27 Cdo 3037/2020-122 
USNESENÍ 
 
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Marka 
Doležala a soudců JUDr. Filipa Cilečka a JUDr. Petra Šuka v právní věci žalobce 
INTERGRAM, nezávislé společnosti výkonných umělců a výrobců  zvukových a 
zvukově-obrazových záznamů, z. s. , se sídlem v Praze 1, Klimentská 1207/10, PSČ 110 00, 
identifikační číslo osoby 00537772, zastoupeného JUDr. Mgr. Rudolfem Leškou, LL. M., Ph.D., 
advokátem, se sídlem v Praze 2, Apolinářská 445/6, PSČ 128 00, proti žalované Canal + 
Luxembourg S. à r. l., se sídlem v Lucemburku, rue Albert Borschette 2, L -1246, Lucemburské 
velkovévodství, registrační číslo B87905, zastoupené Mgr. Tomášem Matějovským, advokátem, 
se sídlem v Praze 1, Na Poříčí 1079/3, PSČ 110 00, o zaplacení 85.228.956 Kč s příslušenstvím, 
vedené u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 23 C 12/2019, o dovolání žalované proti usnesení 
Vrchního soudu v Olomouci ze dne 17. 6. 2020, č. j. 4 Co 18/2020-99, takto: 
  
Dovolání se zamítá. 
 
Odůvodnění: 
 
[1] Žalobou doručenou Krajskému soudu v Brně dne 6. 3. 2019 se žalobce na 
žalované domáhá zaplacení 85.228.956 Kč s příslušenstvím jako bezdůvodného obohacení, které 
měla získat tím, že bez udělené licence na území České republiky přenášela televizní a 
rozhlasové vysílání předmětů ochrany, ohledně nichž žalobce vykonává kolektivní správu práv.  
[2] Žalovaná vznesla (současně s prvním úkonem v řízení – vyjádřením k žalobě) 
námitku nedostatku mezinárodní příslušnosti soudů České republiky s tím, že její sídlo se 
nachází v Lucemburském velkovévodství, dále vznesla námitku místní nepříslušnosti Krajského 
soudu v Brně a z důvodu hospodárnosti požádala o přerušení řízení do skončení řízení v obdobné 
věci vedeného u Nejvyššího soudu České republiky pod sp. zn. 27 Cdo 3363/2018. 
[3] Krajský soud v Brně (poté, co usnesením ze dne 25. 10. 2019, č. j.  23 C 
12/2019-78, řízení přerušil do pravomocného skončení dovolacího řízení vedeného u Nejvyššího 
soudu pod sp. zn. 27 Cdo 3363/2018) usnesením ze dne 17. 4. 2020, č. j. 23 C 12 /2019-85, 
rozhodl, že se v řízení pokračuje (výrok I.), a zamítl námitku místní nepříslušnosti Krajského 
soudu v Brně vznesenou žalovanou (výrok II.). 
[4] Soud prvního stupně vyšel z toho, že se žalobce „jako český kolektivní správce 
domáhá po žalované jak o zahraniční obchodní společnosti se sídlem v Lucembursku vydání 
bezdůvodného obohacení, ke kterému mělo dojít užitím žalobcem spravovaných autorských děl 
v rámci televizního a rozhlasového vysílání ze strany žalované bez uhrazení licenčních odměn“.   
[5] Podle soudu mezinárodní příslušnost českých soudů vyplývá z čl. 7 odst. 2 
nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012, o příslušnosti a 
uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen
„nařízení Brusel I bis“), neboť nárok z bezdůvodného obohacení představuje nárok z jednání, 
které je v rozporu s právními předpisy, jde tedy o jednání deliktní či kvazideliktní. Stejný závěr 
přijal také Soudní dvůr Evropské unie (dále též jen „Soudní dvůr“) v  rozsudku ze dne 27. 9. 
1988, ve věci C-189/87, Athanasios Kalfelis proti Banque Schröder, Münchmeyer, Hengst & Co. 
a dalším, bod 16 (dále též jen C -189/87, Kalfelis), či Nejvyšší soud v usnesení ze dne 20. 11. 
2013, sp. zn. 28 Cdo 797/2013. 
[6] „Protože mezinárodní pravomoc českých soudů je dána a k bezdůvodnému 
obohacení mělo dle tvrzení žalobce docházet na celém území České republiky“, dovodil soud, že 
„jsou v zásadě místně příslušné všechny krajské soudy a finální volba je na žalobci“. Žalobce tak 
v souladu s čl. 7 odst. 5 Brusel I bis zvolil Krajský soud v Brně, neboť „ke dni podání návrhu 
měla žalovaná v obvodu tohoto soudu kontaktní P. O. Box v Hodoníně, který prezentovala i jako 
kontaktní místo ve všeobecných obchodních podmínkách poskytován í služby freeSAT či jako 
kontaktní místo na svých internetových stránkách, a využívá ho tedy pro kontakt se zákazníky“. 
[7] Vrchní soud v Olomouci k odvolání žalované v záhlaví označeným usnesením 
rozhodnutí soudu prvního stupně ve výroku II. potvrdil. 
[8] Odvolací soud neměl „pochybnost o tom, že čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis 
dopadá i na nároky z bezdůvodného obohacení, jež je třeba posuzovat jako jednání, které je v 
rozporu se zákonem, a tudíž jednání deliktní či kvazideliktní“. 
[9] Odvolací soud se  ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, podle něhož  
dochází-li k bezdůvodnému obohacení na území celé České republiky, je místně příslušný každý 
krajský soud, a to podle volby žalobce. V posuzovaném případě žalobce zvolil Krajský soud v 
Brně, a to s o hledem na skutečnost, že v jeho obvodu má žalovaná zákaznické centrum, které je 
„identifikováno korespondenční adresou P. O. Boxu v Hodoníně“ a „toto místo na internetové 
doméně freeSAT prezentuje jako servisní v České republice“. Pro posouzení místní přís lušnosti 
„je tak rozhodné ustanovení čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis“. Z tohoto důvodu „není nutné věc 
předkládat Nejvyššímu soudu České republiky k určení soudu pro projednání a rozhodnutí věci“.  
[10] Proti usnesení odvolacího soudu podala žalovaná d ovolání, jehož přípustnost 
opírá o § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“), majíc za 
to, že rozhodnutí odvolacího soudu závisí na vyřešení otázek procesního práva, které v 
rozhodování Nejvyššího soudu dosud nebyly vyřešeny. Jedná se o otázky: 
1)  zda „P. O. Box zahraniční právnické osoby, určený pouze pro přijímání písemné 
korespondence od zákazníků, lze považovat za pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu 
podle čl. 7 odst. 5 Brusel I bis“, a  
2) zda „v případě, kdy  věc patří do pravomoci soudů České republiky podle čl. 7 
odst. 2 Brusel I bis a podmínky místní příslušnosti chybějí, nebo je nelze zjistit, jelikož ke 
škodné události dle tvrzení žalobce dochází na území celé České republiky, lze jako místně 
příslušný ur čit jakýkoli věcně příslušný soud bez ohledu na zásadu hospodárnosti a 
předvídatelnosti řízení vyjádřenou v ustanovení § 6 o. s. ř., potažmo bez nutnosti určení 
příslušnosti Nejvyšším soudem v souladu s ustanovením § 11 odst. 3 o. s. ř., přičemž volba 
místně příslušného soudu je na žalobci“. 
[11] Dovolatelka uvádí, že je právnickou osobou se sídlem v Lucemburském 
velkovévodství a na území České republiky poskytuje přeshraniční služby satelitního vysílání. 
Na území České republiky nemá žádné zákaznické centr um, žádné personální obsazení ani
materiální vybavení, které by umožňovalo přímo poskytovat služby v České republice. P. O. Box 
sloužící pro přijímání písemné korespondence od zákazníků je „vybírán“ poskytovatelem služeb 
(třetí osobou) ze Slovenska, infoli nka je provozována z území Slovenské republiky a jakákoli 
internetová prezentace vždy odkazuje na „společnost se sídlem v Lucemburku“. 
[12] Dovolatelka, odkazujíc na rozsudek Soudního dvora ze dne 22. 11. 1978, ve věci 
C-33/78, Somafer SA proti Saar -Ferngas AG (dále též jen „C -33/78, Somafer“), má za to, že 
pojem pobočka je ve smyslu čl. 7 odst. 5 Brusel I bis určen dvěma kritérii. První z nich 
předpokládá existenci centra činnosti, které dlouhodobě vystupuje navenek jako detašované 
pracoviště mateřského podniku. Toto centrum musí mít vedení a být materiálně vybaveno tak, že 
může vést jednání se třetími stranami. Druhým kritériem je, že spor se musí týkat úkonů 
souvisejících s provozováním pobočky, nebo závazků, které na sebe pobočka převzala jménem 
mateřského podniku. Podle dovolatelky však P. O. Box ani jedno z výše uvedených kritérií 
nesplňuje. V opačném případě by tak bylo nutno za pobočku považovat též jakoukoli 
elektronickou adresu. Odkazujíc na odbornou literaturu (MAGNUS, U., MANKOWSKI, P. a 
kol. Brussels Ibis Regulation . Kolín nad Rýnem: Verlag Dr. Otto Schmidt, 2016), dovolatelka 
dodává, že ani elektronická schránka, ani internetová stránka nemůže být považována za 
materiální vybavení ve smyslu nařízení Brusel I bis. 
[13] Dovolatelka se proto domnívá , že závěry Soudního dvora ohledně pojmu 
„pobočka“ ve smyslu nařízení Brusel I bis jsou zcela jasné.  Pokud by však Nejvyšší soud 
dospěl k jinému názoru, žádá jej dovolatelka, aby položil předběžnou otázku Soudnímu dvoru 
ohledně aplikace čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis ve znění:  
„Je výklad, že P. O. Box zahraniční právnické osoby, určený pouze pro přijímání písemné 
korespondence od zákazníků představuje ‚pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu‘ v 
souladu s článkem 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis?“ 
[14] Dovolatelka dále nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, podle něhož je místně 
příslušným každý věcně příslušný soud, neboť umožňuje spekulativní výběr soudů v rámci celé 
České republiky. Tím dochází k zásahu do práva dovolatelky na zákonného soudce zar učeného 
článkem 38 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, které je součástí práva dovolatelky na 
spravedlivý proces podle článku 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Dovolatelka 
usuzuje, že se žalobce pokusil založit místní příslušnost Krajského  soudu v Brně, neboť tento 
soud v obdobné věci (sp. zn. 23 C 176/2013) rozhodl ve prospěch kolektivního správce. 
„Nejvyšší soud by tedy měl dovolatelce poskytnout právní ochranu před takovýmto 
spekulativním výběrem místně příslušného soudu z důvodu příznivější judikatury.“ 
[15] Dovolatelka uvádí, že § 84 a násl. o. s. ř. přesně stanoví, jak má být určena místní 
příslušnost soudu, a stejně tak stanoví, v jakém případě je možné učinit volbu jiného místně 
příslušného soudu. „Nicméně místo, kde dochází k bezdůvodnému obohacení, nezakládá zvláštní 
místní příslušnost.“ Proto je podle dovolatelky „naprosto nepřípustné, aby v případě, kdy 
podmínky pro místní příslušnost jednoznačně chybějí a ani je nelze zjistit, bylo umožněno 
žalobci, aby si bez dalšího mohl svévol ně vybrat jakýkoli soud na území České republiky“. 
Dovolatelka, odkazujíc na nález Ústavního soudu ze dne 30. 4. 2008, sp. zn. III. ÚS 2853/07, 
vyzdvihuje potřebu transparentnosti a předvídatelnosti pravidel pro určování místní příslušnosti. 
[16] Podle dov olatelky tak soudy měly věc podle § 11 odst. 3 o. s. ř. postoupit 
Nejvyššímu soudu, aby určil příslušný soud k rozhodnutí o žalobě na zaplacení 85.228.956 Kč s 
příslušenstvím. S ohledem na zásadu hospodárnosti zakotvenou v § 6 o. s. ř. by pak tímto místně
příslušným soudem měl být Městský soud v Praze, neboť u něj jsou vedena i jiná řízení mezi 
dovolatelkou a dalšími kolektivními správci, a také zástupci účastníků tohoto řízení mají své 
sídlo v Praze. 
[17] Dovolatelka navrhuje, aby dovolací soud napadené us nesení odvolacího soudu, 
jakož i výrok II. usnesení soudu prvního stupně, zrušil a jako místně příslušný soud k projednání 
a rozhodnutí věci určil Městský soud v Praze. 
[18] Žalobce ve vyjádření k dovolání navrhuje, aby Nejvyšší soud dovolání jako 
nepřípustné odmítl. 
[19] Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř. pro řešení dovolatelkou otevřených 
otázek procesního práva, v rozhodovací praxi dovolacího soudu dosud neřešených. 
[20] Podle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis platí, že osoba, která má bydliště  v 
některém členském státě, může být žalována ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní 
odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události. 
[21] Podle čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis platí, že osoba, která má bydliště v 
některém členském státě, může být žalována, jedná -li se o spor vyplývající z provozování 
pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny, u soudu místa, kde se tyto složky nacházejí. 
I. K pojmům „pobočka“ a „spor vyplývající z provozování pobočky“ ve smyslu čl. 7 odst. 
5 nařízení Brusel I bis 
[22] Pojem „pobočka“ a „spor vyplývající z provozování pobočky“ podle čl. 7 odst. 5 
nařízení Brusel I bis je nezbytné vykládat autonomně, a to především s přihlédnutím k 
systematice a cílům tohoto nařízení. 
[23] V rozsahu, v němž Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. 12. 2000, o 
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále 
též jen „nařízení Brusel I“), nahrazuje ve vztazích mezi členskými státy Úmluvu ze dne 27. 9. 
1968, o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též jen 
„Bruselská úmluva“ či „úmluva“), platí výklad ustanovení uvedené úmluvy podaný Soudním 
dvorem rovněž pro ustanovení uvedeného nařízení, pokud lze ustanovení těchto nástrojů 
kvalifikovat jako rovnocenná (rozsudek Soudního dvora ze dne 14. 3. 2013, ve věci C -419/11, 
Česká spořitelna, a. s. proti Geraldu Feichterovi, bod 27). 
[24] Závěry formulované Soudním dvorem ve vztahu k Bruselské úmluvě a k nařízení 
Brusel I jsou použiteln é i ve vztahu k nařízení Brusel I bis. Ustanovení čl. 7 odst. 5 nařízení 
Brusel I bis je totiž identické s čl. 5 odst. 5 Bruselské úmluvy (obdobně srov. usnesení 
Nejvyššího soudu ze dne 25. 4. 2019, sp. zn. 27 Cdo 3482/2017, bod 40). 
[25] Výkladem čl. 5 odst. 5 Bruselské úmluvy (resp. čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis) 
se Soudní dvůr již ve své judikatuře zabýval. Odpověď na otázku, zda P. O. Box představuje 
pobočku, zastoupení nebo jinou provozovnu, je proto zjevná z ustálené judikatury Soudního 
dvora, jde tedy o acte éclairé. Z tohoto důvodu Nejvyšší soud, ač je v dané věci ve smyslu čl. 
267 Smlouvy o fungování Evropské unie soudem, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými 
prostředky podle vnitrostátního práva, věc nepředložil Soudnímu dvoru k zodpověz ení 
dovolatelem formulované předběžné otázky (srov. závěry rozsudku Soudního dvora ze dne 6. 10. 
1982, ve věci C-283/81, Srl CILFIT a Lanificio di Gavardo SpA proti Ministero della sanità).   
[26] Z ustálené rozhodovací praxe Soudního dvora k čl. 5 odst. 5  Bruselské úmluvy
(resp. k čl. 7 odst. 5 nařízení Brusel I bis) se podává, že: 
1) Pobočkou lze rozumět takové zastoupení zahraniční osoby, jež se jeví jako 
permanentní „prodloužená ruka“ zahraniční osoby, zřízená pro účely podnikání v dotčeném 
členském státě, vybavená materiálně i personálně k tomu, aby mohla uzavírat obchody jménem 
svého zřizovatele, takže osoby s ní vstupující do kontaktu sice ví, že jednají se zahraniční 
osobou, nicméně nemusí jednat s jejím ústředím, ale pouze s tímto zastoupením. 
2) Spory vyplývající z provozování pobočky v sobě zahrnují jak spory týkající se 
práv a závazků vzniklých ze vztahů souvisejících s řízením a správou pobočky, tak spory vzniklé 
ze smluvních i mimosmluvních vztahů, do nichž pobočka vstoupila jménem svého zřizova tele, 
popř. při činnosti jeho jménem či v jeho prospěch prováděné, na území státu, kde se pobočka 
nachází. 
Srovnej rozsudek ve věci C-33/78, Somafer, body 12 a 13. 
[27] Promítnuto do poměrů projednávané věci je zjevné, že P. O. Box sloužící  pouze k 
přijímání korespondence od zákazníků nesplňuje judikaturou Soudního dvora dovozená kritéria 
pro pobočku a pro spory vyplývající z provozování pobočky. Závěr odvolacího soudu, podle 
něhož je pro posouzení místní příslušnosti soudů rozhodné ustanove ní čl. 7 odst. 5 nařízení 
Brusel I bis, tak není správný. 
II. K pojmu „soud místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události“, ve smyslu čl. 7 
odst. 2 nařízení Brusel I bis   
[28] Nejvyšší soud především zdůrazňuje, že čl. 7 nařízení Brusel I bis upravu je nejen 
mezinárodní příslušnost (pravomoc) soudů konkrétního členského státu, ale i jejich příslušnost 
místní [s výjimkou odst. 6, srov. rozsudek Soudního dvora ze dne 3. 5. 2007, ve věci C -386/05, 
Color Drack GmbH proti Lexx International Vertriebs GmbH (dále též jen „C -386/05, Color 
Drack“)]. 
[29] Ve věcech deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti, kam také spadá nárok z 
bezdůvodného obohacení, nesouvisí-li se smlouvou či s nároky ze smlouvy ve smyslu čl. 7 odst. 
1 nařízení Brusel I bis (srov. C -189/87, Kalfelis), je místně příslušným podle čl. 7 odst. 2 soud 
místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události. 
[30] Z ustálené rozhodovací praxe Soudního dvora k čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I 
(resp. k čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis) [kterou lze aplik ovat, neboť oba dotčené články jsou 
identické, srov. obdobně odstavec 24 tohoto rozhodnutí] se podává, že: 
1) Pro rozhodnutí o žalobě v oblasti deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti může být 
příslušný soud rozhodující o žalobě na určení porušení majetko vých autorských práv, pokud 
členský stát, na jehož území se tento soud nachází, poskytuje ochranu majetkovým právům, jichž 
se žalobce dovolává, a pokud k tvrzené škodě může dojít v obvodu soudu, k němuž byla podána 
žaloba (rozsudek Soudního dvora ze dne 3.  10. 2013, ve věci C -170/12, Peter Pinckney proti 
KDG Mediatech AG, bod 43). 
2) Ustanovení čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I musí být vykládáno v tom smyslu, že 
umožňuje založit příslušnost tohoto soudu na základě místa, kde tvrzená škoda vznikla, za 
podmínky, že tato škoda může nastat v obvodu soudu rozhodujícího o žalobě (rozsudek 
Soudního dvora ze dne 3. 4. 2014, ve věci C -387/12, Hi Hotel HCF SARL proti Uwe Spoering , 
bod 40).
Dále se z rozsudku ve věci C-386/05, Color Drack, podává, že: 
3) Je třeba vzít v  úvahu skutečnost, že zvláštní příslušnost uvedená v čl. 5 odst. 1 
písm. b) první odrážce nařízení Brusel I je za účelem užitečné organizace řízení v zásadě 
odůvodněna existencí obzvláště úzkého vztahu mezi smlouvou a soudem, který má o sporu 
rozhodnout. Z toho plyne, že v případě více míst dodání zboží je v zásadě třeba pro účely použití 
dotčeného ustanovení rozumět místem plnění místo, které zajišťuje nejužší vztah mezi smlouvou 
a příslušným soudem. V takovém případě se nejužší vztah nachází zpravidla v m ístě hlavního 
dodání, které musí být stanoveno v závislosti na ekonomických kritériích (bod 40). 
4) Nelze-li stanovit místo hlavního dodání, každé z míst dodání má dostatečně úzký 
vztah s věcnými prvky sporu, a tedy významný vztah s ohledem na soudní přísl ušnost. V 
takovém případě může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby na 
základě čl. 5 bodu 1 písm. b) první odrážky nařízení Brusel I (bod 42). 
5) Tento závěr nemůže být zpochybněn skutečností, že žalovaný nemůže předvídat, 
před k terým soudem tohoto členského státu může být konkrétně žalován, neboť je dostatečně 
chráněn, jelikož na základě dotčeného ustanovení může být v případě více míst plnění v témže 
členském státě žalován pouze před soudy tohoto členského státu, v jejichž obvod ě bylo 
uskutečněno dodání (bod 44). 
[31] Ačkoli se rozhodnutí C -386/05, Color Drack, zabývá výkladem článku 5 odst. 1 
písm. b) první odrážka nařízení Brusel I [resp. čl. 7 odst. 1 písm. b) první odrážka nařízení Brusel 
I bis], a jedná se tedy o předmět spo ru, který tvoří nároky ze smlouvy, jsou jeho závěry 
přenositelné též na čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis, a tedy na nároky z deliktní či kvazideliktní 
odpovědnosti. 
[32] Zvláštní příslušnost uvedená v čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis je odůvodněna 
úzkým vztahem mezi deliktním či kvazideliktním jednáním a soudem, který má o sporu 
rozhodnout. Jestliže pak existuje více míst, kde došlo, nebo mohlo dojít ke škodné události, je 
třeba obratem „u soudu místa“ rozumět takové místo, které zajišťuje nejužší vzt ah mezi 
deliktním či kvazideliktním jednáním a příslušným soudem. Nelze -li však takové místo stanovit, 
má každé z míst, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, dostatečně úzký vztah s věcnými 
prvky sporu, a tedy významný vztah s ohledem na soudní příslušnost. 
[33] V poměrech projednávané věci, kdy dovolatelka podle žalobních tvrzení bez 
licence přenášela prostřednictvím televizního a rozhlasového vysílání předměty chráněné 
autorským zákonem uživatelům na území České republiky, to znamená, že existuje více míst, 
kde došlo nebo mohlo dojít ke škodné události. Protože však nelze určit místo, kde je vztah mezi 
deliktní či kvazideliktní odpovědností a příslušným soudem nejužší (k přenášení předmětů 
ochrany docházelo na území celé České republiky a každý v Č eské republice měl potenciální 
přístup k nim), je místně příslušný každý soud České republiky, v jehož obvodu došlo nebo 
mohlo ke škodné události dojít, a který je věcně příslušný k projednání daného sporu. Volba 
konkrétního soudu je potom v souladu s judikaturou Soudního dvora ponechána na žalobci.  
[34] V posuzovaném případě proto není nutné, jak se dovolatelka mylně domnívá, 
předkládat věc Nejvyššímu soudu, aby podle § 11 odst. 3 o. s. ř. určil, který soud věc projedná a 
rozhodne. 
[35] Závěr odvolacího s oudu, podle něhož je Krajský soud v Brně soudem místně 
příslušným k projednání a rozhodnutí věci, je tak – ve výsledku – správný.
[36] Jelikož se dovolatelce prostřednictvím uplatněného dovolacího důvodu a jeho 
obsahového vymezení správnost rozhodnutí odv olacího soudu zpochybnit nepodařilo a Nejvyšší 
soud v řízení neshledal ani vady, k jejichž existenci u přípustného dovolání přihlíží z úřední 
povinnosti (§ 242 odst. 3 o. s. ř.), dovolání podle § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl. 
[37] O náhradě nákladů dovola cího řízení Nejvyšší soud nerozhodoval, když 
rozhodnutí Nejvyššího soudu není rozhodnutím, kterým se řízení končí, a řízení nebylo již dříve 
skončeno (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. 7. 2002, sp. zn. 20 Cdo 970/2001, 
uveřejněné pod číslem 48/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). 
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
V Brně dne 27. 10. 2021 
 
 JUDr. Marek 
Doležal 
 předseda senátu