null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 23. dubna 2026(1)
Věc C‑683/24
Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH
proti
Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Handelsgericht Wien (Obchodní soud ve Vídni, Rakousko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Pravomoc Soudního dvora – Přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce – Rozsudky ve věcech Foglia I a Foglia II – Skutečný spor – Nezbytnost odpovědi na položené předběžné otázky – Justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech – Uznávání a výkon rozhodnutí vydaných v členských státech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Články 45 a 46 – Důvody pro odepření uznání a výkonu – Ustanovení o veřejném pořádku“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Handelsgericht Wien (Obchodní soud ve Vídni, Rakousko), byla předložena v rámci jednoho z mnoha řízení(2) týkajících se občanskoprávních nároků uplatňovaných spotřebiteli u (mimo jiné) rakouských a německých soudů vůči provozovatelům on-line hazardních her se sídlem na Maltě. Spotřebitelé se v podstatě domáhají vrácení sázek, které si vsadili u zmíněných provozovatelů, s odůvodněním, že uvedení provozovatelé jednali v rozporu s místní právní úpravou hazardních her, a dovolávají se přitom pravidel bezdůvodného obohacení nebo deliktní odpovědnosti.
2.        Uvedená žádost se konkrétně týká obtíží, s nimiž se potýkají věřitelé, když usilují o výkon rozhodnutí, jimiž byly takové nároky přiznány, na Maltě. Podstatou otázek předkládajícího soudu je zejména to, zda je ustanovení maltského práva, podle kterého takové rozhodnutí nesmí být na Maltě uznáno ani považováno za vykonatelné, slučitelné s pravidly pro uznávání a výkon rozhodnutí stanovenými v nařízení (EU) č. 1215/2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech(3) (dále jen „nařízení Brusel Ia“).
3.        Uvedené otázky ovšem nebyly formulovány maltským soudem v rámci řízení o výkonu takového rozhodnutí, ale rakouským soudem, který má rozhodnout o odpovědnosti advokáta, jenž pro společnost, která financuje vedení řízení o takových žalobách, vypracoval stanovisko týkající se právě uvedené otázky slučitelnosti. Z tohoto poněkud neobvyklého kontextu vyvstává úvodní otázka přípustnosti projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
4.        Podle čl. 36 odst. 1 nařízení Brusel Ia „[r]ozhodnutí vydaná v některém členském státě jsou v ostatních členských státech uznávána, aniž je vyžadováno zvláštní řízení“.
5.        Článek 39 uvedeného nařízení stanoví, že „[r]ozhodnutí vydané v některém členském státě, které je v tomto členském státě vykonatelné, je vykonatelné v jiném členském státě, aniž je vyžadováno prohlášení vykonatelnosti“.
6.        Článek 45 odst. 1 písm. a) téhož nařízení stanoví, že „[n]a návrh kterékoli dotčené strany se uznání rozhodnutí odepře […] je-li takové uznání zjevně v rozporu s veřejným pořádkem dožádaného členského státu“.
7.        Článek 46 nařízení Brusel Ia stanoví, že „[v]ýkon rozhodnutí se na návrh osoby, vůči níž je výkon navrhován, odepře, je-li dán některý z důvodů uvedených v článku 45“.
8.        Článek 48 uvedeného nařízení stanoví, že „[s]oud rozhodne o návrhu na odepření výkonu neprodleně“.
9.        Podle článku 52 téhož nařízení „[r]ozhodnutí vydané v některém členském státě nesmí být v žádném případě v dožádaném členském státě přezkoumáváno ve věci samé“.
B.      Vnitrostátní právo
1.      Rakouské právo
10.      Ustanovení § 1299 Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (všeobecný občanský zákoník; dále jen „ABGB“) stanoví:
„Kdo se veřejně hlásí jako příslušník určitého stavu k dovednosti, živnosti nebo povolání k odbornému výkonu, nebo ten, kdo se dobrovolně zaváže k plnění, jehož uskutečnění vyžaduje vlastní dovednosti nebo nikoli obvyklé schopnosti, tímto dává najevo, že má nezbytné schopnosti a potřebné nikoliv obvyklé znalosti a odpovídá za ně.
Pokud však osoba, která mu uskutečnění plnění svěřila, věděla o jeho nezkušenosti, nebo to při obvyklé péči vědět měla, odpovídá za nedostatky tato osoba.“
11.      Ustanovení § 1300 ABGB stanoví:
„Odborník je odpovědný i tehdy, když za odměnu v záležitosti své dovednosti nebo vědění poskytne z nedbalosti škodlivou radu. S výjimkou tohoto případu nese odborník odpovědnost jen za škodu, kterou poskytnutím rady způsobil druhému vědomě.“(4)
2.      Maltské právo
12.      Článek 56A Att dwar il-Logħob (zákon o hazardních hrách)(5) (dále jen „maltský zákon o hazardních hrách“), který do uvedeného zákona doplnila Att tal-2023 li jemenda l-Att dwar il-Logħob (novela zákona o hazardních hrách z roku 2023)(6), stanoví:
„Bez ohledu na jakékoli ustanovení občanského soudního řádu nebo jiných zákonů se za zásadu veřejného pořádku považuje následující:
a)      podání žaloby proti držiteli licence, současným či bývalým zaměstnancům nebo vedoucím pracovníkům držitele licence ve věcech souvisejících s poskytováním herní služby, nebo proti účastníkovi hry z důvodu přijetí takové herní služby, je vyloučeno:
i)      pokud taková žaloba narušuje nebo zpochybňuje zákonnost poskytování herních služeb na Maltě nebo z Malty na základě licence vydané orgánem veřejné moci nebo zákonnost právní povinnosti nebo naturální obligace vyplývající z poskytování takových herních služeb; a
ii)      pokud se taková žaloba týká povolené činnosti, která je ve smyslu tohoto zákona a jiných použitelných regulačních nástrojů zákonná.
b)      Soud odepře uznání a výkon jakéhokoliv cizího rozhodnutí nebo nálezu na Maltě, které bylo vydáno na základě žaloby takové povahy, která je uvedena v odstavci a).“
III. Skutkový stav, řízení a předběžné otázky
13.      Spielerschutz Sigma Prozessfinanzierungs GmbH (dále jen „společnost Spielerschutz Sigma“), žalobkyně v původním řízení, je společností specializující se na financování soudních řízení. V rámci své činnosti financuje mimo jiné i žaloby podávané hráči s bydlištěm v Rakousku proti provozovatelům, kteří jsou držiteli maltských licencí a v uvedeném členském státě poskytují služby on-line hazardních her, aniž jsou držiteli licence požadované rakouským právem (dále jen „dotčená soudní řízení“).
14.      Po doplnění článku 56A do maltského zákona o hazardních hrách měla společnost Spielerschutz Sigma zájem na posouzení rizik, kterými by zmíněná novelizace maltských právních předpisů mohla ohrozit fungování jejího obchodního modelu, a proto pověřila advokátní kancelář Geissler Heilbock Hopf Ferox Legal Partnerschaft von Rechtsanwälten mbB (dále jen „advokátní kancelář“), žalovanou v původním řízení, vypracováním odborného posudku ke slučitelnosti uvedeného ustanovení s unijním právem.
15.      V právním posudku ze dne 5. července 2023 dospěla advokátní kancelář v podstatě ke dvěma závěrům: i) článek 56A maltského zákona o hazardních hrách je zjevně v rozporu s unijním právem, a maltské soudy jej tedy nemohou za žádných okolností uplatňovat; a ii) podle článku 48 nařízení Brusel Ia by řízení o výkonu rozhodnutí na Maltě mělo být v prvním stupni skončeno do šesti měsíců.
16.      Společnost Spielerschutz Sigma pak z uvedeného posudku vycházela a nadále financovala dotčená soudní řízení v Rakousku. Činila tak až do 1. srpna 2023, kdy maltský soud – v rozporu se stanoviskem advokátní kanceláře – v jednom řízení financovaném uvedenou společností odepřel na základě článku 56A maltského zákona o hazardních hrách uznání a výkon rozhodnutí podle nařízení Brusel Ia.
17.      V návaznosti na uvedené rozhodnutí podala společnost Spielerschutz Sigma u Handelsgericht Wien (Obchodní soud ve Vídni, Rakousko) žalobu na vrácení odměny zaplacené za právní posudek, který byl podle jejího názoru nesprávný. Dále požadovala, aby uvedený soud určil, že advokátní kancelář nese odpovědnost za veškeré budoucí ztráty vzniklé z financování dotčených soudních řízení v období od 5. července 2023 (datum vypracování posudku) do 1. srpna 2023 (datum rozhodnutí maltského soudu o odepření uznání a výkonu rozhodnutí).
18.      Vzhledem k tomu, že má předkládající soud pochybnosti o výkladu ustanovení unijního práva, kterých se dovolávají účastnice původního řízení, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 1 odst. 1 a 2 [nařízení Brusel Ia] ve spojení s jeho čl. 45 odst. 1 písm. a) a články 46 a 52 vykládány v tom smyslu, že tato ustanovení brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, který na základě odpovídající zásady veřejného pořádku zakotvené zákonem ve vnitrostátním právu vylučuje uznání a výkon rozhodnutí soudů jiných členských států ve všech řízeních vedených proti držitelům licencí a současným a bývalým vedoucím pracovníkům a klíčovým osobám držitele licence ve věcech souvisejících s poskytováním herní služby, pokud taková žaloba narušuje nebo zpochybňuje zákonnost poskytování herních služeb na Maltě nebo z Malty na základě licence vydané [příslušným] orgánem nebo zákonnost právní povinnosti nebo naturální obligace, která vyplývá z poskytování takových herních služeb, a vztahuje se na povolenou činnost, která je ve smyslu tohoto vnitrostátního zákona a jiných použitelných vnitrostátních regulačních nástrojů zákonná?
2)      Musí být čl. 45 odst. 1 a článek 46 [nařízení Brusel Ia] vykládány v tom smyslu, že tato ustanovení brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, který nezávisle na podání příslušného návrhu k soudu, který má rozhodnout o uznání rozhodnutí
/
vykonávajícímu soudu, a využití všech opravných prostředků v členském státě soudu prvního stupně povinnou osobou a bez přezkumu ze strany soudu, který má rozhodnout o uznání rozhodnutí
/
vykonávajícího soudu, vylučuje uznání (článek 45 výše [nařízení Brusel Ia]) a výkon (článek 46 [nařízení Brusel Ia]) rozhodnutí soudů jiných členských států ve všech řízeních vedených proti držitelům licencí a současným a bývalým vedoucím pracovníkům a klíčovým osobám držitele licence ve věcech souvisejících s poskytováním herní služby, pokud taková žaloba narušuje nebo zpochybňuje zákonnost poskytování herních služeb na Maltě nebo z Malty na základě licence vydané [příslušným] orgánem nebo zákonnost právní povinnosti nebo naturální obligace, která vyplývá z poskytování takových herních služeb, a vztahuje se na povolenou činnost, která je ve smyslu tohoto vnitrostátního zákona a jiných použitelných vnitrostátních regulačních nástrojů zákonná?
3a)      Musí být čl. 45 odst. 1 písm. a) a článek 46 [nařízení Brusel Ia] vykládány v tom smyslu, že tato ustanovení brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, který stanoví, že uznání a výkon soudních rozhodnutí je v rozporu s veřejným pořádkem, přičemž jediným účelem tohoto právního předpisu je chránit v rámci státní podpory soukromého podnikání, kterou stanoví vnitrostátní ústavní právo, držitele licence na on-line hazardní hry před uznáním a výkonem těchto soudních rozhodnutí vydaných v jiných členských státech v jejich neprospěch?
3b)      Musí být čl. 45 odst. 1 písm. a) a článek 46 [nařízení Brusel Ia] vykládány v tom smyslu, že brání odepření výkonu a uznání [dožádaným] soudem ve vykonávajícím státě z důvodů veřejného pořádku, pokud toto odepření spočívá výlučně na tom, že uznání takového rozsudku je v rozporu s hospodářskými a finančními zájmy dožádaného členského státu, protože provozovatelé hazardních her podstatnou měrou přispívají do národního hospodářství a k příjmům tohoto členského státu?
4)      Musí být článek 52 [nařízení Brusel Ia] vykládán v tom smyslu, že toto ustanovení brání vnitrostátnímu právnímu předpisu, který vylučuje uznání nebo výkon rozhodnutí soudu jiného členského státu v řízení proti držiteli licence a současným nebo bývalým vedoucím pracovníkům a klíčovým osobám držitele licence ve věcech souvisejících s poskytováním herní služby z toho důvodu, že činnost provozovatele hazardních her by při posouzení podle maltského práva byla přípustná?
5)      Musí být článek 48 [nařízení Brusel Ia] vykládán v tom smyslu, že dochází k porušení povinnosti rozhodnout neprodleně, stanovené v tomto článku, pokud rozhodnutí soudu prvního stupně o návrhu na uznání není vydáno ve lhůtě šesti měsíců, aniž to lze přičítat okolnostem nebo průtahům ze strany účastníků řízení nebo třetích osob v jednotlivých řízeních o uznání?“
19.      Písemná vyjádření předložily žalobkyně a žalovaná v původním řízení, belgická, česká, německá, řecká, maltská a rakouská vláda, jakož i Evropská komise.
IV.    Analýza
20.      Podle mého názoru je projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepřípustná, neboť odpověď na předběžné otázky se nejeví jako nezbytná pro vyřešení sporu projednávaného před předkládajícím soudem. V první části tohoto stanoviska se proto budu podrobně zabývat procesními otázkami, které v projednávané věci vyvstaly (část A). Následně, a pouze pro úplnost, se budu věnovat meritu předběžných otázek (část B).
A.      Procesní otázky
21.      V projednávané věci vyjadřují německá a maltská vláda pochybnosti jak o pravomoci Soudního dvora odpovědět na předběžné otázky, tak o přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Podle jejich názoru některé aspekty sporu v původním řízení budí pochybnosti o tom, zda je vůbec tento spor skutečný.
22.      Dodávají, že odpověď na položené předběžné otázky není nezbytná k tomu, aby předkládající soud ve věci rozhodl.
I kdyby Soudní dvůr vykládal ustanovení unijního práva jiným způsobem, než jak je vykládá dotčený právní posudek, nestačilo by to samo o sobě k založení odpovědnosti advokátní kanceláře podle vnitrostátního práva.
23.      Ve světle uvedených argumentů bude užitečné nabídnout nejprve několik úvodních poznámek k pojmům „pravomoc“ a „přípustnost“, které jsou sice samostatnými pojmy, ale vzájemně se doplňují.
1.      K pravomoci Soudního dvora
24.      Pojem „pravomoc“ se v podstatě týká rozsahu oprávnění svěřených Soudnímu dvoru Evropské unie ve Smlouvách za účelem plnění jeho funkce spočívající v zajištění „dodržování práva při výkladu a provádění Smluv“ (čl. 19 odst. 1 SEU). Stejně jako kterýkoli jiný unijní orgán i Soudní dvůr „jedná v mezích působnosti svěřené mu Smlouvami a v souladu s postupy, podmínkami a cíli v nich stanovenými“ (čl. 13 odst. 2 SEU)(7).
25.      Podle čl. 267 prvního pododstavce SFEU má Soudní dvůr „pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se […] výkladu Smluv […] [a] platnosti a výkladu aktů přijatých orgány, institucemi nebo jinými subjekty Unie“. Z toho vyplývá, že Soudní dvůr nemá mimo jiné pravomoc vykládat vnitrostátní právo nebo mezinárodní dohody, pokud Unie není jejich smluvní stranou. Rovněž nelze od Soudního dvora žádat, aby na skutkové okolnosti určité věci unijní právo použil(8).
26.      Pokud se tedy určitá otázka týká výkladu ustanovení unijního práva chápaných extenzivně jako ustanovení obsažená v aktech primárního práva nebo v aktech přijatých orgány nebo institucemi Unie, které mohou vyvolávat právní účinky, má Soudní dvůr pravomoc a je v zásadě povinen na takovou otázku odpovědět(9), ledaže je jeho pravomoc výslovně vyloučena ustanoveními Smluv(10).
27.      Soudní dvůr nicméně upřesnil, že může „v rámci řízení o předběžné otázce podle článku 267 SFEU provést výklad unijního práva pouze v mezích pravomocí, které jsou mu svěřeny“(11). Na uvedeném základě Soudní dvůr rozhodl, že nemá pravomoc v případě, že ustanovení unijního práva, jejichž výklad po něm byl požadován, nemají žádný vztah ke sporu v původním řízení, jelikož jsou zjevně nepoužitelná ratione materiae, ratione temporis, ratione personae nebo rationeloci(12). Výraz „zjevně“ je nutno chápat tak, že nepoužitelnost uvedených ustanovení byla zjevná a nezpochybnitelná. Soudní dvůr si nicméně nepochybně zachovává pravomoc vykládat působnost ustanovení unijního práva právě proto, aby mohl určit, zda jsou v dané věci použitelná.
28.      V takových situacích, kdy neexistuje spojitost mezi unijním právem a situací v původním řízení, měl Soudní dvůr za to, že věc nespadá do působnosti unijního práva. Lze však diskutovat o tom, zda by nebylo vhodné uvedené případy považovat spíše za případy nepřípustnosti(13).
29.      Ať je tomu jakkoli, předkládající soud žádá v projednávané věci o výklad řady ustanovení nařízení Brusel Ia. Takové otázky zjevně spadají do pravomoci Soudního dvora. Kromě toho nelze tvrdit, že uvedená ustanovení unijního práva zjevně nemají žádný vztah ke sporu v původním řízení. Zaprvé se totiž článek 56A maltského zákona o hazardních hrách – dotčené vnitrostátní opatření rozporované účastnicemi původního řízení – týká téže záležitosti, která je upravena ustanoveními nařízení Brusel Ia: uznání a výkonu cizích soudních rozhodnutí. Zadruhé spor podle všeho vychází z obtíží, s nimiž se potýkají někteří občané Unie, když na Maltě navrhují výkon rozhodnutí vydaných soudy jiných členských států, nebo s těmito obtížemi dotčený spor přinejmenším nějakým způsobem souvisí. Soudní dvůr tedy k projednání předběžných otázek pravomoc má.
2.      K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
30.      Pojem „přípustnost“ se naproti tomu týká splnění (z velké části procesních) podmínek, které Soudnímu dvoru umožňují účinně plnit funkce, jež mu svěřuje článek 267 SFEU. Uvedené podmínky mohou být strukturální, jako je například požadavek, aby byla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podána „soudem členského státu“, nebo závislé na okolnostech věci, jako je například požadavek, aby odpověď na položené předběžné otázky byla nezbytná k tomu, aby předkládající soud mohl vydat rozhodnutí, nebo aby žádost splňovala formální požadavky stanovené v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora.
31.      V projednávané věci byly vzneseny dva možné důvody nepřípustnosti: zaprvé údajně účelová povaha sporu [pododdíl a)] a zadruhé údajná irelevantnost předběžných otázek pro vyřešení dotčeného sporu [pododdíl b)]. Uvedeným důvodům se budu věnovat postupně.
a)      Účelová povaha sporu
32.      Některé ze zúčastněných stran, které předložily v řízení v projednávané věci vyjádření, tvrdí, že spor v původním řízení je „účelový“, neboť je „účelovým procesním postupem použitým účastníky řízení“, jehož smyslem je zpochybnit slučitelnost článku 56A maltského zákona o hazardních hrách s unijním právem. V tomto ohledu se dovolávají rozsudků Soudního dvora ve věcech Foglia I a Foglia II(14).
33.      Již ve stanovisku ve věci European Lotto(15) jsem varoval před příliš automatickým uplatňováním judikatury Foglia za účelem prohlašování žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustné s odůvodněním, že spor v původním řízení není skutečný.
34.      Na tomto místě není třeba v plném rozsahu opakovat důvody, z nichž uvedený postoj vychází. Postačí uvést dvě skutečnosti.
35.      Zaprvé pojem „skutečný“ spor vyvolává pojmové i praktické obtíže. Na tom, že účastník řízení zahájí řízení za účelem uplatnění svých práv, není nic inherentně nepatřičného, a to ani v případě, že se účastníci řízení na dotčených právních otázkách do značné míry shodují. Samo o sobě nelze kritizovat ani to, že se účastníci řízení snaží vyjasnit svá práva a povinnosti vedením řízení v „pilotní věci“ a za tímto účelem se obrátí na soud, o němž se domnívají, že k tomu má pravomoc.
36.      Kromě toho je zjišťování skutečných úmyslů účastníků řízení v praxi často ošemetné, ne-li přímo nemožné. Dále, pokud je předkládající soud podle vnitrostátního práva povinen spor rozhodnout, pak by odmítnutí Soudního dvora odpovědět na položené předběžné otázky nutilo předkládající soud k výkladu a použití unijního práva navzdory jeho pochybnostem. Takový výsledek by jen stěží podporoval jednotné uplatňování a soudržnost unijního práva.
37.      Zadruhé je rovněž nutno podotknout, že od vydání rozsudků Foglia I a Foglia II Soudní dvůr, pokud je mi známo, nikdy neprohlásil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou pouze z toho důvodu, že spor není skutečný, a to ani v případech, kdy patrně existovalo podezření, že dotčený spor účelový je. Takový přístup je podle všeho v souladu s kritikou judikatury Foglia vyjádřenou v odborné literatuře(16).
38.      Za těchto okolností si lze oprávněně klást otázku, zda nebyla zmíněná linie judikatury implicitně opuštěna, nebo zda by přinejmenším nebylo vhodné ji revidovat.
39.      Nedomnívám se nicméně, že základní logika, z níž uvedené rozsudky vycházejí, by měla být zcela odmítnuta. Bude-li správně vykládána a uplatňována pouze ve výjimečných situacích, může být tato logika stále užitečná.
40.      Podle ustálené judikatury se jednotlivci nemohou norem unijního práva dovolávat podvodně nebo zneužívajícím způsobem(17). Výkon práva přiznaného unijním právem může představovat zneužití, pokud navzdory formálnímu dodržení příslušných podmínek není dosaženo cíle sledovaného uvedenými pravidly a pokud je skutečným úmyslem stran získat neoprávněnou výhodu tím, že jsou uměle vytvořeny požadované podmínky(18).
41.      Za uvedených okolností lze judikaturu Foglia chápat tak, že řeší situace zneužití řízení, konkrétně případy, kdy existují jasné, objektivní a shodující se indicie, že byl spor účelově vytvořen pouze s cílem dosáhnout rozhodnutí Soudního dvora.
42.      V některých právních systémech, včetně systémů několika členských států Unie, jsou takové procesní konstrukce běžně označovány jako „zneužití řízení“(19). Uvedeným pojmem se v podstatě míní zneužití soudního řízení, kdy řízení není zahájeno za účelem vymáhání hmotných práv prostřednictvím účinné soudní ochrany, ale za účelem získání neoprávněné výhody nepřípustným využitím soudního řízení. Taková situace může nastat například tehdy, je-li řízení zahájeno s cílem zastrašit nebo obtěžovat slabší stranu (s cílem donutit ji k určitému jednání, nebo ji dokonce dostat do úpadku), záměrně oddalovat výkon spravedlnosti nebo nepatřičně obcházet uplatňování unijních nebo vnitrostátních norem, které by se jinak na danou situaci použily.
43.      Zneužívající soudní řízení je obvykle vedeno ohledně nároků, které jsou bezdůvodné, šikanózní nebo zjevně neopodstatněné. Právní systémy se takovému chování snaží bránit tím, že soudům obecně svěřují zvláštní procesní nástroje nebo zásady, které jim umožňují přijímat vhodná opatření, a to jak k ochraně případných účastníků řízení jednajících v dobré víře, tak k zajištění integrity soudního systému a řádného výkonu spravedlnosti. Uvedená opatření mohou mimo jiné zahrnovat odmítnutí žaloby bez projednání a uložení finančních sankcí nebo přiznání náhrady nákladů či náhrady škody proti účastníkovi řízení, který nejednal v dobré víře.
44.      Pojem „zneužití řízení“ není unijnímu právu neznámý. V judikatuře unijních soudů lze totiž nalézt řadu výslovných i implicitních odkazů na ně(20), a to i ve vztahu k využívání řízení o předběžné otázce(21). Je rovněž vhodné poznamenat, že unijní normotvůrce nedávno zavedl výslovné ustanovení, v němž je uvedený institut obsažen, a to ve směrnici (EU) 2024/1069 o strategických soudních řízeních proti účasti veřejnosti(22). Cílem uvedené směrnice je stanovit záruky proti zjevně neopodstatněným žalobním návrhům nebo zneužívajícím soudním řízením v občanských věcech s mezinárodním prvkem, které jsou podány proti fyzickým a právnickým osobám z důvodu jejich účasti na veřejném životě. Článek 4 odst. 3 uvedené směrnice obsahuje zvláštní definici „zneužívajících soudních řízení“(23).
45.      Podle mého názoru je základní logikou, z níž vychází judikatura Foglia, v podstatě zneužití řízení(24). V uvedených rozhodnutích měl Soudní dvůr za to, že dotčený spor představuje účelovou procesní konstrukci, jejímž cílem je přimět soud členského státu, aby rozhodl o slučitelnosti právních předpisů jiného členského státu s unijním právem. Soudní dvůr měl v podstatě za to, že se účastníci řízení dopouštějí nepřípustné formy spekulativního výběru jurisdikce (forum shopping) tím, že spor odklánějí od soudu, který by byl pro daný spor „přirozený“(25).
46.      Nejsem však zcela přesvědčen o tom, že v řízeních, v nichž byly vydány rozsudky Foglia I a Foglia II, ke zneužití řízení skutečně došlo. Jak jsem vysvětlil ve svém stanovisku ve věci European Lotto(26), nelze ničeho namítat proti tomu, aby se účastníci řízení obrátili na příslušný soud (například italský soud) se svým občanskoprávním nebo obchodním sporem a v této souvislosti vznesli otázku týkající se slučitelnosti právních předpisů jiného členského státu (např.
francouzského práva) s unijním právem, místo aby zahájili řízení u francouzských soudů. Širší logiku zneužití řízení, z níž uvedená linie judikatury vychází, nicméně považuji za správnou a způsobilou k tomu, aby byla i nadále relevantní, byť pouze za výjimečných okolností. Jedná se například o situace, kdy Soudní dvůr na základě jasných a shodujících se indicií dospěje k závěru, že spor v původním řízení – nebo návrh předložený vnitrostátnímu soudu na podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podle článku 267 SFEU – představuje zneužití řízení. V takových případech může mít Soudní dvůr oprávněně za to, že odpověď na položené předběžné otázky by usnadnila dosažení cíle spočívajícího ve zneužití řízení, a může tedy prohlásit žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou.
47.      Takové situace jsou však stále výjimečné. Neexistují-li přesvědčivé důkazy o zneužití řízení, neměl by se Soudní dvůr se závěrem o tom, že spor není skutečný, unáhlovat.
48.      V projednávané věci, stejně jako ve věci European Lotto(27), nevidím žádné jasné, objektivní a shodující se indicie, které by takovému zneužití řízení nasvědčovaly.
b)      Nezbytnost odpovědi na předběžnou otázku
49.      Naproti tomu souhlasím s německou a maltskou vládou, že projednávaná žádost je nepřípustná z důvodu, že odpověď na položené předběžné otázky není nezbytná k tomu, aby předkládající soud mohl ve věci v původním řízení rozhodnout.
50.      Jak vyplývá z článku 267 SFEU, požadované rozhodnutí o předběžné otázce musí být „nezbytné“ „k vynesení rozsudku“ předkládajícího soudu ve věci, která mu byla předložena. Cílem řízení o předběžné otázce není vydávání poradních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale snaha pomoci vnitrostátním soudům s řešením konkrétních sporů(28).
51.      Soudní dvůr tradičně vykládá požadavek „nezbytnosti“ extenzivně, v souladu s duchem spolupráce, na němž je založen článek 267 SFEU(29). Předběžná otázka nemusí být nutně rozhodující pro vyřešení sporu, ani se nemusí týkat samotného jádra sporu. Stačí, aby byla odpověď pro vyřešení sporu relevantní.
52.      Judikatura Soudního dvora sice v několika případech zmínila relevanci a nezbytnost jako dvě odlišné podmínky přípustnosti předběžných otázek, nicméně ve skutečnosti se jedná pouze o dvě vyjádření téže myšlenky. Jak výstižně poznamenal generální advokát M. Bobek, „[r]elevance a nezbytnost jsou […] dvě strany téže mince: otázka je relevantní, pokud je odpověď na n[i] nezbytná k tomu, aby vnitrostátní soud mohl rozhodnout ve věci v původním řízení, a naopak“(30). Ustálená judikatura Soudního dvora totiž hovoří o domněnce relevance, která se vztahuje na otázky položené na základě článku 267 SFEU(31), ovšem po odpovídající autonomní domněnce nezbytnosti není téměř ani stopy(32).
53.      Uvedené úvahy přirozeně nastolují následující otázku: kdy má být odpověď na předběžnou otázku považována za relevantní pro vyřešení sporu? V tomto ohledu je podle všeho rozhodujícím kritériem, zda před předkládajícím soudem probíhá spor, v jehož rámci má uvedený soud vydat rozhodnutí, které může zohlednit rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce(33).
54.      Judikatura Soudního dvora poskytuje v tomto ohledu užitečná vodítka. Jasně stanoví, že k prokázání „nezbytnosti“ ve smyslu článku 267 SFEU je třeba, aby mezi sporem probíhajícím před předkládajícím soudem a ustanoveními unijního práva, jejichž výklad je požadován, existoval dostatečně přímý,
nikoli pouze akcesorický vztah(34), takže je takový výklad objektivně nezbytný k tomu, aby mohl předkládající soud vydat rozhodnutí. Podle Soudního dvora lze takový vztah nalézt v případech, kdy: i) se na spor alespoň částečně vztahuje po meritorní stránce unijní právo,
ii) otázka se týká výkladu ustanovení unijního práva procesní povahy, která mohou být použitelná, nebo iii) požadovaná odpověď je patrně způsobilá poskytnout předkládajícímu soudu výklad unijního práva, který mu umožní rozhodnout o otázkách vnitrostátního procesního práva před rozhodnutím ve věci samé(35).
55.      Z toho podle mého názoru vyplývá, že otázky jsou přípustné, pokud je předkládající soud schopen pro účely původního řízení vyvodit z odpovědí poskytnutých Soudním dvorem právně závazné důsledky(36), ať již hmotněprávní, nebo procesní povahy. Tento dopad musí být konkrétní, specifický a předvídatelný(37), nemůže být čistě hypotetický, teoretický nebo pouze spekulativní(38). Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou předkládající soud žádá o poskytnutí takových aspektů výkladu unijního práva, na kterých má pouze vedlejší zájem nebo které by předkládající soud mohl v konečném důsledku opominout, aniž by tím bylo dotčeno jeho rozhodnutí, musí být proto prohlášena za nepřípustnou(39).
56.      Právě ve světle uvedených úvah je nutno posoudit přípustnost předběžných otázek položených v projednávané věci.
57.      V projednávané věci je podle všeho zcela jasné, že dotčená situace nespadá do druhé ani třetí kategorie zmíněné v bodě 54 výše. Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je v zásadě nutno zkoumat ve světle první kategorie uvedené výše, a to v rozsahu, v němž předkládající soud žádá o výklad několika hmotněprávních ustanovení unijního práva, konkrétně článků 1, 45, 46, 48 a 52 nařízení Brusel Ia.
58.      Ústřední otázkou tedy je, zda mezi uvedenými ustanoveními a sporem probíhajícím před předkládajícím soudem existuje dostatečně přímá věcná souvislost.
59.      Podle mého názoru tomu tak není.
60.      Spor v původním řízení se týká toho, že advokátní kancelář údajně nepostupovala při vypracování právního posudku k otázce slučitelnosti článku 56A maltského zákona o hazardních hrách s unijním právem s řádnou péčí. Ústřední otázkou tedy není, zda je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách ve skutečnosti slučitelný s unijním právem, ale spíše zda bylo posouzení advokátní kanceláře v rozhodné době prováděno s řádnou péčí.
61.      Takové posouzení se řídí vnitrostátním právem a obvykle obnáší srovnání s očekávaným chováním přiměřeně obezřetného a znalého příslušníka advokátního stavu. V uvedené souvislosti nezáleží na tom, zda se v konečném důsledku ukáže, že byl dotčený posudek správný, ale zda byl přiměřeně obhajitelný ve světle právního rámce a informací, které byly v rozhodné době k dispozici.
62.      Takové posouzení nespadá do pravomoci Soudního dvora podle článku 267 SFEU. Soudní dvůr může vykládat unijní právo, ale nemůže rozhodovat o tom, zda byl určitý právní posudek přesvědčivý nebo dostatečně pečlivý.
63.      Je nutno připustit, že na odpovědích Soudního dvora může mít předkládající soud určitý zájem. Neumožnily by mu ale vyvodit právně závazné závěry pro účely vyřešení sporu. Nanejvýš by představovaly určité aspekty, které by uvedený soud mohl zohlednit, pokud by to považoval za vhodné.
64.      Za těchto okolností je souvislost mezi dotčenými ustanoveními unijního práva a sporem v původním řízení příliš nejistá a nepřímá na to, aby splnila podmínku nezbytnosti.
65.      Pokud bychom připustili opak, hrozilo by rozšíření řízení o předběžné otázce za hranice jeho řádně vymezeného rozsahu. Lze si snadno představit obdobné situace, jako jsou spory týkající se akademických posouzení nebo soutěží typu simulovaných soudních řízení (moot court) (za předpokladu, že jsou předmětem soudního sporu před vnitrostátním soudem), v nichž by se mohly náhodou objevit otázky unijního práva, aniž by byly pro vyřešení sporu skutečně nezbytné.
66.      Takové situace podle mého názoru neodůvodňují použití článku 267 SFEU.
67.      Uvedený závěr potvrzuje i usnesení Soudního dvora ve věci Horn(40), které se týkalo srovnatelné situace, a sice sporu mezi advokátem a jedním z jeho klientů. Advokát svému klientovi doporučil, aby nepodával u německého soudu žalobu proti Spolkové republice Německo na vymožení náhrady škody, která by mohla v budoucnu vzniknout z údajně protiprávní povahy diplomatických opatření dohodnutých na úrovni Unie v roce 2000 proti Rakousku(41). Vnitrostátní soud, který spor projednával, měl nicméně za to, že pro účely jeho posouzení je nezbytné položit Soudnímu dvoru několik předběžných otázek týkajících se slučitelnosti zmíněných opatření s různými ustanoveními unijního práva.
68.      Ve stručném usnesení Soudní dvůr prohlásil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za zjevně nepřípustnou. Zejména konstatoval, že pouhá skutečnost, že se rada advokáta „týkala šancí na úspěch žaloby na náhradu škody podané proti Spolkové republice Německo v návaznosti na opatření přijatá vůči Rakouské republice ostatními členskými státy, neznamená, že podstata žaloby na zaplacení odměny advokáta závisí na platnosti uvedených opatření“. Soudní dvůr dále zdůraznil, že „legalita a řádné plnění vzájemných povinností stran právní konzultace dotčené v původním řízení jsou nezávislé na platnosti právních aktů a skutečností, které jsou jejich předmětem“(42). Podle mého názoru jsou uvedené úvahy použitelné i na projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
69.      Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr prohlásil projednávanou žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za nepřípustnou.
70.      Pokud by nicméně Soudní dvůr zaujal odlišný názor, přikročím nyní pro úplnost k posouzení hlavních věcných problémů vznesených v rámci položených předběžných otázek.
B.      K věci samé
1.      (Ne)slučitelnost článku 56A maltského zákona o hazardních hrách s pravidly nařízení Brusel Ia (otázky 1 až 4)
71.      Podstatou prvních čtyř otázek předkládajícího soudu je, zda články 36, 39 a 52 nařízení Brusel Ia brání tomu, aby členský stát přijal takové ustanovení, jako je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, podle kterého rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydané proti provozovateli on-line hazardních her, který je držitelem licence v uvedeném státě, soudem jiného členského státu nemůže být z důvodů veřejného pořádku uznáno ani vykonáno, jestliže uvedené rozhodnutí považuje služby poskytované takovým provozovatelem v uvedeném jiném členském státě za nezákonné bez ohledu na skutečnost, že zmíněné služby jsou přípustné podle práva prvního členského státu.
72.      V následujících bodech nejprve nastíním výchozí logiku článku 56A maltského zákona o hazardních hrách [pododdíl a)] a poté posoudím jeho slučitelnost s nařízením Brusel Ia [pododdíl b)].
a)      Výchozí logika článku 56A maltského zákona o hazardních hrách
73.      Maltské orgány začaly v jistém období uplatňovat hospodářskou politiku zaměřenou na to, aby se Malta stala evropským „ústředím“ rychle se rozvíjejícího odvětví on-line hazardních her. Za tímto účelem zavedly (mimo jiné) poměrně liberální regulační a právní rámec, včetně režimu udělování licencí, který se nyní řídí maltským zákonem o hazardních hrách.
74.      Jak vysvětluje maltská vláda, byla maltská licence na hazardní hry koncipována jako povolení „místa poskytování služeb“, které provozovatelům umožňuje poskytovat služby hazardních her nejen na Maltě, ale též z Malty do jiných států za předpokladu, že uvedení provozovatelé dodržují maltské právo a existuje „ospravedlnitelný právní důvod“ pro provozování jejich činnosti v uvedených státech(43). Obecně lze říci, že se maltské orgány ustálily na názoru, že tato licence ve spojení s článkem 56 SFEU umožňuje provozovatelům hazardních her nabízet své služby na celém vnitřním trhu, nebo přinejmenším v členských státech, „jejichž právní rámec je neodůvodněně omezující“ ve smyslu uvedeného ustanovení, a to za předpokladu, že dodržují maltské právo(44). Značný počet provozovatelů on-line hazardních her se skutečně rozhodl usadit na Maltě a takovou licenci získat za účelem poskytování služeb především v zahraničí.
75.      Za těchto okolností se provozovatelé, kteří byli držiteli maltské licence, začali zaměřovat především na takové trhy, jako je Rakousko a Německo (prostřednictvím reklamy, vytváření internetových stránek v němčině atd.), přičemž na uvedených trzích poskytovali služby on-line hazardních her, aniž dodržovali vnitrostátní pravidla platná v uvedených státech. Podle maltské vlády jednali uvedení provozovatelé na základě „důvodné domněnky“, že na základě maltské licence a článku 56 SFEU jsou oprávněni tak činit, neboť dotčené vnitrostátní právní předpisy jsou podle jejich názoru „neodůvodněně omezující“.
76.      V posledních letech podává značný počet spotřebitelů v uvedených členských státech u vnitrostátních soudů občanskoprávní žaloby na vrácení vkladů, které prohráli v důsledku využívání takových služeb(45). Dotčené žaloby obvykle vycházejí z argumentace, podle které jsou smlouvy o hazardních hrách uzavřené s dotčenými maltskými provozovateli hazardních her podle vnitrostátního práva neplatné, neboť služby byly poskytovány v rozporu s místními regulačními požadavky, a tudíž jsou v dotčeném členském státě nezákonné, a to bez ohledu na to, že provozovatelé dodržují právo maltské. Uvedení provozovatelé jsou tudíž povinni jim takové sázky vrátit podle pravidel týkajících se bezdůvodného obohacení(46). Tisíce takových žalob byly podány, popřípadě jsou v současné době projednávány mimo jiné u rakouských a německých soudů(47).
77.      Ačkoli dotčení provozovatelé tvrdí, že služby poskytované v uvedených cílových členských státech jsou ve skutečnosti v souladu s právem (zejména z toho důvodu, že místní právní úprava hazardních her je neslučitelná s článkem 56 SFEU, a neměla by být tudíž uplatňována)(48), soudy dotčených členských států ve většině případů uvedené argumenty odmítají a žaloby na vrácení bezdůvodného obohacení jsou úspěšné.
78.      Na rostoucí počet takových rozhodnutí reagoval maltský zákonodárce. Podle jeho názoru uvedená rozhodnutí, která považují služby poskytované provozovateli na základě platných maltských licencí na hazardní hry za nezákonné, „nedůvodně rozporují“(49) maltský regulační a právní rámec, a proto prostřednictvím návrhu zákona č. 55 vložil do maltského zákona o hazardních hrách nový článek 56A.
79.      Podle uvedeného ustanovení „[b]ez ohledu na jakékoli ustanovení občanského soudního řádu nebo jiných zákonů“ maltský soud z důvodů veřejného pořádku „odepře uznání a výkon jakéhokoli cizího rozhodnutí […] na Maltě“, které v podstatě i) vyhovuje žalobě proti provozovateli hazardních her, který je držitelem maltské licence, ii) z důvodu nezákonnosti služeb poskytovaných uvedeným provozovatelem v členském státě (obecně nebo ve vztahu ke konkrétní hazardní hře), přestože iii) jsou uvedené služby podle maltského práva legální(50).
80.      V důsledku uvedeného nemohou být rozhodnutí takového druhu, jak je popsáno výše, tedy i rozhodnutí, kterými soudy vyhověly žalobám podaným hráči na vrácení vsazených částek, viz předchozí body tohoto stanoviska, na Maltě vykonána, čímž je věřitelům odepřen přístup k majetku maltských provozovatelů hazardních her, který se nachází právě na Maltě. V důsledku toho je pro majitele takových nároků prakticky nemožné domoci se zaplacení(51).
b)      Nedostatky článku 56A maltského zákona o hazardních hrách
81.      Ve svém stanovisku ve věci European Lotto jsem vysvětlil, že soudy členského státu sice jsou příslušné k rozhodování sporů mezi soukromými osobami týkajících se posuzování slučitelnosti právních předpisů jiných členských států (to platí i pro předkládající soud ve vztahu k článku 56A maltského zákona o hazardních hrách, který je předmětem sporu mezi společností Spielerschutz Sigma a advokátní kanceláří) s unijním právem, nicméně uvedenou příslušnost musí vykonávat s určitou mírou zdrženlivosti. To platí tím spíše v případech, kdy unijní právo ponechává vnitrostátním orgánům určitý prostor pro uvážení (jako je tomu v projednávané věci, viz bod 89 níže). Aby rozptýlily obavy ohledně své pravomoci k přezkumu svrchovaných rozhodnutí jiného členského státu, měly by uvedené soudy právní předpisy jiného členského státu kritizovat pouze v situacích zjevné neslučitelnosti – například pokud judikatura Soudního dvora jasně a soustavně vymezuje meze posuzovací pravomoci, kterou členské státy v dané oblasti mají.
82.      Projednávaná věc podle mého názoru právě takovou situaci představuje. Jak tvrdí všechny zúčastněné strany, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření (samozřejmě s výjimkou maltské vlády), ustanovení, jako je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, je zjevně neslučitelné s pravidly upravujícími uznávání a výkon rozhodnutí stanovenými v kapitole III nařízení Brusel Ia, jak jsou tato pravidla vykládána v ustálené judikatuře Soudního dvora.
83.      Rozhodnutí, na která se článek 56A maltského zákona o hazardních hrách zaměřuje, v rozsahu, v němž i) se týkají „věcí občanských a obchodních“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Brusel Ia a ii) byla vydána soudy jiných členských států, spadají do působnosti pravidel stanovených v kapitole III uvedeného nařízení(52). To platí zejména v případě rozhodnutí vydaných mimo jiné soudy různých členských států, jimiž byly přiznány nároky hráčů na vrácení bezdůvodného obohacení, o nichž bylo pojednáno v předchozí pasáži. Uznávání a výkon uvedených rozhodnutí na Maltě se tedy řídí (výlučně)(53) zmíněnými pravidly.
84.      Podle článků 36 a 39 nařízení Brusel Ia musí být taková rozhodnutí uznávána a vykonávána(54) ve všech ostatních členských státech, aniž je vyžadováno zvláštní řízení nebo prohlášení vykonatelnosti. Uvedená ustanovení konkretizují základní cíl dotčeného aktu, kterým je „volný pohyb soudních rozhodnutí“ v rámci Unie, což je cíl, který zase přispívá k řádnému fungování uvedeného trhu a účinné ochraně práva na přístup ke spravedlnosti na tomto trhu(55). Vnitrostátní ustanovení, které vyžaduje, aby bylo uznání nebo výkon zmíněných rozhodnutí odepřeno, je tedy v přímém rozporu s dotčenými pravidly.
85.      Je pravda, že nařízení Brusel Ia upravuje určité omezené odchylky od zásad stanovených v článcích 36 a 39 dotčeného nařízení. Podle čl. 45 odst. 1 se v dožádaném členském státě na návrh kterékoli dotčené strany uznání rozhodnutí vydaného soudem členského státu odepře, (pouze) nastane-li některý z důvodů pro neuznání, které jsou taxativně vyjmenovány v uvedeném ustanovení(56). Kromě toho se podle článku 46 v dožádaném státě výkon takového rozhodnutí odepře na návrh osoby, vůči níž je výkon navrhován, a to (pouze) z týchž důvodů. Jedním z takových důvodů uvedených v čl. 45 odst. 1 písm. a) je, že by takové uznání (nebo výkon) dotčeného rozhodnutí v dožádaném členském státě bylo „zjevně v rozporu s veřejným pořádkem“ dožádaného státu.
86.      V projednávané věci se maltská vláda právě této výjimky dovolává. Podle jejího názoru představuje článek 56A maltského zákona o hazardních hrách „deklaratorní ustanovení“, jehož účelem je „pomoci maltským soudům“ při uplatňování ustanovení o „veřejném pořádku“ zakotveného v čl. 45 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel Ia(57). Uvedené ustanovení pouze „objasňuje“(58) (či potvrzuje(59)), že dotčená rozhodnutí nemohou být na Maltě uznána nebo vykonána na základě čl. 45 odst. 1 písm. a), resp. článku 46 zmíněného nařízení, pokud by takové uznání nebo výkon bylo zjevně v rozporu s maltským „veřejným pořádkem“.
87.      V tomto ohledu maltská vláda tvrdí, že žaloby na vrácení bezdůvodného obohacení podané proti provozovatelům, kteří jsou držiteli maltské licence, jsou oportunistické, představují zneužití svobody přijímat služby zaručené článkem 56 SFEU(60) a jsou založeny na vnitrostátních právních předpisech týkajících se hazardních her, které jsou podle jejího názoru „neodůvodněně omezující“ ve smyslu uvedeného ustanovení. Tím, že rakouské a německé soudy takovým žalobám vyhověly a služby poskytované uvedenými provozovateli považovaly za služby, které jsou v Rakousku a Německu nezákonné, uvedené soudy údajně „nikterak nezasáhly, aby napravily nedostatky a neodůvodněně restriktivní povahu vnitrostátního režimu“ s ohledem na článek 56 SFEU; navíc opominuly skutečnost, že dotčení provozovatelé jsou držiteli platné maltské licence a jednají v souladu s rámcem právní a regulační úpravy na Maltě. Uznání či výkon takových rozhodnutí na Maltě by tedy představovaly zjevné porušení článku 56 SFEU, který je součástí „veřejného pořádku“ na Maltě, a nadto by narušily „integritu“ uvedeného regulačního rámce, zejména zpochybněním platnosti takových licencí, a oslabily právní jistotu, kterou mají uvedené licence zmíněným provozovatelům zaručovat na vnitřním trhu.
88.      Tato linie argumentace mne nepřesvědčila. Ve skutečnosti takové ustanovení, jako je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, samozřejmě nespadá pod čl. 45 odst. 1 písm. a) a článek 46 nařízení Brusel Ia.
89.      Jak uvádí maltská vláda, je sice v zásadě na každém členském státě, aby vymezil obsah „veřejného pořádku“, nicméně taková posuzovací pravomoc není neomezená. Podle ustálené judikatury Soudního dvora musí být čl. 45 odst. 1 písm. a) jakožto výjimka z obecného režimu uznávání a výkonu stanoveného v článcích 36 a 39 nařízení Brusel Ia vykládán „restriktivně“ a ustanovení o „veřejném pořádku“ „se může uplatnit pouze ve výjimečných případech“, aby nedošlo k ohrožení cíle volného pohybu soudních rozhodnutí, který uvedený nástroj sleduje. Soudní dvůr je tedy oprávněn, a dokonce „povinen“ „přezkoumávat meze, v jejichž rámci mohou soudy členského státu uvedený institut uplatňovat za účelem odepření uznání rozhodnutí vydaného soudem jiného členského státu“(61). Takové ustanovení, jako je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, uvedené meze jasně překračuje.
90.      Konkrétně, pokud jde zaprvé o údajnou protiprávnost rozhodnutí, kterých se týká článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, je třeba připomenout, že soudy členského státu obecně nemohou odepřít uznání nebo výkon rozhodnutí vydaného v jiném členském státě na základě ustanovení o „veřejném pořádku“ pouze z toho důvodu, že mají za to, že unijní právo – včetně článku 56 SFEU – bylo v uvedeném rozhodnutí použito nesprávně(62).
91.      Pokud by bylo rozhodnutí vydané soudem členského státu – například v řízení o nárocích na vrácení bezdůvodného obohacení uplatněných hráči proti maltskému provozovateli hazardních her – skutečně stiženo vadou spočívající v nesprávném použití článku 56 SFEU, je na dotčeném provozovateli, aby uvedené rozhodnutí napadl ve státě původu s využitím opravných prostředků stanovených právním řádem dotčeného státu. Uvedený systém spolu s mechanismem řízení o předběžné otázce zakotveným v článku 267 SFEU poskytuje v tomto ohledu jednotlivcům dostatečné záruky.
92.      Jakmile se rozhodnutí stalo ve státě původu pravomocným, případně po vyčerpání všech opravných prostředků dostupných v členském státě původu, musí účastníci řízení v zásadě přijmout jakékoli závěry v něm obsažené(63). Zejména platí, že ve fázi uznávání a výkonu u soudů dožádaného členského státu nelze přezkoumávat hmotněprávní otázky unijního práva. Článek 52 nařízení Brusel Ia výslovně brání takovému přezkumu, když stanoví, že „[r]ozhodnutí vydané v některém členském státě nesmí být v žádném případě v dožádaném členském státě přezkoumáváno ve věci samé“. Zmíněný zákaz brání mimo jiné dožádanému soudu v tom, aby přezkoumával skutková nebo právní zjištění učiněná soudem státu původu. Rozhodnutí vydaná v členských státech musí být tedy v zásadě v ostatních členských státech uznána a vykonána bez ohledu na případné (údajné) vadné uplatnění unijního práva, které v nich může být obsaženo(64).
93.      Zadruhé s ohledem na výše uvedené úvahy z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že použití ustanovení o „veřejném pořádku“ obsaženého v čl. 45 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel Ia je možné pouze ve „výjimečných případech“, pokud by uznání nebo výkon dotčeného rozhodnutí v dožádaném členském státě „nepřijatelným způsobem narušovaly právní řád [uvedeného státu]“, neboť by představovaly „zjevné porušení právního pravidla považovaného v právním řádu [uvedeného státu] za zásadní, nebo práva, které je v tomto právním řádu uznáváno za základní“(65). Tato laťka je nastavena obzvlášť vysoko.
94.      Samozřejmě uznávám, že možnost popsaná v předchozím bodě může zahrnovat i situaci uznání nebo výkonu cizího rozhodnutí představujícího „zjevné porušení“ „právního pravidla zásadního“ pro unijní právní řád(66), neboť uvedená pravidla jsou nedílnou součástí právního řádu dotčeného státu. Rovněž jsem ochoten připustit, že článek 56 SFEU takové „pravidlo“ představuje(67). Uplatnění ustanovení o „veřejném pořádku“ však musí být výjimečné rovněž v případě, kdy jde o porušení hmotněprávního pravidla, jako je článek 56 SFEU. Jak bylo připomenuto výše, uvedené ustanovení by mělo být uplatněno pouze v případě, že by uznání nebo výkon cizího rozhodnutí nepřijatelným způsobem narušovaly unijní právní řád(68). Taková situace by mohla nastat pouze tehdy, pokud by uznání nebo výkon takového rozhodnutí – vydaného poté, co dotčený provozovatel vyčerpal opravné prostředky dostupné ve státě původu – vedly k mimořádně flagrantnímu zásahu do volného pohybu služeb, jako je přímá diskriminace na základě státní příslušnosti, bez jakéhokoli věrohodného odůvodnění(69).
95.      V projednávané věci nemohl maltský zákonodárce abstraktním a obecným způsobem, jak činí článek 56A, legitimně vycházet z předpokladu, že jakékoli rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podle kterého jsou služby poskytované provozovatelem, který je držitelem maltské licence, v určitém členském státě nezákonné, i když jsou takové služby podle maltského práva legální, je nutně neslučitelné s článkem 56 SFEU, a tím méně předpokládat, že uznání nebo výkon takového rozhodnutí by vedlo k mimořádně flagrantní, „nepřijatelné“ formě porušení analyzované v předchozím bodě.
96.      Takové paušalizované posouzení je v rozporu se zásadou, z níž vycházejí pravidla o uznávání a výkonu stanovená nařízením Brusel Ia, a sice se zásadou „vzájemné důvěry“, která vyžaduje, aby členské státy důvěřovaly právním systémům ostatních členských států a jejich soudním orgánům(70). Na tomto základě nemohly maltské orgány za účelem odůvodnění přijetí takového opatření, jako je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, předpokládat, že soudy jiných členských států „systematicky“ a „slepě“ (jak se vyjádřila maltská vláda) uplatňují vnitrostátní právní předpisy o hazardních hrách v rozporu s článkem 56 SFEU, popřípadě vycházejí „nekriticky vstříc“ nárokům hráčů na vrácení bezdůvodného obohacení(71), zejména tím, že nepředkládají Soudnímu dvoru řádně žádosti o rozhodnutí o předběžných otázkách týkajících se dané problematiky(72).
97.      Kromě toho článek 56A maltského zákona o hazardních hrách zjevně vychází z obzvláště extenzivního výkladu článku 56 SFEU zmíněného v bodě 74 výše(73), podle kterého by byli provozovatelé, kteří jsou držiteli maltské licence na hazardní hry, oprávněni na základě článku 56 SFEU poskytovat služby svobodně a legálně v rámci celé Unie, jestliže dodržují maltské právo.
98.      Takový výklad volného pohybu služeb v oblasti hazardních her je ovšem ustálenou judikaturou Soudního dvora opakovaně odmítán. Soudní dvůr několikrát zdůraznil, že vzhledem k tomu, že hazardní hry – zejména ty, které jsou nabízeny on-line – představují pro společnost značná rizika (včetně závislosti, finanční újmy, praní peněz), a vzhledem k tomu, že „mezi členskými státy existují výrazné rozdíly morální, náboženské a kulturní povahy“ v této oblasti, mají uvedené státy široký prostor pro uvážení při regulaci služeb hazardních her poskytovaných na svých územích v rámci svých příslušných právních předpisů(74).
99.      Kromě toho mohou členské státy v zásadě uplatňovat vlastní právní předpisy v oblasti hazardních her i na provozovatele, kteří poskytují služby spotřebitelům na jejich území z jiného členského státu, jako je Malta(75). V tomto ohledu se v oblasti on-line hazardních her nepoužije zásada „země původu“, podle které má pravomoc regulovat dotčené služby pouze členský stát usazení(76).
100. Dále platí, že při neexistenci harmonizace podmínek udělování licencí na úrovni Unie nemají členské státy povinnost uznávat licence na hazardní hry vydané jinými členskými státy a tím umožňovat provozovatelům, kteří jsou držiteli takových licencí, poskytovat služby na svých územích výlučně na uvedeném základě(77). Za současného stavu unijního práva je maltská licence na hazardní hry v zásadě platná pouze na maltském území a případně v těch členských státech, které se rozhodnou takové licence uznávat(78).
101. Soudní dvůr ve své ustálené judikatuře rovněž opakovaně odmítl argumentaci, kterou v minulosti předložila maltská vláda(79) a podle které by bylo „nadbytečné“ (a tedy nepřiměřené podle článku 56 SFEU) uplatňovat omezující požadavky stanovené právními předpisy hostitelského členského státu v oblasti hazardních her na provozovatele, kteří jsou držiteli licence na Maltě, z důvodu, že maltské právo ve spojení s dohledem prováděným maltskými orgány jsou již dostatečnou zárukou vysoké úrovně ochrany proti hráčské závislosti, nadměrným výdajům na hru či legalizaci výnosů z trestné činnosti. V oblasti hazardních her musí být přiměřenost vnitrostátních regulačních opatření posuzována pouze v kontextu morálních, náboženských a kulturních hodnot platných v dotčeném členském státě, jakož i z hlediska úrovně ochrany, kterou se dotčený stát snaží na svém území zajistit. Platí tedy, že zatímco Malta se rozhodla regulovat hazardní hry určitým způsobem s přihlédnutím k vlastním poměrům, mají jiné členské státy možnost přijmout odlišná pravidla, a to i přísnější, která odrážejí jejich vlastní společnost a hodnocení rizik spjatých s těmito hrami. Taková pravidla nemohou být pouze z uvedeného důvodu považována za pravidla, která jsou ve vztahu k maltským provozovatelům „nadbytečná“. Pokud jde o dohled vykonávaný Maltským úřadem pro hazardní hry, stačí připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora není členský stát nucen „spoléhat se na kontroly prováděné orgány jiného členského státu prostřednictvím systému regulace, který mu není vlastní“(80).
102. V souhrnu lze konstatovat, že jiné členské státy jsou oprávněny uplatňovat na provozovatele s licencí vydanou na Maltě vlastní právní předpisy týkající se hazardních her. Mohou požadovat, aby uvedení provozovatelé dodržovali vnitrostátní pravidla, která se případně týkají monopolů, licenčních podmínek a jiných regulačních omezení. Mohou se rovněž rozhodnout, že určité hazardní hry zcela zakáží nebo je upraví způsobem, který se výrazně odchyluje od přístupu přijatého na Maltě(81).
Z výše uvedených důvodů nutně budou vznikat situace, kdy služby poskytované provozovatelem hazardních her, který je držitelem maltské licence, resp. konkrétní hazardní hra, kterou takový provozovatel nabízí, budou v jednom členském státě nezákonné, zatímco podle maltského práva budou legální, aniž by byl takový rozdíl sám o sobě v rozporu s článkem 56 SFEU(82). Skutečnost, že provozovatelé on-line hazardních her, kteří jsou držiteli maltské licence, jsou povinni dodržovat nejen maltské právo, ale také právní předpisy členského státu nebo členských států, na které se při poskytování svých služeb zaměřují, přičemž pokud tak nečiní, může mít porušení takové povinnosti dopady stanovené místním občanským právem, jako je neplatnost smluv o hazardních hrách uzavřených s místními spotřebiteli, je pouhým důsledkem souběžné existence různých vnitrostátních regulačních režimů. V této souvislosti musí být soudní rozhodnutí, jimiž jsou takové občanskoprávní dopady uplatňovány, v zásadě uznávána a vykonávána v celé Unii, včetně členských států, kde jsou dotčené služby přípustné na základě vlastní právní úpravy hazardních her.
103. Je pravda, že některými rozsudky, na které se vztahuje článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, může být propůjčen účinek vnitrostátní právní úpravě hazardních her, která je přinejmenším částečně obtížně slučitelná s článkem 56 SFEU. Soudní dvůr měl již navíc možnost se problematikou takových konfliktních situací zabývat(83). Kromě toho, i když bude taková právní úprava s článkem 56 SFEU v zásadě slučitelná, mohou nastat situace, kdy bude přiznání nároků na vydání bezdůvodného obohacení proti provozovatelům, kteří jsou držiteli maltské licence, prokazatelně nepřiměřené, a tudíž v rozporu se zmíněným ustanovením(84). Nejsem však přesvědčen o tom, že by uznání a výkon takových konkrétních rozhodnutí obecně dosahovaly oné vysoko nastavené úrovně „nepřijatelnosti“ definované v bodě 94 výše. Každopádně by takové posouzení mohlo být maltskými soudy prováděno pouze v každém jednotlivém případě zvlášť.
104. Zatřetí, pokud jde o argument, že uznání a výkon rozhodnutí zmiňovaných v článku 56A maltského zákona o hazardních hrách na Maltě by „narušily“ liberální maltský právní rámec upravující hazardní hry, „platnost“ maltských licencí, či přinejmenším „právní jistotu“, kterou mají uvedené licence poskytovat svým držitelům, a tedy i povinnost maltského státu „podpořit soukromé podnikání“ podle článku 18 maltské ústavy, uvádím následující poznámky.
105. I za předpokladu, že by článek 18 maltské ústavy odrážel „základní pravidlo“ maltského právního řádu, není mi jasné, jak by uznání nebo výkon dotčených rozhodnutí „ohrožovaly“ povinnost maltského státu „podpořit soukromé podnikání“. Nic v uvedených rozhodnutích nebrání zmíněnému státu, aby tak v oblasti hazardních her činil prostřednictvím přijímání a udržování liberálního právního rámce na svém území. Dotčená rozhodnutí pouze zpochybňují extrateritoriální účinky, které maltské orgány hodlají uvedenému rámci přiznávat. Dotčená rozhodnutí nanejvýš odhalují hranice hypotézy, podle které dodržování dotčeného rámce přiznává držitelům maltských licencí právo svobodně poskytovat služby v celé Evropské unii.
106. Jak však správně uvádí německá vláda, členský stát si nemůže na základě vlastní ústavy nárokovat pravomoc regulovat a liberalizovat hospodářskou činnost za hranicemi vlastního území v jiných státech. Stejně tak platí, že členský stát nemůže platně odepřít uznání rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, kterým je konstatována protiprávnost činností daného provozovatele na území onoho jiného státu na základě jeho právních předpisů o hazardních hrách, a to pouze z toho důvodu, že by uvedené činnosti byly přípustné podle liberálnějších právních předpisů o hazardních hrách dožádaného státu. Takový přístup by totiž de facto členským státům upřel pravomoc regulovat hazard na svém území, jak umožňuje článek 56 SFEU.
107. Začtvrté, jak uvedly všechny zúčastněné strany – s výjimkou maltské vlády, pod ústavněprávní „fasádou“ ustanovení zakotveného v článku 56A maltského zákona o hazardních hrách se skrývá jeho základní účel, a sice zajišťování ochrany. Cílem uvedeného ustanovení je chránit odvětví, které sama maltská vláda kvalifikuje jako „zásadní“ pro své národní hospodářství(85), před potenciálně významnými finančními důsledky, které by mohly nastat, pokud by dotčení provozovatelé byli povinni uspokojovat nároky hráčů. Takové nároky by mohly mít navíc širší dopady na dotčené odvětví a v konečném důsledku i na zaměstnanost a veřejné příjmy uvedeného členského státu. Dokonce by mohly do jisté míry ovlivnit i hospodářskou politiku maltských orgánů směřující k tomu, aby byla Malta evropským „ústředím“ odvětví on-line hazardních her.
108. Podle ustálené judikatury Soudního dvora však skutečnost, že výkon některých cizích rozhodnutí může mít závažné hospodářské důsledky pro vnitrostátní hospodářský subjekt, odvětví, či dokonce dožádaný členský stát, neodůvodňuje uplatnění ustanovení o „veřejném pořádku“ podle čl. 45 odst. 1 písm. a) nařízení Brusel Ia(86). Obecně řečeno, členský stát nemůže za účelem podpory vlastních hospodářských zájmů – ať již z hlediska konkurenceschopnosti, hrubého domácího produktu, zaměstnanosti nebo daňových příjmů – chránit svůj průmysl před občanskoprávní odpovědností vyplývající z jeho (potenciálně protiprávních) činností v jiných členských státech. Takový přístup by nejen zbavil potenciálně legitimní vnitrostátní právní předpisy účinnosti, ale rovněž by narušoval hospodářskou soutěž a vytvářel nerovné podmínky na vnitřním trhu.
109. Doplním ještě jednu závěrečnou poznámku. Pokud se maltské orgány skutečně domnívají, že některé členské státy s pomocí svých vnitrostátních soudů uplatňují zákony o hazardních hrách, které jsou neslučitelné s článkem 56 SFEU, na úkor provozovatelů, kteří jsou držiteli maltské licence, a nepřímo na úkor maltského hospodářství, nelze za adekvátní reakci považovat přijetí takového ustanovení, jako je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách. Členské státy nejsou oprávněny uchýlit se k jednostranným „odvetným“ opatřením v reakci na údajná porušení unijního práva ze strany jiných členských států(87). Správným postupem by bylo zahájit řízení o nesplnění povinnosti podle článku 259 SFEU.
110. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji odpovědět na první čtyři předběžné otázky tak, že články 36, 39 a 52 nařízení Brusel Ia brání tomu, aby členský stát přijal takové ustanovení, jako je článek 56A maltského zákona o hazardních hrách, podle kterého rozhodnutí v občanských a obchodních věcech vydané proti provozovateli on-line hazardních her, který je držitelem licence v uvedeném státě, soudem jiného členského státu nemůže být z důvodů veřejného pořádku uznáno ani vykonáno, jestliže uvedené rozhodnutí považuje služby poskytované takovým provozovatelem v uvedeném jiném členském státě za nezákonné bez ohledu na skutečnost, že zmíněné služby jsou přípustné podle práva prvního členského státu. Konkrétně platí, že odchylka stanovená v čl. 45 odst. 1 písm. a) a článku 46 uvedeného nařízení se na takové ustanovení nevztahuje.
2.      K údajným průtahům v řízení před maltskými soudy (otázka 5)
111. Podstatou páté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 48 nařízení Brusel Ia vykládán v tom smyslu, že povinnost soudů, které projednávají návrh na odepření výkonu rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, rozhodnout „neprodleně“ je porušena, pokud uvedené soudy nerozhodly v dané věci v prvním stupni do šesti měsíců a takové průtahy nelze přičítat účastníkům řízení ani třetím osobám zúčastněným na řízení.
112. Uvedená otázka vychází z tvrzení společnosti Spielerschutz Sigma, že v praxi mohou řízení před maltskými soudy týkající se výkonu cizích rozhodnutí, jimiž bylo vyhověno nárokům hráčů na vrácení bezdůvodného obohacení, trvat měsíce, dokonce i roky, aniž by bylo vydáno alespoň rozhodnutí v prvním stupni a takové průtahy byly jakkoli odůvodněny.
113. Článek 48 nařízení Brusel Ia stanoví, že podá-li osoba, vůči níž je výkon rozhodnutí navrhován, návrh na odepření výkonu podle článku 46 uvedeného nařízení, soud dožádaného členského státu „rozhodne o [uvedeném návrhu] neprodleně“.
114. Dotčené ustanovení zmíněným soudům ukládá povinnost urychleného vyřízení takových návrhů. Uvedená povinnost slouží k tomu, aby zajistila „rychlé […] uznávání a výkon rozhodnutí přijatých v členských státech“(88), čímž přispívá k řádnému fungování vnitřního trhu i k účinnému přístupu ke spravedlnosti v Unii.
115. Z vlastního znění článku 48 nařízení Brusel Ia nicméně vyplývá, že není stanovena žádná konkrétní lhůta. Proto skutečnost, jak uvádí Komise, že soudy dožádaného členského státu nerozhodly o návrhu na odepření výkonu do šesti měsíců od podání, nemůže být sama o sobě považována za porušení uvedeného ustanovení. Dodržení povinnosti rychlého vyřízení musí být posuzováno v každém jednotlivém případě zvlášť, s přihlédnutím ke všem relevantním okolnostem. Mezi takové okolnosti patří nejen chování účastníků řízení a třetích osob, které se řízení účastní, ale i složitost věci(89). Nelze vyloučit situaci, kdy bude podán návrh na odepření výkonu, který vyvolá citlivé otázky a vyžádá si několik kol výměn podání účastníků řízení a celkově více než šest měsíců na vydání rozhodnutí bez ohledu na takové chování.
116. S ohledem na vyjádření zúčastněných stran týkající se situace na Maltě je nicméně nezbytné zdůraznit následující. Jak je vysvětleno v předchozí pasáži, podle článku 52 nařízení Brusel Ia nepřísluší soudům dožádaného státu při rozhodování o návrhu na odepření výkonu přezkoumávat skutkové či právní závěry učiněné soudem původu, ale pouze ověřit, zda není dán některý z důvodů pro odepření uvedených v čl. 45 odst. 1 zmíněného nařízení. Z toho vyplývá, že soudy dožádaného státu nemohou odůvodnit průtahy při rozhodování o takových návrzích prováděním neodůvodněného přezkumu dotčeného rozhodnutí ve věci samé.
117. Kromě toho je pro určení, zda byla v dané věci porušena povinnost stanovená v článku 48 nařízení Brusel Ia, relevantní i jednání uvedených soudů. V tomto ohledu nemůže být s takovou povinností slučitelná dlouhá doba nečinnosti na straně uvedených soudů, která není žádným způsobem vysvětlena(90). Takové nevysvětlené průtahy mohou v praxi představovat „implicitní“ odepření uznání nebo výkonu, jelikož mohou nadměrně zdržovat, či dokonce donekonečna oddalovat výkon dotčeného rozhodnutí v dožádaném členském státě. Pokud by takové průtahy byly systematické, mohly by k prodlevám motivovat i povinné osoby z dotčených soudních rozhodnutí, které by mohly být v pokušení podávat účelové návrhy na odepření výkonu právě za tímto jediným účelem. V konečném důsledku by takové situace mohly vést k tomu, že zásada vykonatelnosti zakotvená v článku 39 uvedeného nařízení bude zbavena užitečného účinku.
118. Ve světle výše uvedených úvah navrhuji na pátou otázku předkládajícího soudu odpovědět tak, že článek 48 nařízení Brusel Ia musí být vykládán v tom smyslu, že povinnost soudů, které projednávají návrh na odepření výkonu rozhodnutí vydaného v jiném členském státě, rozhodnout „neprodleně“ je porušena, pokud uvedené soudy nerozhodly v dané věci v prvním stupni do šesti měsíců a takové průtahy nelze přičítat účastníkům řízení ani třetím osobám zúčastněným na řízení. Rozhodnutí o tom, zda došlo k porušení uvedené povinnosti, musí být učiněno v každém jednotlivém případě zvlášť ve světle všech relevantních okolností, mezi něž patří i chování účastníků řízení a třetích osob zúčastněných na řízení, složitost věci a jednání soudů dožádaného členského státu.
V.      Závěry
119. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby předběžné otázky, které položil
Handelsgericht Wien (Obchodní soud ve Vídni, Rakousko), prohlásil za nepřípustné.
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Viz má stanoviska ve věcech Wunner (C‑77/24, dále jen „mé stanovisko ve věci Wunner“, EU:C:2025:432, body 19 až 22); European Lotto and Betting a Deutsche Lotto- und Sportwetten (C‑440/23, dále jen „mé stanovisko ve věci European Lotto“, EU:C:2025:668, body 16 až 18); Mr
Green (C‑198/24, EU:C:2025:852, body 1 až 5); a Tipico (C‑530/24, dále jen „mé stanovisko ve věci Tipico“, EU:C:2026:230, bod 1).
3–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2012 (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1). V tomto stanovisku budu bez rozlišování odkazovat na rozhodnutí týkající se nejen uvedeného aktu, ale i jeho předchůdců, a sice nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2001, L 12, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) a Úmluvy o příslušnosti a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech, podepsané v Bruselu dne 27. září 1968 (Úř. věst. 1978, L 304, s. 36). Výklad ustanovení Bruselské úmluvy a nařízení Brusel I Soudním dvorem je totiž platný i pro nařízení Brusel Ia, lze-li dotčená ustanovení kvalifikovat jako rovnocenná (viz zejména rozsudek ze dne 15. června 2017, Kareda, C‑249/16, EU:C:2017:472, bod 27). V případě ustanovení relevantních v projednávané věci to platí.
4–      Z odpovědi předkládajícího soudu na žádost Soudního dvora o informace vyplývá, že rakouské právo neupravuje žádný zvláštní režim odpovědnosti advokátů. Podle relevantní judikatury je třeba advokáty považovat za odborníky ve smyslu § 1299 a § 1300 ABGB, takže jejich odpovědnost se řídí zmíněnými ustanoveními. Ačkoli Rechtsanwaltsordnung (zákon o advokacii) obsahuje pravidla týkající se profesních povinností advokátů, vnitrostátní soudy mají za to, že uvedená ustanovení nezakládají vymahatelná práva jednotlivcům, kteří se domáhají náhrady újmy z důvodu jejich porušení, ale pouze odrážejí úroveň péče, kterou vyžaduje již § 1299 ABGB.
5–      Doplněk Úředního věstníku Malty, č. 19,991 ze dne 15. května 2018, část A, s. 509.
6–      Doplněk Úředního věstníku Malty, č. 21,071 ze dne 16. června 2023, část A, s. 473.
7–      Podobně stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Gullotta a Farmacia di Gullotta Davide & C. (C‑497/12, EU:C:2015:168).
8–      Viz například rozsudek ze dne 16. června 2022, DuoDecad (C‑596/20, EU:C:2022:474, body 34 a 37).
9–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Valančius (C‑119/23, EU:C:2024:653, body 31 a 33).
10–      Viz zejména čl. 24 odst. 1 druhý pododstavec SEU a čl. 275 první pododstavec SFEU.
11–      Viz například rozsudek ze dne 15. listopadu 2016, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874, bod 40 a citovaná judikatura).
12–      K
jednotlivým důvodům nepoužitelnosti, v uvedeném pořadí, viz rozsudky ze dne 27. března 2014, Torralbo Marcos (C‑265/13, EU:C:2014:187, bod 30); ze dne 27. června 2018, Varna Holideis (C‑364/17, EU:C:2018:500, body 17 a 18); ze dne 3. června 2021, Servicio Aragonés de Salud (C‑942/19, EU:C:2021:440, body 36 a 37); a ze dne 19. října 2017, Solar Electric Martinique (C‑303/16, EU:C:2017:773, body 23 a 24).
13–      Judikatura týkající se této otázky totiž nebyla vždy jednotná. Viz mimo jiné
Wahl, N., et al., „The Gatekeepers of Article 267 TFEU: On Jurisdiction and Admissibility of References for Preliminary Rulings“, Common Market Law Review, sv. 55(2), 2018, s. 513 až 516; a Iannuccelli, P., „L’indépendance du juge national et la recevabilité de la question préjudicielle concernant sa propre qualité de ‚juridiction‘“, Il Diritto dell'Unione Europea, 2021, s. 828 až 831.
14–      Rozsudky ze dne 11. března 1980, Foglia (104/79, dále jen „rozsudek Foglia I“, EU:C:1980:73), a ze dne 16. prosince 1981, Foglia (244/80, dále jen „rozsudek Foglia II“, EU:C:1981:302) (společně dále jen „judikatura Foglia“).
15–      Body 78 až 89 uvedeného stanoviska.
16–      Viz mé stanovisko ve věci European Lotto, poznámka pod čarou 67.
17–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 13. března 2014, SICES a další (C‑155/13, EU:C:2014:145, bod 29 a citovaná judikatura).
18–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 17. července 2014, Torresi (C‑58/13 a C‑59/13, EU:C:2014:2088, body 44 až 46). K zákazu zneužití práv v unijním právu viz též rozsudek ze dne 21. prosince 2023, BMW Bank a další (C‑38/21, C‑47/21 a C‑232/21, EU:C:2023:1014, body 281 až 283).
19–      Viz například Taruffo, M. (ed.), Abuse of Procedural Rights: Comparative Standards of Procedural Fairness, Kluwer, 1999.
20–      Viz mimo jiné rozsudky ze dne 5. března 1980, Simmenthal v. Komise (243/78, EU:C:1980:65, bod 11); ze dne 14. února 1989, Bossi v. Komise (346/87, EU:C:1989:59, body 31 až 35); ze dne 14. listopadu 2012, Nexans France a Nexans v. Komise (T‑135/09, EU:T:2012:596, bod 108); a ze dne 10. července 2025, Chmieka (C‑99/24, EU:C:2025:563, bod 72 a citovaná judikatura).
21–      Viz například rozsudky ze dne 8. listopadu 1990, Gmurzynska-Bscher (C‑231/89, EU:C:1990:386, bod 23), a ze dne 7. března 1996, Associazione Italiana per il WWF a další (C‑118/94, EU:C:1996:86, bod 15).
22–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. dubna 2024 o ochraně osob zapojených do účasti veřejnosti, před zjevně neopodstatněnými žalobními návrhy nebo zneužívajícími soudními řízeními (Úř. věst. L, 2024/1069).
23–      Uvedená definice vychází zaprvé z účelu soudního řízení: řízení „nejsou vedena za účelem skutečného uplatnění nebo výkonu práva, ale jejich hlavním účelem je zabránění účasti veřejnosti, její omezení či sankcionování, často zneužívající nerovnováhu sil mezi stranami, a v nichž jsou uplatňovány neopodstatněné žalobní nároky“. Uvedená definice je doplněna souborem indicií takového účelu, jako je „nepřiměřená, nadměrná nebo neodůvodněná povaha žalobního nároku nebo jeho části […]“, „existence několika řízení zahájených žalobcem nebo přidruženými stranami v souvislosti s podobnými záležitostmi“, „zastrašování, obtěžování nebo vyhrožování ze strany žalobce nebo jeho zástupců […]“, „použití procesní taktiky ve zlé víře, jako je zdržování řízení, podvodný nebo zneužívající výběr jurisdikce (‚forum shopping‘) nebo provedení úkonů vedoucích k zastavení řízení v pozdější fázi řízení ve zlé víře“.
24–      V tomto ohledu viz Mancini, F., „Short note on abuse of procedure in Community law“, in Taruffo, M. (ed.), poznámka pod čarou 20, op. cit., s. 234 a 235.
25–      K této otázce viz například Lipstein, K., „Foglia v. Novello – Some Unexplored Aspects“, in Capotorti, F., et al. (eds), Du droit international au droit de l’integration. Festschrift Liber Amicorum Pierre Pescatore, Nomos, 1987, s. 382 a 383, a Ginés Martín, D., „The Court of Justice in the Archives Project – Analysis of the Foglia case (244/80)“, Academy of European Law, pracovní dokument 2021/03, s. 25 až 27.
26–       Body 40 až 67.
27–      Obdobně viz body 86 až 89 mého stanoviska.
28–      Viz rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku) (C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, body 62 a 63 a citovaná judikatura).
29–      Viz rozsudek ze dne 20. dubna 2023, Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (Obec Ginosa) (C‑348/22, EU:C:2023:301, bod 81 a citovaná judikatura).
30–      Stanovisko ve spojených věcech Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim a další (C‑748/19 až C‑754/19, EU:C:2021:403, bod 77). Tento názor je rovněž v souladu se způsobem, jakým vykládá judikaturu Soudního dvora
právní nauka. Viz například Broberg, M. a Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. vyd., Oxford University Press, 2021, s. 142; a Lenaerts, K., Gutman, K. a Nowak, J. T., EU Procedural Law, Oxford University Press, 2023, s. 92.
31–      Ex multis viz rozsudek ze dne 2. prosince 2025, Stichting Right to Consumer Justice a Stichting App Stores Claims (C‑34/24, EU:C:2025:936, bod 39).
32–      V celé judikatuře Soudního dvora se mi podařilo nalézt pouze jedinou věc, v níž Soudní dvůr odkázal na „domněnku nezbytnosti a relevance“: rozsudek ze dne 19. října 2017, Paper Consult (C‑101/16, EU:C:2017:775, bod 29).
33–      V tomto smyslu viz mimo jiné rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku) (C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 64 a citovaná judikatura).
34–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. července 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, bod 28); a ze dne 22. března 2022, Prokurator Generalny (Kárné kolegium Nejvyššího soudu – Jmenování) (C‑508/19, EU:C:2022:201, bod 71). Viz též stanovisko generálního advokáta G. Tesaura ve věci Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, bod 7).
35–      Viz rozsudek ze dne 26. března 2020, Miasto Łowicz a Prokurator Generalny (C‑558/18 a C‑563/18, EU:C:2020:234, body 48 až 51 a citovaná judikatura).
36–      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. července 1997, Leur-Bloem (C‑28/95, EU:C:1997:369, bod 29), a ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 12 a citovaná judikatura). Viz též posudek 1/91 (První posudek k Dohodě o EHP) ze dne 14. prosince 1991 (EU:C:1991:490, bod 61).
37–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. června 2015, Gauweiler a další (C‑62/14, EU:C:2015:400, bod 14).
38–      Podobně viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve spojených věcech Prokuratura Rejonowa w Mińsku Mazowieckim a další (C‑748/19 až C‑754/19, EU:C:2021:403, bod 106). Viz též rozsudek ze dne 16. července 1992, Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:332, body 30 až 33).
39–      V tomto smyslu viz usnesení ze dne 16. května 1994, Monin Automobiles (C‑428/93, EU:C:1994:192, body 12 až 16); jakož i stanoviska generálního advokáta G. Tesaura ve věci Meilicke (C‑83/91, EU:C:1992:178, bod 5); generálního advokáta P. Légera ve věci der Weduwe (C‑153/00, EU:C:2002:247, bod 51); a generálního advokáta A. Tizzana ve věci Bacardi-Martini a Cellier des Dauphins (C‑318/00, EU:C:2002:544, bod 35).
40–      Usnesení ze dne 24. července 2003 (C‑44/03, EU:C:2003:419).
41–      Jednalo se o dvoustranná opatření přijatá ostatními 14 členskými státy Unie po vstupu krajně pravicové Svobodné strany Rakouska (FPÖ), vedené Jörgem Haiderem, do rakouské koaliční vlády. Viz prohlášení portugalského předsednictví Evropské unie jménem XIV členských států (31. ledna 2000), které je k dispozici on-line.
42–      Usnesení ze dne 24. července 2003, Horn (C‑44/03, EU:C:2003:419, bod 15).
43–      Viz Maltský úřad pro hazardní hry (MGA), „Amendments to the Gaming Act introduced through Bill 55“, 21. června 2023 (https://www.mga.org.mt/amendments-to-the-gaming-act-introduced-through-bill-55/).
44–      Jak vysvětluje maltská vláda, provozovatelé hazardních her, kteří jsou držiteli licence na Maltě, jsou před zahájením poskytování služeb v určitém členském státě povinni „provést posouzení z hlediska zásad vnitřního trhu a příslušné judikatury Soudního dvora“.
45–      Příslušnost uvedených soudů vyplývá z pravidla forum actoris stanoveného ve prospěch spotřebitelů na základě čl. 18 odst. 1 nařízení Brusel Ia. Uvedené žaloby jsou podle všeho též v mnoha případech financovány společnostmi specializujícími se na financování soudních sporů úplatou za podíl na náhradě škody, která je případně hráčům přiznána. Jednou z těchto společností je ve skutečnosti i společnost Spielerschutz Sigma.
46–      V některých případech se hráči podpůrně domáhají náhrady svých ztrát na základě právní úpravy civilních deliktů, přičemž argumentují tím, že poskytování služeb hazardních her v rozporu s místními pravidly v oblasti hazardních her představuje protiprávní úkon zakládající odpovědnost [viz má stanoviska ve věcech Wunner (body 12 a 21) a Tipico (body 25 a 29)].
47–      Viz Pena, P., Schumann, H. a Peigné, M., „EU citizens lose out as Malta regulatory ‚sledgehammer‘ protects gambling giants“, Investigate Europe, 6. března 2025. Podobné žaloby jsou podle všeho právě projednávány u nizozemských soudů (viz de Graef, M., „The House Doesn’t Always Win: Gambling Providers Must Pay“, Solv. Blog.
48–      Viz mé stanovisko ve věci Tipico (body 26 a 48).
49–      V tomto ohledu viz MGA, poznámka pod čarou 43, op. cit.
50–      Z důvodové zprávy k návrhu zákona č. 55 vyplývá, že účelem uvedeného ustanovení je „zákonná kodifikace dlouhodobé veřejné politiky Malty, která se zaměřuje na podporu usazování provozovatelů hazardních her na Maltě, kteří nabízejí své služby v místě i v zahraničí způsobem, který je v souladu s místními právními předpisy, s cílem podpořit soukromé podnikání v souladu s článkem 18 maltské Ústavy“.
51–      Právě z tohoto důvodu zahájila Komise dne 18. června 2025 proti Maltě řízení o nesplnění povinnosti, když měla za to, že článek 56A maltského zákona o hazardních hrách je v rozporu s pravidly nařízení Brusel Ia [INNFR(2025)2100].
52–      Viz čl. 2 písm. a) nařízení Brusel Ia. Naproti tomu rozhodnutí, která sice spadají do působnosti článku 56A maltského zákona o hazardních hrách, ale nebyla vydána v „občanských a obchodních
věcech“ nebo byla vydána soudy třetích států, nespadají do působnosti nařízení Brusel Ia.
53–      Uplatní-li se totiž pravidla stanovená v kapitole III nařízení Brusel Ia, vyloučí tato pravidla vnitrostátní normy týkající se uznávání a výkonu cizích soudních rozhodnutí dožádaného členského státu (viz rozsudek ze dne 9. prosince 2003, Gasser, C‑116/02, EU:C:2003:657, bod 72).
54–      Za předpokladu, že je takové rozhodnutí vykonatelné v členském státě, v němž bylo vydáno.
55–      Viz body 1, 3, 4 a 6 odůvodnění nařízení Brusel Ia.
56–      Viz bod 30 odůvodnění nařízení Brusel Ia a rozsudek ze dne 23. října 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, bod 46).
57–      Výhrada „[b]ez ohledu na [ustanovení] jiných zákonů“ uvedená v úvodu článku 56A maltského zákona o hazardních hrách by byla implicitním odkazem na (mimo jiné) čl. 45 odst. 1 písm. a) a článek 46 nařízení Brusel Ia. Uvedená vláda má totiž za to, že pokud maltské soudy odpírají takovým rozhodnutím právní účinky, činí tak na základě zmíněných ustanovení vykládaných ve světle článku 56A.
58–      Viz MGA, poznámka pod čarou 43, op. cit.
59–      Připomínám, že v důvodové zprávě k návrhu zákona č. 55 se uvádí, že cílem článku 56A ve vztahu k dané otázce je pouze „kodifikace dlouhodobé veřejné politiky Malty“.
60–      Podle názoru zmíněné vlády využili hráči uvedené svobody k tomu, aby mohli nejprve využívat bezvadné přeshraniční služby, avšak následně tvrdit, že jsou tyto služby podle vnitrostátního práva nezákonné, a domáhat se náhrady svých ztrát. Viz též mé stanovisko ve věci European Lotto (body 90 až 98).
61–      Viz mimo jiné rozsudky ze dne 28. března 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, body 21 až 23); ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, body 41 a 42); a ze dne 7. září 2023, Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:633, body 32 až 34).
62–      Viz rozsudky ze dne 11. května 2000, Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, bod 33), a ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 49).
63–      V tomto ohledu Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že s ohledem na význam zásady překážky věci pravomocně rozsouzené pro stabilitu práva a právních vztahů, jakož i pro řádný výkon spravedlnosti, unijní právo v zásadě vnitrostátní soud nenutí, aby vyloučil závazný účinek konečného rozhodnutí, třebaže je z hlediska unijního práva vadné (viz mimo jiné rozsudek ze dne 2. dubna 2020, CRPNPAC a Vueling Airlines, C‑370/17 a C‑37/18, EU:C:2020:260, body 88 a 89, jakož i citovaná judikatura). Pokud však soudy členského státu použily unijní právo zjevně nesprávně, může na straně dotčeného členského státu vzniknout odpovědnost (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 30. září 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, body 50 a 59, a ze dne 16. července 2015, Diageo Brands, C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 66).
64–      Viz mimo jiné rozsudky ze dne 28. března 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 36); ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 43); a ze dne 4. října 2024, Real Madrid Club de Fútbol (C‑633/22, EU:C:2024:843, bod 36). Viz stanovisko generálního advokáta S. Albera ve věci Renault (C‑38/98, EU:C:1999:325, body 60, 65 a 66).
65–      Viz mimo jiné rozsudky ze dne 28. března 2000, Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, bod 37); ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 44); a ze dne 7. září 2023, Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:633, bod 35).
66–      Viz například rozsudek ze dne 7. září 2023, Charles Taylor Adjusting (C‑590/21, EU:C:2023:633, body 37 až 40).
67–      Obdobně viz rozsudek ze dne 1. června 1999, Eco Swiss (C‑126/97, EU:C:1999:269, bod 36).
68–      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, body 48 a 50), jakož i stanovisko generálního advokáta S. Albera ve věci Renault (C‑38/98, EU:C:1999:325, bod 67).
69–      K diskriminaci na základě státní příslušnosti jako nejvíce nepřijatelné formě omezení v unijním právu vnitřního trhu viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věci Rakousko v. Německo (C‑591/17, EU:C:2019:99, body 1 a 2).
70–      Viz bod 26 odůvodnění nařízení Brusel Ia a rozsudky ze dne 9. prosince 2003, Gasser (C‑116/02, EU:C:2003:657, bod 72), a ze dne 16. července 2015, Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, bod 63).
71–      V tomto ohledu připomínám, že generální advokát H. Saugmandsgaard Øe ve svém stanovisku ve spojených věcech CRPNPAC a Vueling Airlines (C‑370/17 a C‑37/18, EU:C:2019:592, bod 103) zdůraznil, že podle zásady vzájemné důvěry „[v]nitrostátní soud […] nemůže být podezírán z protekcionismu, neboť jeho nezávislost předpokládá jeho objektivitu a neexistenci jakéhokoliv zájmu na výsledku sporu nad rámec striktního použití právního předpisu“.
72–      Tento předpoklad je navíc prokazatelně nesprávný, neboť od přijetí článku 56A maltského zákona o hazardních hrách bylo Soudnímu dvoru předloženo několik žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce týkajících se slučitelnosti vnitrostátních pravidel v oblasti hazardních her a žalob na vrácení bezdůvodného obohacení. Viz mimo jiné žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané v dosud probíhajících
věcech C‑530/24 a C‑9/25, Tipico.
73–      Viz též například rozsudek ze dne 15. září 2011, Dickinger a Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582, body 94 až 96).
74–      Viz mimo jiné rozsudky ze dne 24. března 1994, Schindler (C‑275/92, EU:C:1994:119, bod 60); ze dne 8. září 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International (C‑42/07, EU:C:2009:519, bod 57); a ze dne 24. ledna 2013, Stanleybet a další (C‑186/11 a C‑209/11, EU:C:2013:33, bod 24).
75–      Maltská vláda často prezentuje „přeshraniční povahu“ služeb poskytovaných provozovateli, kteří jsou držiteli licence na Maltě, jako důvod, proč by se uvedené služby měly řídit pouze maltským právem, a nikoli právem států, v nichž se nacházejí příjemci uvedených služeb. V tomto ohledu zdůrazňuji, že služby poskytované zmíněnými provozovateli obvykle nejsou přístupné
pouze z uvedených jiných států, aniž by měli dotčení provozovatelé jakýkoli konkrétní úmysl navazovat se spotřebiteli z uvedených států obchodní vztahy. Naopak uvedené služby jsou na zmíněné jiné státy a jejich spotřebitele cíleně zaměřeny (prostřednictvím internetových stránek v jazyce cílové země, využívání domény nejvyšší úrovně dotčené země, reklamy atd.). To je další argument ve prospěch uplatnění zákonů o hazardních hrách dotčených států [obdobně viz mé stanovisko ve věci Wunner (body 63 až 66)].
76–      Konkrétně byly služby on-line hazardních her vyloučeny z působnosti směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399), [čl. 1 odst. 5 písm. d)], jakož i směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/13/EU ze dne 10. března 2010 o koordinaci některých právních a správních předpisů členských států upravujících poskytování audiovizuálních mediálních služeb (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (kodifikované znění) (Úř. věst. 2010, L 95, s. 1) (viz bod 22 odůvodnění), které jinak provádějí zásadu „země původu“.
77–      Viz mimo jiné rozsudky ze dne 8. září 2010, Stoß a další (C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504, body 108 až 116), a ze dne 12. září 2013, Biasci a další (C‑660/11 a C‑8/12, EU:C:2013:550, bod 41). Viz též mé stanovisko ve věci Tipico, bod 38.
78–      Viz mé stanovisko ve věci Tipico (body 55 a 56).
79–      Viz například rozsudek ze dne 15. září 2011, Dickinger a Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582, body 94 až 96).
80–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 12. září 2013, Biasci a další (C‑660/11 a C‑8/12, EU:C:2013:550, bod 42 a citovaná judikatura).
81–      V tomto smyslu viz mé stanovisko ve věci Tipico (body 31, 32 a 37).
82–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 22. června 2017, Unibet International (C‑49/16, EU:C:2017:491, bod 37 a citovaná judikatura). Maltská vláda ovšem tvrdí, že podle maltského práva mohou provozovatelé, kteří jsou držiteli licence na Maltě, legálně poskytovat služby pouze v členských státech, jejichž právní úprava hazardních her je „neodůvodněně omezující“ ve smyslu článku 56 SFEU. Takový postoj však vyžaduje dvě upřesnění. Zaprvé, jak je uvedeno v bodě 101 výše, maltská vláda podle všeho vychází z předpokladu, že jakákoli právní úprava hazardních her, která omezuje možnost provozovatele hazardních her, jenž je držitelem licence na Maltě, poskytovat služby na území určitého členského státu, je zpravidla „neodůvodněně omezující“ (neboť maltský rámec právní úpravy již v dostatečné míře chrání jakýkoli dotčený veřejný zájem). Zadruhé, i když je zjištěno, že místní právní úprava nesplňuje požadavky článku 56 SFEU, neopravňuje to maltské provozovatele hazardních her automaticky poskytovat služby na území dotčeného členského státu. Podle ustálené judikatury Soudního dvora není členský stát povinen „liberalizova[t] trh s hazardními hrami, pokud by měl mít za to, že taková liberalizace není v souladu s ochranou spotřebitelů a společenského pořádku, který si tento členský stát přeje zajistit“ (viz mimo jiné rozsudek ze dne 24. ledna 2013, Stanleybet a další, C‑186/11 a C‑209/11, EU:C:2013:33, bod 46). Za takových okolností členské státy i nadále „mohou […] změnit“ své právní předpisy, aby dosáhly souladu s článkem 56 SFEU.
83–      Pokud jde o nedostatky německého monopolu v oblasti sportovních sázek, viz například rozsudky ze dne 8. září 2010, Stoß a další (C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504), a ze dne 8. září 2010, Carmen Media Group (C‑46/08, EU:C:2010:505).
84–      V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci Tipico (body 75 až 86). Naproti tomu jsem již ve svém stanovisku ve věci European Lotto (body 94 až 97) vysvětlil, proč na rozdíl od toho, co tvrdí maltská vláda, takové nároky rozhodně nemohou představovat zneužití svobody přijímat služby. Zásada zneužití unijního práva je totiž v tomto kontextu irelevantní, neboť takové nároky jsou v plném rozsahu založeny na vnitrostátním právu.
85–      Maltská vláda uvedla, že v roce 2023 tvořilo odvětví hazardních her přibližně 7 % národního hospodářství, přičemž
objem pracovních míst vytvořených dotčeným odvětvím činil přibližně 5,2 % všech pracovních míst na Maltě.
86–      Viz rozsudek ze dne 23. října 2014, flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319, body 56 až 58).
87–      Viz mimo jiné rozsudek ze dne 23. května 1996, Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, bod 20 a citovaná judikatura).
88–      Viz bod 4 odůvodnění nařízení Brusel Ia.
89–      Obdobně viz ESLP, 21. července 2022, Bieliński v. Polsko, CE:ECHR:2022:0721JUD004876219, bod 42 a citovaná judikatura.
90–      Obdobně viz ESLP, 24. listopadu 1994, Beaumartin v. Francie, CE:ECHR:1994:1124JUD001528789, bod 33.