oddělení,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 5. března 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za A: M. Blum, Rechtsanwältin,
–        za GKV-Spitzenverband: C. Donus, jako zmocněnkyně,
–        za Moguntia Food Group AG: V. Ohlekopf a M. Schwind, Rechtsanwälte,
–        za německou vládu: J. Möller a P.-L. Krüger, jako zmocněnci,
–        za belgickou vládu: S. Baeyens, C. Jacob a L. Van den Broeck, jako zmocněnci,
–        [ve znění oprav provedených usnesením ze dne 27. ledna 2026] za francouzskou vládu: B. Fodda a T. Lechevallier, jako zmocněnci,
–        za Evropskou komisi: S. Delaude a B.-R. Killmann, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 5. června 2025,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 13 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2004, L 166, s. 1; Zvl. vyd. 05/05, s. 72, a oprava Úř. věst. 2004, L 200, s. 1) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 465/2012 ze dne 22. května 2012 (Úř. věst. 2012, L 149, s. 4) (dále jen „nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků“) ve spojení s čl. 14 odst. 8 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2009, L 284, s. 1) ve znění nařízení č. 465/2012 (dále jen „nařízení č. 987/2009“).
2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi A a GKV-Spitzenverband (ústřední svaz zdravotních pojišťoven systému zákonného zdravotního pojištění, Německo) ve věci rozhodnutí tohoto svazu vystavit A potvrzení A1, podle kterého v období od 1. prosince 2015 do 31. prosince 2020 podléhal německému systému sociálního zabezpečení.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3        Dne 21. června 1999 uzavřely Evropské společenství a Švýcarská konfederace sedm dohod, včetně Dohody mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na jedné straně a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob (Úř. věst. 2002, L 114, s. 6; Zvl. vyd. 11/41, s. 114), která byla pozměněna zejména rozhodnutím Smíšeného výboru č. 1/2012 zřízeného podle Dohody mezi Evropským společenstvím a jeho členskými státy na straně jedné a Švýcarskou konfederací na straně druhé o volném pohybu osob ze dne 31. března 2012, kterým se nahrazuje příloha II této dohody o koordinaci systémů sociálního zabezpečení (Úř. věst. 2012, L 103, s. 51) (dále jen „DVPO“).
4        Článek 8 DVPO, nadepsaný „Koordinace systémů sociálního zabezpečení“, zní následovně:
„Smluvní strany upraví v souladu s přílohou II koordinaci systémů sociálního zabezpečení za účelem zejména:
[…]
b)      určení rozhodného práva;
[…]“
5        Příloha II DVPO, nadepsaná „Koordinace systémů sociálního zabezpečení“, v článku 1 stanoví:
„1.      Smluvní strany se s ohledem na koordinaci systémů sociálního zabezpečení dohodly, že budou vzájemně používat právní akty Evropské unie, na něž se odkazuje v oddíle A této přílohy a které jsou pozměněny tímto oddílem, nebo předpisy rovnocenné těmto aktům.
2.      Pojmem ‚členský stát (členské státy)‘ obsaženém v právních aktech uvedených v oddíle A této přílohy se rozumí kromě států, na něž se vztahují příslušné právní akty Evropské unie, i Švýcarsko.“
6        Oddíl A přílohy II DVPO, nadepsaný „Právní akty, na něž se odkazuje“, zahrnuje zejména nařízení č. 883/2004 a 987/2009, která nahradila nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství (Úř. věst. 1971, L 149, s. 2; Zvl. vyd. 05/01, s. 35).
Unijní právo
Nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků
7        Body 1, 3 a 45 odůvodnění nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků stanoví:
„(1)      Pravidla pro koordinaci vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení spadají do rámce volného pohybu osob a měla by přispívat ke zvýšení životní úrovně a zlepšení podmínek zaměstnání.
[…]
(3)      Nařízení [č. 1408/71] bylo vícekrát změněno a aktualizováno nejen s ohledem na vývoj na úrovni Společenství, včetně rozsudků Soudního dvora, ale také na změny vnitrostátních právních předpisů. Takové faktory přispěly k tomu, že pravidla Společenství pro koordinaci se stala složitými a rozsáhlými. Nahrazení a současná aktualizace a zjednodušení těchto pravidel má proto zásadní význam pro dosažení cíle volného pohybu osob.
[…]
(45)      Jelikož cíle zamýšleného kroku, totiž opatření pro koordinaci k zaručení možnosti účinného výkonu práva na volný pohyb osob, nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto z důvodu rozsahu a účinků jich může být lépe dosaženo na úrovni Společenství, může Společenství přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy. […]“
8        Hlava II tohoto nařízení, nadepsaná „Určení použitelných právních předpisů“, která nahrazuje ustanovení hlavy II nařízení č. 1408/71, obsahuje články 11 až 16 uvedeného nařízení.
9        Článek 11 uvedeného nařízení, nadepsaný „Obecná pravidla“, stanoví:
„1.      Osoby, na které se vztahuje toto nařízení, podléhají právním předpisům pouze jediného členského státu. Tyto právní předpisy se určí v souladu s touto hlavou.
[…]
3.      S výhradou článků 12 až 16 se:
a)      na zaměstnance nebo osobu samostatně výdělečně činnou v členském státě vztahují právní předpisy tohoto členského státu;
b)      na úředníka vztahují právní předpisy členského státu, kterému podléhá správní orgán, který jej zaměstnává;
c)      na osobu pobírající dávky v nezaměstnanosti v souladu s článkem 65 podle právních předpisů členského státu bydliště vztahují právní předpisy tohoto členského státu;
d)      na osobu odvedenou nebo znovu povolanou do vojenské nebo civilní služby v některém členském státě vztahují právní předpisy tohoto členského státu;
e)      na jinou osobu, na kterou se nepoužijí písmena a) až d) vztahují právní předpisy členského státu bydliště, aniž jsou dotčena ostatní ustanovení tohoto nařízení, která jí zaručují dávky podle právních předpisů jednoho nebo více členských států.
4.      Pro účely této hlavy se považuje činnost zaměstnance nebo osoby samostatně výdělečně činné obvykle vykonávaná na námořní lodi plující pod vlajkou některého členského státu za činnost vykonávanou v uvedeném členském státě. Avšak na osobu zaměstnanou na lodi plující pod vlajkou některého členského státu a odměňovanou za tuto činnost podnikem nebo osobou, jejíž sídlo nebo místo podnikání je v jiném členském státě, se vztahují právní předpisy posledně zmíněného členského státu, jestliže v něm bydlí. Za zaměstnavatele se pro účely uvedených právních předpisů považuje podnik nebo osoba, která dotčenou osobu odměňuje.“
10      Článek 12 téhož nařízení, nadepsaný „Zvláštní pravidla“, stanoví:
„1.      Osoba, která jako zaměstnanec provozuje v členském státě činnost jménem zaměstnavatele, jenž zde běžně vykonává své činnosti, a která je tímto zaměstnavatelem vyslána do jiného členského státu, aby zde konala práci jménem tohoto zaměstnavatele, podléhá i nadále právním předpisům prvního členského státu, nepřesahuje-li předpokládaná doba trvání takové práce 24 měsíců a není-li daná osoba vyslána za účelem nahrazení jiné vyslané osoby.
2.      Na osobu, která obvykle provozuje samostatnou výdělečnou činnost v jednom členském státě a odejde do jiného státu a provozuje tam podobnou činnost, se nadále vztahují právní předpisy prvního členského státu, nepřesahuje-li očekávané trvání této činnosti dvacet čtyři měsíců.“
11      Článek 13 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, nadepsaný „Výkon činností ve dvou nebo více členských státech“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.      Na osobu, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech, se vztahují:
a)      právní předpisy členského státu, na jehož území má bydliště, vykonává-li podstatnou část své činnosti v tomto členském státě, nebo
b)      nevykonává-li podstatnou část své činnosti v členském státě, na jehož území má bydliště,
i)      právní předpisy členského státu, na jehož území se nachází sídlo nebo místo podnikání podniku nebo zaměstnavatele, pokud je tato osoba zaměstnána jedním podnikem nebo zaměstnavatelem, nebo
ii)      právní předpisy členského státu, na jehož území se nachází sídlo nebo místo podnikání podniků nebo zaměstnavatelů, pokud je tato osoba zaměstnána dvěma či více podniky nebo zaměstnavateli, kteří mají sídlo nebo místo podnikání pouze v jednom členském státě, nebo
iii)      právní předpisy členského státu, na jehož území se nachází sídlo nebo místo podnikání podniku nebo zaměstnavatele, jiného, než je členský stát bydliště, je-li tato osoba zaměstnána dvěma nebo více podniky nebo zaměstnavateli, kteří mají sídlo nebo místo podnikání ve dvou členských státech, z nichž jeden je členským státem bydliště, nebo
iv)      právní předpisy členského státu, na jehož území má tato osoba bydliště, je-li zaměstnána dvěma a více podniky nebo zaměstnavateli, z nichž alespoň dva mají sídlo nebo místo podnikání v různých členských státech jiných, než je členský stát bydliště.
2.      Na osobu, která obvykle pracuje jako osoba samostatně výdělečně činná ve dvou nebo více členských státech se vztahují:
a)      právní předpisy členského státu bydliště, pokud vykonává podstatnou část své činnosti v tomto členském státě;
nebo
b)      právní předpisy členského státu, v němž se nachází střed zájmu její činnosti, pokud nebydlí v členském státě, v němž vykonává podstatnou část své činnosti.“
12      Článek 76 tohoto nařízení, nadepsaný „Spolupráce“, v odstavci 4 stanoví:
„Instituce a osoby, na které se vztahuje toto nařízení, mají povinnost vzájemně se informovat a spolupracovat k zajištění řádného provádění tohoto nařízení.
[…]“
Nařízení č. 987/2009
13      Článek 14 odst. 5 až 11 nařízení č. 987/2009 stanoví:
„5.      Pro účely čl. 13 odst. 1 nařízení [č. 883/2004] se osobou, ‚která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech‘, rozumí osoba, která souběžně nebo střídavě vykonává pro stejný podnik nebo zaměstnavatele nebo pro různé podniky nebo zaměstnavatele jednu nebo více oddělených činností ve dvou nebo více členských státech.
[…]
6.      Pro účely čl. 13 odst. 2 [nařízení č. 883/2004] se osobou, ‚která obvykle pracuje jako osoba samostatně výdělečně činná ve dvou nebo více členských státech‘ rozumí zejména osoba, která souběžně nebo střídavě vykonává jednu nebo více oddělených samostatných výdělečných činností, bez ohledu na povahu těchto činností, ve dvou nebo více členských státech.
7.      Pro účely odlišení činností podle odstavců 5 a 6 od situací popsaných v čl. 12 odst. 1 a 2 nařízení [č. 883/2004] je rozhodující doba trvání činnosti v jednom nebo více členských státech (ať už jde o činnost trvalé, ad hoc nebo dočasné povahy). Pro tyto účely se provádí celkové posouzení všech příslušných skutečností, v případě zaměstnané osoby zejména včetně místa výkonu práce, jak je definováno v pracovní smlouvě.
8.      Pro účely čl. 13 odst. 1 a 2 [nařízení č. 883/2004] se slovy ‚podstatná část zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti‘ vykonávaná v členském státě rozumí, že je zde vykonávána kvantitativně podstatná část všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné, aniž by se nutně jednalo o hlavní část těchto činností.
Pro určení toho, zda je podstatná část činností vykonávána v členském státě, budou zohledněna tato orientační kritéria:
a)      v případě zaměstnanecké činnosti pracovní doba nebo odměna a
[…]
Podíl nižší než 25 % dle výše uvedeného kritéria je v rámci celkového hodnocení ukazatelem toho, že v příslušném členském státě podstatná část činností vykonávána není.
9.      Pro účely čl. 13 odst. 2 písm. b) [nařízení č. 883/2004] je ‚střed zájmu‘ činností osoby samostatně výdělečně činné stanoven s ohledem na všechna hlediska profesních činností dotyčné osoby, zejména místo, kde se nachází stálé a trvalé sídlo podnikání dotyčné osoby, obvyklá povaha nebo doba trvání vykonávaných činností, počet poskytnutých služeb a záměr dotyčné osoby vyplývající ze všech okolností.
[…]
11.      V případě, že osoba jako zaměstnanec provozuje ve dvou nebo více členských státech činnost jménem zaměstnavatele usazeného mimo území Unie, a pokud má tato osoba bydliště v členském státě, aniž by v něm vykonávala podstatnou činnost, vztahují se na ni právní předpisy členského státu bydliště.“
14      Článek 16 odst. 2 nařízení č. 987/2009 zní takto:
„Určená instituce místa bydliště, neprodleně určí právní předpisy použitelné na dotyčnou osobu s ohledem na článek 13 [nařízení č. 883/2004] a článek 14 [nařízení č. 987/2009]. […]“
15      Článek 19 tohoto nařízení, nadepsaný „Informování dotyčných osob a zaměstnavatelů“, v odstavci 2 stanoví:
Na žádost dotyčné osoby nebo zaměstnavatele příslušná instituce členského státu, jehož právní předpisy jsou použitelné podle hlavy II [nařízení č. 883/2004], potvrdí, že jsou tyto právní předpisy použitelné, a tam, kde je to vhodné, uvede, do jakého dne a za jakých podmínek.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
16      Žalobce v původním řízení, který měl v té době bydliště v Německu, byl v období od 1. prosince 2015 do 31. prosince 2020 (dále jen „sporné období“) zaměstnán na plný úvazek u společnosti Moguntia Food Group AG se sídlem v Basileji (Švýcarsko).
17      Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že tuto závislou činnost vykonával jak ve Švýcarsku v rozsahu 10,5 dne za čtvrtletí, tak v režimu práce z domova v Německu v rozsahu 10,5 dne za čtvrtletí, jakož i ve třetích zemích. Výše jeho měsíční mzdy se neměnila v závislosti na místě výkonu jeho činnosti.
18      Dne 19. listopadu 2015 se žalobce v původním řízení obrátil na GKV-Spitzenverband, který je podle čl. 16 odst. 2 nařízení č. 987/2009 určenou institucí jeho místa bydliště v Německu pro určení použitelných právních předpisů, pokud je profesní činnost dotyčné osoby obvykle vykonávána ve dvou nebo více členských státech, s tím, že pracuje ve Švýcarsku pro Moguntia Food Group a v Německu vykonává méně než 25 % své činnosti.
19      Dopisem ze dne 22. února 2016 vzal Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel-Stadt (Úřad pro příspěvky na sociální zabezpečení kantonu Basilej-město, Švýcarsko) na vědomí, že dne 1. prosince 2015 uzavřel žalobce v původním řízení povinné zdravotní pojištění ve Švýcarsku.
20      Nicméně poté, co GKV-Spitzenverband zjistil, že žalobce v původním řízení obvykle vykonává své zaměstnání ve dvou nebo více členských státech a že podstatná část této činnosti je vykonávána v Německu, kde má bydliště, dospěl rozhodnutím ze dne 18. srpna 2016 k závěru, že podle nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků se ve sporném období použijí německé právní předpisy sociálního zabezpečení, a proto vystavil žalobci v původním řízení potvrzení A1.
21      Rozhodnutím ze dne 18. prosince 2020 GKV-Spitzenverband zamítl opravný prostředek podaný žalobcem v původním řízení proti rozhodnutí ze dne 18. srpna 2016 a potvrdil, že v souladu s nařízeními č. 883/2004 ve znění doplňků a č. 987/2009 se na něj ve sporném období vztahují německé právní předpisy sociálního zabezpečení. V této souvislosti GKV-Spitzenverband nejprve připomněl, že podle čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 podléhá osoba, která vykonává výdělečnou činnost ve dvou nebo více členských státech, právním předpisům členského státu bydliště, pokud vykonává podstatnou část své závislé činnosti v tomto členském státě. Dále upřesnil, že podle čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009 se podstatná část zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti považuje za vykonávanou v členském státě, pokud se při celkovém posouzení situace dotyčné osoby zjistí, že vykonává alespoň 25 % své pracovní doby v členském státě, v němž má bydliště, nebo tam pobírá alespoň 25 % své odměny. Vzhledem k tomu, že GKV-Spitzenverband vycházel z toho, že pro tento účel jsou relevantní pouze činnosti vykonávané v zemích spadajících do územní působnosti nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009, zohlednil pouze pracovní dobu, kterou žalobce v původním řízení odpracoval v Německu a ve Švýcarsku, a dospěl k závěru, že žalobce vykonával 50 % své pracovní doby v Německu, které je jeho státem bydliště, což představuje podstatnou část jeho zaměstnání.
22      Dne 28. prosince 2020 podal žalobce v původním řízení proti tomuto rozhodnutí žalobu k Sozialgericht (soud pro sociální záležitosti, Německo), v níž tvrdil, že pro účely určení právních předpisů sociálního zabezpečení použitelných ve sporném období je třeba zohlednit nejen jeho doby zaměstnání získané v Německu a ve Švýcarsku, ale i doby, které odpracoval ve třetích zemích, a že v každém případě již ve sporném období podléhal švýcarskému systému sociálního zabezpečení.
23      Rozsudkem ze dne 4. srpna 2022 tento soud zrušil rozhodnutí ze dne 18. srpna 2016 a 18. prosince 2020 a rozhodl, že podle čl. 13 odst. 1 písm. b) nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, který stanoví, že se na dotyčnou osobu vztahují právní předpisy členského státu, v němž má sídlo podnik, který ji zaměstnává, se na žalobce v původním řízení ve sporném období vztahovaly švýcarské právní předpisy sociálního zabezpečení. Uvedený soud totiž dospěl k závěru, že žalobce v původním řízení nevykonával podstatnou část své činnosti v členském státě svého bydliště ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 a čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, jelikož v Německu odpracoval pouze 10,5 dne za čtvrtletí, tj. 16 % své celkové pracovní doby.
24      Dne 6. září 2022 podal GKV-Spitzenverband proti tomuto rozsudku odvolání k Landessozialgericht für das Saarland (Zemský soud spolkové země Sársko pro sociální záležitosti, Německo), který je předkládajícím soudem.
25      Předkládající soud má za to, že pro účely určení právních předpisů sociálního zabezpečení použitelných ve sporném období vyvstává otázka, zda čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků ve spojení s čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že pro určení, zda je podstatná část činnosti dotyčné osoby vykonávána v členském státě, musí být zohledněno pouze zaměstnání vykonávané touto osobou v členských státech a státech jim postavených na roveň, nebo i zaměstnání vykonávané ve třetích zemích. Stávající judikatura Soudního dvora na tuto otázku odpověď neposkytuje.
26      Tento soud uvádí, že kdyby se měly v projednávané věci zohlednit pouze činnosti vykonávané žalobcem v původním řízení v členských státech ve sporném období, bylo by třeba mít za to, že 50 % jeho pracovní doby bylo vykonáno v členském státě jeho bydliště, což představuje podstatnou část jeho zaměstnání ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků ve spojení s čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009. Naproti tomu, kdyby se měly zohlednit všechny činnosti vykonávané žalobcem v původním řízení jak v členských státech, tak ve třetích zemích, muselo by být pouze 16 % jeho pracovní doby považováno za odpracované v členském státě bydliště, což nepředstavuje podstatnou část jeho zaměstnání.
27      Za těchto okolností se Landessozialgericht für das Saarland (Zemský soud spolkové země Sársko pro sociální záležitosti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 13 odst. 1 [nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků] ve spojení s čl. 14 odst. 8 [nařízení č. 987/2009] vykládán v tom smyslu, že pro účely posouzení, zda je v členském státě vykonávána podstatná část činnosti, je třeba zohlednit všechny činnosti zaměstnance včetně jeho činnosti vykonávané ve třetích zemích?
2)       Musí být čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků ve spojení s čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, vykládán v tom smyslu, že pro účely posouzení, zda je v členském státě vykonávána podstatná část činnosti, je třeba zohlednit pouze činnosti zaměstnance vykonávané v členských státech?“
K předběžným otázkám
28      Úvodem je třeba uvést, že podle článku 8 a přílohy II DVPO mezi sebou Unie a Švýcarská konfederace uplatňují nařízení č. 883/2004 a č. 987/2009 a že se v této souvislosti má za to, že pojem „členský stát“ uvedený v těchto nařízeních se vztahuje rovněž na Švýcarskou konfederaci.
29      Podstatou obou předběžných otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků ve spojení s čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009 musí být vykládán v tom smyslu, že pro určení, zda osoba, která vykonává zaměstnání ve více členských státech, včetně členského státu svého bydliště, jakož i v několika třetích zemích, vykonává podstatnou část této činnosti v členském státě svého bydliště ve smyslu tohoto čl. 13 odst. 1, je třeba zohlednit pouze zaměstnání vykonávané touto osobou v členských státech, nebo rovněž zaměstnání vykonávané ve třetích zemích.
30      Úvodem je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury tvoří ustanovení hlavy II nařízení č. 883/2004, nadepsané „Určení použitelných právních předpisů“, jejíž součástí jsou články 11 až 16 tohoto nařízení, úplný a jednotný systém kolizních norem, jejichž cílem je nejen zamezení současnému použití vnitrostátních právních předpisů více členských států a komplikacím, které z toho mohou vyplývat, ale zároveň zabránění tomu, aby osoby, které spadají do působnosti tohoto nařízení, byly zbaveny ochrany v oblasti sociálního zabezpečení v důsledku neexistence právních předpisů, které by se na ně vztahovaly (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, bod 50 a citovaná judikatura).
31      Jak vyplývá z bodů 1, 3 a 45 odůvodnění nařízení č. 883/2004, toto nařízení modernizuje a zjednodušuje pravidla obsažená v nařízení č. 1408/71, přičemž zachovává tytéž cíle jako toto nařízení, zejména cíl zajistit koordinaci mezi vnitrostátními systémy sociálního zabezpečení členských států, aby byl zaručen účinný výkon práva na volný pohyb osob, a přispět tak ke zvýšení životní úrovně a zlepšení podmínek zaměstnání osob pohybujících se v rámci Unie (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 5. června 2014, I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, bod 41, jakož i ze dne 4. září 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 38 a citovaná judikatura).
32      Tento cíl je proveden článkem 11 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, který v odstavci 1 stanoví, že osoby, na které se vztahuje toto nařízení, podléhají v oblasti sociálního zabezpečení právním předpisům pouze jediného členského státu, které se určí v souladu s hlavou II uvedeného nařízení.
33      Mimoto tento článek 11 v odst. 3 písm. a) stanoví zásadu, že osoba zaměstnaná na území jednoho členského státu podléhá právním předpisům tohoto státu.
34      Tato zásada je však formulována „[s] výhradou článků 12 až 16“ nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, neboť v některých zvláštních případech by prosté použití uvedené zásady nemohlo zamezit administrativním komplikacím – na straně jak zaměstnance, tak zaměstnavatele i orgánů sociálního zabezpečení – jež by mohly ztěžovat volný pohyb osob spadajících do působnosti tohoto nařízení, ale mohlo by naopak takové komplikace vyvolat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2020, AFMB a další, C‑610/18, EU:C:2020:565, bod 43).
35      Mezi tyto zvláštní případy patří případ uvedený v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, který se týká určení právních předpisů použitelných na osobu, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech.
36      Podle písmene a) tohoto odstavce 1 se na takovou osobu vztahují právní předpisy členského státu bydliště, pokud v něm vykonává „podstatnou část své činnosti“. Naproti tomu v případě, že osoba v něm nevykonává „podstatnou část své činnosti“, vztahují se na ni podle písmene b) uvedeného odstavce 1 v případě, že je zaměstnána jediným podnikem nebo jediným zaměstnavatelem, právní předpisy členského státu, na jehož území se nachází sídlo nebo místo podnikání podniku nebo zaměstnavatele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 43).
37      Kolizní normy stanovené v čl. 13 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků zaručují osobě zaměstnané ve dvou nebo více členských státech ochranu v oblasti sociálního zabezpečení na základě právních předpisů jednoho z dotčených členských států, a sice buď právních předpisů členského státu bydliště této osoby, nebo právních předpisů členského státu, ve kterém je usazen její zaměstnavatel.
38      Toto ustanovení tak sleduje cíl připomenutý v bodech 30 a 31 tohoto rozsudku, neboť zjednodušuje pravidla zavedená předchozí právní úpravou a zároveň stanoví pravidla odchylující se od pravidla členského státu zaměstnání obsaženého v čl. 11 odst. 3 písm. a) tohoto nařízení právě proto, aby se předešlo komplikacím, které by jinak mohly vyplynout z použití posledně uvedeného pravidla na situace spojené s výkonem činnosti ve dvou nebo více členských státech (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 45 a citovaná judikatura).
39      Z tohoto hlediska je cílem odchylných pravidel zavedených čl. 13 odst. 1 písm. a) a b) nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků zajistit, aby v souladu s pravidlem jednoty připomenutým v bodě 32 tohoto rozsudku podléhali zaměstnanci vykonávající činnosti ve dvou nebo více členských státech právním předpisům pouze jednoho členského státu, s tím, že za tímto účelem stanoví hraniční určovatele, které zohledňují objektivní situaci těchto pracovníků s cílem usnadnit jejich volný pohyb (rozsudek ze dne 4. září 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 46 a citovaná judikatura).
40      V projednávané věci se předkládající soud zabývá výkladem čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků a čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, zejména otázkou, zda pojem „činnost“ obsažený ve výrazu „podstatná část […] činnosti [osoby] v členském státě, na jehož území má bydliště“ odkazuje pouze na činnost vykonávanou touto osobou jako zaměstnancem v členských státech, nebo také na činnost vykonávanou ve třetích zemích.
41      Podle ustálené judikatury je pro výklad ustanovení unijního práva třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudky ze dne 6. října 1982, Cilfit, 283/81, EU:C:1982:335, bod 20, jakož i ze dne 4. září 2025, Kwizda Pharma II, C‑451/24, EU:C:2025:663, bod 55).
42      Pokud jde o znění čl. 13 odst. 1 písm. a) nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, toto ustanovení stanoví, že na osobu, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech, se vztahují právní předpisy členského státu, na jehož území má bydliště, pouze tehdy, pokud zde vykonává podstatnou část své činnosti.
43      Pokud jde o čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, toto ustanovení nejprve stanoví, že pro účely čl. 13 odst. 1 a 2 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků se podstatnou částí zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti vykonávanou v členském státě rozumí, že je v něm vykonávána kvantitativně podstatná část všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné, aniž se nutně jedná o hlavní část těchto činností. Dále tento čl. 14 odst. 8 upřesňuje, že pro určení toho, zda je podstatná část činností vykonávána v členském státě, budou zohledněny v případě zaměstnanecké činnosti pracovní doba nebo odměna. Konečně z téhož čl. 14 odst. 8 vyplývá, že podíl nižší než 25 % dle těchto kritérií je v rámci celkového hodnocení ukazatelem toho, že v příslušném členském státě podstatná část činnosti vykonávána není.
44      Je tedy třeba konstatovat, že podle samotného znění článek 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků a článek 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009 výslovně neomezují zohlednění činností vykonávaných jako zaměstnanec nebo jako osoba samostatně výdělečně činná dotyčnou osobou pouze na činnosti vykonávané v členských státech. To dokládá zejména použití výrazů „ensemble des activités du travailleur salarié ou non salarié“ („všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné“) a „dans le cadre d’une évaluation globale“ („v rámci celkového hodnocení“) ve francouzském znění článku 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, přičemž tyto výrazy mají v podstatě ekvivalent v mnoha dalších jazykových zněních tohoto ustanovení, zejména v bulharském, českém, dánském, řeckém, anglickém, španělském, finském, irském, chorvatském, italském, lotyšském, maltském, rumunském, slovenském, slovinském a švédském jazykovém znění tohoto ustanovení.
45      Tato jazyková znění totiž používají výrazy „от всички дейности на заето или самостоятелно заето лице“ a „В рамките на цялостната оценка“ v bulharském jazykovém znění; „všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné“ a „v rámci celkového hodnocení“ v českém jazykovém znění; „af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter“ a „I forbindelse med en samlet vurdering“ v dánském jazykovém znění; „του συνόλου των δραστηριοτήτων του μισθωτού ή μη“ a „Στο πλαίσιο συνολικής αξιολόγησης“ v řeckém jazykovém znění; „of all the activities of the employed or self-employed person“ a „In the framework of an overall assessment“ v anglickém jazykovém znění; „del conjunto de sus actividades por cuenta propia o ajena“ a „En el contexto de una evaluación global“ ve španělském jazykovém znění; „palkkatyötä tekevän tai itsenäisen ammatinharjoittajan kaikesta toiminnasta“ a „kokonaisarvioinnissa“ ve finském jazykovém znění, „de ghníomhaíochtaí uile an duine fhostaithe nó fhéinfhostaithe“ a „I réim measúnaithe foriomláin“ v irském jazykovém znění; „svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe“ a „Ako je u okviru opće ocjene utvrđeno“ v chorvatském jazykovém znění; „dell’insieme delle attività del lavoratore subordinato o autonomo“ a „Nel quadro di una valutazione globale“ v italském jazykovém znění; „ka nodarbināta vai pašnodarbināta persona veic kvantitatīvi būtisku visu darbību daļu“ a „Saskaņā ar vispārēju novērtējumu“ v lotyšském jazykovém znění, „tal-attivitajiet kollha tal-persuna impjegata jew li taħdem għal rasha“ a „Fil-qafas ta’ evalwazzjoni globali“ v maltském jazykovém znění; „a tuturor activităților persoanei salariate sau persoanei care desfășoară activități independente“ a „În cadrul unei evaluări globale“ v rumunském jazykovém znění; „všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby vykonáva v tomto členskom štáte“ a „V rámci celkového posúdenia“ ve slovenském jazykovém znění; „vseh dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe“ a „Če je delež, ugotovljen med splošno presojo“ ve slovinském jazykovém znění, jakož i „allt arbete som anställd eller av all verksamhet som egenföretagare“ a „Inom ramen för en samlad bedömning“ ve švédském jazykovém znění.
46      Tato různá jazyková znění tedy podporují závěr, že znění čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009 stanoví, že pro určení, zda občan Unie, který má bydliště v jednom členském státě a vykonává činnost jako zaměstnanec ve více státech, a to ve členském státě svého bydliště, jiném členském státě a třetí zemi, vykonává podstatnou část této činnosti v členském státě, ve kterém má bydliště, je třeba zohlednit veškerou jeho činnost jako zaměstnance, včetně činností vykonávaných ve třetích zemích.
47      Tento doslovný výklad je podpořen kontextem, do něhož zapadají čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků a čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, jakož i cílem sledovaným těmito ustanoveními.
48      Je totiž třeba připomenout, že použití vnitrostátních právních předpisů členského státu, v němž se nachází místo výkonu činnosti, představuje obecné pravidlo, kterým se řídí systém zavedený nařízením č. 883/2004 (obdobně viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, body 49 a 57) a že použití právních předpisů členského státu bydliště dotyčné osoby se jeví jako pomocné pravidlo, které se uplatní jen v případě, že tyto právní předpisy vykazují vztah s pracovním poměrem (obdobně viz rozsudek ze dne 19. března 2015, Kik, C‑266/13, EU:C:2015:188, bod 58 a citovaná judikatura). Pojem „místo výkonu“ činnosti je přitom třeba chápat jako pojem označující místo, kde ve skutečnosti dotyčná osoba provádí úkony související s touto činností (obdobně viz rozsudek ze dne 27. září 2012, Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, bod 57).
49      Za těchto podmínek, jak uvedl generální advokát v bodě 36 svého stanoviska, za účelem určení, kterým právním předpisům v oblasti sociálního zabezpečení pracovník podléhá, je třeba zkoumat jeho skutečnou situaci a zohlednit veškeré činnosti, které vykonává, včetně činností vykonávaných ve třetích zemích, neboť zohlednění pouze činností vykonávaných v členských státech by vedlo k právní fikci, která by byla vzdálená konkrétní realitě činnosti vykonávané v členském státě bydliště.
50      Soudní dvůr mimoto rozhodl, že pro posouzení, zda zaměstnanec spadá pod pojem „osoba, která jako zaměstnanec obvykle pracuje ve dvou nebo více členských státech“ ve smyslu čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, je třeba vzít v potaz možnou existenci odchylky mezi na jedné straně informacemi vyplývajícími z dotčených pracovních smluv a na druhé straně způsobem, jakým byly povinnosti v praxi v rámci těchto smluv splněny. Pokud je na základě jiných relevantních faktorů než smluvních dokumentů zřejmé, že se situace zaměstnance fakticky liší od situace popsané v těchto dokumentech, je na příslušné instituci, aby pro účely správného použití nařízení č. 883/2004, a to nehledě na znění těchto smluvních dokumentů, opřela svá zjištění o skutečnou situaci zaměstnance (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2020, AFMB a další, C‑610/18, EU:C:2020:565, body 57 až 59, jakož i citovaná judikatura).
51      Zohlednit pouze závislou činnost vykonávanou dotyčnou osobou v členských státech za účelem určení, zda tato osoba vykonává podstatnou část své činnosti v členském státě svého bydliště, by přitom znamenalo nerespektovat skutečnost, že jak vyplývá z judikatury připomenuté v bodech 41 a 48 tohoto rozsudku, určení použitelných právních předpisů na základě kolizních norem stanovených zejména v čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků nezávisí na svobodném výběru zaměstnance, podniků nebo příslušných vnitrostátních orgánů, ale na objektivní situaci, v níž se tento pracovník nachází.
52      V rámci celkového posouzení podle čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009 je proto třeba pro určení celkové doby, kterou tato osoba odpracovala ve všech členských státech a třetích zemích, kde byla zaměstnána, zohlednit zaměstnání vykonávané dotyčnou osobou ve třetích zemích stejně jako zaměstnání vykonávané v členských státech a posléze pro účely následného ověření, zda 25 % této pracovní doby bylo odpracováno v členském státě jejího bydliště, či nikoli.
53      Je třeba dodat, že zohlednění veškeré závislé činnosti vykonávané dotyčnou osobou ve třetích zemích není nijak v rozporu s pravidlem jednoty stanoveným v čl. 11 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, podle kterého pracovník, který má bydliště v jednom členském státě a vykonává zaměstnání ve dvou nebo více členských státech, podléhá právním předpisům sociálního zabezpečení pouze jednoho členského státu.
54      I za předpokladu, že tento pracovník vykonává podstatnou část svého zaměstnání nikoli v členském státě svého bydliště, ale ve třetí zemi, bude se totiž na tohoto pracovníka vztahovat pouze jedna právní úprava sociálního zabezpečení, která bude podle čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků právní úpravou členského státu, ve kterém je usazen jeho zaměstnavatel. Pokud se ukáže, že tento zaměstnavatel je usazen ve třetí zemi, budou se na tohoto pracovníka vztahovat pouze právní předpisy jediného členského státu, neboť čl. 14 odst. 11 nařízení č. 987/2009 stanoví, že v případě, že osoba, která má bydliště v jednom členském státě, vykonává zaměstnání ve dvou nebo více členských státech jménem zaměstnavatele usazeného mimo území Unie, vztahují se na ni právní předpisy členského státu bydliště, i když v něm nevykonává podstatnou část svého zaměstnání.
55      Kromě toho, pokud se stejně jako ve věci v původním řízení nachází sídlo zaměstnavatele ve státě, v němž se použije nařízení č. 883/2004, lze snadno získat informace o činnosti vykonávané zaměstnancem ve třetích zemích, které jsou nezbytné pro posouzení, zda tento zaměstnanec vykonává podstatnou část své činnosti v členském státě, v němž má bydliště, takže zohlednění činnosti vykonávané ve třetích zemích nevede ke „zvýšenému riziku zneužití“, na rozdíl od toho, co tvrdí GKV-Spitzenverband, jakož i německá a belgická vláda.
56      Jak totiž zdůraznil generální advokát v bodě 45 svého stanoviska, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že řádné fungování systému zavedeného nařízením č. 883/2004 vyžaduje účinnou a úzkou spolupráci jak mezi příslušnými institucemi různých členských států, tak mezi těmito institucemi a osobami, na které se toto nařízení vztahuje (rozsudek ze dne 16. listopadu 2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, bod 53). Příslušná instituce členského státu bydliště tedy může v rámci celkového posouzení, které musí provést podle čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, požádat instituci členského státu, v němž se nachází sídlo zaměstnavatele, aby tato instituce u zaměstnavatele ověřila, zda pracovník skutečně vykonával práci ve třetích zemích, a to zejména tím, že si vyžádá předložení takových důkazů, jako jsou jízdenky nebo faktury.
57      Pokud jde o obavy vyjádřené GKV-Spitzenverband, jakož i německou a belgickou vládou, které vycházejí z toho, že zohlednění zaměstnání vykonávaného dotyčnou osobou ve třetích zemích podle čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků není možné, jelikož u osob samostatně výdělečně činných podle čl. 13 odst. 2 tohoto nařízení takové zohlednění nepřichází v úvahu, stačí poukázat na to, podobně jako to učinil generální advokát v bodě 44 svého stanoviska, že pravidla použitelná na zaměstnance a osoby samostatně výdělečně činné nejsou ve všech ohledech podobná, takže řešení přijaté pro prvně uvedené osoby se nepoužije obdobně na druhé uvedené osoby.
58      V projednávané věci z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že podíl činnosti vykonávané žalobcem v původním řízení v jeho členském státě bydliště během sporného období činí 16 % jeho celkové činnosti vykonávané jak v členských státech, tak ve třetích zemích. Pokud by tomu tak skutečně bylo, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, bylo by třeba mít za to, že žalobce v původním řízení nevykonával podstatnou část svého zaměstnání v členském státě svého bydliště, a proto se na něj podle čl. 13 odst. 1 písm. b) nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků vztahují právní předpisy sociálního zabezpečení členského státu, v němž se nachází sídlo jeho zaměstnavatele, tj. Švýcarské konfederace.
59      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že čl. 13 odst. 1 nařízení č. 883/2004 ve znění doplňků, ve spojení s čl. 14 odst. 8 nařízení č. 987/2009, musí být vykládán v tom smyslu, že pro určení, zda osoba, která vykonává zaměstnání ve více členských státech, včetně členského státu svého bydliště, jakož i v několika třetích zemích, vykonává podstatnou část této činnosti v členském státě svého bydliště ve smyslu tohoto čl. 13 odst. 1, je třeba zohlednit nejen zaměstnání vykonávané touto osobou v členských státech, ale i zaměstnání vykonávané ve třetích zemích.
K nákladům řízení
60      Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:
Článek 13 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 ze dne 29. dubna 2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 465/2012 ze dne 22. května 2012 ve spojení s čl. 14 odst. 8 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 ze dne 16. září 2009, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení (ES) č. 883/2004 o koordinaci systémů sociálního zabezpečení ve znění nařízení č. 465/2012,
musí být vykládán v tom smyslu, že
pro určení, zda osoba, která vykonává zaměstnání ve více členských státech, včetně členského státu svého bydliště, jakož i v několika třetích zemích, vykonává podstatnou část této činnosti v členském státě svého bydliště ve smyslu tohoto čl. 13 odst. 1, je třeba zohlednit nejen zaměstnání vykonávané touto osobou v členských státech, ale i zaměstnání vykonávané ve třetích zemích.
Podpisy
*      Jednací jazyk: němčina.