62024CJ0137
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
27 noiembrie 2025 (
*1
)
„Recurs – Funcție publică – Statutul funcționarilor Uniunii Europene – Procedură precontencioasă – Articolul 90 – Noțiunea de «act care lezează» – Impozit stabilit în beneficiul Uniunii Europene – Regulamentul (CEE, Euratom, CECA) nr. 260/68 – Articolul 3 – Reducere fiscală pentru copilul aflat în întreținere – Condiții de acordare – Noțiunea de «copil aflat în întreținere» – Anexa VII la statut – Articolul 2 – Alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere”
În cauza C‑137/24 P,
având ca obiect un recurs formulat în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introdus la 20 februarie 2024,
Michael Heßler, cu domiciliul în Mannebach (Germania), reprezentat de I. Steuer‑Lutz, Rechtsanwältin,
recurent,
cealaltă parte din procedură fiind:
Comisia Europeană, reprezentată de T. S. Bohr și M. Brauhoff, în calitate de agenți,
pârâtă în primă instanță,
CURTEA (Camera întâi),
compusă din domnul F. Biltgen, președinte de cameră, domnul T. von Danwitz, vicepreședintele Curții, îndeplinind funcția de judecător al Camerei întâi, doamna I. Ziemele și domnii A. Kumin (raportor) și S. Gervasoni, judecători,
avocat general: doamna T. Ćapeta,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
după ascultarea concluziilor avocatei generale în ședința din 12 iunie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Prin recursul formulat, domnul Michael Heßler solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 20 decembrie 2023, Heßler/Comisia (T‑369/22, denumită în continuare hotărârea atacată, EU:T:2023:855), prin care s‑a respins acțiunea sa având ca obiect, în primul rând, anularea deciziilor Comisiei Europene de respingere a cererilor sale de reducere fiscală pentru copilul aflat în întreținere (denumită în continuare „reducerea fiscală”), în al doilea rând, obligarea Comisiei să îi acorde, în mod retroactiv de la 1 august 2021 și atât timp cât sunt îndeplinite condițiile necesare, beneficiul acestei reduceri fiscale și, în al treilea rând, obligarea acesteia la plata de dobânzi pentru sumele neplătite.
Cadrul juridic
Statutul
2
Potrivit articolului 72 alineatul (1) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene, în versiunea aplicabilă litigiului (denumit în continuare „statutul”):
„Pe baza unei reglementări adoptate de comun acord de către autoritățile împuternicite să facă numiri ale instituțiilor Uniunii după obținerea avizului Comitetului pentru statutul funcționarilor, funcționarul, soțul acestuia, atunci când acesta din urmă nu poate beneficia de prestații de aceeași natură și de același nivel în temeiul oricăror altor acte cu putere de lege sau norme administrative, copiii funcționarului și celelalte persoane aflate în întreținerea sa în sensul articolului 2 din anexa VII sunt asigurați împotriva riscurilor de boală, în limita a 80 % din cheltuielile suportate. […]”
3
Articolul 80 din acest statut prevede la primul paragraf:
„Atunci când funcționarul sau titularul unei pensii pentru limită de vârstă sau al unei prestații de invaliditate decedează fără a lăsa în urmă un soț care să aibă dreptul la pensie de urmaș, copiii recunoscuți ca fiind în întreținerea sa în sensul articolului 2 din anexa VII la data decesului au dreptul la o pensie de orfan […]”
4
Articolul 90 din statul menționat prevede:
„(1)   Orice persoană căreia i se aplică prezentul statut poate adresa autorității împuternicite să facă numiri [(denumită în continuare «AIPN»)] o cerere de adoptare a unei decizii în ceea ce o privește. În termen de patru luni de la data depunerii cererii, autoritatea comunică persoanei în cauză decizia motivată. În cazul în care, la expirarea termenului menționat anterior, nu se dă niciun răspuns, lipsa acestuia se interpretează ca o decizie implicită de respingere a cererii, care poate face obiectul unei reclamații în conformitate cu alineatul următor.
(2)   Orice persoană căreia i se aplică prezentul statut poate adresa [AIPN] o reclamație împotriva unui act care o lezează, indiferent dacă autoritatea menționată anterior a adoptat o decizie sau dacă nu a adoptat o măsură impusă de statut. Reclamația trebuie depusă în termen de trei luni. […]
[…]
În termen de patru luni de la data depunerii reclamației, autoritatea comunică persoanei în cauză decizia motivată. În cazul în care, la expirarea termenului menționat anterior, nu se dă niciun răspuns, lipsa acestuia se interpretează ca fiind o decizie implicită de respingere a reclamației, care poate fi atacată în justiție în conformitate cu articolul 91.”
5
Potrivit articolului 91 alineatul (1) din același statut:
„Curtea de Justiție a Uniunii Europene este competentă să hotărască asupra oricărui litigiu între Uniune și oricare dintre persoanele cărora li se aplică prezentul statut și privind legalitatea unui act care lezează persoana respectivă în sensul articolului 90 alineatul (2). […]”
6
Statutul conține anexa VII, intitulată „Norme privind remunerarea și rambursarea cheltuielilor”, în cuprinsul căreia articolul 2 prevede:
„(1)   Funcționarul care are unul sau mai mulți copii în întreținere beneficiază, în condițiile enumerate la alineatele (2) și (3), de o alocație […] pe lună pentru fiecare copil aflat în întreținerea sa.
(2)   Este considerat copil aflat în întreținere copilul legitim, natural sau adoptiv al funcționarului sau al soțului acestuia, care este efectiv întreținut de către funcționar.
Același lucru este valabil pentru copilul care a făcut obiectul unei cereri de adopție și pentru care a fost inițiată procedura de adopție.
Orice copil pentru care funcționarul are obligația de a plăti pensie alimentară, ca urmare a unei hotărâri judecătorești întemeiate pe legislația unui stat membru privind protecția minorilor, este considerat copil aflat în întreținerea funcționarului.
(3)   Alocația se acordă:
(a)
din oficiu, pentru copilul care nu a împlinit încă vârsta de 18 ani;
(b)
la cererea motivată a funcționarului în cauză, pentru copilul cu vârsta între 18 și 26 de ani care urmează o formare educațională sau profesională.
(4)   Orice persoană căreia funcționarul are obligația, conform legii, de a‑i plăti pensie alimentară și pentru a cărei întreținere funcționarul suportă cheltuieli ridicate poate, în mod excepțional, să fie considerată copil aflat în întreținere printr‑o decizie specială și motivată a autorității împuternicite să facă numiri, pe bază de documente doveditoare.
(5)   Prelungirea plății alocației se obține fără a se prevedea vreo limită de vârstă în cazul în care copilul suferă de o boală gravă sau are o infirmitate care îl împiedică să se întrețină singur, alocația plătindu‑se pe toată durata respectivei boli sau infirmități.
(6)   Copilul aflat în întreținere în sensul prezentului articol dă dreptul la plata unei singure alocații pentru creșterea copilului, chiar dacă părinții sunt angajați la două instituții diferite ale Uniunii Europene.
(7)   Atunci când copilul aflat în întreținere, în sensul alineatelor (2) și (3), este încredințat, în temeiul dispozițiilor legale, prin hotărâre judecătorească sau decizie a autorității administrative competente, unei alte persoane, alocația i se plătește acesteia din urmă pe seama și în numele funcționarului.”
Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 260/68
7
Potrivit articolului 3 din Regulamentul (CEE, Euratom, CECO) nr. 260/68 al Consiliului din 29 februarie 1968 de stabilire a condițiilor și a procedurii de aplicare a impozitului stabilit în beneficiul [Uniunii] (JO 1968, L 56, p. 8, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 165):
„(1)   Impozitul se plătește lunar din salariile, remunerațiile și alocațiile de orice fel achitate de [Uniune] persoanelor supuse impozitării.
[…]
(3)   Prestațiile și alocațiile cu caracter familial și social enumerate mai jos se deduc din baza de impozitare:
(a)
alocațiile familiale:
[…]
–
alocația pentru copilul aflat în întreținere;
[…]
[…]
(4)   Sub rezerva dispozițiilor articolului 5, cuantumului rezultat în urma aplicării dispozițiilor de mai sus i se aplică o deducere de 10 % pentru cheltuieli profesionale și personale.
Pentru fiecare copil aflat în întreținerea persoanei supusei impozitării, precum și pentru fiecare persoană asimilată copilului aflat în întreținere în înțelesul articolului 2 alineatul (4) din anexa VII la [s]tatut […] se aplică o deducere suplimentară echivalentă cu dublul cuantumului alocației pentru copil aflat în întreținere.
[…]”
Istoricul litigiului
8
Istoricul litigiului este descris la punctele 2-11 din hotărârea atacată după cum urmează:
„2
Reclamantul este funcționar în cadrul Comisiei. El este tatăl a două fete născute în 1993 și, respectiv, în 1994.
3
Reclamantul a beneficiat de plata alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere pentru fiecare dintre fiicele sale până când acestea au împlinit 26 de ani în anul 2019 și, respectiv, în anul 2020.
4
Pe lângă plata alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere, reclamantul a beneficiat până la 31 iulie 2021 și de reducerea impozitului, prevăzută la articolul 3 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul [nr. 260/68].
5
La 28 iunie 2021, reclamantul a transmis certificatul de studii al fiicei sale mai mari la Oficiul de Administrarea și Plată a Drepturilor Individuale (PMO) pentru a solicita o prelungire a reducerii fiscale pentru fiica respectivă.
6
Printr‑un prim e‑mail din 29 iunie 2021, gestionara dosarului din cadrul unității «Drepturi și obligații» a PMO i‑a răspuns reclamantului că, «pe baza Hotărârii […] din 12 martie 2020[, XB/BCE (T‑484/18 […] EU:T:2020:90) (denumită în continuare «Hotărârea XB/BCE»), orice cerere de acordare sau de prelungire a reducerii de impozit trebuie suspendată atunci când nu există dreptul la alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere plătită în temeiul articolului 2 din anexa VII la statut». Ca răspuns la o întrebare adresată de reclamant în urma acestui e‑mail, gestionara a mai adăugat, într‑un al doilea e‑mail din aceeași zi, că «[a]plicarea deducerii de impozit nu mai poate fi acceptată [întrucât], pe baza Hotărârii [XB/BCE], aceasta a fost anulată» (denumite în continuare, împreună, «e‑mailurile din 29 iunie 2021»). La finalul fiecăruia dintre aceste e‑mailuri, sub semnătura gestionarei dosarului, se afla și o notă potrivit căreia e‑mailul în cauză a fost trimis cu titlu informativ și nu constituie o decizie a «AIPN/AAIC» care să poată face obiectul unei reclamații în temeiul articolului 90 din [statut].
7
La 15 iulie 2021, reclamantul a adresat o notă șefei unității «Drepturi și obligații» din cadrul PMO, în care contesta informația din cuprinsul e‑mailurilor din 29 iunie 2021 și solicita PMO să îi acorde reducerea fiscală pentru fiica sa. Reclamantul nu a primit un răspuns explicit la această notă.
8
La 18 august 2021, reclamantul a solicitat PMO prelungirea reducerii fiscale pentru fiica sa mai mică.
9
Prin e‑mailul din 27 august 2021, gestionara unității «Drepturi și obligații» din cadrul PMO i‑a răspuns reclamantului că «îl informează cu regret că, pe baza punctului 103 din Hotărârea [XB/BCE], nicio cerere având ca obiect acordarea sau prelungirea unei reduceri fiscale nu mai poate fi admisă dacă nu există dreptul la o alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere în temeiul articolului 2 din anexa VII la statut, această reducere fiind anulată» (denumit în continuare «e‑mailul din 27 august 2021»). La fel ca e‑mailurile din 29 iunie 2021, acest e‑mail conținea, sub semnătura gestionarei dosarului, o notă potrivit căreia e‑mailul respectiv este trimis cu titlu informativ și nu constituie o decizie a «AIPN/AAIC» care să poată face obiectul unei reclamații în temeiul articolului 90 din statut.
10
La 24 noiembrie 2021, reclamantul a formulat o reclamație împotriva refuzului de a acorda prelungirea reducerii solicitată pentru cele două fiice, refuz care decurge din «lipsa unui răspuns» din partea PMO (denumită în continuare «reclamația»).
11
La 25 martie 2022, directorul Serviciului financiar, juridic și parteneriate din cadrul Direcției Generale (DG) Resurse Umane și Securitate a Comisiei, în calitate de [AIPN], a respins reclamația formulată de reclamant (denumită în continuare «decizia de respingere a reclamației»).”
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
9
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 24 iunie 2022, recurentul a introdus o acțiune având ca obiect, în primul rând, anularea deciziei de respingere a reclamației, în al doilea rând, obligarea Comisiei să îi acorde, „în mod retroactiv de la 1 august 2021 și atât timp cât sunt îndeplinite condițiile”, beneficiul reducerii fiscale și, în al treilea rând, obligarea Comisiei la plata de dobânzi pentru sumele neplătite.
10
În ceea ce privește concluziile în anulare, Tribunalul a arătat, la punctul 24 din hotărârea atacată, că, în speță, reclamația formulată de recurent avea ca obiect „lipsa unui răspuns” din partea Comisiei la cererile sale de acordare sau de prelungire a reducerii fiscale. În plus, potrivit Tribunalului, decizia de respingere a reclamației nu identifica cu precizie data la care fuseseră adoptate deciziile de refuz al acordării acestei reduceri și nu indica dacă aceste decizii fuseseră adoptate în mod explicit, în e‑mailurile din 29 iunie 2021 și în e‑mailul din 27 august 2021, sau în mod implicit. În consecință, pentru a defini obiectul acestor concluzii, Tribunalul a identificat, în primul rând, la punctele 25-39 din hotărâre, actul inițial care lezează, împotriva căruia trebuia să se considere că sunt îndreptate în speță concluziile menționate, în măsura în care vizau decizia de respingere a reclamației.
11
În această privință, Tribunalul a considerat mai întâi, la punctul 35 din hotărârea menționată, că, în împrejurările speței, e‑mailurile din 29 iunie 2021 și e‑mailul din 27 august 2021 nu puteau fi analizate ca decizii definitive ale AIPN prin care aceasta a refuzat să acorde recurentului reducerea fiscală. Potrivit Tribunalului, ele nu constituiau, așadar, actele inițiale care îl lezează pe recurent.
12
În continuare, Tribunalul a arătat, la punctul 37 din aceeași hotărâre, că, în lipsa unui răspuns din partea AIPN în termen de patru luni la cererile recurentului din cuprinsul e‑mailurilor sale din 28 iunie și din 18 august 2021, este necesar să se considere că deciziile implicite de respingere a acestor cereri au intervenit la 28 octombrie și, respectiv, la 18 decembrie 2021 (denumite în continuare „deciziile implicite de respingere”). Astfel, Tribunalul a considerat, la punctul 39 din hotărârea atacată, că deciziile implicite de respingere constituiau actele inițiale care îl lezează pe recurent.
13
În sfârșit, Tribunalul a constatat, la punctul 40 din această hotărâre, că decizia de respingere a reclamației nu făcea decât să confirme deciziile implicite de respingere și nu conținea nicio reexaminare a situației recurentului în funcție de elemente de drept sau de fapt noi.
14
Tribunalul a dedus de aici, la punctul 41 din hotărârea menționată, că, în aceste condiții, cererea de anulare, chiar dacă era îndreptată în mod formal numai împotriva deciziei de respingere a reclamației, avea ca efect sesizarea sa cu deciziile implicite de refuz, a căror legalitate trebuia examinată luând în considerare motivarea din cuprinsul deciziei de respingere a reclamației.
15
În al doilea rând, Tribunalul s‑a pronunțat, la punctele 42-45 din aceeași hotărâre, cu privire la respectarea, în speță, a termenelor aferente procedurii precontencioase.
16
În această privință, a arătat că termenul de trei luni pentru introducerea unei reclamații împotriva primei decizii implicite de respingere, intervenită la 28 octombrie 2021, a expirat la 28 ianuarie 2022, în conformitate cu articolul 90 alineatul (2) din statut. Din moment ce recurentul a introdus reclamația împotriva „deciziilor de refuz” ale Comisiei la 24 noiembrie 2021, termenul de introducere a reclamației prevăzut de această dispoziție a fost respectat în ceea ce privește această primă decizie.
17
În schimb, potrivit Tribunalului, recurentul a introdus reclamația împotriva celei de a doua decizii implicite de respingere înainte de data la care a intervenit această decizie, 18 decembrie 2021. În plus, el a constatat că, după această dată, recurentul nu a introdus o reclamație împotriva acestei decizii implicite, la care AIPN să fi răspuns în decizia de respingere a reclamației. Prin urmare, Tribunalul a considerat că procedura precontencioasă referitoare la decizia implicită de respingere menționată nu s‑a desfășurat în mod legal.
18
Tribunalul a dedus de aici, la punctul 45 din hotărârea atacată, că cererea de anulare trebuia declarată inadmisibilă în măsura în care privea în esență decizia implicită de respingere din 18 decembrie 2021.
19
În al treilea rând, Tribunalul a examinat, la punctele 46-96 din această hotărâre, temeinicia celor două motive invocate de recurent, bazate, primul, pe lipsa unei decizii explicite prin care să fie informat că are dreptul de a introduce o reclamație, precum și pe încălcarea obligației de motivare și, al doilea motiv, pe încălcarea dreptului său de a primi o remunerație, prevăzut la articolul 62 din statut. Tribunalul a respins aceste două motive ca fiind în parte inadmisibile și în parte nefondate.
20
În ultimul rând, Tribunalul a respins, la punctele 97-105 din hotărârea menționată, al doilea și al treilea capăt de cerere, care viza în esență obligarea Comisiei să îi acorde recurentului beneficiul reducerii fiscale și obligarea acesteia la plata dobânzilor pentru sumele neplătite.
21
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunea în totalitate.
Concluziile părților
22
Recurentul solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
anularea deciziei de respingere a reclamației;
–
obligarea Comisiei la plata, în mod retroactiv, și anume începând de la 1 august 2021, și, atât timp cât sunt îndeplinite condițiile necesare, a reducerii fiscale prevăzute la articolul 3 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 260/68, astfel cum a fost stabilită prin Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație [SEC(2004) 411] din 7 aprilie 2004 (denumite în continuare „Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație”);
–
aplicarea de dobânzi la sumele datorate în conformitate cu Regulamentul financiar în versiunea aplicabilă la data cererilor sale de a beneficia de reducerea fiscală și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
23
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentului la plata tuturor cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
24
În susținerea recursului formulat, recurentul invocă trei motive, întemeiate, primul, pe încălcarea noțiunii de „act care lezează”, în sensul articolului 90 din statut, al doilea, pe încălcarea obligației de motivare și a dreptului său de a fi ascultat, garantate la articolul 41 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), și, al treilea, pe încălcarea articolului 3 din Regulamentul nr. 260/68 coroborat cu articolul 2 din anexa VII la statut, precum și pe nerespectarea caracterului obligatoriu al actelor interne ale Comisiei.
Cu privire la primul motiv
Argumentația părților
25
Prin intermediul primului motiv, recurentul susține că Tribunalul a statuat în mod eronat, la punctele 44 și 45 din hotărârea atacată, că cererea sa de anulare era inadmisibilă în măsura în care o privea pe fiica sa mai mică. El consideră că refuzul explicit al PMO din e‑mailul din 27 august 2021 de a admite orice cerere de reducere fiscală în situații comparabile cu a sa constituie o decizie care îl lezează. Astfel, după acest e‑mail, prin care i‑ar fi fost refuzată de facto reducerea menționată, de care beneficiase până atunci pentru întreținerea celor doi copii, recurentul nu ar fi avut niciun motiv să se aștepte la un refuz tacit din partea AIPN. În plus, el apreciază că e‑mailul menționat ar fi trebuit înțeles în sensul că el nu va primi nici o decizie pozitivă din partea AIPN la cererea sa de aplicare a deducerii menționate.
26
Prin urmare, recurentul susține că nu era obligat să aștepte expirarea termenului de patru luni, prevăzut la articolul 90 alineatul (1) din statut, la finalul căruia lipsa unui răspuns din partea administrației echivalează cu o decizie implicită de respingere. Astfel, termenul de trei luni pentru depunerea unei reclamații, prevăzut la articolul 90 alineatul (2) din acest statut, ar fi început să curgă de la primirea e‑mailului din 27 august 2021. În consecință, prin introducerea reclamației sale la 24 noiembrie 2021, ar fi respectat termenele aferente procedurii precontencioase.
27
Potrivit Comisiei, recurentul nu ar contesta punctele 33, 37 și 39 din hotărârea atacată, prin care s‑a stabilit care este în speță actul care lezează. Or, în măsura în care această stabilire ar constitui o chestiune prealabilă esențială pentru a determina dacă procedura precontencioasă s‑a desfășurat în mod legal, primul motiv ar trebui înlăturat ca inoperant. În orice caz, Comisia apreciază că argumentația recurentului nu este întemeiată.
Aprecierea Curții
28
Trebuie arătat de la bun început că, deși, prin intermediul primului motiv, recurentul contestă punctele 44 și 45 din hotărârea atacată prin care a fost declarată inadmisibilă cererea sa de anulare a deciziei de prelungire a reducerii fiscale de care beneficia pentru fiica sa mai mică, declararea inadmisibilității se întemeia pe aprecierile Tribunalului din cuprinsul punctelor 33-39 din această hotărâre, potrivit cărora e‑mailul din 27 august 2021 nu constituie o decizie a AIPN prin care i se refuză recurentului reducerea fiscală, astfel încât actul inițial care l‑a lezat a fost o decizie implicită de respingere intervenită la 18 decembrie 2021. Or, reiese fără echivoc din argumentele pe care le‑a dezvoltat în susținerea primului motiv, așa cum au fost rezumate la punctele 25 și 26 din prezenta hotărâre, că recurentul contestă exclusiv aceste aprecieri ale Tribunalului referitoare la stabilirea actului inițial care îl lezează și pe care Tribunalul și‑a întemeiat constatarea inadmisibilității.
29
În aceste condiții, primul motiv nu poate fi respins ca inoperant. Prin urmare, este necesar să se analizeze temeinicia sa.
30
În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 90 alineatul (2) din statut, orice persoană căreia i se aplică statutul poate adresa AIPN o reclamație împotriva unui act care o lezează. Articolul 91 alineatul (1) din acest statut precizează că Curtea este competentă să hotărască asupra oricărui litigiu între Uniune și persoanele cărora li se aplică statutul referitor la legalitatea unui act care lezează persoana respectivă în sensul articolului 90 alineatul (2). Aceste dispoziții sunt aplicabile prin analogie acțiunilor celorlalți agenți în temeiul articolului 117 din Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene (Hotărârea din 12 decembrie 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punctul 71 și jurisprudența citată).
31
După cum a arătat Tribunalul la punctul 29 din hotărârea atacată, potrivit jurisprudenței Curții, lezează, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, numai actele sau măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură să afecteze direct și imediat interesele recurentului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (Hotărârea din 12 decembrie 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punctul 72 și jurisprudența citată).
32
Pe de altă parte, Curtea a statuat deja că noțiunea de „act care lezează”, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, trebuie să facă obiectul unei interpretări largi și să fie înțeleasă ca fiind orice act susceptibil să afecteze direct o situație juridică determinată (Hotărârea din 12 decembrie 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punctul 74 și jurisprudența citată).
33
După cum a amintit Tribunalul la punctul 30 din hotărârea atacată, pentru a stabili dacă un act produce asemenea efecte, este necesar să se aibă în vedere esența acestui act și să se evalueze aceste efecte în lumina unor criterii obiective, precum conținutul actului menționat, ținându‑se seama, dacă este cazul, de contextul adoptării sale, precum și de competențele instituției care l‑a emis (Hotărârea din 12 decembrie 2024, DD/FRA, C‑130/22 P, EU:C:2024:1018, punctul 73 și jurisprudența citată).
34
Astfel, capacitatea unui act de a produce în mod direct efecte asupra situației juridice a unei persoane fizice sau juridice nu poate fi apreciată prin prisma simplului fapt că acest act ia forma unui e‑mail, deoarece aceasta ar echivala cu a face să prevaleze forma actului care face obiectul acțiunii asupra esenței înseși a respectivului act (Hotărârea din 15 decembrie 2022, Picard/Comisia, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punctul 97 și jurisprudența citată).
35
Prin urmare, conform jurisprudenței amintite la punctul 33 din prezenta hotărâre, trebuie să se examineze dacă, având în vedere conținutul e‑mailului din 27 august 2021, contextul în care se înscria, precum și competențele instituției de la care emana, Tribunalul a putut statua în mod întemeiat, la punctele 33 și 35 din hotărârea atacată, că acest e‑mail nu putea fi calificat drept „act care lezează”, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut.
36
În această privință, trebuie amintit că, după cum se menționează la punctul 8 din hotărârea atacată, la 18 august 2021, recurentul a solicitat serviciului competent al PMO prelungirea aplicării deducerii fiscale pentru fiica sa mai mică. La punctul 9 din această hotărâre se reține că, prin e‑mailul din 27 august 2021, gestionara din cadrul unității „Drepturi și obligații” a PMO i‑a răspuns recurentului că „îl informează cu regret că, pe baza punctului 103 din Hotărârea [XB/BCE], nicio cerere având ca obiect acordarea sau prelungirea unei reduceri fiscale nu mai poate fi admisă dacă nu există dreptul la o alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere în temeiul articolului 2 din anexa VII la statut, această reducere fiind anulată”. În plus, la fel ca e‑mailurile din 29 iunie 2021, acest e‑mail conținea, sub semnătura gestionarei dosarului, o notă potrivit căreia e‑mailul respectiv este trimis cu titlu informativ și nu constituie o decizie a „AIPN/AAIC” care să poată face obiectul unei reclamații în temeiul articolului 90 din statut.
37
Or, deși e‑mailul din 27 august 2021 conține indicii referitoare la voința serviciului competent al PMO de a‑i atribui un caracter pur informativ, el cuprinde în același timp indicații de natură să lase impresia recurentului că nu va beneficia de reducerea fiscală. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului precedent din prezenta hotărâre, gestionara din cadrul unității „Drepturi și obligații” a PMO a indicat în esență că nicio cerere având ca obiect acordarea sau prelungirea reducerii fiscale nu va mai putea fi admisă atunci când nu există dreptul la alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere, în conformitate cu Hotărârea XB/BCE. În plus, în ceea ce privește contextul în care acest e‑mail a fost adresat recurentului, este necesar să se sublinieze că e‑mailul respectiv reitera luarea de poziție pe care administrația o exprimase, în același sens, prin e‑mailurile din 29 iunie 2021, ca răspuns la cererea recurentului privind drepturile sale la reducerea fiscală pentru fiica sa mai mare.
38
Astfel, indicând în e‑mailul din 27 august 2021 că „nicio cerere” privind, printre altele, prelungirea reducerii fiscale nu mai putea fi admisă, refuzul PMO de a admite asemenea cereri includea în mod obligatoriu refuzul cererii recurentului. Prin urmare, acest e‑mail nu furniza o simplă informație recurentului, ci îi indica faptul că, pe baza punctului 103 din Hotărârea XB/BCE, nu i se va acorda prelungirea reducerii fiscale.
39
Totodată, după cum a arătat Tribunalul la punctul 32 din hotărârea atacată, din cuprinsul punctelor 100-105 din Hotărârea din 15 decembrie 2022, Picard/Comisia (C‑366/21 P, EU:C:2022:984), rezultă că o indicație, în e‑mailurile PMO, precum e‑mailul din 27 august 2021, potrivit căreia răspunsul furnizat de acesta constituie o simplă informare, iar nu o decizie a „AIPN/AAIC” care poate face obiectul unei reclamații în temeiul articolului 90 din statut, nu împiedica calificarea acestor e‑mailuri drept „acte care lezează”.
40
Din considerațiile care precedă rezultă că, deoarece răspunsul cuprins în e‑mailul din 27 august 2021 este de natură să afecteze în mod direct și imediat interesele recurentului, modificând în mod distinct situația sa juridică, în ceea ce privește stabilirea cuantumului impozitului datorat pentru remunerația sa lunară, acest răspuns ar fi trebuit să fie calificat de Tribunal drept „act care lezează”, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut.
41
Rezultă de asemenea că termenul de trei luni de care dispunea recurentul pentru a introduce o reclamație, în conformitate cu articolul 90 alineatul (2) din statut, a început să curgă din ziua notificării deciziei, care figura în e‑mailul din 27 august 2021 și prin care PMO a refuzat să acorde prelungirea reducerii fiscale pe care recurentul o solicitase pentru fiica sa mai mică. Prin urmare, recurentul a respectat termenul de trei luni prevăzut la acest articol 90 alineatul (2), introducând reclamația la 24 noiembrie 2021.
42
Așadar, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctele 33, 35, 37 și 39 din hotărârea atacată, în esență că e‑mailul din 27 august 2021 nu constituie un act care lezează și că decizia implicită de respingere din 18 decembrie 2021 constituie actul inițial care îl lezează pe recurent, de unde a dedus în mod eronat, la punctul 45 din această hotărâre, că cererea de anulare este inadmisibilă în măsura în care privea această decizie implicită.
43
Primul motiv trebuie, așadar, să fie admis.
44
Eroarea de drept săvârșită de Tribunal, menționată la punctul 42 din prezenta hotărâre, privește obiectul, precum și admisibilitatea concluziilor în anulare, care, potrivit Tribunalului, au fost formulate de recurent împotriva deciziei implicite de respingere din 18 decembrie 2021.
45
Totuși, al doilea și al treilea motiv de recurs se referă la respingerea pe fond a acțiunii introduse de acest recurent în fața Tribunalului în măsura în care s‑a considerat că această acțiune a fost îndreptată împotriva deciziei implicite de respingere din 28 octombrie 2021. Prin urmare, trebuie examinate aceste motive.
Cu privire la al doilea motiv
46
Al doilea motiv cuprinde două aspecte.
Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv
– Argumentația părților
47
Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv, îndreptat împotriva punctului 50 din hotărârea atacată, recurentul susține că Tribunalul a încălcat obligația care revine administrației, în conformitate cu articolul 41 alineatul (2) litera (c) din cartă, de a‑și motiva deciziile.
48
Potrivit recurentului, din dispozițiile coroborate ale articolului 90 din statut și ale articolului 41 din cartă ar rezulta că, în speță, Comisia avea obligația de a adopta o decizie în privința sa. În opinia sa, inacțiunea administrației ar constitui o încălcare a principiului bunei administrări de care s‑ar putea prevala.
49
Potrivit Comisiei, acest prim aspect al celui de al doilea motiv ar trebui respins ca nefondat.
– Aprecierea Curții
50
Trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unui recurs, criticile îndreptate împotriva motivelor neesențiale ale unei hotărâri a Tribunalului nu pot determina anularea acestei hotărâri și trebuie, prin urmare, să fie înlăturate ca inoperante (Hotărârea din 22 iunie 2023, DI/BCE, C‑513/21 P, EU:C:2023:500, punctul 47 și jurisprudența citată).
51
Or, motivul criticat din hotărârea atacată, care figurează la punctul 50 din această hotărâre, prezintă un caracter neesențial. Astfel, argumentele recurentului întemeiate pe neadoptarea de către Comisie a unei decizii explicite de refuz prin care să îl informeze că are dreptul de a formula o reclamație au fost înlăturate, la punctul 49 din hotărârea atacată, ca inoperante, înainte ca Tribunalul să respingă aceste argumente, cu titlu suplimentar, în special la acest punct 50, ca fiind, „în orice caz”, nefondate.
52
Prin urmare, primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca inoperant.
Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv
– Argumentația părților
53
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, recurentul susține că Comisia i‑a încălcat dreptul de a fi ascultat, consacrat la articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă, deoarece această instituție a ignorat complet, chiar în stadiul procedurii reclamației, nota, menționată la punctul 7 din hotărârea atacată, pe care o adresase la 15 iulie 2021 șefei unității „Drepturi și obligații” din cadrul PMO și la care nu a primit niciun răspuns.
54
Potrivit Comisiei, acest al doilea aspect al celui de al doilea motiv ar trebui respins ca inadmisibil și, în orice caz, ca nefondat.
– Aprecierea Curții
55
Trebuie amintit că argumentele unui recurs care critică nu hotărârea pronunțată de Tribunal în urma unei cereri de anulare a unei decizii, ci decizia a cărei anulare a fost solicitată în fața Tribunalului nu sunt admisibile (Hotărârea din 27 aprilie 2023, PL/Comisia, C‑537/21 P, EU:C:2023:363, punctul 108 și jurisprudența citată).
56
Or, prin argumentația sa dezvoltată în susținerea celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, recurentul, în loc să critice motivarea hotărârii atacate, reproșează Comisiei că i‑a încălcat dreptul de a fi ascultat, consacrat la articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă, întemeindu‑se în același timp pe nota menționată la punctul 7 din această hotărâre.
57
Prin urmare, conform jurisprudenței menționate la punctul 55 din prezenta hotărâre, acest al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca inadmisibil.
58
În consecință, al doilea motiv trebuie respins ca fiind în parte inoperant și în parte inadmisibil.
Cu privire la al treilea motiv
59
Al treilea motiv cuprinde patru aspecte.
Cu privire la primul, al doilea și al treilea aspect ale celui de al treilea motiv
– Argumentația părților
60
Prin intermediul primelor trei aspecte ale celui de al treilea motiv, care trebuie analizate împreună, recurentul susține, în primul rând, că Tribunalul, atunci când a considerat, la punctul 93 din hotărârea atacată, că reducerea fiscală prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 completează alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere și că numai plata efectivă a acestei alocații de către instituțiile Uniunii putea da naștere dreptului la această reducere, ar fi adoptat o interpretare eronată a acestui articol 3 și nu ar fi respectat natura juridică reală a reducerii menționate. Potrivit recurentului, nu ar exista o legătură între acordarea reducerii fiscale și dreptul la alocația pentru creșterea copilului.
61
Recurentul arată că din modul de redactare a articolului 3 din Regulamentul nr. 260/68 și din contextul istoric în care se înscrie acest articol rezultă că reducerea fiscală nu trebuie acordată în plus față de alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere, ci în completarea reducerii pentru cheltuieli profesionale, prevăzută la articolul 3 alineatul (4) primul paragraf din acest regulament, astfel încât acordarea acestei reduceri nu ar fi condiționată de beneficiul alocației pentru creșterea copilului.
62
Potrivit recurentului, aprecierile eronate ale Tribunalului privind interpretarea articolului 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 rezultă în special dintr‑o aplicare a jurisprudenței acestuia, în special a Hotărârii XB/BCE menționate la punctele 81 și 82 din hotărârea atacată, care ar fi ea însăși eronată în drept.
63
În al doilea rând, recurentul consideră eronate aprecierile Tribunalului care figurează la punctele 74 și 93 din hotărârea atacată, potrivit cărora trebuie îndeplinite toate criteriile prevăzute la articolul 2 din anexa VII la statut, inclusiv criteriul aferent limitei de vârstă a copilului în cauză, prevăzut la alineatul (3) al acestui articol 2, pentru ca un copil să poată fi recunoscut ca fiind în întreținere și să îndreptățească la plata reducerii fiscale.
64
În această privință, recurentul arată că din Hotărârea din 14 decembrie 1990, Brems/Consiliul (T‑75/89, EU:T:1990:88), menționată la acest punct 74, rezultă că definiția noțiunii de „copil aflat în întreținere” trebuie apreciată numai în lumina articolului 2 alineatul (2) din anexa VII la statut. O asemenea interpretare ar fi confirmată de Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație, care nu se referă decât la acest alineat (2), iar nu la celelalte dispoziții ale articolului 2 din anexa VII la statut.
65
Ar rezulta de asemenea că aprecierea Tribunalului de la punctul 77 din hotărârea atacată, potrivit căreia recurentul ar fi trebuit să susțină că fiicele sale trebuiau, în temeiul articolului 2 alineatul (4) din anexa VII la statut, să fie asimilate unor copii aflați în întreținere prin decizie specială a AIPN, este eronată în drept. O astfel de apreciere ar fi contrară simplificării administrative urmărite prin adoptarea Concluziilor nr. 222/04 ale șefilor de administrație.
66
Pe de altă parte, primo, din practica anterioară urmată de Comisie timp de 60 de ani ar rezulta că nu era necesar un demers al recurentului, în temeiul acestui articol 2 alineatul (4) din anexa VII la statut, ținând seama de condițiile stabilite în concluziile șefilor de administrație menționate. Secundo, Comisia însăși l‑ar fi informat pe recurent că nu mai avea dreptul la o alocație pentru creșterea copilului în favoarea celor doi copii ai săi, dar că putea beneficia de o reducere fiscală dacă solicita acest lucru. Astfel, Tribunalul ar fi trebuit să îi acorde, în orice caz, beneficiul acestei reduceri în temeiul uzanțelor și al principiului protecției încrederii legitime.
67
În al treilea și ultimul rând, recurentul consideră că Tribunalul, la punctul 100 din hotărârea atacată, nu a respectat natura juridică reală a unei reduceri fiscale. Astfel, recurentul nu ar fi solicitat nici „să îi fie plătite în continuare reduceri fiscale”, nici, contrar celor reținute la punctul 100 menționat, „să îi fie rambursate sumele care, în opinia sa, ar fi trebuit să fie deduse din baza impozabilă a remunerației sale”.
68
În această privință, recurentul arată că o reducere fiscală nu face obiectul unei plăți, ci conduce la o diminuare a venitului impozabil. Numai într‑o a doua etapă ar scădea cuantumul impozitului în funcție de cota de impozitare aplicabilă. Astfel, recurentul ar fi solicitat o rambursare a impozitului pe baza unui nou calcul al impozitului datorat, efectuat după deducerile aplicabile impozitului.
69
În plus, recurentul susține că, atunci când nu va mai primi o remunerație, de exemplu, după decesul său, el nu va mai plăti impozite și, prin urmare, nu va mai beneficia de reduceri fiscale. Astfel, spre deosebire de ceea ce s‑ar indica la punctele 72 și 73 din hotărârea atacată, nu ar exista niciun risc ca copiii recurentului să constituie o sarcină pentru bugetul Uniunii după decesul său. Considerațiile Tribunalului, care figurează la aceste puncte 72 și 73, ar fi, așadar, lipsite de orice relevanță.
70
În sfârșit, recurentul arată că nu solicită nicio alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere, dat fiind că este cert că nu o poate pretinde. În plus, întreținerea copiilor săi s‑ar afla în întregime în sarcina sa, iar nu în cea a bugetului Uniunii. Cu toate acestea, nu s‑ar putea concepe ca el să suporte, în locul autorităților publice și prin intermediul veniturilor sale deja impozitate, prestații precum, de exemplu, alocația pentru locuință, ajutorul pentru încălzire, ajutorul social sau ajutorul pentru formare, care ar trebui în mod normal să fie finanțate din venituri fiscale, fără ca el să beneficieze, în contrapartidă, de o reducere fiscală.
71
Comisia consideră că primele trei aspecte ale celui de al treilea motiv trebuie respinse ca nefondate.
– Aprecierea Curții
72
Trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Regulamentul nr. 260/68, impozitul în beneficiul Uniunii se plătește lunar din salariile, remunerațiile și alocațiile de orice fel achitate de Uniune persoanelor supuse impozitării.
73
Articolul 3 alineatul (3) din acest regulament enumeră prestațiile și alocațiile cu caracter familial și social care se deduc din baza de impozitare. Printre aceste prestații și alocații figurează alocația pentru copilul aflat în întreținere. În consecință, după cum a considerat Tribunalul la punctul 67 din hotărârea atacată, din modul de redactare a acestui articol 3 alineatul (3) rezultă că, pentru a calcula cuantumul impozitului datorat de un funcționar, precum recurentul, din remunerația sa lunară, trebuie să se deducă din baza impozabilă, printre altele, această alocație.
74
În plus, potrivit articolului 3 alineatul (4) primul paragraf din regulamentul menționat, sub rezerva dispozițiilor acestui articol 3, cuantumului rezultat în urma aplicării dispozițiilor de mai sus i se aplică o deducere de 10 % pentru cheltuieli profesionale și personale.
75
În sfârșit, conform articolului 3 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 260/68, „pentru fiecare copil aflat în întreținerea persoanei supuse impozitării, precum și pentru fiecare persoană asimilată copilului aflat în întreținere în înțelesul articolului 2 alineatul (4) din anexa VII din statut […] se aplică o deducere suplimentară echivalentă cu dublul cuantumului alocației pentru copil aflat în întreținere”.
76
Din modul de redactare a acestui articol 3 alineatul (4) al doilea paragraf reiese că, după cum a arătat Tribunalul la punctul 69 din hotărârea atacată, pentru a putea beneficia de deducerea fiscală suplimentară prevăzută de această dispoziție, persoana supusă impozitării trebuie să aibă unul sau mai mulți copii aflați în întreținere ori una sau mai multe persoane asimilate unui copil aflat în întreținere, în sensul articolului 2 alineatul (4) din anexa VII la statut.
77
În schimb, după cum a arătat în esență doamna avocată generală la punctul 26 din concluzii, articolul 3 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 260/68 nu condiționează dreptul la reducerea fiscală de primirea efectivă a alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere în temeiul articolului 2 alineatul (3) din anexa VII la statut, contrar celor statuate de Tribunal la punctele 81 și 93 din hotărârea atacată.
78
Totuși, deși beneficiul reducerii fiscale nu depinde de plata efectivă a alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere, nu se poate susține, asemenea recurentului, că nu există nicio legătură între reducerea respectivă și această alocație.
79
Într‑adevăr, pe de o parte, rezultă din jurisprudența Curții că atât reducerea fiscală, cât și alocația pentru creșterea copilului aflat în întreținere îndeplinesc un obiectiv de ordin social și că plata lor este justificată de cheltuielile care decurg dintr‑o necesitate actuală și certă, legată de existența copilului și de întreținerea efectivă a acestuia (a se vedea Hotărârea din 28 noiembrie 1991, Schwedler/Parlamentul, C‑132/90 P, EU:C:1991:452, punctele 18 și 26, Hotărârea din 7 mai 1992, Consiliul/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, punctul 9 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 30 noiembrie 2023, MG/BEI, C‑173/22 P, EU:C:2023:932, punctul 47).
80
Pe de altă parte, astfel cum s‑a arătat la punctul 76 din prezenta hotărâre, beneficiul reducerii fiscale și cel al alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere depind de existența unui „copil aflat în întreținere” sau a unei persoane asimilate unui asemenea copil, așa cum sunt definite la articolul 2 din anexa VII la statut.
81
În ceea ce privește noțiunea de „copil aflat în întreținere”, articolul 2 alineatul (2) din această anexă prevede că „este considerat copilul aflat în întreținere copilul legitim, natural sau adoptiv al funcționarului sau al soțului acestuia, care este efectiv întreținut de către funcționar”.
82
După cum a arătat în esență Tribunalul la punctul 71 din hotărârea atacată, deși această dispoziție nu menționează nicio limită de vârstă pentru a defini noțiunea de „copil aflat în întreținere”, din coroborarea ansamblului dispozițiilor articolului 2 din anexa menționată rezultă că această noțiune nu trebuie înțeleasă numai în sensul alineatului (2) al acestui articol 2, ci într‑un mod mai larg.
83
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 2 alineatul (1) din anexa VII la statut, „[f]uncționarul care are unul sau mai mulți copii în întreținere beneficiază, în condițiile enumerate la alineatele (2) și (3), de o alocație […] pe lună pentru fiecare copil aflat în întreținerea sa”. Din acești termeni rezultă că numai persoanele care îndeplinesc condițiile prevăzute la aceste două alineate pot fi considerate „copii aflați în întreținere”, în scopul aplicării acestui articol 2.
84
Această interpretare este confirmată de articolul 2 alineatul (6) din această anexă, care se referă în mod expres la „[c]opilul aflat în întreținere în sensul prezentului articol”, și de alineatul (7) al articolului 2 menționat, care face referire la „copilul aflat în întreținere, în sensul alineatelor (2) și (3)”.
85
În plus, articolul 2 alineatul (4) din anexa VII prevede că „orice persoană căreia funcționarul are obligația, conform legii, de a‑i plăti pensie alimentară și pentru a cărei întreținere funcționarul suportă cheltuieli ridicate” poate, în mod excepțional, să fie asimilată unui copil aflat în întreținere. Curtea a statuat deja că această dispoziție are ca obiect tocmai să asigure că o persoană care nu îndeplinește condițiile prevăzute la alineatul (3) al acestui articol prin faptul că nu este nici copilul minor al funcționarului, nici copilul său major aflat în formare școlară sau profesională poate fi asimilată unui copil aflat în întreținere în cazul în care funcționarul trebuie să asigure întreținerea efectivă a acestei persoane. În special, ea a precizat că acest caracter excepțional al asimilării nu implică excluderea în mod necesar a copilului funcționarului din domeniul de aplicare al articolului 2 alineatul (4) din această anexă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 mai 1992, Consiliul/Brems, C‑70/91 P, EU:C:1992:201, punctele 7 și 10). Or, jurisprudența rezultată din această hotărâre se opune ca orice copil întreținut de funcționar să poată fi considerat copilul său aflat în întreținere, independent de condițiile prevăzute la articolul 2 alineatul (3) din anexa menționată.
86
Pe de altă parte, este necesar să se arate că alte dispoziții din statut, și anume în special articolul 72 din acesta, referitor la asigurarea împotriva riscurilor de boală, sau articolul 80 din acesta, referitor la pensia de orfan, fac trimitere, în ceea ce privește definiția noțiunii de „copil aflat în întreținere”, la întregul articol 2 din anexa VII la statutul menționat, iar nu numai la alineatul (2) al acestuia din urmă. Astfel, pentru motive în special de coerență a reglementării statutare, este necesar să se facă referire la ansamblul dispozițiilor articolului 2 menționat pentru a defini această noțiune.
87
În fapt, Curtea a statuat deja în esență că noțiunea de „copil aflat în întreținere” trebuie interpretată ținând seama de articolul 2 din anexa VII la statut în ansamblul său (Hotărârea din 20 noiembrie 1980, Gerin/Comisia, 806/79, EU:C:1980:264, punctul 15).
88
Rezultă din ceea ce precedă că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctele 74, 75 și 93 din hotărârea atacată, în esență, că noțiunea de „copil aflat în întreținere”, în sensul articolului 2 din anexa VII la statut, trebuia interpretată ținând seama de limitele de vârstă prevăzute la alineatul (3) al acestui articol 2.
89
Din moment ce, după cum s‑a arătat la punctul 80 din prezenta hotărâre, beneficiul reducerii fiscale depinde de existența unui „copil aflat în întreținere”, în sensul articolului 2 din anexa VII la statut, trebuie să se considere că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 80 din hotărârea atacată, că articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 nu se aplică decât în situațiile în care persoana interesată îndeplinește și condițiile care dau dreptul la beneficiul alocației pentru creșterea copilului aflat în întreținere în temeiul acestui articol 2.
90
Aprecierea care precedă decurge din înșiși termenii articolului 3 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 260/68 și ai articolului 2 din anexa VII la statut, astfel cum au fost interpretați de Curte. Această apreciere nu poate fi infirmată de argumentele recurentului întemeiate pe o jurisprudență a Tribunalului și pe Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație, rezumate la punctele 64 și 65 din prezenta hotărâre, nici de argumentele sale întemeiate pe pretinsa natură juridică a unei reduceri fiscale menționate la punctele 67-70 din prezenta hotărâre.
91
În ceea ce privește argumentul recurentului, menționat la punctul 66 din prezenta hotărâre, potrivit căruia Tribunalul ar fi trebuit să îi acorde, în orice caz, beneficiul reducerii fiscale în temeiul uzanțelor și al principiului protecției încrederii legitime, trebuie amintit că, în conformitate cu articolul 58 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, motivele de recurs trebuie să se întemeieze pe argumente care se referă la procedura în fața Tribunalului. În plus, potrivit articolului 170 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, recursul nu poate modifica obiectul litigiului dedus judecății Tribunalului. Competența Curții în cadrul recursului este, așadar, limitată la aprecierea soluției juridice date cu privire la motivele și la argumentele dezbătute în fața primei instanțe (Hotărârea din 19 septembrie 2024, Coppo Gavazzi ș.a./Parlamentul, C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punctul 149, precum și jurisprudența citată).
92
Or, întrucât argumentul amintit la punctul precedent din prezenta hotărâre nu a fost invocat de recurent în fața Tribunalului, acesta trebuie respins ca inadmisibil.
93
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, primele trei aspecte ale celui de al treilea motiv trebuie respinse ca fiind în parte inadmisibile și în parte nefondate.
Cu privire la al patrulea aspect al celui de al treilea motiv
– Argumentația părților
94
Prin intermediul celui de al patrulea aspect al celui de al treilea motiv, recurentul apreciază că, la punctul 94 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat în mod eronat inaplicabile în speță Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație, în temeiul cărora ar fi trebuit să beneficieze de reducerea fiscală.
95
Potrivit recurentului, Directiva internă a Comisiei nr. 36-2004 din 24 mai 2004 (denumită în continuare „directiva internă”), care transpune Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație, nu este o decizie internă cu caracter general, adoptată în temeiul statutului, ci o decizie adoptată în temeiul articolului 10 din Regulamentul nr. 260/68 cu scopul de a garanta o interpretare uniformă a acestui regulament.
96
În plus, recurentul susține că aceste concluzii ale șefilor de administrație ar constitui o lex specialis, astfel încât ar fi aplicabile condițiile pe care le prevăd, în special cea referitoare la limita de vârstă a copiilor aflați în întreținere.
97
Potrivit Comisiei, al patrulea aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins ca nefondat.
– Aprecierea Curții
98
Trebuie arătat, după cum a constatat Tribunalul la punctul 90 din hotărârea atacată, că directiva internă transpune Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație. Ele prevăd că, pentru copiii aflați în întreținere în vârstă de peste 26 de ani, reducerea fiscală prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 nu se acordă decât dacă copilul a început o formare la vârsta obișnuită pentru aceasta înainte de împlinirea vârstei de 26 de ani și dacă urmează această formare în mod regulat. S‑a prevăzut de asemenea că reducerea fiscală în acest temei nu va mai fi acordată de la data la care copilul obține un venit care depășește 40 % din salariul unui funcționar cu gradul 1 treapta 1 sau de la data la care copilul împlinește vârsta de 30 de ani.
99
Potrivit unei jurisprudențe a Curții, actele interne ale instituțiilor, precum o directivă internă a Comisiei, trebuie calificate ca fiind o regulă de conduită, care indică practica ce trebuie urmată, pe care administrația și‑o impune și de la care administrația nu se poate îndepărta fără a preciza motivele (a se vedea Hotărârea din 1 decembrie 1983, Blomefield/Comisia (190/82, EU:C:1983:358, punctul 20 și jurisprudența citată).
100
Cu toate acestea, astfel de acte interne nu pot în niciun caz să deroge de la actele obligatorii și superioare în ierarhia normelor, precum dispozițiile statutului sau ale Regulamentului nr. 260/68 (a se vedea în acest sens Hotărârea din 1 decembrie 1983, Blomefield/Comisia, 190/82, EU:C:1983:358, punctul 21).
101
Rezultă că Tribunalul a amintit în mod întemeiat, la punctul 92 din hotărârea atacată, că o directivă internă adoptată de o instituție a Uniunii este o normă inferioară statutului și, mai general, unui regulament, înainte de a statua că o astfel de directivă internă nu poate impune în mod legal norme care derogă de la dispozițiile statutului sau ale unui regulament.
102
Or, din considerațiile aferente primelor trei aspecte ale celui de al treilea motiv rezultă că, fără a aduce atingere asimilării excepționale cu copiii aflați în întreținere în temeiul articolului 2 alineatul (4) din anexa VII la statut, reducerea fiscală prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 nu se poate aplica copiilor funcționarului care au vârsta peste 26 de ani, deoarece acești copii depășesc limita de vârstă stabilită la articolul 2 alineatul (3) din această anexă, dincolo de care o persoană nu mai poate fi considerată „copil aflat în întreținere”, în sensul articolului 2 menționat.
103
Rezultă din ceea ce precedă că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctul 94 din hotărârea atacată, că directiva internă nu își poate găsi aplicarea în speță, din moment ce o astfel de aplicare ar fi contrară articolului 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 coroborat cu articolul 2 din anexa VII la statut, cu precizarea că asimilarea excepțională cu copiii aflați în întreținere prevăzută la alineatul (4) al acestui articol 2 nu este în discuție în prezenta cauză.
104
În ceea ce privește argumentul menționat la punctul 95 din prezenta hotărâre, trebuie arătat, asemenea doamnei avocate generale la punctul 55 din concluzii, că dosarul de care dispune Curtea nu permite să se identifice temeiul juridic pe baza căruia Comisia a adoptat directiva internă. Cu toate acestea, indiferent de temeiul în care această directivă internă a fost adoptată de respectiva instituție, conform jurisprudenței menționate la punctul 100 din prezenta hotărâre, un asemenea act intern nu poate, în orice caz, să își găsească aplicarea dacă este contrar unui act al Uniunii obligatoriu și superior în ierarhia normelor.
105
Ținând seama de ansamblul considerațiilor care precedă, al patrulea aspect al celui de al treilea motiv trebuie respins ca nefondat.
106
Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins ca fiind în parte inadmisibil și în parte nefondat.
107
După cum rezultă din cuprinsul punctului 42 din prezenta hotărâre, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctul 45 din hotărârea atacată, că cererea de anulare formulată de recurent este inadmisibilă în măsura în care privea decizia implicită de respingere din 18 decembrie 2021. Rezultă că hotărârea atacată trebuie anulată în această măsură. Întrucât al doilea și al treilea motiv de recurs trebuie înlăturate, recursul trebuie respins în rest.
Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
108
Articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene prevede că, în cazul în care recursul este întemeiat și Curtea anulează decizia Tribunalului, ea poate fie să soluționeze în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acesteia.
109
În speță, ținând seama de anularea în parte a hotărârii atacate, acțiunea în fața Tribunalului trebuie analizată numai în măsura în care are ca obiect anularea deciziei de respingere a cererii de acordare a reducerii fiscale, formulată de recurent la 18 august 2021.
110
În fața Tribunalului, recurentul a invocat două motive.
111
Primul motiv este întemeiat pe lipsa unei decizii explicite prin care să fie informat că are dreptul de a formula o reclamație și pe lipsa motivării. Astfel, potrivit recurentului, „deciziile” cuprinse în e‑mailurile din 29 iunie 2021 și în e‑mailul din 27 august 2021 trebuiau să fie însoțite de o informare cu privire la dreptul său de a formula o reclamație și trebuiau să fie motivate. Al doilea motiv este întemeiat pe încălcarea de către Comisie a dreptului său de a primi remunerația. Din moment ce aceste două motive au făcut obiectul unei dezbateri în contradictoriu în fața Tribunalului, acțiunea trebuie considerată ca fiind în stare de judecată.
Cu privire la al doilea motiv al acțiunii în fața Tribunalului
112
În ceea ce privește al doilea motiv, care trebuie analizat în primul rând, din aprecierile referitoare la al treilea motiv de recurs, care figurează la punctele 72-93 și 98-107 din prezenta hotărâre, rezultă că în mod întemeiat Comisia a refuzat acordarea reducerii fiscale.
113
În fapt, rezultă din aceste aprecieri că, fără a aduce atingere asimilării excepționale a anumitor persoane cu copiii aflați în întreținere în temeiul articolului 2 alineatul (4) din anexa VII la statut, reducerea fiscală prevăzută la articolul 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 nu se poate aplica copiilor funcționarului care au vârsta peste 26 de ani, deoarece acești copii depășesc limita de vârstă stabilită la articolul 2 alineatul (3) din anexă, dincolo de care o persoană nu mai poate fi considerată „copil aflat în întreținere”, în sensul articolului 2 menționat.
114
În plus, în conformitate cu aprecierile menționate, directiva internă, care transpune Concluziile nr. 222/04 ale șefilor de administrație, în măsura în care prevede posibilitatea de a acorda o reducere fiscală pentru copiii care nu ar îndeplini criteriile din statut pentru a fi considerați în întreținere și pentru a îndreptăți, așadar, la o alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere, nu se poate aplica recurentului, din moment ce o asemenea aplicare ar fi contrară articolului 3 alineatul (4) din Regulamentul nr. 260/68 coroborat cu articolul 2 din anexa VII la statut, cu precizarea că asimilarea excepțională a anumitor persoane cu copiii aflați în întreținere prevăzută la alineatul (4) al acestui articol 2 nu este în discuție în prezenta cauză.
115
Rezultă că al doilea motiv al acțiunii nu este fondat.
Cu privire la primul motiv al acțiunii în fața Tribunalului
116
În ceea ce privește primul motiv, care trebuie analizat în al doilea rând, din cuprinsul punctelor 30-42 din prezenta hotărâre rezultă că e‑mailul din 27 august 2021 trebuie calificat drept „act care lezează”, în sensul articolului 90 alineatul (2) din statut, și, prin urmare, drept „decizie” împotriva căreia recurentul putea formula o reclamație în termen de trei luni de la notificare, în conformitate cu această dispoziție.
117
Deși este adevărat, după cum susține recurentul, că, în speță, Comisia ar fi trebuit să califice e‑mailul din 27 august 2021 drept „decizie” și să îl informeze că are dreptul de a formula o reclamație, nu este mai puțin adevărat că recurentul a putut, în împrejurările speței, să formuleze o reclamație la 24 noiembrie 2021 împotriva acestei decizii, prin care a contestat refuzul PMO de a‑i acorda beneficiul deducerii fiscale suplimentare pentru cele două fiice ale sale. Prin urmare, în orice caz, recurentul nu a fost privat de garanția pe care o reprezintă dreptul de a formula o reclamație împotriva actelor administrației care îl lezează.
118
În ceea ce privește argumentul potrivit căruia PMO nu a motivat suficient decizia de refuz al reducerii fiscale, trebuie amintit că motivarea actelor instituțiilor Uniunii Europene impusă la articolul 296 TFUE și preluată la articolul 25 al doilea paragraf din statut trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de justificările măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de toate împrejurările cauzei, în special de conținutul actului, de natura motivelor invocate și de interesul de a primi explicații pe care îl pot avea destinatarii sau alte persoane vizate în mod direct și individual de actul respectiv. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 296 TFUE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă (Hotărârea din 11 iunie 2020, Comisia/Di Bernardo, C‑114/19 P, EU:C:2020:457, punctul 29 și jurisprudența citată).
119
În speță, e‑mailul din 27 august 2021 a expus în mod neechivoc motivele pentru care recurentul nu putea solicita să beneficieze de reducerea fiscală. PMO s‑a întemeiat, în această privință, pe Hotărârea XB/BCE, precizând totodată că, în conformitate cu această hotărâre, acordarea sau prelungirea unei reduceri fiscale nu mai putea fi acceptată atunci când nu există dreptul la o alocație pentru creșterea copilului aflat în întreținere în temeiul articolului 2 din anexa VII la statut. În plus, în decizia de respingere a reclamației, Comisia a prezentat în mod detaliat motivele care justificau refuzul reducerii fiscale solicitate de recurent.
120
Prin urmare, recurentul a fost în măsură să cunoască justificările pentru refuzul de a i se acorda reducerea fiscală.
121
În consecință, primul motiv al acțiunii trebuie să fie respins.
122
Rezultă că trebuie respinse concluziile împotriva deciziei de respingere a cererii de acordare a reducerii fiscale, formulată la 18 august 2021.
Cu privire la cheltuielile de judecată
123
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat sau atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
124
În conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
125
În temeiul articolului 138 alineatul (2) din regulamentul menționat, aplicabil de asemenea procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, în cazul în care mai multe părți cad în pretenții, Curtea decide asupra împărțirii cheltuielilor de judecată. De asemenea, potrivit articolului 138 alineatul (3) din același regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul acestui articol 184 alineatul (1), în cazul în care părțile cad, fiecare, în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată.
126
Întrucât recurentul și Comisia au solicitat, fiecare, obligarea celeilalte părți la plata cheltuielilor de judecată și fiecare a căzut în pretenții cu privire la unul sau mai multe dintre motivele invocate, se impune obligarea acestora să suporte propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 20 decembrie 2023, Heßler/Comisia (T‑369/22, EU:T:2023:855), în măsura în care s‑a respins ca inadmisibilă cererea de anulare formulată de domnul Michael Heßler împotriva deciziei implicite de respingere a cererii sale de prelungire a reducerii fiscale acordate pentru copilul aflat în întreținere adoptate la 18 decembrie 2021.
2)
Respinge în rest recursul.
3)
Respinge concluziile formulate în fața Tribunalului împotriva deciziei de respingere a cererii de acordare a reducerii fiscale pentru copilul aflat în întreținere formulate de domnul Heßler la 18 august 2021.
4)
Domnul Heßler și Comisia Europeană suportă, fiecare, propriile cheltuieli de judecată.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.