62002CC0346_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolevas liikmesriigi kohustuste rikkumist käsitlevas kohtuvaidluses pöördub komisjon siseriiklike sätete vastu, mis kohustavad mootorsõiduki kindlustuslepingutes rakendama süsteeme, mis seovad kindlustusmakse suuruse eelnevate kahjunõuetega. Tema arvates rikub selline kohustus kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtet.
2. Nii Luksemburgi kui ka Prantsuse õigusaktides on sätestatud, et mootorsõidukite tsiviilvastutuse kahjukindlustuslepingud peavad sisaldama seaduslikult sätestatud süsteemi kindlustuspreemiate kohandamiseks, arvestades kindlustatu varasemaid õnnetusjuhtumeid. Nõukogu direktiivile 92/49/EMÜ(2) (edaspidi „direktiiv 92/49”) tuginedes leiab komisjon, et sellega on rikutud preventatiivse tariifide ja tingimuste kontrolli äralangemisest tulenevat kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadust, kuna selline kohustuslik süsteem mõjutab otse pakutavaid tariife.
3. Komisjon tugineb siinjuures Euroopa Kohtu otsusele kohtuasjas komisjon v.
Itaalia,(3) milles tunnustatakse sõnaselgelt kindlustustariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtet. Seega tuleb eelkõige selgeks teha, kas kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttega, mille kohus tuletas direktiivi artiklitest 6, 29 ja 39, on liikmesriikide õigusnormid, nagu käesolevas asjas, otseselt vastuolus või on need õigusnormid proportsionaalsed lähtuvalt ülekaaluka avaliku huvi põhimõttest.
II. Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
4. Direktiivi 92/49 viiendas põhjenduses sätestatakse:
„Vastuvõetud lähenemisviis seisneb sellises ühtlustamises, mis on elutähtis, vajalik ja piisav tegevuslubade ja usaldatavusnormatiivide süsteemide vastastikuseks tunnustamiseks, võimaldades seega anda ühtse tegevusloa, mis kehtib kogu ühenduses, ja kohaldada päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõtet.”
5. Direktiiv 92/49 näeb 19. põhjenduses ette:
„Siseturu raames on kindlustusvõtja huvides, et tal oleks juurdepääs ühenduses kättesaadavate kindlustustoodete võimalikult laiale valikule, mis võimaldab tal nende seast valida tema vajadustele kõige paremini vastava; riski asukohaliikmesriik peab tagama, et miski ei takistaks tema territooriumil kõigi ühenduses müügiks pakutavate kindlustustoodete turustamist, niivõrd kui need ei ole vastuolus riski asukohaliikmesriigis kehtivate üldist hüvangut kaitsvate õigusnormidega ja kui seda üldist hüvangut ei kaitse päritoluliikmesriigi eeskirjad, tingimusel et selliseid sätteid tuleb kohaldada eranditult kõigi kõnealuses liikmesriigis tegutsevate kindlustusseltside suhtes ning et need on objektiivselt vajalikud ja proportsionaalsed taotletava eesmärgiga.”
6. Direktiivi 92/49 artiklis 1 sätestatakse:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
…
c) päritoluliikmesriik ‑ liikmesriik, kus asub riski kindlustava kindlustusseltsi peakontor;
...”.
7. Direktiivi 92/49 II jaotise „Kindlustustegevuse alustamine” artiklis 6 sätestatakse:
„Direktiivi 72/239/EMÜ artikkel 8 asendatakse järgmisega:
„Artikkel 8
...
3. Käesolevas direktiivis ei takista miski liikmesriikidel säilitada kehtivaid või kehtestada õigusnorme, mis nõuavad asutamislepingu ja põhikirja heakskiitmist ning kõigi muude harilikuks järelevalve tegevuseks vajalike dokumentide esitamist.
Liikmesriigid ei või võtta vastu sätteid, mis nõuavad kindlustuse üld- ja eritingimuste, kindlustusmaksete tariifide ning vormide ja muude selliste trükitud dokumentide eelnevat heakskiitu või süstemaatilist esitamist, mida kindlustusselts kavatseb kasutada suhetes kindlustusvõtjatega.
Liikmesriigid ei või säilitada või kehtestada kindlustusmaksemäärade kavandatava tõstmise etteteatamist või eelnevat heakskiitmist, välja arvatud üldise hinnakontrolli süsteemide osana.
...”.
8. Direktiivi 92/49 III jaotise „Kindlustustegevust reguleerivate tingimuste ühtlustamine” artiklis 28 sätestatakse:
„Riski asukohaliikmesriik ei takista kindlustusvõtjat sõlmimast lepingut direktiivi 73/239/EMÜ artikli 6 tingimustel tegevusloa saanud kindlustusseltsiga, niivõrd kui see ei lähe vastuollu riski asukohaliikmesriigi üldist hüvangut kaitsvate õigusnormidega.”
9. Direktiivi 92/49 sama III jaotise artiklis 29 sätestatakse:
„Liikmesriigid ei või võtta vastu sätteid, mis nõuavad kindlustuse üld- ja eritingimuste, kindlustusmaksete tariifide ning vormide ja muude selliste trükitud dokumentide eelnevat heakskiitu või süstemaatilist esitamist, mida kindlustusselts kavatseb kasutada suhetes kindlustusvõtjatega. Nad võivad nõuda ainult nende lepingu tingimuste ja muude dokumentide ebaregulaarset esitamist selleks, et kontrollida kindlustuslepinguid käsitlevate siseriiklike õigusnormide täitmist, ning see nõue ei või olla kindlustusseltsi tegevuse eeltingimus.
Liikmesriigid ei või säilitada või kehtestada kindlustusmaksemäärade kavandatava tõstmise etteteatamist või eelnevat heakskiitmist, välja arvatud üldise hinnakontrolli süsteemide osana.”
10. Direktiivi 92/49 artikli 30 lõikes 2, mis samuti kuulub III jaotisse, sätestatakse:
„Vaatamata kõigile vastupidistele sätetele võib kindlustuse kohustuslikuks tegev liikmesriik nõuda, et kohustusliku kindlustuse üld- ja eritingimused edastataks enne kasutuselevõtmist tema pädevale asutusele.”
11. Direktiivi 92/49 IV jaotise „Asutamisõiguse ja teenuste osutamise vabadusega seotud sätted” artikli 39 lõiked 2 ja 3 sisaldvad järgmist õigusnormi:
„2. Filiaali asukohaliikmesriik või teenuste osutamise liikmesriik ei või võtta vastu sätteid, mis nõuavad kindlustuse üld- ja eritingimuste, kindlustusmaksete tariifide ning vormide ja muude selliste trükitud dokumentide eelnevat heakskiitu või süstemaatilist esitamist, mida kindlustusselts kavatseb kasutada suhetes kindlustusvõtjatega. Ta võib ainult nõuda kindlustusseltsilt, kes soovib asutamisõiguse või teenuste osutamise vabaduse alusel tegelda tema territooriumil kindlustustegevusega, mittesüstemaatilist teatamist nendest lepingutingimustest ja muudest dokumentidest, et kontrollida kindlustuslepinguid käsitlevate siseriiklike õigusnormide täitmist, ning see nõue ei või olla kindlustusseltsi tegevuse eeltingimus.
3. Filiaali asukohariik või teenuste osutamise liikmesriik ei või säilitada või kehtestada kindlustusmaksemäärade kavandatava tõstmise etteteatamist või heakskiitmist, välja arvatud üldise hinnakontrolli süsteemide osana.”
Siseriiklik õigus – Luksemburg
12. Suurhertsogiriigi 20. detsembri 1994. aasta määrusega, millega rakendatakse 7. aprillil 1976. aastal muudetud seadust mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuse kohta, millega sätestatakse mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuslepingute eeskirjad,(4) artikli 17 lõikeid 2 ja 3, kehtestati süsteem, mille kohaselt alandatakse kindlustusmakseid, kui mitme aasta jooksul ei ole esinenud õnnetusjuhtumit ja kindlustusmakseid suurendatakse pärast õnnetusjuhtumit (edaspidi bonus-malus süsteem). Kõnealuse määruse artikli 3 kohaselt on sellega vastuolus olevad lepingutingimused keelatud.
13. Artikli 7 alusel kohaldatakse bonus-malus süsteemi kõigis füüsiliste isikutega sõlmitud niisuguste mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuslepingutes, mida tavaliselt hoitakse Luksemburgis. Sellest tulenevalt ei kasutata bonus-malus süsteemi füüsiliste isikutega sõlmitud mootorsõidukite kasko- või vastutuskindlustuslepingute ja mitte ühegi juriidiliste isikutega sõlmitud mootorsõiduki kindlustuslepingu puhul.
14. Kõnealuse bonus-malus süsteemi kohaselt saab iga uus kindlustusvõtja bonus-malus süsteemi 11. järgu, mis vastab 0%-le boonusele. Juhul kui – tavaliselt aastase kindlustusperioodi jooksul – ei ole esinenud õnnetusjuhtumit, langeb järk ühe astme võrra kuni võimaliku madalaima järguni -3. Viimase järgu puhul maksab kindlustusvõtja vaid 45% baaskindlustusmaksest. Seevastu toob iga õnnetusjuhtum kaasa tõusu kolme järgu võrra ning tõus lõpeb järguga 22, millele vastab 250% baaskindlustusmaksest.
15. Kõnealuse süsteemi osas lähevad arvesse ainult sellised õnnetusjuhtumid, mille puhul kindlustusandja teeb kolmandale kahjustatud isikule väljamakse. Kindlustusmakse järk ei tõuse, kui kahjustatud kolmanda isiku nõuded osutuvad madalamaks kui võimalikud kohaldatavad omavastutusmäärad, või kui kindlustusvõtja maksab kindlusandjale tagasi vastavad väljamakstud summad nelja kuu jooksul alates tasumisest teatamisest.
Siseriiklik õigus – Prantsusmaa
16. Prantsusmaa majandus- ja rahandusministrile anti kindlustuskoodeksi(5) artikli L111-4 alusel volitus korraldada kindlustuslepingutes tüüptingimuste rakendamist. Seda volitust kasutas ta mootorsõidukikindlustuses, võttes kasutusele nn bonus-malus tingimuse(6) : kindlustuskoodeksi artikkel A121-1 sätestab põhiliselt seda, et mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuslepingud peavad sisaldama selle lisa nõuetele vastavat bonus-malus tingimust (edaspidi „ bonus-malus süsteem” ).
17. Kõnealuse sätte kohaselt määrab kindlustusandja kindlustuskoodeksi artikli A121-1 alusel baaskindlustusmakse. Kindlustusvõtja tasutav tegelik kindlustusmakse arvutatakse välja selle baaskindlustusmakse alusel, mida korrutatakse õnnetusjuhtumite esinemise sageduse alusel määratud vähendamis- või suurendamiskoefitsiendiga. Kõnealuse koefitsiendi väärtus jääb siduva tingimuse kohaselt 0,5 ja 3,5 vahele, kusjuures pärast iga õnnetusjuhtumit suurendatakse koefitsienti 25% ? välja arvatud esimesel ilma õnnetusjuhtumiteta kolmeaastasel kindlustusperioodil, kui koefitsiendi väärtus on 0,5 ? samas kui õnnetusjuhtumite puudumisel otsustava ? üheaastase ? vaatlusperioodi kestel vähendatakse koefitsienti 5% võrra.
18. Prantsuse kindlustuskoodeksi artiklis L111-4 sätestatud inkorporeerimisfiktsiooni kohaselt käsitletakse kõiki kõrvalekaldumisi ja vastuolusid sellisena, et neid ei ole lepingus sätestatud.(7)
III. Asjaolud, kohtueelne ja kohtulik menetlus
19. Kuna komisjon leidis, et Luksemburgis ja Prantsusmaal mootorsõidukikindlustuse osas kehtivad õigusnormid, ning eriti neis sisalduv kohustus rakendada mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuslepingutes tariife mõjutavaid süsteeme, mis seovad kindlustusmakse suuruse eelnevate kahjunõuetega, rikuvad direktiiviga 92/94 kehtestatud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadust, edastas komisjon Prantsuse valitsusele 7. juulil 1997 ning Luksemburgi valitsusele 25. juulil 2001 märgukirja, milles ta andis võimaluse esitada kahe kuu jooksul selle kohta oma seisukoht.
20. Olles kätte saanud Prantsuse valitsuse 23. oktoobri 1997. aasta ja 31. juuli 1998. aasta kirjalikud vastused,(8) leidis komisjon, et liikmesriigi kohustuste rikkumise kahtlusi ei ole kõrvaldatud ning ta esitas oma kirjades põhjendatud arvamuse 20. aprillil 2001 Prantsuse Vabariigile ja 20. detsembril 2001 Luksemburgi Suurhertsogiriigile, milles ta heitis ette direktiivi 92/49 rikkumist ja kutsus mõlemat liikmesriiki võtma vajalikke meetmeid kahe kuu jooksul. Prantsuse valitsus edastas kirjaliku vastuse 18. juulil 2001 ja Luksemburgi valitsus 6. märtsil 2002.
21. Kuna komisjon jõudis järeldusele, et ühelt poolt Prantsuse Vabariik ja teiselt poolt Luksemburgi Suurhertsogiriik ei täida oma kohustusi, esitas komisjon 30. septembril 2002 Euroopa Ühenduste Kohtusse EÜ artikli 226 alusel hagi ühelt poolt Prantsuse Vabariigi ja teiselt poolt Luksemburgi Suurhertsogiriigi vastu, mis saabus kohtukantseleisse samal päeval.
22. Kohtuasjas C-346/02 Luksemburgi Suurhertsogiriigi vastu palub komisjon:
– tuvastada, et kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik on direktiivi 92/49/EMÜ artikli 6 lõikes 3 ning artiklites 29 ja 39 sätestatud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse ning kindlustusmaksete ja lepingute eelneva või süstemaatilise kontrollimise keelustamise põhimõtete vastaselt kehtestanud ja säilitanud bonus-malus süsteemi, mis avaldab vahetut ja kohustuslikku mõju kindlustusmaksete tariifidele, mida rakendatakse kõikides Luksemburgis füüsiliste isikutega sõlmitud mootorsõidukite kindlustuslepingutes, tegemata vahet kindlustusseltside vahel, mille peakontor asub Luksemburgis, ja kindlustusseltside vahel, mis tegutsevad seal filiaalina või teenuste osutamise vabaduse alusel, on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud direktiivist 92/49/EMÜ tulenevaid kohustusi;
– mõista kohtukulud välja Luksemburgi Suurhertsogiriigilt.
23. Kohtuasjas C-347/02 Prantsuse Vabariigi vastu palub komisjon:
– tuvastada, et kuna Prantsuse Vabariik on direktiivi 92/49/EMÜ artikli 6 lõike 3 ning artiklites 29 ja 39 sätestatud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse ja kindlustusmaksete ja lepingute eelneva või süstemaatilise kontrollimise keelustamise põhimõtete vastaselt kehtestanud ja säilitanud bonus-malus süsteemi, mis avaldab vahetut ja kohustuslikku mõju kindlustusmaksete tariifidele, mida rakendatakse kõikides Prantusmaal füüsiliste isikutega sõlmitud mootorsõidukite kindlustuslepingutes, tegemata vahet kindlustusseltside vahel, mille peakontor asub Prantsusmaal, ja kindlustusseltside vahel, mis tegutsevad seal filiaalina või teenuste osutamise vabaduse alusel, on Prantsuse Vabariik rikkunud direktiivist 92/49/EMÜ tulenevaid kohustusi;
– mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
IV. Õiguslik hinnang
A. Sissejuhatavad märkused
24. Kuna ühelt poolt komisjoni kaebused ja teiselt poolt liikmesriikide argumendid on oma olemuselt mõlemas menetluses sarnased, siis annan ma ühise hinnangu. Vaid osas, mis puudutab asjaomaste liikmesriikide erinevaid olukordi, on vajalik eraldi hinnang.
25. Komisjoni arvates rikuvad nii Luksemburgi kui ka Prantsuse õigusnormid ühtmoodi direktiivi 92/49, kuna neis sätestatud süsteem, mis seob kindlustusmakse suuruse eelnevate kahjunõuetega, avaldab mõlema süsteemi puhul vahetut ja kohustuslikku mõju kindlustusmaksete tariifidele. See on aga vastuolus direktiivis 92/49 sätestatud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttega. Nii Luksemburgi kui ka Prantsuse valitsused seevastu kinnitasid, et vastavad liikmesriikide õigusnormid ei riku juba seetõttu kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtet, et kindlustusandjale on jäetud vabadus määrata kindlaks oma (põhi)tariifid. Igal juhul on siseriiklikud õigusnormid õigustatud lähtuvalt ülekaalukast avalikust huvist. Komisjon ei leia, et sellisel õigustusel on alust, kuna direktiiv sätestab kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte lõpliku regulatsiooni.
26. Eespool käsitletut arvestades tuleb käesolevas kohtuasjas, mis käsitleb liikmesriigi kohustuste rikkumist, põhimõtteliselt tõstatada kolm õiguslikku küsimust. Kõigepealt kerkib arutelu kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte ulatusest. Alles seejärel saab tuvastada, kas direktiiv 92/49 sisaldab kindlustusmakse tariifidega seotud sätete osas sellist lõplikku regulatsiooni, mille tõttu kehtivaid asjaomaseid siseriiklikke õigusnorme ei saa õigustada ülekaalukast avalikust huvist lähtuvalt.
27. Kui selgub, et selline bonus-malus süsteem, nagu käesoleval juhul, ei ole põhimõtteliselt vastuolus kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttega, tuleb järgmisena hinnata, kuivõrd asjaomased siseriiklikud õigusnormid piiravad ühenduse esmasest õigusest tulenevaid ja eriti direktiiviga 92/49 kindlustussektori jaoks sätestatud põhivabadusi.
28. Lõpuks tuleb hinnata, kas nende liikmesriikide esitatud õiguslikke põhjendusi, kelle vastu hagi on esitatud, saab tunnustada ja proportsionaalsuse hindamisel õigeks tunnistada.
B. Kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõte
1. Tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttest tulenev
a) Direktiivi 92/49 sisu
29. Direktiiviga 92/49 lõpetati esimese kahe direktiiviga(9) alustatud kahjukindluse ühistusturu loomine. Selle õigusliku raamistiku eesmärk oli turgude liitmine, tagades sealjuures kindlustusvõtjatele piisava kaitse.(10)
30. Selle eesmärgi saavutamiseks pidas ühenduse seadusandja vajalikuks sätestada ühisturu kindlustustegevuse tingimused ühenduse õigusaktis. Seejärel võeti vastu ühine raamistik selleks, et ühtlustada olulisemad kindlustuse järelevalveõiguse põhimõtted. Selle raamistiku mõte on koondada järelevalvepädevus päritoluliikmesriigi kätte.(11) See järelevalvesüsteem lubab kindlustusseltsil tegutseda igas liikmesriigis vastavalt asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse põhimõttetele.
31. Seetõttu kerkis esile kindlustusseltsi maksejõulisuse kontroll – hiljem ka kindlustusandjate gruppide(12) ja finantskonglomeraatide(13) ? samal ajal kui kontroll kindlustusvahendustegevuse üle jäi tahaplaanile(14) ning toote- ja kindlustuspreemiate kontroll, kui seda üldse esines, vähenes üldiste puuduste järelevalveni(15) . Single-Licence
süsteem tähendab nimelt kindlustustingimuste ja ?tariifide preventatiivse kontrolli ärakaotamist.(16)
32. Rõhutada tuleb ka seda, et asjassepuutuv ühenduse õiguslik raamistik nõuab väga kitsast ühtlustamist. Kolmanda direktiivi eesmärk oli eelkõige siseriiklike järelevalvesüsteemide koordineerimine; järelevalveõiguse ühtlustamine toimus seetõttu vaid ühisturu loomiseks vajalikus ulatuses.(17) Kindlustuslepinguõigust puudutasid need muudatused vaid riivamisi(18) : ühenduse õigusest tulenev kohustus puudutas ainult õiguste kollisiooni ja teatamiskohustust kindlustuslepingute lõpetamise korral.
33. Eespool käsitletust tuleneb, et kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadus tuleneb kindlustustingimuste ja -tariifide preventatiivse kontrolli ärakaotamisest. Lisaks on oluline, et direktiiv 92/49 ei nõua kõigi kindlustusmakse tariifidega seotud tingimuste täielikku ühtlustamist. Samuti tuleb esile tõsta, et direktiivi 92/49 eesmärk on luua ühenduses kindlustustingimuste ja -tariifide preventatiivse kontrolli ärakaotamisega vaba kindlustustoodete turg.(19) Direktiivi 19. põhjenduses sätestatakse: „Siseturu raames on kindlustusvõtja huvides, et tal oleks juurdepääs ühenduses kättesaadavate kindlustustoodete võimalikult laiale valikule, mis võimaldab tal nende seast valida tema vajadustele kõige paremini vastava.” Asjaomaste bonus-malus
süsteemide puhul tuleb tähele panna, et seadusega sätestatud õnnetusjuhtumite sageduse mõju tariifidele, mis avaldub ranges hindade alandamise või kindlustuspreemiate kohaldamise süsteemis, põhjustab paratamatult tootevaliku kahanemise, kuna kindlustusseltsid ei saa enam pakkuda oma mudeleid.
b) Otsus kohtuasjas C‑59/01: komisjon v. Itaalia
34. Selles kohtuasjas(20) vaidlustas komisjon siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt külmutati mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuslepingud, mis puudutavad tariife seoses Itaalia territooriumil toimunud õnnetusjuhtumitega, ilma et oleks vahet tehtud siseriiklike kindlustusseltside ja nende kindlustusseltside vahel, kes tegutsevad kas filiaalina või teenuste osutamise vabaduse alusel.
35. Itaalia valitsus tunnistas, et tegemist on kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse piiramisega, kuid tugines siiski oma kaitseks nõukogu direktiivi 73/239/EMÜ(21) artikli 8 lõike 3 punktis 3 lubatud erandile üldise hinnakontrolli süsteemi osana.
36. Kohus meenutab oma otsuse punktis 28, et „vastavalt direktiivi 73/239 artikli 8 lõike 3 punktile 3 ja direktiivi 92/49 artikli 29 lõikele 2 ja artikli 39 lõikele 3 võivad liikmesriigid säilitada või kehtestada kindlustusmaksemäärade kavandatavast tõstmisest etteteatamist või eelnevat heakskiitmist vaid üldise hinnakontrolli süsteemide osana”.
37. Kohtu arvates: „nähtub sellest selgelt, et ühenduse seadusandja eesmärk on olnud tagada kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõte kindlustussektoris (välja arvatud elukindlustus), kaasa arvatud mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuses. See põhimõte hõlmab keeldu kohaldada igasugust ettekirjutust kindlustusmaksemäärade kavandatava tõstmise etteteatamise või eelneva heakskiidu kohta, mida kindlustusandja kavatseb kindlustusvõtja suhtes kasutada.”(22)
38. Lubatavale erandile viidates sedastas kohus järgnevalt: „ainus direktiivis 92/49 lubatud erand sellest põhimõttest puudutab kindlustusmaksemäärade kavandatavast tõstmisest etteteatamist või eelnevat heakskiitmist üldise hinnakontrolli süsteemide osana.”(23)
Lisaks sedastas kohus: „direktiivi 92/49 artikkel 28 võimaldab nimelt riski, et asukohaliikmesriik saab takistada kindlustusvõtjat sõlmimast kindlustuslepingut juhul, kui asjaomane leping läheb vastuollu selles riigis kehtivate üldist hüvangut kaitsvate õigusnormidega.
Siiski ei tohi seda sätet tõlgendada viisil, et viidatud kohtuotsuse punktis 28 nimetatud sätetel, millele vastavalt kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttest üleastumise osas on selgesõnaliselt nimetatud õigustavad põhjendused, kaob tegelik mõju. See väljendub selles, et direktiivi 92/49 artikkel 28 asub vahetult enne seda peatükki, mis selgesõnaliselt kordab keeldu, et liikmesriigid ei tohi üldise hinnakontrolli süsteemide osana piirata kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadust.”(24)
39. Selles otsuses on kohus selgesõnaliselt tunnustanud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtet. Kohus on selgelt juhindunud eelkontrolli kaotamise ja kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse seostest. Arvestades seda, et kohtuasjas C-59/01 kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse piiramist ei vaidlustatud, tõusetub selle põhimõtte ulatuse küsimus. Nimelt on käesolevas kohtuasjas arutuse all, kas kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõte on asjassepuutuv.
2. Kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte ulatus
a) Poolte olulised argumendid
40. Komisjon väidab, et vaidlusalused bonus-malus süsteemid on vastuolus kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttega. Ta toetub kõnealuse põhimõtte osas ühelt poolt eespool viidatud 11. mai 2000. aasta(25) ja 25. veebruari 2003. aasta(26) kohtuotsustele kindlustustingimuste ja -preemiate eelkontrolli ärakaotamise kohta ja teisalt direktiivi eesmärgile ühenduse vaba kindlustustoodete turu kohta.
41. Komisjoni arvates välistab see põhimõte siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt kindlustuslepingu kehtivuse ajal võivad teatud asjaolud siduvalt ja seaduslikult mõjutada kindlustusmakse suurust. Komisjon toonitab siiski, et ta ei välista liikmesriigi võimalust kohaldada skaalat, mille alusel hinnatakse kindlustatute põhjustatud kahjusid, või isegi ühtset süsteemi, mis seob kindlustusmakse suuruse eelnevate kahjunõuetega. Vastavalt sellele peab komisjon võimalikuks süsteeme, mis seovad kindlustusmakse suuruse eelnevate kahjunõuetega, ilma kindlaksmääratud kindlustusmaksete või maksude vähendamise ja tõstmise koefitsientideta, kuna see võimaldab kindlustusandjatel vabalt hinnata üksikute tegurite finantstagajärgi, näiteks õnnetusjuhtumite arvu, vastavate kahjude raskusastet või vähest sobivust.
42. Luksemburgi valitsus väidab vastu, et kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõte on vastuolus kindlustusmaksemäärade kavandatavast tõstmisest etteteatamise või eelneva heakskiitmise kohustusega. See põhimõte ei ole luksemburgi bonus-malus
süsteemide puhul asjassepuutuv, kuna need ei sisalda vastavat kohustust. Luksemburgi valitsus toonitab seoses sellega, et kindlustusmaksete määramine on Luksemburgis vaba. Vaidlustatud õigusakt puudutab vaid kindlustusmaksete muutmist vastavalt õnnetusjuhtumite esinemise sagedusele. Seetõttu mõjutab bonus-malus
süsteem vaid kindlustusmakse üht osa ning välistab vaba konkurentsi rikkumise seoses kindlustusmaksetega.
43. Prantsuse valitsuse esitatud argumendid vastavad põhiliselt Luksemburgi argumentidele. Prantsuse valitsus hoiatab kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte tingimusteta kohaldamise eest. Igal juhul tuleb direktiivi 92/49 artikleid 6, 29 ja 39 tõlgendada sama direktiivi artikli 28 valguses.
44. Prantsuse valitsus viitab lisaks nii otsusele kohtuasjas komisjon v.
Itaalia(27) kui ka otsusele kohtuasjas Cullet(28), mille lahendus on ka käesoleval juhul kohaldatav.
b) Hinnang
45. Kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte arutelu puudutab tegelikult vähem põhimõtte kehtivust, kui sellest põhimõttest lubatavaid erandeid. Kui lähtuda nimelt sellest, et direktiiv 92/49 näeb lisaks üldisele kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadusele ette kindlustuslepingute tingimuste ja kindlustusmaksete tariifide eelkontrolli ärakaotamise, siis järeldub sellest, et direktiiv sisaldab ammendavat regulatsiooni, mille tagajärg on see, et asjaomasest põhimõttest võib teha ainult selliseid erandeid, mis tulenevad otseselt direktiivist 92/49. Kui lähtuda vastupidi sellest, et kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte ulatus on piiratud, siis tuleb kontrollida, millises ulatuses saab liikmesriikide tariife reguleerivaid õigusnorme õigustada lähtuvalt ülekaalukast avalikust huvist.
46. Ennekõike tuleb mainida, et kohtuasjas C-59/01(29) tehtud otsuses ei ole seda küsimust lahendatud, kuna selles ei vaidlustatud asjaolu, et iga nimetatud kohtuotsuses käsitletud õigusnorm piirab kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadust.
47. Prantsuse valitsus ei rõhuta valesti, et direktiiv 92/49 ei sätesta selgesõnaliselt kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtet. Direktiivi 73/239, direktiiviga 92/49 muudetud sõnastuses, artikli 8 lõike 3 alapunkt 3 ei sätesta mitte ainult selles ettenähtud üldist erandit kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse suhtes, vaid ka (ainult) iga eelkontrollimehhanismi või süstemaatilise etteteatamiskohustuse suhtes.
48. Niivõrd, kuivõrd kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõte on nii kindlustuspreemiate eelkontrolli kui ka süstemaatilise etteteatamiskohustuse ärakaotamise väljendus, on selle tähendus kohtuasja C‑59/01 otsuse järgi üheselt mõistetav. Küsitavaks jääb vaid, kas selle põhimõttega on vastuolus ka liikmesriikide õigusnormid, mis küll puudutavad kindlustusandjate poolt kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramist ? näiteks käesoleval juhul reguleerides üksikuid kindlustusmakse tariifi määramise osi, – kuid mida siiski ei saa võrdsustada kindlustusmakse tariifi eelkontrolliga või süstemaatilise etteteatamiskohustusega.
49. Antud kontekstis ei aita viitamine direktiivi 92/49 eesmärgile, mis on
ühenduse vaba kindlustustoodeteturu tagamine. See turuvabadus kehtib nimelt direktiivi 92/49 artiklist 28 tuleneval tingimusel, st tingimusel, et riski asukohaliikmesriigi õigusnormid on kehtestatud üldise hüvangu kaitseks (vastandina päritoluliikmesriigile direktiivi 92/49 artikli 1 alapunkti c mõttes). Sellega direktiiv 92/49 üldiselt lubab õiguslikke põhjendusi, mis piiravad asutamislepingus sätestatud põhivabadusi.(30)
50. Direktiivi artiklile 28 ei saa viidata, kuivõrd eeldatakse, et direktiiv ühtlustab õigusnorme tariifide kohta.(31) Kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte ulatuse laiendamisest tuleneb ? vastavalt komisjoni eelistatud tõlgendusele ?, et kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhiosa ? kindlustusmaksete tariifide süstemaatilise eelkontrolli ärakaotamine ja süstemaatilise etteteatamiskohustuse lõpetamine ? välistab iga kindlustusmakse tariifi mõjutava liikmesriigi õigusnormi. Komisjon on sellest teadlik, nõudes käesolevas asjas kohtuasjas C‑59/01 tehtud otsuse kohaldamist: ainult üldine hinnakontrollisüsteem võimaldab teha erandeid laiemalt mõistetud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttest; artikkel 28 ei muuda selle reegli ja erandi suhte praktilist mõju.
51. Samas on küsitav, kas kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse ? ja ühtlasi direktiivi alusel ühtlustatud valdkondade ? laiem tõlgendamine on veenev.
52. Samas tuleb hoiatada kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte liiga laia tõlgendamise eest, kuna see võib viia direktiivi 92/49 sõnastuse ja ka struktuuri ebapiisava arvestamiseni ja see omakorda tõsiste hindamise ja piiritlemise vastuoludeni.
53. Esiteks ei tulene direktiivi 92/49 sõnastusest ja struktuurist, et ühenduse seadusandja oleks tahtnud kindlustusmaksete tariifide ja kindlustuslepingute tingimuste eelkontrolli ärakaotamise ning ka süstemaatilise etteteatamiskohustuse lõpetamisega tagada täielikku kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadust sellega, et kindlustusmakseid mõjutavad õigusnormid muutuksid põhimõtteliselt kehtetuks.(32)
54. Sellega seoses tuleb meeles pidada, et kindlustus kui selline on puhas õiguslik konstruktsioon, mille tõttu igasugune lepinguvabaduse piiramine ? mis toimub minimaalse kindlustuskatte määramise või teatud lepingutingimuste keelustamisega, mis muu hulgas määravad ka kindlustuskatte ? puudutab otseselt toodet ja mõjutab sel moel ? kuigi kaudselt ? kindlustusmakse suurust. Lähtumine kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse laiast tõlgendamisviisist tuleneb otseselt praktilisest vaatevinklist, keerulisest ? ja kindlustustehniliselt põhjendamatust ? vahetegemisest selliste õigusnormide vahel, mis otseselt puudutavad kindlustuslepingu tingimusi ? ja mille mõju kindlustusmakse suurusele on raske määrata(33) ? ja selliste õigusnormide vahel, mille mõju kindlustusmaksete suurusele tuleneb mõnest kindlustusmaksete tariifide määramise põhimõtteid määravast õiguseeskirjast. Otsesed bonus-malus
süsteemid kuuluvad igal juhul mõlemasse kategooriasse.
55. Samas ilmneb, et kindlustusvaldkonnas on kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadus tihedalt seotud lepinguvabadusega. Komisjon ei ole kunagi väitnud, et lepinguvabadust tuleks mõista nii, et see põhimõtteliselt keelab igasuguse lepinguvabaduse piiramise näiteks siseriikliku kindlustuslepinguõiguse alusel. Pigem on üldiselt tunnustatud, et igasuguste kindlustusvõtja kaitseks kehtestatud siseriiklike õigusaktidega võib piirata vaba kindlustustoodete turgu tingimusel, et need eeskirjad on kehtestatud üldiseks hüvanguks.
56. Lõpuks ei veena väljapakutud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise täielik vabadus komisjoni ka seetõttu, et kuna teistsuguses kontekstis, mis tugineb teistele väärtustele, on vajalik teatud elementide reguleerimine kindlustusmaksete tariifide arvutamisel: olgu siin mainitud vaid komisjoni algatus välistada teatud ? soost sõltuvate ? kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise osad.(34)
3. Vahejäreldus
57. Kohtuasjades C-346/02 ja C-347/02 käsitletud siseriiklikud õigusnormid ei ole direktiivi 92/49 artiklites 6, 29, ja 39 sätestatud kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõttega vastuolus.
58. Igatahes peab kontrollima, kas komisjon tuvastas asjassepuutuvatest siseriiklikest õigusnormidest tingitud teisi võimalikke takistusi kindlustuse siseturu loomise eesmärgi saavutamisel.
C. Bonus-malus süsteemid, mis avaldavad vahetut ja kohustuslikku mõju kindlustusmaksete tariifidele, kui kindlustuse siseturu loomise takistused süsteemid, mis avaldavad vahetut ja kohustuslikku mõju kindlustusmaksete tariifidele, kui kindlustuse siseturu loomise takistused
1. Poolte olulised argumendid
59. Prantsuse valitsuse vastuse kohaselt tuleneb sellest, et
käesolev kohtuasi ei puuduta kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadust, asjaolu, et bonus-malus
süsteemi tuleb hinnata EÜ artiklist 49 tuleneva teenuste osutamise vabaduse alusel.
60. Samuti on Luksemburgi valitsus direktiivi 92/49 viiendale põhjendusele viidates teatanud, et sellest direktiivist tulenev ühtlustamine ei ole piisav ja piirdub peamiselt järelevalvega. Sellest tulenevalt ei ole kindlustusmaksete tariifid vastava ühtlustamise sisuks, nii et Luksemburg võib säilitada oma kehtiva bonus-malus
süsteemi üldise hüvangu põhjendusele tuginedes. Sellist käsitlust toetab Luksemburgi valitsuse arvates nii direktiivi 19. põhjendus, kui ka selle direktiivi artikkel 28.
61. Komisjon ei kiida neid Prantsuse ja Luksemburgi valitsuse väiteid täielikult heaks. Komisjoni järeldustest tuleneb siiski, et juhul kui kohus osundab ühtlustamise puudumisele, silmas pidades bonus-malus
süsteeme, peab kõigi asutamislepingust tulenevate põhivabaduste ja direktiivi 92/49 kohaldamise piirangute õiguspärasust kontrollima direktiivi 92/49 artikli 28 alusel.
2. Hinnang
62. Eelnevalt peab mainima, et Prantsuse valitsuse õiguslik seisukoht tundub kõigest hoolimata põhjendamatu. Juhul kui kohus lähtub sellest, et direktiivi eesmärgiks olev kindlustusõiguse osaline ühtlustamine ei puuduta bonus-malus
süsteeme, ei või kohus käsitletavaid bonus-malus
süsteeme seetõttu hinnata ühenduse esmase õiguse valguses, kuna komisjon ei ole vastavalt hinnangut taotlenud. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale(35) tuleb komisjoni hagi jätta rahuldamata.
63. Üldiselt tuleb märkida, et bonus-malus
süsteemid mõjutavad mitte ainult teenuste vaba osutamist, vaid eelkõige(36) EÜ artiklist 43 tulenevat asutamisvabadust.
a) Vaba kindlustustoodete turg kui asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse väljendus ühenduse teiseses õiguses
64. Kuna direktiiv 92/49 taotleb kindlustussektoris ühisturu loomist, tuleb tagada asutamislepingutes sätestatud põhivabaduste ? nimelt asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse ülevõtmine ja tagamine.
65. Seoses sellega ei eita asjassepuutuvad liikmesriigid, et nende bonus-malus
süsteemid takistavad kindlustustoodete ? käesoleval juhul mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuslepingute ? turuvabadust, sundides siseriiklike kindlustusseltside esindusi, mille peakontor on teises liikmesriigis või välismaiseid äriühinguid, mis pakuvad oma tooteid teenuste osutamise vabaduse alusel, muutma vastavalt kindlustuslepingute tingimusi ja kindlustusmaksete tariife.(37)
66. Esile peab tõstma asjaolu, et kuigi ühenduse teiseses õiguses ei ole kindlustusmaksete tariife mõjutavad õigusnormid täielikult ühtlustatud, ei tähenda see mingil juhul turuvabaduse põhimõtte rikkumist. See on oluline erandite lubatavuse osas.
b) Järeldus kontrollimise ulatuse suhtes
67. Lisaks, käsitletavas asjas tähtsust mitteomava kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabadusele kindlustusmaksete tariifide eelkontrolli ja süstemaatilise etteteatamiskohustuse ärakaotamise kaudu, tagatakse direktiiviga 92/49 ka vaba kindlustustoodete turg. Kontrollides, kas käesolevas menetluses asjassepuutuvad bonus-malus
süsteemid rikuvad ühenduse õigust, on komisjon nõuetekohselt kohaldanud direktiivi 92/49.
68. Sel määral, mil määral need süsteemid ohustavad ühenduse vaba kindlustustoodete turgu, rikuvad nad direktiivi 92/49 juhul, kui neid ei saa vaadelda direktiivi 92/49 artikli 28 mõttes üldise hüvangu kaitseks kehtestatud õigusnormidena.
D. Õigustus üldise hüvangu põhjendusest
lähtuvalt
1. Poolte olulised argumendid
69. Nii Luksemburgi kui ka Prantsuse valitsused leiavad, et käesolevas menetluses asjassepuutuvad bonus-malus
süsteemid on kehtestatud üldiseks hüvanguks.
70. Komisjon väidab järjekindlalt vastu, et õigustavaid asjaolusid ei leidu.
a) Kohtuotsuses C-346/02 osundatud olulised argumendid
71. Luksemburgi valitsus viitab eriti kohtuotsusele C-294/00(38) ja toob välja, et siseriiklikud meetmed, mis piiravad asutamislepingutega tagatud põhivabadusi, on kehtivad ainult neljal eeltingimusel: neid peab kohaldama mittediskrimineerival viisil, nad peavad olema õigustatud üldise hüvangu põhjendustest lähtuvalt, nad peavad tagama oma eesmärgi ja nad ei või ületada määra, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks.
72. Luksemburgi bonus-malus
süsteem täidab need eeltingimused. Seda kohaldatakse mittediskrimineerival viisil. Üldise hüvangu põhjendused on Euroopa Kohtu tunnustatud(39) tarbijakaitse liikluse turvalisus, mida Euroopa Kohus on samuti tunnustanud.(40)
73. Bonus-malus
süsteem teenib tarbijakaitse huve, kuna see edendab kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise läbipaistvust ja piirab kõikvõimalikke kindlustatu varasematest õnnetusjuhtumitest või kogenematusest tulenevaid makseid. Kuna süsteem võimaldab arvestada kindlustatu varasemate õnnetusjuhtumitega, õhutab see ettevaatlikult ja vastutustundlikult liiklema.
74. Samuti ei ületa kõnealune süsteem seda määra, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks: seda kohaldatakse vaid füüsiliste isikute suhtes ja see annab kindlustusseltsidele kindlustusmakse baaskindlustusmakse kindlaksmääramise vabaduse.
75. Komisjon on arvamusel, et nimetatud eesmärgid võib saavutada ka leebemate vahenditega, eelkõige loobudes seadusega sätestatud kindlustusmaksete sõltuvusest õnnetusjuhtumite esinemise klassifitseerimise skaaladest. Lisaks on kaheldav süsteemi sobivus liiklusturvalisuse edendamiseks, kuna see on kasutatav ainult piiratud isikute ringi suhtes ja see ei arvesta kõiki õnnetusjuhtumeid.
b) Kohtuotsuses C‑347/02 osundatud olulised argumendid
76. Prantsuse valitsus viitab otsusele kohtuasjas C‑398/95(41) ja meenutab, et teenuste osutamise vabadust võib piirata ainult selliste õigusnormidega, mis on õigustatud üldise hüvangu kaitse põhjendusega ja mis kehtivad kõigi liikmesriigi territoorumil tegutsevate isikute või ettevõtjate suhtes. Eelkõige peavad piirangud sobima seatud eesmärkidega ja nad ei või ületada määra, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks.
77. Prantsuse bonus-malus
süsteem kehtib võrdselt kõigi kindlustusseltside suhtes, mis siseriiklikult tegutsevad. Üldise hüvangu põhjendusteks on tarbijakaitse ja liiklusturvalisus .(42)
78. Pidades silmas tarbijakaitset, rõhutab Prantsuse valitsus selle süsteemi mõju kindlustusmaksete kõikumise piirajana, mis mõjutab omakorda soodsat kindlustusmaksete väljaarendamist ja piirab kindlustamata jätmise ohtu. Lisaks on sellest tulenevalt kindlustusmaksete tariifide määramine teatud määral läbipaistvam.
79. Viidates liiklusturvalisusele, esitab Prantsuse valitsus uuringutulemused, millest nähtub, et kindlustusmakse tariifi määramisel kindlustatu varasemate õnnetusjuhtumitega arvestamine mõjutab üldiselt positiivselt kindlustatud juhtide käitumisviisi.
80. Leebemaid meetmeid ei ole võimalik kasutada põhjusel, et süsteemi positiivne mõju tarbijakaitsele ja liiklusturvalisusele tuleneb otseselt selle kohustuslikust iseloomust.
81. Komisjoni õiguslik seisukoht on siin olulises osas sama, kui kohtuasjas C?346/02 Luksemburgi valitsuse vastu.
2. Hinnang
82. Eelnevalt tuleb mainida, et kuna mõlema liikmesriigi argumendid on sarnased, on korduste vältimiseks vajalik kasutada ristviiteid. Üldiselt on siiski vajalik hinnata mõlemat bonus-malus
süsteemi eraldi, et arvestada nende eripäradega.
83. Käsitletavate bonus-malus
süsteemidega ühenduse kindlustustoodete turuvabaduse piiramise(43) ? tuvastatud ? õigustus eeldab, et neid süsteeme kohaldatakse mittediskrimineerival viisil; nad peavad olema õigustatud üldise hüvangu kaitse põhjendusega, nad peav ad tagama oma eesmärgi ja nad ei või ületada määra, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. Lisaks tuleb kindlaks teha, ega käsitletavad süsteemid ei põhjusta liikmesriigis samaväärsete õigusnormide kordamist .(44)
a) Kindlustusmaksete tariifide määramise läbipaistvus ja tarbijakaitse
84. Vaieldamatult kuulub tarbijakaitse üldise hüvangu kaitse põhjenduste hulka, mis võivad õigustada põhivabaduste piiramist.(45) Komisjon ei ole ka kahelnud, et mõlemad käsitletavad süsteemid kohaldavad sarnaseid meetmeid.
i) Kohtuasi C‑346/02
85. Luksemburgi valitsuse järeldused siseriiklike bonus-malus
süsteemide tarbijakaitse eesmärkidele vastavuse ja sobivuse osas ei tundu põhjendatuna.
86. Kindlustusmaksete tariifide määramise läbipaistvuse põhjendus on vastuolus Luksemburgi valitsuse väidetega ? nende arvates ? Luksemburgis kehtiva kindlustusmaksete tariifide kindlaksmääramise vabaduse põhimõtte osas. Kui kindlustusmakseid võib Luksemburgis tegutsev kindlustusselts põhimõtteliselt vabalt määrata ja bonus-malus
süsteem puudutab vaid üht kindlustusmaksete tariifide määramise põhimõtet, siis sellisel juhul ei ole selge, millises ulatuses see süsteem mõjutab kindlustuspreemiate ja maksete määramise läbipaistvust. Teiste sõnadega: kindlustatu varasemate õnnetusjuhtumitega arvestamisest tulenev koefitsient ja selle kohaldamine niinimetatud baaskindlustusmakse puhul ei muuda selle baaskindlustusmakse võrreldavust teiste pakkujate maksetega.
87. Samuti ei ole mitmel põhjusel veenev kindlustusmaksete muutmise piiramise põhjendus.
88. Niivõrd, kuivõrd bonus-malus
süsteemid maksimaalse koefitsiendi kehtestamisega piiravad teatud kindlustusvõtjate kõrge õnnetusjuhtumite sagedusega või täpsemini kogenematusega arvestamist, aitavad nad kindlasti kaasa kindlustuspakkumiste tagamisele selles osas, et sellised juhid kindlustuse lõppedes majanduslikel põhjustel ei loobuks kindlustamast. Nagu komisjon juba märkis, ei ole aga kogemuse kaudu kindlaks tehtud, kas õnnetusjuhtumi mitteesinemine või kahjude klassifitseerimise süsteemi ärakaotamine tõstaks kindlustamata juhtide arvu. Lisaks tuleb olla komisjoniga ühel arvamusel selles, et lubatud koefitsiendid 0,5?2,5 võimaldasid kindlustuspreemiate või -maksete muutmist vahemikus 1?5, lubades seega muudatusi märgatavas ulatuses sellisel viisil, et „mõistlike” kindlustusmaksete tagamine tundub üsna oletuslik.
89. Üldiselt tuleb seejuures meenutada, et kindlustamata juhtide kaitse on üks mootorsõidukite kindlustamise direktiivi ülesannetest,(46) nii et ka siseriiklikud algatused ei ole põhimõtteliselt samuti probleemivabad ja eriti selles valdkonnas.
90. Niivõrd kuivõrd väidetakse, et bonus-malus
süsteemid piiravad miinimumkoefitsiendi kehtestamisega heatasemeliste juhtide kasuks tehtavat hinnaalandust õnnetusjuhtumite mitteesinemise puhul, selleks et tagada kindlustatute solidaarsust, siis piisab, kui märkida, et järelevalveasutustel on lubatud niinimetatud puuduste järelevalve raamides sekkuda ülemäärase hinnaalanduse vastu ka ilma käsitletaval viisil eksisteeriva bonus-malus
süsteemita juhul, kui esinevad kindlustusseltse ohustada võivad kauakestva kohustuste täitmise võimatuse asjaolud.
ii) Kohtuasjas C-347/02
91. Kaalutlused, mis puudutavad Luksemburgi bonus-malus
süsteemi ülesehitust on kohaldatavad üsna täielikult ? eelkõige ulatuse poolest, mis Prantsuse süsteemis lubatava koefitsiendi 0,5?3,5 puhul võimaldab kindlustuspreemiate ja -maksete muutmist vahemikus 1-7 ? ka Prantsuse bonus-malus
süsteemi ülesehitusele.
b) Liiklusturvalisus
92. Liiklusturvalisuse edendamine kuulub üldise hüvangu kaitse üldtunnustatud põhjenduste hulka.(47) On küsitav, kas käsitletavad bonus-malus
süsteemid täidavad selle eesmärgi vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele.
i) Kohtuasi C‑346/02
93. Luksemburgi bonus-malus
süsteemi sobivus liiklusturvalisuse edendamiseks on kahel põhjusel kaheldav.
94. Esiteks on Luksemburgi süsteemi kasutusvaldkond piiratud füüsiliste isikutega. Mõeldes liisingut pakkuvate ettevõtjate suurele osakaalule Luksemburgis,(48) tuleb välja selgitada, kas Luksemburgi bonus-malus
süsteem ei jäta kõrvale olulist osa liiklejatest.
95. Teiseks tuleb märkida, et Luksemburgi süsteemi kohaselt on kahjude klassifitseerimise skaala astme määramine seotud vastava sõidukiga. Sõiduki asendamisel kantakse küll aste üle, kuid teise sõiduki ostmise korral on astme ülekandmine välistatud. Ei selgu, mis põhjusel kindlustatud juhi aste määratakse erinevalt selle alusel, millist sõidukit ta kasutab, eriti kui selline erinev astme määramine ei tugine vastava sõiduki statistiliselt määratud „õnnetusjuhtumi tõenäosusele”.
96. Niivõrd, kuivõrd liikmesriik tahab liiklusturvalisust tagada ka kindlustusmaksete tariifide määramisega, on võimalikud süsteemid, mille raames võetakse arvesse igasugused korduvad rikkumised (igasuguste punktide mahaarvamise süsteemid) koosmõjus juhtimisõiguse äravõtmise eeskirjadega (juhiloa punktide eeskirjadega) ? nagu on nii Luksemburgis kui ka Prantsusmaal ?, mis mõjutavad kindlustusmaksete määramist ja sealjuures mõjutavad näiteks vähem kindlustusmaksete tariifide määramise ja tootekujundamise vabadust, kuna tegelikud kindlustusmaksemäärad ei ole seadusega ette kirjutatud. Võimalik, et sellised süsteemid võimaldavad paremini jälgida juhtide tegelikku käitumist.
ii) Kohtuasi C-347/02
97. Eespool nimetatud kaalutlused kehtivad ka Prantsuse süsteemi kohta.
98. Üldiselt on Prantsuse valitsus oma väidetes tõendanud, et kindlustatu varasemate õnnetusjuhtumitega arvestamine ? kindlustusmaksete tariifide määramise põhimõtete kujul ? kindlustuspreemiate või -maksete arvestamisel mõjutab liiklusturvalisust sellega, et kindlustatud juhid on oma käitumise tagajärgedest rahaliselt huvitatud. Moraalse riski ( moral hazard ) fenomen, mille tõttu kohustusliku tsiviilvastutuse kindlustanu hoolsus kindlustuse lõppedes väheneb, on siiski üldine nähtus kohustuslikus tsiviilvastutuskindlustuses, nii et sellest tuleneb kindlustustehniline vajadus vastavate ergutuste võimaldamise järgi – soodustuste või omavastutuse tingimuste kujul. Prantsuse valitsus ei ole siiski tõendanud, et sellise moraalse riski tõrjumiseks on vaja seadusega sätestatud süsteemi. Pigem tundub, et vastavaid süsteeme ? samaväärse mõjuga ? pakub turg ka ainult kindlustustehnilistel põhjustel.(49)
99. Prantsuse valitsus ei ole suutnud tõendada, et liiklusõnnetuste ohvrite arv liikmesriikides, kus on seadusega sätestatud bonus-malus
süsteemid, oleks madalam kui liikmesriikides, kus sellised süsteemid tulenevad turu praktikast või kus seaduslikud eeskirjad ei reguleeri kindlustusmaksete tariifide struktuuri.(50)
100. Seetõttu teen ma järelduse, et käsitletavad bonus-malus
süsteemid piiravad ühenduse kindlustustoodete turuvabadust viisil, mida ei saa õigustada üldise hüvangu kaitse põhjendustega.
V. Kohtukulud
101. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ning Luksemburgi Suurhertsogiriik ja Prantsuse Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud jätta nende kanda.
VI. Ettepanek
102. Esitatud põhjendustest lähtudes, teen Euroopa Kohtule ettepaneku langetada järgmine otsus:
1. Kohtuasjas C‑346/02
– Kuna Luksemburgi Suurhertsogiriik on direktiivi 92/49/EMÜ artikli 6 lõikest 3 ning artiklitest 29 ja 39 tuleneva ühenduse vaba kindlustustoodete turu põhimõtte vastaselt kehtestanud ja säilitanud Bonus-malus
süsteemi, mis avaldab vahetut ja kohustuslikku mõju kindlustusmaksete tariifidele, mida kohaldatakse kõikides Luksemburgis füüsiliste isikute sõlmitud mootorsõiduki kindlustuslepingutes, tegemata vahet kindlustusseltside vahel, mille peakontor asub Luksemburgi Suurhertsogiriigis ja kindlustusseltside vahel, mis tegutsevad seal filiaalina või teenuste osutamise vabaduse alusel, siis on Luksemburgi Suurhertsogiriik rikkunud direktiivist 92/49/EMÜ tulenevaid kohustusi;
– mõista kohtukulud välja Luksemburgi Suurhertsogiriigilt.
2. Kohtuasjas C‑347/02
– Kuna Prantsuse Vabariik on direktiivi 92/49/EMÜ artikli 6 lõikest 3 ning artiklitest 29 ja 39 tuleneva ühenduse vaba kindlustustoodete turu põhimõtte vastaselt kehtestanud ja säilitanud Bonus-malus
süsteemi, mis avaldab vahetut ja kohustuslikku mõju kindlustusmaksete tariifidele, mida kohaldatakse kõikides Prantsusmaal füüsiliste isikute sõlmitud mootorsõiduki kindlustuslepingutes, tegemata vahet kindlustusseltside vahel, mille peakontor asub Prantsuse Vabariigis ja kindlustusseltside vahel, mis tegutsevad seal filiaalina või teenuste osutamise vabaduse alusel, siis on Prantsuse Vabariik rikkunud direktiivist 92/49/EMÜ tulenevaid kohustusi;
– mõista kohtukulud välja Prantsuse Vabariigilt.
(1) .
(2) –	Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiiv otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/375/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv) (EÜT L 228, lk 1).
(3) –	 	Euroopa Kohtu 25. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C-59/01: komisjon v. Itaalia (EKL 2003, lk I‑1759). Kõnealuse kohtuotsuse kohta vaata Binon, Jean-Marc, „Assurance et responsabilité”, Chronique de droit européen, RGAR 2003, 13785, punkt 8.
(4)
–	Mémorial A, 1994, lk 2776.
(5)
–	… seaduse nr 94-5 4. jaanuari 1994. aasta redaktsioon ( Journal Officiel de la République Française,
5.1.1994). Kõnealuse seadusega võeti teiste hulgas Prantsuse õigusesse üle direktiiv 92/49.
(6)
–	„Clause de réduction ou de majoration des primes ou cotisations”.
(7)
–	Kassatsioonikohtu tsiviilasjade esimese koja 20. märtsi 1984. aasta otsus, avaldatud RGAT-is 1984, 420, Bigot’ märkus. Selle kohta vt Traité de droit des assuranc. Tome III: Le contrat d’assurance, Paris 2002, punkt 343.
(8)
–	Luksemburgi valitsus ei vastanud komisjoni märgukirjadele.
(9)
–	Kahjukindlustuses tuleb eriti mainida esimest nõukogu 24. juuli 1973. aasta direktiivi 73/239/EMÜ, otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT L 228, lk 3, edaspidi „direktiiv 73/239”), nõukogu 24. juuli 1973. aasta direktiivi 73/240/EMÜ, millega kaotatakse asutamisvabaduse piirangud otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse puhul (EÜT L 228, lk 20) ja ka teist nõukogu 22. juuni 1988. aasta direktiivi 88/357/EMÜ, otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega nähakse ette sätted teenuste osutamise vabaduse tegeliku kasutamise hõlbustamiseks ja muudetakse direktiivi 73/239/EMÜ (EÜT L 172, lk 1).
(10)
–	Vt ainult direktiivi 92/49 kolmandat põhjendust.
(11)
–	Niinimetatud „ Single Licence” või „Passeport unique”.
(12)
–	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 1998. aasta direktiiv 98/78/EÜ kindlustusandjate gruppi kuuluvate kindlustusseltside täiendava järelevalve kohta (EÜT L 330, lk 1).
(13)
–	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2002. aasta direktiiv 2002/87/EÜ, milles käsitletakse finantskonglomeraati kuuluvate krediidiasutuste, kindlustusseltside ja investeerimisühingute täiendavat järelevalvet ning millega muudetakse nõukogu direktiive 73/239/EMÜ, 79/267/EMÜ, 92/49/EMÜ, 92/96/EMÜ, 93/6/EMÜ ja 93/22/EMÜ ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 98/78/EÜ ja 2000/12/EÜ (EÜT L 35, lk 1).
(14)
–	Vaata ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. detsembri 2002. aasta direktiivi 2002/92/EÜ kindlustusvahenduse kohta (EÜT L 9, lk 3).
(15)
–	Vt selle kohta ülevaadet teoses Feyock, Jacobsen ja Lemor, Kraftfahrtversicherung, 2. tr, München, 2002, täpsemalt punkt 143 jj.
(16)
–	Direktiivi 92/49 artiklid 6, 29 ja 39.
(17)
–	Direktiivi 92/49 viies põhjendus: „Vastuvõetud lähenemisviis seisneb sellises ühtlustamises, mis on elutähtis, vajalik ja piisav tegevuslubade ja usaldatavusnormatiivide süsteemide vastastikuseks tunnustamiseks, võimaldades seega anda ühtse tegevusloa, mis kehtib kogu ühenduses, ja kohaldada päritoluliikmesriigi poolse järelevalve põhimõtet.”
(18)
–	Direktiivi 92/49 18. põhjendus: „Kindlustuslepinguõiguse ühtlustamine ei ole kindlustuse siseturu saavutamise eeltingimus.”
(19)
–	Vaata selle kohta 11. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑296/98: komisjon v.
Prantsusmaa, (EKL 2000, lk I-3025, punkt 29): „Kohustus süstemaatiliselt teatada [teatud] andmeid on nõue, mis on vastuolus direktiivides 92/49 ja 92/96 sätestatud eesmärgiga luua ühenduse vaba kindlustustoodete turg.”
(20)
–	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus.
(21)
–	Eespool 9. joonealuses märkuses viidatud direktiivi 92/49 sõnastuses.
(22)
–	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus (punkt 29).
(23)
–	Ibidem, punkt 29.
(24)
– Ibidem, punkt 30 jj.
(25)
–	Viidatud joonealune märkus 19.
(26)
–	Viidatud joonealune märkus 3.
(27)
–	7. juuni 1983. aasta otsus kohtuasjas 78/82 (EÜT 1983, lk 1955). Kohus sedastas selles otsuses, et siduva jaekaubandusmarginaali kehtestamine tubakatoodete turul riikliku monopoli raames ei mõjutanud tootjate vabadust määrata jaekaubandushindu.
(28)
–	29. jaanuari 1985. aasta otsus kohtuasjas 231/83 (EÜT 1985, lk 305).
(29)
–	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud.
(30)
–	Selle sät te tõlgendamise kohta vaata Komisjoni teatist tõlgendamise kohta ? teenuste osutamise vabadus ja üldised huvid kindlustusvaldkonnas (EÜT 2000, C 43, lk 5). Vaata ka Dubuissons  ’i üksikasjalikku artiklit „L’intérêt général en droit communautaire de l’assurance”, RGAT 1995, lk 809.
(31)
–	Tagajärgede kohta vaata eespool punkt 45.
(32)
–	Kõiki direktiivist tulenevaid liikmesriikide kindlustusmakse suurust mõjutavaid eeskirju saaks keelata vaid direktiivi sissejuhatavas osas toodud põhjendustega, vt selle kohta Dubuisson (viidatud eespool 30. joonealuses märkuses) punkt 42.
(33)
–	Näiteks keeld välistada lepingutingimusi, mis võimaldavad õigusrikkumisi.
(34)
–	Vaata komisjoni 5. novembri 2003. aasta ettepanekut nõukogu direktiivi kohta naiste ja meeste võrdse kohtlemise põhimõtte elluviimiseks kaupade ja teenuste kättesaadavuse ja tarnimise osas (KOM(2003) 657 lõplik).
(35)
–	Vt ainult 5. juuni 2003. aasta otsust kohtuasjas C-145/01: komisjon v. Itaalia (EKL 2003, lk I-5581, punkt 17): „Eelkõige peab eelmenetluse kirjalikus teatises piiritlema hagi eseme ja andma liikmesriigile, kellelt seisukohavõttu nõutakse, vajalikud andmed oma kaitse ettevalmistamiseks.”
(36)
–	Praktilisel kaalutlustel peaks mootorsõidukite tsiviilvastutuse kindlustuslepingute turg moodustama teenuste osutamise vabaduse suhtes täieliku erandi.
(37)
–	Prantsuse süsteemi turuvabaduse rikkumine tuli ilmsiks samuti siis, kui viidi üle standardtingimuste määramise pädevus ? kindlustuskoodeksi artikkel L111-4, enne seda artikkel L310-7 ? kindlustuskoodeksi lepinguõiguslikust osast järelevalve osasse. Üleviimisega taheti tagada, et ka välismaised pakkujad alluvad pärast nn Home-country-control’ i läbimist bonus-malus
regulatsioonile. Vt selle kohta Bigot, Traité de droit des assurances, 3. kd, punkt 343, joonealune märkus 256.
(38)
–	11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑294/00: Deutsche Paracelsus Schulen (EKL 2002, lk I‑6515).
(39)
–	Luksemburgi valitsus viitab siinkohal 4. detsembri 1986. aasta otsusele kohtuasjas 205/84: komisjon v.
Saksamaa (EKL 1986, lk 3755).
(40)
–	Luksemburgi valitsus viitab siinkohal 5. oktoobri 1994. aasta otsusele kohtuasjas C-55/93: van Schaik (EKL 1994, lk I-4837).
(41) –	5. juuni 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑398/95: (EKL 1997, lk I-3091).
(42)
–	Need põhjendused on Prantuse valitsuse arvates tunnistatud seaduslikeks 4. detsembri 1986. aasta kohtuasjas 252/83: komisjon v.
Taani (EKL 1986, lk 3713) ja 11. juuni 1987. aasta otsusega kohtuasjas 406/85: Gofette ja Gilliard (EKL 1987, lk 2525).
(43)
–	Vt eespool punkt 65.
(44)
–	Eespool 39. joonealuses märkuses viidatud kohtuotusus 205/84, punkt 47.
(45)
–	Kindlustustegevuses on kohane viidata selles valdkonnas olulistele otsusele nagu 252/83 (eespool 42. joonealuses märkuses viidatud, punkt 20) ja 205/84 (eespool 39. joonealuses märkuses viidatud, punkt 30).
(46)
–	Vaata eriti nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivi 72/166/EMÜ mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, artikli 3 punkt 1 (EÜT L 103, lk 1).
(47)
–	Teeliikluse turvalisus kui õiguslik põhjendus: otsus kohtuasjas C‑55/93 (eespool 40. joonealuses märkuses viidatud).
(48)
–	Viidata võib eriti korduvatele küsitavustele niinimetatud „kollaste numbrimärkide” osas, vt nt 2. oktoobri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑232/01: van Lent (EKL 2003, lk I-0000).
(49)
–	Vt selle kohta ka Dubuisson’i artiklit (eespool 30. joonealuses märkuses viidatud), punkt 44.
(50)
–	Nagu Dubuisson (eespool 30. joonealuses märkuses viidatud) oletab punktis 43, on liikluses surmasaanute arv liikmesriigis, kus pole seadusega sätestatud bonus-malus
süsteemi, nagu näiteks Saksamaa Liitvabariigis Saksa Statistikaameti andmetel ? nii absoluutarvudes kui ka liiklustiheduse suhtes ? madalam kui Prantsusmaal.