STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 12. března 2026(1)
Věc C‑681/24
Evropská komise
proti
České republice
„ Nesplnění povinnosti státem – Článek 258 SFEU – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v trestních věcech – Směrnice 2013/48/EU – Právo na přístup k obhájci v trestním řízení – Článek 3 odst. 3 písm. b) – Právo, aby byl obhájce přítomen u výslechu – Článek 3 odst. 6 – Dočasná odchylka – Vnitrostátní právní úprava, která umožňuje výslech podezřelých nebo obviněných osob bez přítomnosti obhájce, pokud se obhájce ve stanovené lhůtě nedostaví – Nesprávné provedení“
I.      Úvod
1.        V projednávané věci zahájila Evropská komise proti České republice řízení o nesplnění povinnosti podle článku 258 SFEU, jelikož Česká republika nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z unijního práva a spočívají ve správném provedení některých ustanovení směrnice 2013/48/EU(2), která se týká práva na přístup k obhájci v trestním řízení.
2.        Podstata projednávané věci spočívá v tom, že se Komise
na jedné straně a Česká republika a Maďarsko, které vstoupilo do tohoto řízení jako vedlejší účastník, na straně druhé zásadně neshodují v otázce, jak je třeba chápat právo na přístup k obhájci a odchylky od tohoto práva podle čl. 3 odst. 3 a 6 této směrnice.
3.        Podobnou otázkou
se Soudní dvůr zabývá i ve věci C‑660/24, Komise v. Maďarsko, v níž přednáším stanovisko téhož dne.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
4.        Článek 3 směrnice 2013/48, nadepsaný „Právo na přístup k obhájci v trestním řízení“, stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo na přístup k obhájci dostatečně včas a takovým způsobem, aby mohly dotčené osoby prakticky a účinně uplatňovat svá práva na obhajobu.
[…]
3.      Právo na přístup k obhájci znamená, že:
a)       členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo scházet se o samotě a komunikovat s obhájcem, který je zastupuje, a to i před výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení nebo soudního orgánu;
b)      členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo, aby byl přítomen jejich obhájce a mohl se aktivně účastnit výslechu. Tato účast musí být v souladu s postupy podle vnitrostátního práva, pokud tyto postupy nenaruší účinný výkon a samotnou podstatu dotčeného práva. Jestliže se obhájce výslechu zúčastní, je skutečnost, že k této účasti došlo, zaznamenána v souladu s postupem pro pořizování záznamů podle práva dotčeného členského státu;
[…]
6.      Ve výjimečných případech a pouze v přípravném řízení se mohou členské státy dočasně odchýlit od uplatňování práv stanovených v odstavci 3 v rozsahu, v němž je to s ohledem na zvláštní okolnosti případu opodstatněno jedním či několika z těchto přesvědčivých důvodů:
a)      pokud existuje naléhavá potřeba zamezit závažným nepříznivým důsledkům pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby;
b)      pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení.“
B.      České právo
5.        Ustanovení §76 zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů (dále jen „trestní řád“), stanoví:
„[…]
(3)      Policejní orgán, který provedl zadržení, zadrženou osobu vyslechne a o výslechu sepíše protokol, v němž označí místo, čas a bližší okolnosti zadržení a uvede osobní údaje zadržené osoby, jakož i podstatné důvody zadržení.
(4)      Policejní orgán, který zadržení provedl nebo kterému byla podle odstavce 2 odevzdána osoba přistižená při trestném činu, ji propustí bezodkladně na svobodu v případě, že bude podezření rozptýleno nebo důvody zadržení z jiné příčiny odpadnou. Nepropustí-li zadrženou osobu na svobodu, předá státnímu zástupci protokol o jejím výslechu s vyhotovením usnesení o zahájení trestního stíhání a další důkazní materiál tak, aby státní zástupce popřípadě mohl podat návrh na vzetí do vazby. Návrh musí policejní orgán podat bez odkladu, aby osoba zadržená podle tohoto zákona mohla být odevzdána soudu nejpozději do 48 hodin od tohoto zadržení; jinak musí být propuštěna na svobodu.
[…]
(6)      Zadržený podezřelý má právo požadovat, aby obhájce byl přítomen při jeho výslechu podle odstavce 3, ledaže je obhájce ve lhůtě uvedené v odstavci 4 nedosažitelný.“
III. Postup před zahájením soudního řízení a řízení před Soudním dvorem
6.        Dne 23. září 2021 zaslala Komise České republice formální upozornění podle článku 258 SFEU, ve kterém vyjádřila názor, že řada ustanovení směrnice 2013/48, včetně jejího čl. 3 odst. 6 písm. b), byla provedena nesprávně, a vyzvala tento členský stát, aby ve lhůtě dvou měsíců podal vyjádření.
7.        Dne 23. listopadu 2021 odpověděla Česká republika na toto formální upozornění a uvedla, že s argumenty Komise nesouhlasí.
8.        Dne 28. září 2023 zaslala Komise České republice odůvodněné stanovisko, ve kterém zejména uvedla, že čl. 3 odst. 6 písm. b) směrnice 2013/48 stále nebyl správně proveden, a vyzvala Českou republiku, aby dosáhla souladu s tímto odůvodněným stanoviskem ve lhůtě dvou měsíců od jeho obdržení.
9.        Dne 24. listopadu 2023 odpověděla Česká republika na odůvodněné stanovisko a trvala na tom, že čl. 3 odst. 6 písm. b) směrnice 2013/48 provedla správně.
10.      Návrhem došlým dne 15. října 2024 proto Komise podala k Soudnímu dvoru projednávanou žalobu na základě článku 258 SFEU. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        určil, že Česká republika tím, že nesprávně provedla čl. 3 odst. 6 ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48, nesplnila povinnosti, které pro ni z těchto ustanovení vyplývají;
–        uložil České republice náhradu nákladů řízení.
11.      Česká republika v žalobní odpovědi ze dne 31. prosince 2024 navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zamítl žalobu jako neopodstatněnou a
–        uložil Komisi
náhradu nákladů řízení.
12.      Komise také předložila dne 12. února 2025 repliku a Česká republika předložila dne 20. března 2025 dupliku.
13.      Dne 30 ledna 2025 předseda Soudního dvora povolil Maďarsku vstup do tohoto řízení v postavení vedlejšího účastníka na podporu návrhových žádání České republiky.
14.      Vzhledem k podobnostem mezi projednávanou věcí a věcí C‑660/24, Komise v. Maďarsko, Soudní dvůr v souladu s článkem 77 svého jednacího řádu rozhodl, že se v těchto dvou věcech bude konat společné jednání. To se konalo dne 10. prosince 2025 a byly na něm vyslechnuty řeči Komise, České republiky a Maďarska.
IV.    Analýza
15.      Má analýza je rozdělena do dvou hlavních částí. Zaprvé považuji za užitečné uvést několik úvodních poznámek týkajících se směrnice 2013/48 a její pozice v rámci prostoru svobody, bezpečnosti a práva (A). Zadruhé se budu zabývat otázkou, zda je výtka týkající se porušení čl. 3 odst. 6 ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48 opodstatněná (B).
16.      Na základě této analýzy jsem dospěla k závěru, že tato výtka opodstatněná je.
A.      Úvodní poznámky týkající se směrnice 2013/48 a prostoru svobody, bezpečnosti a práva
17.      Na úvod je třeba poznamenat, jak jsem uvedla ve svých předchozích stanoviscích(3), že Evropská unie přijala řadu směrnic na základě své pravomoci podle čl. 82 odst. 2 písm. b) SFEU, tedy pravomoci stanovit minimální pravidla týkající se práv osob v trestním řízení. Tento soubor šesti směrnic zahrnuje i směrnici 2013/48(4).
18.      Tyto směrnice jsou někdy označovány jako „směrnice o cestovní mapě“, neboť jejich přijetí bylo iniciováno usnesením Rady z roku 2009 o cestovní mapě pro posílení procesních práv podezřelých nebo obviněných osob v trestním řízení(5). Toto usnesení bylo schváleno Stockholmským programem Evropské rady o prostoru svobody, bezpečnosti a práva(6), v němž bylo uvedeno, že „ochrana práv podezřelých a obviněných osob v trestním řízení je základní hodnotou Unie a má zásadní význam pro zachování vzájemné důvěry mezi členskými státy i důvěry veřejnosti v Evropskou unii“(7).
19.      Jak je totiž uvedeno v bodech odůvodnění směrnice 2013/48(8), společná minimální pravidla, která se týkají procesních práv osob v trestním řízení, jsou v těchto směrnicích stanovena za účelem posílení vzájemné důvěry ve vnitrostátní systémy trestního soudnictví jakožto „základ[u] vzájemného uznávání, jež je základním stavebním kamenem prostoru svobody, bezpečnosti a práva“(9). Účelem těchto pravidel je rovněž odstranit překážky volného pohybu občanů v Evropské unii a navázat na normy týkající se práva na spravedlivý proces a práva na obhajobu, která jsou zaručena zejména článkem 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), jakož i srovnatelnými ustanoveními článku 6 Evropské úmluvy o lidských právech (dále jen „EÚLP“)(10).
20.      Směrnice 2013/48 stanoví společná minimální pravidla týkající se práva podezřelých a obviněných osob na přístup k obhájci ve všech fázích trestního řízení(11). Toto právo má zásadní význam pro spravedlivý proces(12) a pomáhá zajistit, aby další práva v trestním řízení byla dodržována(13).
21.      Právo na přístup k obhájci v trestním řízení je uvedeno v článku 3 směrnice 2013/48.
22.      Článek 3 odst. 1 směrnice 2013/48 stanoví „základní zásadu“, že podezřelé a obviněné osoby mají právo na přístup k obhájci dostatečně včas a takovým způsobem, aby mohly dotčené osoby prakticky a účinně uplatňovat svá práva na obhajobu(14).
23.      Tato zásada je upřesněna v čl. 3 odst. 2 směrnice 2013/48, pokud jde o okamžik, od kterého musí být toto právo přiznáno, přičemž jedním z takových okamžiků je výslech ze strany orgánů(15).
24.      Tato zásada je dále upřesněna v čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48, který vymezuje obsah práva na přístup k obhájci. Konkrétně čl. 3 odst. 3 písm. a) vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo scházet se o samotě a komunikovat se svým obhájcem, a to i před výslechem(16), a čl. 3 odst. 3 písm. b) vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby tyto osoby měly právo, aby byl přítomen jejich obhájce a mohl se aktivně účastnit výslechu(17).
25.      Podle čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48 se členské státy mohou „ve výjimečných případech a pouze v přípravném řízení“ dočasně odchýlit od práv stanovených v čl. 3 odst. 3 této směrnice, odůvodňují-li to „zvláštní okolnosti případu“ a jsou-li dány „přesvědčiv[é] důvod[y]“, a sice a) pokud existuje „naléhavá potřeba zamezit závažným nepříznivým důsledkům pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby“, nebo b) „pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení“. Jakákoli dočasná odchylka podle čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48 musí rovněž splňovat obecné podmínky stanovené v článku 8 této směrnice(18).
26.      Jádro projednávané věci spočívá v tom, že Komise chápe podstatu práva na přístup k obhájci a možné odchylky od tohoto práva jinak než Česká republika a Maďarsko.
27.      V podstatě – než podrobněji vysvětlím postoje účastníků řízení –
Komise vykládá podstatu práva na přístup k obhájci stanoveného ve směrnici 2013/48 tak, že v zásadě vyžaduje přítomnost obhájce při výslechu a jedinými výjimkami z tohoto pravidla (tj.
kdy mohou být podezřelé nebo obviněné osoby vyslýchány v nepřítomnosti obhájce) jsou situace uvedené v čl. 3 odst. 6 této směrnice. Kromě toho se tyto osoby mohou vzdát práva na přítomnost obhájce za podmínek stanovených v článku 9 této směrnice. Naopak Česká republika a Maďarsko tvrdí, že právo na přístup k obhájci je naplněno, pokud je těmto osobám dána možnost, aby byl jejich obhájce přítomen. Možnost provést výslech v případě, že se obhájce v určité lhůtě nedostaví, proto podle jejich názoru nepředstavuje odchylku od práva na přístup k obhájci.
B.      K výtce vycházející z porušení čl. 3 odst. 6 ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48
1.      Shrnutí argumentů účastníků řízení
28.      Komise tvrdí, že Česká republika nesprávně provedla čl. 3 odst. 6 ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48, protože §76 odst. 6 trestního řádu (dále jen „sporná česká právní úprava“) obecně umožňuje výslech podezřelých nebo obviněných osob bez přítomnosti jejich obhájce v situacích, kdy nejsou splněny podmínky čl. 3 odst. 6 této směrnice. Tento paragraf stanoví, že tyto osoby mohou být vyslechnuty orgány v rámci přípravného řízení bez přístupu k obhájci, pokud je obhájce v určité lhůtě nedosažitelný. Provedení výslechu bez přístupu k obhájci je tudíž vázáno na pouhou nedosažitelnost obhájce v určitý časový moment, bez konkrétního posouzení nezbytnosti takového výslechu z důvodu existence přesvědčivých důvodů, uvedených v čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48(19).
29.      Komise mimo jiné zdůrazňuje, že postoj České republiky, podle něhož k zajištění práva na přístup k obhájci postačuje, že dotčená osoba mohla kontaktovat a zvolit obhájce, který může být přítomen u výslechu, je v rozporu s čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48, který jasně odkazuje na oba aspekty práva na přístup k obhájci, a sice na přítomnost obhájce a aktivní účast obhájce při výslechu. Z článku 3 odst. 1 směrnice 2013/48 vyplývá, že nedochází k situacím, že je osoba vyslýchána bez obhájce, s výjimkou situací, kdy členské státy využijí dočasnou odchylku uvedenou v čl. 3 odst. 6 této směrnice nebo když se dotčená osoba vzdá tohoto práva v souladu s článkem 9 této směrnice.
30.      Komise je toho názoru, že nutnost propustit osobu do 48 hodin nijak neospravedlňuje nutnost výslechu takové osoby bez přítomnosti obhájce a možné zneužití trestního řízení mohou vnitrostátní orgány řešit jinými prostředky, jako je využití jiného obhájce, který je k dispozici pro účely asistence při výslechu. Komise na jednání zdůraznila, že by směrnice 2013/48 byla porušena i tehdy, kdyby
na spornou českou právní úpravu bylo nahlíženo tak, že je v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva (ESLP).
31.      Česká republika tvrdí, že sporná česká právní úprava je v souladu s čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48 a nepředstavuje odchylku podle čl. 3 odst. 6 této směrnice. Článek 3 odst. 3 písm. b) této směrnice nevyžaduje, aby členské státy zajistily, aby byl výslech podezřelých nebo obviněných osob vždy prováděn za přítomnosti obhájce;
spíše jen vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby tyto osoby dostaly možnost zvolit si obhájce a zvolený obhájce mohl být u výslechu přítomen.
32.      Podle České republiky by k odchylce podle čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48 došlo, pokud by dotčené osobě nebylo umožněno zvolit si obhájce, který by mohl být přítomen u výslechu. Pokud však tato osoba dostala možnost zvolit si obhájce, ale ten nemohl být z jakéhokoli důvodu výslechu přítomen, nejde o takovou odchylku. Přesně o takovou situaci jde v případě sporné české právní úpravy, která je plně v souladu s čl. 3 odst. 3 písm. b) této směrnice, jelikož právě z postupů podle vnitrostátního práva vyplývá ve výjimečné situaci zadržené osoby potřeba jejího výslechu během 48 hodina potřeba dát této osobě dostatečný prostor, aby si mohla zvolit obhájce, který bude u výslechu přítomen(20). Česká republika dodává, že i kdyby tato právní úprava představovala odchylku od čl. 3 odst. 3 písm. b), byla by v souladu s čl. 3 odst. 6, jelikož se uplatňuje i) pouze výjimečně v naléhavých případech a ii) s cílem zabránit závažnému ohrožení trestního řízení a vyžaduje iii) individuální posouzení příslušného orgánu s ohledem na zvláštní okolnosti daného případu.
33.      Česká republika mimo jiné zdůrazňuje, že tato vnitrostátní právní úprava je pojistkou pro zvláštní a zcela výjimečné případy, kdy si podezřelá osoba záměrně zvolí obhájce, který není dosažitelný, a tím de facto zneužije právo zvolit si obhájce, aby docílila propuštění a mohla se vyhnout spravedlnosti. Postoj České republiky odpovídá také judikatuře ESLP(21), dle níž je problematické právě to, když není dotčené osobě vůbec dána možnost spojit se s obhájcem, nikoli samo o sobě to, že je určitý úkon proveden bez přítomnosti obhájce, zejména když je tomu tak pouze proto, že dotčená osoba trvá na obhájci, který není v danou chvíli dosažitelný. Česká republika na jednání zdůraznila, že směrnice 2013/48 nebrání podle svého znění, historie vzniku a srovnání se směrnicí 2016/800 týkající se dětí tomu, aby byl výslech podezřelých nebo obviněných osob proveden bez přítomnosti jejich obhájce, a nepřekračuje rámec judikatury ESLP, jelikož její ustanovení odpovídají této judikatuře a v přípravných pracích o tom není žádná zmínka.
34.      Maďarsko dodává, že na základě znění čl. 3 odst. 3 písm. b) („v souladu s postupy podle vnitrostátního práva“) zavádí směrnice 2013/48 do oblasti působnosti vnitrostátního práva možnost definovat a upřesnit právo na přítomnost obhájce a že tento požadavek je splněn vnitrostátní právní úpravou, která zajišťuje, že podezřelé nebo obviněné osoby mají dostatečný prostor pro volbu obhájce, který bude přítomen výslechu. Pokud by bylo povinné zajistit aktivní přítomnost obhájce ve všech případech, mohlo by to vést ke zneužití a překážkám pro vedení trestního řízení a omezovat práva podezřelých a obviněných osob. Jak Maďarsko uvedlo na jednání, judikatura ESLP nestanoví absolutní požadavek přítomnosti.
2.      Posouzení
35.      Z argumentů účastníků řízení vyplývá, jak jsem stručně vysvětlila výše (viz body 26 a 27 tohoto stanoviska), že výtka vychází z rozdílného chápání ustanovení směrnice 2013/48. Spor se tedy týká výkladu ustanovení čl. 3 odst. 3 a 6 směrnice 2013/48 a způsobu, jakým je třeba chápat právo na přístup k obhájci při výslechu, stanovené v čl. 3 odst. 3 písm. b) této směrnice. Těmito otázkami se Soudní dvůr dosud přímo nezabýval.
36.      Domnívám se, že na základě znění, historie vzniku, kontextu a cílů směrnice 2013/48, jakož i na základě judikatury ESLP je třeba se přiklonit k výkladu, jejž ohledně smyslu čl. 3 odst. 3 a 6 směrnice 2013/48 a vztahu mezi těmito ustanoveními zastává Komise.
a)      Znění
37.      Jakožto jednu ze složek práva na přístup k obhájci, stanoveného v čl. 3 odst. 3 směrnice 2013/48, písm. b) tohoto ustanovení výslovně vyžaduje, aby členské státy zajistily, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly „právo, aby byl přítomen jejich obhájce a mohl se aktivně účastnit výslechu“(22).
38.      Bod 25 odůvodnění směrnice 2013/48 dále uvádí, že „[č]lenské státy by měly zajistit, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo na přítomnost a aktivní účast svého obhájce v průběhu výslechu prováděného policejním nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či justičním orgánem, včetně průběhu soudního jednání“(23).
39.      Souhlasně s Komisí jsem toho názoru, že přítomností
je míněna fyzická přítomnost, to znamená, že podezřelé nebo obviněné osoby mají právo, aby byl jejich obhájce osobně přítomen, když jsou vyslýchány ze strany orgánů(24).
40.      Z toho vyplývá, že čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 stanoví obecné právo podezřelých nebo obviněných osob, aby byl jejich obhájce přítomen při výslechu ze strany orgánů. Toto právo však není absolutní, a jak stanoví tato směrnice, lze se tedy od něj dočasně odchýlit podle čl. 3 odst. 6 uvedené směrnice nebo se jej vzdát podle jejího článku 9.
41.      Jak rozhodl Soudní dvůr, dočasné odchylky podle směrnice 2013/48 jsou taxativní(25).
42.      Jak uvedla Komise a na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika, je zřejmé, že sporná česká právní úprava nesplňuje všechny požadavky pro možnou dočasnou odchylku stanovené v čl. 3 odst. 6, jakož i v článku 8 směrnice 2013/48. Je totiž zřejmé, jak dokládá Komise, že tato právní úprava stanoví pravidlo, které se použije obecně v situacích, kdy se obhájce nedostaví ve stanovené lhůtě 48
hodin, a není tedy omezeno na jednotlivé případy („v rozsahu, v němž je to s ohledem na zvláštní okolnosti případu opodstatněno“), jak vyžaduje čl. 3 odst. 6 této směrnice. Nebylo ani prokázáno, že v této souvislosti musí existovat „přesvědčivé důvody“ týkající se konkrétně „naléhav[é] potřeb[y] zamezit závažným nepříznivým důsledkům pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby“ nebo že se musí jednat o situaci, kdy „vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení“.
43.      Sporná česká právní úprava, která obecně umožňuje vyslýchat podezřelé nebo obviněné osoby bez přítomnosti jejich obhájce jen z toho důvodu, že se obhájce nemohl dostavit ve lhůtě 48 hodin, je proto podle mého názoru v rozporu s ustanoveními čl. 3 odst. 3 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48(26).
44.      Jak uvedla Komise a na rozdíl od toho, co tvrdí Maďarsko, je třeba dále poznamenat, že odkaz na vnitrostátní právo uvedený v čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 se týká aktivní účasti obhájce,
nikoli jeho samotné přítomnosti. To vyplývá ze znění tohoto ustanovení („Tato účast musí být v souladu s postupy podle vnitrostátního práva“) a z bodu 25 odůvodnění této směrnice („Tato účast by měla být vykonávána v souladu s postupy podle vnitrostátního práva, které mohou upravovat účast obhájce v průběhu výslechu“).
45.      Podle mého názoru to není v rozporu se skutečností, že čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 musí být vykládán tak, že vyžaduje jak přítomnost, tak aktivní účast;
z toho spíše vyplývá, že členské státy sice mají na základě směrnice 2013/48 určitou volnost, pokud jde o vnitrostátní pravidla pro některé způsoby aktivní účasti obhájce (za předpokladu, že tato pravidla nemohou narušit „účinný výkon a samotnou podstatu“ tohoto práva), nicméně
pokud jde o přítomnost, není taková volnost dána, neboť podezřelé nebo obviněné osoby mají podle čl. 3 odst. 3 písm. b) této směrnice v zásadě právo na přístup k obhájci při výslechu. Přítomností se rozumí přítomnost a obhájce je buď přítomen, nebo nepřítomen.
46.      Skutečnost, že čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48 odkazuje na „jejich obhájce“, by neměla být chápána tak, že se vždy jedná o obhájce zvoleného podezřelou nebo obviněnou osobou. Tato formulace nebrání tomu, aby – jak uvádí Komise – možné zneužití práva na přístup k obhájci, které může bránit vedení trestního řízení, mohly orgány členských států řešit tím, že stanoví, že těmto osobám bude ustanoven obhájce, který jim bude při výslechu pomáhat namísto zvoleného obhájce, který se nemohl dostavit. Ustanovený obhájce se stane „jejich obhájcem“.
b)      Historie vzniku
47.      Česká republika na jednání uvedla, že směrnice 2013/48 upravuje právo na přístup k obhájci, nikoli však povinnou přítomnost obhájce, a že z historie vzniku této směrnice vyplývá, že ustanovení týkající se povinné přítomnosti obhájce byla navržena jako alternativa, ale nakonec nebyla přijata. Odmítnutí ustanovení týkajících se povinné přítomnosti obhájce podle České republiky znamená, že směrnice 2013/48 nevyžaduje, aby byl obhájce při výslechu vždy přítomen.
48.      Podle mého názoru je tato argumentace České republiky založena na nesprávném pochopení požadavku povinné přítomnosti obhájce.
49.      Je pravda, že při přípravě směrnice 2013/48(27) byla v posouzení dopadů provedeném Komisí nadnesena možnost politiky, která počítala zejména s ustanoveními ukládajícími povinnou obhajobu ve všech případech. To znamenalo, že podezřelým nebo obviněným osobám by musel být vždy nápomocen obhájce v tom smyslu, že vzdání se tohoto práva by bylo nepřípustné. Jinými slovy, povinná povaha obhajoby znamená, že se práva nelze vzdát. Převládla však možnost politiky, podle které se lze vzdát práva na přístup k obhájci při dodržení společných minimálních pravidel.
50.      Na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika, je tedy třeba rozlišovat mezi pojmem „povinná přítomnost obhájce“ a obecným právem na přístup k obhájci.
51.      Z ustanovení směrnice 2013/48(28) vyplývá, že povinná přítomnost obhájce znamená, že se podezřelá nebo obviněná osoba nemůže vzdát práva na přístup k obhájci a musí mít vždy obhájce, zatímco právo na přístup k obhájci stanovené v čl. 3 odst. 3 této směrnice znamená, že podezřelá nebo obviněná osoba má obecné právo na obhájce a zejména právo, aby byl přítomen při výslechu, podle písm. b) tohoto odstavce, ale že se tato osoba může tohoto práva vzdát, pokud jsou splněny požadavky článku 9 (nebo může být stanovena dočasná odchylka podle čl. 3 odst. 6). Jinými slovy, skutečnost, že podle tohoto písm. b) není přítomnost obhájce povinná, nemá žádný vliv na obecné právo podezřelých nebo obviněných osob, aby byl obhájce přítomen při výslechu, ledaže se v souladu s článkem 9 tohoto práva vzdaly.
52.      Lze dodat, že otázka, zda s výslechem čekat na příchod obhájce, byla skutečně vznesena v Radě spolu s návrhy, aby byla tato otázka vyřešena v textu směrnice, který by odkazoval na právní systémy členských států(29). Tato navrhovaná ustanovení však byla při závěrečných jednáních s Evropským parlamentem odstraněna(30).
53.      Historie vzniku sice nevede k jednoznačnému závěru, avšak nebrání výkladu, že záměrem normotvůrce je zajistit, aby podezřelým a obviněným osobám bylo v zásadě přiznáno právo na přítomnost jejich obhájce při výslechu.
c)      Kontext
54.      Další ustanovení směrnice 2013/48 a jiných „směrnic o cestovní mapě“ podle všeho poskytují další podporu výkladu čl. 3 odst. 3 písm. b) ve spojení s čl. 3 odst. 6 této směrnice, jejž zastává Komise.
55.      Konkrétně, jak vyplývá z bodu 22 tohoto stanoviska, čl. 3 odst. 1 směrnice 2013/48 jako obecnou zásadu jasně stanoví, že členské státy musí zajistit, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo na přístup k obhájci „dostatečně včas a takovým způsobem, aby mohly dotčené osoby prakticky a účinně uplatňovat svá práva na obhajobu“. Ve spojení s čl. 2 odst. 1 této směrnice to znamená, že členské státy jsou povinny bez výjimky zajistit, aby toto právo bylo „prakticky a účinně“ uplatňováno ve všech fázích trestního řízení. Souhlasně s Komisí jsem toho názoru, že skutečnost, že podezřelá nebo obviněná osoba může být vyslechnuta orgány v nepřítomnosti svého obhájce pouze proto, že se obhájce nedostaví ve stanovené lhůtě, může vážně narušit praktické a účinné uplatňování práv této osoby na obhajobu.
56.      Česká republika na jednání tvrdila, že další oporu pro skutečnost, že směrnice 2013/48 nevyžaduje, aby byl obhájce při výslechu vždy přítomen, lze dovodit ze srovnání se směrnicí 2016/800 týkající se dětí, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení (viz bod 17 tohoto stanoviska). Česká republika zdůrazňuje, že podle čl. 6 odst. 2 směrnice 2016/800 musí členské státy zajistit, aby byl dětem nápomocen obhájce, a podle čl. 6 odst. 4 písm. b) této směrnice musí členské státy zajistit, aby byl obhájce dětem nápomocen při výslechu. Skutečnost, že z těchto ustanovení jasně vyplývá, že přítomnost obhájce při výslechu je povinná, a že jsou tato ustanovení zahrnuta do směrnice 2016/800 z důvodu zranitelnosti dětí, podle jejího názoru naznačuje, že se jedná o odchylku od obecného režimu zavedeného směrnicí 2013/48; podle jejího názoru je logické, že kdyby povinná přítomnost obhájce byla stanovena směrnicí 2013/48, nebylo by nutné stanovit tuto povinnost ve směrnici 2016/800 pouze pro určité podezřelé nebo obviněné osoby.
57.      I v tomto případě se domnívám, že je tato argumentace založena na nesprávném pochopení požadavku povinné přítomnosti obhájce.
58.      Je pravda, že na rozdíl od směrnice 2013/48 stanoví směrnice 2016/800 povinnou přítomnost obhájce při výslechu z důvodu zvláštní situace dětí, které jsou zranitelné a ne vždy jsou schopny trestnímu řízení plně porozumět a sledovat je(31). Jak je však uvedeno výše, povinná přítomnost obhájce při výslechu znamená, že se tohoto práva nelze vzdát, a není to tedy totéž jako obecné právo na obhájce při výslechu, jehož se daná osoba vzdát může.
d)      Cíle
59.      Jak je uvedeno výše v části IV.A tohoto stanoviska, směrnice 2013/48 přispívá k budování prostoru svobody, bezpečnosti a práva tím, že stanoví soubor společných minimálních pravidel pro právo na přístup k obhájci v trestním řízení, a to s cílem posílit vzájemnou důvěru členských států v jejich systémy trestního soudnictví a důvěru občanů Unie při pohybu po celé Evropské unii. Vrátíme-li se ke Stockholmskému programu, tato směrnice má nejen kodifikovat, ale také posílit právo na přístup k obhájci v trestním řízení ve všech členských státech.
60.      S ohledem na to jsem toho názoru, že výklad směrnice 2013/48 v tom smyslu, že umožňuje členskému státu povolit výslech podezřelých nebo obviněných osob, aniž by jim bylo poskytnuto právo na přítomnost jejich obhájce, pouze z toho důvodu, že se obhájce nedostavil do 48
hodin, ohrožuje cíle směrnice 2013/48, které spočívají v zajištění společné úrovně práv podezřelých nebo obviněných osob na spravedlivý proces v celé Evropské unii.
e)      Judikatura ESLP
61.      Česká republika a Maďarsko se na podporu svého postoje dovolávaly judikatury ESLP a Česká republika na jednání konkrétně tvrdila, že směrnice 2013/48 odpovídá tomu, co je požadováno judikaturou ESLP.
62.      Je třeba zdůraznit, že výtka je založena na údajném porušení ustanovení čl. 3 odst. 3 a 6 směrnice 2013/48. Otázka, zda je třeba mít za to, že sporná česká právní úprava je v souladu s článkem 6 EÚLP, jak je vykládán v judikatuře ESLP, tudíž není rozhodující.
63.      Jak jsem vysvětlila v předchozích stanoviscích(32), povinnost vykládat „směrnice o cestovní mapě“ v souladu se základními právy v tomto ohledu znamená, že práva obsažená v konkrétní směrnici nemohou poskytovat nižší ochranu, než jaká je zaručena Listinou a EÚLP, ale neznamená, že unijní normotvůrce nemůže přiznat rozsáhlejší práva. Jinými slovy, jelikož EÚLP představuje minimální úroveň ochrany podle čl. 52 odst. 3 Listiny(33), musí jakýkoli výklad konkrétní směrnice poskytovat ochranu alespoň na úrovni této úmluvy, ale ochrana poskytovaná Evropskou unií může být vyšší.
64.      V projednávaném případě to tedy bez ohledu na to, jak je vykládána judikatura ESLP, nutně neznamená, že by ustanovení směrnice 2013/48 nemohla být vykládána tak, že vyžadují ještě vyšší úroveň ochrany.
65.      Na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika a Maďarsko, však judikatura ESLP podle všeho hovoří ve prospěch toho, že podle EÚLP je rovněž vyžadována fyzická přítomnost obhájce.
66.      ESLP rozhodl, že právo každého, kdo je obviněn z trestného činu, na účinnou obhajobu obhájcem, jak je zaručeno v čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP, je jedním ze základních prvků spravedlivého procesu v kontextu trestního řízení(34).
67.      Konkrétně ve věci Beuze v. Belgie(35) ESLP zdůraznil, že pokud jde o cíle tohoto práva, přístup k obhájci v přípravné fázi řízení přispívá k předcházení justičním omylům, a především k dosažení cílů článku 6 EÚLP, zejména rovnosti zbraní mezi orgány a obviněným; rychlý přístup k obhájci je důležitou protiváhou zranitelnosti podezřelých osob v policejní vazbě a má také preventivní charakter, neboť poskytuje základní záruku proti nátlaku a špatnému zacházení s podezřelými ze strany policie. Jedním z hlavních úkolů obhájce ve fázi policejní vazby a vyšetřování je navíc zajistit dodržování práva obviněného nevypovídat ve vlastní neprospěch a nevypovídat vůbec, což jsou práva, která tedy doplňují právo na právní pomoc.
68.      Pokud jde dále o obsah práva na přístup k obhájci, měl ESLP za to, že čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP neupřesňuje způsob výkonu práva na přístup k obhájci ani jeho obsah. Ačkoli ponechává na jednotlivých státech, aby si zvolily prostředky k zajištění ochrany tohoto práva ve svých soudních systémech, rozsah a obsah tohoto práva by měly být určeny v souladu s cílem EÚLP, kterým je zaručit práva, která jsou praktická a účinná(36).
69.      Aby právo na spravedlivý proces zůstalo dostatečně praktické a účinné, vyžaduje čl. 6 odst. 1 EÚLP, aby byl přístup k obhájci v zásadě poskytnut již od prvního výslechu podezřelého ze strany policie(37).
70.      Přidělení obhájce samo o sobě nezajišťuje účinnost pomoci, kterou může obhájce poskytnout obviněnému, a za tímto účelem musí být splněny určité minimální požadavky(38). Zaprvé podezřelí musí mít možnost kontaktovat obhájce od okamžiku, kdy jsou vzati do vazby; musí mít tedy možnost konzultovat svého obhájce před výslechem(39). Zadruhé ESLP v řadě věcí konstatoval, že „podezřelí mají právo na to, aby byl jejich obhájce fyzicky přítomen při počátečních policejních výsleších a kdykoli jsou vyslechnuti v následném přípravném řízení. [...] Tato fyzická přítomnost musí obhájci umožnit poskytnout účinnou a praktickou pomoc, a nikoli pouze pomoc abstraktní [...], a zejména zajistit, aby nebylo porušeno právo vyslýchaného podezřelého na obhajobu.“(40)
71.      Tyto závěry učiněné ve věci Beuze v. Belgie byly potvrzeny v následné judikatuře(41).
72.      ESLP dále ve věci Soytemiz v. Turecko(42) zdůraznil, že přítomnost obhájce během vyšetřovacích úkonů, včetně policejních výslechů, je nedílnou součástí záruky zakotvené v čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP, neboť je obtížné si představit, jak mohou být specifické služby spojené s „pomocí obhájce“, o níž hovoří čl. 6 odst. 3 písm. c) EÚLP, poskytovány v nepřítomnosti obhájce. Právo na pomoc obhájce tudíž vyžaduje nejen to, aby obhájci bylo umožněno být přítomen, ale aby mu bylo rovněž umožněno aktivně pomáhat podezřelému mimo jiné při policejním výslechu a jednat tak, aby bylo zajištěno dodržování práv podezřelého, neboť osoba obviněná z trestného činu by měla mít možnost obdržet celou řadu služeb, které bezprostředně souvisí s právní pomocí, nejen v průběhu soudního řízení, ale i v přípravném řízení, a to vzhledem k jeho zvláštnímu významu pro přípravu trestního řízení. Právo na pomoc obhájce navíc platí po celou dobu policejního výslechu a až do jeho ukončení: „Přítomnost a aktivní pomoc obhájce při policejním výslechu jsou důležitou procesní zárukou, jejímž cílem je mimo jiné zabránit shromažďování důkazů pomocí donucení nebo nátlaku v rozporu s vůlí podezřelé osoby a chránit svobodu podezřelé osoby se rozhodnout, zda bude při policejním výslechu vypovídat, či nikoli.“(43)
73.      ESLP rovněž připomněl, že policie je v zásadě povinna upustit od výslechu nebo jej odložit v případě, že podezřelý využil práva na pomoc obhájce během výslechu, a to až do doby, než je obhájce přítomen a je schopen podezřelému poskytnout pomoc. Stejné úvahy platí i v případě, že obhájce musí odejít, nebo je požádán, aby odešel před koncem policejního výslechu a před přečtením a podepsáním výpovědi(44).
74.      Jak dokládá výše uvedená judikatura ESLP, je tudíž kladen důraz na to, že podezřelé a obviněné osoby musí mít možnost využít práva na skutečnou fyzickou přítomnost obhájce při výslechu, jak je zaručeno právem na přístup k obhájci podle čl. 6 odst. 1 a odst. 3 písm. c) EÚLP(45). Na rozdíl od toho, co tvrdí Česká republika a Maďarsko, tedy z této judikatury vyplývá, že fyzická přítomnost obhájce je v zásadě nezbytná, ledaže lze omezení tohoto práva řádně odůvodnit.
75.      Lze dodat, že určitou judikaturu ESLP, které se Česká republika a Maďarsko dovolávají, lze považovat za irelevantní. Ve věci Yoldas v. Turecko(46) dospěl ESLP k závěru, že nedošlo k porušení čl. 6 odst. 1 a odst. 3 písm. c) EÚLP v situaci, kdy se stěžovatel vzdal práva na pomoc obhájce, což bylo považováno za slučitelné s požadovanými normami. Ve věci Hovanesjan v. Bulharsko(47) neshledal ESLP žádné porušení čl. 6 odst. 1 a odst. 3 písm. c) EÚLP v situaci, kdy bylo právo stěžovatele na pomoc obhájce omezeno během prvních 24
hodin v policejní vazbě, což bylo za konkrétních okolností případu považováno za odůvodněné s ohledem na spravedlivost řízení jako celku. Výtka
se netýká vzdání se obecného práva na přístup k obhájci ani uplatnění výjimek z tohoto obecného práva. Obě
výše uvedené věci spíše zdůrazňují význam dostatečných požadavků na vzdání se práva na přístup k obhájci a přísný režim pro dočasné odchylky podle směrnice 2013/48.
76.      S ohledem na výše uvedené je výtka vznesená Komisí opodstatněná.
V.      K nákladům řízení
77.      Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 140 odst. 1 tohoto jednacího řádu nesou členské státy, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní náklady řízení. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Česká republika neměla ve věci úspěch, je důvodné rozhodnout, že Česká republika ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Komisí. Maďarsko ponese vlastní náklady řízení.
VI.    Závěry
78.      S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr:
„1)       určil, že Česká republika tím, že nesprávně provedla čl. 3 odst. 6 ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/48 ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody, nesplnila povinnosti, které pro ni z těchto ustanovení vyplývají,
2)      rozhodl, že Česká republika ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí, a
3)       rozhodl, že Maďarsko ponese vlastní náklady řízení.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–       Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody (Úř. věst. 2013, L 294, s. 1).
3–       Viz mé stanovisko ve věci BK (Změna kvalifikace trestného činu) (C‑175/22, EU:C:2023:436, zejména body 22 a 23) a mé stanovisko ve věci M.S. a další (Procesní práva nezletilého) (C‑603/22, EU:C:2024:157, zejména body 26 až 31).
4–       Kromě směrnice 2013/48 se jedná o tyto směrnice: směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/64/EU ze dne 20. října 2010 o právu na tlumočení a překlad v trestním řízení (Úř. věst. 2010, L 280, s. 1); směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení (Úř. věst. 2012, L 142, s. 1); směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1); směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/1919 ze dne 26. října 2016 o právní pomoci pro podezřelé nebo obviněné osoby v trestním řízení a pro osoby vyžádané v rámci řízení týkajícího se evropského zatýkacího rozkazu (Úř. věst. 2016, L 297, s. 1) a směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/800 ze dne 11. května 2016 o procesních zárukách pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení (Úř. věst. 2016, L 132, s. 1).
5–       Usnesení Rady ze dne 30. listopadu 2009 (Úř. věst. 2009, C 295, s. 1).
6–       V tomto ohledu viz body 9 a 10 odůvodnění směrnice 2013/48.
7–       Evropská rada, Stockholmský program – otevřená a bezpečná Evropa, která slouží svým občanům a chrání je (Úř. věst. 2010, C 115, s. 1), bod 2.4.
8–       Viz zejména body 1 až
8 a 12 odůvodnění směrnice 2013/48.
9–       Stanovisko generálního advokáta Y. Bota ve věci Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:305, bod 30). Viz také například zpráva Komise
Evropskému parlamentu a Radě o provádění [směrnice 2013/48], COM(2019) 560 final, 26. září 2019, bod 1.1.
10–       Jak Soudní dvůr uznal, základní zásada účinné soudní ochrany práv potvrzená v článku 47 Listiny a pojem „spravedlivý proces“ uvedený v článku 6 EÚLP jsou tvořeny různými prvky, mezi něž patří zejména dodržování práva na obhajobu a právo poradit se, být obhajován a být zastupován. Stejně tak dodržování práva na obhajobu představuje v jakémkoli řízení, které může vést k uložení sankcí, základní zásadu práva Unie zakotvenou v čl. 48 odst. 2 Listiny. Viz například rozsudek ze dne 15. července 2021, Komise v. Polsko (Kárný režim soudců) (C‑791/19, EU:C:2021:596, body 203 a 204).
11–       Viz zejména články 1 a 2 a body 8, 12 a 57 odůvodnění směrnice 2013/48.
12–       V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci VW (Právo na přístup k obhájci, pokud se podezřelý nedostaví na předvolání) (C‑659/18, EU:C:2019:940, bod 2) a mé stanovisko ve věci M. S. a další (Procesní práva nezletilé osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:157, bod 63).
13–       V této souvislosti je právo na přístup k obhájci považováno například za „vstupní bránu“ [viz Sayers, D., „Article 48 (Criminal Law)“, v Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. a Ward, A. (eds.), EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2021, s. 1413, zejména s. 1450], nebo za „základní kámen“ (viz Mitsilegas, V., EU Criminal Law, Second Edition, Hart Publishing, Oxford, 2022, s. 265) práv v trestním řízení, neboť umožňuje výkon dalších práv a napomáhá tomu, aby tato práva byla skutečná a účinná.
14–       Viz například rozsudek ze dne 12. března 2020, VW (Právo na přístup k obhájci v případě, že se jednání soudu nezúčastní) (C‑659/18, EU:C:2020:201, bod 31), a rozsudek ze dne 8. května 2025, Barało (C‑530/23, EU:C:2025:322, bod 59).
15–       Viz například rozsudek ze dne 12. března 2020, VW (Právo na přístup k obhájci v případě, že se jednání soudu nezúčastní) (C‑659/18, EU:C:2020:201, bod 31), a rozsudek ze dne 14. května 2024, Stačev (C‑15/24 PPU, EU:C:2024:399, bod 48).
16–       Viz rovněž bod 23 odůvodnění směrnice 2013/48.
17–       Viz rovněž bod 25 odůvodnění směrnice 2013/48.
18–       Viz rovněž bod 38 odůvodnění směrnice 2013/48.
19–       Komise na jednání uvedla, že výtka vychází z údajného porušení čl. 3 odst. 3 ve spojení s čl. 3 odst. 6 směrnice 2013/48 a že zatímco sporná česká právní úprava by mohla být posuzována ve světle odchylky stanovené v čl. 3 odst. 6 písm. a) nebo b), maďarská právní úprava dotčená ve věci C‑660/24 by mohla být posuzována ve světle odchylky stanovené v čl. 3 odst. 6 písm. b).
To vysvětluje, proč Komise formulovala výtky v těchto dvou věcech odlišně, avšak rozhodující je, že vnitrostátní právní úprava v obou případech dalece přesahuje možné odchylky povolené touto směrnicí.
20–       Česká republika uvádí, že postup, aby si podezřelá osoba mohla zvolit obhájce, je upraven v interním pokynu policejního prezidenta č. 103/2013, podle kterého jsou osoby včas informovány o svých právech a je jim poskytnuta součinnost, aby se pokusily spojit se s obhájcem dle své volby nebo aby si vybraly jiného obhájce na základě seznamu advokátů vedeného Českou advokátní komorou nebo na základě telefonního seznamu.
21–       Česká republika odkazuje zejména na ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102); ESLP, 23. února 2010, Yoldaş v. Turecko (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304); ESLP, 21. prosince 2010, Hovanesjan v. Bulharsko (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403); a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910).
22–       Kurzivou zvýraznila autorka stanoviska.
23–       Kurzivou zvýraznila autorka stanoviska.
24–      Na jednání proběhla diskuse
– byť ne přímo relevantní pro projednávanou věc – o tom, že vývoj technologie by mohl umožnit chápat přítomnost obhájce v „digitální podobě“ jako fyzickou přítomnost, a to za předpokladu, že je taková přítomnost srovnatelná s přítomností obhájce „z masa a kostí“. V této souvislosti Komise na jednání uvedla, že přítomnost obhájce prostřednictvím videokonference může být v určitých situacích slučitelná s čl. 3 odst. 3 písm. b) směrnice 2013/48, avšak měla by být považována za výjimku z fyzické přítomnosti obhájce, jsou-li splněny podmínky stanovené v této směrnici, a nikoli za alternativu. Komise zejména zdůraznila, že přítomnost a účast obhájce prostřednictvím videokonference by měla být možná pouze tehdy, je-li daná osoba schopna prakticky a účinně uplatnit právo na obhajobu podle čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice; tato přítomnost a účast by měla být možná pouze s informovaným souhlasem dané osoby a při zohlednění potřeb zranitelných osob a praktických aspektů. Maďarsko se rovněž domnívalo, že taková přítomnost obhájce je možná, neboť výslech na dálku je od pandemie covidu-19 široce používaným nástrojem v trestním řízení a není sám o sobě neslučitelný s právem na spravedlivý proces. Česká republika měla nicméně za to, že se jedná o otázku de lege ferenda, a že pokud by použití videokonference mělo být považováno za nezbytné pro posílení práv na spravedlivý proces, mělo by být řešeno prostřednictvím legislativního procesu Unie.
25–       Viz rozsudek ze dne 12. března 2020, VW (Právo na přístup k obhájci v případě, že se jednání soudu nezúčastní) (C‑659/18, EU:C:2020:201, body 42 až 45), v němž Soudní dvůr rozhodl, že dočasné odchylky, které mohou členské státy stanovit z práva na přístup k obhájci, jsou taxativně vyjmenovány v čl. 3 odst. 5 a 6 směrnice 2013/48. Soudní dvůr měl za to, že vykládat článek 3 směrnice 2013/48 tak, že umožňuje členským státům stanovit jiné odchylky, než jsou odchylky taxativně vyjmenované v tomto článku, by bylo v rozporu s jeho zněním a s cíli a systematikou této směrnice a tento výklad by zbavil toto právo jeho užitečného účinku.
26–       Tento postoj zastává také literatura a má oporu i v odborných publikacích. V tomto smyslu viz Ogorodova, A. a Spronken, T., „Legal advice in police custody: From Europe to a local police station“, Erasmus Law Review, sv. 7, 2014, s. 191, zejména s. 199; Hodgson, J. „Criminal procedure in Europe’s area of freedom, security and justice: The rights of the suspect,“ v Mitsilegas, V., Bergström, M. a Quintel, T. (eds.), Research Handbook on EU
Criminal Law, Second Edition, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2024, s. 135, zejména s. 155; Agentura Evropské unie pro základní práva, Rights in practice: access to a lawyer and procedural rights in criminal and European arrest warrant proceedings, Úřad pro publikace Evropské unie, Lucemburk, 2019, navrhované stanovisko FRA č. 3 a bod 3.3.4.
27–       Viz pracovní dokument útvarů Komise – Posouzení dopadů připojené k návrhu směrnice Evropského parlamentu a Rady o právu na přístup k obhájci a právu na oznámení o vazbě třetí osobě v trestním řízení, SEC(2011) 686 final, 8. června 2011, zejména body 5.3 a 6.
28–       V této souvislosti viz čl. 3 odst. 4 druhý pododstavec, článek 9 a body 19, 28 a 39 až 41 odůvodnění směrnice 2013/48.
29–       Viz například dokument Rady 7337/12 ze dne 9. března 2012, bod 7 a návrh bodu 19a odůvodnění; dokument Rady 10064/12 ze dne 16. května 2012, návrh bodu 20 odůvodnění.
30–       Viz například dokument Rady 10190/13 ze dne 31. května 2013.
31–       Viz čl. 6 odst. 4 písm. b) a body 25 a 27 odůvodnění směrnice 2016/800. Viz také rozsudek ze dne 5. září 2024, M. S. a další (Procesní práva nezletilé osoby) (C‑603/22, EU:C:2024:685, bod 106), a mé stanovisko v uvedené věci (C‑603/22, EU:C:2024:157, body 67 až 71).
32–       Viz mé stanovisko ve věci BK (Změna kvalifikace trestného činu) (C‑175/22, EU:C:2023:436, body 53 až 76) a mé stanovisko ve věci M.S. a další (Procesní práva nezletilého) (C‑603/22, EU:C:2024:157, bod 62).
33–       Podle ustálené judikatury platí, že podle čl. 52 odst. 3 Listiny mají práva, která tato Listina obsahuje, stejný smysl a rozsah jako odpovídající práva zaručená EÚLP, což nebrání tomu, aby unijní právo poskytovalo širší ochranu. Při výkladu práv zaručených čl. 47 druhým pododstavcem a čl. 48 odst. 2 Listiny musí tedy Soudní dvůr odpovídající práva zaručená článkem 6 EÚLP, jak jej vykládá ESLP, zohlednit jakožto minimální úroveň ochrany. Viz například rozsudek ze dne 22. června 2023, K. B. a F. S. (Uplatnění ex officio v trestních věcech) (C‑660/21, EU:C:2023:498, bod 41).
34–       Viz například ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, body 50 a 51), a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 121 až 123).
35–       Viz ESLP, 9. listopadu 2018 (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 125 až 129).
36–       Viz ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 51), a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 131).
37–       Viz ESLP, 27. listopadu 2008, Salduz v. Turecko (CE:ECHR:2008:1127JUD003639102, bod 55), a ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 137).
38–       Viz ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, body 131 a 132).
39–       Viz ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 133).
40–       ESLP, 9. listopadu 2018, Beuze v. Belgie (CE:ECHR:2018:1109JUD007140910, bod 134) (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
41–       Viz například ESLP, 23. května 2019, Doyle v. Irsko (CE:ECHR:2019:0523JUD005197917, bod 74), v němž ESLP dokonce odkázal na ustanovení čl. 3 odst. 1 až 3 směrnice 2013/48 jako na součást relevantních podkladů; viz také ESLP, 4. června 2019, Farrugia v. Malta (CE:ECHR:2019:0604JUD006304113, bod 97), a ESLP, 18. ledna 2022, Atristain Gorosabel v. Španělsko (CE:ECHR:2022:0118JUD001550815, bod 49).
42–       Viz ESLP, 27. listopadu 2018 (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, body 43 a 44).
43–       Viz ESLP, 27. listopadu 2018, Soytemiz v. Turecko (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 45) (kurzivou zvýraznila autorka stanoviska).
44–       Viz ESLP, 27. listopadu 2018, Soytemiz v. Turecko (CE:ECHR:2018:1127JUD005783709, bod 46).
45–       V tomto ohledu viz Giannoulopoulos, D., „Strasbourg jurisprudence, law reform and comparative law: A tale of the right to custodial legal assistance in five countries“, Human Rights Law Review, sv. 16, 2016, s. 103.
46–       Viz ESLP, 23. února 2010 (CE:ECHR:2010:0223JUD002750304, body 51 až 55).
47–       Viz ESLP, 21. prosince 2010 (CE:ECHR:2010:1221JUD003181403, body 32 až 44).