62015CC0680
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
YVESE BOTA
přednesené dne 19. ledna 2017 (
1
)
Spojené věci C‑680/15 a C‑681/15
Asklepios Kliniken Langen-Seligenstadt GmbH (C‑680/15),
Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (C‑681/15)
proti
Ivanu Feljovi,
Vittorii Graf
[žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo)]
„Řízení o předběžné otázce — Směrnice 2001/23/ES — Článek 3 odst. 1 a 3 — Zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniku — Ustanovení pracovní smlouvy odkazující na pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou, jakož i na jejich změny po převodu podniku“
1.
Projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu článku 3 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (
2
), jakož i článku 16 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“).
2.
Tyto žádosti byly podány v rámci sporu mezi Ivanem Feljou a Vittorií Graf (dále jen „žalobci“) na straně jedné a společnostmi Asklepios Kliniken Langen-Seligenstadt GmbH a Asklepios Dienstleistungsgesellschaft mbH (dále jen „Asklepios“) na straně druhé týkajícího se uplatňování kolektivní smlouvy.
3.
Po rozsudcích ze dne 9. března 2006, Werhof (C‑499/04, EU:C:2006:168, dále jen „rozsudek Werhof“), a ze dne 18. července 2013, Alemo-Herron a další (C‑426/11, EU:C:2013:521, dále jen „rozsudek Alemo-Herron a další“), představuje v tomto případě obecný problém otázka, zda může být zaměstnavatel nabyvatel nucen po převodu závodu uplatňovat pracovní podmínky vyplývající z kolektivních smluv přijatých po tomto převodu.
4.
Tyto výše uvedené rozsudky jsou stejně jako projednávaná věc specifické tím, že je uplatňování kolektivních smluv na pracovněprávní vztahy mezi zaměstnavatelem a jeho zaměstnanci důsledkem odkazu pracovních smluv na tyto kolektivní smlouvy.
5.
Pracovní smlouvy mohou v této souvislosti obsahovat dva druhy odkazovacích ustanovení, buďto statická, nebo dynamická.
6.
Tato ustanovení fungují staticky nebo dynamicky podle toho, zda odkazují pouze na určitou účinnou kolektivní smlouvu nebo rovněž na její budoucí změny, které tato smlouva upravuje.
7.
Statická ustanovení tak odkazují na konkrétní kolektivní smlouvu pouze ve znění účinném ke dni převodu.
8.
Naopak, pokud smluvní strany zahrnou do pracovní smlouvy dynamické ustanovení, sjednají si tím, že některá hmotněprávní ujednání pracovního poměru budou dynamicky vyplývat z vnějšího právního rámce a budou se dále vyvíjet. Platné pracovní podmínky tak odpovídají kolektivním smlouvám pravidelně sjednávaným příslušnými organizacemi.
9.
Začleňování ustanovení tohoto druhu do pracovních smluv se v německém právu vysvětluje snahou zajistit zaměstnancům jejich práva nezávisle na jejich odborové příslušnosti.
10.
Tato odkazovací ustanovení tak umožňují zaměstnavatelům náležejícím k organizaci zaměstnavatelů, která sjednala a uzavřela oborovou kolektivní smlouvu, uplatňovat ji též na zaměstnance, kteří nejsou členy odborů.
11.
Tato odkazovací ustanovení rovněž umožňují zaměstnavatelům nenáležejícím k organizaci zaměstnavatelů, která sjednala a uzavřela kolektivní smlouvu, dobrovolně ji uplatňovat na zaměstnance (členy a nečleny odborů).
12.
V projednávané věci se jedná o posledně uvedenou situaci: převodce nenáležející k organizaci zaměstnavatelů, která sjednala a uzavřela kolektivní smlouvu, se rozhodl začlenit do pracovních smluv svých zaměstnanců ustanovení odkazující na tuto kolektivní smlouvu. Jedná se o dynamické odkazovací ustanovení, jelikož se vztahuje na budoucí změny uvedené kolektivní smlouvy.
13.
Nabyvatel má za to, že po převodu závodu od převodce nebude vázán uplatňovat pracovní podmínky vyplývající ze změn kolektivní smlouvy přijatých po převodu.
14.
Soudní dvůr má rozhodnout, zda směrnice 2001/23 za takových okolností brání dynamičnosti odkazovacího ustanovení. Jinými slovy, brání tato směrnice tomu, aby byl nabyvatel vázán uplatňovat pracovní podmínky vyplývající z budoucích změn kolektivní smlouvy, na niž odkazují pracovní smlouvy?
15.
V tomto stanovisku podám na tuto otázku kladnou odpověď.
I – Právní rámec
A –
Unijní právo
16.
Článek 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2001/23, která nahrazuje a kodifikuje směrnici 77/187/EHS (
3
), stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení.“
17.
Článek 3 této směrnice stanoví:
„Práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele.
[…]
3.   Po převodu nabyvatel zachová pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě za stejných podmínek, jaké tato smlouva stanovila pro převodce, až do dne rozvázání kolektivní smlouvy nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy.
Členské státy mohou omezit dobu pro zachování pracovních podmínek, avšak s výhradou, že tato doba nebude kratší než jeden rok.
[…]“
18.
Uvedená směrnice v článku 8 stanoví následující:
„Tato směrnice se nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější nebo které podporují či povolují uzavírání kolektivních smluv nebo dohod mezi sociálními partnery příznivějších pro zaměstnance.“
B –
Německé právo
19.
Ve Spolkové republice Německo jsou práva a povinnosti při převodu závodu upravena v § 613a Bürgerliches Gesetzbuch (občanský zákoník, dále jen „BGB“), jehož odstavec 1 zní následovně:
„Je-li převáděn závod nebo část závodu právním aktem na jiného vlastníka, přebírá tento vlastník práva a povinnosti založená stávajícími pracovními smlouvami ke dni převodu. Jsou-li tato práva a povinnosti upraveny pravidly kolektivní smlouvy nebo podnikovou dohodou, stanou se nedílnou součástí pracovní smlouvy mezi novým vlastníkem a zaměstnancem a nemohou být změněny k újmě posledně jmenovaného před uplynutím jednoho roku od data převodu. Druhá věta se nepoužije, pokud jsou práva a povinnosti nového vlastníka upraveny ustanoveními jiné kolektivní smlouvy nebo jinou podnikovou dohodou. Tato práva a povinnosti mohou být před uplynutím lhůty jednoho roku uvedené v druhé větě změněna, pokud již kolektivní smlouva nebo podniková dohoda není účinná nebo pokud neexistuje vzájemná povinnost řídit se jinou kolektivní smlouvou, na jejímž použití se nový vlastník se zaměstnancem dohodli.“
II – Spor v původním řízení a předběžné otázky
20.
Žalobci jsou zaměstnáni v nemocnici v Dreieich-Lange (Německo) jakožto domácí zaměstnanec/zahradník od roku 1978 a pečovatelka od roku 1986. Poté co v roce 1995 převedl okres Offenbach (Německo), územní samosprávný celek, nemocnici na GmbH (společnost s ručením omezeným) založenou podle soukromého práva, byla v roce 1997 část závodu, v němž jsou žalobci zaměstnáni, převedena na společnost KLS Facility Management GmbH (dále jen „KLS FM“).
21.
Společnost KLS FM, která nepatří k žádné organizaci zaměstnavatelů, s žalobci prostřednictvím individuální smlouvy sjednala, že se jejich pracovněprávní vztah bude řídit jako před převodem Bundesmanteltarifvertrag für Arbeiter gemeindlicher Verwaltungen und Betriebe (spolková kolektivní smlouva zaměstnanců institucí a podniků, dále jen „BMT-G II“) a kolektivními smlouvami, které ji doplňují, mění a nahrazují.
22.
Následně byla společnost KLS FM začleněna do skupiny Asklepios. Ta sdružuje řadu společností z nemocničního odvětví.
23.
Dne 1. července 2008 byla část závodu, v níž jsou žalobci zaměstnáni, převedena ze společnosti KLS FM na jinou společnost skupiny, a to společnost Asklepios. Ani ta nebyla, a k dnešnímu dni není, vázána jakožto člen organizace zaměstnavatelů BMT-G II ani Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst (kolektivní smlouva pro veřejnou službu, dále jen „TVöD“), která ji nahrazuje od 1. října 2005, ani Tarifvertrag zur Überleitung der Beschäftigten der kommunalen Arbeitgeber in den TVöD und zur Regelung des Übergangsrechts (kolektivní smlouva o převodu k tomuto sjednaná, dále jen „TVÜ-VKA“).
24.
Žalobci se domáhali, aby soudy určily, že ustanovení TVöD a kolektivních smluv ji doplňujících, jako je TVÜ-VKA, se uplatní na jejich pracovněprávní vztahy v platných zněních, tj. dynamicky.
25.
Společnost Asklepios uvedla, že směrnice 2001/23 a článek 16 Listiny brání právnímu účinku, který je stanoven vnitrostátním právem a spočívá v dynamickém uplatňování pravidel kolektivních smluv pro veřejnou službu, na něž odkazuje pracovní smlouva. To podle ní vede k tomu, že se pracovní podmínky sjednané v pracovní smlouvě a vyplývající z kolektivních smluv v této smlouvě citovaných uplatňují po převodu na pracovněprávní vztah pouze staticky.
26.
Soudy nižších stupňů žalobám podaným žalobci vyhověly.
27.
Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo), ke kterému byl podán revizní opravný prostředek, žádá Soudní dvůr, aby rozhodl o následujících předběžných otázkách:
„I
1.
Brání článek 3 směrnice 2001/23 vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že v případě převodu podniku nebo závodu přecházejí na nabyvatele v nezměněné formě pracovní podmínky sjednané na základě zásady autonomie vůle v individuální pracovní smlouvě mezi převodcem a zaměstnancem, jako kdyby je sám sjednal se zaměstnancem v individuální pracovní smlouvě, pokud vnitrostátní právní předpisy stanoví pro nabyvatele jak dvoustranné, tak i jednostranné možnosti úpravy?
2.
V případě kladné odpovědi na první otázku jako celek nebo pro určitou skupinu pracovních podmínek sjednaných v individuální pracovní smlouvě mezi převodcem a zaměstnancem:
Vyplývá z uplatnění článku 3 směrnice 2001/23, že je třeba z převodu na nabyvatele provedeného beze změn vyjmout určité podmínky pracovní smlouvy sjednané na základě zásady autonomie vůle mezi převodcem a zaměstnancem a upravit je již z prostého důvodu převodu podniku nebo závodu?
3.
Pokud podle odpovědí Soudního dvora na první a druhou otázku není možný převod na nabyvatele beze změny sjednaného odkazovacího ustanovení v individuální pracovní smlouvě, na základě níž jsou některá pravidla kolektivní smlouvy dynamicky včleňována do pracovní smlouvy podle zásady autonomie vůle:
a)
Platí to i tehdy, pokud ani převodce, ani nabyvatel nejsou přímo ani nepřímo stranou kolektivní smlouvy, tedy pokud by se před převodem podniku nebo závodu pravidla kolektivní smlouvy na pracovní poměr s převodcem v žádném případě nepoužila bez odkazovacího ustanovení sjednaného v pracovní smlouvě na základě zásady autonomie vůle?
b)
V případě kladné odpovědi na tuto otázku:
Platí to i tehdy, pokud převodce a nabyvatel jsou společnostmi z téže skupiny?
II.
Brání článek 16 [Listiny] vnitrostátní právní úpravě vydané za účelem provedení směrnic 77/187 nebo 2001/23, která stanoví, že v případě převodu podniku nebo závodu je nabyvatel rovněž vázán podmínkami pracovní smlouvy sjednanými převodcem a zaměstnancem v individuální pracovní smlouvě v souladu se zásadou autonomie vůle před převodem závodu, jako by je nabyvatel sjednal sám, pokud tyto podmínky do pracovní smlouvy dynamicky včleňují konkrétní pravidla kolektivní smlouvy, která by se jinak na pracovněprávní vztah neuplatnila, pokud vnitrostátní právo předpokládá jak dvoustranné, tak i jednostranné možnosti úpravy?“
III – Analýza
28.
Svými otázkami, které je třeba zkoumat společně, předkládající soud v podstatě Soudní dvůr žádá, aby posoudil, zda musí být článek 3 směrnice 2001/23 ve spojení s článkem 16 Listiny vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, podle níž se v případě převodu závodu zachování práv a povinností vyplývajících pro převodce z pracovní smlouvy vztahuje na ustanovení takovéto smlouvy dynamicky odkazující na pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou, pokud vnitrostátní právo stanoví ve prospěch nabyvatele jak dvoustranné, tak i jednostranné možnosti úpravy. Předkládající soud klade důraz na skutečnost, že ani převodce, ani nabyvatel nejsou přímo či nepřímo stranami dotčené kolektivní smlouvy a dále že převodce a nabyvatel jsou společnostmi z jedné skupiny.
A –
Úvodní poznámky
29.
Považuji za nezbytné se v úvodu vrátit ke dvěma precedentům, které představují rozsudky Werhof a Alemo-Herron a další.
1. Rozsudek Werhof
30.
Na počátku tohoto případu byla pracovní smlouva, která – pokud jde o vývoj mezd – odkazovala na platnou kolektivní smlouvu sjednanou a podepsanou organizací zaměstnavatelů, k níž náležel převádějící podnik, nikoli však nabyvatel. V této věci bylo dotčené smluvní ustanovení statické, což znamená, že odkazovalo na konkrétní platnou kolektivní smlouvu, a nikoli na kolektivní smlouvy, které ji v budoucnu nahradí.
31.
Po převodu části závodu, v němž pracoval H. Werhof, byla uzavřena nová kolektivní smlouva. Ta upravovala navýšení mezd, přičemž H. Werhof se domáhal, aby na jeho zaměstnavatele bylo ve vztahu k němu nahlíženo jako na povinného k tomuto navýšení.
32.
Tvrdil tak, že jestliže individuální pracovní smlouva obsahuje ustanovení odkazující na kolektivní smlouvy uzavřené v určitém odvětví, je toto ustanovení nevyhnutelně „dynamické“ a podle čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187, který odpovídá čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23, odkazuje na kolektivní smlouvy uzavřené po dni převodu podniku.
33.
Soudní dvůr tuto tezi nepřijal. Naopak rozhodl, že toto ustanovení musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání tomu, aby za situace, kdy pracovní smlouva odkazuje na kolektivní smlouvu zavazující převodce, nabyvatel, který není stranou takovéto smlouvy, nebyl vázán kolektivními smlouvami, které následovaly po kolektivní smlouvě účinné v době převodu závodu.
34.
Soudní dvůr k tomuto řešení dospěl na základě následujícího odůvodnění.
35.
Soudní dvůr nejprve uvedl, že takové smluvní odkazovací ustanovení, jako je ustanovení dotčené v této věci, je upraveno v čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187. Z toho vyplývá, že na základě této směrnice „jsou […] práva a povinnosti, které vznikly na základě kolektivní smlouvy, na kterou odkazuje pracovní smlouva, ze zákona převedeny na nového majitele, i když […] tento nový majitel není stranou žádné kolektivní smlouvy. Práva a povinnosti, které vznikly na základě kolektivní smlouvy, tedy i nadále po převodu závodu zavazují nového majitele“ (
4
).
36.
Je tedy zřejmé, že podle Soudního dvora přechází na nabyvatele práva a povinnosti vyplývající z kolektivní smlouvy, na kterou odkazuje ustanovení obsažené v pracovní smlouvě, na základě čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187.
37.
Po tomto konstatování bylo třeba, aby Soudní dvůr určil, zda musí být s ohledem na pravidla obsažená ve směrnici 77/187 takováto ustanovení vykládána tak, že odkazují na kolektivní smlouvu zavazující převodce v době převodu, nebo šířeji na budoucí změny této smlouvy.
38.
Soudní dvůr tak uvedl několik pravidel, která jsou, jak se přesvědčíme, zcela relevantní z hlediska odpovědi na otázky položené Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) v rámci projednávaného případu.
39.
Soudní dvůr jasně uvedl, že „[u]stanovení o odkazu na kolektivní smlouvu nemůže mít pro výklad čl. 3 odst. 1 směrnice [77/187] širší dosah než smlouva, na kterou odkazuje. V důsledku toho je třeba zohlednit čl. 3 odst. 2 směrnice, který stanoví omezení zásady uplatnitelnosti [této] kolektivní smlouvy, na kterou odkazuje pracovní smlouva“ (
5
).
40.
Soudní dvůr tak zavádí pravidlo, podle něhož, když se jedná o smluvní ustanovení odkazující na pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou, pokud čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187 představuje základ pro převod práv a povinností na nabyvatele, musí být toto ustanovení i tak vykládáno ve spojení s čl. 3 odst. 2 téže směrnice, který odpovídá čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23. Připomínám v tomto ohledu, že posledně uvedené ustanovení upravuje dočasné zachování pracovních podmínek vyplývajících z kolektivních smluv v případě převodu závodu.
41.
Z toho podle Soudního dvora na základě znění čl. 3 odst. 2 směrnice 77/187 vyplývá, že pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou „zůstávají zachovány pouze do dne jejího rozvázání nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy. Ze znění [této] směrnice tak nijak nevyplývá, že [unijní] zákonodárce zamýšlel zavázat nabyvatele jinými kolektivními smlouvami než kolektivní smlouvou platnou v okamžiku převodu, a v důsledku toho ukládat, aby byly později měněny pracovní podmínky uplatněním nové kolektivní smlouvy uzavřené po převodu“ (
6
).
42.
Soudní dvůr uvádí, že „[t]akové posouzení je kromě toho v souladu s cílem uvedené směrnice, který se omezuje na zachování práv a povinností zaměstnanců platných ke dni převodu. Směrnice [77/187] naopak nezamýšlela chránit pouhá očekávání, a tudíž hypotetické výhody vyplývající z budoucího vývoje kolektivních smluv“ (
7
).
43.
Soudní dvůr déle uvedl, že jak je uvedeno v samotném znění čl. 3 odst. 2 směrnice 77/187, „mohou členské státy omezit dobu pro zachování pracovních podmínek vyplývajících z kolektivní smlouvy, avšak s výhradou, že tato doba nebude kratší než jeden rok“ (
8
).
44.
Kromě toho Soudní dvůr uvedl, že „je-li v souladu s cílem [této] směrnice namístě chránit zájmy zaměstnanců dotčených převodem, nelze však nezohlednit zájmy nabyvatele, který musí mít možnost provádět úpravy a přizpůsobení nezbytné pro pokračování ve své činnosti“ (
9
).
45.
Soudní dvůr následně konfrontoval požadavky žalobce, aby bylo smluvní ujednání vykládáno dynamicky, s nabyvatelovou svobodou se sdružovat.
46.
Podle Soudního dvora v tomto ohledu „ ‚statický‘ výklad uvedeného ustanovení […] umožňuje zabránit tomu, aby nabyvatel závodu, který není stranou kolektivní smlouvy, byl vázán budoucím vývojem této smlouvy. Jeho právo nebýt členem sdružení je tak zaručeno v plném rozsahu“ (
10
). Za těchto podmínek „nemůže žalobce tvrdit, že ustanovení uvedené v individuální pracovní smlouvě odkazující na kolektivní smlouvy uzavřené v určitém odvětví má nezbytně ‚dynamický‘ charakter a uplatněním čl. 3 odst. 1 směrnice [77/187] odkazuje na kolektivní smlouvy uzavřené po dni převodu podniku“ (
11
).
47.
Na základě tohoto odůvodnění Soudní dvůr dospěl k řešení zmiňovanému v bodě 33 tohoto stanoviska.
48.
Byť Soudní dvůr vzhledem ke kontextu, v němž byl tázán, nešel tak daleko, aby rozhodl, že článek 3 směrnice 77/187 brání tomu, aby bylo možné dovolávat se vůči nabyvateli kolektivní smlouvy z období po převodu závodu, odůvodnění, které rozvinul, obsahuje zárodek tohoto řešení, které bylo ostatně přijato o několik let později v rozsudku Alemo-Herron a další. Jak se nicméně přesvědčíme, Soudní dvůr dospěl k tomuto řešení na základě odlišného odůvodnění.
2. Rozsudek Alemo-Herron a další
49.
Na počátku tohoto případu jedna z obvodních rad v Londýně převedla službu „volnočasové aktivity“ na podnik ze soukromého sektoru, který převzal pracovníky této služby mezi své zaměstnance. Tato společnost následně sama převedla uvedenou službu na jiný podnik ze soukromého sektoru.
50.
V době, kdy služba „volnočasové aktivity“ spadala pod veřejný sektor, vztahovaly se na pracovníky této služby pracovní podmínky pravidelně vyjednávané v rámci National Joint Council for Local Government Services (dále jen „NJC“), subjektu kolektivního vyjednávání ve veřejném sektoru na místní úrovni. Podřízení smlouvám vyjednaným v rámci NJC nevyplývá ze zákona, ale ze smluvního ustanovení obsaženého v příslušné pracovní smlouvě.
51.
Po převodu podniku byla v rámci NJC uzavřena nová dohoda. Nabývající společnost měla za to, že ji tato nová dohoda nezavazuje vzhledem k tomu, že byla uzavřena až po převodu, a odmítla proto přistoupit k navýšení mezd zaměstnanců, které z ní vyplývalo, s odůvodněním, že tato dohoda byla uzavřena po převodu.
52.
Soudní dvůr, k němuž byla podána žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v rámci sporu mezi zaměstnanci a nabývající společností, rozhodl, že článek 3 směrnice 2001/23 musí být vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby členský stát stanovil, že v případě převodu podniku jsou ustanovení, která odkazují dynamicky na kolektivní smlouvy sjednané a přijaté po dni převodu, vymahatelná vůči nabyvateli, pokud tento nabyvatel nemá možnost se procesu vyjednávání takových kolektivních smluv uzavřených po převodu účastnit.
53.
Při odůvodňování tohoto řešení Soudní dvůr nejprve připomenul, že z jeho rozsudku Werhof vyplývá, že čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání tomu, aby v případě, že pracovní smlouva odkazuje na kolektivní smlouvu zavazující převodce, nebyl nabyvatel, který není stranou takové smlouvy, vázán kolektivními smlouvami pozdějšími ve vztahu ke smlouvě, která byla platná v okamžiku převodu závodu.
54.
Protože toto ustanovení nebránilo tomu, aby vnitrostátní právo stanovilo, že odkazovací ustanovení bude pouze statické, prověřil následně Soudní dvůr, zda článek 8 směrnice 2001/23 mohl členským státům dovolovat přijímání pro zaměstnance výhodnějších vnitrostátní ustanovení. V tomto ohledu připomínám, že toto ustanovení uvádí, že se tato směrnice „nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější nebo které podporují či povolují uzavírání kolektivních smluv nebo dohod mezi sociálními partnery příznivějších pro zaměstnance“. Toto prověřování bylo podle Soudního dvora odůvodněno tím, že se dynamická odkazovací ustanovení jeví být pro zaměstnance výhodnější než ustanovení statická.
55.
Pro posuzování rozhodovacího prostoru ponechaného členským státům článkem 8 směrnice 2001/23 za okolností tohoto případu Soudní dvůr zdůraznil následující skutečnosti.
56.
Zaprvé podle něj cílem směrnice 2001/23 „není pouze chránit při převodu podniku práva zaměstnanců; tato směrnice usiluje o zajištění spravedlivé rovnováhy mezi zájmy zaměstnanců na jedné straně a zájmy nabyvatele na straně druhé. Konkrétně upřesňuje, že nabyvatel musí mít možnost provádět úpravy a přizpůsobení nezbytné pro pokračování v činnosti“ (
12
).
57.
To je o to více nezbytné, pokud se jedná o převod podniku z veřejného do soukromého sektoru (
13
). Podle Soudního dvora „[u]stanovení, které odkazuje dynamicky na kolektivní smlouvy sjednané a přijaté po dni dotčeného převodu podniku, které mají upravovat vývoj pracovních podmínek ve veřejném sektoru, přitom může značně omezovat rozhodovací prostor nezbytný k přijímání uvedených úprav a přizpůsobení ze strany soukromého nabyvatele“ (
14
). Za takové situace měl Soudní dvůr za to, že „toto ustanovení [může] narušit spravedlivou rovnováhu mezi zájmy nabyvatele jako zaměstnavatele na jedné straně a zájmy zaměstnanců na straně druhé“. (
15
)
58.
Zadruhé měl Soudní dvůr za to, že výklad článku 3 směrnice 2001/23 musí být v souladu s článkem 16 Listiny zakotvujícím svobodu podnikání, jejíž součástí je smluvní svoboda (
16
).
59.
Podle Soudního dvora, „[p]okud jde o článek 3 směrnice 2001/23, vyplývá z toho, že na základě svobody podnikání musí mít nabyvatel možnost účinně uplatnit své zájmy v procesu vedoucím k uzavření smlouvy, kterého se účastní, a vyjednat skutečnosti určující vývoj pracovních podmínek svých zaměstnanců s ohledem na svou budoucí hospodářskou činnost“ (
17
).
60.
V tomto ohledu Soudní dvůr konstatoval, že nabyvatel dotčený v této věci neměl žádnou možnost účastnit se činnosti orgánu kolektivního vyjednávání, což ho zbavovalo možnosti účinně uplatnit své zájmy (
18
). Za těchto podmínek měl Soudní dvůr za to, že je smluvní svoboda nabyvatele natolik závažně omezena, že takové omezení může narušit samotnou podstatu jeho práva na svobodu podnikání (
19
).
61.
Vzhledem k tomu, že „[č]lánek 3 směrnice 2001/23, ve spojení s článkem 8 této směrnice, přitom nelze vykládat tak, že dovoluje členským státům přijmout opatření, která třebaže jsou příznivější pro zaměstnance, mohou narušit samotnou podstatu práva nabyvatele na svobodu podnikání“ (
20
), dospěl Soudní dvůr k závěru citovanému v bodě 52 tohoto stanoviska.
62.
Z tohoto rozsudku tak vyplývá, že se členské státy v zásadě mohou na základě článku 8 směrnice 2001/23 přiklonit k dynamičnosti smluvních ustanovení odkazujících na kolektivní smlouvy, využití této možnosti je nicméně podmíněno respektováním základních práv a zejména svobody podnikání nabyvatele. Svoboda podnikání nabyvatele přitom není respektována, pokud ten nemá možnost podílet se na procesu vyjednávání kolektivních smluv uzavřených po převodu.
B –
Posouzení
63.
Jsem názoru, že v odpovědi na otázky položené Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud) by měl Soudní dvůr postavit své odůvodnění na základech odůvodnění, jež rozvinul ve svém rozsudku Werhof. Je to o to důvodnější, že v obou případech jde o konfrontování německého práva s pravidly týkajícími se zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniku zavedenými směrnicí 2001/23. Ještě podstatnější je, že považuji za nezbytné, aby Soudní dvůr v této věci využil příležitosti k objasnění otázky vzájemného vztahu čl. 3 odst. 1 a 3 a článku 8 této směrnice.
1. Východisko: smluvní ujednání odkazující na kolektivní smlouvu spadá do působnosti čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23
64.
Podle znění čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 jsou „[p]ráva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, […] v důsledku převodu převedeny na nabyvatele“. Jak již Soudní dvůr uvedl, „odkazuje toto ustanovení na všeobecné podmínky a na výše uvedená práva a povinnosti bez výjimky“ (
21
). Z uvedeného ustanovení tudíž vyplývá, že jsou všechna práva a povinnosti převedena na nabyvatele, jestliže vyplývají z pracovní smlouvy uzavřené mezi převodcem a zaměstnanci dotčenými převodem podniku.
65.
Z ustálené judikatury vyplývá, že směrnice 2001/23 má zajistit zachování práv zaměstnanců v případě změny vedení a umožnit jim zůstat u nového zaměstnavatele za stejných podmínek, jaké byly dohodnuty s převodcem (
22
).
66.
Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 nabyvatel přejímá od převodce práva a povinnosti vyplývající z pracovněprávního vztahu (
23
).
67.
Soudní dvůr dále rozhodl, že je třeba pravidla směrnice 2001/23 považovat za kogentní v tom smyslu, že není dovoleno se od nich odchýlit v neprospěch zaměstnanců. Z toho vyplývá, že pracovní smlouvy a pracovněprávní vztahy existující ke dni převodu podniku mezi převodcem a zaměstnanci přidělenými k převáděnému podniku jsou samotným převodem podniku ex lege přeneseny z převodce na nabyvatele (
24
).
68.
Podle norské vlády musí doslovný a teleologický výklad čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 vést k závěru, že práva a povinnosti, které vyplývají z pracovní smlouvy, v níž se zaměstnanec a převodce dohodli na dodržování pracovních podmínek upravených kolektivní smlouvou v jejím dynamickém platném znění, jak je tomu v rámci projednávané věci, přecházejí na nabyvatele.
69.
Přístup upřednostňující získání výhody pracovních podmínek upravených kolektivními smlouvami sjednanými a přijatými po dni převodu spočívá v myšlence, podle níž převodce a zaměstnanci dobrovolně souhlasili, že se jejich pracovněprávní vztah bude řídit ustanoveními kolektivní smlouvy tím, že do své pracovní smlouvy zahrnuli ustanovení odkazující na tuto kolektivní smlouvu. Zaměstnanec tak má uznané smluvní právo na pravidelně kolektivně sjednávané podmínky. Zdrojem této povinnosti je individuální pracovní smlouva, a nikoli kolektivní smlouva. Tento závěr předpokládá prosté uplatnění čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 pro pokračování práv a povinností upravených v pracovní smlouvě. Vzhledem k tomu, že je právo zaměstnance na pravidelně kolektivně sjednávané pracovní podmínky uplatnitelné vůči převodci, musí být možné je na základě převodu uplatnit vůči nabyvateli, protože smlouva se považuje za od počátku uzavřenou s nabyvatelem.
70.
Jsem však toho názoru, že za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, nelze čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 vykládat izolovaně, ale je třeba tak činit ve spojení s čl. 3 odst. 3 téže směrnice.
2. Omezení: v případě smluvního ustanovení odkazujícího na kolektivní smlouvu musí být čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 vykládán ve spojení s čl. 3 odst. 3 této směrnice
71.
Připomínám, že podle čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23:
„Po převodu nabyvatel zachová pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě za stejných podmínek, jaké tato smlouva stanovila pro převodce, až do dne rozvázání kolektivní smlouvy nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy.
Členské státy mohou omezit dobu pro zachování pracovních podmínek, avšak s výhradou, že tato doba nebude kratší než jeden rok.“
72.
Čl. 3 odst. 1 a 3 směrnice 2001/23 představuje propojení dvou pravidel. V prvé řadě jde o obecné pravidlo, podle něhož práva a povinnosti vyplývající z pracovní smlouvy existující ke dni převodu ve smyslu této směrnice musí být převedena na nabyvatele. Dále pak jde o rozsah, v němž nabyvatel zůstává vázán podmínkami sjednanými v rámci kolektivní smlouvy platné pro převodce ke dni převodu.
73.
Pokud ustanovení pracovní smlouvy uzavřené mezi zaměstnavatelem převodcem a jeho zaměstnanci odkazuje na pracovní podmínky pravidelně vymezované v rámci kolektivního vyjednávání, řídí se podle mého názoru takováto situace čl. 3 odst. 1 ve spojení s čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23.
74.
Podle čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 je ustanovení pracovní smlouvy, jenž odkazuje na pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou, převedeno na nabyvatele v důsledku převodu závodu.
75.
Jelikož se však jedná o pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou, omezuje čl. 3 odst. 3 téže směrnice rozsah povinností, které jsou na základě tohoto ustanovení nabyvateli uloženy. Z tohoto ustanovení vyplývá, že pouze pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou účinnou ke dni převodu musí být nabyvatelem dodržovány. Z uvedeného ustanovení totiž vyplývá, že povinnost dodržovat tyto pracovní podmínky trvá tak dlouho, dokud zůstává účinnou kolektivní smlouva účinná v době převodu, tj. „až do dne rozvázání kolektivní smlouvy nebo skončení její platnosti“.
76.
Členské státy navíc mají možnost omezit dobu pro zachování pracovních podmínek, avšak s výhradou, že tato doba nebude kratší než jeden rok. Je třeba uvést, že německé právo výslovně takové časové omezení stanoví.
77.
Článek 3 odst. 3 směrnice 2001/23 formuluje kompromisní řešení určené k sladění zájmů nabyvatele se zájmy zaměstnanců, kteří jsou převáděni s podnikem.
78.
Je třeba zdůraznit, že již Komise ve svém návrhu směrnice předloženém dne 29. května 1974 počítala s možností převodu podniku, v rámci nějž nabyvatel není stranou kolektivní smlouvy, jíž je vázán převodce, a tato kolektivní smlouva nebyla učiněna závaznou (
25
). Podle Komise „by v obdobných případech bylo nucení nabyvatele k přistoupení ke kolektivní smlouvě proti jeho vůli v rozporu se svobodou sdružování. Aby se nicméně předešlo tomu, že zaměstnanci nebudou nadále požívat ochrany svých pracovních podmínek upravených kolektivní smlouvou, měl odstavec 3 přinést kompromisní řešení: aniž by byl nabyvatel vázán kolektivními smlouvami, musel nicméně dodržovat podmínky jimi stanovené, v případě kolektivní smlouvy na dobu určitou až do jejího vypršení a v případě kolektivní smlouvy na dobu neurčitou po dobu jednoho roku“ (
26
).
79.
Článek 3 odst. 3 směrnice 2001/23 tak zajišťuje rovnováhu protichůdných zájmů: na jedné straně má zaměstnanec právo na požívání zvláštních podmínek dříve sjednaných s převodcem a na straně druhé má nabyvatel legitimní právo znát rozsah svých budoucích povinností, a nebýt tak vázán novými pracovními podmínkami vymezenými v rámci procesu kolektivního vyjednávání, na němž se nechce nebo nemůže podílet.
80.
Článek 3 odst. 3 směrnice 2001/23 nabízí i členským státům možnost v zájmu nabyvatele omezit délku období, během něhož tento bude vázán pracovními podmínkami stanovenými kolektivní smlouvou účinnou v době převodu s výhradou, že tato doba nebude kratší než jeden rok. I toto ustanovení odráží rovnováhu mezi příslušnými zájmy zaměstnanců a nabyvatele v případě převodu podniku zamýšlenou unijním zákonodárcem.
81.
Jsem názoru, že účinky dynamického odkazovacího ustanovení končí v případech dle čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23: skončení platnosti, rozvázání nebo nahrazení, jakož i – pokud tak členský stát stanoví – uplynutí alespoň jednoho roku od převodu podniku. Tato ustanovení tak nezahrnují kolektivní smlouvy uzavřené po datu převodu, pokud nový zaměstnavatel neprojeví jinou vůli.
82.
Podle mého názoru není možné uchopit problém nastolený v původním řízení izolovaným uplatněním čl. 3 odst. 1 této směrnice. Takovýto přístup by při uplatnění tohoto ustanovení vedl k tomu, že by nabyvatel byl vázán všemi smluvními ujednáními bez ohledu na jejich povahu. Ač je jistě pravda, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 nijak nerozlišuje podle obsahu smluvních ujednání, situace, kdy smluvní ujednání odkazuje na pracovní podmínky upravené v kolektivní smlouvě, představuje zvláštní případ. Takovýto odkaz na pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou představuje situaci směšující na jedné straně zachování práv a povinností vyplývajících z pracovní smlouvy a na straně druhé zachování pracovních podmínek vyplývajících z kolektivní smlouvy.
83.
Tento dvojaký stav mne vede k úvaze, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 nemůže být vykládán bez ohledu na čl. 3 odst. 3 téže směrnice, který stvrzuje dočasnost zachování pracovních podmínek upravených kolektivní smlouvou.
84.
V tomto ohledu není důležité, zda uplatňování pracovních podmínek upravených kolektivní smlouvou na zaměstnance vyplývá přímo z kolektivní smlouvy z důvodu její závaznosti pro dotčený podnik nebo odvětví, nebo nepřímo z této kolektivní smlouvy z důvodu odkazu obsaženého v ustanovení pracovní smlouvy.
85.
V tomto ohledu je třeba zmínit přínos rozsudku ze dne 11. září 2014Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑328/13, EU:C:2014:2197, dále jen „rozsudek Österreichischer Gewerkschaftsbund“). V tomto rozsudku Soudní dvůr uvedl, že „předmětem čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23 je zachování v platnosti nikoli kolektivní smlouvy jako takové, ale ‚pracovních podmínek‘ sjednaných v takové smlouvě“ (
27
). „[Č]lánek 3 odst. 3 uvedené směrnice tedy požaduje zachování pracovních podmínek sjednaných v kolektivní smlouvě, přičemž konkrétní původ jejich použití není rozhodující (
28
)“. Z toho podle Soudního dvora plyne, že „na pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě se v zásadě vztahuje čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23 bez ohledu na techniku použitou k zajištění použitelnosti uvedených pracovních podmínek na dotčené osoby. V tomto ohledu postačí, aby takové podmínky byly sjednány v kolektivní smlouvě a účinně zavazovaly převodce a převedené zaměstnance“ (
29
). Na základě uplatnění této logiky na dotčenou věc Soudní dvůr rozhodl, že „nelze podmínky stanovené prostřednictvím kolektivní smlouvy považovat za vyloučené z působnosti uvedeného ustanovení pouze proto, že se vztahují na dotčené osoby na základě takového pravidla o zachování účinků kolektivní smlouvy, jako je pravidlo dotčené ve věci v původním řízení (
30
)“.
86.
Tento rozsudek se jistě netýkal odkazovacího ustanovení obsaženého v pracovní smlouvě, jsem však toho názoru, že má být v rámci naší věci uplatněn analogicky.
87.
Smyslem odkazovacího ustanovení je dosáhnout stejného výsledku, jako by se kolektivní smlouva na dotčený podnik nebo odvětví uplatňovala přímo například z důvodu příslušnosti tohoto podniku k organizaci zaměstnavatelů, která tuto kolektivní smlouvu sjednala, nebo z důvodu, že o uvedené kolektivní smlouvě bylo učiněno prohlášení o všeobecné použitelnosti, tj. že tato byla státem rozšířena na všechny zaměstnavatele, a tedy i na všechny zaměstnance odvětví. Odkazovací ustanovení tak vyplňuje mezeru vyplývající ze skutečnosti, že zaměstnavatel není vázán normativním účinkem kolektivní smlouvy.
88.
Odkazovací ustanovení tak umožňuje zaměstnavatelům náležejícím k organizaci zaměstnavatelů, která sjednala a uzavřela oborovou kolektivní smlouvu, uplatňovat ji též na zaměstnance, kteří nejsou členy odborů.
89.
Toto ustanovení rovněž umožňuje zaměstnavatelům, kteří – jak je tomu v projednávané věci – nenáleží k organizaci zaměstnavatelů, která sjednala a uzavřela oborovou kolektivní smlouvu, uplatňovat ji dobrovolně na zaměstnance (členy a nečleny odborů).
90.
Podle mého názoru má čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 ve spojení s čl. 3 odst. 3 této směrnice upravovat tyto dva druhy situací. Podle mého je tak nerozhodné, že převodce nepatří k organizaci zaměstnavatelů, která sjednala a uzavřela dotčenou kolektivní smlouvu.
91.
Článek 3 odst. 3 směrnice 2001/23 jistě stanoví, že pracovní podmínky musejí být zachovány „za stejných podmínek, jaké tato [kolektivní] smlouva stanovila pro převodce“. Toto ustanovení tak zajišťuje, že pracovní podmínky předepsané kolektivní smlouvou přetrvají i navzdory převodu závodu „v souladu s vůlí stran kolektivní smlouvy“ (
31
). Na rozdíl od toho, co uvedl předkládající soud a norská vláda, si však nemyslím, že uplatnění takto Soudním dvorem vykládaného čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23 vyžaduje, aby převodce byl členem organizace zaměstnavatelů, která sjednala a uzavřela dotčenou kolektivní smlouvu. Podstatné je, jak uvedl Soudní dvůr v bodě 25 rozsudku Österreichischer Gewerkschaftsbund, že je převodce touto kolektivní smlouvou skutečně vázán. Může tak být možné se dotčené kolektivní smlouvy dovolávat vůči převodci přímo nebo nepřímo. V obou případech převodce tím či oním způsobem vyjádřil svou vůli být touto kolektivní smlouvou vázán.
92.
Jsem navíc toho názoru, že by podmiňování uplatnění čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23 přístupem převodce k dotčené kolektivní smlouvě vedlo k rozdílnému zacházení se zaměstnanci při převodu podniku podle toho, zda zaměstnavatel je či není členem organizace zaměstnavatelů, která tuto kolektivní smlouvu sjednala a uzavřela.
93.
Dodávám, že úvahy Soudního dvora rozvinuté v jeho rozsudku Werhof ke společnému výkladu odstavců 1 a 2 článku 3 směrnice 77/187 jsou formulovány obecně a nezdá se, že by se omezovaly na situaci, kdy je převodce členem organizace zaměstnavatelů, která dotčenou kolektivní smlouvu sjednala a uzavřela.
94.
Vzhledem k výše uvedenému tak mám za to, že za takové situace, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení a na základě společného výkladu odstavců 1 a 3 článku 3 směrnice 2001/23 nemohou kolektivní smlouvy, které nebyly platné ke dni převodu a které byly sjednány a uzavřeny po převodu, zavazovat nabyvatele na neurčito.
95.
Jak uvedl Soudní dvůr v bodě 29 rozsudku Werhof, cíl směrnice „se omezuje na zachování práv a povinností zaměstnanců platných ke dni převodu“ (
32
), a nic více. Směrnice 2001/23 tak zaměstnanci nezaručuje, že bude u nabyvatele požívat stejných pracovních podmínek, kterých by požíval na základě dynamického odkazovacího ustanovení, kdyby zůstal zařazen u převodce.
96.
Jestliže Soudní dvůr kromě toho v témže rozsudku uvedl, že směrnice „nezamýšlela chránit pouhá očekávání, a tudíž hypotetické výhody vyplývající z budoucího vývoje kolektivních smluv“ (
33
), jistě přitom akcentoval nejistou a nepředvídatelnou povahu pracovních podmínek vyplývající z budoucího vývoje kolektivních smluv a negativní dopady, jež toto může mít na nabyvatele.
97.
Jak zdůraznil generální advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer ve stanovisku předneseném ve věci Werhof (
34
), „[p]okud by […] budoucí kolektivní smlouvy měly permanentní dopad na zaměstnavatele, který se neúčastnil jejich vyjednávání, […] [z]namenalo by to […], že na zaměstnavatele, který neuzavřel kolektivní smlouvu, se vztahuje více povinností než na zaměstnavatele, který takovou smlouvu uzavřel; byl by ponechán v nejistotě a vystaven riziku, že případná ustanovení budou vypracována za jeho zády“.
98.
Zdá se, že Soudní dvůr připustil, že v určité fázi zájmy nabyvatele vyžadují, aby byla stanovena určitá omezení ochraně přiznané zaměstnancům při převodu podniku. Soudní dvůr výslovně v tomto ohledu odkázal na omezení stanovená v čl. 3 odst. 2 směrnice 77/187, který, připomeňme, odpovídá čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23.
99.
V bodě 28 rozsudku Werhof je toto ustanovení prezentováno tak, že stanoví „omezení zásady uplatnitelnosti kolektivní smlouvy, na kterou odkazuje pracovní smlouva“. Jedním z těchto omezení je, že „pracovní podmínky upravené touto kolektivní smlouvou zůstávají zachovány pouze do dne jejího rozvázání nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy“, jak vysvětluje bod 29 rozsudku.
100.
Bylo by neslučitelné s čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23, aby v důsledku čl. 3 odst. 1 této směrnice byl nabyvatel vázán kolektivními smlouvami přijatými po převodu, na něž odkazuje ustanovení zahrnuté v pracovní smlouvě, protože to by překračovalo omezení výslovně uvedené v čl. 3 odst. 3 uvedené směrnice.
101.
V situaci, jako je situace ve věci v původním řízení, kdy ani převodce, ani nabyvatel nejsou stranami kolektivní smlouvy, se tudíž lze vůči nabyvateli dovolávat ustanovení odkazujícího na tuto kolektivní smlouvu jen v mezích stanovených čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23.
102.
Podle mého názoru není žádný důvod uplatnit jiné řešení, pokud k převodu závodu dochází v rámci téže skupiny. Soudní dvůr již rozhodl, že se režim směrnice 77/187 vztahuje na převod mezi dvěma dceřinými společnostmi téže skupiny (
35
). V rámci projednávané věci bylo odkazující ustanovení zahrnuto do pracovních smluv společností KLS FM v době, kdy tato společnost ještě nebyla součástí skupiny Asklepios. S ohledem na výše citovanou judikaturu okolnost, že ke zpochybňování dynamičnosti tohoto ustanovení došlo po začlenění společnosti KLS FM do této skupiny, konkrétně u příležitosti převodu části závodu, v níž jsou zaměstnáni žalobci, na společnost Asklepios, nemůže vyloučit uplatnění pravidel stanovených směrnicí 2001/23.
103.
Norská vláda konečně zdůraznila rozdíl kontextu věci, v níž byl vydán rozsudek Werhof, a projednávané věci.
104.
Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Werhof, se jednalo o odkazující ustanovení formulované staticky a požadavek zaměstnanců, aby toto ustanovení bylo vykládáno dynamicky. Aby Soudní dvůr dospěl k závěru, že směrnice 77/187 neukládala dynamičnost ustanovení, rozvinul odůvodnění rozebírající důvody, kvůli kterým musí být čl. 3 odst. 1 této směrnice ve spojení s čl. 3 odst. 2 téže směrnice vykládán tak, že propůjčuje tomuto druhu odkazujících ustanovení statickou povahu. Jinými slovy, Soudní dvůr vyjmenoval důvody, kvůli kterým nabyvatel nemůže být povinen uplatňovat navýšení mezd vyplývající z kolektivních smluv přijatých po převodu.
105.
Situace dotčená ve věci v původním řízení se staví opačně. Odkazující ustanovení je totiž formulováno dynamicky. S ohledem na požadavek zaměstnanců, aby bylo možné se vůči nabyvateli dovolávat změn kolektivní smlouvy, na kterou toto ustanovení odkazuje, k nimž došlo po převodu závodu, předkládající soud žádá Soudní dvůr, aby rozhodl, zda směrnice 2001/23 brání dynamičnosti uvedeného ustanovení.
106.
Tento rozdílný kontext obou věcí nesmí nicméně zakrýt skutečnost, že se pokaždé jedná o stejný právní problém, tj. slučitelnost dynamičnosti odkazujícího ustanovení s pravidly sekundárního práva Unie týkajícími se převodu podniku.
107.
Navzdory rozdílnému kontextu obou věcí tak faktem zůstává, že důvody podané Soudním dvorem v rozsudku Werhof, proč statické ustanovení nemůže být vzhledem k tomu, co stanoví čl. 3 odst. 1 směrnice 77/187 ve spojení s čl. 3 odst. 2 této směrnice, vykládáno dynamicky, jsou stejné jako důvody, které by podle mého názoru měly Soudní dvůr vést k závěru, že čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/23 ve spojení s čl. 3 odst. 3 této směrnice brání v případě převodu závodu uznání dynamičnosti ustanovení odkazujícího na kolektivní smlouvu.
3. Možnost ponechaná členským státům přijmout pro zaměstnance výhodnější ustanovení: čl. 8 směrnice 2001/23
108.
Připomínám, že podle čl. 8 směrnice 2001/23 se tato směrnice „nedotýká práva členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější nebo které podporují či povolují uzavírání kolektivních smluv nebo dohod mezi sociálními partnery příznivějších pro zaměstnance“.
109.
Jak Soudní dvůr uvedl ve svém rozsudku Alemo-Herron a další, výklad, podle něhož jsou smluvní ustanovení odkazující na kolektivní smlouvu dynamické povahy, se může ukázat být výhodnějším pro zaměstnance, pokud vyjdeme z předpokladu, že budoucí vývoj kolektivní smlouvy bude zahrnovat zlepšení práv zaměstnanců.
110.
Za takových okolností, jako jsou okolnosti dotčené ve věci v původním řízení, nicméně nepovažuji za možné připustit, aby vnitrostátní soudy mohly pomocí výkladu, podle něhož jsou odkazovací ustanovení dynamická, pod rouškou přijetí pro zaměstnance výhodnějšího řešení na základě článku 8 směrnice 2001/23 obcházet pravidla stanovená v čl. 3 odst. 1 a 3 směrnice 2001/23, která byla provedena ustanovením § 613a BGB.
111.
Spolková republika Německo si při provádění směrnice 2001/23 jednoznačně zvolila dočasné zachování pracovních podmínek upravených kolektivními smlouvami, a to zejména tím, že se rozhodla omezit období zachování těchto pracovních podmínek na jeden rok. Za takovýchto okolností se nedomnívám, že by článek 8 této směrnice vnitrostátním soudům umožňoval přijmout řešení, které by této volbě německého zákonodárce odporovalo.
112.
Jak ostatně vyplývá z rozsudku Alemo-Herron a další, musí provedení článku 8 směrnice 2001/23 členskými státy zachovávat základní práva chráněná Listinou.
113.
Nepovažuji nicméně za nutné rozebírat otázky vznášené v projednávaném případě z hlediska základních práv chráněných Listinou, jelikož mohou být vyřešeny uplatněním samotného čl. 3 odst. 1 a 3 směrnice 2001/23. V tomto ohledu uvádím, že tím, že zamezuje neomezenému a nejistému zatížení nabyvatele povinnostmi vyplývajícími z budoucích kolektivních smluv, které nemůže ovlivnit, je řešení, které navrhuji, s to vyhovět požadavku na zajištění svobody podnikání nabyvatele formulovanému Soudním dvorem v jeho rozsudku Alemo-Herron a další.
114.
Navíc jelikož na základě mého rozboru pravidlo, podle něhož pracovní podmínky upravené kolektivní smlouvou musí být v případě převodu nabyvatelem zachovány pouze dočasně, a to i v případě, kdy pracovní smlouva na tuto kolektivní smlouvu odkazuje, vyplývá z čl. 3 odst. 1 a 3 směrnice 2001/23 provedeném ustanovením § 613a BGB, není třeba se podle mého názoru zabývat společností Asklepios zpochybňovanou reálností možností jednostranné nebo dvoustranné úpravy odkazovacího ustanovení obsaženého v pracovní smlouvě, jimiž nabyvatel podle německého smluvního práva disponuje.
IV – Závěry
115.
S ohledem na výše uvedené úvahy Soudnímu dvoru navrhuji odpovědět Bundesarbeitsgericht (Spolkový pracovní soud, Německo) následujícím způsobem:
„V takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, kdy pracovní smlouva uzavřená mezi převodcem a zaměstnanci obsahuje ustanovení odkazující na pracovní podmínky vymezené kolektivní smlouvou a kdy se ani převodce, ani nabyvatel nemohou podílet na procesu vyjednávání této kolektivní smlouvy, musí být čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů ve spojení s čl. 3 odst. 3 této směrnice vykládán v tom smyslu, že brání tomu, aby takovéto ustanovení bylo po převodu závodu dynamické, tj. aby bylo vykládáno tak, že odkazuje rovněž na budoucí úpravy uvedené kolektivní smlouvy. Propojení odst. 1 a 3 článku 3 směrnice 2001/23 naopak vyžaduje, aby odkaz obsažený v ustanovení pracovní smlouvy byl podřízen časovým omezením uvedeným v čl. 3 odst. 3 této směrnice použitelným na pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2001, L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98.
(
3
) – Směrnice Rady ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí závodů (Úř. věst. 1977, L 61, s. 26).
(
4
) – Bod 27 rozsudku Werhof.
(
5
) – Bod 28 rozsudku Werhof.
(
6
) – Bod 29 rozsudku Werhof.
(
7
) – Bod 29 rozsudku Werhof.
(
8
) – Bod 30 rozsudku Werhof.
(
9
) – Bod 31 rozsudku Werhof.
(
10
) – Bod 35 rozsudku Werhof.
(
11
) – Bod 36 rozsudku Werhof.
(
12
) – Bod 25 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
13
) – Body 26 a 27 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
14
) – Bod 28 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
15
) – Bod 29 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
16
) – Body 31 a 32 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
17
) – Bod 33 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
18
) – Bod 34 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
19
) – Bod 35 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
20
) – Bod 36 rozsudku Alemo-Herron a další.
(
21
) – Viz zejména rozsudek ze dne 7. února 1985, Abels (135/83, EU:C:1985:55, bod 36).
(
22
) – Viz zejména rozsudky ze dne 27. listopadu 2008, Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, bod 28 a citovaná judikatura), a ze dne 6. března 2014, Amatori a další (C‑458/12, EU:C:2014:124, bod 49 a citovaná judikatura).
(
23
) – Viz zejména rozsudek ze dne 14. září 2000, Collino a Chiappero (C‑343/98, EU:C:2000:441, bod 52 a citovaná judikatura).
(
24
) – Viz zejména rozsudek Werhof (bod 26 a citovaná judikatura).
(
25
) – Viz návrh směrnice Rady o harmonizaci právních předpisů členských států týkajících se zachování práv a výhod zaměstnanců v případě sloučení, převzetí a splynutí, [COM(74) 351 final].
(
26
) – Viz s. 6 tohoto návrhu směrnice.
(
27
) – Bod 23 rozsudku Österreichischer Gewerkschaftsbund.
(
28
) – Bod 24 rozsudku Österreichischer Gewerkschaftsbund.
(
29
) – Bod 25 rozsudku Österreichischer Gewerkschaftsbund. Kurziva provedena autorem stanoviska.
(
30
) – Bod 26 rozsudku Österreichischer Gewerkschaftsbund.
(
31
) – Viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2008, Juuri (C‑396/07, EU:C:2008:656, bod 33).
(
32
) – Kurziva provedena autorem stanoviska.
(
33
) – Bod 29 rozsudku Werhof.
(
34
) – C‑499/04, EU:C:2005:686, bod 52.
(
35
) – Viz rozsudek ze dne 6. března 2014, Amatori a další (C‑458/12, EU:C:2014:124, bod 48 a citovaná judikatury).