62023CC0416
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JEAN RICHARD DE LA TOUR
esitatud 5. septembril 2024 (
1
)
Kohtuasi C‑416/23
Österreichische Datenschutzbehörde,
menetluses osalesid:
F R,
Bundesministerin für Justiz
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgerichtshof (Austria kõrgeim halduskohus))
Eelotsusetaotlus – Füüsiliste isikute kaitse isikuandmete töötlemisel – Määrus (EL) 2016/679 – Artikli 57 lõige 4 – Järelevalveasutuse ülesanded – Taotlus – Mõiste – Ülemäärased taotlused – Mõiste – Artikli 77 lõige 1 – Kaebuse esitamise õigus – Halduskuludel põhineva mõistliku tasu maksmine või järelevalveasutuse keeldumine taotluse menetlemisest – Kriteeriumid, millest järelevalveasutus võib valiku tegemisel juhinduda
I. Sissejuhatus
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta määruse (EL) 2016/679 füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) (
2
) (edaspidi „isikuandmete kaitse üldmäärus“) artikli 57 lõige 4 annab järelevalveasutustele neile eelkõige korduva iseloomu tõttu esitatud ilmselgelt põhjendamatute või ülemääraste taotluste korral võimaluse nõuda halduskuludel põhinevate mõistlike tasude maksmist või nende taotluste menetlemisest keelduda.
2.
Selle menetlusliku vahendi aluseks olev loogika põhineb ideel, et kuigi andmesubjektidel peab küll olema võimalik lihtsalt nõuda järelevalveasutustelt nende isikuandmete kaitse üldmäärusest tulenevate õiguste järgimist, peab neil asutustel selleks, et tagada nende nõuetekohane toimimine ja säilitada võime oma ülesandeid täielikult täita, omakorda olema võimalik reserveerida ülemääraste taotluste jaoks erikohtlemine.
3.
Veel tuleb kindlaks teha, milles seisneb ülemäärasus selles valdkonnas. Selline on käesolevas eelotsusetaotluses tõstatatud peamine probleem.
4.
Taotlus on esitatud Österreichische Datenschutzbehörde (Austria andmekaitseasutus; edaspidi „DSB“) ja F R-i vahelises kohtuvaidluses selle üle, et see asutus keeldus isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 alusel menetlemast kaebust, mille esitas F R selle määruse artikli 77 lõike 1 alusel.
II. Põhikohtuasja faktilised asjaolud ja eelotsuse küsimused
5.
F R esitas 17. veebruaril 2020 DSB‑le isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõike 1 alusel kaebuse selle määruse artikli 15 kohase andmetega tutvumise õiguse rikkumise kohta, kuna vastutav töötleja väidetavalt ei vastanud tema taotlusele ühe kuu jooksul.
6.
DSB jättis selle kaebuse nimetatud määruse artikli 57 lõike 4 alusel 22. aprilli 2020. aasta otsusega rahuldamata, kvalifitseerides selle „ülemääraseks“. Ta märkis selle kohta eelkõige, et asjaomane isik esitas talle umbes 20 kuu jooksul 77 kaebust, millega ta vaidlustas selle, et erinevad vastutavad töötlejad jätsid tema andmetega tutvumise või andmete kustutamise taotlustele ühekuulise tähtaja jooksul vastamata (
3
). Lisaks võttis F R selle asutusega regulaarselt telefoni teel ühendust, et esitada täiendavaid asjaolusid ja konsulteerida temaga teiste kaebuste võimaliku esitamise eesmärgil.
7.
F R esitas selle otsuse peale kaebuse Bundesverwaltungsgerichtile (föderaalne halduskohus, Austria). See kohus rahuldas selle kaebuse 22. detsembri 2022. aasta kohtuotsusega, tühistades nimetatud otsuse. Ta otsustas sisuliselt, et ülemäärane isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 tähenduses ei tähenda mitte ainult taotluste sagedast kordamist, vaid ka seda, et need on ilmselgelt pahatahtlikud või kuritarvitavad. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei nähtu põhjendustest, millest DSB lähtus F R-i kaebuse menetlemisest keeldumisel, et viimane oleks toiminud kuritarvitavalt. Lisaks ei saa see asutus oma äranägemisel valida „ülemäärase“ taotluse eest mõistlike tasude nõudmise ja sellise taotluse menetlemisest keeldumise vahel. Nimetatud asutus peaks seda valikut põhjendama, millega käesoleval juhul tegemist ei ole.
8.
DSB esitas selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Verwaltungsgerichtshofile (Austria kõrgeim halduskohus), kes on käesolevas kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohus ja kellel on tekkinud esiteks küsimus, kas isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõikes 1 kasutatud mõistet „kaebus“ saab samastada mõistega „taotlus(ed)“ selle määruse artikli 57 lõike 4 tähenduses.
9.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et eitav vastus sellele küsimusele tooks kaasa selle, et järelevalveasutus ei saa selle sätte alusel kaebuste menetlemisest keelduda või nende läbivaatamise eest mõistlikku tasu nõuda, ja seda sõltumata sellest, kas need kaebused on põhjendamatud või ülemäärased. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul räägivad aga kõige tugevamad argumendid selle kasuks, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõikes 1 nimetatud kaebused tuleks arvata selle määruse artikli 57 lõike 4 kohaldamisalasse.
10.
Teiseks kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selles, milline tähendus tuleb omistada mõistele „ülemäärased taotlused“ viimati nimetatud sätte tähenduses. Eelkõige märgib see kohus, et kui ülemääraste taotluste näitena on nimetatud taotluste korduvust, siis tuleb arvesse võtta asjaolu, et järelevalveasutuse võimalus kaebuse menetlemisest keelduda kahjustab oluliselt kaitset, millele andmesubjektid võivad isikuandmete kaitse üldmääruse alusel tugineda. See läheks vastuollu selle määruse eesmärgiga tagada isikuandmete kaitse kõrge tase. Kuna tegemist on erandiga järelevalveasutuste kohustusest menetleda neile esitatud kaebusi, tuleb kaebuse alusel tegutsemisest keeldumise võimalust tõlgendada kitsalt.
11.
Seega kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas ainuüksi asjaolust, et andmesubjekt kasutab isikuandmete kaitse üldmäärusega pakutavaid võimalusi, esitades võrreldes teiste isikutega väga palju kaebusi, eelkõige juhul, kui need kaebused puudutavad erinevaid vastutavaid töötlejaid, võib piisata selleks, et kvalifitseerida taotlused „ülemääraseks“, kui puuduvad muud asjaolud, mis tõendaksid kuritarvituslikku kavatsust.
12.
Samuti leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ainuüksi asjaolu, et teatavate kaebuste menetlemine kujutab endast järelevalveasutuse jaoks keskmisest suuremat töö- ja ajakoormust, ei saa õigustada tasu nõudmist või kaebuste menetlemisest keeldumist isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 alusel.
13.
Kolmandaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas järelevalveasutus võib ilmselgelt põhjendamatute või ülemääraste taotluste korral vabalt valida, kas nõuda halduskuludel põhinevat mõistlikku tasu või nende taotluste rahuldamisest keelduda.
14.
Neil asjaoludel otsustas Verwaltungsgerichtshof (kõrgeim halduskohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas mõistet „taotlused“ või „taotlus“ [isikuandmete kaitse üldmääruse] artikli 57 lõikes 4 tuleb tõlgendada nii, et sellega on hõlmatud ka isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõikes 1 osutatud „kaebused“?
2.
Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt, siis kas isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et „ülemääraste taotlustega“ on tegemist juba siis, kui andmesubjekt on teatud aja jooksul esitanud järelevalveasutusele teatud arvu taotlusi (isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõikes 1 osutatud kaebusi), olenemata sellest, kas tegemist on erinevate asjaoludega ja/või kas taotlused (kaebused) puudutavad eri vastutavaid töötlejaid, või on lisaks taotluste (kaebuste) korduvale iseloomule nõutav ka andmesubjekti kavatsus õigust kuritarvitada?
3.
Kas isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et „selgelt põhjendamatu“ või „ülemäärase“ taotluse (kaebuse) korral võib järelevalveasutus vabalt valida, kas nõuda taotluse menetlemisega seotud halduskuludel põhinevat mõistlikku tasu või algusest peale keelduda taotlust menetlemast? Kui vastus on eitav, siis milliseid asjaolusid ja milliseid kriteeriume peab järelevalveasutus arvesse võtma, eelkõige kas järelevalveasutus on kohustatud esmajärjekorras ja leebema meetmena nõudma mõistlikku tasu ning tal on õigus taotluse menetlemisest keelduda alles siis, kui tasu nõudmine ei ole selgelt põhjendamatute või ülemääraste taotluste (kaebuste) vältimiseks tulemuslik?“
15.
Kirjalikke seisukohti esitasid F R, DSB, Bundesministerin für Justiz (Austria justiitsminister), Austria ja Tšehhi valitsus ning Euroopa Komisjon.
III. Õiguslik analüüs
A.
Esimene eelotsuse küsimus
16.
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult sisuliselt teada, kas isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõikes 4 kasutatud mõiste „taotlus(ed)“ hõlmab selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis f ja artikli 77 lõikes 1 nimetatud „kaebusi“ (
4
).
17.
Nimelt, kuna DSB keeldus isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 alusel menetlemast kaebust, mille esitas F R selle määruse artikli 15 alusel tema andmetega tutvumise õiguse väidetava rikkumise tõttu, tegi see ametiasutus otsuse, mis põhineb eeldusel, et andmesubjektide poolt selle määruse artikli 77 lõike 1 alusel esitatud kaebused tuleb samastada „taotlustega“ sama määruse artikli 57 lõike 4 tähenduses.
18.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et Euroopa Kohtus on vaja kontrollida, kas see eeldus on õige, sest kui see nii ei ole, ei saaks järelevalveasutus isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 alusel kaebuste menetlemisest keelduda ega nõuda nende läbivaatamise eest mõistlike tasude maksmist.
19.
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et esiteks Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei viita õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks sõnaselgelt liikmesriikide õigusele, tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt (
5
). Teiseks tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel arvesse võtta mitte ainult selle sõnastust tavapärases tähenduses tavakeeles, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (
6
).
20.
Isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 grammatiline, kontekstipõhine ja teleoloogiline tõlgendamine viib mind järeldusele, et selles sättes kasutatud mõiste „taotlus(ed)“ hõlmab selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis f ja artikli 77 lõikes 1 nimetatud „kaebusi“.
21.
Mis puudutab esiteks isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 sõnastust, siis on selles sättes ette nähtud, et „[k]ui taotlused on selgelt põhjendamatud või ülemäärased, eelkõige oma korduva iseloomu tõttu, võib järelevalveasutus nõuda halduskuludel põhinevat mõistlikku tasu või keelduda taotlust menetlemast. Järelevalveasutus on kohustatud tõendama taotluse selgelt põhjendamatut või ülemäärast iseloomu.“
22.
Isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõikes 1 on omakorda sätestatud, et „[i]lma et see piiraks muude halduslike või õiguslike kaitsevahendite kohaldamist, on igal andmesubjektil õigus esitada kaebus järelevalveasutusele, eelkõige liikmesriigis, kus on tema alaline elukoht, töökoht või väidetava rikkumise toimumiskoht, kui andmesubjekt on seisukohal, et teda puudutavate isikuandmete töötlemine rikub käesolevat määrust“.
23.
Üheski isikuandmete kaitse üldmääruse sättes ei ole määratletud mõistet „taotlus(ed)“ selle määruse artikli 57 lõike 4 tähenduses. Kuigi ma viitan selle mõiste tavapärasele tähendusele tavakeeles, on see eriliselt lai. See võib hõlmata isiku või üksuse mis tahes taotlust. Larousse’i sõnastik määratleb mõiste „taotlus“ nii, et see on „toiming, millega tehakse teatavaks, et soovitakse midagi saada; taotlemine; kirjalik avaldus, mis seda väljendab“, mille sünonüümide hulgas on märgitud sõna „kaebus“. Isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõike 1 alusel esitatud kaebused moodustavad seega minu arvates „taotluste“ kategooria selle määruse artikli 57 lõike 4 tähenduses.
24.
Teiseks kinnitab seda grammatilist analüüsi selle sätte kontekst. Märgin sellega seoses, et isikuandmete kaitse üldmääruse artiklis 57 on kirjeldatud järelevalveasutuste ülesandeid ja nende tegutsemise tingimusi. Nende ülesannete hulgas:
–
on selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis a sätestatud, et kõik need asutused „jälgi[vad] [nimetatud] määruse kohaldamist ja taga[vad] selle kohaldamise“;
–
isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 1 punktis e on ette nähtud, et iga nimetatud asutus „annab andmesubjektile taotluse korral teavet tema käesolevast määrusest tulenevate õiguste kasutamise kohta ja teeb vajaduse korral sel eesmärgil koostööd teiste liikmesriikide järelevalveasutustega“ (
7
);
–
selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis f on sätestatud, et iga järelevalveasutus „käsitleb andmesubjekti, asutuse, organisatsiooni või ühenduse poolt artikli 80 kohaselt esitatud kaebusi, uurib asjakohasel määral kaebuste sisu ning teavitab kaebuse esitajat mõistliku aja jooksul uurimise käigust ja tulemusest, eelkõige juhul, kui on vajalik täiendav uurimine või kooskõlastamine teise järelevalveasutusega“ (
8
).
25.
Isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõikes 2 on sätestatud, et „[j]ärelevalveasutus võtab meetmeid lõike 1 punktis b osutatud kaebuste esitamise lihtsustamiseks, näiteks koostab kaebuste esitamise vormi, mida saab täita ka elektrooniliselt, ilma et see välistaks muude sidevahendite kasutamist“ (
9
).
26.
Lisaks on selle määruse artikli 57 lõikes 3 sätestatud põhimõte, et „[j]ärelevalveasutus täidab oma ülesandeid andmesubjekti ja asjakohasel juhul andmekaitseametniku jaoks tasuta“.
27.
Nähes järelevalveasutustele selgelt põhjendamatute või ülemääraste taotluste korral ette võimaluse nõuda halduskuludel põhinevate mõistlike tasude maksmist või taotluse rahuldamisest keelduda, näeb nimetatud määruse artikli 57 lõige 4 ette erandi sama määruse artikli 57 lõikes 3 sätestatud tasuta ülesannete täitmise põhimõttest ja nende asutuste kohustusest neile esitatud taotlusi menetleda.
28.
Vastupidi sellele, mida väidab F R, ei saa nende erinevate sätete kõrvutamisest minu arvates järeldada, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4, milles on kasutatud mõistet „taotlus(ed)“, tuleks kohaldada üksnes selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis e nimetatud taotluste suhtes. Teisisõnu ei arva ma, et järeldusest, et mõistet „taotlus“ on selles sättes kasutatud, ei saa järeldada, et määruse artikli 57 lõike 4 kohaldamisala peaks piirduma selles sättes ette nähtud järelevalveasutuste ülesandega. Pealegi ei tähenda järeldus, et sama määruse artikli 57 lõikes 2 on silmas peetud „kaebusi“, seda, et tegemist on ainsa sättega, mis reguleerib järelevalveasutustele kaebuste esitamise tingimusi.
29.
Märgin nimelt, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõige 3, milles on sätestatud põhimõte, et järelevalveasutused täidavad oma ülesandeid tasuta, on kohaldatav kõigi nende ülesannete suhtes, sealhulgas kaebuste menetlemise suhtes, mis on ette nähtud selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis f. Loogiliselt ja sümmeetria alusel peaks nimetatud määruse artikli 57 lõige 4 olema kohaldatav ka kaebuste sellisele menetlemisele, kuna see näeb ette erandi tasuta ülesannete täitmise põhimõttest, piiramata nende asutuste teatavaid konkreetseid ülesandeid.
30.
See on nii seda enam, et kaebuste menetlemine, mis on ette nähtud isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 1 punktis f, on järelevalveasutuste põhiülesanne (
10
). Tasuta ülesannete täitmise põhimõte ja kaebuste esitamise hõlbustamise kohustus, mis on ette nähtud selle määruse artikli 57 lõigetes 2 ja 3, on pealegi mõeldud selleks, et igal andmesubjektil oleks võimalik nõuda järelevalveasutuselt talle nimetatud määrusest tulenevate õiguste järgimist.
31.
Seega võtaks tõlgendus, mille kohaselt isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõikes 4 kasutatud mõiste „taotlused“ hõlmab ainult selle määruse artikli 57 lõike 1 punkti e kohaldamisalasse kuuluvaid taotlusi, mitte selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis f ja artikli 77 lõikes 1 nimetatud kaebusi, esimesena nimetatud sättelt suure osa selle soovitavast toimest.
32.
Lisaks näib mulle, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 1 punktis f ja artikli 77 lõikes 1 nimetatud kaebusi saab vajaduse korral rohkem pidada „ilmselgelt põhjendamatuteks“ kui selle määruse artikli 57 lõike 1 punkti e alusel esitatud taotlusi, millega andmesubjektid püüavad saada järelevalveasutustelt teavet neile sellest määrusest tulenevate õiguste kasutamise kohta.
33.
Lisan, et tõlgendust, mille kohaselt on isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõikes 4 silmas peetud ka selle määruse artikli 77 lõike 1 alusel esitatud kaebuste käsitlemist, toetab Euroopa Andmekaitsenõukogu, kes kaebuste vastuvõetavuse küsimuses viitab neist sätetest esimesele (
11
).
34.
Järelikult, kuigi on tõsi, et kuna kõnealuse määruse artikli 57 lõige 4 näeb ette erandi tasuta ülesannete täitmise põhimõttest ja järelevalveasutuste kohustusest neile esitatud taotlusi menetleda, tuleb seda tõlgendada kitsalt (
12
), ei saa see minu arvates siiski välistada selle sätte kohaldamist sama määruse alusel esitatud kaebustele.
35.
Kolmandaks võimaldab tõlgendus, mille ma soovitan Euroopa Kohtul valida, minu arvates saavutada isikuandmete kaitse üldmääruse eesmärgid. Sellega seoses tuleb märkida, et määruse eesmärk on – nagu on märgitud selle põhjendustes 10 ja 11 – tagada liidus füüsiliste isikute järjekindel ja kõrgetasemeline kaitse ning tugevdada ja täpsustada andmesubjektide õigusi (
13
).
36.
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab, on selge, et tõlgendus, mille kohaselt kaebused kuuluvad isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 kohaldamisalasse, võib esmapilgul näida nende eesmärkidega ja järelevalveasutuste kohustustega vastuolus olevana.
37.
Nimelt, nagu ma eespool märkisin, on iga järelevalveasutus isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 1 punkti f kohaselt kohustatud oma territooriumil menetlema kaebusi, mida on igal isikul selle määruse artikli 77 lõike 1 alusel õigus esitada, kui ta leiab, et teda puudutavate isikuandmete töötlemine kujutab endast selle määruse rikkumist, ja vajaduse korral uurima nende kaebuste eset. Järelevalveasutus peab selliseid kaebusi menetlema nõutava hoolsusega (
14
).
38.
Seega on kaebemenetlus kavandatud mehhanismina, mis suudab tõhusalt kaitsta andmesubjektide õigusi ja huve (
15
).
39.
Kaebuste isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 kohaldamisalasse arvamise tagajärjeks on see, et järelevalveasutustele antakse võimalus piirata neil lasuvat kohustust neid kaebusi käsitleda ja kohaldada nende käsitlemisele tasuta ülesannete täitmise põhimõtet.
40.
Kui aga järelevalveasutusele esitatakse ilmselgelt põhjendamatuid või ülemääraseid taotlusi, tagab võimalus nõuda mõistlike tasude maksmist või taotluse rahuldamisest keelduda minu arvates isikuandmete kaitse kõrge taseme.
41.
Selle eesmärgi saavutamiseks on vaja tagada järelevalveasutuste nõuetekohane toimimine, vältides selle takistamist ilmselgelt põhjendamatute või ülemääraste kaebuste esitamisega isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 tähenduses. See säte annab seega järelevalveasutustele võimaluse kohelda neid kaebusi eriliselt, vähendades koormust, mida need kaebused võivad nendele asutustele panna. Need asutused võivad seega otsustada jäta põhjendamatud või ülemäärased kaebused tavapärase käsitlemise korras läbi vaatamata, sest see läbivaatamine võib ilma õiguspärase põhjuseta nende ametiasutuste käsutuses olevaid vahendeid kasutades avaldada negatiivset mõju teiste andmesubjektide poolt paralleelselt esitatud taotluste läbivaatamise kestusele ja kvaliteedile ning seega kaitsetasemele, mis tuleb neile tagada.
42.
Seega, võttes arvesse seda, kui oluline on õigus esitada kaebusi isikuandmete kaitse kõrge taseme tagamise eesmärgi seisukohast, ja nende kaebuste menetlemise olulist kohta järelevalveasutustele antud ülesannetes, on oluline vältida selle õiguse ilmselgelt põhjendamatut või ülemäärast kasutamist, mis võib juhul, kui puudub võimalus kasutada isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõikes 4 ette nähtud menetluslikke vahendeid, takistada järelevalveasutustel oma ülesandeid täita. Sellest järeldub, et tõlgendus, mis jätab kaebused selle sätte kohaldamisalast välja, võib ohustada järelevalveasutuste nõuetekohast toimimist ja järelikult eesmärki tagada selle määrusega andmesubjektidele antud õiguste kõrgetasemeline kaitse.
43.
Lisaks märgin, et selle sätte kohaldamisega kaasnevad menetluslikud tagatised, mis võimaldavad rangelt piiritleda selle rakendamist järelevalveasutuste poolt. Seega lasub järelevalveasutusel kohustus tõendada, et taotlused on ilmselgelt põhjendamatud või ülemäärased. Lisaks võib selle asutuse otsuse peale nõuda mõistlike tasude maksmist või keelduda taotluste menetlemisest vastavalt isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 78 lõikele 1 kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit. Samuti, kui järelevalveasutus kaebust ei käsitle, ilma selle kohta otsust tegemata, on andmesubjektil õigus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit, nagu on ette nähtud selle määruse artikli 78 lõikes 2.
44.
Lisaks on igal andmesubjektil isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 79 lõike 1 alusel õigus kasutada tõhusat õiguskaitsevahendit, kui ta leiab, et tema kõnealusest määrusest tulenevaid õigusi on rikutud tema isikuandmete sellise töötlemise tulemusel, millega rikutakse seda määrust.
45.
Nagu Euroopa Kohus 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsuses Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (
16
) otsustas, tuleb isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõiget 1, artikli 78 lõiget 1 ja artikli 79 lõiget 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tõlgendada nii, et need lubavad kasutada paralleelselt ja sõltumatult õiguskaitsevahendeid, mis on ette nähtud esiteks artikli 77 lõikes 1 ja artikli 78 lõikes 1 ning teiseks artikli 79 lõikes 1 (
17
).
46.
Neid asjaolusid arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata esimesele eelotsuse küsimusele, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõikes 4 kasutatud mõiste „taotlused“ hõlmab selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis f ja artikli 77 lõikes 1 nimetatud „kaebusi“.
B.
Teine eelotsuse küsimus
47.
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt selgitada, kas taotlusi saab pidada isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 tähenduses „ülemäärasteks“ üksnes seetõttu, et neid on teatava ajavahemiku jooksul palju, või peab olema tõendatud ka see, et järelevalveasutusele selliseid taotlusi esitanud isik toimis kuritarvitusliku kavatsusega.
48.
Sellele küsimusele vastamiseks alustan selle sätte sõnastuse analüüsimisest, mille põhjal teen järgmised järeldused.
49.
Esiteks, kuna mõistet „ülemäärased taotlused“ ei ole isikuandmete kaitse üldmääruses määratletud, tuleb lähtuda selle mõiste tavapärasest tähendusest tavakeeles. Omadussõna „ülemäärane“ tähistab midagi, mis ületab tavalist või mõistlikku mõõtu (Larousse’i sõnastik) või läheb soovitavast või lubatud mõõdust kaugemale (Le Roberti sõnastik). Midagi ülemääraselt tegema tähendab tegema midagi ilma mõõdutundeta.
50.
Teiseks tuleb rõhutada, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 sõnastuses ei ole siiski selle kohta midagi märgitud, sest nimetades „taotlus[i, mis] on selgelt põhjendamatud või ülemäärased, eelkõige oma korduva iseloomu tõttu“, annab see säte mõista, et see korduvus võimaldab tuvastada ülemääraste taotluste olemasolu.
51.
Kolmandaks ja seoses eespool märgituga, kuna määrsõna „eelkõige“ näitab, et taotluste korduvus on vaid näide ülemäärastest taotlustest, tähendab see, et need hõlmavad ka muid juhtumeid peale taotluste arvu.
52.
Mulle näib siiski, et siinkohal ei ole vaja ammendavalt käsitleda kõiki juhtumeid, mil taotlusi võiks kvalifitseerida „ülemäärasteks“. Keskendun oma analüüsis pigem konkreetsele küsimusele, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus esitab Euroopa Kohtule ja millega soovitakse saada täpsustusi ulatuse kohta, mis tuleb omistada sellele viitele, et taotlused on korduvad, ülemääraste taotluste näitena. Seega tuleb kindlaks teha, kas suurest arvust kaebustest iseenesest piisab selleks, et kvalifitseerida taotlused nende korduvuse tõttu „ülemäärasteks“.
53.
Nimelt nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevatest andmetest, et just teatud ajavahemikul F R-i esitatud taotluste arvu tõttu keelduski DSB – leides, et kaebuste arv on liiga suur – kaebust menetlemast, kvalifitseerides selle „ülemääraseks“. Kokkuvõttes leidis see asutus, et aktsepteeritav kaebuste kvantitatiivne künnis on saavutatud, mistõttu ei olnud enam vaja F R-i esitatud kaebusi menetleda. See asutus põhjendas oma otsust ka kartusega, et F R jätkab ka tulevikus suurel hulgal kaebuste esitamist. Siiski ei seadnud ta F R-i seni esitatud kaebuste põhjendatust kuidagi kahtluse alla.
54.
Leian samamoodi nagu F R, Austria justiitsminister, Austria valitsus ja komisjon, et andmesubjekti poolt järelevalveasutusele esitatud taotluste arv – kui suur see ka ei oleks – ei saa iseenesest ja vastupidi sellele, mida võib isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 sõnastusest esmapilgul tuletada, olla piisav kriteerium selleks, et järeldada, et on esitatud „ülemäärased taotlused“ selle sätte tähenduses. Minu arvamus põhineb selle sätte konteksti analüüsil ja selle määrusega taotletavatel eesmärkidel.
55.
Isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 konteksti kohta märgin, et selle määruse artiklis 12 on sätestatud vastutava töötleja üldised kohustused seoses selge teabe ja teavitamise ning andmesubjekti õiguste teostamise korraga.
56.
Isikuandmete kaitse üldmääruse III peatüki 2. jakku kuuluv artikkel 15, mis käsitleb teavet ja isikuandmetele juurdepääsu, täiendab selle määruse läbipaistvusraamistikku, andes andmesubjektile õiguse tutvuda oma isikuandmetega ja õiguse saada teavet nende andmete töötlemise kohta.
57.
Täpsemalt on selle määruse artikli 15 lõikes 1 ette nähtud, et andmesubjektil on õigus saada vastutavalt töötlejalt kinnitust selle kohta, kas tema isikuandmeid töödeldakse või mitte, ning kui seda tehakse, siis nende andmetega tutvuda ning saada teavet muu hulgas töötlemise eesmärkide ja nende isikuandmete vastuvõtjate või vastuvõtjate kategooriate kohta, kellele isikuandmeid on avalikustatud või edaspidi avalikustatakse.
58.
See andmetega tutvumise õigus peab võimaldama andmesubjektil veenduda, et teda puudutavad isikuandmed on õiged ja neid töödeldakse seaduslikult (
18
).
59.
Nagu Euroopa Kohus on täpsustanud, on isikuandmete kaitse üldmääruse artiklis 15 ette nähtud õigus andmetega tutvuda vajalik selleks, et võimaldada andmesubjektil vajaduse korral kasutada oma õigust andmete parandamisele, õigust andmete kustutamisele („õigus olla unustatud“) ja õigust töötlemise piiramisele, mille talle annavad vastavalt isikuandmete kaitse üldmääruse artiklid 16–18, ning et kasutada talle selle määruse artikliga 21 antud õigust esitada vastuväiteid tema kohta käivate isikuandmete töötlemisele ja selle määruse artiklites 79 ja 82 ette nähtud kaebuse esitamise õigust, kui talle on tekitatud kahju (
19
).
60.
Järelikult kuulub isikuandmete kaitse üldmääruse artikkel 15 nende sätete hulka, mille eesmärk on tagada andmesubjektile see andmetega tutvumise õigus ja isikuandmete töötlemise korra läbipaistvus, ilma milleta ei ole tal võimalik hinnata tema andmete töötlemise seaduslikkust ja kasutada eelkõige selle määruse artiklites 16–18, 21, 79 ja 82 ette nähtud õigusi. (
20
)
61.
Seda silmas pidades on Euroopa Kohus juba märkinud, et andmete esimene koopia antakse tasuta, ja asjaolu, et andmetega tutvumise taotlust ei ole vaja põhjendada konkreetse põhjusega, aitavad aga kindlasti kaasa sellele, et andmesubjekt saaks teostada talle isikuandmete kaitse üldmäärusega antud õigusi (
21
).
62.
Arvestades, millist tähtsust selles määruses omistatakse töödeldavate isikuandmetega tutvumise õigusele, mis on tagatud selle määruse artikli 15 lõikega 1, ei saa määrusega taotletavate eesmärkide saavutamiseks selle õiguse kasutamisele kehtestada liiga rangeid tingimusi.
63.
Minu arvates peab sama kehtima andmesubjektide õiguse kohta esitada isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõike 1 alusel kaebusi.
64.
Nimelt esitab vastutav töötleja selle määruse artikli 12 lõike 3 kohaselt andmesubjektile tarbetu viivituseta, kuid mitte hiljem kui ühe kuu jooksul pärast taotluse saamist teabe määruse artiklite 15–22 kohase taotluse alusel võetud meetmete kohta. Kui vastutav töötleja seda kohustust ei täida, peab andmesubjektil, kes on talle taotluse esitanud, olema võimalik esitada kaebus järelevalveasutusele, et viimane saaks vajaduse korral kohustada vastutavat töötlejat vastavalt sama määruse artikli 58 lõike 2 punktile c rahuldama andmesubjekti taotlused, mille ta on esitanud selleks, et kasutada isikuandmete kaitse üldmäärusest tulenevaid õigusi.
65.
Kui isik on esitanud andmetega tutvumise või andmete kustutamise taotluse mitmele vastutavale töötlejale, nagu näib olevat käesoleval juhul, peab järelevalveasutusele esitatud kaebuste arv olema potentsiaalselt sama nende keeldumisotsuste arvuga, mille need vastutavad töötlejad on selle isiku vastu teinud. Kui otsustada teisiti, määrates kindlaks läve, mille ületamise korral võiks järelevalveasutus neid kaebusi ainuüksi nende arvu tõttu pidada „ülemääraseks“, rikuks see isikuandmete kaitse üldmäärusega tagatud õigusi, mille ma eespool loetlesin.
66.
Märgin muide, et nagu on märgitud isikuandmete kaitse üldmääruse põhjenduses 63, annab see määrus andmesubjektidele sõnaselgelt õiguse tutvuda nende kohta kogutud isikuandmetega ning kasutada seda õigust lihtsalt ja mõistlike ajavahemike järel. See tähendab minu arvates, et need isikud saavad seda õigust sama vastutava töötleja juures kasutada mitu korda, ilma et korduvat taotlust kui sellist saaks kvalifitseerida „ülemääraseks“. Juhul kui vastutav(ad) töötleja(d), kelle poole on pöördutud mitu korda, eirab seda õigust, peaks neil isikutel minu arvates olema võimalik esitada järelevalveasutusele isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõike 1 alusel selle vastutava töötleja või nende vastutava(te) töötleja(te) kohta mitu kaebust.
67.
Lisaks märgin, et selle määruse artikli 57 lõikega 4 analoogne säte on ka selle määruse artikli 12 lõikes 5, mis annab samamoodi – seekord vastutavale töötlejale selgelt põhjendamatute või ülemääraste taotluste korral – võimaluse nõuda mõistlike tasude maksmist, mille puhul võetakse arvesse teabe esitamise, teavitamise või taotletud meetmete võtmise halduskulusid, või nende taotluste rahuldamisest keelduda (
22
).
68.
Euroopa Kohus märkis oma 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsuses FT (tervisetoimiku koopiad) (
23
), et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 12 lõikes 5 on kehtestatud põhimõte, et andmesubjektile ei kaasne mingeid kulusid, kui ta kasutab õigust tutvuda oma töödeldavate andmetega ja nendega seotud teabega. Lisaks on selles sättes ette nähtud kaks põhjust, miks vastutav töötleja võib kas nõuda mõistlikku tasu, võttes arvesse halduskulu, või keelduda taotluse täitmisest. Euroopa Kohtu sõnul on need põhjused seotud õiguste kuritarvitamise juhtumitega (
24
). Selle tuvastuse põhjal märkis Euroopa Kohus, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul ei olnud andmesubjekti taotlus kuritarvituslik (
25
).
69.
Kuna isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 12 lõige 5 ja artikli 57 lõige 4 on sõnastatud analoogselt ja põhinevad samal loogikal, mis seisneb selles, et olenevalt juhtumist ei panda vastutavale töötlejale või järelevalveasutusele ebaproportsionaalset koormust, mis takistaks nende nõuetekohast toimimist, olen arvamusel, et neid kahte sätet tuleks tõlgendada ühtemoodi.
70.
Järeldan sellest, et selleks, et kasutada selle määruse artikli 57 lõikes 4 pakutud võimalust, peab järelevalveasutus iga juhtumi kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid arvestades tõendama, et andmesubjekt on tegutsenud kuritarvitavalt (
26
), kuna tema esitatud kaebuste arv üksi ei ole piisav.
71.
Sellest seisukohast peegeldavad nii isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 12 lõige 5 kui ka selle määruse artikli 57 lõige 4 Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt on liidu õiguses olemas õiguse üldpõhimõte, et õigussubjektid ei tohi liidu õigusnorme ära kasutada pettuse või kuritarvituse eesmärgil (
27
). Viimati nimetatud sätte kontekstis võib kuritarvituse tuvastada siis, kui isik esitab kaebusi, ilma et see oleks talle nimetatud määrusest tulenevate õiguste kaitseks objektiivselt vajalik.
72.
Isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõige 4 väljendab seega proportsionaalsuse põhimõtet: kuigi järelevalveasutused on põhimõtteliselt kohustatud vaatama iga kaebuse läbi nõuetekohase hoolsusega, ei saa neile sellist koormust panna suuremas ulatuses, kui on vajalik andmesubjektidele sellest määrusest tulenevate õiguste kaitseks. See säte võimaldab neil ametiasutustel seega ühitada taotleja ja hea halduse huvid.
73.
Lisan, et nagu ma eespool märkisin, tuleb isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 tõlgendada kitsalt, mis tähendab, et selle kohaldamisel tuleb piirduda rangelt vajalikuga, et järelevalveasutuste nõuetekohase toimimise takistamist vältida, mis on selle sätte eesmärk. Mulle näib aga, et niisugune kitsas tõlgendamine välistab selle, et ainuüksi kaebuste arvu – kui tahes suur see ka ei oleks – arvesse võtmisest piisab selleks, et õigustada selle sätte rakendamist järelevalveasutuse poolt.
74.
Põhiõiguste harta artikli 8 lõike 3 kohaselt kontrollib isikuandmete kaitset käsitlevate õigusnormide järgimist sõltumatu asutus. Sellega seoses peavad liikmesriigid isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 52 lõike 4 kohaselt tagama, et igal järelevalveasutusel oleksid inim-, tehnilised ja rahalised ressursid ning ruumid ja infrastruktuur oma ülesannete tõhusaks täitmiseks ja volituste kasutamiseks. Sellest järeldub, et need vahendid peavad olema kohandatud vastavalt sellele, kuidas andmesubjektid kasutavad oma õigust esitada järelevalveasutustele kaebusi. Oleks paradoksaalne, et isegi kui liidu seadusandja soovis – nagu nähtub selle määruse artikli 57 lõikest 2 – nende kaebuste esitamist lihtsustada, mis tähendab nende esitamist julgustada, võimaldas ta samal ajal neil asutustel nende kaebuste menetlemisest keelduda, kui nad leiavad, et kaebuste arv on liiga suur.
75.
Seega selleks, et teha kindlaks, kas on tegemist ülemääraste taotlustega, kuna need on korduvad, ei piisa sellest, kui andmesubjekt esitab järelevalveasutusele kaebusi märkimisväärselt suuremal arvul kui iga andmesubjekti esitatud kaebuste keskmine arv, tekitades seega sellele asutusele ulatusliku, keskmisest suurema menetlemiskoormuse. Nimelt peavad liikmesriigid andma järelevalveasutustele vahendid, mis on kohandatud kõikide neile esitatud kaebuste menetlemiseks, suurendades vajaduse korral neid vahendeid, et kohandada neid vastavalt sellele, kuidas andmesubjektid kasutavad oma õigust esitada isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõike 1 alusel kaebusi. Järelevalveasutus ei saa seega selle määruse artikli 57 lõike 4 alusel kaebuse menetlemisest keeldumise põhjendamiseks tugineda asjaolule, et andmesubjekt, kes esitab suurel arvul kaebusi, kasutab märkimisväärselt selle asutuse vahendeid, ja seda teiste isikute esitatud muude kaebuste menetlemise arvelt.
76.
Lisaks on isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 77 lõike 1 alusel esitatud kaebustel oluline roll selles, et järelevalveasutused võivad saada selle määrusega kaitstud õiguste rikkumistest teada (
28
). Seega on need olulised nende ülesande nõuetekohaseks täitmiseks, mis seisneb nimetatud määruse nõuetekohase kohaldamise tagamises. Need kaebused aitavad seega oluliselt kaasa andmesubjektide järjepideva ja kõrgetasemelise kaitse tagamisele liidus ning nende õiguste tugevdamisele ja täpsustamisele.
77.
Järelikult, kui lubada järelevalveasutustel tuvastada, et kaebused on ülemäärased ainuüksi sel põhjusel, et neid on palju, kahjustaks see minu arvates selle eesmärgi saavutamist. Nimelt, nagu ma eespool märkisin, võib suur hulk kaebusi olla otseselt tingitud sellest, et üks või mitu vastutavat töötlejat ei vasta või keeldusid vastamast andmesubjekti andmetega tutvumise taotlustele, mille andmesubjekt on esitanud oma õiguste kaitseks. Lisaks on keeruline kehtestada kvantitatiivset läve, mille ületamise korral võib kaebusi nende arvu tõttu pidada „ülemäärasteks“. Kaebuste arvu eraldi arvesse võtmine võib viia isikuandmete kaitse üldmäärusest andmesubjektile antud õiguskaitse meelevaldse rikkumiseni. Seetõttu tuleb ülemääraste taotluste olemasolu tuvastamine minu arvates seada sõltuvusse tingimusest, et selliseid kaebusi esitava isiku kuritarvituslikku kavatsust oleks tõendatud.
78.
Eeltoodud asjaoludest tuleneb, et kuna järelevalveasutuste poolt neile esitatud kaebuste menetlemine nõuetekohase hoolsusega on reegel, peaks neil asutustel olema minu arvates lubatud kasutada isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 üksnes erandjuhtudel, seda enam, et selle õiguse kasutamise moduleerimisel ei ole põhimõtteliselt asjakohane võtta arvesse töökoormust, mida nõuab selle määruse artikli 77 lõike 1 alusel kaebuste esitamise õiguse kasutamine, ja andmesubjekti huve (
29
). Järelevalveasutuste sellest kaebuste menetlemise kohustusest tehtavaid erandeid tuleb seega tõlgendada kitsalt, nii et kaebuste menetlemisega teenitav avalik huvi ja kaebuste menetlemisest keeldumisega teenitav huvi oleksid tasakaalus (
30
).
79.
Seega peab järelevalveasutus, kellele on esitatud suur hulk kaebusi, iga üksikjuhtumi asjaolude põhjal tõendama, et seda arvu ei õigusta mitte andmesubjekti soov saada talle isikuandmete kaitse üldmäärusest tulenevate õiguste kaitset, vaid muu eesmärk, mis ei ole selle kaitsega seotud. Nii on see eelkõige siis, kui nendest asjaoludest ilmneb, et kaebuste suure arvu eesmärk on takistada selle asutuse nõuetekohast toimimist, mobiliseerides tema ressursse ilma õiguspärase põhjuseta.
80.
Kaebuste paljusus võib viidata andmesubjekti ülemäärastele taotlustele, kui ilmneb, et need kaebused ei ole objektiivselt põhjendatud isikuandmete kaitse üldmäärusest tulenevate õiguste kaitsega seotud kaalutlustega. Nii võib see olla näiteks juhul, kui kaebused puudutavad sama vastutavat töötlejat, need kõik on sama sisuga, need puudutavad selle määrusega kehtestatud samu kohustusi ja need on esitatud liiga lühikeste ajavahemike järel, ilma et seda õigustaksid muutused faktilistes asjaoludes, näidates nii andmesubjekti kavatsust kahjustada järelevalveasutuse nõuetekohast toimimist, selle asemel et püüda kaitsta selle määrusega talle antud õigusi. Teine nende korduva iseloomu tõttu ülemääraste taotluste esitamise juhtum võib puudutada olukorda, kus isik esitab järelevalveasutusele niivõrd suurel arvul kaebusi, mis on suunatud paljudele vastutavatele töötlejatele, kellega tal ei ole tingimata seost, et see kaebuste esitamise õiguse liiga suurel määral kasutamine tõendab seoses muude asjaoludega, nagu nende kaebuste sisu, tema kavatsust halvata selle asutuse toimimist, küllastades selle ametiasutuse taotlustega.
81.
Nende andmete põhjal peab eelotsusetaotluse esitanud kohus kontrollima, kas DSB võis põhjendatult tuvastada „ülemääraste taotluste“ olemasolu isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 tähenduses.
82.
Tuletan sellega seoses meelde, et F R-i esitatud kaebused, mida on 77, on esitatud selle isiku poolt erinevatele vastutavatele töötlejatele esitatud andmetega tutvumise või andmete kustutamise taotluste järel, mis olid enamjaolt pärast ühe kuu möödumist jäänud vastuseta. Sellele järeldusele lisandub asjaolu, et F R suhtles regulaarselt telefoni teel DSB‑ga, et teada saada, kas teatud faktilised asjaolud võivad olla aluseks kaebuste esitamisele.
83.
DSB on seisukohal, et kui huvitatud isik esitab pidevalt uusi kaebusi, mille koguarv on tema arvates märkimisväärne, võtab ta juba umbes poolteist aastat enda kasuks ära – ebaproportsionaalselt palju võrreldes taotlejatega, kes esitavad vähem kaebusi – selle asutuse ressursse, mis on personali poolest piiratud. Lisaks võimaldab F R-i ja DSB vaheliste kaebuste ja telefonivestluste kasvav arv väidetavalt ette näha massilist selle asutuse poole pöördumist tulevikus. 77 esitatud kaebust tuleb seega kvalifitseerida „ülemäärasteks nõueteks“ isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 tähenduses.
84.
Ma kahtlen, kas see põhjendus on piisav selleks, et õigustada sellist kvalifitseerimist, kuna sellest ei nähtu, et F R käitus kuritarvitavalt, see tähendab toimingut, mitte selleks, et saavutada isikuandmete kaitse üldmäärusest tulenevate õiguste kaitset, vaid muul eesmärgil, mis seisneb järelevalveasutuse nõuetekohase toimimise häirimises. Samuti ei ole selle asutuse prognoosid nende kaebuste suure arvu kohta, mida F R võib tulevikus esitada, ja tema piiratud personaliressursside märkimine minu arvates asjakohased.
85.
Eeltoodud asjaoludest tuleneb, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 tuleb minu arvates tõlgendada nii, et taotlusi ei saa pidada selle sätte tähenduses „ülemäärasteks“ ainuüksi nende arvu tõttu teatava ajavahemiku jooksul, kuna järelevalveasutus peab tõendama ka neid taotlusi esitava isiku kuritarvituslikku kavatsust.
C.
Kolmas eelotsuse küsimus
86.
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et kui järelevalveasutusele esitatakse ülemääraseid taotlusi, võib ta vabalt valida, kas nõuda halduskuludel põhinevat mõistlikku tasu või nende menetlemisest keelduda. Eitava vastuse korral tekib sellel kohtul küsimus kriteeriumide kohta, mida järelevalveasutus peab arvesse võtma, ja eelkõige selle kohta, kas see asutus on kohustatud enne sellise taotluse menetlemisest keeldumist esmajärjekorras nõudma nende kulude tasumist.
87.
Selle sätte sõnastuse analüüsimisel pean tõdema, et valikud, milleks on esiteks halduskuludel põhinevate mõistlike tasude maksmine ja teiseks ülemääraste taotluste rahuldamisest keeldumine, on loetletud järjest ja eraldatud sidesõnaga „või“, ilma et kasutatud sõnastusest oleks võimalik tuletada ühe või teise valikuvõimaluse prioriteetsust (
31
).
88.
Seega näib see sõnastus, mis asetab need kaks järelevalveasutuse võimalust võrdsetele alustele, kõnelevat niisuguse tõlgenduse kasuks, et see asutus võib pärast seda, kui ta on tuvastanud, et talle esitatud taotlused on ülemäärased, vabalt valida, kas nõuda mõistlike tasude maksmist või keelduda neid taotlusi menetlemast.
89.
Samas, võttes arvesse isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 4 konteksti ja selle määrusega taotletavaid eesmärke, ei saa järelevalveasutus seda valikut teha kaalutlusõiguse alusel ja põhjendamata. Võttes arvesse seda, kui oluline on õigus esitada kaebusi isikuandmete kaitse kõrge taseme tagamise eesmärgi seisukohast, nende kaebuste menetlemise keskset kohta järelevalveasutustele antud ülesannete hulgas ja neil asutustel lasuvat kohustus käsitleda neid kaebusi nõutava hoolsusega, peavad need asutused võtma arvesse kõiki asjakohaseid asjaolusid ning tagama valitud valikuvõimaluse asjakohasuse ja proportsionaalsuse. Need hindamiselemendid peavad olema ära toodud taotluse saanud järelevalveasutuse otsuse põhjendustes.
90.
Sellega seoses võib järelevalveasutus pidada asjakohaste asjaolude alusel ja selleks, et lõpetada kuritarvitav tegevus, mis võib kahjustada selle asutuse nõuetekohast toimimist, asjakohaseks nõuda mõistlike kulude maksmist, mis põhinevad ülemääraste kaebustega tekitatud suure töökoormuse halduskuludel. Nimelt võib selle valikuvõimaluse hoiatav funktsioon viia selleni, et see asutus eelistab pigem seda, selle asemel, et kohe nende kaebuste menetlemisest keelduda.
91.
Lisan, et nii proportsionaalsuse põhimõte kui ka eesmärk tagada isikuandmete kaitse kõrge tase peaksid samuti ajendama järelevalveasutusi kaaluma halduskuludel põhinevate mõistlike tasude maksmist enne kaebuste menetlemisest keeldumist, kuna tegemist on meetmega, mis riivab vähem õigusi, mis on andmesubjektidel isikuandmete kaitse üldmääruse alusel.
92.
Mulle näib siiski, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 ei saa tõlgendada nii, et sellega kohustatakse järelevalveasutust igal juhul esmajärjekorras rakendama mõistlike tasude nõudmise võimalust.
93.
Seetõttu olen arvamusel, et isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõiget 4 tuleb tõlgendada nii, et kui järelevalveasutus menetleb ülemääraseid taotlusi, võib ta põhjendatud otsusega valida, kas nõuda halduskuludel põhinevat mõistlikku tasu või kaebuste menetlemisest keelduda, võttes arvesse kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid ning tagades valitud valikuvõimaluse asjakohasuse ja proportsionaalsuse, ilma et nende kahe võimaluse vahel oleks prioriteetsusesuhet.
IV. Ettepanek
94.
Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Verwaltungsgerichtshofi (Austria kõrgeim halduskohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta määruse (EL) 2016/679 füüsiliste isikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise ning direktiivi 95/46/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (isikuandmete kaitse üldmäärus) artikli 57 lõiget 4
tuleb tõlgendada nii, et
–
selles sättes kasutatud mõiste „taotlus(ed)“ hõlmab selle määruse artikli 57 lõike 1 punktis f ja artikli 77 lõikes 1 nimetatud „kaebusi“;
–
taotlusi ei saa pidada selle määruse artikli 57 lõike 4 tähenduses „ülemäärasteks“ ainuüksi nende arvu tõttu teatava ajavahemiku jooksul, kuna järelevalveasutus peab tõendama ka neid taotlusi esitava isiku kuritarvituslikku kavatsust;
–
ülemääraste taotluste korral võib järelevalveasutus põhjendatud otsusega valida, kas nõuda halduskuludel põhinevat mõistlikku tasu või kaebuste menetlemisest keelduda, võttes arvesse kõiki asjasse puutuvaid asjaolusid ning tagades valitud valikuvõimaluse asjakohasuse ja proportsionaalsuse, ilma et nende kahe võimaluse vahel oleks prioriteetsusesuhet.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	ELT 2016, L 119, lk 1.
(
3
)	Eelotsusetaotluses esitatud teabe kohaselt esitati 2018. aastal neli kaebust, 2019. aastal 53 kaebust ja 2020. aasta esimeses kvartalis 20 kaebust. F R väitis, et tal on õigus andmete kustutamisele 46 juhul ja õigus andmetega tutvuda 29 juhul.
(
4
)	Kuna isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 57 lõike 1 punkt f peegeldab teatud mõttes selle määruse artikli 77 lõiget 1, on minu arvates asjakohane lisada see sätetele, mille tõlgendamist eelotsusetaotluse esitanud kohus taotleb.
(
5
)	Vt eelkõige 4. mai 2023. aasta kohtuotsus Österreichische Post (isikuandmete töötlemisega seotud mittevaraline kahju) (C‑300/21, EU:C:2023:370, punkt 29 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
6
)	Vt eelkõige 4. mai 2023. aasta kohtuotsus Österreichische Datenschutzbehörde ja CRIF (C‑487/21, EU:C:2023:369, punkt 19 ja seal viidatud kohtupraktika); 7. detsembri 2023. aasta kohtuotsus SCHUFA Holding (täitmata jäänud võlakohustusest vabastamine) (C‑26/22 ja C‑64/22, EU:C:2023:958, punkt 48 ja seal viidatud kohtupraktika) ja 30. aprilli 2024. aasta kohtuotsus Trade Express-L ja DEVNIA TSIMENT (C‑395/22 ja C‑428/22, EU:C:2024:374, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
7
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
8
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
9
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
10
)	Austria valitsus märgib, et kaebuste menetlemine on järelevalveasutuste töökoormusest kvantitatiivselt kõige suurem.
(
11
)	Vt „Internal EDPB Document 6/2020 on preliminary steps to handle a complaint: admissibility and vetting of complaints“, 15.12.2020, punkt 15.
(
12
)	Vt eelkõige isikuandmete kaitse üldmääruse sätetes ette nähtud erandite kitsa tõlgendamise kohta 16. jaanuari 2024. aasta kohtuotsus Österreichische Datenschutzbehörde (C‑33/22, EU:C:2024:46, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
13
)	Vt 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus FT (tervisetoimiku koopiad) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punkt 47).
(
14
)	Vt eelkõige 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Schrems (C‑362/14, EU:C:2015:650, punkt 63) ja 7. detsembri 2023. aasta kohtuotsus SCHUFA Holding (täitmata jäänud võlakohustusest vabastamine) (C‑26/22 ja C‑64/22, EU:C:2023:958, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
15
)	Vt eelkõige 7. detsembri 2023. aasta kohtuotsus SCHUFA Holding (täitmata jäänud võlakohustusest vabastamine) (C‑26/22 ja C‑64/22, EU:C:2023:958, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
16
)	C‑132/21, EU:C:2023:2.
(
17
)	Vt 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Nemzeti Adatvédelmi és Információszabadság Hatóság (C‑132/21, EU:C:2023:2, punkt 57).
(
18
)	Vt eelkõige 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus FT (tervisetoimiku koopiad) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punkt 73 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
19
)	Vt eelkõige 22. juuni 2023. aasta kohtuotsus Pankki S (C‑579/21, EU:C:2023:501, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
20
)	Vt eelkõige 22. juuni 2023. aasta kohtuotsus Pankki S (C‑579/21, EU:C:2023:501, punkt 59 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
21
)	Vt eelkõige 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus FT (tervisetoimiku koopiad) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punkt 50).
(
22
)	Vt isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 12 lõike 5 kohta EDPB, „Lignes directrices 01/2022 sur les droits des personnes concernées – Droit d’accès“, 28.3.2023, punktid 175–195.
(
23
)	C‑307/22, EU:C:2023:811.
(
24
)	Vt 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus FT (tervisetoimiku koopiad) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punkt 31).
(
25
)	Vt 26. oktoobri 2023. aasta kohtuotsus FT (tervisetoimiku koopiad) (C‑307/22, EU:C:2023:811, punkt 32).
(
26
)	Vt mõiste „õiguse kuritarvitamine“ kohta kohtujurist Szpunari ettepanek kohtuasjas McCarthy jt (C‑202/13, EU:C:2014:345, punktid 108–114) ning isikuandmete kaitset käsitlevatest õigusnormidest tulenevate õiguste kuritarvitamise kohta kohtujurist Kokott’i ettepanek kohtuasjas Nowak (C‑434/16, EU:C:2017:582, punktid 42–50).
(
27
)	Vt eelkõige 21. detsembri 2023. aasta kohtuotsus BMW Bank jt (C‑38/21, C‑47/21 ja C‑232/21, EU:C:2023:1014, punkt 281 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
28
)	Vt Hijmans, H., „Article 57. Tasks“, Kuner, C., Bygrave, L. A., Docksey, C., ja Drechsler, L., teoses The EU General Data Protection Regulation (GDPR): A Commentary, Oxford University Press USA, New York, 2020, lk 927–938, eriti lk 935.
(
29
)	Vt analoogia alusel dokumentidega tutvumise valdkonnas 26. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Dufour vs. EKP (T‑436/09, EU:T:2011:634, punkt 122).
(
30
)	Vt analoogia alusel keskkonnateabele avaliku juurdepääsu kohta 20. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Land Baden-Württemberg (asutusesisene teabevahetus) (C‑619/19, EU:C:2021:35, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
31
)	Vt analoogia alusel 12. jaanuari 2023. aasta kohtuotsus Österreichische Post (teave isikuandmete vastuvõtjate kohta) (C‑154/21, EU:C:2023:3, punkt 31).