62014CJ0274_RES
Věc C‑274/14
Řízení zahájené Banco de Santander SA
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Económico-Administrativo Central (Centrální úřad pro hospodářství a finance, Španělsko)]
Rozsudek Soudního dvora (velkého senátu) ze dne 21. ledna 2020
„Řízení o předběžné otázce – Článek 267 SFEU – Pojem ‚vnitrostátní soud‘ – Kritéria – Nezávislost dotčeného vnitrostátního orgánu – Neodvolatelnost členů – Nepřípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce“
Předběžné otázky – Předložení sporu Soudnímu dvoru – Vnitrostátní soud ve smyslu článku 267 SFEU – Pojem – Tribunal Económico-Administrativo Central (Španělsko) – Vyloučení
(Článek 267 SFEU)
(viz body 51–77)
Předběžné otázky – Předložení sporu Soudnímu dvoru – Vnitrostátní soud ve smyslu článku 267 SFEU – Pojem – Kritérium nezávislosti – Postavení členů dotčeného vnitrostátního orgánu – Požadavek neodvolatelnosti – Rozsah
(Článek 267 SFEU)
(viz body 58–60, 64–71)
Předběžné otázky – Předložení sporu Soudnímu dvoru – Vnitrostátní soud ve smyslu článku 267 SFEU – Pojem – Kritérium nezávislosti – Nestrannost – Pojem
(Článek 267 SFEU)
(viz body 61–63, 72–77)
Unijní právo – Přednost – Odporující vnitrostátní právo – Podpory poskytované státy – Vnitrostátní orgán zřízený zákonem za účelem rozhodování o stížnostech v daňové oblasti – Povinnost nepoužít vnitrostátní právní předpisy odporující ustanovením unijního práva, která mají přímý účinek
(Článek 108 odst. 3 SFEU)
(viz bod 78)
Členské státy – Povinnosti – Stanovení procesních prostředků nezbytných k zajištění účinné právní ochrany – Nutnost zaručit účinnost mechanismu žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a jednotnost výkladu unijního práva – Vnitrostátní právní úprava svěřující výlučnou rozhodovací pravomoc orgánu, který nesplňuje požadavky nezávislosti a nestrannosti – Podmínky přípustnosti – Existence soudních opravných řízení proti rozhodnutím takového orgánu
(Článek 267 SFEU)
(viz bod 79)
Shrnutí
V rozsudku Banco de Santander (C‑274/14), vyhlášeném dne 21. ledna 2020, velký senát Soudního dvora rozhodl, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Tribunal Económico-Administrativo Central (ústřední hospodářsko-správní soud, Španělsko) (dále jen „předkládající orgán“) je nepřípustná, jelikož tento orgán nesplňuje kritérium nezávislosti požadované k tomu, aby mohl být kvalifikován jako „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená Soudnímu dvoru předkládajícím orgánem se týkala v podstatě výkladu a platnosti postupných rozhodnutí přijatých Komisí (
1
) v oblasti státních podpor ohledně španělského režimu daňových odpisů finančního goodwillu vzniklého nabytím podílu v zahraničních podnicích. Tato žádost byla předložena Soudnímu dvoru v rámci řízení mezi společností Banco de Santander a Inspección Financiera (finanční inspekce, Španělsko) ve věci odpočtu goodwillu vzniklého tím, že tato banka nabyla veškeré obchodní podíly holdingové společnosti založené podle německého práva. Podle relevantní vnitrostátní právní úpravy přísluší předkládajícímu orgánu rozhodovat o stížnostech proti rozhodnutím přijatým některými ústředními daňovými orgány, včetně rozhodnutí dotčeného v projednávané věci, a je také odvolacím orgánem pro některá rozhodnutí přijatá ostatními Tribunales Económico-Administrativos (hospodářsko-správní soudy), jejichž územní působnost je omezená. Zvláštní senát předkládajícího orgánu rozhoduje o mimořádných opravných prostředcích ke sjednocení judikatury, které může případně podat pouze generální ředitel pro oblast daní ministerstva hospodářství a financí.
Podle Soudního dvora bylo třeba nejprve posoudit ve světle posledního vývoje jeho judikatury (
2
), zda lze předkládající orgán kvalifikovat jako „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU.
Soudní dvůr nejprve připomněl, že tato kvalifikace mimo jiné znamená, že předkládající orgán splňuje kritérium nezávislosti. Nezávislost vnitrostátních soudů pověřených aplikací unijního práva je totiž klíčová pro řádné fungování systému soudní spolupráce, kterou ztělesňuje mechanismus řízení o předběžné otázce stanovený v článku 267 SFEU, a tento mechanismus může být aktivován pouze orgánem, který je pověřen aplikací unijního práva a splňuje mimo jiné toto kritérium nezávislosti.
Pokud jde zaprvé o vnější aspekt pojmu „nezávislost“, Soudní dvůr zdůraznil, že tento aspekt předpokládá, že daný orgán vykonává své funkce zcela samostatně, není hierarchicky nijak vázán či podřízen a nedostává příkazy či pokyny, což zejména znamená stanovit případy odvolání jeho členů výslovnými legislativními ustanoveními, která poskytují záruky odpovídající požadavkům zásady neodvolatelnosti vlastní soudcovské nezávislosti. Soudní dvůr přitom konstatoval, že členové předkládajícího orgánu mohou být odvoláni královským nařízením Rady ministrů na návrh ministra hospodářství a financí, přičemž režim odvolávání není upraven zvláštní právní úpravou, takže tito členové nepožívají jiných záruk než těch, které stanoví obecná pravidla správního práva.
Pokud jde zadruhé o vnitřní aspekt pojmu „nezávislost“, Soudní dvůr připomněl, že ten souvisí s pojmem „nestrannost“, který vyžaduje objektivitu a absenci jakéhokoliv zájmu na výsledku sporu nad rámec striktního použití právního předpisu. Takto chápaný pojem „nezávislost“ znamená, že dotyčný subjekt má ve vztahu k orgánu, který přijal napadené rozhodnutí, postavení „třetí osoby“. Charakteristiky mimořádného opravného prostředku, který lze podat ke zvláštnímu senátu předkládajícího orgánu proti rozhodnutím tohoto orgánu, přitom neumožňují mít za to, že tento orgán má postavení „třetí osoby“ ve vztahu ke střetávajícím se zájmům. Soudní dvůr zejména uvedl, že podání takového opravného prostředku přísluší výlučně generálnímu řediteli pro oblast daní ministerstva hospodářství a financí, jenž je součástí kolegia, které má o tomto opravném prostředku rozhodnout, stejně jako generální ředitel státní agentury pro správu daní nebo ředitel odboru této agentury, pod něhož spadá orgán, který vydal akt, jehož se týká rozhodnutí, které je předmětem uvedeného opravného prostředku.
Soudní dvůr dodal, že skutečnost, že předkládající orgán nepředstavuje „soud“ ve smyslu článku 267 SFEU, jej nezbavuje povinnosti zajistit při přijímání svých rozhodnutí uplatňování unijního práva a v případě potřeby nepoužít vnitrostátní ustanovení, která se jeví být v rozporu s ustanoveními unijním právem, jež mají přímý účinek. Kromě toho existence soudních opravných řízení proti rozhodnutím předkládajícího orgánu umožňuje zaručit účinnost mechanismu řízení o předběžné otázce, jelikož vnitrostátní soudy mají možnost, nebo jsou případně povinny, předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, je-li rozhodnutí o výkladu nebo o platnosti unijního práva nezbytné pro vydání jejich rozhodnutí.
(
1
) – Rozhodnutí Komise 2011/5/ES ze dne 28. října 2009 o daňových odpisech finančního goodwillu vzniklého nabytím podílu v zahraničních podnicích C‑45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) zavedených Španělskem (Úř. věst. 2011, L 7, s. 48); rozhodnutí Komise 2011/282/EU ze dne 12. ledna 2011 o daňových odpisech finančního goodwillu vzniklého nabytím podílu v zahraničních podnicích C‑45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) zavedených Španělskem (Úř. věst. 2011, L 135, s. 1) a rozhodnutí Komise (EU) 2015/314 ze dne 15. října 2014 o státní podpoře SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP), kterou poskytlo Španělsko – Režim daňových odpisů finančního goodwillu získaného nabytím podílu v zahraničních společnostech (Úř. věst. 2015, L 56, s. 38).
(
2
) – Soudní dvůr ve svém posouzení odkázal zejména na rozsudky ze dne 16. února 2017, Margarit Panicello (C‑503/15, EU:C:2017:126), ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117), a ze dne 24. června 2019, Komise v. Polsko (Nezávislost Nejvyššího soudu) (C‑619/18, EU:C:2019:531).