62012CC0302
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
JULIANE KOKOTT
přednesené dne 5. září 2013 (
1
)
Věc C‑302/12
X
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Hoge Raad der Nederlanden (Nizozemsko)]
„Daňové právo — Daň z registrace motorového vozidla — Svoboda usazování — Směrnice 83/182/EHS — Byty a trvalé užívání motorového vozidla ve dvou členských státech“
I – Úvod
1.
Základem této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je opět nizozemská daň z osobních automobilů a motocyklů, kterou se již Soudní dvůr v minulých létech několikrát zabýval (
2
).
2.
Zmíněná nizozemská daň z registrace motorového vozidla, která je předmětem tohoto řízení, je vybírána od občanky Unie, která si drží byt nejen v Nizozemsku, ale i v Belgii a své vozidlo užívá v obou členských státech. Oba členské státy tudíž vznášejí nárok na uhrazení daně z registrace motorového vozidla. V tomto řízení bude proto třeba vyjasnit, nakolik je tento dvojitý výběr daně z registrace motorového vozidla slučitelný s unijním právem.
II – Právní rámec
A – Unijní právo
3.
Článek 1 odst. 1 směrnice Rady 83/182/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které platí v rámci Společenství pro dočasný dovoz některých dopravních prostředků (
3
) (dále jen: „směrnice 83/182“), nadepsaný „Oblast působnosti“ zní takto:
„Členské státy osvobodí za podmínek níže stanovených motorová silniční vozidla […] dočasně dovezené z jiného členského státu od:
—
daní z obratu, spotřebních daní a od jakýchkoli jiných nepřímých daní,
—
daní uvedených v příloze této směrnice.“
4.
Jednotlivá osvobození od daně jsou pro osobní motorová vozidla upravena v článcích 3 až 5 směrnice 83/182, v každém z nich se odkazuje na „obvyklé bydliště“ fyzické osoby dovážející vozidlo, popř. uživatele.
5.
„Obvyklé bydliště“ osoby definuje čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 ve výňatku následovně:
„1.   Pro účely této směrnice se ‚obvyklým bydlištěm‘ rozumí místo, kde určitá osoba žije obvykle, tj. alespoň 185 dnů v každém kalendářním roce, kvůli svým osobním a pracovním vazbám, popřípadě u osoby, která nemá žádné pracovní vazby, kvůli osobním vazbám, z nichž vyplývá úzké spojení mezi dotyčnou osobou a místem, kde žije.
[…]“
B – Vnitrostátní právo
6.
V Nizozemsku se v roce, jehož se týká tento spor, vybírá daň z osobních automobilů a motocyklů podle Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen 1992 (dále jen: daň z osobních automobilů a motocyklů).
7.
Jak je Soudnímu dvoru známo z jiných věcí (
4
), daň z osobních automobilů a motocyklů vzniká při registraci osobních automobilů a motocyklů v nizozemském registru motorových vozidel a při uvedení osobního automobilu nebo motocyklu, který není zaregistrován nebo není zaregistrován v Nizozemsku, do provozu na nizozemských veřejných komunikacích, má-li toto vozidlo skutečně k dispozici fyzická osoba s bydlištěm v Nizozemsku nebo právnická osoba usazená v Nizozemsku.
III – Původní řízení a řízení před Soudním dvorem
8.
Předmětem původního řízení je výměr daně z osobních automobilů a motocyklů vydaný vůči paní X, který se týká vozidla, jež bylo zakoupeno a zaregistrováno v Belgii v roce 2004.
9.
X má jakožto belgická státní příslušnice byt jak v Nizozemsku, tak v Belgii a v průběhu roku tyto byty střídavě užívá. Kromě toho v Nizozemsku působí jako čelistní ortopedka.
10.
Nizozemský správce daně v roce 2006 zjistil, že X měla bydliště v Nizozemsku a provozovala na nizozemských veřejných komunikacích osobní automobil, který byl zaregistrován pouze v Belgii. Poté od této osoby povinné k dani vybral daň z osobních automobilů a motocyklů ve výši 17315 eur. X již předtím v rámci zápisu svého vozidla do belgického registru motorových vozidel zaplatila belgickou daň ve výši 4957 eur.
11.
X se proti výběru daně z osobních automobilů a motocyklů bránila před nizozemskými orgány a soudy. Hoge Raad der Nederlanden, před nímž je nyní daný spor projednáván, vychází po skutkových zjištěních z toho, že X má bydliště jak v Nizozemsku, tak v Belgii a že vozidlo trvale užívá v obou členských státech. S ohledem na uvedené skutečnosti předložil Soudnímu dvoru podle článku 267 SFEU následující otázky:
„1)   Je výkon zdaňovací pravomoci dvěma členskými státy, zejména výběr daně za registraci motorového vozidla v situaci, ve které má občanka Unie podle vnitrostátních právních předpisů bydliště ve dvou členských státech a motorové vozidlo, jejímž je vlastníkem, skutečně trvale používá v obou členských státech, neomezený?
2)   V případě záporné odpovědi na první otázku: Může mít zásada proporcionality v rámci výběru daně za registraci v situaci, jako je situace dotčená v projednávané věci, opravný účinek, a je-li tomu tak, vede tato zásada k tomu, že se jeden nebo každý z obou členských států musí při výkonu své zdaňovací pravomoci omezit, a jakým způsobem má být toto omezení upraveno?“
12.
V řízení před Soudním dvorem předložily X, Řecká republika, Nizozemské království a Komise písemná vyjádření.
IV – Právní posouzení
13.
Podstatou obou otázek předkládajícího soudu je, zda unijní právo brání výběru daně z registrace motorového vozidla z důvodu uvedení vozidla do provozu v případě, kdy je občanka Unie podle vnitrostátních právních předpisů považována za osobu mající bydliště ve dvou členských státech a vozidlo, které již bylo zaregistrováno a zdaněno v jiném členském státě, v obou členských státech trvale užívá.
14.
Přestože předběžné otázky nikterak neodkazují na ustanovení unijního práva, jež mají být vyložena, z odůvodnění předkládacího rozhodnutí lze dovodit, že se předkládajícímu soudu jedná o výklad primárního práva (k tomu hned níže v bodě 2). Stejně jako Komise však zastávám názor, že by se měl Soudní dvůr, má-li předkládajícímu soudu poskytnout užitečnou odpověď (
5
), věnovat rovněž výkladu směrnice 83/182 (k tomu hned níže v bodě 1).
1. Osvobození od daně na základě směrnice 83/182
15.
Nejprve je třeba zkoumat, zda žalobkyně v původním řízení nemůže přesto využít osvobození od nizozemské daně z osobních automobilů a motocyklů na základě směrnice 83/182.
a) Oblast působnosti
16.
Toto především předpokládá, že daň z registrace motorového vozidla, jako je daň z osobních automobilů a motocyklů, v daném případě skutečně spadá do rozsahu působnosti směrnice 83/182.
17.
Podle článku 1 odst. 1 se tato směrnice uplatní na daně z obratu, spotřební daně a další nepřímé daně, jakož i daně, které jsou uvedeny v příloze směrnice, přičemž daň z přidané hodnoty upravená unijním právem podle čl. 2 odst. 2 směrnice 91/680/EHS (
6
) je z oblasti její působnosti vyňata.
18.
V příloze je pro Nizozemské království uvedena pouze Motorrijtuigenbelasting nach der Wet op de motorrijtuigenbelasting ze dne 21. července 1966, v jejímž případě se jedná o ročně vybíranou daň z motorových vozidel, jež není totožná s daní z osobních automobilů a motocyklů (
7
).
19.
I když daň z osobních automobilů a motocyklů nepředstavuje daň z obratu ve smyslu unijního práva již proto, že se týká pouze motorových vozidel, a tudíž nemá obecnou platnost (
8
), mohlo by se přesto jednat o spotřební nebo jinou nepřímou daň ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 83/182.
20.
Směrnice bohužel tyto pojmy nedefinuje a definici nelze nalézt ani v dosavadní judikatuře Soudního dvora.
21.
Pojem „spotřební daň“ nelze v kontextu směrnice 83/182 chápat tak, že se týká pouze daní, které se týkají zboží, jež je nutno okamžitě spotřebovat, tedy zboží, které není trvalé povahy (
9
). Předmětem směrnice jsou totiž výlučně dopravní prostředky, které mohou být užívány trvale. Nepřímými daněmi ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 83/182 je tedy zcela obecně bezprostřední zatížení vozidel daněmi, které jsou vybírány po jejich dovozu, a lze k němu v zásadě řadit i daň z registrace motorového vozidla (
10
).
22.
V případě otázky, nakolik lze takovouto daň považovat za nepřímou ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 83/182, je ovšem nutno rozlišovat mezi různými skutkovými podstatami vzniku daně z registrace motorového vozidla. Daň z osobních automobilů a motocyklů, o kterou se jedná v projednávané věci, se totiž vztahuje jednak na registraci vozidla v registru vozidel, jednak na uvedení do provozu na nizozemských veřejných komunikacích bez tuzemské registrace. Pokud však daň z registrace motorového vozidla navazuje na uvedení vozidla do provozu v tuzemské silniční síti, naplní se skutková podstata zdanění při užití vozidla v okamžiku přechodu státních hranic. Zdanění tedy v takovém případě představuje bezprostřední důsledek dovozu motorového vozidla.
23.
V souladu s tím Soudní dvůr již ve dvou řízeních o nesplnění povinnosti, jež se týkaly výběru daně z registrace motorového vozidla při užívání vozidla zaregistrovaného v jiném členském státě, zastával názor, že se jedná o porušení povinností vyplývajících ze směrnice 83/182 (
11
). Konstatování takovéhoto porušení však předpokládá použitelnost směrnice 83/182 na daně z registrace motorového vozidla, vycházejí-li z užívání silniční sítě. Kromě toho se Soudní dvůr v dalším řízení o nesplnění povinnosti neztotožnil s názorem generálního advokáta, podle něhož mají nepřímé daně a daně z registrace navzájem odlišnou povahu (
12
).
24.
Použití směrnice 83/182 na daně z registrace motorových vozidel, jež jsou vybírány při uvedení vozidla do provozu, nebrání ani judikatura Soudního dvora ke směrnici 83/183/EHS (
13
), jejíž vydání spadá do téže doby. Jak konstatoval Soudní dvůr, čl. 1 odst. 1 směrnice 83/182, který se týká rovněž daní z obratu, spotřebních daní a jiných nepřímých daní, se sice nevztahuje na daně, které nejsou vybírány na základě dovozu jako takového, nýbrž jen na základě registrace nebo užívání vozidla (
14
). To, že pojem „nepřímá daň“ může v zásadě zahrnovat i daň z registrace motorových vozidel, však ukazuje čl. 1 odst. 2 směrnice 83/183/EHS, který výslovně vyjímá poplatky za užití věcí, mezi nimi poplatky za registraci motorových vozidel, z oblasti působnosti této směrnice. Restriktivní pohled Soudního dvora při definování nepřímých daní ve smyslu směrnice 83/183/EHS možná jen proto vychází ze skutečnosti, že její čl. 1 odst. 1 výslovně zahrnuje jen nepřímé daně, které se „normálně“ vybírají při dovozu. Daně z registrace motorových vozidel se však již dávno nevybírají ve všech členských státech (
15
).
25.
Konečně ze zákonodárného postupu nelze vyvodit, že by pod pojem „nepřímá daň“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 83/182 nebylo možní subsumovat daně z registrace motorových vozidel, pokud se týkají uvedení vozidla do provozu v tuzemské silniční síti. Komise sice ve svém návrhu nejprve výslovně rozšířila oblast působnosti na daně z registrace motorových vozidel (
16
), což se již v přijaté směrnici neobjevuje. Tato skutečnost však zaprvé může být vykládána tak, že Rada tehdy nechtěla, aby byla zahrnuta tradiční daň z registrace motorového vozidla, která navazovala pouze na registraci vozidla. Zadruhé další návrh Komise v čl. 1 odst. 1 a 2 výslovně označuje daně z registrace jako spotřební daně (
17
).
26.
Směrnice 83/182 tak podle čl. 1 odst. 1 jakožto spotřební daň zahrnuje daň z registrace motorového vozidla, jako je nizozemská daň z osobních automobilů a motocyklů, pokud se jí zdaňuje uvedení do provozu v tuzemské silniční síti.
b) Podmínky osvobození od daně
27.
Dále je nyní třeba zkoumat, zda X v případě, jako je ten, o který se jedná v původním řízení, může využít osvobození od daně podle ustanovení směrnice 83/182.
28.
Veškerá osvobození od daně platná pro osobní vozidla podle směrnice 83/182, jež jsou upravena v článcích 3 až 5 uvedené směrnice, stanoví, že osoba dovážející vozidlo musí mít své obvyklé bydliště v jiném členském státě než ve státě dočasného dovozu (
18
). Aby bylo v projednávané věci použitelné některé z těchto osvobození od daně, musela by mít X obvyklé bydliště též jinde než v Nizozemsku.
29.
Podle skutkových zjištění předkládajícího soudu má ovšem X bydliště jak v Nizozemsku, tak v Belgii. Bydliště v Nizozemsku je dokonce podmínkou pro výběr daně z osobních automobilů a motocyklů v případě, že je zdaněno uvedení do provozu.
30.
Tato zjištění učiněná podle vnitrostátního práva pro účely daně z osobních automobilů a motocyklů však nejsou rozhodující, pokud jde o obvyklé bydliště, jež je směrodatné pro osvobození od daně podle směrnice 83/182. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že ve smyslu směrnice 83/182 může existovat pouze jediné obvyklé bydliště, které je jednotně definováno pro celou Unii (
19
) v čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182. To lze vyčíst jednak z definice obvyklého bydliště v samotném čl. 7 odst. 1, a jednak z čl. 9 odst. 3 druhého pododstavce směrnice 83/182, který proto, „[a]by bylo zamezeno dvojí zdanění“ brání domněnce dvou bydlišť, jež by mohla vyplynout z uplatnění zvláštních úprav ve prospěch Dánského království. Existence pouze jediného bydliště ve smyslu směrnice odpovídá ostatně podle prvního a druhého bodu jejího odůvodnění přesně smyslu a účelu směrnice 83/182, jež má za úkol odstranit překážky volného pohybu způsobované daňovými úpravami. Jak již Soudní dvůr vysvětlil, obvyklé bydliště ve smyslu směrnice slouží ke vzájemnému vymezení daňových pravomocí členských států (
20
).
31.
Třebaže má X pro účely daní z osobních automobilů a motocyklů podle vnitrostátního práva bydliště i v Nizozemsku, je tedy pro otázku, zda může na základě směrnice 83/182 využít osvobození od daně, třeba zkoumat, zda se její obvyklé bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 nenachází mimo území Nizozemska.
32.
Tento přezkum musí provést předkládající soud na základě veškerých skutečností významných pro konkrétní jednotlivý případ ve světle kritérií stanovených v judikatuře Soudního dvora (
21
). Pro určení místa obvyklého bydliště je podle ní třeba zohlednit pracovní i osobní vazby dotčené osoby k určitému místu, jakož i délku jejich trvání (
22
).
33.
Pokud by předkládající soud následně zjistil, že X měla své obvyklé bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 v Nizozemsku, je osvobození od daní podle této směrnice vyloučeno. V opačném případě by předkládající soud musel přezkoumat případné další podmínky osvobození od daně stanovené v článcích 3 až 5 směrnice, přičemž by se X případně mohla odvolat přímo na směrnici (
23
).
c) Dílčí závěr
34.
V prvním kroku je tudíž na položenou otázku třeba odpovědět, že unijní právo brání výběru daně z registrace motorového vozidla z důvodu uvedení vozidla do provozu v případě, kdy je občanka Unie podle vnitrostátních právních předpisů považována za osobu mající bydliště ve dvou členských státech a své vozidlo, které již bylo zaregistrováno a zdaněno v jiném členském státě, trvale užívá v obou členských státech, pouze tehdy, jestliže se její obvyklé bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 nenachází v tuzemsku a jsou splněny další podmínky osvobození od daně stanovené směrnicí 83/182.
2. Primární právo
35.
Bude-li zjištěno, že v původním řízení nebyly splněny podmínky osvobození od daně podle směrnice 83/182, anebo mají za následek pouze částečné osvobození (
24
), vyvstává z hlediska unijního práva dále otázka, zda bylo Nizozemské království oprávněno k výběru daně z osobních automobilů a motocyklů, přestože žalobkyně v původním řízení již uhradila daň z registrace v Belgii.
36.
Zdaňování motorových vozidel je v zásadě věcí členských států, jež však při tom musí zohledňovat primární unijní právo (
25
). K této vázanosti členských států primárním právem existuje velmi rozsáhlá judikatura Soudního dvora, v poslední době především v podobě usnesení.
37.
Podle ustálené judikatury především není v rozporu s článkem 90 ES (nyní článek110 SFEU), vybere‑li členský stát při určení bydliště v tuzemsku daň z registrace motorového vozidla, a sice nezávisle na tom, zda již byla obdobná daň zaplacena v jiném členském státě (
26
).
38.
Soudní dvůr ovšem v minulosti opakovaně konstatoval porušení základních svobod členskými státy při výběru daně z registrace motorových vozidel (
27
). Následně bude tedy třeba zkoumat, zda výběr takové daně, jako je nizozemská daň z osobních automobilů a motocyklů, porušuje základní svobodu, pokud již dotčená osoba uhradila daň z registrace v jiném členském státě.
39.
Vzhledem k tomu, že výběr daně z osobních automobilů a motocyklů vykazuje souvislost s výkonem samostatné výdělečné činnosti X jako čelistní ortopedky v Nizozemsku, provedu tento přezkum na základě článku 43 ES (nyní článek 49 SFEU).
a) Omezení
40.
Článek 43 ES zakazuje omezení svobody usazování pro státní příslušníky jednoho členského státu na území jiného členského státu. Podle odstavce 2 tohoto ustanovení zahrnuje svoboda usazování výkon samostatně výdělečných činností. X je tedy jakožto belgická státní příslušnice při výkonu své činnosti čelistní ortopedky v Nizozemsku chráněna svobodou usazování.
41.
Za omezení svobody usazování je v zásadě nutno považovat taková opatření, která výkon svobody usazování zakazují, vytvářejí mu překážky, nebo jej činí méně atraktivním (
28
). Skutečnost, že X musí z důvodu užívání nizozemské silniční sítě platit daň z osobních automobilů a motocyklů, takovéto omezení v zásadě představuje.
42.
Soudní dvůr nicméně zejména v souvislosti s volným pohybem pracovníků podle článku 39 ES opakovaně konstatoval, že přeložení činnosti do jiného členského státu nemusí být stran zdaňování neutrální. Případná nevýhoda ve srovnání se situací před tím, než došlo k přesunu činnosti, v zásadě neporušuje článek 39 ES, pokud nelze konstatovat znevýhodnění vůči těm, kteří již podléhali zdanění (
29
). Domněnku omezení z důvodu zdanění v hostitelském členském státě lze na základě výše uvedeného vyslovit pouze tehdy, je-li dána diskriminace v poměru ke srovnatelné čistě vnitrostátní situaci. Jelikož články 39 ES a 43 ES poskytují stejnou právní ochranu (
30
), platí to rovněž pro svobodu usazování, která se použije v projednávané věci.
43.
Podle ustálené judikatury může tudíž členský stát zatížit vozidlo registrované v jiném členském státě registrační daní, má-li být toto vozidlo na jeho území užíváno v podstatě trvale nebo je-li takto skutečně užíváno (
31
). Zatímco starší judikatura toto ještě považovala za odůvodnění omezení základní svobody (
32
), Soudní dvůr v poslední době správně vyjasnil, že v takovémto případě při neexistenci nerovného zacházení nedojde k diskriminaci, a to proto, že je v konečném důsledku se všemi osobami, které trvale používají vozidlo – ať již s tuzemskou registrací nebo bez ní – zacházeno stejně (
33
).
44.
Za tohoto stavu věcí nepředstavuje výběr daně z osobních automobilů a motocyklů omezení svobody usazování X, jestliže – jak ukazuje již provedené skutkové zjištění předkládajícího soudu, jemuž byla věc předložena k projednání (
34
) – své vozidlo v Nizozemsku trvale užívá. Vzhledem k tomu, že užívání vozidla paní X není časově omezeno ani nájemní smlouvou (
35
), je s ní, co se týče výběru daně, zacházeno v konečném důsledku stejně jako s osobami, jež své vozidlo v Nizozemsku trvale užívají na základě tuzemské registrace.
45.
Skutkové zjištění předkládajícího soudu, podle něhož X své vozidlo trvale užívá i v Belgii, tomuto závěru neodporuje. Podle judikatury především neexistuje nezbytné spojení mezi bydlištěm osoby a místem trvalého užívání (
36
). Trvalé užívání v určitém státě v podstatě neznamená užívání, ke kterému tam dochází výlučně a nepřerušovaně. Soudní dvůr tak uznal v podstatě trvalé užívání v určitém členském státě například i tehdy, jestliže se dotyčná osoba v pracovní dny odebere svým vozidlem na pracoviště v jiném členském státě, a tudíž pravidelně užívá i tamní silniční síť (
37
).
46.
Konečně ani dvojí výběr daně z registrace motorových vozidel dvěma členskými státy – jako je tomu za okolností projednávané věci – není omezen zásadou proporcionality. Je-li totiž nutno konstatovat v podstatě trvalé užívání bez časového omezení v tuzemsku, není oproti názoru, který v předkládacím rozhodnutí vyjádřil předkládající soud, nutno zohledňovat zásadu proporcionality. Podle judikatury se totiž musí zohlednit pouze tehdy, je-li výběr daně nutno odůvodnit, protože vozidlo v podstatě nemá být trvale užíváno v tuzemsku (
38
), anebo je-li užívání podrobeno časovému omezení (
39
). Jedná-li se však o trvalé užívání bez časového omezení, neexistuje – jak již bylo vysvětleno (
40
) – v důsledku neexistence nerovného zacházení žádné omezení, takže daň nelze poměřovat hlediskem proporcionality.
47.
Z těchto požadavků judikatury týkajících se slučitelnosti daní z registrace motorových vozidel se základními svobodami může vyplynout dvojí zatížení občana Unie daní z registrace motorových vozidel. V projednávané věci je tedy možné, že X musí kromě daně, již je třeba uhradit v Belgii z důvodu registrace, zaplatit daň i v Nizozemsku z důvodu započetí užívání nizozemské silniční sítě, zejména tehdy, má-li tam své obvyklé bydliště ve smyslu směrnice 83/182.
48.
I když lze takovéto dvojí zatížení odůvodnit dvojím užíváním vnitrostátních silničních sítí, ustálené judikatuře odpovídá, že nevýhody, které plynou se souběžného výkonu daňových pravomocí různých členských států, nepředstavují omezení zakázaná Smlouvou o ES, pokud takovýto výkon není diskriminační (
41
). Podle toho je dokonce i právní dvojí zdanění v zásadě slučitelné se základními svobodami, tedy zdanění téže činnosti dvěma členskými státy (
42
). Tím spíše musí být na tomto základě členským státům povoleno zdanění, které vede pouze k hospodářskému dvojímu zatížení, v dané věci zdanění užívání vozidla dvěma různými členskými státy. Projednávaná věc se totiž netýká právního dvojího zdanění, neboť v Nizozemsku se daň vybírá na základě užívání nizozemské silniční sítě, zatímco v Belgii k jejímu výběru dochází na základě tamní registrace.
49.
Určité omezení dvojího zatížení vzniknuvšího v důsledku daně z registrace motorových vozidel ovšem unijní právo nabízí, jak již bylo ukázáno, ve směrnici 83/182 (
43
). Je-li vozidlo registrováno v členském státě obvyklého bydliště ve smyslu této směrnice, mohlo by být zdanění na základě započetí užívání vozidla v jiném členském státě pravidelně vylučováno osvobozeními od daně podle této směrnice.
50.
V konečném důsledku by tedy výběr daně z osobních automobilů a motocyklů uplatněný vůči X neomezil právo usazování, jež jí zaručuje článek 43 ES.
b) Dílčí závěr
51.
Členskému státu tak není v případě, jako je ten, o který se jedná v původním řízení, primárním právem bráněno v tom, aby vybíral daň, jako je daň z osobních automobilů a motocyklů, přestože osoba povinná k dani již uhradila daň z registrace v jiném členském státě.
V – Závěry
52.
Proto navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžné otázky předložené Hoge Raad der Nederlanden odpověděl takto:
„Unijní právo brání výběru daně z registrace motorového vozidla na základě započetí užívání vozidla v případě, kdy si občanka Unie drží byt ve dvou členských státech a své vozidlo, které již bylo zaregistrováno a zdaněno v jiném členském státě, trvale užívá v obou členských státech, pouze tehdy, jestliže se její obvyklé bydliště ve smyslu čl. 7 odst. 1 směrnice 83/182 nenalézá v tuzemsku a jsou dány další podmínky osvobození od daně podle směrnice 83/182.“
(
1
) – Původní jazyk: němčina.
(
2
) – K tomu viz věci C‑114/11 (Notermans-Boddenberg), C‑578/10 až C‑580/10 (van Putten), C‑91/10 (VAV-Autovermietung), C‑42/08 (Ilhan) a C‑242/05 (van de Coevering).
(
3
) – Úř. věst. L 105, s. 59; Zvl. vyd. 09/01, s. 112.
(
4
) – Viz jen rozsudek ze dne 26. dubna 2012, van Putten (C‑578/10 až C‑580/10, bod 6).
(
5
) – K této pravomoci Soudního dvora viz jen rozsudky ze dne 20. března 1986, Tissier (35/85, Recueil, s. 1207, bod 9), a ze dne 30. května 2013, Worten (C‑342/12, bod 30).
(
6
) – Směrnice Rady 91/680/EHS ze dne 16. prosince 1991, kterou se doplňuje společný systém daně z přidané hodnoty a mění směrnice 77/388/EHS s ohledem na odstranění daňových hranic (Úř. věst. L 376, s. 1; Zvl. vyd. 09/01, s. 160).
(
7
) – Viz rozsudek ze dne 20. září 2007, Komise v. Nizozemsko (C-297/05, Sb. rozh. s. I-7467, bod 12).
(
8
) – Viz mé stanovisko ze dne 5. září 2013, Hervis Sport- és Divatkereskedelmi (C‑385/12, bod 112 a násl.), k článku 401 směrnice 2006/112/ES.
(
9
) – V tomto smyslu však vyznívá stanovisko generálního advokáta Mischa ze dne 27. dubna 1989, Wisselink a další (93/88 a 94/88, Recueil, s. 2671, bod 43 a násl.).
(
10
) – V tomto smyslu viz stanovisko generální advokátky Stix-Hackl ze dne 4. března 2004, Lindfors (C-365/02, Recueil, s. I-7183, bod 56).
(
11
) – Viz rozsudky ze dne 7. června 2007, Komise v. Řecko (C-156/04, Sb. rozh. s. I-4129), a ze dne 4. června 2009, Komise v. Finsko (C-144/08, Sb. rozh. s. I-97*).
(
12
) – Viz stanovisko generálního advokáta Jacobse ze dne 20. ledna 2005, Komise v. Dánsko (C-464/02, Sb. rozh. s. I-7929, bod 43), a rozsudek ze dne 15. září 2005, Komise v. Dánsko (C-464/02, Sb. rozh. s. I-7929, bod 75 a násl.).
(
13
) – Směrnice Rady 83/183/EHS ze dne 28. března 1983 o osvobození od daní, které se vztahuje na trvalý dovoz osobního majetku jednotlivců z členského státu (Úř. věst. L 105, s. 64; Zvl. vyd. 09/01, s. 117).
(
14
) – Viz mimo jiné rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Weigel (C-387/01, Recueil, s. I-4981, bod 47), a ze dne 26. dubna 2007, Alevizos (C-392/05, Sb. rozh. s. I-3505, bod 49); viz též mé stanovisko ze dne 25. ledna 2007, Alevizos (C-392/05, Sb. rozh. s. I-3505, body 50 až 56 a tam citovanou judikaturu).
(
15
) – Viz Sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru ze dne 14. prosince 2012, Posílení jednotného trhu odstraněním přeshraničních daňových překážek pro osobní automobily, COM(2012) 756 final, s. 5.
(
16
) – Článek 1 návrhu směrnice Rady o osvobození od daní v rámci Společenství při dočasném dovozu určitých dopravních prostředků předložený Komisí dne 30. října 1975 (Úř. věst. C 267, s. 8).
(
17
) – Článek 1 odst. 1 a 2 návrhu Komise ze dne 10. února 1998 na vydání směrnice upravující daňový režim osobních motorových vozidel trvale převezených do jiného členského státu v souvislosti s přemístěním bydliště nebo dočasně používaných v členském státě jiném než ve státě registrace (Úř. věst. C 108, s. 75).
(
18
) – Podrobně viz čl. 3 písm. a) písm. aa), čl. 4 odst. 1 písm. a) písm. aa) a čl. 5 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 83/182.
(
19
) – Viz rozsudek ze dne 2. srpna 1993, Komise v. Řecko (C-9/92, Recueil, s. I-4467, bod 8).
(
20
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. dubna 1991, Ryborg (C-297/89, Recueil, s. I-1943, body 13 až 16).
(
21
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. června 2007, Komise v. Řecko (C-156/04, Sb. rozh. s. I-4129, bod 46).
(
22
) – K tomu viz podrobněji výše v poznámce pod čarou 21 uvedený rozsudek Komise v. Řecko a v něm citovaná judikatura.
(
23
) – Viz rozsudek ze dne 29. května 1997, Klattner (C-389/95, Recueil, 1997, I-2719, bod 35), v souvislosti s článkem 3 směrnice 83/182.
(
24
) – Viz k tomu podrobně úvodní část ustanovení článku 3 a čl. 4 odst. 2 směrnice 83/182.
(
25
) – V tomto smyslu viz jen rozsudek van Putten citovaný v poznámce pod čarou 4, bod 37 a tam citovanou judikaturu).
(
26
) – Rozsudek ze dne Komise v. Řecko citovaný v poznámce pod čarou 21, bod 85 a tam citovanou judikaturu).
(
27
) – Viz v poslední době usnesení ze dne 29. září 2010, VAV‑Autovermietung (C-91/10, Sb. rozh. s. I-116*).
(
28
) – Viz jen rozsudek ze dne 7. března 2013, DKV Belgium (C‑577/11, bod 31 a tam citovanou judikaturu).
(
29
) – Viz mimo jiné rozsudky ze dne 29. dubna 2004, Weigel (C-387/01, Recueil, s. I-4981, bod 55), ze dne 26. dubna 2007, Alevizos (C-392/05, Sb. rozh. s. I-3505, bod 76), a ze dne 15. září 2011, Schulz-Delzers a Schulz (C-240/10, Sb. rozh. s. I-8531, bod 42).
(
30
) – Viz v souvislosti s články 48 EHS a 52 EHS rozsudek ze dne 5. února 1991, Roux (C-363/89, Recueil, s. I-273, bod 23).
(
31
) – Rozsudek van Putten (citovaný v poznámce pod čarou 4, bod 46 a tam citovanou judikaturu).
(
32
) – Viz rozsudky ze dne 15. prosince 2005, Nadin a Nadin-Lux (C-151/04 a C-152/04, Sb. rozh. s. I-11203, bod 41), a ze dne 23. února 2006, Komise v. Finsko (C-232/03, Sb. rozh. s. I-27*, bod 44 až 47), jakož i usnesení ze dne 27. června 2006, van de Coevering (C-242/05, Sb. rozh. s. I-5843, body 21 až 24).
(
33
) – V tomto smyslu viz rozsudek van Putten citovaný v poznámce pod čarou 4, bod 27) a usnesení ze dne 27 dubna 2012, Notermans-Boddenberg (C‑114/11, bod 27); obdobně již rozsudek Komise v. Dánsko citovaný v poznámce pod čarou 12, bod 7).
(
34
) – Viz rozsudek Nadin a Nadin-Lux (citovaný v poznámce pod čarou 32, bod 42).
(
35
) – K tomu viz usnesení VAV-Autovermietung (citované v poznámce pod čarou 27, bod 19 a tam citovanou judikaturu).
(
36
) – K tomu viz rozsudky Nadin a Nadin-Lux (citovaný v poznámce pod čarou 32), a Komise v. Finsko (citovaný v poznámce pod čarou 32), jakož i usnesení ze dne 24. října 2008, Vandermeir (C-364/08, Sb. rozh. s. I-8087).
(
37
) – Viz usnesení Notermans-Boddenberg (citované v poznámce pod čarou 33, bod 29 a násl.).
(
38
) – Viz usnesení van de Coevering (citované v poznámce pod čarou 32, bod 26 a násl.).
(
39
) – Viz usnesení ze dne 22. května 2008, Ilhan (C-42/08, Sb. rozh. s. I-83*, bod 18 a násl.).
(
40
) – Viz výše bod 43 a násl.
(
41
) – Viz jen rozsudek ze dne 8. prosince 2011, Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C-157/10, Sb. rozh. s. I-13023, bod 38 a tam citovanou judikaturu).
(
42
) – Viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Damseaux (C-128/08, Sb. rozh. s. I-6823, bod 26 a násl.).
(
43
) – Viz výše, body 15 a násl.