62014TO0810
USNESENÍ TRIBUNÁLU (šestého senátu)
27. června 2016 (
*1
)
„Nevykonání rozsudku Soudního dvora určujícího nesplnění povinnosti státem — Penále — Rozhodnutí o úhradě penále — Zrušení vnitrostátního právního předpisu, které je v rozporu s unijním právem — Okamžik ukončení neplnění povinnosti — Zrušení dřívějšího rozhodnutí o úhradě penále uložené při výkonu stejného rozsudku Soudního dvora — Překážka věci pravomocně rozsouzené — Žaloba po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná“
Ve věci T‑810/14,
Portugalská republika, zastoupená L. Inez Fernandesem, J. de Oliveirou a S. Nunes de Almeida, jako zmocněnci,
žalobkyně,
proti
Evropské komisi, zastoupené G. Bragou da Cruz a M. Heller, jako zmocněnci,
žalované,
jejímž předmětem je návrh založený na článku 263 SFEU a znějící na zrušení rozhodnutí Evropské komise MARKT/A2/3523710 ze dne 3. října 2014 o úhradě dlužného penále Portugalské republiky za období od 10. do 29. ledna 2008, kterým se vykonává rozsudek ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3),
TRIBUNÁL (šestý senát),
ve složení S. Frimodt Nielsen (zpravodaj), předseda, F. Dehousse a A. M. Collins, soudci,
vedoucí soudní kanceláře: E. Coulon,
vydává toto
Usnesení
Skutečnosti předcházející sporu
Řízení o nesplnění povinnosti proti Portugalské republice
1
V roce 2003 zahájila Komise evropských společenství řízení o nesplnění povinnosti proti Portugalské republice, v němž měla mimo jiné za to, že podmínky vzniku odpovědnosti veřejných zadavatelů, které byly stanoveny v právních předpisech tohoto členského státu, nebyly v souladu se směrnicí Rady 89/665/EHS ze dne 21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek na dodávky a stavební práce [Úř. věst. L 395, s. 33; Zvl. vyd. 06/01, s. 246].
2
Soudní dvůr v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko, (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) vyhověl argumentaci Komise a v bodě 1 výroku uvedeného rozsudku konstatoval, že „Portugalská republika tím, že nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48051 ze dne 21. listopadu 1967, které podmiňuje přiznání náhrady škody osobám poškozeným porušením práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních předpisů toto právo provádějících předložením důkazu o zavinění nebo úmyslu, nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 písm. c) směrnice 89/665 [...].“
3
Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že Portugalská republika nezjednala nápravu konstatovaného nesplnění povinnosti, podala návrh na zahájení druhého řízení o nesplnění povinnosti, ve kterém požadovala od Soudního dvora, aby uložil Portugalské republice penále. Veřejné jednání Soudního dvora se konalo dne 5. července 2007.
4
Dne 31. prosince 2007 byl vyhlášen Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro de 2007, que aprova o Regime de Responsabilidade Civil Extracontractual do Estado e Demais Entidades Públicas (zákon č. 67/2007 ze dne 31. prosince 2007, kterým se upravuje mimosmluvní občanskoprávní odpovědnost státu a ostatních veřejnoprávních subjektů (Diário da República, 1. řada, č. 251, ze dne 31. prosince 2007, dále jen zákon č. 67/2007). Článek 5 uvedeného zákona zrušil mimo jiné nařízení s mocí zákona č. 48051 ze dne 21. listopadu 1967, kterého se týkal výrok rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) (dále jen „nařízení s mocí zákona č. 48051“). Podle ustanovení článku 6 tohoto zákona nabývá tento zákon účinnost 30 dnů po svém vyhlášení, tedy 30. ledna 2008.
5
Soudní dvůr v rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), konstatoval, že Portugalská republika tím, že nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48051, neukončila neplnění povinnosti zjištěné v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632). Soudní dvůr proto uložil penále. V bodech 1 a 2 výroku rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), se uvádí:
„1)
Portugalská republika tím, že nezrušila nařízení s mocí zákona č. 48051 […], které podmiňuje přiznání náhrady škody osobám poškozeným porušením práva Společenství v oblasti veřejných zakázek nebo vnitrostátních předpisů je provádějících předložením důkazu o zavinění nebo úmyslu, nepřijala nezbytná opatření vyplývající z rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03), a nesplnila tak povinnosti, které pro ni vyplývají z čl. 228 odst. 1 ES.
2)
Portugalské republice se ukládá, aby zaplatila Komisi […] na účet ‚Vlastní zdroje Evropského společenství‘ penále ve výši 19392 eur za každý den prodlení s provedením opatření nezbytných k vyhovění rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko, ode dne vydání tohoto rozsudku až do dne splnění povinností vyplývajících z výše uvedeného rozsudku ze dne 14. října 2004.“
První rozhodnutí o úhradě penále a řízení před Tribunálem a Soudním dvorem
6
Vzhledem k tomu, že se Komise byla toho názoru, že zákon č. 67/2007, zejména jeho článek 7 týkající se režimu mimosmluvní občanskoprávní odpovědnosti státu a ostatních veřejnoprávních subjektů, které jsou uvedeny v příloze uvedeného zákona, řádně neprovádí směrnici 89/665, zahájila s Portugalskou republikou dialog, v jehož rámci se konalo několik jednání. Portugalská republika byla toho názoru, že vzhledem k přijetím zákona č. 67/2007, kterým se ruší nařízení s mocí zákona č. 48051, v plném rozsahu vyhověla rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632).
7
Dne 15. července 2008 generální ředitel Generálního ředitelství (GŘ) „Vnitřní trh a služby“ předložil Portugalské republice žádost o platbu ve výši penále za období od 10. ledna 2008 do 31. května 2008.
8
Portugalská republika s cílem překonat tento názorový střet, byť nadále rozporovala stanovisko Komise, přijala dne 17. července 2008 Lei no 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontractual do Estado a Demais Entitades Públicas (zákon č. 31/2008 o změně zákona č. 67/2007) (Diário da República, 1. řada, č. 137, ze dne 17. července 2008), kterým se mění se zpětnou účinností ke dni 30. ledna 2008 článek 7 o režimu mimosmluvní občanskoprávní odpovědnosti státu a ostatních veřejnoprávních subjektů, které jsou uvedeny v příloze zákona č. 67/2007. Komise následně dospěla k závěru, že Portugalská republika ukončila neplnění povinnosti, které bylo určeno rozsudkem ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632).
9
Komise přijala dne 25. listopadu 2008 rozhodnutí C(2008) 7419 final (dále jen „první rozhodnutí o úhradě penále“), ve kterém Portugalské republice stanovila penále ve výši 3665088 eur za účelem výkonu rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), za období od 10. ledna 2008 do 17. července 2008.
10
Portugalská republika podala žalobu, v níž se domáhala zrušení prvního rozhodnutí o úhradě penále, které Tribunál vyhověl rozsudkem ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127). V tomto rozsudku Tribunál konstatoval, že Komise má v zásadě pravomoc vyměřit penále, avšak rozsah této pravomoci je ohraničen důsledky, které vyplývají z konstatování Soudního dvora. Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr konstatoval, že povinnost nebyla splněna proto, že nebylo zrušeno nařízení s mocí zákona č. 48051, měl Tribunál za to, že Komise překročila svou pravomoc tím, že sama posuzovala, zda nové portugalské právní předpisy řádně provádějí směrnici 89/665. Tribunál byl totiž toho názoru, že takové posouzení přísluší pouze Soudnímu dvoru.
11
Portugalská republika ve své žalobě primárně navrhovala, aby bylo zrušeno první rozhodnutí o úhradě penále, a podpůrně, aby bylo uvedené rozhodnutí zrušeno v rozsahu, v němž vyvolává účinky i po dni 29. ledna 2008. Tribunál zrušil první rozhodnutí o úhradě penále v celém rozsahu. Tribunál se nevyjádřil k podpůrnému žalobnímu důvodu Portugalské republiky, podle kterého bylo třeba zohlednit datum, kdy bylo ukončeno konstatované neplnění povinnosti, a sice 30. ledna 2008, což je okamžik, kdy nabyly účinnosti jak zákon č. 67/2007, tak změny se zpětnou účinností podle zákona č. 31/2008.
12
Kasační opravný prostředek, který podala Komise proti rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) byl zamítnut. Soudní dvůr v rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), mimo jiné konstatoval:
„37
Článek 260 odst. 1 SFEU stanoví, že shledá-li Soudní dvůr, že členský stát nesplnil povinnost, která pro něj vyplývá ze Smluv, je tento stát povinen přijmout opatření, která vyplývají z rozsudku Soudního dvora.
38
V souladu s odstavcem 2 uvedeného článku, má-li Komise za to, že dotyčný členský stát nepřijal opatření, která vyplývají z takového rozsudku, může předložit věc Soudnímu dvoru, aby tomuto členskému státu uložil zaplacení paušální částky nebo penále.
39
Na rozdíl od řízení zavedeného článkem 258 SFEU, jehož cílem je určit, že jednání členského státu je v rozporu s unijním právem, a přimět tento členský stát, aby v tomto jednání ustal (viz rozsudky ze dne 7. února 1979, Francie v. Komise, 15/76 a 16/76, Recueil, s. 321, bod 27, jakož i ze dne 6. prosince 2007, Komise v. Německo, C‑456/05, Sb. rozh. s. I‑10517, bod 25), je cíl řízení upraveného v článku 260 SFEU mnohem více omezen, jelikož směřuje pouze k tomu, přimět členský stát, který je v prodlení, aby vyhověl rozsudku, kterým bylo rozhodnuto o nesplnění povinnosti (rozsudek ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, C‑-304/02, Sb. rozh. s. I‑6263, bod 80, jakož i ze dne 21. září 2010, Švédsko a další v. API a Komise, C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, Sb. rozh. s. I‑8533, bod 119).
40
Na posledně uvedené řízení tedy musí být nahlíženo jako na zvláštní soudní řízení za účelem výkonu rozsudků Soudního dvora a, jinak řečeno, jako na prostředek výkonu rozhodnutí (výše uvedený rozsudek Komise v. Francie, bod 92). V rámci takového řízení proto mohou být projednávána pouze nesplnění povinností vyplývajících pro členský stát ze Smlouvy o FEU, která Soudní dvůr na základě článku 258 SFEU posoudil jako podložená (rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Portugalsko, C‑457/07, Sb. rozh. s. I‑8091, bod 47).
41
A fortiori, pokud Soudní dvůr uloží dotčenému členskému státu zaplacení penále, musí Komise při ověřování opatření přijatých tímto členským státem k vyhovění takovému rozsudku a vymáhání částek dlužných na základě uložených sankcí zohlednit vymezení nesplnění povinnosti, jak je provedl Soudní dvůr v rozsudcích vydaných na základě článků 258 SFEU a 260 SFEU.
42
V projednávaném případě jak z výroku rozsudku [ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632)], tak z výroku rozsudku [ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3)] vyplývá, že nesplnění povinnosti určené Soudním dvorem tkví v tom, že nebylo zrušeno nařízení s mocí zákona č. 48051, které podmiňovalo přiznání finanční náhrady osobám poškozeným porušením unijního práva v oblasti veřejných zakázek předložením důkazu o zavinění z nedbalosti nebo úmyslu.
43
Ke splnění povinností vyplývajících z rozsudku [ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632)] přijala Portugalská republika zákon č. 67/2007. Tento zákon, který nabyl účinnosti několik dní po vyhlášení rozsudku [ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3)], zrušil nařízení s mocí zákona č. 48051.
44
Komise nicméně po přezkoumání uvedeného zákona dospěla k závěru, že tento zákon není v souladu s unijním právem, a nezajišťuje proto řádné splnění povinností vyplývajících z rozsudku [ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632)].
45
Z toho vyvstal spor mezi uvedeným orgánem a Portugalskou republikou týkající se právního významu a výkladu zákona č. 67/2007, který vyústil v přijetí sporného rozhodnutí, v němž Komise na základě vlastního výkladu účinků tohoto zákona vypočetla výši penále stanoveného Soudním dvorem.
46
Komise se tím vyjádřila k otázce souladu zákona č. 67/2007 se směrnicí 89/665, ačkoliv, jak Tribunál právem uvedl v bodech 83 až 85 rozsudku [ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127)], tento zákon zavedl režim odpovědnosti, který byl odlišný od režimu zavedeného nařízením s mocí zákona č. 48051 a který předtím nemohl být přezkoumán Soudním dvorem.
47
Je pravda, jak v podstatě uvedl Tribunál v bodě 81 rozsudku [ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127)], že v rámci výkonu rozsudku Soudního dvora, kterým je členskému státu uloženo penále, musí mít Komise možnost posoudit opatření přijatá uvedeným členským státem k vyhovění rozsudku ukládajícímu penále.
48
Nicméně, jak Tribunál právem konstatoval v bodě 82 rozsudku [ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127)], tuto posuzovací pravomoc nelze vykonávat tak, aby zasahovala do výlučné pravomoci Soudního dvora rozhodovat o souladu vnitrostátních právních předpisů s unijním právem.
[…]
52
Z toho vyplývá, že pokud v rámci ověřování splnění povinností vyplývajících z rozsudku vydaného Soudním dvorem na základě článku 260 SFEU dojde ke sporu mezi Komisí a dotčeným členským státem ohledně vhodnosti vnitrostátní praxe nebo právní úpravy, která nebyla předtím přezkoumána Soudním dvorem, ke splnění povinností vyplývajících z takového rozsudku, Komise nemůže sama takový spor vyřešit přijetím rozhodnutí a vyvodit z toho důsledky pro výpočet penále.“
Napadené rozhodnutí
13
V rozhodnutí MARKT/A2/3523710 ze dne 3. října 2014 (dále jen „napadené rozhodnutí“) předložil ředitel Generálního ředitelství (GŘ) „Vnitřní trh a služby“ Portugalské republice žádost o platbu ve výši 387840 eur jako úhradu penále za období od 10. do 29. ledna 2008 z důvodu výkonu rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3).
14
Napadené rozhodnutí je odůvodněno následujícím způsobem:
„Vzhledem k tomu, že odůvodnění Soudního dvora v rozsudku z roku 2014 se týkají výlučně části rozhodnutí Komise, v níž posledně uvedená požadovala od Portugalska úhradu penále za období mezi 30. lednem a 17. červencem 2008, je Portugalská republika i nadále povinna splnit rozsudek z roku 2008, pokud jde o období mezi 10. lednem 2008 (datum vyhlášení rozsudku) a 29. lednem 2008 včetně (zákon, kterým byla zrušena ustanovení předchozích právních předpisů, nabyl účinnosti dne 30. ledna 2008).“
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
15
Portugalská republika podala projednávanou žalobu návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. prosince 2014.
16
Portugalská republika navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
17
Komise navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl,
—
uložil Portugalské republice náhradu nákladů řízení.
Právní otázky
18
Tribunál je toho názoru, že na projednávanou věc je třeba použít ustanovení článku 126 jednacího řádu, podle kterého v případě zjevného nedostatku pravomoci Tribunálu k projednání určitého návrhu nebo je-li určitý návrh zjevně nepřípustný nebo po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný, může Tribunál na návrh soudce zpravodaje kdykoli rozhodnout usnesením s odůvodněním, aniž by pokračoval v řízení.
K příslušnosti Tribunálu projednat tento spor
19
Portugalská republika v replice tvrdí, že Tribunálu nepřísluší rozhodovat o otázce, která se týká plnění závazků členských států, které vyplývají ze Smluv, neboť ta je vyhrazena Soudnímu dvoru. Proto s ohledem na to, že Soudní dvůr nerozhodoval o otázce, zda Portugalská republika ukončila neplnění povinnosti konstatované v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632), vyhlášením zákona č. 67/2007 nebo zda tomuto neplnění povinnosti mohla být učiněna přítrž toliko nabytím účinnosti uvedeného zákona, tato otázka měla být předložena k posouzení Soudnímu dvoru, a nikoli Tribunálu.
20
Portugalská republika v odpovědi na organizační procesní opatření, o kterém rozhodl Tribunál, upřesnila svůj postoj tím, že uvedla, že tímto argumentem nehodlá uplatňovat ve vztahu k vlastní žalobě námitku nepříslušnosti Tribunálu k rozhodnutí o uvedené žalobě, ale že tvrdí, že jelikož otázky sporu spadají do výlučné příslušnosti Soudního dvora, musí být napadené rozhodnutí zrušeno z důvodu nedostatku pravomoci orgánu, který uvedené rozhodnutí vydal.
21
S tímto upřesněním Portugalské republiky je třeba souhlasit, přičemž otázkou pravomoci Komise pro přijetí napadaného rozhodnutí se je nutné zabývat v rámci zkoumání opodstatněnosti žaloby.
22
V každém případě postačí znovu zopakovat, že v bodě 53 rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), Soudní dvůr konstatoval, že proti rozhodnutím, v nichž Komise vyměřuje penále, o kterém rozhodl Soudní dvůr, lze podat žalobu na neplatnost k Tribunálu a jím vydaný rozsudek může být předmětem kasačního opravného prostředku podaného k Soudnímu dvoru.
K opodstatněnosti žaloby
23
Argumenty, které Portugalská republika přednesla na podporu své žaloby, lze rozřadit do šesti žalobních důvodů. První žalobní důvod vychází z toho, že Komise nemá pravomoc přijmout napadené rozhodnutí, neboť rozhodnutí o úhradě penále, které bylo stanoveno podle čl. 260 odst. 2 SFEU, přísluší pouze unijním soudům. Druhý žalobní důvod vychází ze skutečnosti, že napadené rozhodnutí představuje nesprávný výkon rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Třetí žalobní důvod vychází z porušení překážky věci rozsouzené a čtvrtý žalobní důvod z porušení zásad právní jistoty, stability právních vztahů a ochrany legitimního očekávání. V pátém žalobním důvodu Portugalská republika tvrdí, že došlo k porušení zásady ne bis in idem. A šestý žalobní důvod vychází z porušení rozdělení pravomocí mezi Unii a členské státy vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí omezuje členské státy, pokud jde o možnost odkladu účinnosti norem, které přijímají.
24
Nejprve je třeba posoudit tvrzení Komise, která se týkají opodstatněnosti penále vyměřeného napadeným rozhodnutím. Od opodstatněnosti těchto tvrzení, na něž Portugalská republika odpověděla ve své replice, se ve značné míře odvíjí opodstatněnost této žaloby.
Úvodní úvahy, které se týkají opodstatněnosti penále vyměřeného napadeným rozhodnutím
25
Komise má za to, že pokud je v případě členského státu rozhodnuto o tom, že nezrušil právní předpisy, které jsou v rozporu s unijním právem, je okamžikem, k němuž je vytýkané neplnění povinnosti ukončeno, okamžik nabytí účinnosti normy, kterou byly zrušeny neslučitelné právní předpisy, tj. datum nabytí účinnosti tohoto zrušení, a nikoli datum vyhlášení uvedené normy, pokud toto druhé datum předchází prvně uvedenému okamžiku. Pokud by tomu tak nebylo, členský stát, v jehož případě bylo rozhodnuto o nesplnění povinnosti, by se mohl jednoduše vyhnout povinnosti ukončit toto nesplnění tím, že by sice vyhlásil normy požadované podle rozsudků Soudního dvora, avšak s odkladem nabytí jejich účinnosti.
26
V řízeních podle čl. 260 odst. 2 SFEU, jakož i v řízeních podle článku 258 SFEU, Soudní dvůr použije pro posouzení skutečnosti, zda členský stát ukončil vytýkané neplnění povinnosti, okamžik, v němž vnitrostátní právní předpisy nabyly účinnosti, a nikoli okamžik jejich přijetí.
27
Podle Komise z řízení, které vedlo k přijetí prvního rozhodnutí o úhradě penále, vyplývá, jak bylo mimo jiné uvedeno v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), že se Portugalská republika v uvedené době domnívala, že splnila povinnosti, které pro ni vyplývaly z rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) v celém rozsahu tím, že přijala zákon č. 67/2007, a tvrdila, že rozhodným datem v této souvislosti bylo datum nabytí účinnosti uvedeného zákona, a sice 30. ledna 2008.
28
Portugalská republika tvrdí, že nesplnění povinnosti konstatované v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632), bylo ukončeno přijetím zákona č. 67/2007. Soudní dvůr tak rozhodl o penále za situace, kdy byl o skutečnosti, že došlo k přijetí uvedeného zákona, informován pouze několik dní před vyhlášením rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), čímž tuto skutečnost nemohl zohlednit. Portugalská republika přitom tvrdí, že ukončila neplnění povinnosti, které bylo konstatováno v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632), před vyhlášením rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), a tudíž jí nemůže být uloženo žádné penále. Podle ní je rozhodné datum, které má být použito pro posouzení skutečnosti, že bylo ukončeno neplnění povinnosti, které bylo konstatováno v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632), datum vyhlášení zákona č. 67/2007, tj. 31. prosince 2007.
29
Portugalská republika kromě toho tvrdí, že má stále za to, že jí penále nemůže být uloženo, a že pouze v rámci podpůrného důvodu v řízení, v němž se domáhala zrušení prvního rozhodnutí o úhradě penále, tvrdila, že pokud by byl rozhodným datem pro ukončení neplnění povinnosti okamžik nabytí účinnosti zákona č. 67/2007, toto penále by jí každopádně nemohlo být uloženo za období po 29. lednu 2008.
30
Je třeba rovnou uvést, že napadené rozhodnutí vychází z předpokladu, že pokud ukončení neplnění povinnosti vytýkané členskému státu spočívá ve zrušení vnitrostátních právních předpisů, které jsou v rozporu s unijním právem, je třeba za rozhodný okamžik ukončení tohoto neplnění považovat datum, k němuž nabylo účinnosti zrušení neslučitelné normy, jestliže jako v projednávané věci nastane okamžik nabytí účinnosti později než vyhlášení aktu, kterým se uvedená norma zrušuje (viz bod 14 výše). Účastníci řízení totiž vedou spor o tom, zda je třeba, jak se Komise domnívá v napadeném rozhodnutí, mít za to, že nesplnění povinnosti konstatované v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632), bylo ukončeno nabytím účinnosti zákona č. 67/2007, tj. 30. ledna 2008, nebo zda uvedené nesplnění povinnosti bylo ukončeno, jak tvrdí Portugalská republika, dnem vyhlášení zákona č. 67/2007, tj. 31. prosince 2007. Kdyby byla přijata druhá hypotéza, mohla by Portugalská republika, pokud ukončila neplnění povinnost před vyhlášením rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), důvodně tvrdit, že jí nemůže být uloženo žádné penále.
31
Tuto otázku lze nicméně vyřešit za pomoci judikatury. Předně Soudní dvůr, který projednával žalobu pro nesplnění povinnosti na základě článku 258 SFEU, konstatoval, že nelze konstatovat případný rozpor vnitrostátních právních předpisů s unijním právem, pokud dotčená vnitrostátní norma nenabyla k okamžiku stanovenému Komisí v odůvodněném stanovisku účinnosti (rozsudek ze dne 18. července 2013, Komise v. Polsko, C‑313/11, EU:C:2013:481, body 43 až 48). V tomto rozsudku tudíž Soudní dvůr stanovil, že rozhodující je právní stav účinný k datu, k němuž musí posuzovat, zda je třeba určit, že členský stát nesplnil své povinnosti.
32
Soudní dvůr dále v rámci žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rozhodl, že v případě, kdy je nabytí účinnosti zákona, kterým se provádí určitá směrnice, podmíněno přijetím vnitrostátního prováděcího aktu, lze neslučitelnost vnitrostátních právních předpisů s unijním právem konstatovat tehdy, pokud nedojde k přijetí dotčeného prováděcího aktu k datu uplynutí lhůty, která byla ve směrnici stanovena pro takové provedení. Soudní dvůr tedy přikládá rozhodující význam účinnosti prováděcího zákona, tj. okamžiku nabytí jeho účinnosti, vzhledem k tomu, že v souvislosti s přímým účinkem směrnice konstatoval, že pouhé přijetí takového zákona příslušnými orgány členského státu není dostačující (rozsudek ze dne 18. prosince 2014, SETAR, C‑551/13, EU:C:2014:2467, bod 40).
33
Konečně Soudní dvůr v řízení o nesplnění povinnosti, které se týkalo uložení penále a paušální částky podle čl. 260 odst. 2 SFEU, konstatoval, že pokud zákon nabude účinnosti po datu, které stanovila Komise ve svém odůvodněném stanovisku, avšak před datem vyhlášení rozsudku, tato skutečnost brání v uložení penále, neboť dotčené neplnění povinnosti bylo ukončeno před vyhlášením rozsudku Soudního dvora (rozsudek ze dne 9. prosince 2008, Komise v. Francie, C‑121/07, EU:C:2008:695, body 20 a 26). Soudní dvůr nicméně uložil členskému státu úhradu paušální částky, neboť bylo třeba zohlednit datum nabytí účinnosti dotčeného zákona, k čemuž došlo později, než bylo datum stanovené v odůvodněném stanovisku.
34
Podle judikatury totiž platí, že pokud je ukončení neplnění povinnosti podmíněno přijetím vnitrostátního opatření, jako je zrušující opatření, musí se za rozhodný okamžik pro stanovení ukončení neplnění povinnosti považovat datum, kdy takové opatření nabývá účinnosti. V projednávané věci tudíž nesplnění povinnosti, které bylo konstatováno v rozsudku ze dne ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) a spočívalo v existenci právních předpisů, které byly v rozporu s unijním právem (nařízení s mocí zákona č. 48051), bylo ukončeno k okamžiku nabytí účinnosti zákona č. 67/2007, kterým byly tyto neslučitelné právní předpisy zrušeny, tj. dne 30. ledna 2008. Komise proto mohla mít důvodně jako v napadeném rozhodnutí za to, že z rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3) vyplývá, že Portugalské republice musí být uloženo penále od okamžiku vyhlášení uvedeného rozsudku, tj. ode dne 10. ledna 2008, za období, po které bylo účinné nařízení s mocí zákona č. 48051, tj. do dne 29. ledna 2008 včetně.
35
Nyní je třeba posoudit, zda lze na základě argumentů Portugalské republiky prokázat protiprávnost napadeného rozhodnutí.
K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z nedostatku pravomoci Komise k přijetí napadeného rozhodnutí
36
Portugalská republika tvrdí, že Komise neměla pravomoc přijmout napadené rozhodnutí, neboť tato pravomoc náleží unijním soudům. Vzhledem k tomu, že napadené rozhodnutí bylo přijato orgánem, jenž k tomu neměl pravomoc, ohrožuje napadené rozhodnutí rovnováhu právní ochrany zakotvené ve Smlouvách, jakož i práva na obranu, které mají členské státy v rámci řízení o nesplnění povinnosti, jak podle Portugalské republiky konstatoval Soudní dvůr v bodě 55 rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
37
Komise je toho názoru že měla pravomoc přijmout napadené rozhodnutí.
38
Je třeba připomenout, že otázkou pravomoci Komise přijímat rozhodnutí o úhradě penále, které bylo uloženo Soudním dvorem, se Tribunál výslovně zabýval v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127). Soudní dvůr tento přístup potvrdil v bodě 41 rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
39
Tribunál se v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) opíral o tyto úvodní úvahy:
„57
Je třeba připomenout, že článek 226 ES uvádí, že má-li Komise za to, že členský stát nesplnil povinnost, která pro něj ze Smlouvy o ES vyplývá, vydá o tom odůvodněné stanovisko poté, co umožní tomuto státu předložit své vyjádření. Nevyhoví-li tento stát stanovisku ve lhůtě stanovené Komisí, může Komise předložit věc Soudnímu dvoru.
58
Z ustálené judikatury vyplývá, že Komise nemá pravomoc s konečnou platností určit v odůvodněném stanovisku formulovaném na základě článku 226 ES nebo v jiných stanoviscích v rámci tohoto postupu práva a povinnosti členského státu nebo mu poskytnout záruky týkající se slučitelnosti určitého jednání se Smlouvou, a že podle článků 226 až 228 ES může být určení práv a povinností členských států a posouzení jejich chování učiněno pouze rozsudkem Soudního dvora (rozsudky Soudního dvora ze dne 27. května 1981, Essevi a Salengo, 142/80 a 143/80, Recueil, s. 1413, bod 16, a ze dne 22. února 2001, Gomes Valente, C‑393/98, Recueil, s. I‑1327, bod 18).
59
Kromě toho podle čl. 228 odst. 2 ES může Soudní dvůr na návrh Komise poté, co vydala odůvodněné stanovisko, kterému dotyčný členský stát nevyhověl, uložit zaplacení paušální částky nebo penále, pokud shledá, že členský stát nevyhověl jeho rozsudku.
60
Řízení podle čl. 228 odst. 2 ES je třeba považovat za zvláštní soudní řízení, jehož účelem je výkon rozsudků, jinými slovy za prostředek soudního výkonu rozhodnutí (rozsudek Soudního dvora ze dne 12. července 2005, Komise v. Francie, C‑304/02, Sb. rozh. s. I‑6263, bod 92).
61
Je však třeba konstatovat, že Smlouva o ES nestanoví způsoby splnění povinností vyplývajících z rozsudku, který Soudní dvůr vynese na konci tohoto nového řízení, zvláště tak nečiní, pokud je uloženo penále.
62
Jestliže rozsudek Soudního dvora vydaný podle čl. 228 odst. 2 ES ukládá členskému státu, aby Komisi zaplatil na účet „Vlastní zdroje Evropského společenství“ penále, a Komise podle článku 274 ES plní rozpočet, je na Komisi, aby v souladu s finančním nařízením přijatým na základě článku 279 ES vymáhala částky, které mají na základě rozsudku připadnout do unijního rozpočtu.
63
Smlouva o ES však neobsahuje žádné zvláštní ustanovení týkající se řešení sporů, které při této příležitosti nastanou mezi členským státem a Komisí.
64
Z toho plyne, že se použijí procesní prostředky stanovené Smlouvou o ES a že rozhodnutí, kterým Komise stanovuje částku dlužnou členským státem z titulu penále, jež mu bylo uloženo, může být předmětem žaloby na neplatnost podle článku 230 ES.
65
Tribunál má tedy pravomoc rozhodnout o takové žalobě podle ustanovení čl. 225 odst. 1 prvního pododstavce ES.
66
Tribunál však nesmí při výkonu této pravomoci zasahovat do výlučné pravomoci vyhrazené Soudnímu dvoru články 226 ES a 228 ES.
67
Tribunál tak nemůže v rámci žaloby na neplatnost podle článku 230 ES, jež směřuje proti rozhodnutí Komise, které se týká výkonu rozsudku Soudního dvora vydaného na základě čl. 228 odst. 2 ES, rozhodnout o otázce týkající se nesplnění povinností členským státem, jež pro něj vyplývají ze Smlouvy o ES, o které nebylo nejprve rozhodnuto Soudním dvorem.“
40
Z tohoto odůvodnění vyplývá, že Komise, když jedná jako schvalující subjekt a účetní rozpočtu Unie, má v zásadě pravomoc vymáhat dlužné částky od členských států, pokud jim Soudní dvůr uložil podle čl. 260 odst. 2 SFEU úhradu penále. Tato pravomoc vyžaduje, aby Komise mohla posoudit, zda jsou splněny podmínky, které Soudní dvůr stanovil v rozsudku o úhradě penále, aby mohla stanovit datum, kdy bylo ukončeno dotčené neplnění povinnosti. Naproti tomu do této pravomoci nenáleží možnost Komise posoudit slučitelnost normy nebo jednání členského státu s unijním právem, aniž se k takové věci vyjádří předtím Soudní dvůr.
41
Podle Tribunálu, jehož přístup byl potvrzen Soudním dvorem, totiž v případě prvního rozhodnutí o úhradě penále nemohla Komise učinit nic, co by zacházelo nad rámec ověření skutečnosti, že k tomuto zrušení došlo, jelikož nesplnění povinnosti konstatované v rozsudcích ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) a ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3) spočívalo v nezrušení nařízení s mocí zákona č. 48051. Komise proto nemohla mít za to – jak ovšem učinila – že zrušení vyplývající ze zákona 67/2007 nebylo dostatečné, a dojít k závěru, že až novými právními předpisy, které byly přijaty v červenci 2008, byla odstraněna neslučitelnost portugalských právních předpisů se směrnicí 89/665. Tímto jednáním Komise ve skutečnosti posuzovala slučitelnost nového režimu odpovědnosti, který je uveden v příloze zákona č. 67/2007, a režimu, který byl zakotven zákonem ze dne 17. července 2008, se směrnicí 89/665. Soudní dvůr přitom neměl možnost se k této otázce vyjádřit.
42
Naproti tomu v napadeném rozhodnutí Komise přikročila k vyměření penále, aniž prováděla samostatný rozbor slučitelnosti portugalských právních předpisů se směrnicí 86/665. Komise totiž pouze uvedla datum nabytí účinnosti vnitrostátní normy, kterou se ruší nařízení s mocí zákona č. 48051, jehož zrušení Soudní dvůr uvedl jakožto dostačující k ukončení stavu neplnění povinnosti, které bylo konstatováno v rozsudku ze dne14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632). Z toho vyplývá, že Komise nepřekročila základní pravomoc, která jí náleží v oblasti plnění rozpočtu Unie.
43
První žalobní důvod je proto třeba zamítnout jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný.
Ke druhému žalobnímu důvodu, který vychází ze skutečnosti, že napadené rozhodnutí představuje nesprávný výkon rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3)
44
Portugalská republika tvrdí, že napadené rozhodnutí vychází z „umělého rozlišování“ účinků rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Podle Portugalské republiky uvedený rozsudek neobsahuje nic, na základě čeho by Komise mohla rozlišovat více období. Tribunál v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a Soudní dvůr v rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) určily jediný důvod neplatnosti. Z výroku ani bodů odůvodnění rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) nelze podle Portugalské republiky takové rozlišení dovodit. Účinky rozsudku tudíž nemohou mít různou časovou působnost, aby je bylo možné rozlišit na období od 10. do 29. ledna 2008 a dále na období od 30. ledna 2008 do 17. července 2008.
45
Kromě toho první rozhodnutí o úhradě penále bylo podle Portugalské republiky zrušeno v celém rozsahu rozsudkem ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127), který byl plně potvrzen v rámci řízení o kasačním opravném prostředku rozsudkem ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). V posledně uvedeném rozsudku vymezil Soudní dvůr práva účastníků řízení s konečnou platností. Napadeným rozhodnutím je přitom zpochybňována právní jistota a autorita unijních soudních orgánů tím, že v časové rovině uměle rozlišuje mezi dvěma obdobími a usiluje o přehodnocení procesního stavu a merita, o nichž již bylo s konečnou platností rozhodnuto ve dvou výše uvedených rozsudcích.
46
Kromě toho vyměření penále za období od 10. do 29. ledna 2008 je v rozporu s cílem sledovaným čl. 260 odst. 2 SFEU, jímž je vybídnout členské státy k tomu, aby ukončily dříve konstatovaná neplnění povinnosti, a nikoli jejich postih. V projednávané věci přitom Portugalská republika ukončila neplnění povinnosti dne 31. prosince 2007 k okamžiku vyhlášení zákona č. 67/2007, a tudíž jí nemá být penále uloženo.
47
Komise s touto argumentací nesouhlasí.
48
Argumentace Portugalské republiky vychází z předpokladu, podle kterého, vzhledem k tomu, že Soudní dvůr tím, že v rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) potvrdil zrušení prvního rozhodnutí o úhradě penále, o kterém rozhodl Tribunál v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127), vycházel z jediné důvodu, a sice ze skutečnosti, že Komise neměla pravomoc stanovit datum 18. července 2008 jako okamžik, kdy bylo ukončeno neplnění povinnosti, které bylo konstatováno v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632), je penále v celém rozsahu za období od 10. ledna do 18. července 2008 zbaveno právního základu. Tudíž by bylo protiprávní v rámci období, za které bylo penále zrušeno, rozlišovat období od 10. do 29. ledna 2008, za které by bylo možné znovu uložit penále nové.
49
Tento výklad rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) by bylo možné přijmout pouze tehdy, pokud by v tomto rozsudku Soudní dvůr konstatoval, že Portugalské republice nemůže být uloženo žádné penále. O takový případ se však nejedná. Soudní dvůr totiž v rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) potvrdil analýzu, kterou Tribunál uvedl v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127), podle níž Komise nemohla založit své rozhodnutí o výpočtu penále na výkladu slučitelnosti portugalských právních předpisů se směrnicí 89/665, aniž by o tomto výkladu dříve rozhodl v rámci řízení o nesplnění povinnosti Soudní dvůr. Soudní dvůr, který potvrdil analýzu Tribunálu, měl rovněž za to, že nesplnění povinnosti konstatované v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) spočívalo v tom, že nařízení s mocí zákona č. 48051 nebylo zrušeno. Naproti tomu rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), ani rozsudek ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) nebrání v tom, aby Komise mohla mít za to, že skutečné datum ukončení neplnění povinnosti, které bylo konstatováno v rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632) je datem, k němuž nabylo účinnosti uvedené zrušení, tj. dne 30. ledna 2008. Z důvodů uvedených v bodech 30 až 34 výše tudíž Komise správně uplatnila výpočet dlužného penále za období od 10. do 29. ledna 2008.
50
Tímto na rozdíl od toho, co se zřejmě snaží tvrdit Portugalská republika v rámci druhého žalobního důvodu, Komise „neoživila“ penále, které bylo na základě rozsudků ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), zbaveno svého právního základu. Penále, které je vypočítáno v napadeném rozhodnutí, totiž vychází z jiného důvodu, jímž je skutečnost, že zákon č. 67/2007 nenabyl účinnosti, a který je jiný než důvod, na jehož základě bylo vyměřeno penále za stejné období v prvním rozhodnutí o úhradě penále, a sice nepřijetí právních předpisů, které by byly v souladu se směrnicí 89/665.
51
Druhý žalobní důvod je proto třeba zamítnout jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný.
K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady věci rozsouzené
52
Portugalská republika se domnívá, že napadené rozhodnutí je v rozporu se zásadou překážky věci rozsouzené. Z této zásady totiž vyplývá zákaz přijmout opětovně akt, který by měl stejný obsah jako akt zrušený. Napadené rozhodnutí mělo přitom stejný obsah, přestože se týkalo kratší doby než první rozhodnutí o úhradě penále.
53
Podle Portugalské republiky bylo v rozsudcích ze dne ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) rozhodováno o výkonu rozsudku ze dne 14. října 2004, Komise v. Portugalsko (C‑275/03, nezveřejněný, EU:C:2004:632). Proto se rozhodování v rozsudcích ze dne ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) týká stejné věci, jako je otázka, o níž se má rozhodnout v nyní projednávaném případě. Podle Portugalské republiky bylo předmětem věcí, v nichž byly vydány rozsudky ze dne ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), rozhodnutí o tom, zda má Portugalská republika zaplatit penále, které jí bylo uloženo rozsudkem ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3).
54
Kromě toho Tribunál, který vydal rozsudek ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127), a Soudní dvůr, který vydal rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), věděly o tom, že zákon č. 67/2007 nabývá účinnosti dne 30. ledna 2008, tedy po vyhlášení rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3). Proto kdyby byla teze Komise správná, musely by uvedené soudy dojít k závěru, že první rozhodnutí o úhradě penále musí být zrušeno v rozsahu, v němž se týká období od 30. ledna 2008, a potvrdit první rozhodnutí o úhradě penále v rozsahu, v němž se týká období od 10. do 29. ledna 2008. Přitom Tribunál v rozsudku, který byl potvrzen Soudním dvorem, zrušil první rozhodnutí o úhradě penále v celém rozsahu. V rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a v rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) bylo tedy podle Portugalské republiky nutně rozhodnuto o opodstatněnosti penále, pokud jde o období od 10. do 29. ledna 2008, takže napadené rozhodnutí je v rozporu se zásadou překážky rozsouzené věci, která se pojí s těmito rozsudky.
55
Komise s touto argumentací nesouhlasí.
56
Z posouzení druhého žalobního důvodu (viz body 49 a 50 výše) vyplývá, že rozsudek ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) ani rozsudek ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) v zásadě nepostihovaly Komisi za to, že v prvním rozhodnutí o úhradě penále uložila tuto platbu. Toto rozhodnutí bylo totiž zrušeno pouze proto, že bylo založeno na nesprávném důvodu. Nic tudíž nebrání Komisi v tom, aby přijala nové rozhodnutí na základě jiných důvodů, než které byly důvodem pro zrušení prvního rozhodnutí o úhradě penále. Je proto třeba mít za to, že předmět projednávaného sporu je jiný než předměty dvou sporů, o nichž bylo rozhodnuto v rozsudku ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a v rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
57
V této souvislosti je třeba uvést, že Portugalská republika nemůže argumentovat tím, že Tribunál nezrušil první rozhodnutí o úhradě penále jen částečně. Tribunál totiž v případě existence důvodů, na jejichž základě je nutno zrušit uvedené rozhodnutí v celém rozsahu, nemůže – jak tvrdila Portugalská republika v souladu se závěry, které primárně předložila v této věci – zrušit první rozhodnutí o úhradě penále pouze částečně, aniž by nahradil nezákonný důvod, na kterém se zakládalo první rozhodnutí Komise, řádným právním základem. V případě neexistence ustanovení, které by Tribunálu umožňovalo provést výše uvedenou substituci, přitom Tribunál nemůže měnit rozhodnutí, o nichž rozhoduje v rámci žaloby na neplatnost podle článku 263 SFEU.
58
Z toho vyplývá, že třetí žalobní důvod je proto třeba zamítnout jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný.
Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, který vychází z porušení zásad právní jistoty, stability právních vztahů a ochrany legitimního očekávání
59
Portugalská republika tvrdí, že napadené rozhodnutí porušuje zásady právní jistoty, stability právních vztahů a ochrany legitimního očekávání. Zásady právní jistoty a ochrany legitimního očekávání brání v tom, aby Komise nadále způsobovala průtahy v řízení. Přestože připouští, že v unijním právu není stanovena žádná procesní lhůta pro promlčení, má za to, že v projednávané věci může s ohledem na dobu, která uplynula od prvních úkonů učiněných Komisí před zahájení postupu pro nesplnění povinnosti do okamžiku konečného zrušení prvního rozhodnutí o úhradě penále, předpokládat, že nároky Komise, na jejichž základě od ní Komise vyžaduje zaplacení penále, s konečnou platností zanikly v okamžiku vyhlášení rozsudku ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Podle Portugalské republiky totiž Tribunál a posléze Soudní dvůr Komisi zakázaly, aby uložila Portugalské republice penále.
60
Komise rovněž tím, že vyplatila nazpět penále, včetně úroků, které jí bylo uhrazeno na základě prvního rozhodnutí o úhradě penále, založila podle Portugalské republiky legitimní očekávání stran skutečnosti, že za období od 10. do 29. ledna 2008 nemusí být hrazeno žádné penále. V této souvislosti Portugalská republika uvedla, že pokud by se Komise domnívala, že za toto období musí být hrazeno penále, měla započíst tuto pohledávku oproti vrácené částce, kterou vyplatila po zrušení prvního rozhodnutí o uložení penále, namísto vrácení v plné výši. Portugalská republika rovněž tvrdí, že Komise vrácením nazpět celé částky penále jednala oprávněně a v souladu s rozsudkem ze dne 29. března 2011, Portugalsko v. Komise (T‑33/09, EU:T:2011:127) a s rozsudkem ze dne 15. ledna 2014, Komise v. Portugalsko (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Pokud by byl předpoklad, z něhož vychází Komise v napadeném rozhodnutí, správný, měl by Tribunál povinnost zrušit první rozhodnutí o úhradě penále pouze v části, v níž se týká období po 29. lednu 2008.
61
Komise s touto argumentací nesouhlasí.
62
Zaprvé je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury, i když neexistuje příslušná právní úprava, má možnost dovolávat se zásady ochrany legitimního očekávání každý právní subjekt, u něhož orgán tím, že mu poskytl konkrétní ujištění, vyvolal podloženou naději [viz rozsudek ze dne 11. března 1987, Van den Bergh en Jurgens a Van Dijk Food Products (Lopik) v. EHS, bod 243 výše, bod 44 a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 30. listopadu 2009, France et France Télécom v. Komise, T‑427/04 a T‑17/05, EU:T:2009:474, bod 259 a citovaná judikatura].
63
Takovým ujištěním jsou přesné, nepodmíněné a shodující se informace z oprávněných a spolehlivých zdrojů bez ohledu na formu, ve které jsou sděleny. Naopak nikdo se nemůže dovolávat porušení této zásady, pokud neexistují konkrétní ujištění ze strany správy (viz rozsudek ze dne 14. února 2006, TEA-CEGOS a další v. Komise, T‑376/05 a T‑383/05, EU:T:2006:47, bod 88 a citovaná judikatura, rozsudek ze dne 30. listopadu 2009, France et France Télécom v. Komise, T‑427/04 a T‑17/05, EU:T:2009:474, bod 260).
64
Je třeba konstatovat, že Portugalská republika netvrdí, že by jí Komise poskytla přesné a nepodmíněné ujištění, z nichž by vyplývalo, že při výkonu rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3) jí nemůže být uložena úhrada žádného penále. Kromě toho i za předpokladu, že by takové ujištění bylo poskytnuto, což ze spisu předloženého Tribunálu nijak nevyplývá, by bylo zjevně protiprávní, neboť úhrada penále uložená Soudním dvorem neumožňuje Komisi žádný prostor pro posouzení účelnosti takové úhrady. Pokud totiž Soudní dvůr uloží členskému státu povinnost úhrady penále, je Komise povinna ověřit, zda odsouzený členský stát dodržuje podmínky vymezené v rozsudku Soudního dvora a přistoupí k vyměření penále za období, po které členský stát takové podmínky neplnil.
65
Zadruhé zásada právní jistoty vyžaduje, aby všechny správní akty s právními účinky byly jasné a přesné, aby se dotčená osoba mohla jednoznačně seznámit se svými právy a povinnostmi, a přijmout tudíž vhodná opatření (rozsudek ze dne 1. října 1998, Langnese-Iglo v. Komise, C‑279/95 P, EU:C:1998:447, bod 78. a rozsudek ze dne 30. listopadu 2009France et France Télécom v. Komise, T‑427/04 a T‑17/05, EU:T:2009:474, bod 300).
66
Je třeba konstatovat, že přestože Portugalská republika namítá porušení této zásady, neuvádí nic, v čem by toto porušení mělo v projednávané věci spočívat, neboť v žalobě není zpochybňován jasný dosah napadeného rozhodnutí. I pokud bychom připustili, že se Portugalská republika, když se dovolává této zásady, ve skutečnosti snaží tvrdit, že v návaznosti na zrušení prvního rozhodnutí o úhradě a vrácení penále Komisí měla právo na nezměnitelnost jejího právního postavení, nelze toto právo každopádně dovozovat ze zásady právní jistoty ani z jiné obecné zásady unijního práva.
67
Čtvrtý žalobní důvod je proto třeba zamítnout jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný.
K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady ne bis in idem
68
Portugalská republika tvrdí, že Komise přijetím nového individuálního právního aktu usilovala o dosažení toho, v čem jí bránilo zrušení prvního rozhodnutí o úhradě penále unijním soudem. Přijetí napadeného rozhodnutí není tak podle ní toliko v rozporu se zásadou právní jistoty, ale i se zásadou ne bis in idem. Vzhledem k tomu, že napadeným rozhodnutím se ukládá úhrada penále, ačkoli byl zákon č. 67/2007 přijat před vyhlášení rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), má toto rozhodnutí represivní povahu, která zachází nad rámec čl. 260 dost. 2 SFEU.
69
Komise s touto argumentací nesouhlasí.
70
Podle ustálené judikatury je zásada ne bis in idem, rovněž zakotvená v článku 4 protokolu č. 7 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, základní zásadou unijního práva, jejíž dodržování soud zajišťuje (viz rozsudek ze dne 29. června 2006, Showa Denko v. Komise, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, bod 50 a citovaná judikatura). Kromě toho se podle znění článku 50 Listiny základních práv Evropské unie stanoví, že nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.
71
Portugalská republika v rámci svého pátého žalobního důvodu tvrdí, že přijetí napadeného rozhodnutí v návaznosti na zrušení prvního rozhodnutí o úhradě penále je v rozporu se zásadou ne bis in idem.
72
V této souvislosti je třeba uvést, že z režimu, který je stanoven v čl. 260 odst. 2 SFEU, nezbytně vyplývá, že vyměření penále, které činí Komise, je pouhým úkonem v rámci výkonu rozhodnutí o uložení povinnosti členského státu ve věci platby penále, které vyplývá z rozsudku vyhlášeného Soudním dvorem. V projednávané věci přitom existuje pouze jedno takové rozhodnutí, a sice o uložení penále, které bylo stanoveno rozsudkem ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3), přičemž ve vztahu k uvedenému rozsudku představují první rozhodnutí o úhradě penále a napadené rozhodnutí nanejvýš dva způsoby jeho výkonu. Pokud Komise vyměřila penále rozhodnutím, jehož protiprávnost byla určena unijním soudem, byla oprávněna a rovněž povinna (viz bod 64 výše) přistoupit k novému vyměření penále prostřednictvím nového rozhodnutí, aniž tím ovšem z tohoto důvodu porušila zásadu ne bis in idem.
73
Z toho vyplývá, že pátý žalobní důvod je proto třeba zamítnout jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný.
K šestému žalobnímu důvodu, spočívajícímu v nesprávném rozdělení pravomocí mezi Unii a členské státy
74
Portugalská republika má za to, že napadené rozhodnutí omezuje možnost členských států stanovit legisvakanční lhůty. Komise tím tak měla porušit rozdělení pravomocí mezi Unii a členskými státy.
75
Portugalská republika tvrdí, že v projednávané věci byla legisvakanční lhůta v délce třiceti dnů nezbytná, a tudíž v souladu se zásadou proporcionality k tomu, aby se jednotlivé subjekty a veřejné orgány mohly připravit jednak na zánik režimu odpovědnosti veřejnoprávních subjektů, který platil více než čtyřicet let, a jednak na jeho nahrazení novým režimem odpovědnosti, který zavedl zákon č. 67/2007. Stanovení vhodného data nabytí účinnosti nového zákona spadá podle Portugalské republiky do diskreční pravomoci členských států. Napadené rozhodnutí naopak vychází z vůle Komise omezit pravomoc členských států v rozporu s pravidly, kterými se řídí rozdělení pravomocí mezi Unii a členské státy.
76
Komise s touto argumentací nesouhlasí.
77
Portugalská republika zjevně na rozdíl od toho, co tvrdí, může odložit nabytí účinnosti zákona č. 67/2007 ve lhůtě, jejíž délku sama stanovila. Tento zákon, který je nezbytný k tomu, aby bylo ukončeno neplnění povinnosti konstatované Soudním dvorem, totiž přijala k takovému datu, které s ohledem na délku lhůty, kterou stanovila na základě vlastní svobodné vůle, znamenalo, že uvedený zákon nabyl účinnosti po vyhlášení rozsudku ze dne 10. ledna 2008, Komise v. Portugalsko (C‑70/06, EU:C:2008:3). Z tohoto důvodu, jak vyplývá z bodu 34 výše, Komise právem usoudila, že je proto třeba jí uložit penále vyměřené v napadeném rozhodnutí.
78
Šestý žalobní důvod je proto třeba zamítnout jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněný. Z výše uvedeného tak vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná.
K nákladům řízení
79
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a Portugalská republika neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (šestý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá jako po právní stránce zjevně zcela neopodstatněná.
2)
Portugalské republice se ukládá náhrada nákladů řízení.
V Lucemburku dne 27. června 2016.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
S. Frimodt Nielsen
(
*1
) – Jednací jazyk: portugalština.