62005CC0396_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Obsah
I –	Úvod
II –	Právní rámec
A –	Právo Společenství
1.	Nařízení č. 1408/71
2.	Úmluva o sociálním zabezpečení uzavřená mezi Spolkovou republikou Německo a Rakouskou republikou dne 22. prosince 1966
B –	Německá právní úprava
III –	Původní řízení a předběžné otázky
1.	Věc C‑396/05
2.	Věc C‑419/05
3.	Věc C‑450/05
IV –	Řízení před Soudním dvorem
V –	Právní posouzení
A –	K věcem C‑396/05 a C‑419/05
1.	Úvodní poznámky
2.	Použitelnost ustanovení upravujících volný pohyb pracovníků
a)	Zařazení jako dávky sociálního zabezpečení
i)	Osobní působnost
ii)	Věcná působnost
–	Vymezení vůči zvláštním nepříspěvkovým dávkám
–	Vymezení vůči dávkám pro oběti války a jejích důsledků
–	Právní účinek prohlášení podle článku 5 nařízení č. 1408/71
3.	Omezení volného pohybu pracovníků prostřednictvím doložky o bydlišti
4.	Odůvodnění omezení volného pohybu pracovníků
a)	Argumenty zúčastněných
b)	Právní posouzení
B –	K věci C‑450/05
1.	První dílčí otázka
a)	Úvodní poznámky
b)	Použitelnost nařízení č. 1408/71
i)	Osobní působnost a přeshraniční prvek
ii)	Časová působnost
iii)	Věcná působnost
–	Argumenty zúčastněných
–	Právní posouzení
c)	Existence výjimky
i)	K přechodným ustanovením uvedeným v bilaterální úmluvě z roku 1995 a v příloze III nařízení č. 1408/71
ii)	Omezení volného pohybu pracovníků
–	Ztráta sociální výhody
–	Porušení volného pohybu pracovníků
2.	Druhá dílčí otázka
VI –	Závěry
I – Úvod
1. Základem těchto spojených věcí jsou tři žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podané Sozialgericht Berlin (věci C‑396/05 a C‑419/05) a Landessozialgericht Berlin-Brandenburg (věc C‑450/05), kterými Soudní dvůr Evropských společenství podle čl. 234 odst. 1 ES žádají o výklad a přezkoumání slučitelnosti jednotlivých ustanovení příloh III a VI nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby a jejich rodiny pohybující se v rámci Společenství(2) (dále jen „nařízení č. 1408/71“) s nadřazeným právem Společenství.
2. Ustanovení příloh III a VI nařízení č. 1408/71, která jsou předmětem sporu, mají za cíl dovolit Spolkové republice Německo uzavřít s Rakouskou republikou ujednání na základě mezinárodní smlouvy, respektive ponechat v účinnosti vnitrostátní zákonodárství v oblasti zaopatření přesídlených a repatriovaných osob německého původu ve stáří, které má zůstat nedotčeno ustanoveními nařízení č. 1408/71, zejména ustanovením článku 10 týkajícím se přenositelnosti dávek do zahraničí. I přes jednotlivé rozdíly týkající se jejich zákonné úpravy stanoví tyto úpravy v podstatě to, že majitel nároku musí přijmout omezení nebo dokonce ztrátu těchto dávek, pokud přemístí své bydliště mimo státní území Spolkové republiky Německo.
3. Žalobci v původním řízení, kteří jsou všichni podle příslušných německých právních předpisů uznáni za přesídlené osoby německého původu, jsou na základě svého rozhodnutí usadit se v jiném členském státě Evropské unie touto úpravou osobně dotčeni. Žalobci jsou toho názoru, že příslušná ustanovení o výjimce uvedená v přílohách III a VI nařízení č. 1408/71 jsou v rozporu s právem na volný pohyb podle článků 18 ES, 39 ES a 42 ES a zejména se zásadou přenositelnosti dávek do zahraničí zakotvenou v článku 42 ES, a jsou proto kvůli své neslučitelnosti s nadřazeným právem Společenství neplatná.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
1. Nařízení č. 1408/71
4. Článek 4 nařízení č. 1408/71 stanoví:
„1. Toto nařízení se vztahuje na všechny právní předpisy týkající se těchto odvětví sociálního zabezpečení:
[…]
c) dávky ve stáří;
[…]
2. Toto nařízení se vztahuje na všechny obecné a zvláštní systémy sociálního zabezpečení, ať již jsou příspěvkové nebo nepříspěvkové a na systémy týkající se povinností zaměstnavatele nebo vlastníka lodi ohledně dávek uvedených v odstavci 1.
[…]
4. Toto nařízení se nevztahuje na sociální pomoc a lékařskou péči, na systémy dávek pro oběti války a jejich důsledků, ani na zvláštní systémy pro úředníky a osoby v podobném postavení.“
5. Podle článku 6 nařízení č. 1408/71 platí:
„S výhradou článků 7, 8 a čl. 46 odst. 4 nahrazuje toto nařízení v rámci osobní a věcné působnosti ustanovení jakékoli úmluvy o sociálním zabezpečení zavazující buď
a) výhradně dva nebo více členských států, nebo
b) alespoň dva členské státy a jeden nebo více ostatních států, pokud se na urovnání příslušných případů nepodílí žádná instituce některého z ostatních států.“
6. Článek 7 tohoto nařízení, který se zabývá mezinárodními ustanoveními, která nejsou dotčena tímto nařízením, v odst. 2 písm. c) uvádí:
„úmluvy o sociálním zabezpečení uvedené v příloze III.“
7. Příloha III části A a B nařízení č. 1408/71 uvádí ustanovení úmluv, která zůstávají použitelná, a v bodě 35, nazvaném „Německo-Rakousko“, písm. e) stanoví:
„Ustanovení čl. 4 odst. 1 úmluvy [o sociálním zabezpečení, uzavřené dne 22. prosince 1966], pokud jde o německé právní předpisy, podle kterých úrazy (a nemoci z povolání), ke kterým došlo mimo území Spolkové republiky Německo, a doby získané mimo uvedené území nezakládají nárok na výplatu dávek, nebo zakládají nárok na výplatu dávek pouze za některých podmínek, pokud příjemci mají bydliště mimo Spolkovou republiku Německo, v těchto případech:
i) dávka již byla přiznána nebo je splatná 1. ledna 1994;
ii) příjemce dávky určil za své obvyklé bydliště Rakousko před 1. lednem 1994 a vyplácení důchodů podle důchodového a úrazového pojištění začne před 31. prosincem 1994;
toto ustanovení se rovněž vztahuje na doby, během nichž byl místo původního důchodu pobírán jiný důchod, včetně důchodu pro pozůstalé, pokud doby pobírání důchodu následují za sebou bez přerušení.“
8. Podle čl. 10 odst. 1 prvního pododstavce neřízení č. 1408/71 platí:
„Není-li v tomto nařízení stanoveno jinak, invalidní, starobní a pozůstalostní peněžité dávky, důchody z titulu pracovních úrazů a nemocí z povolání a pohřebné získané podle právních předpisů jednoho nebo více členských států nepodléhají žádnému snížení, úpravám, pozastavení, odnětí ani konfiskaci z důvodu skutečnosti, že příjemce má bydliště na území jiného členského státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení.“
9. Článek 89 nařízení stanoví:
„Zvláštní postupy při uplatňování právních předpisů některých členských států jsou uvedeny v příloze VI.“
10. Příloha VI část C, nazvaná „Německo“, bod 1 nařízení č. 1408/71 stanoví:
„Článek 10 nařízení se nedotýká ustanovení, podle nichž úrazy (a nemoci z povolání), k nimž dojde mimo území Spolkové republiky Německo, a doby získané mimo toto území nezakládají nárok na vyplácení dávek nebo jej zakládají jen po splnění určitých podmínek, jestliže má oprávněná osoba bydliště mimo území Spolkové republiky Německo.“
2. Úmluva o sociálním zabezpečení uzavřená mezi Spolkovou republikou Německo a Rakouskou republikou dne 22. prosince 1966
11. Článek 4 odst. 1 první věta úmluvy o sociálním zabezpečení uzavřené mezi Spolkovou republikou Německo a Rakouskou republikou stanoví:
„Není-li v této úmluvě stanoveno jinak, nepoužije se právní úprava státu, jenž je smluvní stranou úmluvy, podle které vznik nároku na dávku, poskytování dávek nebo výplata peněžních dávek závisí na bydlišti na území tohoto státu, na osoby uvedené v článku 3, které mají bydliště na území druhého smluvního státu této úmluvy.“
B – Německá právní úprava
12. Ustanovení § 110 knihy VI zákoníku sociálního zabezpečení – Zákonný systém důchodového pojištění (Sozialgesetzbuch VI – Gesetzliche Rentenversicherung, dále jen „SGB VI“) stanoví:
„(1) Oprávněné osoby, které v tuzemsku pobývají pouze přechodně, obdrží za tuto dobu dávky jako oprávněné osoby, které mají obvyklé bydliště v tuzemsku.
(2) Oprávněné osoby, které mají obvyklé bydliště v zahraničí, tyto dávky obdrží, není-li v následujících ustanoveních o dávkách pro oprávněné osoby v zahraničí stanoveno jinak.
(3) Ustanovení tohoto oddílu se použijí, jestliže nadnárodní nebo mezinárodní právo nestanoví jinak.“
13. Podle § 113 SGB VI platí:
„(1) Osobní důchodové body oprávněných osob se určují na základě
1. důchodových bodů za doby přispívání získané na spolkovém území;
[…]
Doby přispívání získané na spolkovém území jsou doby přispívání, za které byly podle spolkového práva po 8. květnu 1945 placeny příspěvky, jakož i doby přispívání, které jsou těmto dobám v kapitole V postaveny na roveň.
(2) Dodatečné osobní důchodové body týkající se sirotčích důchodů oprávněných osob se určují výlučně na základě dob přispívání získaných na spolkovém území.
(3) Osobní důchodové body oprávněných osob, které nemají státní příslušnost státu spadajícího do působnosti nařízení (EHS) č. 1408/71, se zohledňují ve výši 70 %.“
14. Ustanovení § 271 SGB VI stanoví:
„Dobami přispívání získanými na spolkovém území jsou rovněž doby, za které byly podle říšských zákonů v oblasti pojištění platných před 9. květnem 1945 zaplaceny
1. povinné příspěvky za zaměstnaneckou nebo samostatnou výdělečnou činnost vykonávanou v tuzemsku, nebo
2. dobrovolné příspěvky za dobu obvyklého bydliště v tuzemsku nebo mimo příslušné působnosti říšských zákonů v oblasti pojištění.
Doby výchovy dětí (Kindererziehungszeiten) jsou dobami přispívání získanými na spolkovém území, jestliže výchova dítěte proběhla na území Spolkové republiky Německo.“
15. Ustanovení § 272 SGB VI zní:
„(1) Osobní důchodové body oprávněných osob, které mají státní příslušnost státu, ve kterém se nařízení (EHS) č. 1408/71 použije, které se narodily před 19. květnem 1950 a před 19. květnem 1990 určily své obvyklé bydliště v zahraničí, se krom toho určují na základě:
1. důchodových bodů za doby přispívání podle zákona týkajícího se důchodových práv získaných na základě příspěvků v zahraničí (Fremdrentengesetz, dále jen ‚FRG‘), do výše důchodových bodů za doby přispívání získané na spolkovém území;
2. dodatečného příspěvku za doby přispívání podle FRG, do výše dodatečného příspěvku za doby přispívání získané na spolkovém území;
3. srážky důchodových bodů vyplývající z provedeného vyrovnání důchodů nebo rozdělení nároků na důchod pro doby přispívání podle FRG, v poměru, v němž důchodové body za doby přispívání podle FRG omezené podle bodu 1 stojí vůči všem důchodovým bodům za tyto doby a
4. dodatečných osobních důchodových bodů týkajících se sirotčích důchodů oprávněných osob za doby přispívání podle FRG v poměru vyplývajícím z bodu 3.
(2) Důchodové body za doby přispívání podle FRG, které rovněž musejí být zohledněny podle odstavce 1 na základě důchodových bodů (východ), se považují za důchodové body (východ).
(3) Za důchodové body oprávněných osob ve smyslu odstavce 1, omezené na výši důchodových bodů za doby přispívání získané na spolkovém území, se rovněž považují doby přispívání získané na území Říše. Při určení důchodových bodů z dodatečného příspěvku, ze srážky vyplývající z provedeného vyrovnání důchodů nebo rozdělení nároků na důchod a pro dodatečné přidělení důchodových bodů u sirotčího důchodu je třeba doby přispívání získané na území Říše zohlednit jako doby přispívání podle FRG.“
16. Ustanovení § 14 FRG stanoví:
„Není-li v následujících ustanoveních stanoveno jinak, řídí se práva a povinnosti osob oprávněných podle tohoto oddílu obecnými předpisy platnými ve Spolkové republice Německo.“
III – Původní řízení a předběžné otázky
1. Věc C‑396/05
17. Žalobkyně v původním řízení, německá státní příslušnice D. Habelt, která se narodila dne 30. ledna 1923 v Eulau (Jílové) na území Sudet (tehdy Československo, dnes Česká republika), pracovala od ledna 1939 do května 1946 v Jílovém. Od 1. ledna 1939 do 30. dubna 1945 platila povinné příspěvky do německého důchodového pojištění u Reichsversicherungsanstalt für Angestellte (říšský ústav pro starobní pojištění zaměstnanců, dále jen „RfA“), který byl po anexi území Sudet Německou říší příslušným pojišťovacím ústavem. Od 5. května 1945 do 13. května 1946 byla zařazena do systému povinného sociálního zabezpečení tehdejšího Československa. Po svém nuceném vysídlení žalobkyně žila na území dnešní Spolkové republiky Německo.
18. Od 1. února 1988 pobírá D. Habelt starobní důchod od žalovaného v původním řízení. Tento se zakládal, kromě dob výchovy dětí a dobrovolných příspěvků, na povinných sociálních příspěvcích odvedených na základě její činnosti vykonávané na území dnešní České republiky mezi lednem 1939 a 30. dubnem 1945, jakož i na dobách přispívání získaných v zahraničí podle FRG za činnost spadající do systému povinného sociálního zabezpečení v tehdejším Československu mezi 5. květnem 1945 a 13. květnem 1946.
19. Po přestěhování D. Habelt do Belgie dne 1. srpna 2001 vypočetl žalovaný v původním řízení nově důchod žalobkyně a poskytl jí s účinností od 1. prosince 2001 měsíční důchod v hrubé částce 204,50 DEM (104,56 eur). Dosavadní důchod se tím snížil o 438,05 DEM (223,96 eur) měsíčně.
20. V případě placení důchodu na základě zákonného starobního pojištění oprávněné osobě, která má obvyklé bydliště v zahraničí, je podle instituce sociálního pojištění třeba zohlednit zvláštní ustanovení v oblasti vyplácení – v projednávaném případě § 113 SGB VI. Podle tohoto ustanovení se osobní důchodové body pojištěnců převádějí na důchodové body za doby přispívání získané na německém území. Těmito jsou doby přispívání, za které byly podle německého práva po roce 1945 placeny příspěvky, a doby přispívání, které jsou těmto dobám postaveny na roveň v kapitole V SGB VI. Doby přispívání získané žalobkyní od ledna 1939 do dubna 1945 na základě zaměstnání na území Sudet tedy nebyly placeny podle německého práva platného po roce 1945.
21. Ustanovení § 271 SGB VI určuje příspěvky zaplacené před 9. květnem 1945, které mají být považovány za doby přispívání získané na území Spolkové republiky Německo ve smyslu § 113 odst. 1 bodu 1 SGB VI. Podle něj jsou dobami přispívání získanými na německém území rovněž doby, za které byly podle říšských zákonů v oblasti starobního pojištění platných před 9. květnem 1945 zaplaceny povinné příspěvky na základě zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti v Německu. Avšak „Německem“ nelze chápat rozsah působnosti říšských zákonů v oblasti pojištění, nýbrž pouze území současné Spolkové republiky Německo. V důsledku toho povinné příspěvky zaplacené podle říšských zákonů v oblasti starobního pojištění na základě zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti na území tehdejší Německé říše, ale mimo území současné Spolkové republiky Německo, nejsou údajně příspěvky zaplacenými na německém území. Příspěvky zaplacené D. Habelt od ledna 1939 do dubna 1945 podle říšské právní úpravy nejsou podle § 271 SGB VI dobami přispívání získanými na spolkovém území, protože území Sudet se nenachází na území současné Spolkové republiky Německo.
22. Po přistoupení České republiky k Evropské unii nedochází k žádné změně. Podle přílohy VI části D (dříve část C), nazvané „Německo“, bodu 1 nařízení č. 1408/71 nemůže být v členském státě vyplacena žádná dávka na základě důchodových bodů za doby přispívání získané na částech území Říše a doby získané podle FRG.
23. Doris Habelt podala dne 23. března 2002 žalobu u předkládajícího soudu. Tento soud se domnívá, že skutkový stav věci v původním řízení spadá do osobní, věcné a časové působnosti nařízení č. 1408/71. Vzhledem k tomu, že předkládající soud neshledal žádné odůvodnění pro sporné omezení zásady přenositelnosti dávek sociálního zabezpečení do zahraničí prostřednictvím přílohy VI části D bodu 1 uvedeného nařízení, rozhodl se přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je ustanovení přílohy VI části D (dříve C) nařízení č. 1408/71, [nazvané] ‚Německo‘, v souladu s nadřazeným právem Společenství, zejména se zásadou volného pohybu – v projednávané věci požadavkem vyplácení dávek do zahraničí uvedeném v článku 42 Smlouvy o založení Evropského společenství – jestliže vylučuje vyplácení důchodů vyplývajících z dob přispívání získaných na území Říše?“
2. Věc C‑419/05
24. Žalobkyně v původním řízení, německá státní příslušnice M. Möser, která se narodila dne 2. ledna 1923 v Pniewo (Polsko), uprchla v roce 1946 z tehdejší ruské okupační zóny a usadila se na území současné Spolkové republiky Německo. Od 1. února 1988 pobírá od žalovaného v původním řízení starobní důchod, jehož výpočet se mimo jiné zakládal na dobách povinného přispívání získaných od 1. dubna 1937 do 1. února 1945 na základě činností vykonávaných v Pomořansku na území Německé říše v jejích hranicích z roku 1937 (dnes Polsko).
25. Po přestěhování M. Möser do Španělska dne 1. července 2001 jí byl nově vyměřen důchod s účinností od 1. srpna 2001. Snížení důchodu o 143,15 eur měsíčně bylo odůvodněno tím, že doby přispívání získané mimo území Spolkové republiky Německo nemohou být zohledněny, protože žalobkyně bydlí v zahraničí. Od 1. června 2004 bydlí M. Möser ve Velké Británii.
26. Po několika pokusech dosáhnout rozhodnutí o stížnostech podala M. Möser dne 17. května 2002 u předkládajícího soudu žalobu pro nečinnost. Rozhodnutím ze dne 14. července 2003 žalovaný v původním řízení stížnost žalobkyně zamítl.
27. Dne 9. srpna 2003 se M. Möser obrátila na předkládající soud s návrhem na zrušení rozhodnutí ze dne 14. července 2003. Soud se, na základě týchž úvah, jako jsou úvahy uvedené ve věci C‑396/05, a poté, co konstatoval, že žalobkyně nemá nárok na vyplácení starobního důchodu ani podle polského systému důchodového pojištění, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru předběžnou otázku formulovanou shodně s předběžnou otázkou položenou Soudnímu dvoru ve věci C‑396/05.
3. Věc C‑450/05
28. Peter Wachter, žalobce v původním řízení, se narodil v Rumunsku v roce 1936. Má rakouskou státní příslušnost a požívá statutu přesídlené (vysídlené) osoby ve smyslu německého zákona o přesídlených osobách a uprchlících (Bundesvertriebenengesetz, dále jen „BVG“). V roce 1970 se přestěhoval z Rumunska do Rakouska, kde od té doby bydlí. V listopadu 1995 žalovaný v původním řízení uznal období zaměstnání a doby přispívání získané P. Wachterem v Rumunsku od září 1953 do října 1970 jakožto doby povinného přispívání podle FRG.
29. V červnu 1999 požádal P. Wachter o vyplácení starobního důchodu od 1. srpna 1999, okamžiku dosažení věku 63 let. Tato žádost byla zamítnuta, protože doby přispívání dosažené u zahraniční instituce a zakládající nárok na důchod podle pravidel stanovených FRG nemohou vést k vyplácení důchodu do zahraničí. Nařízení Společenství, která nahradila úmluvu o sociálním zabezpečení mezi Rakouskem a Německem, údajně také nestanoví nic jiného.
30. Po zamítnutí žaloby podané proti tomuto rozhodnutí u Sozialgericht Berlin žalobce v odvolání uvedl, že podle bilaterální úmluvy o sociálním zabezpečení z roku 1966 mezi Německem a Rakouskem požíval až do 31. prosince 1993 jako rakouský státní příslušník žijící v Rakousku téhož statutu jako německý státní příslušník žijící v Německu. Avšak jelikož tato úmluva byla od 1. ledna 1994 zrušena nařízením č. 1408/71, zásada územní asimilace, kterou úmluva stanovila, se nyní údajně použije pouze s omezením, (příloha III části A a B vždy bod 35, Rakousko-Německo, písm. e), jakož i příloha VI část C, Německo, bod 1 nařízení č. 1408/71), což vede k tomu, že byl za porušení zásady volného pohybu osob uveden do méně výhodné situace.
31. Předkládající soud poznamenává, že čl. 4 odst. 1 první věta bilaterální úmluvy o sociálním zabezpečení z roku 1966 mezi Německem a Rakouskem upravoval nárok na vyplácení důchodů založených na dobách přispívání na základě FRG do zahraničí. Zásada územní asimilace se tak uplatňovala bez omezení, jelikož tato úmluva znemožňovala použití ustanovení německé právní úpravy bránící v takovém případě převodu důchodů do zahraničí (§ 110 odst. 2, § 113 odst. 1 a § 272 SGB VI). Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda je obecné zrušení všech bilaterálních úmluv prostřednictvím vstupu nařízení č. 1408/71 v platnost vůči Rakousku od 1. ledna 1994 slučitelné s právem volného pohybu podle článků 39 ES a 42 ES.
32. Nařízení č. 1408/71 sice v článku 10 obsahuje územní asimilaci. Nicméně tato údajně byla opět zrušena ustanoveními přílohy VI části C (dnes část D), nazvané „Německo“, bodu 1 týkajícími se dob přispívání získaných na území Říše, resp. dob přispívání získaných na základě FRG. K tomuto ovšem platí výjimka, konkrétně k čl. 4 odst. 1 první větě úmluvy z roku 1966 mezi Německem a Rakouskem: v příloze III částech A a B jsou uvedena ustanovení z úmluvy o sociálním zabezpečení, která zůstávají použitelná odchylně od článku 6 tohoto nařízení (část A), a nadále platná ustanovení úmluv, která se netýkají všech osob, na něž se použije uvedené nařízení (část B). Žalobce však údajně nesplňuje podmínky k tomu, aby se mohl dovolávat uvedené úmluvy.
33. Tato ustanovení by proto mohla být přinejmenším v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, v rozporu se zásadou volného pohybu osob (články 18 ES, 39 ES a 42 ES) a zejména zásadou přenositelnosti dávek sociálního zabezpečení do zahraničí uvedenou v článku 42 ES, neboť v případě žalobce způsobují, že jeho starobní důchod není vyplácen do jiných členských států, protože se zakládá výlučně na dobách získaných na základě FRG.
34. Za těchto okolností se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující otázku:
„Jsou příloha III část A bod 35, [nazvaný] ‚Německo-Rakousko‘, písm. e) a část B bod 35, [nazvaný] ‚Německo-Rakousko‘, písm. e) nařízení č. 1408/71, jakož i příloha VI část C, [nazvaná] ‚Německo‘, bod 1 nařízení č. 1408/71 v souladu s nadřazenými pravidly práva Společenství, zejména se zásadou volného pohybu stanovenou v článku 39 ES ve spojení s článkem 42 ES?“
35. Dopisem došlým dne 2. února 2006 předkládající soud doručil následující upřesnění k předběžné otázce:
„1. Přílohou III částmi A a B bodem 35, [nazvaným] ‚Německo-Rakousko‘, písm. e) nařízení č. 1408/71 – nyní po přečíslování příloh nařízení (EHS) č. 1408/71 po rozšíření směrem na východ ze dne 1. května 2004 bod 83 – je míněno znění použitelné do vstupu nařízení č. 647/2005 v platnost dne 5. května 2005. Pravidlo uvedené v příloze odpovídá čl. 14 odst. 2 písm. b) rakousko-německé úmluvy ze dne 4. října 1995 (BGBl. 1998 II s. 313) – která vstoupila v platnost dne 1. října 1998 (oznámeno v BGBl. 1998 II s. 2544) – na který se rovněž odvolává předběžná otázka, co se týče právní situace použitelné v roce 1999 (dovršení 63. roku života).
2. Příloha VI část C, [nazvaná] ‚Německo‘, bod 1 nařízení č. 1408/71 odpovídá příloze VI části D, [nazvané] ‚Německo‘, bodu 1 nařízení č. 1408/71 podle přečíslování uskutečněného po rozšíření směrem na východ dne 1. května 2004.“
IV – Řízení před Soudním dvorem
36. Předseda Soudního dvora usnesením ze dne 6. prosince 2005 nařídil spojení věcí C‑396/05 a C‑419/05 a usnesením ze dne 27. ledna 2006 k nim připojil věc C‑450/05.
37. Žalobkyně v původním řízení ve věci C‑419/05, žalovaný v původních řízeních, německá a italská vláda, jakož i Komise předložili podle článku 23 statutu Soudního dvora svá písemná vyjádření.
38. Na jednání konaném dne 6. března 2007 předložili zástupce žalobkyně v původním řízení ve věci C‑419/05, jakož i zástupci žalovaného v původním řízení, německé vlády a Komise ústní vyjádření.
V – Právní posouzení
A – K věcem C‑396/05 a C‑419/05
1. Úvodní poznámky
39. Na základě svých stejně znějících otázek, které jsou uvedeny v předkládajících usneseních, chce Sozialgericht Berlin od Soudního dvora vědět, zda je ustanovení uvedené v příloze VI části D, nazvané „Německo“, bodě 1 nařízení č. 1408/71 slučitelné s nadřazeným právem Společenství.
40. Jak bylo uvedeno v úvodu, cílem tohoto ustanovení sekundárního práva Společenství je dovolit Spolkové republice Německo zachovat vnitrostátní právní předpisy v SGB VI, ze kterých mohou obyvatelé německého původu pocházející z východních území bývalé Německé říše, která nejsou součástí státního území dnešní Spolkové republiky Německo, kteří byli uznáni za přesídlené osoby ve smyslu §1 BVG, vyvozovat nároky na vyplácení starobního důchodu. Toto ustanovení sekundárního práva se podle jednomyslného názoru zúčastněných na řízení o rozhodnutí o předběžné otázce vztahuje krom toho na ta ustanovení SGB VI, podle nichž nemohou být důchodové nároky vzniklé podle tohoto zákona vypláceny do zahraničí. Přílohu VI část D, nazvanou „Německo“, bod 1 nařízení č. 1408/71 je tedy nutno právně chápat jako ustanovení, které vyjímá přesně ohraničený předmět právní úpravy z věcné působnosti tohoto nařízení a vyhrazuje jej legislativní pravomoci Spolkové republiky Německo.
41. Nepoužitelným je v důsledku toho zejména zrušení ustanovení o bydlišti(3) stanovené v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71, které členským státům zakazuje mimo jiné snížit, resp. odejmout, starobní peněžité dávky získané podle právních předpisů jednoho členského státu proto, že příjemce má bydliště na území jiného členského státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení(4) .
42. Poskytování dávek sociálního zabezpečení do zahraničí ale v žádném případě nepředstavuje zásadu, která by platila výlučně na úrovni sekundárního práva. Naopak čl. 10 odst. 1 naplňuje koordinační pověření čl. 42 písm. b) ES, podle nějž je nutno zajistit vyplácení dávek, na které vznikl nárok na základě systému sociálního zabezpečení jednoho nebo více členských států, oprávněným, kteří bydlí na území jiného členského státu. Zásada poskytování peněžitých dávek sociálního zabezpečení do zahraničí, tak jak vyplývá ze svého primárně-právního základu v čl. 42 písm. b) ES, má tedy za cíl vyloučit prostřednictvím zákazu použití odporující právní úpravy členských států právní nevýhodu spočívají ve ztrátě nároků na peněžité dávky, a tím teprve pracovníkům umožnit volný pohyb na základě práva Společenství(5) .
43. Vzhledem k důležitosti čl. 42 písm. b) ES pro uskutečnění volného pohybu pracovníků je nutno souhlasit s Komisí v jejím názoru, že předběžná otázka Sozialgericht Berlin se zaměřuje obecně na slučitelnost přílohy VI části D, nazvané „Německo“, bodu 1 s ustanoveními primárního práva týkajícími se volného pohybu pracovníků, včetně článků 42 ES a 39 ES, i když podle mého názoru zásada poskytování dávek do zahraničí hraje při zodpovězení předběžné otázky zásadní roli.
2. Použitelnost ustanovení upravujících volný pohyb pracovníků
a) Zařazení jako dávky sociálního zabezpečení
44. Zásada poskytování dávek sociálního zabezpečení do zahraničí podle čl. 42 písm. b) ES byla zákonodárcem Společenství prostřednictvím nařízení č. 1408/71 v souvislosti s její věcnou působností konkretizována a omezena v tom smyslu, že ne všechny dávky systémů sociálního zabezpečení podléhají povinnosti být poskytovány do zahraničí, a že ne všechny tyto dávky jsou k tomuto poskytování způsobilé, nýbrž pouze ty kategorie dávek, které jsou vyjmenovány v čl. 10 odst. 1 a v ústředním ustanovení čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71(6) . Podle čl. 4 odst. 1 písm. c) spadají dávky ve stáří do věcné působnosti nařízení. Omezení povinnosti poskytovat dávky do zahraničí vyplývá pro zvláštní nepříspěvkové dávky z čl. 4 odst. 2a. Nařízení je podle čl. 4 odst. 4 naproti tomu výslovně nepoužitelné na systémy dávek pro oběti války a jejích důsledků.
i) Osobní působnost
45. Žalobkyně spadají do osobní působnosti nařízení v rozsahu, ve kterém v původním řízení u Sozialgericht Berlin uplatňují vůči žalovanému nároky na důchod. K chráněnému okruhu osob podle čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 patří nejen pracovníci v úzkém smyslu, nýbrž i důchodci, to znamená bývalí pracovníci, za předpokladu, že se na ně vztahuje zákonný systém sociálního pojištění(7) . Tento předpoklad je splněn, protože u žalobkyň se jedná o bývalé pracovnice v důchodovém věku, jejichž příslušnost k německému systému sociálního pojištění není žádným ze zúčastněných zpochybněna. Naproti tomu konkrétní zařazení sporných peněžitých dávek do katalogu dávek čl. 4 odst. 1 vyvolává otázky.
ii) Věcná působnost
46. Článek 4 odst. 1 se omezuje na výčet určitých kategorií dávek sociálního zabezpečení, zatímco od legální definice je zcela upuštěno. Judikatura tyto kategorie blíže definovala a zdůraznila přitom, že nesmí být stanoveny na základě příslušných kritérií vnitrostátního práva, nýbrž naopak na základě práva Společenství. Zařazení dávky do oblasti sociálního zabezpečení je tedy nutno činit závislým na přímé návaznosti na systém sociálního pojištění členského státu, kterou je nutno posoudit na základě jejího účelu a předpokladů pro její poskytnutí(8) . Jinak řečeno, při kvalifikaci peněžité dávky členského státu jako dávky sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71 záleží především na účelu a základu pro výpočet příslušné dávky(9) .
47. Německá vláda a žalovaný v původních řízeních jsou toho názoru, že sporné důchody je nutno klasifikovat jako systémy dávek pro oběti války, které nespadají do rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71. V této souvislosti poukazují nejprve na rozsudky ve věcech Fossi(10) a Tinelli(11), ve kterých Soudní dvůr konstatoval, že úrazové a invalidní důchody, které jsou založeny na dobách pojištění, kterých bylo dosaženo před rokem 1945 mimo území Spolkové republiky Německo, nemají být považovány za důchody patřící do oblasti sociálního zabezpečení. Tento závěr opřel Soudní dvůr o následující úvahy: zaprvé tehdy příslušné pojišťovací instituce již neexistovaly, zadruhé německý právní předpis pouze zmírňuje případy tvrdosti, které vznikly v souvislosti s nacionálně-socialistickým režimem a druhou světovou válkou, a zatřetí vyplácení dávky vlastním státním příslušníkům, kteří bydlí v zahraničí, má diskreční povahu.
48. Podle německé vlády a žalovaného je účelem vnitrostátních právních předpisů obsažených v SGB VI vyrovnat se s případy tvrdosti, které vyplývají ze skutečnosti, že instituce sociálního pojištění byly v důsledku územních změn a přesídlení obyvatelstva během a po konci druhé světové války zrušeny a nároky již nemohou být plněny. RfA ukončil po zániku Německé říše svoji činnost a v roce 1953 byl zrušen. Nároky vůči této dřívější německé pojišťovací instituci proto dnes již nemohou být uplatněny.
49. Jak Komise, tak i italská vláda, jakož i žalobkyně ve věci C‑419/05 a předkládající soud naproti tomu zastávají názor, že se u sporných důchodových plateb nejedná ani o zvláštní nepříspěvkové dávky ve smyslu čl. 4 odst. 2a, ani o dávky pro oběti války ve smyslu čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71, nýbrž o dávky, které je nutno zařadit do seznamu dávek ve stáří a dávek pozůstalým ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c) a d), a tím do oblasti sociálního zabezpečení.
50. Mám za to, že je nutno přistoupit na tento druhý názor. U sporných důchodových plateb, které jsou založeny na SGB VI, se nejedná ani o zvláštní nepříspěvkové dávky ve smyslu čl. 4 odst. 2a, ani o dávky pro oběti války ve smyslu čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71.
– Vymezení vůči zvláštním nepříspěvkovým dávkám
51. Judikatura definuje zvláštní dávky ve smyslu čl. 4 odst. 2a prostřednictvím jejich účelu. Tyto dávky musí nahrazovat nebo doplňovat dávku sociálního zabezpečení a musí představovat sociální pomoc, která je odůvodněna hospodářskými a sociálními důvody, a musí o ní být rozhodnuto podle právní úpravy stanovící objektivní kritéria(12) . Za rozhodující kritérium pro nepříspěvkovost považuje Soudní dvůr skutečné financování dávky. Zkoumá, zda je toto financování zajištěno přímo, nebo nepřímo příspěvky na sociální pojištění nebo prostřednictvím veřejných prostředků(13) .
52. Jak Komise a předkládající soud ve věcech C‑396/05 a C‑419/05 správně uvádějí, dávky vyplývající z dob přispívání získaných na území Říše nemohou být považovány za zvláštní nepříspěvkové dávky ve smyslu čl. 4 odst. 2a, které jsou vyjmuty z požadavku vyplácení dávek do zahraničí, protože důvod pro placení dob přispívání získaných na území Říše spočívá právě ve skutečnosti, že dříve byly zaplaceny příspěvky do německého systému zákonného důchodového pojištění. Toto také odpovídá právnímu a skutkovému stavu v původních řízeních, protože z předkládacích usnesení ve věcech C‑396/05 a C‑419/05 jednoznačně vyplývá, že obě žalobkyně vždy věrohodně doložily placení příspěvků dřívější pojišťovací instituci s tím důsledkem, že Soudní dvůr je těmito zjištěními vnitrostátního soudu vázán.
53. Podle závěrů předkládajícího soudu ve věcech C‑396/05 a C‑419/05 je uznání okolnosti, že v minulosti byly zaplaceny příspěvky, také tím důvodem, proč byly doby pojištění získané na území Říše Fremdrenten- und Auslandsrenten-Neuregelungsgesetz (zákonem o nové úpravě důchodových práv získaných na základě příspěvků v zahraničí) ze dne 25. února 1960 vyňaty z práva upravujícího důchodová práva získaná na základě příspěvků v zahraničí a převzaty do obecné úpravy, totiž do tehdejšího Reichsversicherungsordnung (Říšský pojišťovací řád, dále jen „RVO“, § 1250) a do Angestelltenversicherungsgesetz (zákon o systému sociálního pojištění zaměstnanců, dále jen „AVG“, § 27) s tím důsledkem, že se nyní nachází v obecných pravidlech, totiž v SGB VI.
54. Další indicie pro zařazení do systému dávek sociálního zabezpečení podle čl. 4 odst. 1, a tím současně proti zařazení do kategorie zvláštních nepříspěvkových dávek podle čl. 4 odst. 2a nařízení č. 1408/71 vyplývá ze způsobu financování tohoto systému. Jak bylo vysvětleno Komisí a předkládajícím soudem, dávky vyplývající z dob přispívání získaných na území Říše nejsou financovány stejně jako důchody, které jsou založeny na dobách přispívání získaných na území dnešní Spolkové republiky Německo, například z příspěvku Spolku podle § 213 SGB VI(14), nýbrž systémem průběžného financování podle § 153 SGB VI(15) . To znamená, že v současnosti pracovně aktivní pojištěnci financují svými příspěvky důchody těch, kdo dříve platili příspěvky.
55. Tyto argumenty svědčí pro to, aby byl systém dávek vyplývajících z dob přispívání získaných na území Říše považován za součást německého důchodového systému. Zařazení do kategorie zvláštních nepříspěvkových dávek podle čl. 4 odst. 2a nařízení č. 1408/71 je tedy vyloučeno.
– Vymezení vůči dávkám pro oběti války a jejích důsledků
56. V souvislosti s klasifikací dávek vyplývajících z dob přispívání získaných na území Říše jako části systému dávek pro oběti války a jejích důsledků podle čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71, kterou podporuje německá vláda a žalovaný, je nutno poukázat na skutečnost, že toto ustanovení, podobně jako čl. 4 odst. 2a, představuje ustanovení upravující výjimku, které musí být v souladu s ustálenou judikaturou Soudního dvora vykládáno ve světle článku 42 ES, jehož účel spočívá ve vytvoření co možná nejširšího volného pohybu migrujících pracovníků(16) . Cíle článků 39 ES, 40 ES a 42 ES by nebylo dosaženo, kdyby pracovníci následkem toho, že využijí svého práva volného pohybu, měli ztratit výhody sociálního zabezpečení, které jim poskytují právní předpisy členského státu(17), zejména když tyto výhody představují protiplnění jimi zaplacených příspěvků(18) . V tomto rámci zákonodárce Společenství sice může přijmout ustanovení, která stanoví výjimky ze zásady poskytování dávek sociálního zabezpečení do zahraničí, ustanovení upravující výjimku jako čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71 je však nutno vykládat restriktivně(19) .
57. V důsledku toho Soudní dvůr uznal jen ve velmi specifických případech dávky členských států jako systémy dávek pro oběti války a jejích důsledků. Kromě již zmíněných rozsudků Fossi(20) a Tinelli(21) je nutno zmínit rozsudky Gillard(22) a Baldinger(23), ve kterých se jednalo o platby odškodného vyplácené Belgií a Rakouskem vlastním státním příslušníkům, kteří padli do válečného zajetí, jako uznání služeb, které vykonali pro svou zemi, a zkoušek, jimiž si prošli. Na základě úzké souvislosti s válečnými událostmi nutně u obou věcí vyvstávala odškodňující povaha plateb. V původních řízeních se naproti tomu bez dalšího nedá takovýto závěr učinit, zvlášť když se u dávek, které jsou předmětem sporu, nejedná o typická válečná odškodnění, nýbrž o běžné starobní důchody.
58. Chtěla bych předestřít, že na rozdíl od toho, co bylo naznačeno německou vládou, použití zásad vytýčených rozsudky Fossi a Tinelli na projednávané věci se nejeví jako vhodné, protože v oněch věcech se Soudní dvůr, jak správně uvádí předkládající soud, musel zabývat případy týkajícími se důchodových práv získaných na základě příspěvků v zahraničí podle FRG, a ne případy, které spadají pod SGB VI, což představuje jiný, pro rozhodnutí relevantní skutkový stav. Dle mého názoru je nutno rozlišovat mezi dobami přispívání získanými v zahraničí, kterých bylo dosaženo na základě zohlednění dob přispívání v cizím, to znamená jiném než německém systému, a dobami přispívání získanými na území Říše, u nichž byly příspěvky placeny německé instituci. Vzhledem k tomu, že se v projednávaném případě jedná o posledně uvedenou konstelaci, považuji za nezbytné pečlivě přezkoumat podmínky čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71.
59. Jako nepřesvědčivé se jeví odvolání se německé vlády a žalovaného na domnělou odškodňující povahu dávek vyplývajících z dob přispívání získaných na území Říše, neboť uznání dob přispívání není založeno na skutečnosti, že byla válka, nýbrž, jak již bylo konstatováno, na tom, že v minulosti byly zaplaceny příspěvky německé pojišťovací instituci. Důvod pro vyplácení starobního důchodu proto nemůže záviset na čistě diskrečním rozhodnutí Spolkové republiky Německo, jehož cílem by bylo splnit svoji historickou odpovědnost vůči obětem nacionálně-socialistického režimu, nýbrž musí být spatřován v naplnění zákonem, totiž v SGB VI popsané skutkové podstaty německého důchodového práva.
60. Odmítnout je nutno rovněž odůvodnění německé vlády a žalovaného, podle nějž sporné důchodové platby slouží jako odškodňující dávky plátcům příspěvků za válkou podmíněný zánik bývalých pojišťovacích institucí na východních územích Německé říše. Pokud se toto odůvodnění vztahuje na bývalý RfA, jako tehdy příslušnou pojišťovací instituci, je proti němu nutno namítnout, že to nic nemění na okolnosti, že platby příspěvků nesporně byly odvedeny státní pojišťovací instituci. Potud je nutno souhlasit s argumentací italské vlády, že nemůže záležet na tom, zda žalobci žili na území Německé říše (Pomořansko), nebo na anektovaném území (Sudety). Rozhodujícím je pouze to, že byly placeny příspěvky RfA.
61. Podle mého názoru je zánik infrastruktury a zařízení patřících pojišťovací instituci v důsledku územního oddělení Pomořanska a Sudet od Německé říše pro posouzení projednávané věci irelevantní, protože změna vybavení instituce věcnými a personálními prostředky, byť podmíněná důsledky války, nemá žádný vliv na její právní subjektivitu(24) . S předkládajícím soudem ve věcech C‑396/05 a C‑419/05 je nutno souhlasit rovněž v tom, že rozhodné nesmí být to, jaký kapitál pojišťovací instituce dříve nashromáždila a zda byl tento kapitál v důsledku války ztracen. Z mého pohledu je naopak rozhodující otázka, zda RfA po konci války organizačně nadále existovala jako správní jednotka.
62. Německá vláda a žalovaný ve svých písemných vyjádřeních uplatňují, že Deutsche Rentenvericherung Bund (spolková instituce důchodového pojištění, dále jen „Rentenversicherung Bund“) se sice stala funkční nástupkyní, nicméně ne právní nástupkyní RfA. Německá vláda později na jednání tento argument na dotaz Soudního dvora upřesnila v tom smyslu, že funkční nástupnictví se pojmově od právního nástupnictví liší v tom, že nástupkyně nepřevzala závazky. Nehledě na nejasnost, která provází používání takovéhoto pojmu, zdá se mi tento závěr v souvislosti s konstatováními, která poskytl předkládající soud, jako nesrozumitelný. Z předkládajících usnesení ve věcech C‑396/05 a C‑419/05 totiž vyplývá, že RfA již sice neexistuje, nicméně měl své sídlo v Berlíně, tedy na území současné Spolkové republiky Německo, a jeho majetek (například pozemky a správní budovy) přešel do vlastnictví žalovaného. Na základě toho se nelze ztotožnit s tvrzeními německé vlády a žalovaného týkajících se částečného zániku RfA na bývalých východních územích. V případě, že by bylo dáno za pravdu právnímu názoru německé vlády týkajícímu se údajného zániku RfA, muselo by se naopak vycházet z toho, jak správně poznamenala italská vláda, že tato pojišťovací instituce zanikla jako celek, to znamená nejen pro ty pojištěnce, kteří žili na bývalých východních územích, nýbrž i pro ty, kteří u ní byli pojištěni a měli své bydliště na území dnešní Spolkové republiky Německo. Avšak posledně uvedený okruh osob není spornou vnitrostátní úpravou dotčen, přestože v obou případech byly zaplaceny příspěvky.
63. V důsledku toho musí být vyplácení důchodu za doby přispívání získané na území Říše odepřen jakýkoliv charakter odškodnění. Nejedná se tedy o dávku ze systému dávek pro oběti války podle čl. 4 odst. 4, nýbrž o v souladu s jejím účelem, jejím financováním a podmínkami pro její poskytnutí o dávku sociálního zabezpečení podle čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71.
– Právní účinek prohlášení podle článku 5 nařízení č. 1408/71
64. Tento výsledek je podepřen prohlášením, které podle článku 5 nařízení č. 1408/71 podala Spolková republika Německo a ve kterém v bodě I části 3 písm. a) uvedla zákoník o sociálním zabezpečení, knihu VI ze dne 18. prosince 1989 jako právní předpisy a systémy ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71(25) . Zohlednění dob přispívání získaných na území Říše při výpočtu důchodu vyplývá z ustanovení tohoto zákona, totiž z § 247 odst. 3 první věty SGB VI, podle nějž jsou dobami přispívání rovněž doby, za které byly podle říšských zákonů v oblasti pojištění zaplaceny povinné (povinné doby přispívání) nebo dobrovolné příspěvky.
65. Uvedl-li členský stát v prohlášení podle článku 5 nařízení č. 1408/71 právní předpis, nutně z toho vyplývá, že dávky uvedené v tomto právním předpisu jsou dávkami sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71(26) . Oznámené dávky pak spadají do věcného rozsahu působnosti nařízení(27) . Oznámení právně způsobuje sebezavázání členských států, takže tyto se musí svými prohlášeními řídit(28) .
3. Omezení volného pohybu pracovníků prostřednictvím doložky o bydlišti
66. Naplnění skutkové podstaty čl. 4 odst. 1 vyvolává právní následek čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71, který členským státům zakazuje uplatňovat vnitrostátní předpisy, které stanoví snížení starobních peněžitých dávek v případě, že se oprávněná osoba přestěhuje do jiného členského státu. Tato takzvaná zásada zrušení ustanovení o bydlišti nicméně neplatí bez omezení, jak vyplývá již ze znění a jak to potvrdil Soudní dvůr(29), nýbrž jen s výhradou, není-li v tomto nařízení stanoveno jinak. Něco jiného výslovně vyplývá z ustanovení o výjimce uvedeného v příloze VI části D, nazvané „Německo“, bodu 1 nařízení č. 1408/71.
67. Vzhledem k tomu, že obě ustanovení sekundárního práva mají stejnou právní sílu, není možné přezkoumat platnost přílohy VI části D, nazvané „Německo“, bodu 1 přímo na základě čl. 10 odst. 1. Je však nutno pamatovat na to, že funkce čl. 10 odst. 1 spočívá v tom, že naplněním koordinačního pověření článku 42 ES zavádí systém úpravy pro Společenství, který v oblasti sociálního zabezpečení přispěje k zajištění základní svobody volného pohybu pracovníků zakotvené v článku 39 ES(30) . Zde konstatovaná použitelnost nařízení č. 1408/71 na skutkové stavy, které jsou základem původních řízení, tak otevírají možnost přezkumu slučitelnosti tohoto německého zápisu s nadřazeným právem Společenství. K němu patří články 39 ES a 42 ES jako rozhodná ustanovení v souvislosti s volným pohybem pracovníků, jakož i článek 18 ES týkající se občanství Unie.
68. Podle čl. 39 odst. 1 ES je zajištěn volný pohyb pracovníků ve Společenství. Toto ustanovení zakotvuje nejen zákaz diskriminace, nýbrž vyžaduje krom toho, že je nutno zdržet se pouhých znevýhodnění práva na volný pohyb(31) . Mimoto Soudní dvůr několikrát prohlásil, že článek 39 ES provádí základní zásadu, která je zakotvena v čl. 3 písm. c) ES, podle níž činnost Společenství zahrnuje odstranění překážek volného pohybu osob mezi členskými státy(32) . Pro žalobkyně v původním řízení mělo přesunutí jejich bydliště do jiných členských států za následek, že na základě nového vypočtení jejich nároku na důchod ztratily přibližně 60 %, resp. 25 %, svého důchodu. Takováto ztráta legálně nabytých nároků na důchod je způsobilá omezit oprávněné osoby jako žalobkyně ve výkonu jejich práva na volný pohyb, a je proto nutno ji považovat za omezení této základní svobody. Totéž platí pro jejich právo jako občanek Unie využívat volného pohybu, které jim přiznává čl. 18 odst. 1 ES.
4. Odůvodnění omezení volného pohybu pracovníků
69. Využívá-li německý zákonodárce pravomoci vytvořit pro okruh osob, který získal doby přispívání na území Říše mimo Spolkovou republiku, zvláštní zákonné normy, je v případě bydliště mimo Německo povinen krácení plných dávek vyplývajících z dob přispívání získaných v zahraničí stanovit v každém případě tak, aby nebylo porušeno právo na volný pohyb.
70. Ve věci Elsen(33) Soudní dvůr, aniž by se blíže musel zabývat platností ustanovení v příloze VI části D, konstatoval, že členské státy při úpravě svých systémů sociálního zabezpečení „musí respektovat zejména ustanovení Smlouvy o volném pohybu pracovníků, ale také svobodu, která je přiznána každému občanu Unie, pohybovat se a zdržovat se na území členských států“.
a) Argumenty zúčastněných
71. Německá vláda uvádí k odůvodnění omezení volného pohybu pracovníků snahu německého zákonodárce o integraci osob přesídlených z bývalých východních území do společnosti Spolkové republiky Německo.
72. Dále uvádí, že tím, že SGB VI vyžaduje bydliště oprávněné osoby, vyvozuje tím důsledek ze skutečnosti, že ústavy důchodového pojištění Spolkové republiky Německo jsou sice funkčními, nikoli však právními nástupci RfA. Toto funkční nástupnictví nicméně může a má zasáhnout pouze v případě aktuální územní příslušnosti. V opačném případě by na základě událostí druhé světové války, během níž byly velké části východní Evropy obsazeny Německem, vznikl nepřehledný okruh potenciálně oprávněných osob. Tento okruh osob rovněž není možné rozumně ohraničit jiným objektivním kritériem než bydlištěm.
73. Pravidla jak k dobám přispívání získaným na území Říše, tak i k dobám získaným podle FRG slouží podle argumentace německé vlády tedy také k obraně před finančními riziky, která by bylo možné jen stěží zvládnout. Tato rizika by nejen zatížila německou státní pokladnu formou vyrovnávacích plateb důchodovým pokladnám, nýbrž celkově by zpochybnila také povahu německého důchodového pojištění, protože to se v současnosti opírá z převážné části o financování prostřednictvím příspěvků pojištěnců.
74. Komise naproti tomu zastává názor, že požadavek bydliště, jako podmínky pro vyplácení důchodu za doby přispívání získané na území Říše, je nepřiměřeným zásahem do volného pohybu pracovníků podle článků 39 ES a 42 ES, který ve světle judikatury Soudního dvora k občanství Unie podle článku 18 ES není možné odůvodnit.
b) Právní posouzení
75. Německé vládě je na straně jedné nutno dát v souvislosti s integrační funkcí vnitrostátního zákonodárství, které je předmětem sporu, za pravdu v tom, že podle současného stavu práva Společenství jsou z důvodu neexistence harmonizace v oblasti sociálního zabezpečení členské státy nadále příslušné pro stanovení podmínek pro poskytování sociálních dávek(34), a mají proto široký prostor pro uvážení, co se týče stanovení kritérií pro hodnocení vazby na společnost státu(35) . Zákonodárce Společenství tento prostor pro uvážení vědomě neomezoval, zejména ve vztahu k ustanovením o bydlišti pro zvláštní nepříspěvkové dávky. Naopak prohlásil ustanovení o bydlišti v článku 10a nařízení č. 1408/71 výslovně za přípustné(36) .
76. Na druhou stranu je proti tomu nutno namítnout, že tyto zásady se v zásadě uplatní pouze na zvláštní nepříspěvkové dávky podle článku 10a(37) . Naproti tomu v projednávaných věcech v původních řízeních je analogické použití zakázáno kvůli ve znění čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71 jasně patrné vůli zákonodárce Společenství odstranit ustanovení o bydlišti pro starobní peněžité dávky.
77. Argumentace německé vlády totiž spočívá především na již vyvráceném názoru, že se u důchodových plateb, které jsou předmětem sporu, jedná o sociální dávky, které se neodvíjejí od dob přispívání některé dnes ještě existující tuzemské nebo zahraniční pojišťovací instituci. Z pohledu práva Společenství nemůže být rozhodné, zda je Rentenversicherung Bund právním, nebo funkčním nástupcem RfA, protože existují dostatečné doklady svědčící o určité kontinuitě v podobě Rentenversicherung Bund. Jisté je rovněž to, že tyto platby neslouží jako uznání zvláštních dávek pro oběti důsledků války, nýbrž představují dávky sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71.
78. V rozsahu, ve kterém německá vláda poukazuje na domnělá, jen stěží zvládnutelná finanční rizika, je nutno poznamenat, že v tomto nesplnila svoji průkazní ani důkazní povinnost. Zejména nepředložila důkaz týkající se přesného počtu dotčených osob a důkaz týkající se případných nákladů v případě vyplácení nezkráceného starobního důchodu těmto osobám. Nehledě na to je tato argumentace nesrozumitelná, protože k úplné výplatě důchodů v případě pobytu dotčených na území Spolkové republiky Německo by tak jako tak muselo docházet. Německá úprava v SGB VI proto může sledovat pouze účel zabránění vystěhování oprávněných osob do jiných členských států.
79. Dále je nutno zkoumat, zda je „myšlenka integrace“, která je podle tvrzení německé vlády základem právní úpravy SGB VI, slučitelná s koncepcí občanství Unie, jak je upravena v článcích 17 ES a 18 ES. Článek 18 ES poskytuje občanům Unie právo svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států s výhradou omezení a podmínek stanovených ve Smlouvě a v opatřeních přijatých k jejímu provedení.
80. Na základě tohoto ustanovení se základní svoboda volného pohybu pracovníků vyvinula v plnohodnotný volný pohyb občanů(38) . Soudní dvůr tak v rozsudku Martínez Sala(39) občanství Unie poprvé přiznal v souvislosti se sociálním zabezpečením přímý účinek, když se v souvislosti s přezkumem nároku zabýval výlučně důsledky občanství Unie. V rozsudku Elsen(40) dal Soudní dvůr jasně najevo, že jako právní základ nařízení č. 1408/71 je nutno zahrnout i článek 18 ES, a uvedl, že ustanovení těchto norem Společenství přispívají nejen k zajištění volného pohybu pracovníků podle článku 39 ES, nýbrž také k zajištění volného pohybu občanů Unie podle článku 18 ES.
81. Jedním z hlavních úkolů evropské ochrany sociálních práv je – stejně jako v oblasti volného pohybu – integrace pracovníků, a tím také občanů Unie do sociálního a společenského života členského státu(41) . Článek 39 ES a čl. 18 odst. 1 ES jsou zjevně porušeny takovým vnitrostátním zákonodárstvím, o jaké se jedná v projednávaném případě, které sice sleduje integraci určité skupiny osob do společnosti mateřské země, současně je ale zaměřené proti integraci do společností jiných členských států.
82. Cíl integrace občanů je zmařen, a tím je porušen čl. 18 odst. 1 ES, jestliže členský stát bez závažnějšího důvodu odděluje určitou skupinu vlastních státních příslušníků a znevýhodňuje ji vůči většině tím, že jim prostřednictvím krácení důchodů ztěžuje výkon práva volného pohybu.
83. Nelze srozumitelně vysvětlit, proč s integrací do společnosti Spolkové republiky nesmí být vždy také současně spojena integrace do společenství národů v rámci Evropské unie, zejména když sledovaný cíl Smlouvy o ES podle prvního bodu odůvodnění preambule spočívá v tom, že mají být položeny základy stále užšího svazku evropských národů.
84. V důsledku toho nemůže být cíl integrovat přesídlené osoby německého původu do společnosti Spolkové republiky Německo, který je sledován německou úpravou v SGB VI týkající se dávek vyplývajících z dob přispívání získaných na území Říše odůvodněním, pokud tím je omezena integrace do společnosti přijímajících států.
85. Vzhledem k tomu, že pro účely řízení o předběžné otázce podle čl. 234 odst. 1 písm. b) ES relevantní zápis do části D bodu 1 přílohy VI nařízení č. 1408/71 pouze jistí ustanovení o bydlišti obsažené ve vnitrostátním právu, aniž by je oslaboval nebo zmírňoval, není možné ho považovat za slučitelný s nadřazeným právem Společenství.
B – K věci C‑450/05
86. Předběžná otázka, kterou Landessozialgericht Berlin-Brandenburg předložil Soudnímu dvoru, se do určité míry skládá ze dvou dílčích otázek. Je nutno přezkoumat, zda přechodná ustanovení v příloze III části A a B vždy bod 35, [nazvaný] „Německo-Rakousko“, písm. e) [po rozšíření od 1. května 2004 se jak v části A, tak i v části B stala bodem 83 písm. e)] a příloha VI část C, [nazvaná] „Německo“, bod 1 k nařízení č. 1408/71 jsou v souladu s nadřazeným právem Společenství.
1. První dílčí otázka
a) Úvodní poznámky
87. Žalobce v původním řízení tvrdí, že omezením územní asimilace zakotvené v článku 4 dřívější německo-rakouské úmluvy ze dne 22. prosince 1966 o sociálním zabezpečení(42), které s sebou přinesla německo-rakouská úmluva ze dne 4. října 1995, ztratil výhody. Tato nová úmluva svými přechodnými ustanoveními zohledňuje okolnost, že na základě přistoupení Rakouska k Evropskému hospodářskému prostoru (EHP) a Evropské unii vstoupilo nařízení č. 1408/71 v platnost i v tomto členském státu a podle svého článku 6 nahrazuje dosavadní bilaterální úmluvu.
88. Přechodná ustanovení v čl. 14 odst. 2 písm. b) německo-rakouské úmluvy ze dne 4. října 1995 konkrétně stanoví další platnost územní asimilace, avšak omezeně na případy, ve kterých i) byly dávky splatné ke dni 1. ledna 1994, ii) dotyčná osoba zřídila své obvyklé bydliště v Rakousku před 1. lednem 1994 a vyplácení dávky podle důchodového a úrazového pojištění začalo do 31. prosince 1994(43) . Žalobce tyto podmínky nesplňuje, protože i když má své bydliště v Rakousku od roku 1970, byl teprve od 1. srpna 1999, po dovršení 63. roku života, oprávněn požádat o starobní důchod.
89. Tato přechodná ustanovení jsou potvrzena zápisem do přílohy III části A a B vždy bodu 35, [nazvaného] „Německo-Rakousko“, který je identický se zněním právě zmíněných ustanovení. Přezkumná pravomoc Soudního dvora se v rámci řízení o předběžné otázce omezuje podle čl. 234 odst. 1 písm. b) ES na otázku platnosti tohoto zápisu jako ustanovení právní normy sekundárního práva Společenství. Úmluvy o sociálním zabezpečení mezi Německem a Rakouskem naproti tomu nepředstavují přípustný předmět přezkumu, protože tyto bilaterální úmluvy je podle judikatury Soudního dvora nutno přiřadit k vnitrostátnímu právu příslušných zúčastněných států(44) . Přesto mají význam při posouzení otázky, do jaké míry byly tyto vytlačeny ustanoveními nařízení č. 1408/71. Žalobce proto nemá nárok na výplatu důchodu vyplývajícího z dob přispívání získaných na základě FRG, dokud nebydlí ve Spolkové republice Německo, za předpokladu, že nařízení č. 1408/71 je použitelné na tyto dávky, a za předpokladu, že se v jeho prospěch neuplatní žádné ustanovení o výjimce.
b) Použitelnost nařízení č. 1408/71
i) Osobní působnost a přeshraniční prvek
90. Jako bývalý pracovník v Rakousku a v současnosti důchodce žalobce spadá podle čl. 2 odst. 1 do rozsahu osobní působnosti nařízení.
91. Dále existuje také prvek Společenství, který je pro použití nařízení nezbytný(45) . Tento vyžaduje, aby osoby, situace nebo požadavky měly právní vazbu na některý jiný členský stát. Tento prvek může existovat také tehdy, pokud pro určitou osobu platí nebo platily pouze právní předpisy jednoho jediného členského státu, ale nikoli tehdy, jestliže neexistuje žádná spojitost s jakoukoliv ze skutkových okolností, které jsou relevantní pro právo Společenství a jejichž žádný relevantní element nezasahuje za hranice jednoho členského státu(46) . Z toho je nutno vyvodit, že právní vztah s mezinárodním prvkem je dán tehdy, jestliže předpisy jiného členského státu než toho členského státu, ve kterém má oprávněný své bydliště, jsou použitelné na pracovníka. To musí platit například tehdy, jestliže tyto právní předpisy poskytují pracovníkovi nárok na důchod(47) . Žalobce tyto podmínky splňuje. Poté, co opustil Rumunsko, sice pracoval a bydlel jen v Rakousku, avšak tím, že mu německá důchodová instituce uznává německé doby přispívání na důchod podle právních předpisů FRG, existuje od přistoupení Rakouska právní vazba k jinému členskému státu.
ii) Časová působnost
92. Nařízení č. 1408/71 je na základě Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (dále jen „Dohoda o EHP“)(48) od 1. ledna 1994 použitelné pro Rakouskou republiku. Od 1. ledna 1995 je pro Rakouskou republiku použitelné jako pro členský stát Evropské unie(49) . Toto ovšem nebrání použitelnosti na doby pojištění a doby zaměstnání žalobce získané před tímto okamžikem. Článek 94 odst. 2 nařízení č. 1408/71 totiž stanoví sčítání dob pojištění, zaměstnání nebo bydlení, a to i pro doby získané před prvním dnem vstupu nařízení v platnost. Článek 94 odst. 3 tohoto nařízení dále stanoví, že se nároku podle tohoto nařízení nabývá, i když se tento nárok týká pojistné události, ke které došlo přede dnem, od kterého je toto nařízení použitelné na území dotyčného členského státu.
93. Zákaz zpětné účinnosti uvedený v čl. 94 odst. 1 nařízení č. 1408/71, podle nějž toto nařízení nezakládá žádné nároky za období přede dnem, od kterého je použitelné na území dotyčného členského státu, není v projednávaném případě relevantní, protože nárok žalobce na podání žádosti o důchod vznikl teprve od 1. srpna 1999 po dovršení 63. roku života, a tím teprve poté, co nařízení v Rakousku vstoupilo v platnost.
iii) Věcná působnost
94. Právní stav v projednávaném případě je nutno posoudit jinak než v případech, které byly základem spojených věcí Habelt a Möser. Doby přispívání získané v zahraničí podle FRG se liší od dob přispívání získaných na území Říše podle SGB VI nejprve v tom, že mají za cíl zohlednění dob přispívání, které byly získány v cizím, to znamená v jiném než německém systému. Formulováno jinak, u důchodových práv získaných na základě příspěvků v zahraničí neodpovídá státní dávka placení příspěvků, které bylo dříve poskytnuto oprávněnou osobou. Krom toho je okruh oprávněných osob podle FRG větší v tom, že zahrnuje osoby německého původu, které měly své bydliště v oblastech mimo bývalou Německou říši.
95. Z tohoto pohledu je za účelem přesného zařazení do kategorií dávek uvedených v článku 4 nařízení č. 1408/71 nutno dávky podle FRG zkoumat zvlášť na základě jejich účelu. P řitom je nutno v těchto kategoriích obsažená ustanovení o výjimce, ke kterým patří i vyrovnávací systémy pro důsledky války, vykládat restriktivně v zájmu uskutečnění co možná nejúplnější svobody volného pohybu migrujících pracovníků(50) .
– Argumenty zúčastněných
96. Podle argumentů německé vlády a žalovaného musí být na úpravu podle FRG pohlíženo s ohledem na to, že německé menšiny žijící ve východní Evropě a střední Asii potkal ve druhé světové válce a po ní zvláště těžký osud. Německo přebírá zvláštní odpovědnost za jejich osud tím, že dotyčným osobám přenechává rozhodnutí, zda si chtějí svoji budoucnost vytvořit v jejich současné vlasti, nebo zda se chtějí vrátit do Německa v rámci zákonných ustanovení o integraci, a tím, že je podporována sociálně snesitelná integrace repatriovaných osob. FRG údajně tvoří část těchto integračních opatření, přičemž je s dotyčnými osobami zacházeno tak, jako by svůj profesní život strávily v Německu. Doby přispívání, které dotyčné osoby získaly u zahraniční instituce důchodového pojištění, jsou začleněny do německého důchodového práva a  nahrazeny ve výši německých důchodů.
97. Začlenění zahraničních dob do německého systému je nezbytné, protože příslušné zahraniční pojišťovací instituce své důchody buď neposkytují do zahraničí, nebo protože poskytované zahraniční důchody nestačí k tomu, aby dotyčným osobám v Německu zajistily dostatečné příjmy k pokrytí jejich potřeb. Dávky vycházející z dob stanovených FRG jsou tedy určeny k poskytnutí dodatečného, náhradního nebo doplňkového zajištění proti riziku ve stáří spojenému s hospodářským a sociálním prostředím v Německu.
98. Německá vláda uplatňuje, že poskytnutí dávek vycházejících z dob stanovených FRG v Německu nezávisí na okolnosti, že dotyčné osoby rovněž zaplatily příspěvky na německé důchodové pojištění.
99. Komise naopak zastává názor, že se přitom jedná o dávky, které je nutno zařadit do katalogu dávek ve stáří ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c), a tím do oblasti sociálního zabezpečení. Dodává, že za dávky podle FRG skutečně nebyly zaplaceny žádné příspěvky do německého systému, to je ale nečiní zvláštními nepříspěvkovými dávkami.
100. Uvádí dále, že po skončení studené války již neplatí, že by repatriované osoby nemohly své nároky plynoucí z pojištění získané ve státech původu prosadit, protože příslušné pojišťovací instituce se nachází mimo Německo. Na velké části území uvedených v BVG mezitím platí právo Společenství, a tím také nařízení č. 1408/71. Argument, že nároky není možné prosadit, tak ve vztahu k těmto členským státům odpadá.
– Právní posouzení
Vymezení vůči dávkám pro oběti války a jejích důsledků
101. Německé vládě je na jedné straně nutno dát za pravdu v tom, že FRG ve spojení s BVG byl původně vypracován za účelem integrace těch osob německého původu do společnosti Spolkové republiky Německo, které v souvislosti s událostmi druhé světové války ztratily po přesídlení v důsledku nuceného vysídlení své bydliště v zahraničí. Základ pro svůj právní názor nachází německá vláda v rozsudku Tinelli, ze kterého vyplývá, že účelem FRG je „znovu začlenit uprchlíky a přesídlené osoby, které svou prací přispěly k obnově Spolkové republiky Německo po událostech souvisejících s nacionálně-socialistickým režimem a druhou světovou válkou“(51) .
102. Na druhou stranu je nutno souhlasit i s Komisí a předkládajícím soudem v jejich mínění, že si tento argument ve světle dnešních okolností zaslouží jiné posouzení. Zejména v souvislosti s takzvanými repatriovanými osobami, které nijak nepřispěly k obnově Spolkové republiky Německo, předpisy jako FRG již nadále nemohou sloužit tomuto účelu, nýbrž naopak slouží zařazení pojištěnců s dobami přispívání získanými v zahraničí do systému německého zákonného důchodového pojištění(52) .
103. Jako neaktuální se dále jeví argument uplatněný německou vládou v projednávané věci, podle nějž jsou dávky podle FRG určeny jako odškodnění za to, že dotyčné osoby nemohou uplatnit své nároky získané ve státech původu, protože příslušné instituce se nacházejí mimo Německo. Toto odůvodnění, které bylo základem již rozsudkům Fossi a Tinelli, již, jak Komise správně uvádí, po skončení studené války a po posledních dvou rozšířeních Evropské unie, není namístě. Na velké části území ve východní Evropě, která uvádí BVG, mezitím platí právo Společenství, a tím také nařízení č. 1408/71. Podle nařízení č. 1408/71 poskytuje každý členský stát podle dob pojištění, které byly získány podle jeho právních předpisů, poměrný důchod, který podle článku 10 nařízení musí být přenositelný do jiných členských států. Podle přechodných ustanovení uvedených v článku 94 nařízení se toto nařízení vztahuje i na doby pojištění, které byly získány, a na situace, které nastaly před přistoupením země k Evropské unii. S přistoupením Rumunska dne 1. ledna 2007 by žalobce, nejpozději od tohoto okamžiku, byl schopen rumunský důchod na základě svých rumunských dob pojištění vymáhat. Argument nevymahatelnosti se tak ve vztahu k těmto členským státům neuplatní.
104. V důsledku toho není v případě dávek z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG možné mluvit o systému dávek pro oběti války a jejích důsledků ve smyslu čl. 4 odst. 4 nařízení č. 1408/71.
Vymezení vůči zvláštním nepříspěvkovým dávkám
105. Zařazení dávek z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG do kategorie zvláštních nepříspěvkových dávek podle čl. 4 odst. 2a nařízení č. 1408/71 naopak připadá v úvahu. K tomu je nezbytné, aby byla příslušná dávka uvedena v příloze IIa a aby byla splněna hmotně právní skutková podstata existence zvláštní nepříspěvkové dávky podle čl. 4 odst. 2a nařízení č. 1408/71(53) .
106. Pro příslušnou kvalifikaci hovoří nejprve způsob financování, protože poskytnutí dávek vycházejících z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG není závislé na tom, že dotyčné osoby rovněž zaplatily příspěvky na německé důchodové pojištění. Tyto dávky jsou financovány z veřejných prostředků, přičemž Spolek podle § 291b SGB VI(54) hradí institucím důchodového pojištění výdaje na dávky podle FRG. Nicméně pro účely jasného vymezení vůči dávkám sociálního zabezpečení podle čl. 4 odst. 1 nemůže být rozhodný pouze tento charakteristický rys, zvláště když z čl. 4 odst. 2 vyplývá, že nařízení č. 1408/71 se vztahuje na příspěvkové nebo nepříspěvkové systémy sociálního zabezpečení.
107. Pro zařazení jako zvláštní nepříspěvkové dávky podle čl. 4 odst. 2a nařízení č. 1408/71 je dále rozhodné to, zda má příslušná dávka charakter zvláštních dávek. V takovém případě musí nahrazovat nebo doplňovat dávku sociálního zabezpečení a musí představovat sociální pomoc, která je odůvodněna hospodářskými a sociálními důvody. Dále je nezbytné, aby o ní bylo rozhodnuto podle právní úpravy stanovící objektivní kritéria(55) . Dávky vycházející z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG jsou koncipovány jako starobní důchod, a potud postaveny na roveň jedné určité dávce sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71. Jejich cílem sice je v hospodářském ohledu mimo jiné společenská integrace oprávněných osob, nicméně na rozdíl od toho, co tvrdí německá vláda, nevykazují ty znaky, které charakterizují sociální pomoc(56) . Toto platí například pro návaznost na charakteristický znak potřebnosti, protože dávky vycházející z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG jsou poskytovány, aniž by přitom byl rozhodující případný přezkum potřebnosti jednotlivce nebo určité skupiny osob. Mimoto jejich poskytnutí spočívá na součtu dob zaměstnání, kterých dosáhla oprávněná osoba ve své zemi původu, což svědčí proti podobnosti se sociální pomocí.
108. Proti zařazení dávek vycházejících z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG do kategorie zvláštních nepříspěvkových dávek podle čl. 4 odst. 2a nařízení č. 1408/71 hovoří konečně to, že tyto nejsou uvedeny v příloze IIa. Avšak sociální dávka může být považována za dávku patřící do této kategorie pouze tehdy, jestliže kumulativně existuje splnění hmotněprávních předpokladů a zápis příslušné dávky v příloze IIa(57) .
109. S ohledem na výše uvedené je nutno vyvodit, že dávky vycházející z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG je nutno zařadit do kategorie dávek sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71.
110. V důsledku toho je nařízení č. 1408/71 v zásadě použitelné na projednávaný případ.
c) Existence výjimky
i) K přechodným ustanovením uvedeným v bilaterální úmluvě z roku 1995 a v příloze III nařízení č. 1408/71
111. Vstup nařízení č. 1408/71 v Rakousku v platnost měl podle jeho čl. 6 písm. a) za následek, že toto nařízení nahradilo bilaterální úmluvu z roku 1966. Na mezistátní úrovni byla tato úmluva nahrazena až úmluvou ze dne 4. října 1995, která vstoupila v platnost dne 1. října 1998. Z důvodů ochrany legitimního očekávání byla pro staré případy v čl. 2 písm. b) úmluvy zavedena přechodná ustanovení.
112. Na úrovni Společenství bylo toto přechodné ustanovení zajištěno zápisem identického znění v příloze III části A a B vždy bodu 35, nazvaném „Německo-Rakousko“, písm. e) [resp. příloze III části A a B vždy bod 83 písm. e) po rozšíření od 1. května 2004]. Jako právní základ pro zápis do přílohy III může být ovšem použit pouze čl. 7 odst. 2 písm. c). Podle tohoto ustanovení totiž bez ohledu na článek 6 zůstávají použitelné úmluvy o sociálním zabezpečení uvedené v příloze III. Z toho vyplývá, že čl. 7 odst. 2 písm. c) platí jen pro ty úmluvy, které byly uzavřeny před vstupem nařízení č. 1408/71 v platnost, zatímco podle článku 8 zůstává členským státům vyhrazeno uzavřít i po vstupu tohoto nařízení v platnost nové úmluvy(58) . Avšak pro úmluvy uvedené v příloze III článek 8 neplatí. Pokud úmluva mezi Rakouskou republikou a Spolkovou republikou Německo o sociálním zabezpečení ze dne 4. října 1995 byla podepsána po vstupu nařízení č. 1408/71 v Rakousku v platnost, mohlo se u ní, jak uvádí Komise, jednat pouze o novou úmluvu, a tím zásadně nikoli o úmluvu, která mohla být zapsána do přílohy III. Tento názor je na jedné straně podpořen skutečností, že preambule úmluvy výslovně odkazuje na článek 8 nařízení č. 1408/71 a mluví o záměru smluvních stran „uzavřít novou úmluvu o sociálním zabezpečení, která má nahradit úmluvu ze dne 22. prosince 1966“.
113. Na straně druhé se čl. 14 odst. 2 písm. b) úmluvy, a tím také zápis v příloze III týká pouze ustanovení úmluvy z roku 1966, jejichž normativní obsah zůstal v podstatě nezměněn a pro která byly pouze zavedeny lhůty pro poskytování dávek v případě, že oprávněné osoby mají své bydliště mimo území Spolkové republiky Německo. Článek 14 odst. 1 úmluvy výslovně stanoví, že se vstupem této úmluvy v platnost přestává s výjimkou ustanovení, která jsou uvedena v odstavci 2, platit úmluva ze dne 22. prosince 1966 mezi Rakouskou republikou a Spolkovou republikou Německo o sociálním zabezpečení. Potud je možné v čl. 14 odst. 2 písm. b) úmluvy z roku 1995 spatřovat časově omezené pokračování platnosti staré úpravy. V důsledku toho nemůže být zápis do přílohy III vytýkán.
ii) Omezení volného pohybu pracovníků
– Ztráta sociální výhody
114. Naopak je nutno zabývat se otázkou, zda bylo porušeno hmotné právo Společenství. Tvrzením, že omezením zásady územní asimilace ztratil výhody, uplatňuje žalobce v původním řízení porušení svého práva na volný pohyb.
115. Článek 4 odst. 1 úmluvy z roku 1966 stanovil územní asimilaci mezi Rakouskem a Německem, která podle nařízení č. 1408/71 neexistuje. Ta totiž byla i přes územní asimilaci podle článku 10 nařízení zápisem v příloze VI části D, nazvané „Německo“, bodu 1 právě pro předmětné dávky znovu zrušena. Vzhledem k tomu, že by územní asimilace podle úmluvy z roku 1966 vedla k vyplácení důchodu za doby přispívání získané v zahraničí podle FRG do Rakouska, to představuje sociální výhodu, kterou jako takovou nařízení nestanoví.
116. Výjimka k příloze VI nařízení v příloze III sice stanoví přechodné ustanovení – až do doby, kdy dne 5. května 2005 přestane platit – nicméně ne pro případy, ve kterých je důchod poprvé vyplácen po 1. lednu 1995. Pod tento případ spadá situace, ve které se nachází žalobce, protože tento pobírá důchod teprve od roku 1999. Žalobce se proto nemůže dovolávat územní asimilace podle úmluvy z roku 1966, protože nařízení pro dávky tohoto druhu, kvůli zápisu v příloze VI, žádnou územní asimilaci nestanoví a protože nařízení v zápisu do přílohy III v případech, jakým je případ žalobce, nestanovilo žádné přechodné ustanovení, a konečně proto, že v bilaterálním vztahu byla vstupem nové úmluvy v platnost v říjnu 1998 územní asimilace pro nové případy zrušena, neboť tato úmluva – stejně jako příloha III nařízení č. 1408/71 – vyžaduje, aby k vyplácení důchodu došlo poprvé nejpozději v roce 1994.
117. Žalobce by se mohl i přes vstup nařízení č. 1408/71 v platnost dovolávat pokračování platnosti ustanovení úmluvy o sociálním zabezpečení z roku 1966, pokud by zápisy v příloze III a VI nebyly slučitelné s nadřazeným právem Společenství, zejména s ustanoveními upravujícími volný pohyb pracovníků.
– Porušení volného pohybu pracovníků
118. Podle ustálené judikatury Soudního dvora ustanovení Smlouvy o volném pohybu nepřipouští, aby pracovníci, kteří využili svého práva volného pohybu, ztratili výhody sociálního zabezpečení, protože bilaterální úmluva zavedená do vnitrostátního práva se po vstupu nařízení v platnost stala nepoužitelnou(59) . Tato judikatura je založena na úvaze, že dotčený pracovník si mohl vytvořit ochrany hodné očekávání, že i po využití práva volného pohybu bude moci mít prospěch z příznivější právní úpravy obsažené v úmluvě. Soudní dvůr ve věcech Rönfeldt(60), Thévenon(61), Naranjo Aronja(62) a Grajera Rodriguez(63) poukázal na podmínky, za nichž se dále použijí ustanovení starších bilaterálních úmluv i přes nahrazující právní úpravu obsaženou v článku 6 nařízení č. 1408/71.
119. V rozsudku ze dne 9. listopadu 1995 ve věci Thévenon upřesnil Soudní dvůr svoji judikaturu z rozsudku Rönfeldt v tom smyslu, že zásada ochrany legitimního očekávání nemůže platit pro pracovníky, kteří až do vstupu nařízení č. 1408/71 v platnost dosáhli dob pojištění pouze v jednom členském státě a svého práva na volný pohyb využili teprve po vstupu tohoto nařízení v platnost(64) .
120. Ve věcech Naranjo Aronja a Grajera Rodriguez bylo nesporné, že dotčené osoby pracovaly v Německu již před tím, než nařízení č. 1408/71 s přistoupením Španělska dne 1. ledna 1986 vstoupilo v tomto členském státě v platnost, a tím podle svého článku 6 v zásadě nahradilo ustanovení německo-španělské úmluvy. Nahrazení podle názoru Soudního dvora proto nesmělo způsobit, že dotčeným osobám budou odňaty práva a výhody, které jim podle úmluvy přísluší(65) .
121. Z této judikatury je možné vyvodit závěr, že nahrazení ustanovení úmluv o sociálním zabezpečení uzavřených mezi členskými státy nařízeními Společenství je v zásadě kogentní(66), a kromě případů, které jsou v těchto nařízeních výlučně uvedeny, připouští výjimku pouze v těch případech, ve kterých by tato nařízení vedla k tomu, že pracovník, který dříve využil práva volného pohybu, by se vstupem nařízení v platnost ztratil výhody sociálního zabezpečení, které mu přísluší na základě úmluv mezi dvěma nebo více členskými státy, které byly zavedeny do vnitrostátního práva.
122. V této souvislosti je důležité připomenout, že tyto zásady byly vyvozeny z výkladu článků 39 ES a 42 ES, smysl a účel této judikatury tedy může spočívat výlučně ve snaze zajistit výkon volného pohybu pracovníků(67) . Logickým je vyžadovat jako podmínku pro jejich uplatnění využití této základní svobody dotčenou osobou. Na rozdíl od věcí C‑396/05 a C‑419/05 žalobce v původním řízení ve věci C‑450/03 žil a pracoval pouze v Rumunsku a Rakousku, a nemigroval tak ve fyzickém smyslu mezi dvěma členskými státy EU. Pravidla volného pohybu práva Společenství jsou ale použitelná také tehdy, jestliže je dotčená činnost sice vykonávána mimo Evropskou unii, avšak pracovní vztah má územní souvislost nebo dostatečně úzkou vazbu na právo členského státu, a tím na relevantní ustanovení práva Společenství. Soudní dvůr potvrdil ve věci Boukhalfa(68) dostatečně úzkou souvislost mimo jiné tehdy, jestliže je pracovník, který vykonává činnost ve třetím státě, zahrnut do systému sociálního pojištění členského státu. V projednávaném případě byl žalobce uznán za přesídlenou osobu ve smyslu příslušných ustanovení BVG, takže v zásadě měl nárok na starobní důchod, přičemž jeho doby přispívání v Rumunsku měly být zohledněny podle ustanovení FRG.
123. Pro použitelnost pravidel volného pohybu upravených právem Společenství je dostatečné překročení hranic samotnou dávkou, a nikoli fyzické využívání základní svobody osobami, protože jinak by mohlo dojít k rozdílným výsledkům, které by nebylo možné odůvodnit. Soudní dvůr tak ve věci Rundgren(69) potvrdil použitelnost nařízení č. 1408/71, a tím ustanovení týkajících se volného pohybu pracovníků v případě osoby, která bydlela v jednom členském státě, aniž by v něm vykonávala výdělečnou činnost, nýbrž místo toho jako úředník v důchodu pobírala důchod z jiného členského státu. V projednávaném případě překračuje dávka hranici dvou členských států. Žalobce, který doposud vykonával výdělečnou činnost v Rakousku, totiž měl až do vstupu nové úmluvy v platnost v roce 1998 nárok na starobní důchod podle ustanovení německých zákonů, aniž by tato výhoda byla vázána na požadavek bydliště.
124. Žalobce se v roce 1970 přestěhoval z Rumunska do Rakouska v důvěře v to, že po dosažení věku svého odchodu do důchodu v roce 1999 mu bude na základě úmluvy z roku 1966 do Rakouska vyplácen důchod za doby přispívání získané v Rumunsku. Zavedením nařízení včetně ustanovení uvedených v příloze III byla žalobci odebrána výhoda.
125. Takovéto odebrání se ve světle judikatury Rönfeldt jeví jako zásah do práv zaručených v článcích 18 ES, 39 ES a 42 ES, protože osoby pobírající starobní důchod ztrácejí výhody, které podle bilaterální úmluvy ještě mohly uplatnit, jestliže využily své právo na volný pohyb před tím, než skončila platnost této úmluvy, a před tím, než vstoupilo v platnost nařízení č. 1408/71. Žalobce získal prostřednictvím bilaterální úmluvy z roku 1966 právní postavení, na jehož základě mu jeho rozhodnutí žít a pracovat místo Německa v Rakousku nemohlo v souvislosti s jeho nároky na platby za doby přispívání získané v zahraničí být při vzniku pojistné události na škodu.
126. Vzhledem k tomu, že články 6 a 7 nařízení č. 1408/71 brání použití příznivějších ustanovení bilaterální úmluvy, je v rozporu s nadřazeným právem Společenství, totiž s články 18 ES, 39 ES a 42 ES, že se žalobce na základě přechodného ustanovení v příloze III částech A a B bodě 35 (později bod 85) písm. e) a na základě čl. 14 odst. 2 písm. b) bilaterální úmluvy z roku 1995 nemůže dovolávat příznivějšího ustanovení bilaterální úmluvy z roku 1966.
127. V důsledku toho jsou přechodná ustanovení, která jsou obsažena v příloze III části A a B vždy v bodě 35, nazvaném „Německo-Rakousko“, písm. e) [který se po rozšíření od 1. května 2004 stal jak v části A, tak i v části B bodem 83 písm. e)] v rozporu s ustanoveními práva Společenství o volném pohybu pracovníků a o občanství Unie uvedenými v článcích 18 ES, 39 ES a 42 ES.
2. Druhá dílčí otázka
128. Jako dávky sociálního zabezpečení ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71 podléhají dávky vycházející z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG povinnosti koordinace podle čl. 10 odst. 1 tohoto nařízení. S ní je spojena povinnost členských států zrušit ta ustanovení obsažená ve vnitrostátních právních předpisech, která činí poskytování dávek závislým na požadavku bydliště v příslušném členském státě.
129. V souladu s tím, co bylo uvedeno k věcem C‑396/05 a C‑419/05, je rovněž v tomto případě nutno přezkoumat slučitelnost přílohy VI části D, nazvané „Německo“, bodu 1 nařízení č. 1408/71 s článkem 42 ES jakožto nadřazeným právem Společenství, přičemž je nutno zohlednit cíl Společenství, kterým je co nejrozsáhlejší uskutečňování volného pohybu pracovníků.
130. Na rozdíl od zápisu v příloze III, který pro oprávněné osoby usazené v Rakousku během přechodné doby umožňuje poskytování dávek vycházejících z dob přispívání získaných v zahraničí, zápis v příloze VI části D, nazvané „Německo“, bodu 1 ve spojení s předpisy německého práva (§ 110 odst. 2, § 113 odst. 1 a § 272 SGB VI) stanoví obecné vyloučení převodu důchodů ze Spolkové republiky Německo do zahraničí.
131. Na žalobce v původním řízení nemá toto ustanovení o výjimce výrazně jiný dopad než na žalobkyně ve věcech C‑396/05 a C‑419/05. Snížení, resp. úplný zánik, starobního důchodu podmíněné pouhým přenesením bydliště do zahraničí je finanční zásah do zajištění ve stáří a může odradit osobu od toho, aby využila svého práva volného pohybu zakotveného v článcích 39 ES a 42 ES, v tomto opatření je tedy nutno spatřovat omezení této základní svobody.
132. Pro odůvodnění vnitrostátních ustanovení týkajících se nevyplácení důchodů vycházejících z dob přispívání získaných v zahraničí podle FRG do zahraničí, na která se vztahuje ustanovení o výjimce uvedené v příloze VI části D, nazvané „Německo“, bodě 1, uplatňuje německá vláda v podstatě stejné argumenty jako pro dávky vycházející z dob přispívání získaných na území Říše, které podléhají ustanovením SGB VI. Německá vláda se dovolává zaprvé nutnosti integrace přesídlených osob do společnosti Spolkové republiky a zadruhé odvrácení nebezpečí vzniku nepřehledného okruhu potenciálně oprávněných osob.
133. Také zde je nutno poukázat na to, že členské státy jsou při úpravě svých systémů sociálního zabezpečení povinny respektovat ustanovení Smlouvy o volném pohybu pracovníků a také svobodu, která je přiznána každému občanu Unie pohybovat se a zdržovat se na území členských států(70) . Integrace přesídlených osob německého původu, o kterou usiluje německý zákonodárce, se proto nesmí projevit v neprospěch základních svobod. To platí tím spíše, jestliže tyto osoby jako státní příslušníci členských států požívají zvláštní ochrany občanství Unie podle článku 18 ES. Jedním z hlavních úkolů evropské ochrany sociálních práv je – stejně jako v oblasti volného pohybu – integrace pracovníků, a tím také občanů Unie do sociálního a společenského života členského státu. Článek 39 ES a čl. 18 odst. 1 ES jsou proto porušeny takovou vnitrostátní úpravou, o jakou se jedná v projednávaném případě, která svým zaměřením brání integraci určité skupiny státních občanů do společností jiných členských států.
134. V rozsahu, ve kterém německá vláda dále poukazuje na domnělá, jen stěží zvládnutelná finanční rizika, je nutno poznamenat, že v tomto nesplnila svoji průkazní ani důkazní povinnost. Tento argument je proto nutno zamítnout jako nedostatečně podložený.
VI – Závěry
135. Na základě předchozích úvah navrhuji Soudnímu dvoru,
1. aby na předběžnou otázku Sozialgericht Berlin ve věcech C‑396/05 a C‑419/05 odpověděl následovně:
Právní úprava jako ta, která je uvedena v příloze VI části D, nazvané „Německo“, bodě 1 nařízení (EHS) č. 1408/71 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, není slučitelná s články 18 ES, 39 ES a 42 ES, jestliže vylučuje vyplácení důchodů vyplývajících z dob přispívání získaných na území Říše a jestliže v ní obsažená výjimka týkající se zrušení ustanovení o bydlišti je způsobilá odradit osobu od toho, aby využila svého práva volného pohybu;
2. aby na předběžnou otázku Landessozialgericht Berlin-Brandenburg ve věci C‑450/05 odpověděl následovně:
a) Omezení pokračování platnosti úmluvy mezi Německem a Rakouskem ze dne 22. prosince 1966 o sociálním zabezpečení v příloze III částech A a B bodě 35 (později bod 83), nazvaném „Německo-Rakousko“, písm. e) nařízení č. 1408/71 na případy, ve kterých
i) dávka již byla přiznána nebo je splatná 1. ledna 1994,
ii) příjemce dávky určil za své obvyklé bydliště Rakousko před 1. lednem 1994 a vyplácení důchodů podle důchodového a úrazového pojištění začne před 31. prosincem 1994,
není slučitelné s články 18 ES, 39 ES a 42 ES;
b) stejné omezení, které je uvedeno v čl. 14 odst. 2 písm. b) úmluvy mezi Německem a Rakouskem ze dne 4. října 1995 o sociálním zabezpečení, není slučitelné s články 18 ES, 39 ES a 42 ES;
c) příloha VI část D, nazvaná „Německo“, bod 1 nařízení č. 1408/71 není slučitelná s články 18 ES, 39 ES a 42 ES v rozsahu, ve kterém je jí Spolková republika Německo zmocněna neposkytnout dávky vyplývající z důchodových práv získaných na základě příspěvků v zahraničí příjemcům majícím bydliště mimo Spolkovou republiku Německo.
(1) .
(2) –	Nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (Úř. věst. 1997, L 28, s. 1; Zvl. vyd. 05/03, s. 3).
(3)  –	Schuler, R., Europäisches Sozialrecht
(vydal Maximilian Fuchs), čtvrté vydání, čl. 10, bod 13, poukazuje na to, že příloha VI nařízení č. 1408/71 obsahuje výjimky ze zásady vyplácení dávek do zahraničí.
(4)  –	Článek 10 odst. 1 nařízení č. 1408/71 vylučuje jakékoli snížení nároku z důvodu bydliště v jiném členském státě. Vyjmenovává prakticky všechny zakázané možnosti omezení prostřednictvím vnitrostátní úpravy, které stanoví požadavek bydliště v příslušném členském státě. Viz rozsudky ze dne 20. června 1991, Newton (C‑356/89, Recueil, s. I‑3017, bod 23), ze dne 24. února 1987, Giletti a další (379/85, 380/85, 381/85 a 93/86, Recueil, s. 955, bod 17) a ze dne 10. června 1982, Camera (92/81_Recueil, s. 2213, bod 16). Prostřednictvím tohoto zrušení ustanovení o bydlišti je v právu členských států ve svém důsledku dosaženo asimilace státních území členských států, pokud jde o oprávnění k pobírání dávek. Formulováno pozitivně to znamená, že toto ustanovení ukládá členským státům, aby všechny dávky uvedené v čl. 10 odst. 1 transferovaly do jiných členských států, které spadají do věcné působnosti nařízení č. 1408/71. Někteří autoři v tom spatřují upuštění od tradiční zásady teritoriality v sociálním právu. Viz Schuler, R., uveden v poznámce pod čarou 4, čl. 10 bod 3; Louven, K./Louven, C., Das Territorialitätsprinzip im Internationalen Sozialrecht, Neue Zeitschrift für Arbeitsrecht, 1991, Heft 13, s. 497; Eichenhofer, E., Export von Sozialleistungen nach Gemeinschaftsrecht, Die Sozialgerichtsbarkeit, 1999, s. 57.
(5)  –	Bez sečtení dob pojištění a bez poskytování peněžitých dávek do zahraničí by pracovník, který využil svého volného pohybu, přišel o svá práva sociálního zabezpečení v rozsahu, ve kterém tato byla založena na právu státu jeho dřívější pracovní činnosti. Soudní dvůr proto v rozsudku ze dne 7. listopadu 1973, Smieja (51/73, Recueil, s. 1213, bod 14 až 17) uvedl, že čl. 10 odst. 1 „zajišťuje, aby dotčené osoby mohly bez omezení pobírat určité důchody a jiné peněžité dávky, které získaly podle právních předpisů jednoho nebo více členských států, i když bydlí na území jiného členského státu, než ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jejich vyplácení. Cílem tohoto ustanovení je zajistit nárok dotčených osob na takovéto dávky také tehdy, pokud tyto bydlí v jiném členském státě, například ve státě původu“. Podle konstatování Soudního dvora v rozsudku ze dne 10. června 1980, Caracciolo (92/81, Recueil, s. 2213, bod 14), je cílem neomezeného poskytování peněžitých dávek do zahraničí „nejen to, že dotčené osobě zůstávají její nároky na důchody a pohřebné, které byly získány podle právních předpisů jednoho nebo více členských států, i po přemístění jejího bydliště do jiného členského státu, nýbrž také to, že jí nemůže být bráněno v získání takovéhoto nároku pouze proto, že nebydlí na území státu, ve kterém má sídlo instituce příslušná pro jeho vyplácení. Článek 10 odst. 1 je nutno vykládat v tom smyslu, že pojišťovací instituce státu původu nesmí na invalidní dávky použít zásadu teritoriality, která byla uvedena před vnitrostátním soudem.“ Podle Borchardt, Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts
(vydavatel Dauses, M. A.), Mnichov 2004, svazek 1, D. II., bod 64 proto ustanovení o sociálním zabezpečení pracovníků tvoří nutné doplnění práva volného pohybu. Ruland, F., Rentenversicherung, in: Schulze, B./Zacher, H. (vydavatel.), Wechselwirkungen zwischen dem Europäischen Sozialrecht und dem Sozialrecht der Bundesrepublik Deutschland, Schriftenreihe für Internationales und Vergleichendes Sozialrecht, svazek 12, Berlín 1991, s. 75, proto evropské sociální právo označuje jako „doplněk volného pohybu“. Evropské sociální právo obsahuje „spojovací normy“, které jsou nezbytné pro to, aby u migrujících pracovníků mohly být dílčí životopisy nabyté v jednotlivých členských státech spojeny do jednotného sociálního životopisu.
(6)  –	Eichenhofer, E., Export von Sozialleistungen nach Gemeinschaftsrecht, Die Sozialgerichtsbarkeit, 1999, s. 58, poukazuje na to, že článek 10 nařízení č. 1408/71 nezakládá žádnou obecnou povinnost k poskytování veškerých dávek do zahraničí, jak vlastně zřejmě činí článek 42 ES.
(7)  –	V rozsudcích ze dne 5. března 1998, Kulzer (C‑194/96, Recueil, s. I‑895, bod 24) a ze dne 31. května 1979, Pierik (182/78, Recueil, s. 1977, bod 4), Soudní dvůr uvedl, že pojem „pracovník“ ve smyslu čl. 2 odst. 1 nařízení č. 1408/71 má obecný význam a vztahuje se na každou osobu, která bez ohledu na to, zda vykonává pracovní činnost, má podle právních předpisů jednoho nebo více členských států, které platí pro oblast sociálního zabezpečení, statut pojištěnce. Z toho vyplývá, že důchodci, kteří jsou podle právních předpisů jednoho nebo více členských států oprávněni k pobírání důchodu, i když nevykonávají pracovní činnost, spadají na základě jejich sounáležitosti k systému sociálního zabezpečení pod ustanovení nařízení o „pracovnících“, pokud pro ně není nutno použít zvláštní ustanovení.
(8)  –	Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl, rozlišení mezi dávkami, které jsou vyloučeny z rozsahu působnosti nařízení č. 1408/71, a těmi, na které se toto nařízení vztahuje, závisí v podstatě na základních znacích příslušné dávky, zejména na jejím účelu a podmínkách jejího poskytnutí, nezávisí naopak na tom, zda je dávka vnitrostátními právními předpisy klasifikována jako dávka sociálního zabezpečení. V rozsudku ze dne 5. července 1983, Valentini (171/82, Recueil, s. 2157, bod 13), odmítl Soudní dvůr například příslušnost k dávkám ve stáří ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c) nařízení č. 1408/71, protože podpora sleduje cíl politiky zaměstnanosti tím, že přispívá k uvolnění pracovních míst, která jsou obsazena pracovníky, kteří stojí před odchodem do důchodu, ve prospěch mladších nezaměstnaných. Viz také rozsudky ze dne 27. března 1985, Hoeckx (249/83, Recueil, s. 973, bod 11), ze dne 4. června 1987, Campana (375/85, Recueil, s. 2387), ze dne 16. července 1992, Hughes (C‑78/91, Recueil, s. I‑4839, bod 14), a ze dne 10. října 1996, Hoever a Zachow (C‑245/94 a C‑312/94, Recueil, s. I‑4895, bod 17).
(9)  –	Fuchs, M., Europäisches Sozialrecht uvedeno výše (poznámka pod čarou 3), článek 4, bod 13 a 14. Rozsudek Valentini (uvedený v poznámce pod čarou 8, bod 13).
(10)  –	Rozsudek ze dne 31. března 1977, Fossi (79/76, Recueil, s. 667).
(11)  –	Rozsudek ze dne 22. února 1979, Tinelli (144/78, Recueil, s. 757).
(12)  –	Rozsudky ze dne 4. listopadu 1997, Snares (C‑20/96, Recueil, s. I‑6057, body 33, 42 a 43), ze dne 11. června 1998, Partridge (C‑297/96, Recueil, s. I‑3467, bod 34), ze dne 31. května 2001, Leclere a Deaconescu (C‑43/99, Recueil, s. I‑4265, bod 32), a ze dne 29. dubna 2004, Skalka (C‑160/02, Recueil, s. I‑5613, bod 25).
(13)  –	Rozsudky ze dne 8. března 2001, Jauch (C‑215/99, Recueil, s. I‑1901, body 32 a 33), rozsudek Skalka (uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 28) a ze dne 16. ledna 2007, Pérez Naranjo (C‑265/05, Sb. rozh. s. I‑347, bod 36), se vždy týkaly výplaty příspěvku na pečovatelskou službu (příspěvková dávka) a přiznání vyrovnávacího příspěvku k důchodu (nepříspěvková dávka) v Rakousku, jakož i výplaty doplňkového příspěvku z fondu solidarity (nepříspěvkovost byla v podstatě potvrzena, bližší posouzení bylo vyhrazeno vnitrostátnímu soudu) ve Francii.
(14)  –	Toto ustanovení upravuje finanční účast Spolku na výdajích všeobecného důchodového pojištění. Při provedení zásady sociálního státu vytvořil Spolek systém důchodového pojištění, který je ze zcela převažující části založen na povinnosti. V důsledku toho je povinen snesitelně upravit zátěž, která z tohoto systému vyplývá. Příspěvek Spolku má za úkol garantovat dávky z důchodového pojištění a chránit plátce příspěvků před nadměrným zatížením. Má proto záruční a zajišťovací funkci (Diel, U., Sozialgesetzbuch VI
(Vydavatelé Hauck, K./Noftz, W., Svazek 2, Berlín 2006, K § 213, bod 8 a 9, s. 4).
(15)  –	Systém průběžného financování je metodou financování sociálních pojištění, zejména zajištění ve stáří, ale také zdravotního pojištění a pojištění pro případ nezaměstnanosti. Zaplacené příspěvky jsou bezprostředně používány k financování poskytnutých dávek, přičemž pojišťovací institucí mohou být v malém rozsahu tvořeny rezervy (například rezerva pro trvalou udržitelnost systému zákonného důchodového pojištění). Za zaplacení svých příspěvků získá plátce příspěvků nárok na dávky v případě potřebnosti (nezaměstnanost, nemoc, stáří). Tento systém je založen na takzvané „generační smlouvě“. Tímto pojmem je popisován stav, kdy plátci příspěvků určitého období financují prostředky na obživu příslušné aktuální generace důchodců a ze své strany za to mohou mít nárok – nebo lépe řečeno: oprávněné očekávání – že později budou generací současných dětí podpořeni stejným způsobem (Finke, H., Sozialgesetzbuch VI, uvedeno v poznámce pod čarou 15, svazek 2, Berlín 2006, K § 153, bod 20, s. 7).
(16)  –	Viz rozsudek ze dne 22. října 1978, Belbouab (10/78, Recueil, s. 1915, bod 5).
(17)  –	Rozsudky ze dne 21. října 1975, Petroni (24/75, Recueil, s. 1149, bod 13), ze dne 3. února 1977, Strehl (62/76, Recueil, s. 211), ze dne 10. ledna 1980, Jordan-Vosters (69/79, Recueil, s. 75), ze dne 12. června 1980, CCAF v. Laterza (733/79, Recueil, s. 1915), ze dne 23. února 1986, De Jong (254/84, Recueil, s. 671, bod 15), a ze dne 14. prosince 1989, Dammer (168/88, Recueil, s. 4553, bod 21).
(18)  –	Rozsudek Jauch (uvedený v poznámce pod č arou 13, bod 20), a rozsudek ze dne 25. února 1986, Spruyt (284/84, Recueil, s. 685, bod 18 a násl.).
(19)  –	Rozsudek Jauch (uvedený v poznámce pod čarou 13, bod 21) a rozsudek ze dne 21. února 2006, Hosse (C‑286/03, Sb. rozh. s. I‑1771, bod 24 a 25).
(20)  –	Rozsudek Fossi (uvedený v poznámce pod čarou 10).
(21)  –	Rozsudek Tinelli (uvedený v poznámce pod čarou 11).
(22)  –	Rozsudek ze dne 6. července 1978, Gillard (9/78, Recueil, s. 1661).
(23)  –	Rozsudek ze dne 16. září 2004, Baldinger (C‑386/02, Sb. rozh. s. I‑8411).
(24)  –	RfA byl založen v Berlíně v roce 1912 jako instituce státního povinného pojištění pro zaměstnance. Jako veřejnoprávní korporace s kvalitou orgánu spadal nejprve pod dozor říšského kancléře, od roku 1919 byl institucí podléhající říšskému ministerstvu práce. V roce 1934 byl RfA podřízen říšskému pojišťovacímu úřadu a kromě svých dosavadních úkolů převzal i dozor nad pokladnami zdravotního pojištění zaměstnanců. Veřejnoprávními korporacemi jsou veřejnoprávní sdružení osob, která sama spravují své záležitosti a která tím zároveň mají odlehčit státní správě. Nenavazují na obecný znak bydliště, nebo usazení na určitém území, nýbrž zahrnují svoje členy podle specifických, totiž pracovních, hospodářských, sociálních, kulturních nebo jiných kritérií. Proto jsou na rozdíl od územních korporací označovány také jako personální korporace. V oblasti sociálního pojištění k tomu patří všeobecné místní zdravotní pojišťovny a pokladny zdravotního pojištění, které jsou jim postaveny na roveň, profesní sdružení, zemské pojišťovací ústavy a spolkový pojišťovací ústav pro zaměstnance (Maurer, H., Allgemeines Verwaltungsrecht, 12. vydání, Mnichov 1999, § 23, bod 30). Koja, F., Allgemeines Verwaltungsrecht, 3. vydání, Vídeň 1996, s. 322, poukazuje na to, že pojišťovací instituce sociálního pojištění zaujímají postavení na pomezí mezi personální korporací a zájmovým sdružením_vykazují ale prvky ústavu. Jako ústavy představují organizační souhrn správních zaměstnanců a věcných prostředků (budovy, zařízení, technické vybavení) v osamostatněné správní jednotce.
(25)  –	Prohlášení Spolkové republiky Německo podle článku 5 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství [Úř. věst. 2003, C 210, s. 1, pod bodem I částí 3 písm. a)]. Z toho vyplývá, že předpisy upravující zákonné důchodové pojištění obsažené v „zákoníku o sociálním zabezpečení, knize VI ze dne 18. prosince 1989“ jsou částí právních předpisů a systémů, které uvádí čl. 4 odst. 1 a 2 nařízení.
(26)  –	Rozsudek ze dne 29. listopadu 1977, Beerens (35/77, Recueil, s. 2249, bod 9 a 10).
(27)  –	Brechmann, W., Kommentar zum EUV/EGV, první vydání (1999), článek 42, s. 647, bod 11, poukazuje na to, že s podáním prohlášení právní předpisy a systémy nutně jako celek spadají do rozsahu působnosti nařízení. Soudní dvůr dále v rozsudcích ze dne 5. května 1977, Jansen (104/76, Recueil, s. 829, bod 7), ze dne 27. ledna 1981, Vigier (70/80, Recueil, s. 229, bod 12 a násl.) a ze dne 18. května 1995, Rheinhold a Mahla (C‑327/92, Recueil, s. I‑1235, bod 15 a násl.) konstatoval, že rozsah působnosti čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1408/71 je popsán způsobem, z něhož je patrné, že předpisy práva Společenství se vztahují na vnitrostátní systémy sociálního zabezpečení v celém rozsahu.
(28)  –	Viz rozsudky Partridge, uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 35, ze dne 22.února 1990, Bronzino (228/88, Recueil, s. I‑531, bod 11), a Gatto (C‑12/89, Recueil, s. 557). Fuchs, M., Europäisches Sozialrecht
(vydavatel Maximilian Fuchs), 4. vydání, článek 5, bod 5; Brall, N., Der Export von Leistungen der sozialen Sicherheit in der Europäischen Union, Baden-Baden 2003, s. 153.
(29)  –	Rozsudek Snares, uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 39.
(30)  –	Brall, N., uvedeno v poznámce pod čarou 28, s. 28. Podle Kahil, B., Europäisches Sozialrecht und Subsidiarität, Baden-Baden 1996, s. 252, vyplývá pověření zákonodárce Společenství k vydání koordinačních pravidel kromě ze znění článku 42 ES zejména z teleologického výkladu ustanovení, jakož i z jeho funkční souvislosti s článkem 39 ES.
(31)  –	Langer, R., Europäisches Sozialrecht
uvedeno v poznámce pod čarou 3, článek 39 bod 1.
(32)  –	Viz stanovisko generálního advokáta Saggia ze dne 13. dubna 2000, Elsen (C‑135/99, Recueil, s. I‑10409, bod 25). Rozsudek ze dne 26. ledna 1999, Terhoeve (C‑18/95, Recueil, s. 1999, bod 36).
(33)  –	Rozsudek ze dne 23. listopadu 2000, Elsen, uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 33); podobně rozsudky ze dne 28. dubna 1998, Decker (C‑120/95, Recueil, s. I‑1831, bod 23) a Kohll (C‑158/96, Recueil, s. I‑1931, bod 19), ze dne 12. května 1998, Martínez Sala (C‑86/96, Recueil, s. I‑2708, bod 33), a ze dne 7. února 2002, Kauer (C‑28/00, Recueil, s. I‑1343, bod 45).
(34)  –	Rozsudek Snares, uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 45.
(35)  –	Ve svém stanovisku ze dne 30. dubna 2006 ve věci C‑192/05, Tas-Hagen (Sb. rozh. s. I‑10451, body 61 a 62), generální advokátka Kokott uvedla, že tak jako má členský stát obecně možnost svobodně stanovit podmínky poskytování sociálních dávek, které nejsou upraveny právem Společenství, tak mu přísluší také široký prostor pro posouzení a uvážení s ohledem na stupeň integrace, který musí d otčená osoba prokázat. Jako kritérium vazby na společnost členského státu poskytujícího dávku lze v zásadě odkázat na bydliště dotčené osoby. Její integrace do příslušné společnosti může být považována za prokázanou konstatováním, že po určitou dobu pobývala v onom členském státě. Viz k tomu rozsudek ze dne 15. března 2005, Bidar (C‑209/03, Sb. rozh. s. I‑2119, bod 57); viz také rozsudky ze dne 11. července 2002, D’Hoop (Recueil, s. I‑6191, bod 38), ze dne 23. března 2004, Collins (Recueil, s. I‑2703, bod 67), a ze dne 15. září 2005, Ioannidis (C‑258/04, Sb. rozh. s. I‑8275, bod 30). Viz naposledy stanovisko generální advokátky Kokott ze dne 29. března 2007 ve věci C‑287/05, Hendrix (Sb. rozh. s. I‑6909, bod 72).
(36)  –	Viz naposledy stanovisko generální advokátky Kokott ve věci C‑287/05, Hendrix (Sb. rozh. s. I‑6909, bod 72).
(37)  –	Viz rozsudky Leclere a Deaconescu uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 32, Snares, uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 42, a ze dne 27. září 1988, Lenoir (313/86, Recueil, s. 5391, bod 16), ve kterých Soudní dvůr zdůraznil, že co se týše zvláštních nepříspěvkových dávek, je na zákonodárci Společenství, aby v rámci provedení článku 42 ES vydal předpisy, které se odchylují od zásady poskytování dávek sociálního zabezpečení do zahraničí. Zejména může, jak již Soudní dvůr uznal, učinit poskytnutí dávek, které jsou úzce spojeny se sociálním prostředím, závislým na bydlišti ve státě příslušné instituce. Článek 10a nařízení č. 1408/71 umožňuje zahrnout dávky smíšené povahy, tak jak jsou definovány v čl. 4 odst. 2a do koordinace, aniž by je tím současně podroboval povinnosti vyplácení dávek do zahraničí. Tyto dávky jsou poskytovány pouze v členském státě bydliště podle jeho právních předpisů a k jeho tíži. Podle judikatury Soudního dvora se jedná o dávky, které se potud na základě některých znaků podobají sociální pomoci v tom, že jedním z podstatných kritérií pro jejich poskytování je potřebnost a nejsou založeny na sčítání dob zaměstnání nebo přispívání, zatímco podle jiných znaků se blíží sociálnímu zabezpečení v tom, že poskytování jimi stanovených dávek nezávisí na volném uvážení a že udělují příjemcům dávek právně vymezené postavení a současně spadají jak do kategorie sociálního zabezpečení, tak i do sociální pomoci (viz Schuler, R., uvedeno v poznámce pod čarou 3, čl. 10a, body 1 a 2 a Van Raepenbusch, S., La sécurité sociale des travailleurs européens – Principes directeurs et grands arrets de la Cour de justice des Communautés européennes, Brusel 2001, s. 28 a násl.).
(38)  –	Brall, N., uvedeno v poznámce pod čarou 27, s. 30 a násl.
(39)  –	Rozsudek Martínez Sala, uvedený v poznámce pod čarou 33.
(40)  –	Rozsudek Elsen, uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 35.
(41)  –	Borchardt, uvedeno v poznámce pod čarou 5, body 81 a 82.
(42)  –	Článek 4 odst. 1 německo-rakouské úmluvy ze dne 22. prosince 1966 o sociálním zabezpečení stanovil, že nebylo-li v této úmluvě stanoveno jinak, nepoužije se právní úprava státu, jenž je smluvní stranou úmluvy, podle které vznik nároku na dávku, poskytování dávek nebo výplata peněžních dávek závisí na bydlišti na území tohoto státu, na osoby uvedené v článku 3, které mají bydliště na území druhého smluvního státu této úmluvy. Článek 3 písm. a) stanovil, že při použití právních předpisů státu, jenž je smluvní stranou úmluvy, jsou jeho státní příslušníci postaveni na roveň státním příslušníkům druhého státu, jenž je smluvní stranou úmluvy. Článek 4 odst. 1 ve spojení s čl. 3 písm. a) úmluvy je tedy nutno chápat jako zrušení ustanovení o bydlišti ve prospěch státních příslušníků obou států, jež jsou smluvní stranou úmluvy. Fakticky byla na základě této úpravy státní území Německa a Rakouska pro účely vypořádání nároků na dávky podle práva sociálního zabezpečení považována za jednotné území (územní asimilace).
(43)  –	Článek 14 odst. 2 písm. b) úmluvy o sociálním zabezpečení uzavřené mezi Spolkovou republikou Německo a Rakouskou republikou (německý BGBl. 1998 II, s. 313, rakouský BGBl. III č. 138/1998) stanoví následující: „Nadále zůstávají použitelná následující ustanovení: […] b) Článek 4 odst. 1 [německo-rakouské úmluvy z roku 1966], co se týče německých předpisů, podle kterých úrazy (a nemoci z povolání), ke kterým došlo mimo území Spolkové republiky Německo, a doby získané mimo uvedené území nezakládají nárok na výplatu dávek, nebo zakládají nárok na výplatu dávek pouze za určitých podmínek, pokud oprávněné osoby mají bydliště mimo Spolkovou republiku Německo, a to v těchto případech i) dávky již byly přiznány nebo byly splatné ke dni vstupu nařízení v platnost ve vztahu mezi oběma smluvními stranami, ii) dotyčná osoba zřídila své obvyklé bydliště v Rakousku před vstupem nařízení v platnost ve vztahu mezi oběma smluvními stranami a vyplácení dávky podle důchodového a úrazového pojištění začne během dvanácti měsíců od vstupu nařízení v platnost ve vztahu mezi oběma smluvními stranami; toto ustanovení se rovněž vztahuje na doby, týkající se jiného důchodu, včetně důchodu pro pozůstalé, pokud doby pobírání důchodu následují za sebou bez přerušení“.
(44)  –	Soudní dvůr v rozsudku ze dne 7. února 1991, Rönfeldt (C‑227/89, Recueil, s. I‑323, bod 29), mluví o „úmluvě mezi dvěma nebo více členskými státy zavedené do vnitrostáního práva“. Költzsch, M., „Eine Entscheidung des EuGH und ihre Folgen für das internationale Sozialrecht – Zum Rönfeldt-Urteil des EuGH“, Die Sozialgerichtsbarkeit, 1992, s. 593, z této vůdčí úvahy v rozsudku Rönfeldt vyvozuje, že Soudní dvůr zařazuje úmluvy o sociálním zabezpečení do vnitrostátního práva příslušných zúčastněných států. To také odpovídá německému chápání práva, protože německý Grundgesetz (základní zákon) je, pokud jde o vztah mezi mezinárodním právem a vnitrostátním právem, založen na dualistické teorii.
(45)  –	Eichenhoffer, E., Europäisches Sozialrecht, uvedeno v poznámce pod čarou 3, čl. 2 bod 6, poukazuje na to, že další podmínkou pro použití nařízení č. 1408/71 je existence přeshraniční situace. Tento požadavek je vyjádřen ve formulaci čl. 2 odst. 2, podle nějž tato podmínka platí pro osoby, „kter[é] [podléhají, nebo] podléhal[y] právním předpisům jednoho nebo více členských států“. Tuto podmínku je nutno chápat v tom smyslu, že použití předpisů o koordinaci dávek sociálního zabezpečení připadá v úvahu jen na přeshraniční situace.
(46)  –	Rozsudek ze dne 11. října 2001, Khalil (C‑95/99, Recueil, s. I‑7413, body 68 a 69).
(47)  –	V rozsudku ze dne 10. května 2001, Rundgren (C‑389/99, Recueil, s. I‑3731, bod 35) Soudní dvůr konstatoval, že do rozsahu ochrany nařízení č. 1408/71 spadá osoba, která bydlela v členském státě, aniž by v něm vykonávala výdělečnou činnost, nýbrž místo toho jako úředník v důchodu pobírala důchod z jiného členského státu.
(48)  –	Úř. věst. 1994, L 1, s. 3; Zvl. vyd. 11/52, s. 3.
(49)  –	Viz rozsudek Kauer, uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 3.
(50)  –	Rozsudky Spruyt, uvedený v poznámce pod čarou 18, bod 18 a násl., Jauch, uvedený v poznámce pod čarou 13, bod 21, a Hosse, uvedený v poznámce pod čarou 19, body 24 a 25.
(51)  –	Rozsudek Tinelli, uvedený v poznámce pod čarou 11, bod 7.
(52)  –	Německé právo upravující práva získaná na základě příspěvků v zahraničí platí pro důchodové a úrazové pojištění. Svůj právní základ dnes má v FRG. FRG nahradil Fremdrenten- und Auslandsrentengesetz (dále jen „FAG“). Eichenhoffer, E., Handbuch des Sozialversicherungsrechts
(vydavatel Schulin, B.), svazek 3, Mnichov 1999, § 76, bod 51 poukazuje na to, že zatímco účelem FAG ještě bylo odškodnit prostřednictvím německých dob a nároků přesídlené osoby za příslušné ztráty v souvislosti s právem upravujícím sociální pojištění ve státě, ze kterého byly přesídleny, FRG je podle záměru německého zákonodárce utvářen snahou o integraci přesídlených osob: přesídlené osoby nemají být – bez ohledu na své individuální postavení a postavení dané sociálně politickými okolnostmi jejich domovského státu podle práva upravujícího sociální pojištění – primárně odškodněny za nevýhody podmíněné přesídlením, nýbrž mají být z hlediska práva upravujícího sociální pojištění postaveny na úroveň, ve které by se nacházely, kdyby svůj pojišťovací život strávily v Německu, a nikoli na územích, ze kterých byly přesídleny. Z tohoto důvodu musí být podle § 15 FRG doby, které osoby získaly na územích, ze kterých byly přesídleny, zahrnuty do zákonného důchodového pojištění. Autor z toho vyvozuje, že FRG sice ještě spočívá na myšlence odškodnění, nicméně doplňuje ji o myšlenku integrace a touto myšlenkou je ovládnut.
(53)  –	Rozsudek Jauch (uvedený v poznámce pod čarou 13, body 32 a 33).
(54)  –	Ustanovení § 291b SGB VI (Hrazení dávek, které nejsou kryty příspěvky) zní: „Spolek hradí institucím důchodového pojištění pracovníků a zaměstnanců výdaje na dávky podle práva upravujícího důchodová práva získaná na základě příspěvků v zahraničí.“ Toto ustanovení se týká dávek, které podle práva upravujícího důchodová práva získaná na základě příspěvků v zahraničí musí poskytnout důchodové pojištění, a tím určité části dávek, které nebyly kryty příspěvky, nebo na které se pojištění nevztahovalo, které musí nést důchodové pojištění (viz k tomu Finke, H., SGB VI – Gesetzliche Rentenversicherung einschließlich Übergangsrecht für das Beitrittsgebiet, 3. svazek, Aktualizace 4/06, § 291b, bod 1).
(55)  –	Rozsudky Snares, uvedený v poznámce pod čarou 12, body 33, 42 a 43, Partridge, uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 34, Leclere a Deaconescu, uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 32 a Skalka, uvedený v poznámce pod čarou 12, bod 25.
(56)  –	Jako charakteristické pro sociální pomoc považoval Soudní dvůr poskytování dávky, která je stanovena v určitém právním předpisu, nezávisle na získaných dobách pracovní činnosti, účasti na pojištění nebo placení příspěvků. Viz rozsudek Newton, uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 13.
(57)  –	Ve svém stanovisku ze dne 20. října 2005 ve věci Hosse (uvedené v poznámce pod čarou 19, bod 30) generální advokátka Kokott s poukazem na judikaturu Soudního dvora vysvětlila, že předpisy upravující výjimky z přenositelnosti dávek sociálního zabezpečení do zahraničí musí být vykládány restriktivně. Toto výkladové pravidlo platí tím spíše, pokud ustanovení upravující výjimku, jako je čl. 4 odst. 2b nařízení č. 1408/71, vede dokonce k tomu, že nařízení je v plném rozsahu nepoužitelné. V důsledku toho pro vynětí dávky podle čl. 4 odst. 2b z rozsahu působnosti nařízení musí být kromě uvedení dávky v příloze II oddílu III nařízení kumulativně splněny následující hmotněprávní předpoklady: dávka vyplývá z právních předpisů, jejichž platnost je omezena na část území členského státu, dávka je poskytována nezávisle na příspěvku a má povahu zvláštní dávky. Viz rozsudky Jauch, uvedený v poznámce pod čarou 13, bod 21, a Hosse, uvedený v poznámce pod čarou 19, bod 25. M.Fuchs, uvedeno v poznámce pod čarou 9, čl. 4 bod 27, poukazuje na to, že zvláštní nepříspěvkové dávky uvedené v čl. 4 odst. 2a jsou v hotovosti poskytovány pouze ve státě bydliště podle jeho právních předpisů, pokud jsou tyto dávky uvedeny v příloze IIa.
(58)  –	Jak z ustanovení článků 6, 7 a 8 nařízení č. 1408/71, tak i z judikatury Soudního dvora vyplývá, že článek 8 se týká jen těch úmluv, které mezi sebou uzavřou členské státy po vstupu nařízení v platnost. Viz k tomu rozsudky ze dne 28. dubna 1994, Hoorn (C‑305/92, Recueil, s. I‑1525, bod 19), a ze dne 2. srpna 1993, Grana-Novoa (C‑23/92, Recueil, s. I‑4505, bod 22).
(59)  –	Viz rozsudek Rönfeldt, uvedený v poznámce pod čarou 43, bod 23. Tento rozsudek rozvíjí dřívější judikaturu (zejména rozsudky Petroni, uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 13, De Jong, uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 15, a Dammer, uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 21), podle níž by účelu článků 48 až 51 Smlouvy o EHS nebylo dosaženo, kdyby pracovníci následkem toho, že využili svého práva volného pohybu, měli ztratit výhody sociálního zabezpečení, které jim poskytují právní předpisy členského státu. Soudní dvůr dále vyvodil důsledky z rozsudku ze dne 9. července 1980, Gravina (807/79, Recueil, s. 2205, bod 7), v němž z této úvahy vyvodil, že použití úpravy Společenství nemůže mít za následek snížení dávek poskytovaných podle práva členského státu. Kessler, F., Pensions d’invalidité de droit communautaire et conventions bilatérales de sécurité sociales – des précisions, Revue de droit sanitaire social, leden až březen 1996, s. 148, zastává názor, že Soudní dvůr zde používá určitý druh „zásady výhodnosti“ v případě kolize mezi ustanovením nařízení č. 1408/71 a bilaterální úmluvou o sociálním zabezpečení.
(60)  –	Rozsudek Rönfeldt, uvedený v poznámce pod čarou 44.
(61)  –	Rozsudek ze dne 9. listopadu 1995, Thévenon (C‑475/93, Recueil, s. I‑3813, bod 26).
(62)  –	Rozsudek ze dne 9. října 1997, Naranjo Arjona a další (C‑31/96, C‑32/96 a C‑33/96, Recueil, s. I‑5501, bod 27).
(63)  –	Rozsudek ze dne 17. prosince 1998, Grajera Rodriguez (C‑153/97, Recueil, s. I‑8645).
(64)  –	Uvedený v poznámce pod čarou 61, bod 26.
(65)  –	Rozsudky Naranjo Arjona, uvedený v poznámce pod čarou 62, bod 29 a Grajera Rodriguez, uvedený v poznámce pod čarou 63, bod 29.
(66)  –	Rozsudky ze dne 7. června 1973, Walder (82/72, Recueil, s. 599, body 6 a 7), a Thévenon, uvedený v poznámce pod čarou 61, bod 15.
(67)  –	Naopak účel této judikatury nemůže spočívat ve snaze poskytnout pracovníkům všechny i jen myslitelné výhody z úmluv o sociálním zabezpečení a z vnitrostátních právních řádů. Van Raepenbusch, S., Les rapports entre le règlement (C.E.E.) N° 1408/71 et les conventions internationales dans le domaine de la sécurité sociales des travailleurs circulant à l´intérieur de la Communauté, Cahiers de droit européen, 1991, s. 466, dává například na zvážení, že i když je uznáváno, že článek 42 ES Radě v rámci její zákonodárné činnosti nedovoluje zbavit pracovníky práv, která jim již byla přiznána, prvořadý účel článku 42 ES spočívá v nahrazení tradičních systémů mechanismem koordinace vnitrostátních systémů sociálního zabezpečení, aby tak byl zajištěn volný pohyb pracovníků v rámci Společenství. Ottevaere, A., Le règlement 1408/71 et les conventions de sécurité sociale: suite et fin des incertitudes – l’arrêt Thévenon, Revue belge de sécurité sociale, 1996, s. 849, spatřuje nebezpečí v tom, že si pracovník za účelem uplatnění výhod, které si pro sebe sám přeje, volí mezi použitelností nařízení č. 1408/71 a bilaterálních úmluv o sociálním zabezpečení. Tento autor proto vítá upřesnění judikatury Rönfeldt v rozsudku Thévenon.
(68)  –	Rozsudek ze dne 30. dubna 1996, Boukhalfa (C‑214/94, Recueil, s. I‑2253, bod 15). Tato věc se týkala belgické státní příslušnice, která byla na německém velvyslanectví v Alžíru zaměstnána jako místní pracovní síla na pasovém oddělení a již před započetím svého pracovního poměru byla usazena v Alžírsku. Žalobkyně požadovala rovné zacházení jako s německými místními pracovními silami, což bylo Spolkovou republikou Německo odmítnuto s odůvodněním, že právo Společenství nemůže být použito z důvodu chybějící teritoriální použitelnosti. Soudní dvůr ale upozornil na to, že podle judikatury jsou ustanovení práva Společenství použitelná na pracovní činnost vykonávanou mimo území Společenství, pokud si pracovní poměr zachovává dostatečně úzkou vazbu na území Společenství. Tuto zásadu je nutno chápat tak, že platí také pro případy, ve kterých má pracovní poměr dostatečně úzkou vazbu na právo členského státu, a tím na relevantní ustanovení práva Společenství. Soudní dvůr proto konstatoval, že v případech, jako je případ žalobkyně, je právo Společenství, a tedy zákaz diskriminace na základě státní příslušnosti stanovený v uvedených ustanoveních práva Společenství použitelný na všechny aspekty pracovního poměru, které upravuje právo členského státu.
(69)  –	Rozsudek Rundgren uvedený v poznámce pod čarou 47, bod 35. Tato věc se týkala jednoho švédského úředníka v důchodu, který pobíral úřednický důchod ze Švédska a usadil se ve Finsku ještě před tím, než nařízení č. 1408/71 vstoupilo v tomto státě v platnost. Soudní dvůr uvedl, že vystoupení pana Rundgrena z pracovního života a přestěhování ze Švédska do Finska před vstupem nařízení č. 1408/71 v platnost nemohlo dotčenou osobu ve Finsku vyloučit z časové, osobní a věcné působnosti tohoto nařízení. Rozhodujícím přitom zřejmě bylo, že dotčená osoba pobírala úřednický důchod z jiného členského státu. V důsledku toho prohlásil Soudní dvůr nařízení č. 1408/71 za použitelné na tento případ.
(70)  –	Rozsudek Elsen, uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 33; podobně rozsudky Decker, uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 23, Kohll, uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 19, Martínez Sala, uvedený v poznámce pod čarou 33, bod 33, a Kauer, uvedený v poznámce pod čarou 32, bod 45.