62001CC0475_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Esillä olevassa asiassa Euroopan yhteisöjen komissio syyttää Kreikan hallitusta siitä, ettei se ole noudattanut EY 90 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on soveltanut ouzoon alhaisempaa valmisteveron määrää kuin muihin alkoholipitoisiin juomiin.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
2. EY 90 artiklassa määrätään tunnetusti seuraavaa:
”Jäsenvaltiot eivät määrää muiden jäsenvaltioiden tuotteille minkäänlaisia korkeampia välittömiä tai välillisiä sisäisiä maksuja, kuin ne välittömästi tai välillisesti määräävät samanlaisille kotimaisille tuotteille.
Jäsenvaltiot eivät liioin määrää muiden jäsenvaltioiden tuotteille sellaisia sisäisiä maksuja, joilla välillisesti suojellaan muuta tuotantoa.”
3. Alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19 päivänä lokakuuta 1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/83/ETY (jäljempänä direktiivi 92/83/ETY)(2) jaetaan alkoholipitoiset juomat viiteen jaksoon, joista kukin muodostaa oman luokkansa: I jakso olut (1–6 artikla), II jakso viinit (7–10 artikla), III jakso käymistietä valmistetut juomat (11–15 artikla), IV jakso välituotteet (16–18 artikla) ja V jakso etyylialkoholi (19–26 artikla).
4. Saman direktiivin 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on kannettava etyylialkoholista valmisteveroa tämän direktiivin mukaisesti.
2. Jäsenvaltioiden on vahvistettava valmisteverojensa määrät direktiivin 92/84/ETY mukaisesti.”
5. Saman direktiivin 20 artiklassa säädetään puolestaan seuraavaa:
”Tässä direktiivissä (etyylialkoholilla) tarkoitetaan:
– kaikkia CN‑koodeihin 2207 ja 2208 kuuluvia tuotteita, joiden todellinen alkoholipitoisuus on suurempi kuin 1,2 tilavuusprosenttia, mukaan lukien tuotteet, jotka muodostavat osan muuhun yhdistetyn nimikkeistön ryhmään kuuluvasta tuotteesta,
– CN‑koodeihin 2204, 2205 ja 2206 kuuluvia tuotteita, joiden todellinen alkoholipitoisuus on suurempi kuin 22 tilavuusprosenttia,
– tislattuja alkoholijuomia, jotka voivat sisältää näitä tuotteita liuenneina.”
6. Lisäksi direktiivin 21 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on sovellettava ”samaa valmisteveron määrää kaikkiin etyylialkoholin valmisteveron alaisiin tuotteisiin”.
7. Saman direktiivin 22 artiklassa säädetään kuitenkin, että jäsenvaltiot voivat ”soveltaa alennettuja valmisteverojen määriä pienten tislaamojen valmistamaan etyylialkoholiin – – ” muun muassa sillä edellytyksellä, että ”niiden mahdollisesti käyttöön ottamia alennettuja valmisteverojen määriä sovelletaan yhdenmukaisesti niiden alueelle toimitettavaan muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien pienten riippumattomien tislaamojen valmistamaan etyylialkoholiin”.
8. Saman direktiivin 23 artiklassa säädetään vielä seuraavaa:
”Seuraavat jäsenvaltiot voivat soveltaa alennettuja valmisteverojen määriä, jotka voivat olla valmisteveron vähimmäismäärää alhaisempia mutta eivät enempää kuin 50 prosenttia tavanomaista kansallista etyylialkoholin valmisteveron määrää alhaisempia, seuraaviin tuotteisiin:
1) Ranskan tasavalta asetuksen (ETY) N:o 1576/89 1 artiklan 4 kohdan a alakohdassa määriteltyyn rommiin, joka on valmistettu tämän asetuksen 1 artiklan 3 kohdan 1 alakohdassa tarkoitetulla valmistuspaikalla korjatusta ruokosokerista ja jonka muiden haihtuvien aineiden kuin etyyli‑ ja metyylialkoholien pitoisuus on vähintään 225 grammaa hehtolitrassa puhdasta alkoholia ja jonka todellinen alkoholipitoisuus on vähintään 40 tilavuusprosenttia;
2) Helleenien tasavalta asetuksessa (ETY) N:o 1576/89 määriteltyyn aniksella maustettuun tislattuun alkoholijuomaan, joka on väritöntä ja jonka sokeripitoisuus on enintään 50 grammaa litrassa ja jossa perinteisillä enintään 1 000 litran vetoisilla kuparisilla panostislauslaitteistoilla tislaamalla maustetun alkoholin osuuden on oltava vähintään 20 prosenttia lopputuotteen todellisesta alkoholipitoisuudesta.”
9. Tältä osin on muistettava, että tislattujen alkoholijuomien määritelmää, kuvausta ja esittelyä koskevista yleisistä säännöistä 29 päivänä toukokuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1576/89(3) (jäljempänä asetus N:o 1576/89) 1 artiklan 4 kohdan o alakohdan 3 alakohdassa on säädetty jo aiemmin seuraavaa:
”Jotta aniksella maustetusta tislatusta alkoholijuomasta voidaan käyttää nimitystä ouzo, sen on oltava:
– valmistettu yksinomaan Kreikassa,
– valmistettu yhdistämällä alkoholeja, jotka on maustettu maseroimalla tai tislaamalla alkoholin kanssa aniksen siemeniä ja mahdollisesti saksankuminan siemeniä, Chioksen saarelta peräisin olevan lentiscus-kasvin (Pistacia lentiscus Chia tai latifolia) mastista sekä muita aromisia siemeniä, kasveja ja hedelmiä; mausteiden kanssa tislatun alkoholin osuuden on oltava vähintään 20 prosenttia ouzon sisältämästä alkoholista.
Edellä tarkoitetun tisleen on oltava:
– tislattu perinteisellä kuparisella panostislauslaitteistolla, jonka vetoisuus saa olla enintään 1 000 litraa,
– alkoholipitoisuudeltaan vähintään 55 tilavuusprosenttia ja enintään 80 tilavuusprosenttia. Ouzon on oltava väritöntä, ja se saa sisältää sokeria enintään 50 grammaa litrassa.”
10. Mainittakoon lisäksi, että alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen määrien lähentämisestä 19 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/84/ETY(4) (jäljempänä direktiivi 92/84/ETY) mukaan jäsenvaltiot ovat velvollisia olemaan soveltamatta tietyn alarajan alittavia valmisteveron määriä. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään näet seuraavaa:
”Alkoholin ja muihin [juomiin] kuin – [välituotteisiin, viiniin ja oluisiin] – sisältyvän alkoholin valmisteveron vähimmäismäärä on 1 päivästä tammikuuta 1993 vahvistettava 550 ecuksi hehtolitralta puhdasta alkoholia.”
11. Direktiivin 92/84/ETY 7 artiklan 1 kohdassa säädetään vielä seuraavaa:
”Helleenien tasavalta voi soveltaa alennettua valmisteveron määrää etyylialkoholiin, joka kulutetaan Lesboksen, Khioksen, Samoksen, Dodekanesian ja Kykladien alueilla sekä seuraavilla Egeanmeren saarilla: Thassos, Pohjois-Sporadit, Samothrake ja Skyros.
Alennettu valmisteveron määrä, joka voi olla valmisteveron vähimmäismäärää alhaisempi, ei saa olla enempää kuin 50 prosenttia alhaisempi kuin tavanomainen kansallinen etyylialkoholin valmisteveron määrä.”
Kansallinen lainsäädäntö
12. Kreikka on lailla 2127/93 saattanut direktiivin 92/83/ETY osaksi kansallista oikeusjärjestystään.
13. Tämän lain nojalla valmisteveron perusmäärä sadalta litralta puhdasta alkoholia on 293 709 drakmaa (861,949 euroa), mutta saman lain 26 §:n nojalla valmisteveron määrää on ouzon osalta alennettu 50 prosenttia.
II Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet
14. Muutamien yksityisten tahojen kanneltua siitä, että Kreikan viranomaiset soveltavat sellaista valmisteveron määrää, joka on ouzoa suosiva ginin, vodkan, whiskyn, rommin, tequilan ja arrakin kaltaisiin muihin alkoholipitoisiin juomiin nähden, komissio lähetti 16.12.1998 kyseisille viranomaisille EY 90 artiklan rikkomista koskevan virallisen huomautuksen pyydettyään viranomaisilta ensin selitystä. Koska komissio ei saanut tyydyttävää vastausta, se kehotti 10.8.1999 päivätyllä perustellulla lausunnollaan Kreikkaa ryhtymään asianmukaisiin toimiin kyseisen rikkomisen lopettamiseksi. Kreikan hallituksen kieltäydyttyä noudattamasta kyseistä kehotusta komissio nosti tämän kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa.
15. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet yhteisöjen tuomioistuimelle komissio ja Helleenien tasavalta.
16. Yhteisöjen tuomioistuin pyysi 4.4.2003 päivätyssä kirjeessään komissiota selvittämään, eivätkö sen kanteensa tueksi esittämät väitteet tarkoittaneet direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan pätevyyden kyseenalaistamista. Myös neuvostoa kehotettiin esittämään huomautuksia. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin tiedusteli komissiolta sitä, kuinka Kreikka olisi voinut panna direktiivin kyseisen artiklan täytäntöön rikkomatta EY 90 artiklaa tai direktiiviä 92/84/ETY, jossa säädetään alkoholiin ja alkoholipitoisiin juomiin sovellettavien valmisteverojen vähimmäismääristä. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin pyysi komissiota ilmoittamaan, onko Ranskan tasavalta käyttänyt sille direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 1 kohdan nojalla myönnettyä mahdollisuutta ja millä tavalla.
17. Vastauksena näihin tiedusteluihin komissio esitti kirjalliset huomautuksensa 17.4.2003 ja neuvosto omansa 5.5.2003.
18. Komissio ja Helleenien tasavalta osallistuivat lisäksi 16.9.2003 pidettyyn istuntoon.
19. Yhdistynyt kuningaskunta toimitti 6.5.2002 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia. Hakemus hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin määräyksellä 25.7.2002. Menettelyn aikana Yhdistynyt kuningaskunta ei ole kuitenkaan esittänyt kirjallisia huomautuksia, eikä osallistunut 16.12.2003 pidettyyn istuntoon.
III Oikeudellinen arviointi
A Kanteen tutkimatta jättäminen oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn myöhäisen aloittamisen vuoksi
Tiivistelmä asianosaisten lausumista
20. Kreikan hallitus väittää panneensa riitautetun verojärjestelmän täytäntöön vuonna 1993 tarkalleen direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti ja ilmoittaneensa tästä komissiolle viipymättä siten kuin kyseisen direktiivin 29 artiklassa säädetään. Kreikan hallituksen mukaan komissio ei tuolloin vastustanut asiaa ja ilmoitti vasta 28.4.1997 epäilevänsä kyseisen järjestelmän yhteensopivuutta EY 90 artiklan kanssa.
21. Kreikan hallituksen mukaan komissio on loukannut vilpittömän mielen, luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteita sen vuoksi, että se on ollut tietoinen jo vuodesta 1993 riidanalaisesta kansallisesta säännöksestä ja tästä huolimatta aloittanut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn vasta muutama vuosi mainitun ajankohdan jälkeen.
22. Komissio on eri mieltä asiasta. Komission mielestä sillä on laaja harkintavalta sen osalta, milloin se nostaa EY 226 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun kanteen, mutta myös sen osalta, milloin oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aloittaminen on tarkoituksenmukaista. Esillä olevassa asiassa komissio katsoi tarpeelliseksi ryhtyä toimiin kolmansien osapuolten kantelun johdosta. Komissio toteaa lisäksi, että jäsenvaltiot eivät voi missään tapauksessa vedota jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen liian myöhäiseen nostamiseen perustellakseen perustamissopimuksen määräysten kanssa ristiriidassa olevan kansallisen säännöksen voimassa pitämistä.
Arviointi
23. Tältä osin komission väite on mielestäni yhteisöjen tuomioistuimen hyvin tunnetussa ja vakiintuneessa oikeuskäytännössä omaksutun linjan mukainen.
24. Kuten komissio itse muistuttaa, yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission kuuluu päättää siitä, nostaako se EY 226 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun kanteen sekä milloin kanteen nostaminen on tarkoituksenmukaista,(5) ja lisäksi komission kuuluu päättää, onko tarkoituksenmukaista aloittaa saman artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu oikeudenkäyntiä edeltävä ja sitä valmistava vaihe.(6) Mielestäni tästä toteamuksesta käy selvästi ilmi lisäksi se, että komissio voi käyttää harkintavaltaa sen osalta, milloin se aloittaa oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen.
25. Toisaalta huomautan siitä, että Kreikan hallituksen tulkinta tarkoittaa määräajan asettamista sille, mihin mennessä komission on käytettävä kyseisen menettelyn aloittamista koskevaa toimivaltaansa, ja siten sellaista toimivallan rajoittamista, jota ei voida mitenkään lukea teksteistä ja jota ei voida päätellä myöskään epäsuorasti edes vilpittömän mielen, luottamuksensuojan ja oikeusvarmuuden periaatteista.
26. On merkillepantavaa, että yhteisöjen tuomioistuin ei ole jättänyt huomiotta sitä, mitä näillä periaatteilla tavoitellaan, koska se on selventänyt, että ”eräissä tilanteissa perustamissopimuksen 169 artiklassa [josta on muutettuna tullut EY 226 artikla] tarkoitetun oikeudenkäyntiä edeltäneen vaiheen pitkittyminen (mutta sama pätee mielestäni myös menettelyn aloittamisen pitkittymiseen) voi vaikeuttaa vastaajana olevan valtion mahdollisuuksia kumota komission väitteitä ja perusteluja, mikä siten loukkaa puolustautumisoikeuksia”.(7)
27. On kuitenkin vastaajana olevan jäsenvaltion tehtävänä osoittaa tällainen loukkaaminen ja sen vaikutus puolustautumisoikeuksien käyttämiseen. Esillä olevassa asiassa Kreikka ei ole tällaista osoittanut eikä edes vedonnut siihen.
28. Edellä esitetyn perusteella pidän näin ollen aiheettomana tällaista perustetta kanteen tutkimatta jättämiselle.
B Alustava kysymys siitä, onko olemassa riidanalaisen kansallisen säännöksen oikeuttava yhteisön säännös
Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista
29. Vastauksena yhteisöjen tuomioistuimen 4.4.2003 esittämään selvityksiä koskevaan pyyntöön (ks. edellä 16 kohta) neuvosto totesi, kuitenkaan muodollisesti oikeudenkäyntiväitettä esittämättä, että tällä kanteellaan komissio ei tosiasiallisesti kyseenalaista pelkästään Kreikan hallituksen toiminnan yhteensopivuutta yhteisön oikeuden kanssa vaan myös suoranaisesti direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan pätevyyden.
30. Neuvoston mielestä tämä ei kuitenkaan ole yhteensopivaa perustamissopimuksella perustetun oikeussuojakeinojen järjestelmän kanssa. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, tässä järjestelmässä ”erotetaan toisistaan yhtäältä EY 226 ja EY 227 artiklassa tarkoitetut kanteet, joissa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan se, ettei jäsenvaltio ole noudattanut jäsenyysvelvoitteitaan, ja toisaalta EY 230 ja EY 232 artiklassa tarkoitetut kanteet, joissa vaaditaan tutkimaan yhteisön toimielinten toimien tai laiminlyöntien laillisuutta”. Tämä jako johtuu siitä, että näiden kannetyyppien päämäärät ovat erilaiset ja niitä koskevat menettelyt ovat erilaiset.(8) Sitä, että komissio voisi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä (ja siis senkin jälkeen, kun EY 230 artiklan viidennessä kohdassa tarkoitettu määräaika on kulunut umpeen) riitauttaa toisen toimielimen toteuttaman toimen pätevyyden, ei voida neuvoston mielestä sovittaa yhteen sen oikeusvarmuuden periaatteen kanssa, jonka mukaan yhteisön toimia ei voida kyseenalaistaa loputtomiin.
31. Vastauksessaan samaan yhteisöjen tuomioistuimen esittämään selvityksiä koskevaan pyyntöön komissio kiistää tällaiset päätelmät ja väittää, että tällä kanteellaan se puuttuu tosiasiallisesti vain ja ainoastaan Kreikan hallituksen toimintaan, eikä komission tarkoituksena ole siis kyseenalaistaa millään tavalla direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan pätevyyttä.
32. Perustellakseen omien toimiensa ajankohtaa ja yksityiskohtia komissio vetoaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Socridis antamaan tuomioon. Kantajan mukaan tästä tuomiosta ilmenee, että vaikka direktiivin täytäntöönpano johtaa seikkoihin, jotka ovat yhteensoveltumattomia perustamissopimuksen kanssa, direktiivi ei ole tämän vuoksi lainvastainen. Säädös on lainvastainen vain, mikäli jäsenvaltioille ei ole jätetty riittävästi valinnanvaraa, jotta ne voivat panna direktiivin täytäntöön perustamissopimuksessa edellytettyjen vaatimusten mukaisesti.(9) Tästä ei ole kuitenkaan esillä olevassa asiassa kyse, koska direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan mukaan Kreikka ei ole velvollinen soveltamaan ouzon osalta alennettua valmisteveron määrää, vaan kyseisen kohdan nojalla sillä on vain mahdollisuus toimia näin. Tästä seuraa, että koska komissio ei voinut aluksi tietää, kuinka ja mistä lähtien kyseinen jäsenvaltio on tätä säännöstä soveltanut, komissio ei voinut vaatia säännöksen kumoamista EY 230 artiklan nojalla, eikä se voinut toimia välittömästi kyseistä jäsenvaltiota vastaan.
33. Komissio esittää tämän kantansa tueksi, että direktiivin 92/83/ETY johdanto-osan 17. perustelukappaleessa säädetään, että ”alennetut valmisteverojen määrät, joita jäsenvaltioiden annetaan soveltaa, eivät saa aiheuttaa kilpailun vääristymistä sisämarkkinoilla”. Komissio huomauttaa, että tällaisella perustelukappaleella neuvosto on siirtänyt jäsenvaltioiden tehtäväksi sen tarkistamisen, onko alennettujen, tiettyjä tuotteita suosivien valmisteverojen määrien soveltaminen sopusoinnussa perustamissopimuksen kanssa.
34. Näin ollen esillä olevassa asiassa Kreikan tehtävänä oli direktiivin 23 artiklan 2 kohdan soveltaminen yhteisön oikeutta loukkaamatta, ja komissio myöntää, että tämä oli Kreikalle mahdollista vain siten, että se olisi luopunut tässä säännöksessä sille myönnetystä poikkeuksesta.
35. Komissio toteaa puolustukseksi väitteeseen, jonka mukaan myös Ranskaa kohdellaan eri tavoin, koska direktiivin 23 artiklan 1 kohdassa sille myönnetään vastaava erioikeus soveltaa alennettua valmisteveron määrää rommiin, että tässä tapauksessa poikkeus perustuu perustamissopimuksen 227 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 299 artikla) 2 kohtaan, jossa määrätään siitä, että neuvosto voi hyväksyä erityistoimenpiteitä, joiden tarkoituksena on edistää Ranskan merentakaisten departementtien taloudellista ja sosiaalista kehitystä.(10)
36. Lisäksi komissio on korostanut istunnossa vielä kerran sitä, ettei sen tarkoituksena ollut, eikä ole edelleenkään, kyseenalaistaa suoraan tai epäsuorasti (erityisesti EY 241 artiklan mukaisen pätemättömyysperusteen avulla) direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan pätevyyttä. Vaikka käsiteltävänä olevalla kanteella loppujen lopuksi olisikin tällainen vaikutus, komission mielestä tällä perusteella ei voida kuitenkaan kieltää komissiota käyttämästä täysimääräisesti sille EY 226 artiklan nojalla myönnettyä toimivaltaa. Tämä johtuu siitä, että kumoamiskanteella ja jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevalla kanteella on eri tavoitteet, ja siitä, että perustamissopimuksessa ei millään lailla rajoiteta komission toimivaltaa nostaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne, vaan pikemminkin komissiolle myönnetään laaja harkintavalta. Olennaista on kuitenkin se – ja mielestäni tämä on keskeinen kohta komission perusteluissa – että vaikka määräaika poikkeuksen taustalla olevan johdetun oikeuden säädöksen kumoamiseksi tehtävän kanteen nostamiselle on umpeutunut, komissiolla on tästä huolimatta aina toimivalta/velvollisuus huomauttaa tällaiseen poikkeukseen perustuvan toiminnan perustamissopimuksen vastaisuudesta. Komission mielestä tällaisen toiminnan jatkumista ei voida perustella edes oikeusvarmuuden periaatteen nojalla.
37. Komissio muistuttaa sitä paitsi siitä, että yhteisöjen tuomioistuin on jo aiemmin ennakkoratkaisua pyydettäessä tulkinnut perustamissopimuksen erästä määräystä siten, että lainsäätäjä saattoi todeta tiettyjen tähän määräykseen perustuvien johdetun oikeuden säännösten olevan lainvastaisia ja että lainsäätäjän oli siten muutettava niitä. Tämä ilmenee erityisesti asiassa Barber annetusta tuomiosta,(11) joka koskee direktiivin 86/378/ETY(12) 9 artiklassa jäsenvaltioille annettua mahdollisuutta lykätä EY:n perustamissopimuksen 119 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 141 artikla) tarkoitetun tasa-arvoisen kohtelun periaatteen soveltamista, kun kyse on eläkeiän määrittelystä vanhuus‑ ja työeläkkeen myöntämiseksi. Koska yhteisöjen tuomioistuin totesi tässä ratkaisussaan, että EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan nojalla tällaisia poikkeuksia ei voida hyväksyä, neuvosto katsoi, että tällaiset direktiivin 86/378/ETY säännökset olivat osittain lainvastaisia ja niitä oli sen vuoksi muutettava.(13)
38. Kreikka, joka saattoi ilmaista käsityksensä esillä olevasta seikasta vasta istunnossa, yhtyy omasta puolestaan neuvoston väitteisiin ja toteaa seuraavaa: riitautetulla verojärjestelmällä direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohta otetaan kirjaimellisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystä, ja tällaista säännöstä ei olisi voitu sisällyttää direktiiviin, jollei ensin olisi arvioitu sen olevan perustamissopimuksen mukainen, ja joka tapauksessa säännöksen päämäärään eli ouzon kaltaisen alueellisen ja perinteisen tuotteen suojeluun ei voida selvästikään pyrkiä, ellei, kuten komissio väittää, kyseistä säännöstä voida soveltaa.
Arviointi
39. Olen käsitellyt melko laajasti asianosaisten väitteitä, koska kysymys, jota tässä käsittelen, on mielestäni esillä olevassa asiassa keskeinen kysymys, mutta myös siksi, että asianosaisten kantojen vuoksi kysymyksen oikeudellinen arviointi on monimutkaisempaa. Tässä kyse voisi todellakin olla kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä, jos katsotaan (kuten neuvosto näyttää katsovan), että komissio pyrkii tällä kanteellaan kiertämään direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan kumoamisen takarajaksi EY 230 artiklan viidennessä kohdassa vahvistetun määräajan, joka on jo umpeutunut. Toisessa tapauksessa, jos kyse onkin tosiasiallisesti (mihin komissio ilmoittaa tukeutuvansa) Kreikan hallituksen toiminnan laillisuudesta ja siten mahdollisuudesta riitauttaa sen toiminta, vaikka se on säännöksen mukaista, kysymyksenasettelu on pätevä ja siten kanne on perusteltu. Juuri tämän piilevän kaksijakoisuuden vuoksi tutkin tätä kysymystä erillään tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä ja kanteen asiakysymyksestä.
40. Heti tämän jälkeen sanottakoon, että mielestäni tämä kaksijakoisuus on syytä haudata kumoamalla seuraavaksi esittelemistäni syistä neuvoston väite.
41. Kuten olen edellä todennut, tämän väitteen taustalla on epäilys siitä, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn varjolla tämän kanteen tosiasiallisena pyrkimyksenä on direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan lainmukaisuuden kyseenalaistaminen.
42. Jos tämä on kanteen tarkoitus, on helppoa ennustaa sen päättyvän kielteiseen lopputulokseen. Tällöin näet väitettäisiin, kuten neuvosto on tehnyt, ettei komissio ole vastustanut suoraan ja ajoissa kyseessä olevaa direktiivin säännöstä, vaikka se olisi voinut hyvin niin tehdä, koska sen vuoksi, että se oli säädöstä ehdottanut, se oli hyvin tietoinen sen sisällöstä ja vaikutuksista sen antamisesta lähtien. Näin ollen komissio ei voisi reagoida vuosien kuluttua asettamalla säädöksen lainmukaisuuden kyseenalaiseksi muuta kautta kuin sitä kautta, josta järjestelmässä on sovittu, ja vielä mahdottomampaa on, että komissio voisi turvautua jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn kaltaiseen menettelyyn, joka ei kohdistu niinkään säädöksen antajaan epäsuorasti, vaan säädöksen adressaattiin, tai pikemminkin ensimmäiseen jälkimmäisen kautta.
43. Siinä tapauksessa, ettei komissio pyrkisikään asettamaan kyseenalaiseksi niinkään Kreikan hallituksen toimintaa, vaan kyseisen toiminnan lähtökohtana olevan direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan, kanne olisi jätettävä tutkimatta, koska tällöin kannetta nostettaessa olisi käytetty virheellisesti perustamissopimuksessa vahvistettuja kanteen nostamista koskevia menettelyjä.(14)
44. Kuten jo edellä muistutin, komissio torjuu kuitenkin päättäväisesti kaikki epäilyt oikeudenkäyntivirheestä. Komissio on jatkuvasti ilmoittanut tavoitteekseen vain sen selvittämisen, onko kyseinen kreikkalainen säännös ristiriidassa EY 90 artiklan kanssa. Komissio ei aio millään muotoa kyseenalaistaa sen direktiivin säännöksen lainmukaisuutta, jonka perusteella kyseinen kreikkalainen säännös on annettu.
45. Näin ollen en näe mitään syytä olla pitäytymättä näihin täsmennyksiin nyt esillä olevan kanteen kohteen määrittelyssä varsinkin, kun komissiolla on esittää niiden tueksi erityinen perustelu.
46. Komissio väittää, että se on aloittanut nimenomaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, eikä suinkaan nostanut EY 230 artiklan nojalla kumoamiskannetta, koska sen mielestä esillä olevassa asiassa kyse ei ole mainitun direktiivin säännöksen lainmukaisuudesta, vaan yksinomaan Kreikan hallituksen toiminnasta.
47. Komission mukaan kyseisessä säännöksessä Kreikkaa ei velvoiteta ottamaan käyttöön riidanalaista verosäännöstä, vaan Kreikka voi vapaasti valita, ottaako se käyttöön kyseisen säännöksen, sekä miten ja milloin. Komission mukaan kanteen kohteena on siten tämä valinnanmahdollisuus, eikä suinkaan direktiivin säännös. Toisaalta komission mielestä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä ei tästä samasta syystä voitu aloittaa, ennen kuin Kreikan hallitus teki jommankumman valinnan.
48. Minun on kuitenkin huomautettava, että vaikka yritän katsoa asiaa komission esittämästä näkökulmasta, minun on vaikeaa seurata tämän argumentaatiota.
49. Tietenkin direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdasta käy selvästi ilmi, että Kreikan hallitus saattoi päättää vapaasti, aikoiko
se käyttää sille annettua mahdollisuutta ja milloin, mutta yhtä ilmeistä on, että Kreikka ei voinut päättää alkuunkaan vapaasti siitä, miten
se tätä mahdollisuuttaan käytti.
50. Kuten komissio on itsekin myöntänyt, Kreikan oli valittava jompikumpi seuraavista: joko yksinkertaisesti
käytettävä direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan nojalla sille myönnettyä poikkeusta, vaikka se tässä tapauksessa rikkoisi EY 90 artiklaa (kuten kantaja tässä väittää), tai laajennettava säännöksen soveltaminen koskemaan kaikkia samanlaisia tuotteita ja/tai ouzon kanssa kilpailevia tuotteita, vaikka tässä tapauksessa se rikkoisi direktiiviä 92/84/ETY, jossa, kuten on jo todettu (ks. edellä 10 kohta), jäsenvaltioita kielletään lähtökohtaisesti soveltamasta säädettyä valmisteveron määrää alhaisempia veron määriä.
51. Toisin sanoen komission käsityksen mukaan Kreikan hallituksella ei ollut mahdollisuutta valita säännöksen soveltamista siten, että se olisi voinut samalla noudattaa perustamissopimuksen määräyksiä (em. asiassa Socridis annettu tuomio, 32 kohta). Kreikalla oli vain paradoksaalinen ”vapaus” olla käyttämättä säännöksen nojalla saamaansa poikkeamisoikeutta. Komission mukaan Kreikan olisi kuitenkin täytynyt omasta aloitteestaan toimia juuri näin, jotta se ei olisi rikkonut EY 90 artiklaa.
52. Tällä tavoin langetetaan säännöksen adressaattien vastuulle sen arvioiminen, onko säännöksen nojalla sallittu toiminta lainmukaista vai ei. Lisäksi on syytä ihmetellä, miksi ja millä perusteella Kreikan hallituksella olisi voinut tai sillä olisi täytynyt olla valta arvioida itse tämä asia varsinkin, kun yhteisön lainsäätäjä oli jo ilmiselvästi arvioinut asian omalla tahollaan hyväksyttyään poikkeuksen sekä virallisesti että muodollisesti: komissio ei ollut itsekään kyseenalaistanut poikkeusta ajoissa (eikä pitkään aikaan sen jälkeenkään), säännöksen merkitys on yksiselitteinen ja lisäksi muut jäsenvaltiot (kuten Ranska) olivat samassa yhteydessä ja täysin vastaavasti saaneet itselleen – puuttumatta tässä saannon perusteisiin – oikeuden samanlaisten poikkeusten soveltamiseen. Itse asiasta todettakoon vielä, että olisihan Kreikan hallitus voinut päätyä poikkeuksen lainmukaisuuden osalta toisenlaiseen tulokseen kuin komissio. Se olisi voinut esimerkiksi päätyä siihen (kuten se onkin päätynyt), että ouzo ja muut kyseessä olevat tuotteet eivät ole keskenään samanlaisia ja että poikkeuksen nojalla sallittu erilainen kohtelu on lainmukainen alueellisen ja perinteisen tuotteen suojelemiseksi. Jos Kreikka olisi ollut tällä kannalla, kuka olisi voinut tai kenen olisi täytynyt väittää sille päinvastaista, ja miten ja milloin? Entä olisiko komission itse kuulunut huomata tämä ja milloin?
53. Toisaalta ja edelleen komission argumentaatiota myötäillen todettakoon, ettei vaikuta siltä, että direktiivin johdanto-osan 17. perustelukappaleen sanamuotoa voitaisiin pitää eräänlaisena varoituksena
Kreikan hallitukselle: mainitun kohdan mukaan siinä tapauksessa, että jäsenvaltioiden annetaan soveltaa alennettuja valmisteverojen määriä, ”ne eivät saa aiheuttaa kilpailun vääristymistä sisämarkkinoilla” (ks. edellä 33 kohta).
54. Ei ole lainkaan ilmeistä, että tämä johdanto-osan perustelukappale viittaa kaikkiin niihin tapauksiin, joiden osalta direktiivissä säädetään alennettujen valmisteverojen määrien soveltamisesta. Olisihan vaikea perustella, miksi samaan direktiivitekstiin sisältyy nimenomainen kielto joidenkin mainittuja valmisteverojen määriä(15) koskevien säännösten osalta, mutta ei kuitenkaan 23 artiklan osalta. Tämä erilainen käsittely vahvistaa sen, että yhteisön lainsäätäjän ouzon osalta erityisesti Kreikalle myöntämä poikkeus (kuten sen rommin osalta Ranskalle myöntämä poikkeus) tarkoittaa tosiallisestikin direktiivin yleissäännöistä poikkeamista.
55. Mielestäni poikkeuksen soveltamisen lainvastaisuutta ei siis voida pitää niin ilmiselvästi todettavana asiana, että tällä voitaisiin perustella komission Kreikalta edellyttämä käänteinen itsesuorittava valvonta.
56. Edellä esitetyn kanssa ei ole ristiriidassa myöskään asiassa Barber annettu tuomio, johon komissio vetoaa oman väitteensä tueksi mielestäni virheellisesti (ks. edellä 37 kohta). Muistutan siitä, että kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuimelta pyydettiin ennakkoratkaisua perustamissopimuksen yleisen määräyksen (EY:n perustamissopimuksen 119 artikla) soveltamisalasta. Ratkaisun seurauksena mainittuun määräykseen perustuvan direktiivin soveltamisalaa rajoitettiin huomattavasti, ja näi n ollen jäsenvaltioiden ne toimet, jotka olivat kyseisen direktiivin nojalla sallittuja, muuttuivat yhteensopimattomiksi mainitun määräyksen kanssa.
57. Teen jäljempänä kyseisen ennakkotapauksen pohjalta lisää johtopäätöksiä (61 kohta), mutta sikäli kuin tässä on merkityksellistä korostan yhteisöjen tuomioistuimen tavoin vain sitä, että kyseisessä tilanteessa jäsenvaltiot olivat ”kohtuudella voineet pitää” direktiivin soveltamista lainmukaisena ja siten niille ei voinut määrätä seuraamuksia niiden menneen toiminnan vuoksi (43 kohta). Tämä vahvistaa sen, että jäsenvaltioiden tehtävänä ei ole arvioida niiden yhteisön säännösten ja määräysten lainmukaisuutta, joiden nojalla (ja kyseisessä tapauksessa lisäksi vielä yksiselitteisemmin kuin esillä olevassa asiassa) niiden sallitaan toimia tietyllä tavalla.
58. Komissio voisi kuitenkin väittää (ja ymmärtääkseni niin komissio myös tekee), että nyt esillä olevan kanteen tarkoituksena on tuoda esiin se, mikä on saattanut jäädä Kreikan hallitukselle epäselväksi, erityisesti siten, että yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään toteamaan, että kyseinen hallitus olisi sille direktiivin 23 artiklan 2 kohdan nojalla myönnettyä poikkeusta soveltaessaan toiminut perustamissopimuksen vastaisesti. Komissio on tästä syystä päättänyt aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, koska kohteenahan on mainitun menettelyn yhteydessä, toisin kuin kumoamiskanteen yhteydessä, valtion toiminta.
59. Mielestäni tosiasiat puhuvat tällaista argumentaatiota vastaan. Kuten jo edellä totesin, Kreikan hallituksen toiminta oli hyväksyttävää edellä mainitun direktiivin säännöksen nojalla, eikä säännöksessä jätetty kyseiselle hallitukselle mitään harkintavaltaa. Nyt esillä olevassa kanteessa asetetaan näin ollen kyseenalaiseksi direktiivin (jonka yhteensopivuutta ei ole millään muotoa kiistetty)(16) 23 artiklan 2 kohdan soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt
ja lisäksi säännöksen soveltaminen sinänsä
ja siten säännöksen nojalla annetun oikeuden pelkkä käyttäminen.
60. Minun on vaikea käsittää, kuinka sellaisen säännöksen pelkkä soveltaminen, jonka nojalla jollekulle annetaan johonkin oikeus, voi olla perustamissopimuksen vastaista, ilman että asetettaisiin kyseenalaiseksi kyseisen oikeuden oikeudellisena perustana olevan säännöksen lainmukaisuus. Vaihtoehtoja on kaksi: joko säännös on lainmukainen, mutta silloin myös sen nojalla myönnetyn oikeuden asianmukaisen soveltamisen on oltava lainmukaista, tai sitten säännös ei ole lainmukainen, mutta silloin tältä oikeudelta puuttuu oikeudellinen perusta, eikä (tai ei ainoastaan) soveltamiselta lainmukaisuus. Sen sijaan mielestäni on vaikeaa perustellusti väittää, että säännös on lainmukainen toisin kuin sitä täydellisesti noudattavan tahon toiminta.
61. Sitä paitsi tämä perustelu vahvistetaan edellä mainitussa asiassa Barber annetussa tuomiossa. Tuomiosta ilmenee, että asianomaisten jäsenvaltioiden toimet nousivat asiassa esiin, koska yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnan seurauksena eräät johdetun oikeuden säännökset, joiden nojalla mainitut toimet olivat sallittuja, menettivät oikeudellisena perustanaan olleen perustamissopimuksen 119 artiklan. Näin ollen asiassa kyseenalaistettiin pikemminkin tällaiset säännökset, eikä asianosaisten jäsenvaltioiden toimia. Kuten on jo todettu (37 kohta), neuvosto puuttui komission ehdotuksesta juuri näihin säännöksiin muuttaakseen niitä tarpeelliseksi katsotulla tavalla.
62. Mielestäni myös tämä ennakkotapaus vahvistaa sen, että jäsenvaltion toiminnan ja tällaisen toiminnan oikeuttavan direktiivin säännöksen välistä yhteyttä ei voida rikkoa ja että siten ei voida asettaa kyseenalaiseksi jäsenvaltion toimintaa, ellei ensin kiistetä direktiivin säännöksen lainmukaisuutta.
63. Komissio väittää sen sijaan, kuten edellä on todettu (36 kohta), että tällainen toiminta olisi sinänsä
otettava tutkittavaksi toiminnan oikeuttavan yhteisön säännöksen lainmukaisuudesta riippumatta, koska toiminnan jatkamista ei voida millään lailla perustella edes oikeusvarmuuden periaatteen nimissä. Mitään merkitystä ei siis olisi sillä, ettei kyseistä säännöstä ole riitautettu, eikä myöskään sillä, ettei sitä voida enää edes riitauttaa, koska kumoamiskanteen nostamisen määräaika on tässä tapauksessa umpeutunut.
64. Tällainen väittämä on mielestäni hylättävä ehdottomasti. Se on edellä (60 kohta) esitettyjen loogisten perusteiden vastaista ja antaa kaiken lisäksi aihetta vakavaan ja aiheelliseen huolestumiseen. Väistämätön seuraus olisi, että järjestelmään sisällytettäisiin vakavia epävarmuustekijöitä ja suorastaan järjestelmää horjuttavia tekijöitä, koska tällä tavoin yhteisön säännöksen adressaatit eivät voisi koskaan luottaa säännöksen oikeudellisiin vaikutuksiin, eivätkä varsinkaan sen nojalla saamiinsa oikeuksiin.
65. Näin ollen komission väite on suoraan ristiriidassa yhteisön oikeusjärjestyksen vakiintuneiden perusperiaatteiden kanssa. Tällä väitteellä pyritään siis selittämättömällä tavalla ja perusteettomasti uhraamaan nämä periaatteet sen tahon toimettomuuden nimissä, joka olisi voinut ja voi vaikuttaa säännöksen lainmukaisuuteen. On selvää, että vihjaan oikeusvarmuuden periaatteeseen ja siihen erottamattomasti liittyvään periaatteeseen yhteisön toimielinten hyväksymien säädösten ja päätösten pätevyysolettamasta.
66. Kuten on todettu, tämän periaatteen nojalla yhteisön säädöksiä on pidettävä lainmukaisina ja niillä on omat oikeusvaikutuksensa niin kauan kuin niitä ei ole kumottu perustamissopimuksissa määritellyissä tapauksissa, niissä määrättyjen menettelytapojen mukaisesti tai niissä määrätyssä ajassa:(17) tällä tarkoitetaan sitä, että säädöksen kumoaa se toimielin, joka sen on antanut, tai se voidaan kumota kumoamiskanteella tai siten, että sitä pidetään tietyssä tapauksessa pätemättömänä EY 241 artiklan nojalla tai että se todetaan pätemättömäksi EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisun yhteydessä. Tämän taustalla on se, että on ”turva[ttava] oikeusvarmuus estämällä se, että sellaisista yhteisön toimenpiteistä, joilla on oikeusvaikutuksia, voitaisiin rajoittamattoman ajan nostaa kanteita”.(18)
67. Tässä tapauksessa mikään näistä seikoista ei ole toteutunut, koska, kuten olen jo monta kertaa todennut, direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan lainmukaisuutta ei ole millään tavoin asetettu kyseenalaiseksi.
68. Jos näin on asia ja jos Kreikan toiminnan sallivaa yhteisön säännöstä on pidettävä lainmukaisena ja sellaisena, että sillä on täydet oikeusvaikutukset, väistämätön seuraus on, kuten edellä on todettu, että myös sen nojalla sallittua toimintaa eli esillä olevassa asiassa riitautettua kansallista säännöstä on pidettävä lainmukaisena.
69. Tästä seuraa näin ollen se, että komission väite on täysin aiheeton ja tämä kanne siten perusteeton.
70. Tämän jälkeen haluaisin lopuksi vielä täsmentää, että edellä esitetyn tarkoituksena ei ole aliarvioida komission toimen taustalla olevaa periaatekysymystä eli komission pyrkimystä etsiä sopivaa tapaa oikaista esillä olevan tapauksen kaltaisia tapauksia, joissa lopputuloksena on se, että komission mielestä perustamissopimuksen yleisten määräysten vastaiset tilanteet pysyvät ennallaan. Tosiasia kuitenkin on, että jos komissio ei ole jostakin syystä pystynyt olemaan ajoissa valppaana näiden tilanteiden kehittyessä, se voi ja sen täytyy oman tehtävänsä mukaisesti etsiä oikaisua turvautumalla niihin välineisiin, joita järjestelmä tarjoaa ja joista yhtenä esimerkkinä voisi olla kyseisiä säännöksiä koskevan muutos‑ tai kumoamisehdotuksen esittäminen, kuten tapahtui asiassa Barber annetun tuomion jälkeen. Sen sijaan komissio ei voi tehtävänsä nimissä vaatia järjestelmän täsmällisten perussääntöjen muuttamista, vaikka vaarana on laillisuudeltaan epäselvien tilanteiden jatkuminen. Sitä paitsi tämä ei ole uusi, eikä mitenkään harvinainen tilanne, koska oikeusjärjestyksissä ei vallitse täydellisyys vaan säännöt, joihin kuuluu myös aiemmin mainittu oikeusvarmuuden periaate.
71. Näin ollen ehdotan lopuksi, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että tämä kanne on hylättävä perusteettomana.
C Asiakysymys
72. Esittämäni ratkaisuehdotus tekee kanteen asiakysymyksen käsittelyn tarpeettomaksi. Täydellisyyden vuoksi otan kuitenkin toissijaisesti käsiteltäväksi myös tämän kysymyksen.
Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista
73. Komissio syyttää Kreikkaa siitä, että se soveltaa 50 prosenttia alhaisempaa valmisteveron määrää tärkeimpään Kreikassa valmistettuun alkoholijuomaan, ouzoon, kuin sellaisiin alkoholijuomiin, kuten gini, vodka, whisky tai rommi. Tämä merkitsee syrjintää, joka on EY 90 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla kielletty, koska syrjivä verotus kohdistuu sellaisiin juomiin, joita on kyseisen määräyksen nojalla pidettävä keskenään samanlaisina.
74. Tämä samanlaisuus on pääteltävissä jo itse direktiivistä 92/83/ETY, jossa mainitut juomat on luokiteltu kuuluviksi samaan veroluokkaan (”etyylialkoholi”), koska ne ovat kaikki väkeviä alkoholijuomia. Komission mielestä myös yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C‑302/00 antamasta tuomiosta(19) ilmenee, että kummankin tuotteen kuuluminen samaan veroluokkaan on osoitus siitä, että ne ovat samanlaisia EY 90 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
75. Komissio jatkaa jäljempänä käsittelemiini yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C‑171/78(20) ja asiassa C‑230/89(21) antamiin tuomioihin viitaten, että mainittujen juomien välistä samanlaisuutta ei riitä kumoamaan niiden nauttimistapojen erilaisuus eli se, että ouzoa nautitaan lähinnä alkupalojen ja pääruoan yhteydessä ja muita juomia aperitiiveina tai ruoansulattajina.
76. Sitä vastoin komissio huomauttaa, että ouzon ja muiden alkoholijuomien samanlaisuus on pääteltävissä siitä, että useimpien tällaisten juomien tavoin sekin valmistetaan tietyistä raaka-aineista tislaamalla, sen alkoholipitoisuus on suunnilleen sama (37,5 prosenttia), se vastaa samoja kuluttajien tarpeita ja sitä voidaan nauttia sellaisenaan tai laimennettuna.
77. Komissio myöntää, että tietenkin ouzo poikkeaa tietyiltä osin muista alkoholijuomista ja varsinkin sen maku on poikkeava, mikä johtuu tiettyjen aromaattisten aineiden käyttämisestä ja valmistuksesta perinteisissä kuparisissa panostislauslaitteistoissa. Näitä eroja ei voida kuitenkaan pitää määräävinä tekijöinä tutkittaessa näiden alkoholijuomien välistä samanlaisuutta, koska jos näin tehdään, mitään alkoholijuomaa ei voida pitää toisen alkoholijuoman kanssa samanlaisena. Juuri tämän johtopäätöksen välttämiseksi yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että EY 90 artiklassa tarkoitetun samanlaisuuden tutkiminen ei perustu tuotteiden väliseen suppeasti arvioituun identtisyyteen vaan niiden välisiin vastaavuuksiin.
78. Toisaalta komission mukaan yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-230/89(22) hylännyt Kreikan viranomaisten väitteen, jonka mukaan ouzo ja whisky eivät ole samanlaisia, koska ouzo on perinteinen kreikkalainen juoma ja sen vuoksi kansan keskuudessa paljon kulutettu juoma, kun taas whiskyä kuluttajat pitävät luksustuotteena.
79. Joka tapauksessa se, että ouzo on perinteinen tuote, ei ole komission mukaan riittävä peruste sen erottamiseksi muista asetuksen N:o 1576/89 1 artiklan 4 kohdassa luetelluista alkoholijuomista, koska monia näistä juomista valmistetaan vastaavasti perinteisin menetelmin ja ne ovat tiukemmin tai väljemmin sidoksissa alkuperämaan tottumuksiin ja elämäntapoihin.
80. Komissio huomauttaa, että jos voidaan todeta kyseisten tuotteiden olevan keskenään samanlaisia, riidanalaista verosäännöstä ei voida perustella vetoamalla siihen, että direktiivin 92/83/ETY nojalla tietyissä tilanteissa voidaan soveltaa alennettuja valmisteveron määriä. Nämä tilanteet ovat hyväksyttäviä vain, jos ne eivät johda muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden syrjimiseen. Esillä olevassa asiassa Kreikka soveltaa alennettua valmisteveron määrää kuitenkin ainoastaan kansalliseen alkoholijuomaan saattaen siten muista jäsenvaltioista peräisin olevat tuotteet epäedulliseen asemaan.
81. Vastaavasti komission mukaan ei voida vedota edelleen kyseisen kreikkalaisen säännöksen oikeutuksena direktiivin 92/83/ETY 7 artiklaan, vaikka sen nojalla Kreikka voikin soveltaa tietyillä alueilla kulutettuun etyylialkoholiin alennettua valmisteveron määrää, koska tämä koskee juoman kuluttamista, eikä sen valmistamista, eikä säännöksessä sitä paitsi suljeta veroedun ulkopuolelle muista jäsenvaltioista peräisin olevia tuotteita.
82. Kreikka on tietenkin täysin päinvastaista mieltä kiistäessään analyyttisesti komission väitteen jäljempänä kuvaamillani perusteilla.
Arviointi
83. Ennen kuin otan kantaa asianosaisten esittämiin perusteisiin, korostan sitä, että kannekirjelmässä, jolla tämä oikeudenkäynti aloitettiin, sekä laatimassaan vastauksessa ja istunnossa komissio on selkeästi korostanut, että tämä kanne koskee ainoastaan oletettua EY 90 artiklan rikkomista.
84. Tästä seuraa, että ainoa asiakysymys, josta yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään esillä olevassa asiassa lausumaan, on se, onko ouzo muita komission mainitsemia alkoholijuomia, eli whiskyä, giniä, rommia tai vodkaa, vastaava tuote. Jos näin on, ei ole epäilystäkään siitä, että alennetun valmisteveron määrän soveltaminen vain ouzoon tarkoittaa EY 90 artiklan ensimmäisen kohdan rikkomista, koska ouzo on asetuksen N:o 1576/89 1 artiklan 4 kohdan o alakohdan 3 alakohdan mukaisesti jo määritelmänsä mukaan Kreikassa valmistettu tuote (ks. edellä 9 kohta), kun taas whisky, gini, rommi tai vodka ovat enimmäkseen muista jäsenvaltioista peräisin olevia tuotteita. Tästä seuraa käänteisesti, että jos voidaan sulkea pois tai ei voida riittävän hyvin osoittaa, että tuotteet ovat samanlaisia, kanne on todettava perusteettomaksi ja siten hylättävä, koska yhteisöjen tuomioistuinta ei ole edes toissijaisesti pyydetty selvittämään, onko riidanalaisen verojärjestelyn tarkoituksena oman tuotannon suojelu kyseisen artiklan toisen kohdan vastaisesti.
85. Lisäksi huomautan alustuksena, että asianosaiset vetoavat pääosin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, joka on tältä
osin varsin runsas. Niin ikään tässä oikeuskäytännössä kyse on yleensä määrätyistä tuotteista, joten tilanteet ovat usein erityisiä, minkä vuoksi asianosaisille on tarjoutunut tilaisuus vedota samoihin ennakkotapauksiin päinvastaisessa merkityksessä.
86. Näin ollen käsittelen seuraavaksi asiassa esitettyjä perusteita sellaisesta lähtökohdasta, josta ei mielestäni vallitse erimielisyyttä. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 90 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun ”samanlaisuuden” käsitteen osalta ”on syytä arvioida, onko kyseisillä tuotteilla toisiaan vastaavia ominaisuuksia ja vastaavatko ne kuluttajien samoihin tarpeisiin; arvioinnissa ei käytetä perusteena suppeasti arvioitua identtisyyttä vaan riittää, kun tuotteet ovat toisiaan vastaavia ja käyttötavoiltaan toisiinsa rinnastettavia”.(23)
87. Erityisesti kahden alkoholijuomaluokan samanlaisuutta arvioitaessa on ”syytä ottaa huomioon näiden kahden juoman luokan kaikki ominaispiirteet, kuten niiden alkuperä, valmistusmenettely, aisteihin vaikuttavat ominaisuudet, erityisesti niiden maku ja alkoholipitoisuus sekä myös se seikka, vastaavatko nämä kaksi juomien luokkaa kuluttajien samoihin tarpeisiin”.(24)
88. Jotta kahta alkoholijuomaluokkaa voidaan pitää EY 90 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla samanlaisina, kahden ehdon on täytyttävä: niillä on oltava ”kaikki” vastaavat ”ominaispiirteet” ja niiden on voitava ”vasta[ta] – – kuluttajien samoihin tarpeisiin”.
89. Tästä oikeuskäytännöstä voidaan lisäksi päätellä tältä osin, ettei riitä, että vain toinen edellytyksistä täyttyy, vaan niiden on täytyttävä yhtä aikaa. Yhteisöjen tuomioistuin on sulkenut pois, että kahta juomaa, joilla on ”kokonaan toisenlaiset ominaispiirteet”, millä viitataan valmistusmenetelmään ja aistinvaraisiin ominaisuuksiin, voidaan pitää samanlaisina vain siksi, että niitä ”voidaan kuluttaa samalla tavalla”.(25)
90. Kun seuraavaksi näitä periaatteita sovelletaan esillä olevaan asiaan, huomautan ennen kaikkea siitä, että kyseisten tuotteiden ominaispiirteiden osalta ei tuota vaikeuksia todeta, että ouzolla ja muilla juomilla on toisiaan vastaavia ominaisuuksia, kuten v äkevyys tai niihin sisältyvän alkoholin maatalousperäinen alkuperä. Toisaalta ne myös poikkeavat toisistaan selvästi eräiden merkittävien piirteiden osalta, joita ovat maku, käytetyt raaka-aineet ja valmistusmenetelmät.
91. Komissio ei itsekään kiellä näitä eroja mutta toteaa, että jos nämä piirteet olisivat määrääviä tekijöitä EY 90 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamiseksi, yhtäkään alkoholijuomaa ei voitaisi pitää toisen alkoholijuoman kanssa samanlaisena, ja yhteisöjen tuomioistuin on selventänyt, kuten on jo todettu, että samanlaisuuden tutkiminen ei perustu identtisyyteen vaan vastaavuuksiin.
92. Muistutan kuitenkin Kreikan hallituksen rinnalla siitä, että nimitys ”ouzo” on varattu yhdelle ainoalle alkoholijuomalle, jota valmistetaan niistä raaka-aineista ja sellaisen valmistusmenetelmän mukaan, jotka kuvataan asetuksen N:o 1576/89 1 artiklan 4 kohdan o alakohdan 3 alakohdassa (ks. edellä 9 kohta). Tarkemmin ottaen tämä juoma syntyy siten, että tislataan aniksen siemeniä ja mahdollisesti saksankuminan siemeniä, Chioksen saarelta peräisin olevan lentiscus-kasvin (Pistacia lentiscus Chia tai latifolia) mastista sekä muita aromisia siemeniä, kasveja ja hedelmiä, ja tislauksen on tapahduttava perinteisissä kuparisissa panostislauslaitteistoissa, joiden vetoisuus saa olla enintään 1 000 litraa.
93. Näin ollen ouzoa valmistetaan sellaisista raaka-aineista ja sellaisella valmistusmenetelmällä, jotka antavat sille omintakeiset aistinvaraiset ominaisuudet, jotka erottavat sen selvästi muista alkoholijuomista, joilla on puolestaan kullakin, kuten asetuksen N:o 1576/89 1 artiklan 4 kohdasta ilmenee, tietyt aistinvaraiset ominaisuudet.(26) Tästä seuraa – ja tätä tukee myös yleinen kokemus – että ouzon maku ei ole samanlainen kuin muiden alkoholijuomien maku, eikä sen makua voida myöskään pitää muiden alkoholijuomien makua vastaavana.
94. Tältä osin muistutan siitä, että eräässä toisessa yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että vaikka vermut voidaan rinnastaa alkoholipitoisuutensa perusteella hiilihapottomiin viineihin, ”on kuitenkin syytä ottaa huomioon, ettei [sitä] valmisteta samoista raaka-aineista kuin hedelmäviinejä, koska rypäleviiniin lisätään sekä etyylialkoholia että pieni määrä kasviuutetta, josta vermutti saa tunnusomaisen makunsa”. Tämän vuoksi ”vermutin aisteihin vaikuttavat ominaisuudet eivät vastaa hiilihapottomien hedelmäviinien vastaavia ominaisuuksia ja nämä kaksi juomien luokkaa vastaavat erilaisiin kuluttajien tarpeisiin”.(27)
95. Lisäksi muitakin sellaisia seikkoja liittyy näihin tarpeisiin, jotka näyttävät vahvistavan kyseisten juomien erilaisuuden. Kuten Kreikan hallitus on näyttänyt toteen, ilman että komissiokaan olisi sitä kiistänyt, ouzoa nauttivat pääasiassa (erityisesti kreikkalaisten perinteisten ja kala‑) aterioiden yhteydessä enimmäkseen yli 45‑vuotiaat henkilöt perinteisissä anniskelupaikoissa (joita ovat tavernat, kahvilaravintolat tai ”ouzotuvat”), kun taas whiskyä, giniä, rommia ja vodkaa nauttivat tavallisesti muulloin kuin aterioiden yhteydessä tai sitten aterioiden jälkeen ruoansulattajina tai niitä ennen aperitiiveina pääasiassa 18–44‑vuotiaat henkilöt ainoastaan juomia tarjoavissa anniskelupaikoissa (joita ovat baarit, pubit ja diskot). Tältä osin muistutan siitä, että yhteisöjen tuomioistuimen mukaan väkeviä viinejä, kuten sherryä ja madeiraa, joita ”nautitaan tavallisesti joko aperitiiveina tai jälkiruokaviineinä”, ei voida rinnastaa pöytäviineihin, jotka ”vastaavat – – erilaisiin kuluttajien tarpeisiin”.(28)
96. Komission mukaan kuluttajien tottumukset eivät ole määrääviä seikkoja EY 90 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua samanlaisuutta tutkittaessa. Kuten olen edellä maininnut (ks. edellä 75 kohta), komissio vetoaa tältä osin asiassa 171/178, komissio vastaan Tanska, ja asiassa C‑230/89, komissio vastaan Kreikka, annettuihin tuomioihin.
97. Ensimmäisen tuomion osalta komissio siteeraa kohtaa, jossa yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että vaikka ”Tanskassa kuluttajat suosivat tiettyjen tavanomaisten ruokien kanssa akvaviittia, tämä ei sulje pois sitä, että tätä juomaa voidaan käyttää muihin tarkoituksiin ja että se voidaan siten korvata ainakin osittain lukemattomilla muilla väkevillä alkoholijuomilla”.(29)
98. Tämä väite on kuitenkin luettava yhdessä sitä seuraavan lauseen kanssa, jossa yhteisöjen tuomioistuin lisää, että ”voidaan siis väittää, että siinä määrin kuin nämä juomat eivät ole 95 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 90 artikla) ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuja akvaviitin kaltaisia juomia, ne alkoholijuomat, joiden valmisteveron määrä on korkeampi, ovat kuitenkin 95 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 90 artikla) toisessa kohdassa tarkoitettuja sen kanssa kilpailevia tuotteita”.(30) Tästä voidaan mielestäni päätellä, että kuluttajien tottumukset voivat olla merkityksettömiä tutkittaessa EY 90 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettua tuotteiden keskinäistä kilpailua, mutta tämä ei tarkoita välttämättä sitä, että ne ovat merkityksettömiä myös tutkittaessa saman artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua keskinäistä samanlaisuutta.
99. Mielestäni nämä samat näkökohdat soveltuvat toiseenkin komission mainitsemaan asiassa komissio vastaan Kreikka annettuun tuomioon, jossa yhteisöjen tuomioistuin on niin ikään ratkaissut sen käsiteltäväksi jätetyn asian, jonka osalta sen oli arvioitava kyseistä asiaa suhteessa EY 90 artiklan ensimmäiseen ja toiseen kohtaan. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin tuomion 9 kohdassa toteaa, että ”juomien keskinäisen korvaavuuden astetta
määritettäessä ei voida rajoittua jäsenvaltion tai tietyn alueen kulutustottumuksiin”,(31) ei ole sanottu, että tällä viitataan siihen, että kuluttajien tottumukset ovat (enimmäkseen) merkityksettömiä tutkittaessa juomien välistä keskinäistä samanlaisuutta. On sen sijaan todennäköisempää, jos käytetty sanamuoto otetaan huomioon, että viittauksen kohteena on (lähinnä) EY 90 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun keskinäisen kilpailun tutkiminen.
100. Samasta syystä en pidä ratkaisevana komission esittämää viittausta tähän samaan tuomioon sen osoittamiseksi, että yhteisöjen tuomioistuin olisi siinä myöntänyt ouzon ja whiskyn välisen samanlaisuuden. Yhteisöjen tuomioistuin ei suinkaan tuossa yhteydessä ryhdy arvioimaan sitä, ovatko ouzo ja whisky samanlaisia juomia, vaan pitää parempana vain sen toteamista, että ”alkoholijuomien joukossa on lukematon määrä juomia, joita on pidettävä EY 95 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 90 artikla) ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuina samanlaisina tuotteina, ja myös niissä tapauksissa, joissa arvioitujen tuotteiden välillä ei voida havaita riittävää samanlaisuusastetta, niillä on kuitenkin riittävästi yhteisiä ominaisuuksia, joiden perusteella ne kilpailevat keskenään ainakin osittain tai mahdollisesti ”.(32) Lisäksi vain tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt että ”tältä osin on pidettävä merkityksettömänä sitä, että ouzo on katsottava perinteiseksi kreikkalaiseksi juomaksi, jota kulutetaan paljon kansan keskuudessa, kun taas whiskyä kuluttajat pitävät luksustuotteena”.(33)
101. Näin ollen kyseiset juomat eroavat mielestäni toisistaan sekä ominaispiirteidensä, kuten maun, käytettyjen raaka-aineiden ja valmistusmenetelmien, että sen suhteen, miten ne täyttävät kuluttajien tarpeet.
102. Väitteestä, joka koskee sitä, että ouzo ja muut mainitut alkoholijuomat kuuluvat direktiivin 92/83/ETY 19 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen mukaan samaan veroluokkaan (”etyylialkoholi”), olen sitä mieltä, ettei tämä ole ratkaiseva seikka.
103. Olen Kreikan hallituksen kanssa samaa mieltä siitä, että mainittu seikka ei yksistään voi olla ratkaiseva sen toteamiseksi, että tuotteet ovat EY 90 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti samanlaisia tuotteita. Kuten direktiivin johdanto-osan kolmannesta ja neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, tämä veroluokka perustuu ensisijaisesti yhteisen tullitariffin mukaiseen luokitteluun, joka jo vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella voi olla yksi tuotteiden välisen samanlaisuuden peruste, mutta ei missään tapauksessa sinänsä osoita sitä.(34)
104. Mielestäni tämä päätelmä ei ole ristiriidassa sen asiassa C‑302/00(35) annetun tuomion kanssa, johon komissio vetoaa omien väitteidensä tueksi (ks. edellä 74 kohta). Määrittääkseen sen, ovatko ruskeat ja vaaleat savukkeet samanlaisia tuotteita, yhteisöjen tuomioistuin tukeutuu tässä tuomiossa lähinnä siihen seikkaan, että näillä tuotteilla on toisiaan vastaavia ominaisuuksia ja ne vastaavat kuluttajien samoihin tarpeisiin (ks. tuomion 24–26 kohta), mutta vain toissijaisesti yhteisöjen tuomioistuin viittaa siihen, että tuotteiden verokohtelu on sama ja ne kuuluvat yhdistetyssä nimikkeistössä samaan alanimikkeeseen (ks. tuomion 27 ja 28 kohta).
105. Toisaalta se, että veroluokkaan ”etyylialkoholi” kuuluvat alkoholijuomat eivät ole välttämättä keskenään samanlaisia, on pääteltävissä, kuten Kreikan hallitus on korostanut, mielestäni myös siitä, että tähän veroluokkaan kuuluvat myös ne juomat, joiden alkoholipitoisuus on huomattavasti alhaisempi kuin ouzon alkoholipitoisuus (jonka alkoholipitoisuus on noin 37,5 tilavuusprosenttia). Direktiivin 92/83/ETY 20 artiklan mukaan tähän luokkaan kuuluvat ”kaikki– – CN‑koodeihin 2207 ja 2208 kuuluv[at] tuotte[et], joiden todellinen alkoholipitoisuus on suurempi kuin 1,2 tilavuusprosenttia”, sekä ”CN‑koodeihin 2204, 2205 ja 2206 kuuluv[at] tuotte[et], joiden todellinen alkoholipitoisuus on suurempi kuin 22 tilavuusprosenttia”. Tämä vahvistaa sen, että tähän luokkaan kuuluvat tuotteet eivät ole välttämättä samanlaisia tuotteita, koska ei ole mahdollista rinnastaa toisiinsa juomia, joiden alkoholipitoisuudet ovat esimerkiksi 2 tilavuusprosenttia, 24 tilavuusprosenttia ja 37,5 tilavuusprosenttia.
106. Edellä esitetyn perusteella vaikuttaa siltä, että mikään niistä seikoista, joihin komissio vetoaa, ei ole omiaan osoittamaan todistettavasti, että kyseiset juomat ovat EY 90 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulla tavalla samanlaisia, vaan on olemassa objektiivisia seikkoja, jotka osoittavat päinvastaista. Toisaalta, kuten olen jo muistuttanut, komissio ei ole pyytänyt selvittämään toissijaisesti sitä, kilpailevatko kyseiset juomat keskenään mainitun määräyksen toisessa kohdassa tarkoitetulla tavalla.
107. Kuitenkin tiedetään, että ”vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on näytettävä toteen väitteensä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä”, ja tarkemmin sanottuna ”sen tehtävänä on esittää yhteisöjen tuomioistuimelle tarvittavat seikat, jotta tämä voi todeta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen, eikä se tällöin voi nojautua minkäänlaisiin olettamiin”;(36) muussa tapauksessa kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi.
108. Mielestäni tämä toteutuu esillä olevassa asiassa. Tästä seuraa, että kanne on perusteeton ja se on siten hylättävä.
IV Oikeudenkäyntikulut
109. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Helleenien tasavalta on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja ottaen huomioon sen, mitä olen juuri todennut kanteen perusteltavuudesta, katson, että vaatimukseen on suostuttava.
V Ratkaisuehdotus
110. Edellä esitetyn perusteella ehdotan näin ollen, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa seuraavaa:
1) Kanne hylätään perusteettomana.
2) Komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
(1) .
(2)
–	EYVL L 316, s. 21.
(3)
–	EYVL L 160, s. 1.
(4)
–	EYVL L 316, s. 29.
(5)
–	Ks. esim. asia 7/68, komissio v. Italia, tuomio 10.12.1968 (Kok. 1968, s. 617, Kok. Ep. I, s. 355); asia 7/71, komissio v. Ranska, tuomio 14.12.1971 (Kok. 1971, s. 1003, Kok. Ep. I, s. 619, 5 ja 6 kohta); asia 324/82, komissio v. Belgia, tuomio 10.4.1984 (Kok. 1984, s. 1861, 12 kohta) ja asia C‑422/92, komissio v. Saksa, tuomio 10.5.1995 (Kok. 1995, s. I‑1097, 18 kohta).
(6)
–	Ks. esim. asia 247/87, Star Fruit v. komissio, tuomio 14.2.1989 (Kok. 1989, s. 291, 11 kohta).
(7)
–	Asia C‑359/97, komissio v. Yhdisty nyt kuningaskunta, tuomio 12.9.2000 (Kok. 2000, s. I‑6355, 28 kohta).
(8)
–	Asia C‑1/00, komissio v. Ranska, tuomio 13.12.2001 (Kok. 2001, s. I‑9989, 101 kohta).
(9)
–	Asia C‑166/98, Socridis, tuomio 17.6.1999 (Kok. 1999, s. 3791, 19 kohta).
(10)
–	Komissio huomauttaa lisäksi, että perustamissopimuksen saman artiklan nojalla neuvosto on tehnyt useita päätöksiä (esim. 18.2.2002 tehty päätös 2002/166/EY; EYVL L 55, s. 33), joiden perusteella Ranskan tasavalta voi EY 90 artiklasta poiketen soveltaa sellaista verojärjestelmää, joka on Ranskan merentakaisista departementeista peräisin olevaa rommia suosiva.
(11)
–	Asia C‑262/88, tuomio 17.5.1990 (Kok. 1990, s. I‑1889, Kok. Ep. X, s. 425).
(12)
–	Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä 24.7.1986 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 225, s. 40).
(13)
–	Ks. miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta ammatillisissa sosiaaliturvajärjestelmissä annetun direktiivin 86/378/ETY muuttamisesta 20 päivänä joulukuuta 1996 annetun neuvoston direktiivin 96/97/EY (EYVL L 46, s. 20) johdanto-osan 14. perustelukappale.
(14)
–	Ks. vastaavasti myös muiden kannemahdollisuuksien osalta asia 799/79, Bruckner v. komissio, tuomio 12.11.1981 (Kok. 1981, s. 2697, 19 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että ”vaikka asianosainen voikin nostaa vahingonkorvauskanteen ilman, että se on velvollinen minkään säännöksen tai määräyksen perusteella vaatimaan vahinkoa aiheuttaneen lainvastaisen toimen kumoamista, kantaja ei tällä keinolla voi kiertää sitä, ettei kumoamiskannetta, joka koskee samaa lainvastaisuutta ja samaa rahallista vaatimusta, voida tutkia”. Ks. vastaavasti asia 59/65, Schreckenberg, tuomio 15.12.1966 (Kok. 1966, s. 785) ja asia 543/79, Birke v. komissio, tuomio 12.11.1981 (Kok. 1981, s. 2669, 28 kohta).
(15)
–	Ks. esimerkiksi direktiivin 92/83/ETY 4 artikla, jonka 1 kohdassa säädetään ensin, että jäsenvaltiot voivat soveltaa pienten panimoiden valmistamaan olueen alennettuja valmisteverojen määriä, ja kuitenkin 3 kohdassa, että niiden on huolehdittava siitä, että alennettuja valmisteverojen määriä ”sovelletaan yhdenmukaisesti olueen, joka toimitetaan niiden alueelle muissa jäsenvaltioissa sijaitsevista pienistä riippumattomista panimoista” ja että ”mistään toisesta jäsenvaltiosta tulevasta yksittäisestä toimituksesta ei kanneta suurempaa valmisteveroa kuin täysin vastaavasta kotimaisesta toimituksesta”. Ks. myös 22 artiklan 1 ja 3 kohdan sisällöllisesti vastaavat säännökset, jotka koskevat pienten tislaamojen valmistamaan etyylialkoholiin sovellettavia alennettuja valmisteverojen määriä (ks. edellä 7 kohta).
(16)
–	Toisaalta toistan vielä, että Kreikan hallitus on alusta alkaen väittänyt kenenkään sitä kiistämättä, että riidanalainen kansallinen säännös on ainoastaan seuraus direktiivin 92/83/ETY 23 artiklan 2 kohdan kirjaimellisesta saattamisesta osaksi kreikkalaista oikeusjärjestystä.
(17)
–	Ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 7/56, 3/57–7/57, Dineke ym. v. Euroopan hiili‑ ja teräsyhteisön edustajakokous, tuomio 12.7.1957 (Kok. 1957, s. 81); asia C‑137/92 P, komissio v. BASF ym., tuomio 15.6.1994 (Kok. 1994, s. I‑2555, Kok. Ep. XV, s. I‑239, 48 kohta) ja asia C‑245/92 P, Chemie Linz v. komissio, tuomio 8.6.1999 (Kok. 1999, s. I‑4643, 93 kohta).
(18)
–	Asia C‑178/95, Wiljo, tuomio 30.1.1997 (Kok. 1997, s. I‑585, 19 kohta). Ks. myös asia C‑188/92, TWD, tuomio 9.3.1994 (Kok. 1994, s. I‑833, Kok. Ep. XV, s. 67, 16 kohta) ja asia C‑239/99, Nachi Europe, tuomio 15.2.2001 (Kok. 2001, s. I‑1197, 29 kohta).
(19)
–	Asia C‑302/00, komissio v. Ranska, tuomio 27.2.2002 (Kok. 2002, s. I‑2055, 27 kohta).
(20)
–	Asia 171/78, komissio v. Tanska, tuomio 27.2.1980 (Kok. 1980, s. 447).
(21)
–	Asia C‑230/89, komissio v. Kreikka, tuomio 18.4.1991 (Kok. 1991, s. I‑1909, 9 kohta).
(22)
–	Em. asiassa komissio v. Kreikka 18.4.1991 annettu tuomio.
(23)
–	Em. asiassa komissio v. Ranska 27.2.2002 annetun tuomion 23 kohta. Ks. vastaavasti asia 45/75, Rewe, tuomio 17.2.1976 (Kok. 1976, s. 181, Kok. Ep. III, s. 29, 12 kohta) ja yhdistetyt asiat C‑367/93–C‑377/93, Roders ym., tuomio 11.8.1995 (Kok. 1995, s. I‑2229, 27 kohta).
(24)
–	Em. yhdistetyissä asioissa Roders annettu tuomio. Ks. vastaavasti asia 106/84, komissio v. Tanska, tuomio 4.3.1986 (Kok. 1986, s. 833, Kok. Ep. VIII, s. 507, 12 kohta) ja asia 243/84, Walker, tuomio 4.3.1986 (Kok. 1986, s. 875, 11 kohta).
(25)
–	Em. asiassa Walker annetun tuomion 12 ja 13 kohta.
(26)
–	Tämän artiklan mukaisesti esimerkiksi rommiksi voidaan kutsua vain ”tislattua alkoholijuomaa, joka on valmistettu joko ruokosokerin valmistuksessa tuotetusta melassista tai siirapista tai itse sokeriruokomehusta yksinomaan alkoholikäymisellä ja tislaamalla ja tislattu siten, että tisle sisältää alkoholia vähemmän kuin 96 tilavuusprosenttia, ja että tisleellä on rommille tyypilliset, selvästi erottuvat aistinvaraiset ominaisuudet ” tai ”sokeriruokomehusta yksinomaan alkoholikäymisellä ja tislaamalla valmistettua alkoholia, jolla on rommin tyypilliset aromiominaisuudet
ja jonka haihtuvien aineiden pitoisuus on vähintään 225 grammaa hehtolitrassa 100‑tilavuusprosenttista alkoholia. – – ” (kursivointi tässä);
tai toisaalta whiskynä voidaan pitää tislattua alkoholijuomaa, joka on valmistettu tislaamalla viljamäskiä, joka on
– sokeroitu maltaan diastaasilla joko ilman muita luontaisia entsyymejä tai niiden kanssa,
– fermentoitu hiivalla,
– tislattu siten, että tisle sisältää alkoholia vähemmän kuin 94,8 tilavuusprosenttia ja että aromi ja maku on peräisin käytetyistä raaka‑aineista ja jota on kypsytetty vähintään kolme vuotta enintään 700 litran vetoisissa puutynnyreissä.
(27)
–	Em. asiassa Roders annetun tuomion 33 kohta.
(28)
–	Em. asiassa Roders annetun tuomion 32 kohta.
(29)
–	Em. asiassa komissio v. Tanska 27.2.1980 annetun tuomion 35 kohta.
(30)
–	Em. asiassa komissio v. Tanska annetun tuomion 35 kohta. Kursivointi tässä.
(31)
–	Em. asiassa komissio v. Kreikka 18.4.1991 annettu tuomio. Kursivointi tässä.
(32)
–	Em. asiassa komissio v. Kreikka 18.4.1991 annetun tuomion 8 kohta. Kursivointi tässä.
(33)
–	Em. asiassa komissio v. Kreikka annetun tuomion 9 kohta.
(34)
–	Ks. asia 169/78, komissio v. Ranska, tuomio 27.2.1980 (Kok. 1980, s. 385, 31 kohta); asia 216/81, Cogis, tuomio 15.7.1982 (Kok. 1982, s. 2701, 8 kohta) ja asia 106/84, komissio v. Tanska, tuomio 4.3.1986 (Kok. 1986, s. 833, Kok. Ep. VIII, s. 507, 17 kohta).
(35)
–	Em. asiassa komissio v. Ranska 27.2.2002 annettu tuomio.
(36)
–	Asia C‑434/01, tuomio 6.11.2003 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. vastaavasti asia C‑210/91, komissio v. Kreikka, tuomio 16.12.1992 (Kok. 1992, s. I‑357, 22 kohta); asia C‑217/97, komissio v. Saksa, tuomio 9.9.1999 (Kok. 1999, s. I‑5087, 22 kohta) ja asia C‑55/99, komissio v. Ranska, tuomio 14.12.2000 (Kok. 2000, s. I‑11499, 30 kohta).