62024CJ0253_RES
Věc C‑253/24 [Pelavi] (
i
)
Ministero della Giustizia
v.
NZ
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Corte di Appello di L’Aquila)
Rozsudek Soudního dvora (čtvrtého senátu) ze dne 4. září 2025
„Řízení o předběžné otázce – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Ustanovení 4 – Zásada zákazu diskriminace – Rovné zacházení v zaměstnání a povolání – Honorární soudci a státní zástupci a řádní soudci a státní zástupci – Ustanovení 5 – Opatření, jejichž cílem je předcházet a sankcionovat zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv uzavřených na dobu určitou – Směrnice 2003/88/ES – Článek 7 – Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok – Článek 31 Listiny základních práv Evropské unie – Hodnotící řízení za účelem definitivního potvrzení ve funkci honorárního soudce a státního zástupce – Vzdání se ex lege nároků vyplývajících z funkce honorárního soudce a státního zástupce před zahájením hodnotícího řízení – Ztráta nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok přiznaného unijním právem“
Sociální politika – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Směrnice 1999/70 – Opatření, jejichž cílem je předcházet zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv uzavřených na dobu určitou – Postih za takové zneužití – Hodnotící řízení před definitivním potvrzením ve funkci honorárního soudce a státního zástupce – Nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok – Vnitrostátní právní úprava, která vyžaduje vzdání se nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok vyplývajícího z dřívější funkce honorárního soudce a státního zástupce – Nepřípustnost
(Listina základních práv Evropské unie, čl. 31 odst. 2; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88, článek 7; směrnice Rady 1999/70, příloha, ustanovení 4 bod 1 a ustanovení 5 bod 1)
(viz body 50–60, 67–79, výrok)
Shrnutí
Soudní dvůr, kterému Corte d’appello di L’Aquila (Odvolací soud v Aquile, Itálie) předložil žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, upřesnil souvislost mezi nárokem na placenou dovolenou za kalendářní rok, který je zaručen právem Evropské unie, a ochranou poskytovanou rámcovou dohodou o pracovních poměrech na dobu určitou (
1
) v případě vnitrostátní právní úpravy, která ukládá honorárním soudcům a státním zástupcům, kteří chtějí přeměnit své po sobě jdoucí pracovní poměry na dobu určitou na pracovní poměr na dobu neurčitou, aby se vzdali některých nároků, včetně nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok.
Tato věc je další z řady italských žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce týkajících se rovného zacházení s honorárními a řádnými soudci a státními zástupci (
2
). Italský zákonodárce zavedl v roce 2021 pro honorární soudce a státní zástupce, kteří jsou již ve službě, možnost být v této funkci potvrzeni až do dosažení věku 70 let za podmínky úspěšného absolvování hodnotícího řízení, přičemž stanovil požadavek vzdát se veškerých dalších nároků vyplývajících z jejich předchozího honorárního pracovního poměru (
3
). Cílem tohoto řízení je splnění povinnosti vyplývající z ustanovení 5 bodu 1 rámcové dohody, a sice přijmout účinná opatření k předcházení a sankcionování zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou.
NZ vykonávala od 14. února 2001 vedle svého povolání advokátky funkci honorární soudkyně u Tribunale di Vasto (Soud prvního stupně ve Vastu, Itálie). V této funkci neobdržela během soudních prázdnin žádnou náhradu na rozdíl od řádných soudců, kteří mají nárok na placenou dovolenou. Funkční období honorárního soudce NZ bylo každé čtyři roky prodlužováno a obnovováno, a to až do 13. prosince 2022, tedy dne jejího definitivního potvrzení ve funkci.
Vzhledem k tomu, že se NZ domnívala, že se stala obětí protiprávního rozdílného zacházení, pokud jde o odměnu za výkon funkce před tímto potvrzením, podala proti svému zaměstnavateli, Ministero della Giustizia (ministerstvo spravedlnosti, Itálie), žalobu, kterou se domáhala, aby jí bylo přiznáno právo na rovnocenné ekonomické a právní zacházení jako pracovníkům, kteří vykonávají srovnatelné funkce ve službách ministerstva spravedlnosti, a to i co se týče dovolené za kalendářní rok. Soud prvního stupně této žalobě částečně vyhověl. Ministerstvo spravedlnosti podalo proti tomuto rozhodnutí odvolání k Odvolacímu soudu v Aquile, který je předkládajícím soudem, přičemž měl zejména za to, že se spor stal bezpředmětným, jelikož potvrzení NZ ve funkci na základě hodnotícího řízení vyžaduje vzdání se veškerých dalších nároků vyplývajících z jejího předchozího honorárního pracovního poměru.
Za těchto okolností se předkládající soud táže, zda je toto vzdání se ex lege slučitelné s ustanoveními 4 a 5 rámcové dohody, článkem 7 směrnice 2003/88 (
4
) a článkem 31 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), pokud jde konkrétně o nárok na placenou dovolenou za kalendářní rok.
Závěry Soudního dvora
Soudní dvůr poté, co připomněl svou judikaturu týkající se opatření, jejichž cílem je postihovat zneužití pracovních smluv na dobu určitou (
5
), konstatoval, že žádost o účast v hodnotícím řízení s sebou nese vzdání se nároku na placenou dovolenou za kalendářní rok za období předcházející definitivnímu potvrzení, který je zaručen článkem 7 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny. Podle italské vlády představuje vzdání se tohoto nároku odpovídající protiplnění za definitivní potvrzení ve funkci honorárního soudce, neboť úspěch v hodnotícím řízení neznamená pouhou šanci na stabilizaci předchozího pracovního poměru, ale vede k jeho skutečné stabilizaci. Tento požadavek navíc umožňuje zabránit obrácené diskriminaci řádných soudců, na které se v plném rozsahu vztahují zásady výběrového řízení a výlučnosti funkce soudce.
Je pravda, že existence způsobu přijímání na základě výběrového řízení, který je vyhrazen za účelem přístupu k povolání soudce pouze na pracovní místa řádných soudců a který se nepoužije na přijímání honorárních soudců, umožňuje vyloučit, aby tito honorární soudci požívali v celém rozsahu práva přiznaná řádným soudcům. I když určité rozdíly v zacházení mohou být odůvodněny rozdíly v požadované kvalifikaci a povaze úkolů, za které musí nést řádní soudci odpovědnost, vyloučení honorárních soudců z jakéhokoli nároku na dovolenou nelze s ohledem na ustanovení 4 rámcové dohody připustit.
Tento nárok je totiž obsažen v čl. 7 odst. 1 směrnice 2003/88. Kromě toho právo na každoroční placenou dovolenou zakotvené v čl. 31 odst. 2 Listiny má kogentní a zároveň bezpodmínečnou povahu, přičemž toto ustanovení nevyžaduje, aby bylo konkretizováno v ustanoveních unijního či vnitrostátního práva. Z toho vyplývá, že se lze tohoto ustanovení dovolávat ve sporu mezi pracovníky a jejich zaměstnavatelem v situaci, na kterou se vztahuje unijní právo, a tudíž i Listina.
Ustanovení 4 rámcové dohody, článek 7 směrnice 2003/88 a čl. 31 odst. 2 Listiny tak brání vnitrostátní právní úpravě, která na rozdíl od toho, co stanoví pro řádné soudce, vylučuje v případě honorárních soudců, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci, jakýkoli nárok na vyplacení náhrady během dovolené, v jejímž průběhu je soudní činnost přerušena.
Z toho plyne, že ke splnění podmínek stanovených ustanovením 5 bodem 1 rámcové dohody musí vnitrostátní právní úprava stanovit v případě zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou účinné záruky k postihování tohoto zneužití a odstranění jeho následků, přičemž přeměna pracovního poměru na dobu určitou na pracovní poměr na dobu neurčitou v zásadě představuje účinný postih za takové zneužití. Kromě toho právo na každoroční placenou dovolenou představuje subjektivní právo každého pracovníka, které mu unijní právo přiznává kogentně a bezpodmínečně.
S ohledem na tyto skutečnosti nelze rámcovou dohodu vykládat v tom smyslu, že by použití opatření přijatých členským státem k postihování zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou a k odstranění jeho následků mohlo být podmíněno požadavkem, aby se dotyčný pracovník vzdal práva, které mu přiznává unijní právo na základě ustanovení 4 této dohody.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
(
1
) – Rámcová dohoda, která se nachází v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1999, L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368; dále jen „rámcová dohoda“).
(
2
) – Viz zejména rozsudky ze dne 16. července 2020, Governo della Repubblica italiana (Postavení italských smírčích soudců) (C‑658/18, EU:C:2020:572), ze dne 7. dubna 2022, Ministero della Giustizia a další (Postavení italských smírčích soudců) (C‑236/20, EU:C:2022:263), jakož i ze dne 27. června 2024, Peigli (C‑41/23, EU:C:2024:554).
(
3
) – V článku 29 decreto legislativo n. 116 – Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina transitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (legislativní nařízení č. 116 o strukturální reformě honorárních soudců a státních zástupců, dalších ustanoveních týkajících se smírčích soudců a přechodném režimu použitelném na honorární soudce a státní zástupce ve službě na základě zákona č. 57 ze dne 28. dubna 2016) ze dne 13. července 2017 (GURI č. 177 ze dne 31. července 2017, s. 1), ve znění legge n. 234 – Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022–2024 (zákon č. 234 o předběžném rozpočtu státu na rozpočtový rok 2022 a víceleté rozvaze na období 2022–2024) ze dne 30. prosince 2021 (GURI č. 310 ze dne 31. prosince 2021, s. 1).
(
4
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby (Úř. věst. 2003, L 299, s. 9; Zvl. vyd. 05/04 s. 381).
(
5
) – Viz zejména rozsudek ze dne 8. května 2019, Rossato a Conservatorio di Musica F. A. Bonporti (C‑494/17, EU:C:2019:387, body 39 až 43 a 45).