62024CJ0718
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
5. února 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Azylová politika – Směrnice 2013/32/EU – Společná řízení pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany – Článek 33 – Důvody nepřípustnosti – Článek 38 – Pojem ‚bezpečná třetí země‘ – Podmínky uplatnění – Vazba mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí – Kritéria – Metody posouzení – Článek 46 – Právo na účinný opravný prostředek – Článek 47 Listiny základních práv Evropské unie“
Ve věci C‑718/24 [Aleb] (
i
),
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Správního soudu města Sofie (Administrativen sad Sofia-grad, Bulharsko) ze dne 9. října 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 22. října 2024, v řízení
NP
proti
Predsedatel na Daržavna agencija za bežancite,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení: K. Jürimäe (zpravodajka), předsedkyně senátu, K. Lenaerts, předseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce druhého senátu F. Schalin, M. Gavalec a Z. Csehi, soudci,
generální advokát: J. Richard de la Tour,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za NP: T. A. Iliev, advokat,
–
za bulharskou vládu: S. Ruseva a T. Cingileva, jako zmocněnkyně,
–
za polskou vládu: B. Majczyna a D. Lutostańska, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: A. Azéma, M. Debieuvre a I. Zaloguin, jako zmocněnci,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 33 odst. 2 písm. c) a článku 38 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. 2013, L 180, s. 60) ve spojení s bodem 46 odůvodnění této směrnice.
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi NP, syrským státním příslušníkem, a předsedou Národní agentury pro uprchlíky (Predsedatel na Daržavna agencija za bežancite, Bulharsko) (dále jen „DAB“) ve věci legality rozhodnutí, kterým tento předseda zamítnul žádost NP o mezinárodní ochranu.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2011/95/EU
3
Článek 2 písm. f) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9) stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí
[...]
f)
„osobou, která má nárok na doplňkovou ochranu“ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, která nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, ale u které existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátila do země svého původu, nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země svého dosavadního pobytu, byla by vystavena reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v článku 15, a na kterou se nevztahuje čl. 17 odst. 1 a 2, přičemž tato osoba nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země [...]“.
4
Článek 15 písm. c) této směrnice stanoví:
„Vážnou újmou se rozumí
[...]
c)
vážné a individuální ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“
Směrnice 2013/32
5
Body 18, 43, 44 a 46 odůvodnění směrnice 2013/32 uvádějí:
„(18)
Je v zájmu členských států i žadatelů o mezinárodní ochranu, aby bylo rozhodnutí o žádosti o mezinárodní ochranu přijato co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení.
[...]
(43)
Členské státy by měly všechny žádosti zhodnotit po věcné stránce, to jest posoudit, zda dotyčný žadatel může být uznán za osobu způsobilou pro mezinárodní ochranu podle směrnice [2011/95], pokud tato směrnice nestanoví jinak, zejména v případech, kdy lze důvodně předpokládat, že posouzení provede nebo dostatečnou ochranu poskytne jiná země. Členské státy by zejména neměly mít povinnost hodnotit věcnou stránku žádosti o mezinárodní ochranu, pokud první země azylu přiznala žadateli postavení uprchlíka nebo mu poskytla jinou dostatečnou ochranu a žadatel bude touto zemí převzat zpět.
(44)
Členské státy by rovněž neměly mít povinnost hodnotit věcnou stránku žádosti o mezinárodní ochranu, pokud lze důvodně předpokládat, že žadatel s ohledem na dostatečnou vazbu k některé třetí zemi ve smyslu vnitrostátních právních předpisů může požádat o ochranu v této třetí zemi, a existují důvody se domnívat, že bude žadatel touto zemí převzat nebo zpětně převzat. Členské státy by takto měly postupovat pouze tehdy, pokud by v dané třetí zemi byl tento konkrétní žadatel v bezpečí. V zájmu zamezení dalšího pohybu žadatelů by měly být stanoveny společné zásady, na základě nichž členské státy pokládají nebo označují třetí země za bezpečné.
[...]
(46)
Pokud členské státy posuzují bezpečnost země případ od případu nebo označí země jako bezpečné přijetím seznamu těchto zemí, měly by mimo jiné zohlednit pokyny a operační příručky a informace o zemích původu a činnosti, včetně metodiky [Evropského podpůrného úřadu pro otázky azylu] týkající se podávání zpráv obsahujících informace o zemi původu, uvedené v nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 439/2010 ze dne 19. května 2010 o zřízení Evropského podpůrného úřadu pro otázky azylu [(Úř. věst. 2010, L 132, s. 11)], jakož i příslušných pokynů Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky.“
6
Kapitola II směrnice 2013/32, nadepsaná „Základní zásady a záruky“, obsahuje články 6 až 30.
7
Kapitola III této směrnice, nadepsaná „Řízení v prvním stupni“, obsahuje články 31 až 43 této směrnice.
8
Článek 32 uvedené směrnice, nadepsaný „Nedůvodné žádosti“, stanoví:
„1.   Aniž je dotčen článek 27, mohou členské státy považovat žádost za nedůvodnou, pouze pokud rozhodující orgán zjistil, že žadatel nesplňuje předpoklady pro přiznání mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95].
2.   V případech nedůvodných žádostí, které se vztahují k některým z okolností uvedených v čl. 31 odst. 8, mohou členské státy považovat žádost za zjevně nedůvodnou, je-li to stanoveno vnitrostátními právními předpisy.“
9
Článek 33 směrnice 2013/32, nadepsaný „Nepřípustné žádosti“, stanoví:
„1.   Kromě případů, kdy se žádost neposuzuje podle nařízení [Evropského parlamentu a Rady] (EU) č. 604/2013 [ze dne 26. června 2013, kterým se stanoví kritéria a postupy pro určení členského státu příslušného k posuzování žádosti o mezinárodní ochranu podané státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti v některém z členských států (Úř. věst. 2013, L 180, s. 31)], nemusí členské státy posuzovat, zda žadatel splňuje podmínky pro přiznání nároku na mezinárodní ochranu podle směrnice [2011/95], považuje-li se žádost podle tohoto článku za nepřípustnou.
2.   Členské státy mohou považovat žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou, pouze pokud:
[...]
c)
země, která není členským státem, je podle článku 38 považována za bezpečnou třetí zemi pro žadatele;
[...]“
10
Článek 38 směrnice 2013/32, nadepsaný „Pojem bezpečné třetí země“, v odstavcích 1 až 4 stanoví:
„1.   Členské státy mohou použít pojem bezpečné třetí země pouze tehdy, pokud se příslušné orgány přesvědčily, že s osobou žádající o mezinárodní ochranu bude v dotyčné třetí zemi zacházeno podle těchto zásad:
a)
není ohrožen život a svoboda z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo zastávání určitých politických názorů;
b)
neexistuje riziko vážné újmy, jak je vymezena ve směrnici [2011/95];
c)
je dodržována zásada nenavracení v souladu s [Úmluvou o právním postavení uprchlíků, podepsanou v Ženevě dne 28. července 1951 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 [1954]), která vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954 a byla doplněna Protokolem týkajícím se právního postavení uprchlíků, který byl uzavřen v New Yorku dne 31. ledna 1967 a vstoupil v platnost dne 4. října 1967 (dále jen ‚Ženevská úmluva‘)];
d)
je dodržován zákaz vyhoštění, představuje-li to porušení zákazu mučení a krutého, nelidského nebo ponižujícího zacházení, jak je stanoven mezinárodním právem, a
e)
existuje možnost požádat o přiznání postavení uprchlíka a v případě uznání za uprchlíka obdržet ochranu v souladu s Ženevskou úmluvou.
2.   Použití pojmu bezpečné třetí země podléhá pravidlům stanoveným vnitrostátním právem, včetně:
a)
pravidel, která vyžadují, aby existovala vazba mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí, na jejímž základě by bylo odůvodněné, aby se tato osoba do dotyčné země odebrala;
b)
pravidel týkajících se metodiky, pomocí níž se mohou příslušné orgány přesvědčit, že pro konkrétní zemi nebo konkrétního žadatele lze použít pojem bezpečné třetí země. Tato metodika zahrnuje posuzování bezpečnosti země pro určitého žadatele případ od případu nebo vnitrostátní označení zemí, které se obecně považují za bezpečné;
c)
pravidel slučitelných s mezinárodním právem, která umožňují jednotlivě posoudit, zda dotyčná třetí země je pro určitého žadatele bezpečná, a poskytují žadateli alespoň možnost napadnout použití pojmu bezpečné třetí země z důvodu, že třetí země není v konkrétní situaci, ve které se osoba nachází, bezpečná. Žadatel musí m[í]t rovněž možnost zpochybnit existenci spojitosti mezi ním a třetí zemí podle písmena a).
3.   Při výkonu rozhodnutí, které se zakládá výlučně na tomto článku, členské státy:
a)
žadatele náležitě vyrozumí a
b)
vydají mu doklad, kterým informují orgány třetí země v jazyce dané země, že žádost nebyla po věcné stránce posouzena.
4.   Pokud třetí země nepovolí žadateli vstup na své území, členské státy zajistí, aby mu byl poskytnut přístup k řízení v souladu se základními zásadami a zárukami stanovenými v kapitole II.“
11
Kapitola V směrnice 2013/32, nadepsaná „Řízení o opravném prostředku“, obsahuje článek 46, nadepsaný „Právo na účinný opravný prostředek“. Podle odstavců 1 a 3 tohoto článku:
„1.   Členské státy zajistí, aby měl žadatel o mezinárodní ochranu právo na účinný opravný prostředek před soudem proti:
a)
rozhodnutí o jeho žádosti o mezinárodní ochranu, včetně rozhodnutí:
i)
o tom, že je žádost nedůvodná, pokud jde o postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany,
ii)
o nepřípustnosti žádosti podle čl. 33 odst. 2,
[...]
3.   Členské státy pro dosažení souladu s odstavcem 1 zajistí, aby účinný opravný prostředek obsahoval úplné a ex nunc posouzení jak skutkové, tak právní stránky, včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95], a to alespoň v řízeních o opravném prostředku u soudu prvního stupně.“
Bulharské právo
ZUB
12
Článek 9 odst. 1 zákona o azylu a uprchlících (Zakon za ubežišteto i bežancite) (DV č. 54 ze dne 31. května 2002), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „ZUB“), stanoví:
„Humanitární status se přizná cizinci, který nesplňuje podmínky pro přiznání postavení uprchlíka a který není schopen nebo si nepřeje získat ochranu v zemi svého původu, protože může být vystaven reálné hrozbě vážné újmy, jako je:
1)
uložení nebo vykonání trestu smrti, nebo
2)
mučení, nelidské či ponižující zacházení nebo trest, nebo
3)
vážné ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“
13
Článek 13 odst. 1 bod 14, jakož i odst. 4 a 5 ZUB stanoví:
„(1)   Žádost cizince o mezinárodní ochranu se zamítne jako zjevně nedůvodná, pokud nejsou splněny podmínky stanovené v čl. 8 odst. 1 a 9 nebo v čl. 9 odst. 1, 6 a 8 a pokud cizinec:
[...]
14.
pochází z bezpečné třetí země za podmínky, že je touto zemí přijat;
[...]
(4)   Okolnost uvedená v odst. 1 bodě 14 může být samostatným důvodem pro zamítnutí žádosti jako zjevně nedůvodné pouze tehdy, jsou-li splněny následující podmínky:
1.
existuje vazba mezi cizincem a dotčenou třetí zemí odůvodňující jeho návrat v rámci individuálního posouzení bezpečnosti tohoto cizince;
2.
cizinci je vydán doklad v jazyce bezpečné třetí země s cílem informovat orgány této třetí země o tom, že jeho žádost nebyla posouzena po věcné stránce.
(5)   Pokud cizinec není přijat na území bezpečné třetí země, je mu umožněn přístup k řízení o udělení mezinárodní ochrany v Bulharsku.“
14
Článek 98 odst. 1 a 2 ZUB zní:
„(1)   Předseda DAB může po dohodě s ministrem zahraničních věcí případně předložit Radě ministrů vnitrostátní seznamy bezpečných zemí původu a bezpečných třetích zemí.
(2)   Při přijímání seznamů Rada ministrů s odkazem na zdroje informací z jiných členských států Evropské unie, [Evropského podpůrného úřadu pro otázky azylu], [Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky], Rady Evropy a jiných mezinárodních organizací přihlíží k rozsahu, v jakém stát poskytuje ochranu před pronásledováním a nelidským či ponižujícím zacházením, a to prostřednictvím:
1.
příslušných právních předpisů země a způsobu, jakým se uplatňují;
2.
dodržování práv a svobod zaručených [Evropskou] úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsanou v Římě dne 4. listopadu 1950 [...], nebo Mezinárodním paktem o občanských a politických právech, [který byl dne 16. prosince 1966 přijat Valným shromážděním Organizace spojených národů a vstoupil v platnost dne 23. března 1976], nebo Úmluvou proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání, která byla přijata Valným shromážděním Organizace spojených národů dne 10. prosince 1984 [a vstoupila v platnost dne 26. června 1987];
3.
dodržování zásady nenavracení v souladu s [Ženevskou úmluvou];
4.
existence systému účinných opravných prostředků proti porušování těchto práv a svobod.“
15
Článek 99 ZUB stanoví:
„Cizinec, který podal žádost o mezinárodní ochranu, může vyvrátit domněnku bezpečnosti země uvedené na seznamu podle článku 98.“
16
Odstavec 1 bod 9 doplňujících ustanovení k ZUB obsahuje následující definici:
„ ‚Bezpečná třetí země‘: jiná země než země původu, v níž cizinec, který podal žádost o mezinárodní ochranu, pobýval, a
a)
nemá důvod se obávat o svůj život nebo svobodu z důvodu své rasy, náboženství, národnosti, příslušnosti k určité sociální skupině nebo politických názorů;
b)
je chráněn proti navrácení na území státu, v němž existují podmínky pronásledování a ohrožení jeho práv;
c)
není vystaven nebezpečí pronásledování nebo vážné újmy, jako je mučení, nelidské či ponižující zacházení nebo trest;
d)
má možnost požádat o postavení uprchlíka a v případě, že mu je přiznáno, požívat mezinárodní ochrany jako uprchlík;
e)
existují dostatečné důvody domnívat se, že bude přijat na území tohoto státu.“
Rozhodnutí č. 247
17
Bod 2 rozhodnutí Rady ministrů Bulharské republiky č. 247 ze dne 3. dubna 2024, kterým se přijímá seznam bezpečných zemí původu a seznam bezpečných třetích zemí pro žadatele o ochranu (dále jen „rozhodnutí č. 247“), zní:
„Přijímá seznam bezpečných třetích zemí pro žadatele o [mezinárodní] ochranu v souladu s přílohou č. 2 [...] Asie: Bangladéšská lidová republika, Íránská islámská republika, jihovýchodní Evropa: Turecká republika.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
18
NP, nezletilý syrský státní příslušník bez doprovodu, podal dne 2. listopadu 2023 v Bulharsku žádost o mezinárodní ochranu.
19
Během pohovoru konaného dne 1. prosince 2023 NP tvrdil, že žil v provincii Aleppo (Sýrie) a že ji spolu se dvěma bratry opustil před dvěma až třemi měsíci kvůli válce. NP zůstal v Turecku přibližně měsíc před tím, než protiprávně vstoupil na bulharské území. Jeho bratři zůstali v Turecku, kde žijí také tři sestry se svými manžely.
20
Rozhodnutím ze dne 18. června 2024 předseda DAB žádost NP zamítl s tím, že mu odmítl přiznat postavení uprchlíka i humanitární status. Měl za to, že i když NP nesplňuje podmínky pro to, aby byl považován za uprchlíka, byl z důvodu vnitrostátního ozbrojeného konfliktu a svévolného násilí v Sýrii vystaven vážnému ohrožení života nebo nedotknutelnosti. Předseda DAB však měl za to, že Turecká republika je „bezpečnou třetí zemí“, ve které se NP může bezpečně usadit. NP totiž žil na tureckém území po dobu jednoho měsíce bez ohrožení bezpečnosti a několik jeho sourozenců tam stále žije. Měl legální možnost zaregistrovat se u tureckých úřadů a legalizovat svůj pobyt, což neučinil. V této souvislosti předseda DAB z informací získaných z veřejně přístupných zdrojů vyvodil, že osoby bez státní příslušnosti a uprchlíci ze Sýrie, kteří přicestovali do Turecka v důsledku událostí v Sýrii, které nastaly po 28. dubnu 2011, požívají dočasné ochrany ze strany turecké vlády. Osoby požívající této ochrany jsou chráněny před nuceným návratem do Sýrie. Kromě toho jsou uspokojovány jejich základní potřeby.
21
NP podal k Správnímu soudu města Sofie (Administrativen sad Sofia-grad, Bulharsko), který je předkládajícím soudem, návrh na zrušení rozhodnutí ze dne 18. června 2024.
22
V odpovědi na žádost předkládajícího soudu o informace jej předseda DAB informoval, že zaprvé DAB uplatňuje rozhodnutí č. 247, podle kterého je Turecká republika považována za bezpečnou třetí zemi. Zadruhé uvedl, že DAB nevypracovala metodiku podle čl. 38 odst. 2 písm. b) směrnice 2013/32. Zatřetí uznal, že NP nebyl výslovně informován o možnosti napadnout použití pojmu bezpečné třetí země v jeho případě nebo existenci vazby mezi ním a dotyčnou třetí zemí.
23
V této souvislosti považuje předkládající soud za nezbytné získat upřesnění k výkladu ustanovení směrnice 2013/32 týkajících se pojmu „bezpečná třetí země“. Článek 38 této směrnice totiž nebyl plně proveden do bulharského právního řádu a tento pojem je na vnitrostátní úrovni uplatňován odlišným způsobem.
24
Konkrétně si předkládající soud zaprvé klade otázku, zda ustanovení uvedené směrnice umožňují zamítnout žádost o mezinárodní ochranu na základě uvedeného pojmu v rámci běžného řízení podle kapitoly III téže směrnice, a to poté, co příslušný orgán při posouzení této žádosti po věcné stránce konstatoval, že žadatel splňuje podmínky pro přiznání statusu doplňkové ochrany. Upřesňuje, že judikatura Nejvyššího správního soudu (Varchoven administrativen sad, Bulharsko) takovou praxi umožňuje.
25
Zadruhé si předkládající soud klade otázku týkající se podmínek použití pojmu „bezpečná třetí země“ stanovených v čl. 38 odst. 2 písm. a) a b) směrnice 2013/32. Na jedné straně uvádí, že podle čl. 38 odst. 2 písm. b) této směrnice jsou členské státy povinny vypracovat a zavést „metodiku“, pomocí níž se mohou přesvědčit, že tento pojem lze použít pro konkrétní zemi nebo konkrétního žadatele. Klade si otázku, zda v případě, kdy stejně jako ve věci v původním řízení, vnitrostátní právo takovou metodiku nestanoví, lze uvedený pojem použít, a to případně na základě informací z veřejně přístupných zdrojů a z takového aktu výkonné moci, jako je rozhodnutí č. 247. Předkládající soud dále konstatuje, že bulharské právo nestanoví kritéria umožňující mít za to, že existuje vazba mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí, na jejímž základě by bylo rozumné, aby se tato osoba do této země odebrala, a ani čl. 38 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 tato kritéria neupřesňuje. Klade si tedy otázku, zda toto ustanovení ukládá členským státům povinnost stanovit taková kritéria ve svém vnitrostátním právu.
26
Nakonec předkládající soud žádá o objasnění týkající se požadovaného soudního přezkumu. Podle čl. 38 odst. 2 písm. c) směrnice 2013/32 musí členské státy umožnit žadateli napadnout u soudu existenci vazby mezi ním a třetí zemí, která je vůči němu považována za bezpečnou. Bulharské právo přitom takový soudní přezkum neupravuje. Tento soud si tedy klade otázku, zda je povinen se v rámci přezkumu žaloby proti rozhodnutí založenému na pojmu „bezpečná třetí země“ prohlásit za příslušný a zkoumat existenci takové vazby, a to na základě tohoto ustanovení.
27
Za těchto podmínek se Správní soud města Sofie (Administrativen sad Sofia-grad) rozhodl přerušit řízení a předložit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je možné vycházet při širokém výkladu bodu 46 odůvodnění a čl. 33 odst. 2 písm. c) [směrnice 2013/32] ve spojení s článkem 38 [této směrnice] z toho, že pravidla zakotvená v těchto ustanoveních, která umožňují považovat žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou a týkají se pojmu bezpečné třetí země ve smyslu článku 38 [této směrnice], [musí být] v řízení podle kapitoly III této směrnice použita v souladu se základními zásadami a zárukami kapitoly II této směrnice, tedy v rámci posouzení žádosti o mezinárodní ochranu po věcné stránce?
2)
Musí být bod 46 odůvodnění a čl. [33] odst. 2 písm. c) [směrnice 2013/32] ve spojení s článkem 38 [této směrnice] vykládány v tom smyslu, že je přípustná taková vnitrostátní právní úprava, jako je čl. 75 odst. 2 ZUB, jakož i správní praxe a judikatura, podle které lze zamítnout žádost o mezinárodní ochranu posouzenou po věcné stránce, aniž je tato žádost prohlášena za zjevně nedůvodnou nebo nepřípustnou, a to pouze s odůvodněním, že žadatel má možnost využít ochranu bezpečné třetí země, aniž je ve vnitrostátním právním řádu vypracována a používána metodika ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. b) směrnice 2013/32, a pokud správní orgán uzná, že v zemi původu žadatele panuje ozbrojený konflikt a jsou splněny podmínky stanovené v čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95?
3)
Musí být čl. 38 odst. 2 [směrnice 2013/32] ve spojení s bodem 46 odůvodnění [této směrnice] vykládán v tom smyslu, že správní orgán, který posuzuje žádost o mezinárodní ochranu po věcné stránce, může použít pojem „bezpečná třetí země“ pro konkrétní zemi a konkrétního žadatele pouze na základě informací z veřejně přístupných zdrojů a na základě rozhodnutí orgánu výkonné moci (Rada ministrů), podle kterých je konkrétní třetí země bezpečná, aniž je ve vnitrostátním právu stanovena metodika ve smyslu tohoto ustanovení, pomocí níž se může správní orgán přesvědčit, že pojem bezpečné třetí země lze použít pro konkrétní zemi a konkrétního žadatele?
4)
Musí být čl. 38 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 vykládán v tom smyslu, že členské státy jsou povinny stanovit kritéria, při jejichž splnění lze vycházet z toho, že existuje vazba mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí, na jejímž základě by bylo odůvodněné, aby se tato osoba do této země odebrala?
5)
Musí být čl. 38 odst. 2 písm. c) směrnice 2013/32, [který] upravuje možnost žadatele soudně zpochybnit existenci vazby mezi ním a třetí zemí považovanou za bezpečnou třetí zemi podle [čl. 38 odst. 2] písm. a) [této směrnice], vykládán v tom smyslu, že s ohledem na neexistenci vnitrostátního právního předpisu, který stanoví soudní přezkum právoplatnosti existence vazby mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí, [musí] soud, k němuž byla podána žaloba proti správnímu rozhodnutí, jímž byla žadateli odepřena mezinárodní ochrana s odůvodněním, že třetí země pro něj byla uznána za bezpečnou, nutně prohlásit svou příslušnost a rozhodnout o zákonnosti existence takové vazby, z níž vycházel správní orgán?“
K předběžným otázkám
K první a druhé otázce
28
Úvodem je v tomto ohledu třeba připomenout, že podle ustálené judikatury je postup zavedený článkem 267 SFEU nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout [viz usnesení ze dne 26. ledna 1990, Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, bod 7, a rozsudek ze dne 15. dubna 2021, État belge (Skutečnosti, které nastaly po přijetí rozhodnutí o přemístění), C‑194/19, EU:C:2021:270, bod 21].
29
Podle ustálené judikatury rovněž platí, že v rámci tohoto postupu spolupráce přísluší Soudnímu dvoru poskytnout vnitrostátnímu soudu užitečnou odpověď, která mu umožní rozhodnout spor, jenž mu byl předložen. Z tohoto hlediska Soudnímu dvoru přísluší případně přeformulovat otázku, která mu je položena (viz rozsudky ze dne 17. července 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, body 22 a 23; ze dne 28. listopadu 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, bod 18, a ze dne 3. června 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, bod 34).
30
Ve světle této judikatury je třeba přezkoumat společně první a druhou otázku, které se v podstatě překrývají. Kromě toho v rozsahu, v němž druhá otázka odkazuje na definici metodiky ve vnitrostátním právu, pokud jde o použití pojmu „bezpečná třetí země“, splývá s třetí otázkou týkající se této metodiky. Není tedy nutné se tímto aspektem zabývat v rámci druhé otázky.
31
První a druhou otázku je tudíž třeba chápat v tom smyslu, že podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 33 odst. 2 písm. c) a článek 38 směrnice 2013/32 musí být vykládány v tom smyslu, že důvod nepřípustnosti uvedený v čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice musí být nutně uplatněn při posouzení žádosti o mezinárodní ochranu po věcné stránce a dále že žádost posuzovaná po věcné stránce může být zamítnuta, aniž je prohlášena za zjevně nedůvodnou nebo nepřípustnou, z důvodu, že třetí země je považována za bezpečnou třetí zemi pro žadatele, a to i když příslušný orgán konstatoval, že tento žadatel splňuje podmínky pro přiznání mezinárodní ochrany stanovené směrnicí 2011/95.
32
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 33 odst. 1 směrnice 2013/32 platí, že kromě případů, kdy se žádost neposuzuje podle nařízení č. 604/2013, nemusí členské státy posuzovat, zda žadatel splňuje podmínky pro přiznání nároku na mezinárodní ochranu podle směrnice 2011/95, považuje-li se žádost podle tohoto článku za nepřípustnou. Článek 33 odst. 2 směrnice 2013/32 taxativně vyjmenovává situace, kdy členské státy mohou považovat žádost o mezinárodní ochranu za nepřípustnou [rozsudky ze dne 19. března 2019, Ibrahim a další, C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 a C‑438/17, EU:C:2019:219, bod 76, jakož i ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 29].
33
Mezi těmito situacemi je v čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice uvedena situace, kdy je třetí země považována za bezpečnou třetí zemi pro žadatele podle článku 38 uvedené směrnice.
34
Ze samotného znění čl. 33 odst. 1 a odst. 2 písm. c) směrnice 2013/32 tedy vyplývá, že členské státy nemají povinnost ověřovat, zda žadatel splňuje podmínky pro přiznání nároku na mezinárodní ochranu podle směrnice 2011/95, pokud je třetí země považována pro tohoto žadatele za bezpečnou třetí zemi [obdobně viz rozsudek ze dne 22. února 2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Celistvost rodiny–Již poskytnutá ochrana), C‑483/20, EU:C:2022:103, bod 24].
35
Tento výklad odpovídá účelu čl. 33 odst. 2 směrnice 2013/32, kterým je, jak vyplývá z bodu 43 odůvodnění této směrnice, zmírnit povinnost členských států posoudit každou žádost o mezinárodní ochranu vymezením případů, v nichž je taková žádost považována za nepřípustnou [rozsudky ze dne 17. března 2016, Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, bod 43; ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 30, a ze dne 18. června 2024, Bundesrepublik Deutschland (Účinek rozhodnutí o přiznání postavení uprchlíka), C‑753/22, EU:C:2024:524, bod 50].
36
Z toho vyplývá, že posouzení důvodu nepřípustnosti uvedeného v čl. 33 odst. 2 písm. c) směrnice 2013/32 má předcházet posouzení žádosti o mezinárodní ochranu po věcné stránce, a nemusí tedy být nutně provedeno při tomto posuzování. Tento výklad je o to přesvědčivější s ohledem na cíl zdůrazněný v bodě 18 odůvodnění této směrnice, podle kterého musí být v zájmu zejména žadatelů o mezinárodní ochranu rozhodnutí o žádosti o takovou ochranu přijato co možná nejdříve, aniž by tím bylo dotčeno provedení přiměřeného a úplného posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges a Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, bod 52, jakož i citovaná judikatura).
37
Vzhledem k tomu, že směrnice 2013/32 neobsahuje žádné ustanovení v opačném smyslu, z výše uvedených úvah lze stejným způsobem usoudit, že žádost o mezinárodní ochranu může být prohlášena za nepřípustnou z důvodu uvedeného v čl. 33 odst. 2 této směrnice v případě, kdy jsou případně splněny podmínky pro přiznání mezinárodní ochrany, nebo dokonce poté, co rozhodující orgán provedl posouzení potřeby ochrany po věcné stránce.
38
Výklad vyvozený z bodů 36 a 37 tohoto rozsudku je podpořen kontextem článku 33 směrnice 2013/32.
39
V této souvislosti je třeba zdůraznit, že tomuto článku, který upravuje případy nepřípustnosti žádosti o mezinárodní ochranu, předchází článek 32 této směrnice, který se týká nedůvodných žádostí. Přitom podle čl. 32 odst. 1 uvedené směrnice členské státy mohou považovat žádost za nedůvodnou, pouze pokud rozhodující orgán zjistil, že žadatel nesplňuje předpoklady pro přiznání mezinárodní ochrany podle směrnice 2011/95. Kromě toho podle čl. 32 odst. 2 směrnice 2013/32 může být žádost považována za zjevně nedůvodnou, je-li to stanoveno vnitrostátními právními předpisy v situacích uvedených v čl. 31 odst. 8 této směrnice. Tyto situace se netýkají důvodů nepřípustnosti uvedených v čl. 33 odst. 2 uvedené směrnice.
40
Ze znění článku 32 ve spojení s článkem 33 směrnice 2013/32 tedy vyplývá jednoznačná vůle unijního normotvůrce jasně rozlišovat mezi důvody nepřípustnosti žádosti o mezinárodní ochranu a důvody pro zamítnutí takové žádosti po věcné stránce. Toto rozlišení je kromě toho uvedeno v čl. 46 odst. 1 písm. a) bodech i) a ii) této směrnice, který se týká práva na účinný opravný prostředek proti rozhodnutím o tom, že žádost o mezinárodní ochranu je nedůvodná, a proti rozhodnutím o nepřípustnosti takové žádosti.
41
Z toho vyplývá, že podle článku 32 směrnice 2013/32 může být tato žádost případně zamítnuta jako nedůvodná nebo zjevně nedůvodná až po posouzení žádosti o mezinárodní ochranu po věcné stránce. Naproti tomu uplatnění důvodu nepřípustnosti ve smyslu čl. 33 odst. 2 této směrnice může vést pouze k odmítnutí žádosti jako nepřípustné, a to nezávisle na takovém posouzení této žádosti.
42
V projednávané věci z informací o vnitrostátním právu, které má Soudní dvůr k dispozici, podle všeho vyplývá, že čl. 13 odst. 1 bod 14 ZUB stanoví zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu jakožto „zjevně nedůvodné“ z důvodu, že cizinec „pochází z bezpečné třetí země“, jinými slovy, z důvodu nepřípustnosti ve smyslu čl. 33 odst. 2 směrnice 2013/32, v rozporu s požadavky vyplývajícími z článků 32 a 33 této směrnice. Je však na předkládajícím soudu, který má jako jediný pravomoc rozhodovat o vnitrostátním právu, aby ověřil, zda tomu tak je.
43
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na první a druhou otázku odpovědět, že čl. 33 odst. 2 písm. c) a čl. 38 směrnice 2013/32 musí být vykládány v tom smyslu, že
–
důvod nepřípustnosti uvedený v čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice nemusí být nutně uplatněn při posuzování žádosti o mezinárodní ochranu po věcné stránce;
–
žádost posuzovaná po věcné stránce může být odmítnuta jako nepřípustná z důvodu, že třetí země je považována za bezpečnou třetí zemi pro žadatele, i když příslušný orgán konstatoval, že tento žadatel splňuje podmínky pro přiznání mezinárodní ochrany stanovené směrnicí 2011/95. Naproti tomu, taková žádost může být zamítnuta jako nedůvodná, či dokonce zjevně nedůvodná pouze za podmínek stanovených v článku 32 směrnice 2013/32 a každopádně nemůže být zamítnuta jako nedůvodná na základě důvodu nepřípustnosti stanoveného v čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice.
K třetí a čtvrté otázce
Úvodní poznámky
44
Vzhledem k tomu, že se třetí a čtvrtá otázka týkají výkladu čl. 38 odst. 2 směrnice 2013/32, je vhodné úvodem připomenout, že z článku 38 této směrnice vyplývá, že použití pojmu „bezpečná třetí země“ pro účely čl. 33 odst. 2 písm. c) uvedené směrnice je vázáno na dodržení podmínek stanovených v odstavcích 1 až 4 tohoto článku 38.
45
Konkrétně čl. 38 odst. 1 směrnice 2013/32 zaprvé vyžaduje, aby se příslušné orgány členských států přesvědčily o tom, že dotyčná třetí země dodržuje zásady výslovně uvedené v tomto ustanovení.
46
Zadruhé podle čl. 38 odst. 2 této směrnice podléhá použití pojmu „bezpečná třetí země“ pravidlům stanoveným vnitrostátním právem. V prvním sledu tato pravidla musí zahrnovat zejména pravidla vyžadující existenci vazby mezi žadatelem o mezinárodní ochranu a dotyčnou třetí zemí do takové míry, že je odůvodněné, aby se tato osoba do této země odebrala. V druhém sledu tato pravidla musí zahrnovat pravidla týkající se metodiky, pomocí níž se mohou příslušné orgány přesvědčit, že pro konkrétní zemi nebo konkrétního žadatele o mezinárodní ochranu lze použít pojem „bezpečná třetí země“, přičemž tato metodika musí zahrnovat posuzování bezpečnosti země pro takového žadatele případ od případu nebo vnitrostátní označení zemí, které se obecně považují za bezpečné. V třetím sledu musí zahrnovat pravidla slučitelná s mezinárodním právem, která umožňují jednotlivě posoudit, zda dotyčná třetí země je pro určitého žadatele o mezinárodní ochranu bezpečná, a tomuto žadateli umožňují napadnout jak použití pojmu „bezpečná třetí země“ na jeho konkrétní situaci, tak existenci vazby mezi ním a touto zemí.
47
Zatřetí čl. 38 odst. 3 a 4 uvedené směrnice členským státům, které vykonávají rozhodnutí založené výlučně na pojmu „bezpečná třetí země“, musí žadatele o mezinárodní ochranu náležitě vyrozumět a vydat mu doklad, kterým informuje orgány třetí země v jazyce dané země, že jeho žádost nebyla posouzena po věcné stránce. Členské státy musí zajistit, aby tento žadatel mohl zahájit řízení v souladu se základními zásadami a zárukami uvedenými v kapitole II této směrnice, pokud mu třetí země nepovolí vstup na své území.
48
Podmínky stanovené v článku 38 směrnice 2013/32 jsou kumulativní, takže důvod nepřípustnosti uvedený v čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice nelze použít, pokud některá z těchto podmínek není splněna [rozsudek ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 40, jakož i citovaná judikatura].
49
S ohledem na tyto úvodní poznámky je třeba postupně přezkoumat čtvrtou otázku, která se týká písm. a) čl. 38 odst. 2 směrnice 2013/32, a poté třetí otázku, která se týká písm. b) tohoto článku.
Ke čtvrté otázce
50
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 38 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy musí ve vnitrostátním právu stanovit kritéria, na jejichž základě lze mít za to, že existuje vazba mezi žadatelem o mezinárodní ochranu a dotyčnou třetí zemí.
51
Jak bylo připomenuto v bodě 46 tohoto rozsudku, toto ustanovení stanoví, že použití pojmu „bezpečná třetí země“ podléhá pravidlům stanoveným ve vnitrostátním právu, která vyžadují existenci vazby mezi žadatelem o mezinárodní ochranu a dotyčnou třetí zemí do takové míry, aby bylo odůvodněné, aby se tento žadatel do této země odebral.
52
Z uvedeného ustanovení, vykládaného mimo jiné ve spojení s bodem 44 odůvodnění směrnice 2013/32, tak vyplývá, že je na členských státech, aby ve svých vnitrostátních právních předpisech vymezily požadovanou vazbu mezi žadatelem o mezinárodní ochranu a bezpečnou třetí zemí. Za tímto účelem a při neexistenci jakékoli definice pojmu „vazba“ v této směrnici musí členské státy určit relevantní kritéria pro určení takové vazby.
53
V tomto ohledu z tohoto bodu 44 odůvodnění rovněž vyplývá, že tato vazba musí být dostatečná k tomu, aby bylo odůvodněné, aby se tento žadatel do této země odebral [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 46].
54
V této souvislosti Soudní dvůr kromě toho rozhodl, že okolnost, že žadatel o mezinárodní ochranu cestoval přes území třetí země, sama o sobě nemůže představovat platný důvod pro závěr, že je odůvodněné, aby se tento žadatel mohl do této země vrátit [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 47].
55
V projednávané věci je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda bulharské právo definuje „vazbu“ ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32, přičemž je třeba poznamenat, že z odst. 1 bodu 9 doplňujících ustanovení ZUB podle všeho vyplývá, že bulharské právo určuje existenci takové vazby na základě kritéria týkajícího se „pobytu“ žadatele o mezinárodní ochranu v dotyčné třetí zemi. Pokud by tomu tak bylo, příslušelo by tomuto soudu ještě určit, zda s ohledem na všechny okolnosti, které charakterizují případný předchozí pobyt dotyčného žadatele v dotčené třetí zemi, jako jsou délka a důvody tohoto pobytu, jakož i přítomnost blízkých rodinných příslušníků tohoto žadatele v této třetí zemi, je takový pobyt dostatečný k tomu, aby bylo možné mít za to, že mezi uvedeným žadatelem a uvedenou třetí zemí existuje taková vazba, že je odůvodněné, aby se tento žadatel mohl do této země vrátit.
56
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 38 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy musí ve vnitrostátním právu stanovit kritéria, na jejichž základě lze mít za to, že existuje vazba mezi žadatelem o mezinárodní ochranu a dotyčnou třetí zemí, přičemž je třeba upřesnit, že tato vazba musí být dostatečná k tomu, aby bylo odůvodněné, aby se tento žadatel do této země odebral.
K třetí otázce
57
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 38 odst. 2 písm. b) směrnice 2013/32 musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodující orgán může aplikovat pojem „bezpečná třetí země“ na základě informací z veřejně přístupných zdrojů a na základě rozhodnutí výkonné moci, které stanoví seznam bezpečných třetích zemí, aniž vnitrostátní právo definuje „metodiku“ ve smyslu tohoto ustanovení.
58
Zaprvé, jak bylo připomenuto v bodě 46 tohoto rozsudku, čl. 38 odst. 2 písm. b) směrnice 2013/32 podmiňuje použití pojmu „bezpečná třetí země“ pravidly stanovenými ve vnitrostátním právu týkajícími se metodiky, pomocí níž se mohou příslušné orgány přesvědčit, že pro konkrétní zemi nebo konkrétního žadatele o mezinárodní ochranu lze použít pojem „bezpečná třetí země“. Tato metodika musí mimoto zahrnovat posuzování bezpečnosti země pro takového žadatele případ od případu nebo vnitrostátní označení zemí, které se obecně považují za bezpečné.
59
Ze samotného znění tohoto ustanovení, a zejména z odkazu na vnitrostátní právo, jakož i ze slovního spojení „nebo“ uvedeného ve druhé větě uvedeného ustanovení tak vyplývá, že toto ustanovení poskytuje členským státům možnost volby mezi různými metodami použití pojmu „bezpečná třetí země“, které musí definovat ve svém vnitrostátním právu. V této souvislosti se jeví, že členské státy mohou v zásadě stanovit buď, že se bezpečnost země pro každého žadatele o mezinárodní ochranu posuzuje případ od případu, nebo že se označují země, které se obecně považují za bezpečné, anebo kombinaci obou těchto metod.
60
Pokud jde konkrétně o metodiku spočívající ve stanovení označení zemí, které se obecně považují za bezpečné, Soudní dvůr rozhodl, že článek 38 směrnice 2013/32 ve spojení s body 44 a 46 odůvodnění této směrnice opravňuje členský stát k tomu, aby aktem s obecnou působností určil zemi za obecně bezpečnou třetí zemi pro určité žadatele o mezinárodní ochranu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges a Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, body 43 až 45).
61
Kromě toho podle bodu 46 odůvodnění této směrnice by členské státy měly pro účely uplatňování pojmu „bezpečná třetí země“, ať už případ od případu, nebo prostřednictvím označení takových zemí v aktech s obecnou působností, zohlednit mimo jiné pokyny a operační příručky a informace o zemích původu a činnosti, včetně metodiky Agentury Evropské unie pro azyl (EUAA), která nahradila Evropský podpůrný úřad pro otázky azylu (EASO), týkající se předkládání informačních zpráv o zemích původu, jakož i příslušných pokynů Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky.
62
Tento demonstrativní výčet informací zahrnuje informace, jejichž společným rysem je, že jsou veřejně přístupné. Je tudíž třeba mít za to, že pro účely použití pojmu „bezpečná třetí země“ mohou členské státy zohlednit informace z veřejně přístupných zdrojů.
63
Z toho vyplývá, že v zásadě nic nebrání tomu, aby rozhodující orgán aplikoval pojem „bezpečná třetí země“ na základě informací z veřejně přístupných zdrojů a z rozhodnutí výkonné moci, které v souladu s vnitrostátním právem stanoví seznam bezpečných třetích zemí.
64
Zadruhé je však třeba zohlednit i čl. 38 odst. 2 písm. c) směrnice 2013/32. Podle tohoto ustanovení musí členské státy stanovit pravidla, která umožňují individuální posouzení s cílem určit, zda je dotyčná třetí země pro určitého žadatele o mezinárodní ochranu bezpečná, a zejména mu zaručuje možnost napadnout použití pojmu „bezpečná třetí země“ s ohledem na jeho konkrétní situaci, jakož i existenci vazby mezi ním a touto třetí zemí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. října 2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges a Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, bod 44).
65
I když se tedy členský stát v souladu s čl. 38 odst. 2 písm. b) směrnice 2013/32 rozhodne, pokud jde o metodiku týkající se použití pojmu „bezpečná třetí země“, stanovit označení bezpečných třetích zemí prostřednictvím aktu s obecnou působností, musí ještě v souladu s čl. 38 odst. 2 písm. b) a c) této směrnice stanovit metodiku, pomocí níž lze případ od případu posoudit v závislosti na konkrétní situaci žadatele o mezinárodní ochranu, zda dotyčná třetí země splňuje podmínky pro to, aby mohla být považována za bezpečnou pro tohoto žadatele, jakož i možnost uvedeného žadatele zpochybnit existenci vazby ve smyslu posledně uvedeného ustanovení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 48].
66
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 38 odst. 2 písm. b) a c) směrnice 2013/32 musí být vykládán v tom smyslu, že rozhodující orgán může aplikovat pojem „bezpečná třetí země“ na základě informací z veřejně přístupných zdrojů a z rozhodnutí výkonné moci, které stanoví seznam bezpečných třetích zemí, za podmínky, že vnitrostátní právo rovněž stanoví metodiku, pomocí níž lze případ od případu posoudit v závislosti na konkrétní situaci žadatele o mezinárodní ochranu, zda dotyčná třetí země splňuje podmínky pro to, aby mohla být považována za bezpečnou pro tohoto žadatele, jakož i možnost uvedeného žadatele zpochybnit existenci vazby ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. a) této směrnice.
K páté otázce
67
Úvodem je třeba připomenout, že v rámci postupu spolupráce mezi vnitrostátními soudy a Soudním dvorem zavedeného článkem 267 SFEU může Soudní dvůr zohlednit i normy unijního práva, na které vnitrostátní soud ve své otázce neodkázal (viz rozsudky ze dne 20. března 1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, bod 9, jakož i ze dne 1. srpna 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 44).
68
Okolnost, že předkládající soud ve svých otázkách formálně odkázal na určitá konkrétní ustanovení unijního práva, totiž nebrání tomu, aby Soudní dvůr předkládajícímu soudu poskytl všechny prvky výkladu, které mohou být pro rozhodnutí věci v původním řízení užitečné, přičemž ze všech poznatků předložených tímto soudem, zejména z odůvodnění předkládacího rozhodnutí, vytěží ty prvky unijního práva, které je s přihlédnutím k předmětu sporu třeba vyložit (viz rozsudky ze dne 29. listopadu 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, bod 26, jakož i ze dne 1. srpna 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 45).
69
V projednávané věci je třeba poznamenat, že pátá otázka se formálně týká pouze výkladu čl. 38 odst. 2 písm. c) směrnice 2013/32. Z odůvodnění žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce i ze samotného znění této otázky však jednoznačně vyplývá, že předkládající soud žádá o objasnění důsledků práva na účinnou soudní ochranu žadatele o mezinárodní ochranu, jehož žádost byla zamítnuta z důvodu, že pro něj existuje bezpečná třetí země.
70
Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu je tudíž třeba zohlednit rovněž ustanovení čl. 46 odst. 1 a 3 této směrnice, jakož i článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), která se týkají práva na účinnou soudní ochranu.
71
Za těchto podmínek musí být pátá otázka chápána v tom smyslu, že podstatou této otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 38 odst. 2 písm. c), jakož i čl. 46 odst. 1 a 3 směrnice 2013/32, ve spojení s článkem 47 Listiny, musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní soud, kterému byl předložen opravný prostředek proti rozhodnutí o zamítnutí žádosti o mezinárodní ochranu z důvodu nepřípustnosti týkajícího se bezpečné třetí země ve smyslu čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice, musí ověřit existenci vazby mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice, a to i když mu vnitrostátní právo takovou pravomoc nepřiznává.
72
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 46 odst. 1 směrnice 2013/32 přiznává žadatelům o mezinárodní ochranu právo na účinný opravný prostředek před soudem proti rozhodnutím týkajícím se jejich žádosti. Článek 46 odst. 3 této směrnice vymezuj rozsah tohoto práva na účinný opravný prostředek a upřesňuje, že členské státy vázané touto směrnicí musí zajistit, aby soud, u něhož je rozhodnutí o předmětné žádosti o mezinárodní ochranu napadeno, provedl „úplné a ex nunc posouzení jak skutkové, tak právní stránky, včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95]“ (rozsudek ze dne 1. srpna 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 76 a citovaná judikatura).
73
Z judikatury Soudního dvora nadto vyplývá, že vlastnosti opravného prostředku upraveného v článku 46 směrnice 2013/32 musí být určeny v souladu s článkem 47 Listiny, který je potvrzením zásady účinné soudní ochrany. Článek 47 Listiny je přitom sám o sobě dostačující a nemusí být upřesněn ustanoveními unijního nebo vnitrostátního práva k tomu, aby bylo jednotlivcům přiznáno právo uplatnitelné jako takové. Nemůže tomu tedy být jinak v případě čl. 46 odst. 3 této směrnice ve spojení s článkem 47 Listiny (rozsudky ze dne 4. října 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, bod 86, jakož i ze dne 1. srpna 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 77).
74
Kromě toho Soudní dvůr rozhodl, že i v případě opravného prostředku proti rozhodnutí, kterým byla žádost o mezinárodní ochranu odmítnuta jako nepřípustná, je soud rozhodující o takovém opravném prostředku povinen provést úplné a ex nunc posouzení uvedené v čl. 46 odst. 3 směrnice 2013/32 [rozsudek ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 66]. Výraz „případně“ uvedený v části věty „včetně případného posouzení potřeby mezinárodní ochrany podle směrnice [2011/95]“ ukazuje na skutečnost, že úplné a ex nunc posouzení, které má provést soud, se nemusí nutně týkat věcného posouzení potřeby mezinárodní ochrany, a může se tedy týkat přípustnosti žádosti o mezinárodní ochranu, umožňuje-li to vnitrostátní právo na základě čl. 33 odst. 2 směrnice 2013/32 [rozsudky ze dne 25. července 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 115, a ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 67].
75
V této souvislosti, pokud jde konkrétně o opravný prostředek proti rozhodnutí, kterým se žádost o mezinárodní ochranu odmítá jako nepřípustná z důvodu nepřípustnosti týkajícího se bezpečné třetí země, uvedeného v čl. 33 odst. 2 písm. c) směrnice 2013/32, je soud rozhodující o takovém opravném prostředku povinen v rámci úplného a aktualizovaného posouzení, které mu přísluší, zejména ověřit, zda lze dotyčnou třetí zemi považovat za bezpečnou třetí zemi pro dotyčného žadatele o mezinárodní ochranu [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 68].
76
Za účelem tohoto ověření musí tento soud důkladně posoudit, zda je splněna každá z kumulativních podmínek, kterým podléhá uplatnění tohoto důvodu nepřípustnosti, jako jsou podmínky uvedené v článku 38 směrnice 2013/32, a případně vyzvat rozhodující orgán, aby předložil veškeré podklady a uvedl veškeré skutkové okolnosti, které by mohly být relevantní, a před přijetím rozhodnutí se ujistit, že žadatel měl možnost vyjádřit osobně svůj názor na použitelnost daného důvodu nepřípustnosti na jeho konkrétní situaci [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. července 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, body 121 a 124, jakož i ze dne 19. března 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, bod 69].
77
Existence vazby ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32 přitom představuje jednu z těchto kumulativních podmínek. Článek 38 odst. 2 písm. c) této směrnice ostatně vyžaduje, aby každý žadatel o mezinárodní ochranu, jehož žádost je zamítnuta z důvodu, že pro něj existuje bezpečná třetí země, byl oprávněn zpochybnit existenci vazby mezi ním a touto třetí zemí v souladu s prvním z těchto ustanovení.
78
Pokud jde o spor v původním řízení, je tedy na předkládajícím soudu, aby zejména posoudil existenci vazby mezi NP a Tureckem. S ohledem na judikaturu připomenutou v bodě 73 tohoto rozsudku musí tento soud provést toto posouzení i v případě, že – jak uvádí v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce – mu bulharské právo takovou pravomoc nepřiznává.
79
S ohledem na výše uvedené důvody je třeba na pátou otázku odpovědět tak, že čl. 38 odst. 2 písm. c), jakož i čl. 46 odst. 1 a 3 směrnice 2013/32, ve spojení s článkem 47 Listiny, musí být vykládány v tom smyslu, že vnitrostátní soud, kterému byl předložen opravný prostředek proti rozhodnutí o odmítnutí žádosti o mezinárodní ochranu z důvodu nepřípustnosti týkajícího se bezpečné třetí země ve smyslu čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice, musí ověřit existenci vazby ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí, i když mu vnitrostátní právo takovou pravomoc nepřiznává.
K nákladům řízení
80
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 33 odst. 2 písm. c) a článek 38 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/32/EU ze dne 26. června 2013 o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany
musí být vykládány v tom smyslu, že
–
důvod nepřípustnosti uvedený v čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice nemusí být nutně uplatněn při posuzování žádosti o mezinárodní ochranu po věcné stránce;
–
žádost posuzovaná po věcné stránce může být odmítnuta jako nepřípustná z důvodu, že třetí země je považována za bezpečnou třetí zemi pro žadatele, i když příslušný orgán konstatoval, že tento žadatel splňuje podmínky pro přiznání mezinárodní ochrany stanovené směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany. Naproti tomu, taková žádost může být zamítnuta jako nedůvodná, či dokonce zjevně nedůvodná pouze za podmínek stanovených v článku 32 směrnice 2013/32 a každopádně nemůže být zamítnuta jako nedůvodná na základě důvodu nepřípustnosti stanoveného v čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice.
2)
Článek 38 odst. 2 písm. a) směrnice 2013/32
musí být vykládán v tom smyslu, že
členské státy musí ve svém vnitrostátním právu stanovit kritéria, na jejichž základě lze uznat, že mezi žadatelem o mezinárodní ochranu a dotčenou třetí zemí existuje vazba, přičemž tato vazba musí být dostatečná k tomu, aby bylo odůvodněné, aby se tento žadatel do této země odebral.
3)
Článek 38 odst. 2 písm. b) a c) směrnice 2013/32
musí být vykládán v tom smyslu, že
rozhodující orgán může aplikovat pojem „bezpečná třetí země“ na základě informací z veřejně přístupných zdrojů a z rozhodnutí výkonné moci, které stanoví seznam bezpečných třetích zemí, za podmínky, že vnitrostátní právo rovněž stanoví metodiku, pomocí níž lze případ od případu posoudit v závislosti na konkrétní situaci žadatele o mezinárodní ochranu, zda dotyčná třetí země splňuje podmínky pro to, aby mohla být považována za bezpečnou pro tohoto žadatele, jakož i možnost uvedeného žadatele zpochybnit existenci vazby ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. a) této směrnice.
4)
Článek 38 odst. 2 písm. c), jakož i čl. 46 odst. 1 a 3 směrnice 2013/32, ve spojení s článkem 47 Listiny základních práv Evropské unie,
musí být vykládány v tom smyslu, že
vnitrostátní soud, kterému byl předložen opravný prostředek proti rozhodnutí o odmítnutí žádosti o mezinárodní ochranu z důvodu nepřípustnosti týkajícího se bezpečné třetí země ve smyslu čl. 33 odst. 2 písm. c) této směrnice, musí ověřit existenci vazby ve smyslu čl. 38 odst. 2 písm. a) uvedené směrnice mezi žadatelem a dotyčnou třetí zemí, i když mu vnitrostátní právo takovou pravomoc nepřiznává.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: bulharština.
(
i
) – Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.