Ideiglenes változat
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2026. március 19.(1)
C‑530/24. sz. ügy
DK
kontra
Tipico Co. Ltd.
(a Bundesgerichtshof [szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„ Előzetes döntéshozatal – Szolgáltatásnyújtás szabadsága – EUMSZ 56. cikk – Szerencsejátékok – Sportfogadások – A sportversenyekre vonatkozó fogadások szervezését engedélyhez kötő és az engedély nélküli fogadásokat tiltó tagállami szabályozás – Egy másik tagállamból az előírt engedély nélkül interneten keresztül sportfogadási szolgáltatásokat nyújtó gazdasági szereplő – A fogyasztó által az engedély nélküli fogadások tilalmának megsértése alapján az említett gazdasági szereplő ellen a feltett tétek vagy azzal egyenértékű károk megtérítése iránt benyújtott polgári jogi kereset – A gazdasági szereplő arra vonatkozó védekezése, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás hiányosságai miatt nem tudta megszerezni a koncessziót – A megkeresett bíróságoknak az alkalmazandó polgári jogban foglalt következmények előírására vonatkozó lehetősége ”
I.      Bevezetés
1.        A Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) által benyújtott jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem egy olyan ügycsoporthoz tartozik,(2) amely német vagy osztrák fogyasztók által máltai online szerencsejáték‑szolgáltatók ellen benyújtott polgári jogi kereseteket érint. Lényegében a fogyasztók – a jogalap nélküli gazdagodás és/vagy a jogellenes károkozás szabályaira hivatkozva – a szolgáltatóknál feltett tétjeik visszatérítését kérik azzal az indokkal, hogy az utóbbi megsértette a szerencsejátékra vonatkozó helyi szabályozást.
2.        A jelen ügyben egy német fogyasztó egy máltai sportfogadási szolgáltatóval szemben nyújtott be ilyen kereseteket a német polgári bíróságokhoz. A vonatkozó időszakban a német jog előírta, hogy a sportversenyekkel kapcsolatos fogadásokra vonatkozó törvényes ajánlattételhez Németországban koncesszió szükséges. A szóban forgó szolgáltató ilyen koncesszió nélkül járt el. A német jog szerint az ilyen engedély nélküli magatartás a fogyasztókkal kötött szerződéseket semmissé teszi, és jogellenes károkozásnak minősül, ami visszatérítési vagy kártérítési igényt keletkeztet az érintett fogyasztók javára.
3.        Védekezésében a szolgáltató többek között azzal érvel, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás bizonyos hiányosságai miatt nem tudott koncessziót szerezni. A kérdést előterjesztő bíróság ezért azt kérdezi, hogy ilyen körülmények között az uniós jog elsőbbségének elve alapján az ügyben eljáró polgári bíróságok kötelesek‑e a nemzeti engedélyezési rendszer alkalmazását teljes egészében mellőzni, és következésképpen a fogyasztó követeléseit elutasítani. A jelen indítványban kifejtem, hogy e kérdés miért igényel árnyalt választ.
II.    A sportfogadásokra vonatkozó releváns német szabályok összefoglalása
4.        A Staatsvertrag zum Glücksspielwesen (a szerencsejátékokról szóló államszerződés, a továbbiakban: 2008. évi GlüStV) 2008. január 1‑jén lépett hatályba, és egységes keretrendszert hozott létre a szerencsejátékok – beleértve a sportfogadásokat is – szervezésére, működtetésére és közvetítésére a német tartományokban.
5.        Az 1. § szerint a GlüStV 2008 célja többek között az volt, hogy i. megakadályozza a szerencsejátékok okozta függőség kialakulását; ii. a szerencsejáték‑kínálat korlátozásával rendezett és ellenőrzött módon „mederbe terelje” a lakosság játékösztönét, megakadályozva ezzel az engedély nélküli szerencsejátékok felé fordulást; valamint iii. védje a kiskorúakat és a játékosokat.
6.        E célok elérése érdekében a GlüStV 2008 4. §‑ának (1) bekezdése előírta, hogy a szerencsejátékok (fizikai helyszínen történő) szervezéséhez az érintett tartomány hatáskörrel rendelkező hatóságának előzetes engedélye szükséges. Az ilyen játékok engedély nélküli kínálata tilos volt. Emellett a 4. § (4) bekezdése értelmében a szerencsejátékok interneten keresztül történő kínálata általában tilos volt.
7.        A szerződés ezen eredeti változata 10. §‑ának (2) bekezdése értelmében a tartományok hatáskörrel rendelkező hatóságai kizárólag közjogi jogi személyek, illetve olyan magánjogi társaságok részére adhatnak engedélyt szerencsejátékok fizikai helyszínen történő szervezésére, amelyekben közjogi jogi személyek közvetlenül vagy közvetve meghatározó részesedéssel rendelkeznek. A 10. § (5) bekezdése értelmében más magánszolgáltatók nem voltak jogosultak erre. A gyakorlatban egy közszolgáltató (az ODDSET) kapott ilyen engedélyt sportfogadásokra (fizikai helyszíneken), és így állami monopóliumot gyakorolt e tevékenység felett Németországban.
8.        Mindazonáltal a német bíróságok mind a Bíróság Stoß és Carmen Media ítélete(3) előtt, mind azok után úgy ítélték meg, hogy ezen állami monopólium összeegyeztethetetlen többek között a szolgáltatásnyújtásnak az EUMSZ 56. cikk szerinti szabadságával.(4) Úgy tűnik, hogy az online szerencsejátékok tilalmát a sportfogadások tekintetében is vitatták e bíróságok előtt.
9.        Ennek következtében a tartományok elfogadták a Glücksspieländerungsstaatsvertragot (a szerencsejátékról szóló államszerződést módosító államszerződés; a továbbiakban: 2012. évi GlüStV). A 2012. évi GlüStV két jelentős változást vezetett be a sportfogadások tekintetében. Először is, az új 4a–4e. és 10a. §‑ban egy különös koncessziós rendszert vezetett be, megnyitva a magánszolgáltatók számára a német piacon való működés lehetőségét. Konkrétan a 4a. § (1) bekezdése szerint koncesszióra volt szükség a sportfogadások szervezéséhez vagy közvetítéséhez (a 4. § (1) bekezdésében foglalt, az engedély nélküli szerencsejátékra vonatkozó tilalom „analógia alapján” alkalmazandó). A 10a. § ezután előírta, hogy a sportfogadások szervezésére legfeljebb 20 koncessziót adnak ki az alkalmas szolgáltatóknak (beleértve a magánszolgáltatókat is) egy hétéves „kísérleti időszakra” (azaz 2019. június 30‑ig). Másodszor, a 4. § (4) bekezdésében meghatározott, az online szerencsejátékra vonatkozó általános tilalomtól eltérve engedélyezte az online sportfogadást, amennyiben e koncessziók a 10a. § (4) bekezdésének megfelelően lehetővé tették a jogosultak számára, hogy fizikai helyszíneken és az interneten egyaránt kínáljanak fogadási lehetőségeket.
10.      A 2012. évi GlüStV 4b. §‑ának (1) bekezdése úgy rendelkezett, hogy a koncesszió odaítélésére ajánlati felhívás és átlátható, hátrányos megkülönböztetéstől mentes eljárás alapján kerül sor. A hirdetményt az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzé kellett tenni.
11.      A 2012. évi GlüStV 4a. §‑ának (4) bekezdése, 4b. §‑ának (2) bekezdése és 4c. §‑ának (3) bekezdése határozta meg a koncesszió odaítélésének feltételeit. Különösen a 4a. § (4) bekezdése előírta az ajánlattevők számára, hogy bizonyítsák „kiemelkedő megbízhatóságukat” (beleértve a szerencsejáték szervezéséhez szükséges források törvényes eredetét), „fizetési képességüket”, valamint szerencsejátékaik „átláthatóságát” és „biztonságát” (beleértve azt a követelményt is, hogy olyan interfészeket hozzanak létre, amelyek valós időben figyelemmel kísérik valamennyi szerencsejáték szervezését). A 4b. § (5) bekezdése felsorolta azokat a kritériumokat, amelyek alapján sor kerül az engedély megszerzésére alkalmas több ajánlattevő közötti választásra.
12.      A 4c. § (2) bekezdése és a 10a. § (4) bekezdése értelmében az odaítélt koncessziókban meg kellett határozni bizonyos, az érintett koncessziós jogosultra nézve kötelező „tartalmi és kiegészítő rendelkezéseket”. A 4. § (5) bekezdése e tekintetben „analógia alapján” alkalmazandó. Ez utóbbi rendelkezés előírta, hogy „[a 4. § (4) bekezdésében meghatározott, online szerencsejátékra vonatkozó tilalomtól] eltérően a tartományok […] megengedhetik […] a sportfogadások interneten történő szervezését és közvetítését, amennyiben […] a következő feltételek teljesülnek: (1) A kiskorú vagy az eltiltott játékosok kizárását azonosítással és hitelesítéssel kell biztosítani. (2) A játékosonkénti legmagasabb tét nem haladhatja meg a havi 1000 eurót. Az 1. § céljainak elérése érdekében az engedélyben ettől eltérő összeg is meghatározható. […] (3) Tilos a sorsolás gyors megismétlésével megvalósuló, különös függőség kialakítása. […] (5) Nem szabad a fogadásokat és a sorsolásos játékokat ugyanazon az internetes tartományon keresztül kínálni, illetve más szerencsejátékokra hivatkozni, vagy azok linkjét elhelyezni.”
13.      Végül átmeneti intézkedésként a 2012. évi GlüStV 29. §‑ának (1) bekezdése felhatalmazta az ODDSET‑et arra, hogy az első koncesszió megadását követően legfeljebb egy évig folytassa a sportfogadások kínálását.
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A.      A Tipico és a koncesszió odaítélésére vonatkozó vitatott eljárás
14.      A Tipico Co. Ltd. (a továbbiakban: Tipico) egy Máltán bejegyzett társaság. 2005 óta rendelkezik a máltai hatóságok által szerencsejáték szervezésére vonatkozott kiadott engedéllyel, amely lehetővé teszi a Tipico számára, hogy Máltáról az egész Európai Unió területén online sportfogadási szolgáltatásokat nyújtson. A társaság német nyelvű, német felső szintű doménnévvel rendelkező honlapon keresztül kínál online sportfogadási szolgáltatásokat Németországban.
15.      2012. augusztus 8‑án a német hatóságok hirdetményt tettek közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában, amelyben felhívták a jelentkezőket arra, hogy nyújtsanak be ajánlatot a sportfogadások szervezésére vonatkozó 20 koncesszió odaítélése céljából a 2012. évi GlüStV 4a–4e. és 10a. §‑ával összhangban.
16.      A Tipico benyújtotta koncesszió iránti kérelmét. A koncesszió odaítélésére irányuló eljárás különböző szakaszait követően azonban a társaság nem szerepelt azon 20 ajánlattevő között, amelyeket az ajánlattevő szerv arról tájékoztatott, hogy megkapják a koncessziót.
17.      Ezt követően a Tipico más sikertelen ajánlattevőkkel együtt eljárást indított a Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság, Németország) előtt, az engedélyezési eljárás felülvizsgálatát, és annak megállapítását kérve, hogy jogosult a koncesszióra.
18.      A Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság, Németország) 2015. június 10‑i végzésével az egyik ajánlattevő kérelmére ideiglenes intézkedésként elrendelte, hogy az eljárás bírósági felülvizsgálatáig az ajánlatkérő szerv ne adjon ki koncessziót. A Hessischer Verwaltungsgerichtshof (hesseni közigazgatási felsőbíróság, Németország) 2015. október 16‑i végzésével helybenhagyta ezt az intézkedést.
19.      2016. április 15‑i érdemi határozatában a Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság) megállapította, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás során megsértették a Tipicónak a koncesszió odaítélésére irányuló, az EUMSZ 56. cikk szerinti, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes eljáráshoz való jogát.(5) Pontosabban i. a koncessziók számának a 2012. évi GlüStV által előírt 20‑ra való korlátozása megsértette az átláthatóság követelményét, mivel a tartományok nem tudták megindokolni e korlátozást, ii. az sem volt átlátható, hogy az ajánlatkérő szerv hogyan választja ki a koncesszió odaítélésének feltételeit teljesítő gazdasági szereplők közül azt a 20 gazdasági szereplőt, amely koncessziót kap.(6) Következésképpen az említett bíróság megállapította, hogy mivel a Tipico (többek között) eleget tett a 2012. évi GlüStV 4a–4c. §‑ában a koncesszió odaítélésére vonatkozóan előírt valamennyi feltételnek, az ajánlatkérő szerv köteles volt koncessziót adni e gazdasági szereplőnek.
20.      Az ajánlatkérő szerv fellebbezést nyújtott be e határozattal szemben. A Hessischer Verwaltungsgerichtshof (hesseni közigazgatási bíróság, Németország) 2019. október 11‑i végzésével a felek kérelmére elrendelte az eljárás felfüggesztését. Ezt először is azzal indokolta, hogy a 2012. évi GlüStV 4a–4e. és 10a. §‑a alapján a koncessziók csak 2019. június 30‑ig adhatók ki (lásd a fenti9. pontot) – és így azok alapján már nem adhatók ki –, másodszor pedig azzal, hogy a tartományok mindenesetre 2019. március 26‑án új szabályokat fogadtak el a sportfogadási koncessziók kiadására vonatkozóan a Dritter Staatsvertrag zur Änderung des Staatsvertrages zum Glücksspielwesen (a szerencsejátékokról szóló államszerződést módosító harmadik államszerződés; a továbbiakban: 2019. évi GlüStV) formájában.
21.      A 2019. évi GlüStV 2020. január 1‑jén lépett hatályba. Ezen módosítás révén a tartományok egyrészt 2021. június 30‑ig meghosszabbították a kísérleti szakaszt, másrészt eltörölték a 20 koncesszióra vonatkozó korlátozást, lehetővé téve ezzel azt, hogy a koncessziót minden olyan gazdasági szereplő számára megadhassák, amely megfelel a koncesszió odaítélése feltételeinek. Ennek megfelelően 2020. október 9‑én az ajánlatkérő szerv a koncesszió odaítélésére vonatkozó új eljárást követően sportfogadási koncessziót adott többek között a Tipico részére. A Hessischer Verwaltungsgerichtshof (hesseni közigazgatási felsőbíróság) ezután lezárta a koncesszió odaítélésére irányuló eredeti eljárással kapcsolatos eljárást, mivel úgy ítélte meg, hogy már nincs szükség az ügy elbírálására.
B.      A DK által indított eljárás
22.      2013‑tól kezdődően DK, egy Németországban szokásos tartózkodási hellyel rendelkező fogyasztó igénybe vette a Tipico online sportfogadási szolgáltatásait.(7) Ennek során több alkalommal elfogadta a társaság általános szerződési feltételeit, és így számos szerencsejáték‑szerződést kötött e szolgáltatóval.
23.      DK a lakóhelye szerinti Amtsgericht (helyi bíróság, Németország) előtt pert indított, amelyben azt kérte, hogy az eljáró bíróság állapítsa meg, hogy a Tipico köteles visszatéríteni a 2013 és 2020. október 9. közötti időszakban az adott szolgáltató honlapján megtett és elvesztett téteket, amelyek összege a kamatokkal és a peres eljárást megelőző jogi költségek megtérítésével együtt összesen 3719,26 eurót tett ki.
24.      Kérelmének alátámasztására DK elsősorban a szerencsejáték‑szerződések érvénytelenségére és az azok alapján befizetett tétek visszatérítésére hivatkozott. Kifejtette, hogy a Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv; a továbbiakban: BGB)(8) 134. §‑a általános szabályként úgy rendelkezik, hogy a törvényi tilalommal ellentétes jogügylet semmis. A 2012. évi GlüStV rendelkezései szerinti, a szerencsejáték‑szolgáltatásoknak a német hatóságok által odaítélt koncesszió nélküli nyújtására vonatkozó tilalom ilyen „törvényi tilalmat” jelentett. Mivel a Tipico a tényállás idején ilyen koncesszió nélkül működött a német piacon, a vitatott szerződések megsértették ezt a „tilalmat”. Mivel ezek a szerződések ennek megfelelően létrejöttük időpontjától kezdődően semmisek, a Tipico a BGB és különösen annak 812. §‑a (1) bekezdésének első mondata alapján köteles visszatéríteni a DK‑tól szerzett összes előnyt.
25.      Másodlagosan a DK a BGB 823. §‑ának (2) bekezdése szerinti, jogellenes károkozáson alapuló követelésre hivatkozott az általa elvesztett téteknek megfelelő kár megtérítését követelve. E rendelkezés értelmében, „aki megsérti a »jogvédelmi rendelkezést« (»Schutzgesetz«), köteles a másik félnek megtéríteni az ebből eredő kárát”. A 2012. évi GlüStV által a koncesszió odaítélésére vonatkozóan megállapított szabályok ilyen rendelkezéseket képeznek, mivel azok célja többek között az volt, hogy megvédjék a németországi játékosokat a nyilvános szerencsejátékkal kapcsolatos kockázatoktól (lásd a fenti 5. pontot). Koncesszió nélküli működésével a Tipico megsértette ezeket a szabályokat, és így jogellenesen kárt okozott, ami alapot adott a DK kártérítési követelésének.
26.      Az Amtsgericht (helyi bíróság) elutasította DK keresetét. A fellebbezési eljárásban a Landgericht (regionális bíróság, Németország) helyben hagyta ezt a határozatot. Először is elfogadta a Tipico érvelését, amely szerint a DK‑nak a BGB 812. §‑a (1) bekezdésének első mondata alapján nem állt fenn visszatérítési joga, mivel a szóban forgó szerződések valójában érvényesek és végrehajthatók voltak. Véleménye szerint – figyelembe véve az EUMSZ 56. cikket és az uniós jog elsőbbségének elvét – a polgári bíróságok nem nyilváníthatták semmisnek ezeket a szerződéseket a BGB 134. §‑a alapján pusztán azért, mert a Tipico a tényállás idején nem rendelkezett koncesszióval, mivel ez a helyzet a koncessziók odaítélésére irányuló eljárás hibáinak volt betudható, amelyeket a Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság) is elismert (lásd a fenti 19. pontot). Másodszor és lényegében ugyanazon okokból a Landgericht (regionális bíróság) megállapította, hogy a DK‑nak a BGB 823. §‑ának (2) bekezdése alapján sincs joga kártérítésre.
27.      DK felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz (szövetségi legfelsőbb bíróság). E bíróság úgy döntött, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Ellentétes‑e az Európai Unió egy másik tagállamában székhellyel rendelkező szerencsejáték‑szolgáltató szolgáltatásnyújtásának szabadságával, hogy az interneten keresztül kötött, a nemzeti jogban előírt engedély nélkül kínált, sportfogadási magánjogi szerződés semmisnek minősüljön, ha a szolgáltató Németországban sportfogadás szervezésére vonatkozó engedélyt kért, és az e kérelemre vonatkozó koncesszió odaítélésére irányuló eljárást az uniós jog megsértésével folytatták le?
2)      Ellentétes‑e az Európai Unió egy másik tagállamában székhellyel rendelkező szerencsejáték‑szolgáltató szolgáltatásnyújtásának szabadságával, hogy az interneten történő sportfogadás szervezésére vonatkozó, az engedélyezés lehetőségének fenntartásával párosuló nemzeti tilalom az esetleges kártérítési felelősséggel járó jogvédelmi rendelkezésnek minősüljön, ha a szolgáltató Németországban sportfogadás szervezésére vonatkozó engedélyt kért, és az e kérelemre vonatkozó koncesszió odaítélésére irányuló eljárást az uniós jog megsértésével folytatták le?”
28.      DK, a Tipico, a belga, a görög, az olasz, a máltai és a portugál kormány, valamint az Európai Bizottság nyújtott be írásbeli észrevételeket. Ezen érdekelt felek – az olasz kormány kivételével – képviseltették magukat a 2025. szeptember 24‑i tárgyaláson.
IV.    Elemzés
29.      Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban kifejtésre került, a német jog szempontjából a DK által a Tipico ellen benyújtott keresetek elvileg megalapozottnak tűnnek. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság ideiglenesen úgy véli, hogy a Tipico azzal, hogy a tényállás idején a német hatóságok által megítélt koncesszió(9) nélkül nyújtott sportfogadási szolgáltatásokat Németországban, megsértette az engedély nélküli szerencsejátékoknak a 2012. évi GlüStV 4. §‑ának (1) bekezdésében előírt tilalmát.(10) Emellett a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy a német magánjog szerint(11) egy ilyen jogsértés főszabály szerint i. a gazdasági szereplő és ügyfelei között létrejött szerződések semmisségét vonja maga után (a BGB 134. §‑a alapján), aminek következtében a gazdasági szereplő kötelezhető a szerződések alapján befizetett tétek visszatérítésére (a BGB 812. §‑a (1) bekezdésének első mondata alapján), és ii. jogellenes károkozást jelent, ami a gazdasági szereplő polgári jogi felelősségét vonja maga után (a BGB 823. §‑ának (2) bekezdése alapján).
30.      Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság két kérdése – amelyeket célszerű együtt vizsgálni – lényegében arra irányul, hogy az uniós jog kizárja‑e ezeket a követeléseket. Konkrétabban: tekintettel arra, hogy egyrészt mind a 2012. évi GlüStV által a sportfogadásokra vonatkozóan előírt koncesszió megszerzésének kötelezettsége, mind e kötelezettség teljesítése megsértésének polgári jogi következményei önmagukban összeegyeztethetők a szolgáltatásnyújtásnak az EUMSZ 56. cikkben rögzített szabadságával (A és B), másrészt azonban a koncessziókat nem átlátható módon ítélték oda, és így az ellentétes az e rendelkezésből következő eljárási követelményekkel (C), a kérdés az, hogy az uniós jog elsőbbségének elve értelmében a nemzeti bíróságok megállapíthatnak‑e ilyen következményeket a Tipicóval szemben (D). Az alábbi szakaszokban ezeket a szempontokat fogom egymást követően megvizsgálni.
A.      A koncesszió megszerzése kötelezettségének az uniós joggal való összeegyeztethetősége
31.      Miután a német bíróságok megállapították, hogy a sportfogadásokra vonatkozó német állami monopólium összeegyeztethetetlen az EUMSZ 56. cikkel, és megkérdőjelezték az online fogadások tilalmát (lásd a fenti 8. pontot), jogalkotási reformra volt szükség a német szabályozási keretnek az uniós joghoz való igazítása érdekében. Ez a megállapítás azonban nem kötelezte a német hatóságokat arra, hogy teljesen deregulálják a piacot, és lehetővé tegyék a más tagállamokban letelepedett szerencsejáték‑szolgáltatók számára, hogy ott szabadon nyújthassák szolgáltatásaikat.(12) Amint arra a belga kormány helyesen rámutat, a Bíróság ugyanis mindig is úgy ítélte meg, hogy a szerencsejáték‑szolgáltatások nyújtásának korlátozás nélküli szabadsága a belső piacon nem kívánatos, különösen a fogyasztóvédelem szempontjából.
32.      A Bíróság ugyanis több alkalommal elismerte, hogy a szerencsejátékok komoly kockázatot jelentenek a fogyasztókra – és általánosabban a közegészségre –, többek között a túlzott kiadásokhoz és a függőséghez kapcsolódóan.(13) Elismerte továbbá, hogy ezek a kockázatok az online szerencsejátékok esetében még súlyosabbak, tekintettel „az interneten kínált játékokhoz való hozzáférés sajátosan könnyű mivoltára és folyamatosságára, valamint e kínálat nemzetközi jellegű volumenére és potenciálisan emelkedő látogatottságára olyan környezetben, amelyet a játékos elszigeteltsége, az anonimitás és a társadalmi kontroll hiánya jellemez”.(14)
33.      Ezen megfontolások fényében a Bíróság azt is elismerte, hogy „– ellentétben a szabad […] verseny hagyományos piacokon belüli megteremtésével –” az ilyen verseny jelenléte a „szerencsejátékok különleges piacán […] káros hatással járhat annak folytán, hogy e [szerencsejáték‑szolgáltatókat] arra ösztönözheti, hogy kínálatuk vonzóbbá tétele érdekében találékonyságuk terén versenyezzenek, és ezáltal növeljék a fogyasztók játékra fordított kiadásait, valamint azok függőségének kockázatát”.(15)
34.      Az európai uniós szintű (pozitív) harmonizáció hiányában, valamint tekintettel arra, hogy „a szerencsejátékok szabályozása azon területek közé tartozik, amelyeken jelentős erkölcsi, vallási és kulturális különbségek állnak fenn a tagállamok között”, a nemzeti hatóságok továbbra is jogosultak arra, hogy saját területükön olyan szabályozási intézkedéseket fogadjanak el, amelyeket a fogyasztók e kockázatokkal szembeni védelme érdekében megfelelőnek tartanak, feltéve, hogy tiszteletben tartják az arányosság elvét. Különösen – amint azt a német hatóságok a vonatkozó időpontban a 2012. évi GlüStV 4a–4e. és 10a. §‑a alapján tették – a szerencsejáték‑szolgáltatások nemzeti piacon történő nyújtását koncesszióhoz köthetik.(16)
35.      Véleményem szerint egy ilyen koncessziós rendszer – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is megjegyzi – megfelelő eszköz a szerencsejátékok miatt a fogyasztókra nézve felmerülő kockázatok korlátozására. Először is, a koncesszió odaítélésének feltételei révén a nemzeti hatóságok biztosíthatják, hogy csak azok a szolgáltatók kapjanak koncessziót a fogadások fogyasztóknak történő kínálására, amelyek bizonyítják megbízhatóságukat és szerencsejátékaik biztonságát (lásd a fenti 11. pontot). Másodszor, a koncesszióhoz kapcsolódó különös követelmények révén e hatóságok gondoskodhatnak arról, hogy a koncesszióval rendelkező szolgáltatók fogadási ajánlatait „biztonságosabb” módon alakítsák ki.(17) Így a jelen ügyben az említett szolgáltatóktól többek között azt követelték meg, hogy vezessenek be egy játékosonként főszabály szerint havi 1000 eurós kötelező tétlimitet, és kizárólag a sportesemények végkimenetelére vonatkozó fogadásokat kínálhattak, kizárva a sportesemény során bekövetkező számos részeseményre vonatkozó „spot fogadások” sokaságát(18) (például hogy melyik csapat szerez első gólt, vagy melyik játékos követi el az első szabálytalanságot stb.), valamint nem biztosíthattak ugyanazon a weboldalon engedély nélküli szerencsejátékokra hivatkozó linkeket (lásd a fenti 12. pontot). Mindezek a követelmények hozzájárulnak a fogyasztók szerencsejátékokban való részvétele mértékének és gyakoriságának korlátozásához, és ennek megfelelően a túlzott kiadás és a függőség kockázatának csökkentéséhez. Harmadszor, egy ilyen rendszer lehetővé teszi a hatóságok számára, hogy előzetesen ellenőrizzék e feltételek betartását, és biztosítsák a koncesszióval rendelkező gazdasági szereplők folyamatos felügyeletét, annak ellenőrzése érdekében, hogy e „kiegészítő követelményeket” valóban betartják‑e.
36.      A jelen ügyben a Tipico mindazonáltal kifogásolja azt a tényt, hogy a 2012. évi GlüStV alapján a rendelkezésre álló koncessziók számát (20‑ra) korlátozták. Igaz, hogy a Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság) a koncesszió odaítélésére irányuló vitatott eljárás felülvizsgálata során megállapította, hogy a 2012. évi GlüStV e szempontja összeegyeztethetetlen az EUMSZ 56. cikkel(19) (lásd a fenti 19. pontot). Mindazonáltal úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem osztja ezeket a kétségeket. Ami engem illet, úgy vélem, hogy egy ilyen korlátozás önmagában nem ellentétes a 2012. évi GlüStV által követett fogyasztóvédelmi céllal. A koncessziók számának korlátozása nemcsak megkönnyíti a koncesszióval rendelkező szolgáltatók nemzeti hatóságok általi ellenőrzését, hanem csökkenti a túlzottan nagy számú koncessziós jogosult közötti túlzott verseny kockázatát és az abból adódó nemkívánatos hatásokat is.(20) Ezt az értékelést természetesen a kérdést előterjesztő bíróságnak kell elvégeznie. Mindenesetre, még ha e bíróság kifogásolná is ezt a számbeli korlátozást, az nem vonná kétségbe a koncesszió megszerzése követelményének jogszerűségét.
37.      Ami a koncesszió megszerzése e követelményének szükségességét illeti, annak megjegyzésére szorítkozom, hogy a német hatóságok az EUMSZ 56. cikk alapján jogosultak voltak e követelményt olyan szerencsejáték‑szolgáltatókra is kiterjeszteni, akik – a Tipicóhoz hasonlóan – egy másik tagállam, jelen esetben a Máltai Köztársaság által kiadott engedéllyel rendelkeznek.
38.      Először is, a Bíróság következetes álláspontja szerint – tekintettel a tagállamok által a szerencsejáték területén élvezett mérlegelési jogkörre, valamint az engedély megszerzése feltételének európai uniós szintű harmonizációjának hiányára – a tagállamok nem kötelesek elismerni a más tagállamok által a szerencsejátékra vonatkozóan megadott engedélyeket. Általános szabály, hogy az ilyen engedély csak a kiállító tagállam területén érvényes.(21)
39.      Másodszor, amennyiben a Tipico és a máltai kormány a máltai szabályozási keret által a játékosoknak már biztosított védelemre és a máltai hatóságok által gyakorolt felügyeletre támaszkodott, emlékeztetni kell arra, hogy a szerencsejátékok területén a szabályozási intézkedés szükségességét kizárólag az érintett nemzeti hatóságok által biztosítani kívánt védelmi szint alapján kell értékelni.(22) A jelen ügyben, noha a máltai kormány a tárgyaláson előadta, hogy „bizonyos különbségek” ellenére a máltai és a német szabályozási keret által a tényállás idején kínált védelmi szintek „lényegében egyenértékűek” voltak, ez az állítás távolról sem nyilvánvaló. Különösen e kormány nem tudta igazolni, hogy a szerencsejátékokra vonatkozó máltai jog a 2012. évi GlüStV‑hez hasonlóan, kötelező tétkorlátozásokat írt‑e elő, és „több […] olyan korlátozásra utalt, amelyeket a játékosok kérhetnek”, amelyek ezért pusztán önkéntesnek tűnnek. Emellett, mivel a máltai engedélyek száma nem esik számbeli korlátozás alá, ha bármely, Máltán engedéllyel rendelkező szolgáltatónak engedélyeznék, hogy Németországban szolgáltatásokat nyújtson, az pontosan a fenti 33. pontban leírt indokolatlan verseny kialakulásához vezethetne. Végül, ami a máltai hatóságok által gyakorolt felügyeletet illeti, a Bíróság következetesen úgy ítélte meg, hogy egy tagállamnak, például Németországnak, nem kell „a valamely más tagállam hatóságai által olyan szabályozási rendszer segítségével végzett ellenőrzésekre hagyatkoznia, amelyet nem ő maga tart irányítása alatt”.(23)
B.      A koncesszió hiányából eredő polgári jogi következményeknek az uniós joggal való összeegyeztethetősége
40.      Amint az EUMSZ 56. cikkel nem áll ellentétben az, hogy a német hatóságok koncesszió megszerzését követeljék a sportfogadási szolgáltatások német területen történő nyújtásához, azzal az sem ellentétes, hogy a 2012. évi GlüStV szerinti koncesszió nélkül ilyen tevékenységet folytató szolgáltatókra a BGB‑ben meghatározott polgári jogi következmények vonatkozzanak.
41.      Amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is megjegyzi, ezek a polgári jogi következmények arányosak a 2012. évi GlüStV által követett fogyasztóvédelmi célkitűzéssel. Különösen a szerencsejáték‑szerződések semmissége(24) – amely a játékosoktól kapott tétek visszatérítésére vonatkozó kötelezettséget vonhatja maga után – hozzájárul ahhoz, hogy a szerencsejáték‑szolgáltatókat visszatartsa a koncessziós rendszer megkerülésétől. E következmények tehát alkalmasak e cél elérésére.(25) E tekintetben szükségesnek is tűnnek, mivel a koncesszió nélküli szerencsejátékra alkalmazandó közigazgatási és büntetőjogi szankciók önmagukban nem feltétlenül rendelkeznek kellő elrettentő hatással, különösen a külföldön letelepedett szolgáltatók esetében.
42.      Ezenkívül – ellentétben azzal, amit a Tipico állít – ezek a polgári jogi következmények arányosak a jogsértés súlyosságával. Amint azt az alábbi 56. pontban kifejtem, a nemzeti koncesszió nélküli működés azt jelenti, hogy valaki anélkül nyújt szolgáltatásokat a piacon, hogy arra jogosult lenne. Emlékeztetek továbbá arra, hogy a koncessziós rendszer célja, hogy a lakosság szerencsejáték‑ösztönét a koncesszió alapján nyújtott ajánlatok felé „terelje”, amelyeket a nemzeti hatóságok felügyelnek, és amelyek a túlzott kiadás és a függőség kockázatainak korlátozására szolgálnak. Ezzel szemben a koncesszió nélkül nyújtott szerencsejáték‑ajánlatok – amelyek a meghatározás alapján kívül esnek e hatóságok ellenőrzési körén, és amelyek tekintetében e követelmények betartása nem ellenőrizhető – a társadalomra különösen káros hatást gyakorolnak.(26)
43.      Ezt a következtetést nem vonja kétségbe a Tipico azon érvelése, amely szerint a szerencsejáték‑szerződések érvénytelensége és a téteknek a játékosok részére történő visszatérítése „ártalmas ösztönzőket” teremt, mivel a játékosokat arra ösztönözheti, hogy koncesszió nélkül nyújtott szerencsejáték‑szolgáltatásokat vegyenek igénybe annak tudatában, hogy veszteségeiket mindig visszaszerezhetik, és így – a játékosoknak a túlzott kiadás és a függőség elleni védelmének céljával ellentétben – ismételten játszhatnak.
44.      Valójában a nem törvényesen működő szolgáltatókkal folytatott szerencsejáték kockázatokkal jár a játékosok számára. Nyeremény esetén, ha a szolgáltató megtagadja a kifizetést, a játékos nem tudja a bíróság előtt érvényesíteni a kifizetést, mivel az alapul szolgáló szerencsejáték‑szerződéseket semmisnek minősülnek.(27) Veszteség esetén a játékosok számára sem garantált a tét visszatérítése. Bár a szerződés érvénytelenné nyilvánítása általában magában foglalja a felek által egymástól szerzett előny visszatérítéséhez való jogot, a kérdést előterjesztő bíróság rámutat arra, hogy a német jog szerint (különösen a BGB 814. §‑a és/vagy 817. §‑ának második mondata alapján) a megkeresett bíróság mérlegelése szerint megtagadhatja e jogot, amennyiben a játékos szándékosan vett részt jogellenes szerencsejátékban.(28) Ez a helyzet mindkét fél számára kívánatos mértékű bizonytalanságot teremt, amely megfelel a 2012. évi GlüStV által követett célnak. Ez ugyanis visszatartja a szolgáltatókat a koncessziós rendszer kijátszásától, mivel előfordulhat, hogy vissza kell fizetniük a kapott téteket, de visszatartja a játékosokat is attól, hogy maguk „kockáztassanak” a rendszerrel, mivel a visszatérítéshez való jogukat megtagadhatják, ha ezt teszik.(29)
C.      A koncesszió odaítélésére irányuló vitatott eljárás hiányosságai
45.      Bár a német hatóságok az EUMSZ 56. cikkel összhangban megkövetelhették a más tagállamokban letelepedett szerencsejáték‑szolgáltatóktól, hogy a német piacon történő szolgáltatásnyújtás előtt szerezzenek nemzeti koncessziót, és polgári jogi következményeket fűzhettek ennek elmulasztásához, ez a rendelkezés mindazonáltal arra kötelezi ezeket a hatóságokat, hogy az érintett szolgáltatóknak a nemzeti szolgáltatókkal egyenlő feltételek mellett valódi lehetőséget biztosítsanak egy ilyen engedély megszerzésére. Ennek megfelelően a koncesszió odaítélésére irányuló eljárásnak meg kellett felelnie az egyenlő bánásmód és az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalma általános elvének, valamint az ebből következő átláthatósági kötelezettséggel összefüggésben értelmezett EUMSZ 56. cikkből eredő bizonyos követelményeknek. Ezen eljárásnak különösen objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon kellett alapulnia.(30)
46.      A jelen ügyben a német hatóságok a koncesszió odaítélésére vonatkozóan nyílt eljárást szerveztek, és a koncesszió odaítélésének kritériumai sem tűntek úgy, hogy közvetlenül vagy közvetve hátrányosan megkülönböztetést alkalmaznának a más tagállamokban letelepedett szolgáltatókkal szemben. Ugyanakkor az eljárás bírósági felülvizsgálata során az illetékes közigazgatási bíróság, nevezetesen a Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság) megállapította, hogy az eljárás több szempontból sem volt átlátható (lásd a fenti 19. pontot). Erre a hiányosságra már felhívták a Bíróság figyelmét egy, az Ince ítélet(31) alapjául szolgáló korábbi ügyben. Bár a Bíróság ebben az ítéletben nyitva hagyta a kérdést, úgy vélem, hogy az átláthatóság ilyen hiánya már megállapítást nyert, mivel úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság egyetért a közigazgatási bíróság e tekintetben tett megállapításaival. Ezen túlmenően e bírósági felülvizsgálatnak, valamint a vitatott eljárás ezzel összefüggésben elrendelt felfüggesztésének időtartama miatt az eljárás soha nem zárult le. Csak 2020‑ban adták meg a koncessziókat a magánszolgáltatók, köztük a Tipico részére egy új, koncesszió odaítélésére irányuló eljárás keretében (lásd a fenti 21. pontot).
D.      E hiányosságoknak az alapeljárásra gyakorolt hatása
47.      Amint az fentebb már említésre került, a kérdést előterjesztő bíróság két kérdésével arra keresi a választ, hogy ezek az eljárási hiányosságok milyen következményekkel járnak az alapeljárásra nézve. E tekintetben a Bíróság Placanica ítéletből származó ítélkezési gyakorlatára hivatkozik, amely szerint egy tagállam nem „alkalmazhat büntetőjogi [vagy közigazgatási] szankciót” egy másik tagállamban letelepedett gazdasági szereplővel szemben „adminisztratív formai követelmény be nem tartása miatt” (a jelen ügyben a 2012. évi GlüStV szerinti, fogadások szervezésére vonatkozó engedély megszerzése), ha „annak betartását az uniós jogot sértő módon az érintett tagállam utasította el vagy tette lehetetlenné”(32) (ami a koncesszió odaítélésére irányuló vitatott eljárás átláthatóságának hiánya miatt a jelen ügyben fennáll). Ezen ítélkezési gyakorlatot később az Ince ítélet is megerősítette, amely – emlékeztetni kell rá – pontosan ugyanazon eljárásra vonatkozott. Mindezek alapján a német bíróságok már megállapították, hogy a Tipicóhoz hasonló szerencsejáték‑szolgáltatókkal szemben nem szabható ki büntetőjogi vagy közigazgatási szankció arra tekintettel, hogy a tényállás idején koncesszió nélkül kínált fogadásokat a német piacon. A kérdést előterjesztő bíróság azonban felteszi a kérdést, hogy a német bíróságok a BGB‑ben előírt polgári jogi következményeket sem alkalmazhatják‑e az ilyen szolgáltatóval szemben.
48.      A Tipico és a máltai kormány szerint a válasz egyértelműen igenlő. Lényegében úgy tűnik, hogy az érintett felek az előző pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot úgy értelmezik és általánosítják, hogy amennyiben egy tagállam koncessziós rendszert vezetett be bizonyos szolgáltatásokra, de a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás hátrányosan megkülönböztető és/vagy nem átlátható, a nemzeti hatóságok – mind a közigazgatási szervek, mind a bíróságok – az EUMSZ 56. cikk elsőbbsége értelmében egyáltalán nem érvényesíthetik e rendszert. Ehelyett mellőzniük kell annak alkalmazását, így gyakorlatilag el kell tűrniük a szolgáltatásoknak a nemzeti területen történő nyújtását, mindaddig, amíg a szükséges korrekciós intézkedéseket – nevezetesen a koncesszióknak az uniós joggal összhangban lévő új eljárás keretében történő odaítélését – meg nem tették. Ebből a szempontból, ahogyan a Tipicóhoz hasonló szolgáltatókkal szemben nem szabható ki büntetőjogi vagy közigazgatási szankció arra tekintettel, hogy koncesszió nélkül kínáltak fogadásokat abban az időszakban, amikor a német hatóságok még nem alakították ki az uniós joggal összhangban lévő, koncesszió odaítélésére vonatkozó eljárást, ugyanazon okból polgári jogi következmények sem alkalmazhatók azokkal szemben.
49.      A kérdést előterjesztő bírósághoz, az észrevételeket benyújtó valamennyi kormányhoz és a Bizottsághoz hasonlóan engem sem győz meg egy ilyen radikális megközelítés. Véleményem szerint a Bíróság ítélkezési gyakorlatának a Tipico és a máltai kormány által látszólag támogatott, meglehetősen maximalista értelmezését – amely szerint az EUMSZ 56. cikkel összeegyeztethető koncessziós rendszer alkalmazását teljesen mellőzni kell, ha a koncessziók kiadásával kapcsolatban a tényállás idején nehézségek merülnek fel – túlzottnak kell tekinteni, és el kell utasítani (1). Ehelyett az ítélkezési gyakorlat árnyalt értelmezését kell alkalmazni: a rendszer főszabály szerint alkalmazható, de a szerencsejáték‑szolgáltatóval szemben nem szabható ki közigazgatási vagy büntetőjogi szankció és/vagy nem alkalmazható polgári jogi következmény a rendszer megsértése miatt, ha az ügy konkrét körülményei között egy ilyen válaszintézkedés aránytalan lenne (2).
1.      A Bíróság szankciókra vonatkozó ítélkezési gyakorlatának maximalista értelmezését el kell utasítani
50.      Véleményem szerint helyénvaló néhány fontos dologra emlékeztetni. Először is és általánosságban, az EUMSZ 56. cikk közvetlen hatállyal rendelkezik, és így olyan jogokat biztosít a valamely tagállamban letelepedett gazdasági szereplők számára, amelyekre azok más tagállamok hatóságai – akár közigazgatási hatóság, akár bíróság – előtt hivatkozhatnak, ideértve a magánszemélyek közötti olyan bírósági eljárásokat is, mint amelyről a jelen ügyben szó van.(33) Emellett e hatóságok a lojális együttműködés és az elsőbbség elve alapján kötelesek alkalmazni e rendelkezést és biztosítani e jogok hatékony védelmét az előttük folyamatban lévő ügyekben. Különösen akkor, ha az említett (büntető‑, közigazgatási vagy polgári) hatóságok előtt egy ilyen gazdasági szereplő ellen a nemzeti koncessziós rendszer megsértése miatt eljárás van folyamatban, és az adott gazdasági szereplő védekezésében azt állítja, hogy az említett rendszer összeegyeztethetetlen az EUMSZ 56. cikkel, az említett hatóságoknak meg kell vizsgálniuk ezt a kérdést, és amennyiben az érintett jogok védelme érdekében szükséges, mellőzniük kell a nemzeti jog bármely ellentétes rendelkezésének alkalmazását.(34)
51.      Másodszor, a jelen indítvány 47. pontjában említett ítélkezési gyakorlat a Bíróság korábbi Auer(35) és Rienks ítéletéből(36) származik. Ezen ügyek mindegyikében egy uniós polgár olyan oklevelet szerzett az első tagállamban, amely feljogosítja őt az állatorvosi szakma gyakorlására. Az érintett személy ezt követően mindkét esetben egy másik tagállamban telepedett le, és ott kívánta gyakorolni ezt a tevékenységet. A fogadó tagállam a szakma területén való gyakorlásának előfeltételeként előírta az állatorvosok nemzeti kamarájánál (Franciaország) történő nyilvántartásba vételt. Az érintett személy kérelmezte a nyilvántartásba vételt, de a kamara elutasította azt azzal az indokkal, hogy nem ismeri el a külföldi oklevelét. Az állatorvos ennek ellenére megkezdte a szolgáltatások nyújtását a fogadó tagállamban, és végül jogellenes tevékenység gyakorlása miatt eljárás indult ellene. Védekezésében azzal érvelt, hogy a nyilvántartásba vételre vonatkozó követelménynek a büntetőjogi vagy közigazgatási szankciók alkalmazásával történő érvényesítése ellentétes az uniós joggal.
52.      Ebben az összefüggésben a Bíróság megállapította, hogy a letelepedés szabadságára és a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó, akkor hatályos másodlagos uniós jog(37) alapján a tagállamok kötelesek voltak elismerni az állatorvosok által más tagállamokban megszerzett szakmai képesítéseket. Az uniós jog tehát közvetlenül biztosította az érintett személy számára azt a jogot, hogy ilyen oklevél alapján a fogadó tagállamban állatorvosi tevékenységet folytasson, amelyre hivatkozhatott az adott állam hatóságai előtt. Bár a fogadó tagállam továbbra is megkövetelhette tőle, hogy kérje a kamaránál való nyilvántartásba vételét, ez azonban legfeljebb „adminisztratív formai követelménynek” minősülhetett, mivel az uniós jog alapján jogosult volt a nyilvántartásba vételre. Mivel azonban e nyilvántartásba vételt „az [uniós] joggal ellentétesen elutasították”, nem szabhatnak ki vele szemben büntetőjogi vagy közigazgatási szankciót a tevékenység nyilvántartásba vétel nélküli gyakorlásáért. A nyilvántartásba vételi követelmény ilyen körülmények között történő figyelmen kívül hagyása, és így a követelmény megsértése miatti szankciók kizárása egyértelműen szükséges volt a szóban forgó jog védelme érdekében, amely egyébként „teljesen hatástalanná” vált volna.(38)
53.      Sok évvel később a Bíróság a Placanica ítéletében ezt a megoldást átültette a szerencsejátékok területére. Ebben az ügyben Olaszország a koncesszió megszerzésének kötelezettségét vezette be a fogadási szolgáltatásoknak a területén történő nyújtására vonatkozóan – amely követelmény a fentiekben ismertetett okokból önmagában összeegyeztethető volt az EUMSZ 56. cikkel –, de a koncessziók odaítélésére nem átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes módon került sor. Ennélfogva bizonyos szolgáltatókat jogellenesen kizártak ebből az eljárásból. A Rienks ítéletre utalva a Bíróság megállapította – amint arra a fenti 47. pont emlékeztet –, hogy „a tagállam nem alkalmazhat büntetőjogi szankciót adminisztratív formai követelmény be nem tartása miatt, ha annak betartását az uniós jogot sértő módon e tagállam utasította el vagy tette lehetetlenné”.(39) Úgy tűnt tehát, hogy az üzenet az volt, hogy amíg nem vezetnek be új, koncesszió odaítélésére vonatkozó eljárást a jogellenesen kizárt gazdasági szereplők érdekében, az olasz hatóságok nem érvényesíthetik azokkal szemben a koncesszió megszerzésének kötelezettségét, és különösen nem szabhattak ki büntetőjogi szankciókat az alperesekkel szemben a fogadások e szolgáltatók nevében történő közvetítése miatt.(40)
54.      A Bíróság iránti minden tisztelet mellett nem tartom ezeket a helyzeteket valóban analógnak. Amennyiben a nemzeti hatóságok a koncesszió megszerzésének követelményét állapították meg, amely önmagában összeegyeztethető az EUMSZ 56. cikkel, a más tagállamokban letelepedett szerencsejáték‑szolgáltatók e rendelkezésből nem vezethetnek le ugyanolyan típusú, közvetlenül hatályos jogot, mint amely az Auer és a Rienks ítélet alapjául szolgáló ügyekben az állatorvosokat megillette (a). Ha azt követelnénk ezektől a hatóságoktól, hogy mellőzzék e követelmény alkalmazását, és így tűrjék el e követelmény gazdasági szereplők általi megsértését kizárólag arra tekintettel, hogy a tényállás idején hatályos, a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás bizonyos hiányosságokat mutatott, az túllépne azon a mértéken, ami az e szolgáltatóknak az említett rendelkezésből származó jogának védelméhez szükséges (b). Egy ilyen értelmezés véleményem szerint e tekintetben aránytalan is lenne (c). Ez véleményem szerint akkor is így van, ha – mint a jelen ügyben – a koncesszió megszerzésének követelményét az uniós joggal összeegyeztethetetlennek ítélt állami monopólium helyettesítéseként vezették be (d).
a)      A szerencsejáték‑szolgáltatóknak az EUMSZ 56. cikkből eredő joga ebben a helyzetben
55.      Általánosságban elmondható, hogy a szolgáltatóknak az EUMSZ 56. cikkből eredő jogai az e rendelkezés által a tagállamokra rótt kötelezettségek következményei. Jelen esetben, amint azt a fenti 31–39. pontban kifejtettem, a tagállamok nem kötelesek engedélyezni, hogy a valamely másik tagállamban letelepedett szolgáltatók szabadon nyújtsanak szerencsejáték‑szolgáltatásokat a területükön; jogosultak e tevékenységeket a koncesszió megszerzésének követelményéhez kötni. Emellett az említett rendelkezés nem írja elő a tagállamok számára, hogy kötelesek elismerni a más tagállamok által a szerencsejátékok szervezésére vonatkozóan kiadott engedélyeket.
56.      Ebből következik, hogy az EUMSZ 56. cikk nem ruház a valamely tagállamban letelepedett (és adott esetben engedéllyel rendelkező) szerencsejáték‑szolgáltatóra semmiféle jogot arra vonatkozóan, hogy egy másik tagállamban szolgáltatásokat nyújtson. Bármely ilyen jog valójában kizárólag abból a koncesszióból származik, amelyet a szolgáltatónak a fogadó államban kell megszereznie.
57.      Az EUMSZ 56. cikk azt sem írja elő a tagállamok számára, hogy automatikusan adják meg az ilyen koncessziókat az említett szolgáltatók részére. A tagállamok e célból feltételeket szabhatnak, feltéve, hogy azok arányosak és hátrányos megkülönböztetéstől mentesek, sőt akár korlátozhatják is a rendelkezésre álló koncessziók számát. Ennek megfelelően az említett cikk nem jogosítja fel e szolgáltatókat a koncesszió megszerzésére.
58.      E rendelkezés csupán arra kötelezi a tagállamokat, hogy biztosítsák a hátrányos megkülönböztetéstől mentes és átlátható engedélyezési eljáráshoz való hozzáférést, és e tekintetben megfelelő jogot biztosít a szolgáltatóknak. Nyilvánvaló, hogy e szolgáltatók számára a szerencsejátékok szervezésére vonatkozó nemzeti koncesszió megszerzése nem minősíthető puszta „adminisztratív formai követelménynek”.
b)      A koncesszió megszerzése követelményének figyelmen kívül hagyása túllép azon a mértéken, ami e jog védelméhez szükséges
59.      Amennyiben a nemzeti hatóságok koncessziót írnak elő a szerencsejáték‑szolgáltatások nyújtásához, de azt nem hátrányos megkülönböztetéstől mentes és átlátható, koncesszió odaítélésére irányuló eljárás keretében ítélik oda, a koncesszió megszerzése követelményének a későbbi – akár hatóságok, akár magánszemélyek által a koncesszió nélkül szolgáltatást nyújtó szerencsejáték‑szolgáltatókkal szemben indított – eljárásokban való teljes figyelmen kívül hagyása túllép azon a mértéken, ami az uniós jog által biztosított adott jog védelméhez szükséges.(41)
60.      E tekintetben emlékeztetnék arra, hogy a szerencsejáték területén a koncesszió megszerzésének követelménye önmagában összeegyeztethető az uniós joggal. Amennyiben a koncesszió odaítélése során nehézségek merülnek fel, az uniós jog nem követeli meg, hogy a szerencsejáték‑szolgáltatók azonnal szabadon nyújthassanak szolgáltatásokat a piacon, és ezzel mentesüljenek a nemzeti jog által az e tevékenységük miatt esetlegesen előírt következmények alól. Azon jog megfelelő, sőt kielégítő védelmét, amelyet e szolgáltatók az EUMSZ 56. cikkből vezetnek le, az biztosítja, hogy a tagállamok kötelesek olyan jogorvoslati lehetőségeket biztosítani, amelyek lehetővé teszik e szolgáltatók számára, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló hibás eljárást, illetve az ilyen odaítélésre irányuló eljárás hiányát bíróság előtt megtámadják.(42) Egyébként pontosan ez a megközelítés tükröződik a közbeszerzésre és a koncessziós szerződések odaítélésére vonatkozó másodlagos uniós jogban, amely ugyan nem alkalmazható a jelen ügyben, de releváns hivatkozási pontnak minősül.(43) Így ahelyett, hogy koncesszió nélkül lépnének a piacra, e gazdasági szereplőknek élniük kell e jogorvoslati lehetőségekkel, és meg kell várniuk ezen eljárás kimenetelét.
61.      A koncesszió odaítélésére irányuló eljárás vagy annak hiánya miatt benyújtott ezen jogorvoslati kérelem keretében a hatáskörrel rendelkező bíróságok a szóban forgó jog megfelelő és kielégítő védelmét azáltal biztosíthatják, hogy mellőzik a koncesszió odaítélését szabályozó nemzeti jogszabályok valamennyi olyan rendelkezésének alkalmazását, amely ellentétes az EUMSZ 56. cikkel, (például egy hátrányosan megkülönböztető engedélyezési feltétel vagy a rendelkezésre álló koncessziók számának aránytalan korlátozása), hatályon kívül helyezik az ajánlatkérő szervek által jogellenesen hozott határozatokat, valamint elrendelik e hatóságok számára a helyzet orvoslásához szükséges intézkedések meghozatalát (például az uniós joggal összhangban lévő új eljárás kialakítása vagy a koncesszió azon szolgáltató részére történő megadása, amely teljesíti a nemzeti jogban előírt feltételeket).(44)
62.      A Tipico által is hangoztatott azon érv, amely szerint egy ilyen jogorvoslat hosszú időt vehet igénybe, és mindenesetre csak „a jövőre nézve” biztosítaná a szerencsejáték‑szolgáltatóknak az EUMSZ 56. cikkből eredő joguk védelmét, anélkül, hogy orvosolná azon üzleti lehetőségek elvesztését, amelyeket az ilyen szolgáltatók állítólagosan elszenvednének, ha nem engednék számukra a piacra való azonnali belépést, számomra nem meggyőző .
63.      Először is, az uniós jog megköveteli, hogy e jogorvoslati kérelmeket a lehető legrövidebb időn belül bírálják el.(45) Emellett, amennyiben valamely tagállam megsérti a szolgáltatóknak az EUMSZ 56. cikkből eredő jogát azzal, hogy nem hoz létre időben hátrányos megkülönböztetéstől mentes és átlátható engedélyezési eljárást, az ilyen szolgáltatók – amint azt a DK, a görög kormány és a Bizottság is előadta – az uniós jog alapján jogosultak kártérítést követelni ezen államtól az ezáltal okozott kár miatt.(46) Az ilyen kár tehát megfelelő módon orvosolható.
c)      A koncesszió megszerzése követelményének figyelmen kívül hagyása aránytalan lenne
64.      Ha a nemzeti hatóságokat arra köteleznék, hogy a koncessziós rendszert egyáltalán ne alkalmazzák, és gyakorlatilag tűrjék el a szolgáltatásoknak a szerencsejáték‑szolgáltatók által a nemzeti területen történő szabad nyújtását mindaddig, amíg az uniós joggal összhangban lévő, koncesszió odaítélésére irányuló eljárást ki nem alakítják – vagy utólagosan hagyják jóvá egy olyan szolgáltató magatartását, amely akkor lépett be a piacra, amikor ilyen eljárás még nem létezett –, az szintén aránytalan eszközt jelentene a szolgáltatóknak az EUMSZ 56. cikkből eredő joguk védelmére nézve, figyelembe véve az ilyen megközelítés más jogos érdekekre gyakorolt kedvezőtlen hatásait.
65.      Először is, az uniós jog ilyen értelmezése nemcsak azon nemzeti koncessziós rendszerek hatékonyságát ássa alá, amelyek önmagukban összeegyeztethetők az uniós joggal, hanem az uniós jog által előírt, az engedélyezési eljárások bírósági felülvizsgálatát szabályozó rendelkezések hatékonyságát és az e rendelkezések által biztosítani kívánt jogbiztonságot is. Amint azt már fentebb kifejtettem, a gazdasági szereplőktől elvárják, hogy koncessziót igényeljenek, és adott esetben a piacra lépés előtt kérjék a koncesszió megadása feltételeinek bírósági felülvizsgálatát. Ez a felülvizsgálat lehetővé teszi az eljárás jogszerűségének előzetes megállapítását, és ezáltal bizonyos fokú bizonyosságot biztosít valamennyi érdekelt fél számára.(47) Ezzel szemben a Bíróság szankciókra vonatkozó ítélkezési gyakorlatának maximalista értelmezése arra ösztönözné a gazdasági szereplőket, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás jogszerűségével kapcsolatos puszta gyanú alapján mellőzzék e szabályok alkalmazását, és „kockáztassák meg” a piacra lépést abban a reményben, hogy amennyiben később eljárás indul ellenük, a koncesszió odaítélésére irányuló eljárással kapcsolatos kifogások előterjesztésével utólag elkerülhetik a felelősségük megállapítását. Az ilyen magatartás azonban jelentős bizonytalanságot eredményezne, különösen a fogyasztók számára – akik már nem tudnák megkülönböztetni, hogy a piacon mely szolgáltatók működnek törvényesen és melyek nem –, illetve a versenytársak számára – amelyek rendelkezhetnek koncesszióval, mégis tisztességtelen versennyel szembesülhetnek olyan szereplők részéről, amelyek nem rendelkeznek azzal, és amelyekre így nem vonatkoznak a koncessziós rendszer által előírt korlátozások.
66.      Másodszor, és ami még fontosabb, emlékeztetnék arra, hogy – amint azt már fentebb kifejtettem – a koncesszió megszerzésének követelményét éppen azért tekintik a szerencsejátékok területén az uniós joggal összeegyeztethetőnek, mert a szerencsejátékok komoly és jól ismert kockázatokat hordoznak a fogyasztók és általánosabban a közegészség számára. Ez a követelmény e kockázatok enyhítését szolgálja.
67.      Ha a nemzeti hatóságoknak minden olyan esetben, amikor hiányosságok merülnek fel a koncesszió odaítélésével kapcsolatban, teljesen mellőzniük kell a koncesszió megszerzése követelményének alkalmazását, akkor bármely, másik tagállamban letelepedett szerencsejáték‑szolgáltató szabadon nyújthat szolgáltatásokat az érintett tagállam piacán, ezáltal – még ha csak átmeneti időszakra is – kitéve a lakosságot ezeknek a kockázatoknak. Egy némileg eltérő összefüggésben a Bíróság különösen fontosnak tartotta egy ilyen kimenetel elkerülését.(48)
68.      E maximalista értelmezés más területekre való átültetése szükség esetén jól illusztrálja az azzal járó kockázatokat. Elképzelhető például, hogy egy tagállam úgy dönt, hogy liberalizálja a gyógyászati célú kannabisz értékesítését a területén, miközben ezt a tevékenységet előzetes engedélyezési rendszernek veti alá: csak korlátozott számú, szigorú kritériumok alapján kiválasztott gazdasági szereplő értékesítheti azt meghatározott helyeken, szabályozott mennyiségben stb. Ha az engedélyek megadásának eljárása nem átlátható, vagy ha bizonyos feltételek hátrányosan megkülönböztetőnek vagy aránytalannak minősülnek, akkor ebből az következik, hogy a nemzeti hatóságok már nem alkalmazhatják ezt az engedélyezési rendszert, és minden, más tagállamban letelepedett gazdasági szereplő jogosult a gyógyászati célú kannabisznak az érintett tagállamban történő szabad értékesítésére, amíg az uniós joggal összhangban lévő eljárás bevezetésre nem kerül? Nehéz elképzelni, hogy a Bíróság egy ilyen radikális megoldást arányosnak ítélne.
d)      Az a tény, hogy a koncesszió megszerzésének kötelezettsége az uniós joggal összeegyeztethetetlennek ítélt állami monopólium helyébe lépett, irreleváns
69.      Ebben a szakaszban ki kell térnem az Ince ítélet egy másik szempontjára, amelyet – bár a kérdést előterjesztő bíróság nem említett – az érdekelt felek a Bíróság előtt részletesen megvitattak.
70.      Szem előtt kell tartani, hogy a 2012. évi GlüStV 4a–4e. és 10a. §‑ában meghatározott koncessziós rendszer célja az volt, hogy orvosolja a 2008. évi GlüStV szerinti, a sportfogadások szervezésére és közvetítésére vonatkozó állami monopólium EUMSZ 56. cikkel való összeegyeztethetetlenségét (lásd a fenti 8. és 9. pontot).
71.      E rendszer értelmében az (állítólagosan korábban) monopóliummal rendelkező ODDSET‑nek – a magánszolgáltatókhoz hasonlóan – koncessziót kellett szereznie a fogadások szervezésére irányuló szolgáltatások nyújtásához. Mindazonáltal a 2012. évi GlüStV 29. §‑a kivételesen lehetővé tette e szolgáltató számára, hogy egy átmeneti időszakban – amely az első engedélyek kiadását követően legfeljebb egy évig tarthatott – fenntartsa szerencsejáték‑kínálatát.
72.      Mivel azonban a koncesszió odaítélésére irányuló vitatott eljárás meghiúsulása miatt a 2012. évi GlüStV alapján ténylegesen nem került sor koncesszió odaítélésére, és az ODDSET az átmeneti rendszer keretében továbbra is kínált fogadások szervezésére irányuló szolgáltatásokat, a Bíróság az Ince ítéletében megállapította, hogy a sportfogadásokra vonatkozó monopólium a tényállás idején „a gyakorlatban továbbra is fennmaradt”. A Bíróság ezért úgy vélte, hogy a 2012. évi GlüStV 4a–4e. és 10a. §‑ában meghatározott koncessziós rendszer bevezetése nem „orvosolta az állami monopolrendszer EUMSZ 56. cikkel való összeegyeztethetetlenségét”. Erre is figyelemmel a Bíróság úgy döntött, hogy az EUMSZ 56. cikkel „ellentétes” az, hogy egy tagállam „szankcionálja” a sportfogadásoknak a területén történő engedély nélküli szervezését vagy közvetítését.(49)
73.      Az érdekelt felek a Bíróság előtt hosszan vitatták, hogy az Ince ítélet indoklásának ezen szempontja átültethető‑e az alapeljárásra. A DK és a Bizottság álláspontja szerint nem. Az említett ítélethez vezető ügy a helyszíni szerencsejátékra vonatkozott,(50) amely a 2008. évi GlüStV értelmében valóban állami monopólium alá tartozott, és amely szempontjából az ODDSET a 2012. évi GlüStV 29. §‑a alapján a tényállás idején továbbra is működött a német piacon. Ezzel szemben a jelen ügy az online szerencsejátékra vonatkozik, amely a 2008. évi GlüStV alapján teljes mértékben tilos volt (lásd a fenti 6. pontot). Ennélfogva az ODDSET a 2012. évi GlüStV 29. §‑a alapján nem volt jogosult online fogadások kínálására, és a tényállás idején ezt ténylegesen nem is tette. Ezt a Tipico határozottan vitatja, és állítása szerint az ODDSET monopóliuma abban az időben valójában mind jogilag, mind a gyakorlatban kiterjedt az internetre is. E ténybeli vita elbírálása a kérdést előterjesztő bíróság feladata. Mindazonáltal kétlem, hogy erre szükség lenne.
74.      Ennek az az oka, hogy a Bíróság Ince ítéletben szereplő érvelésének ezen része véleményem szerint nem értelmezhető sem szó szerint, sem maximalista módon. Amint azt fentebb kifejtettem, az EUMSZ 56. cikk értelmében a tagállam szabadon helyettesítheti az uniós joggal összeegyeztethetetlennek ítélt monopóliumot a koncessziós rendszerrel. Véleményem szerint emellett jogszerűen lehetővé teheti az e monopóliummal formálisan rendelkező közszolgáltató számára, hogy egy átmeneti időszakra fenntartsa kínálatát, amelynek során a magánszereplők részére engedélyeket adnak ki annak biztosítása érdekében, hogy ezen időszak alatt is a fogyasztók rendelkezésére álljon egy jogszerű és felügyelt szerencsejáték‑kínálat, és így elkerülhető legyen a nem törvényesen működő szolgáltatók ellenőrizetlen kínálata.(51) Amennyiben késedelmek vagy nehézségek merülnek fel a magánszereplők engedélyeinek kiadása során, az uniós jog nem értelmezhető úgy, hogy az ismét megköveteli az egész rendszer alkalmazásának a „jogellenes monopólium fennmaradására” hivatkozással való mellőzését, valamint azt, hogy valamennyi szerencsejáték‑szolgáltató szabadon nyújthasson szolgáltatásokat a piacon mindaddig, amíg a két megelőző szakaszban kifejtett okokból nem kerül sor az engedélyek kiadására.
2.      A Bíróság ítélkezési gyakorlatának árnyalt értelmezését kell elfogadni
75.      A fenti okok miatt el kell utasítani a Bíróság ítélkezési gyakorlatának a fenti 47. pontban hivatkozott maximalista értelmezését. Az EUMSZ 56. cikk elsőbbsége nem követeli meg a nemzeti hatóságoktól, hogy mellőzzék a koncesszió megszerzése követelményének alkalmazását, amely önmagában összeegyeztethető e rendelkezéssel, amennyiben egy szolgáltató nem tudott koncessziót szerezni, megsértve ezzel az e rendelkezés által biztosított, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és átlátható engedélyezési eljáráshoz való jogot. Ilyen körülmények között a szolgáltató nem kezdheti meg „saját jogorvoslat” formájában a szolgáltatásoknak a piacon történő koncesszió nélküli nyújtását. Általános szabályként a nemzeti hatóságok továbbra is jogosultak e követelmény érvényesítésére, valamint jogsértés esetén a nemzeti jogban előírt büntetőjogi, közigazgatási vagy polgári jogi következmények alkalmazására. Az érintett szolgáltatónak ehelyett a nemzeti bíróságok előtt kell megtámadnia a koncesszió odaítélésére irányuló hibás eljárást vagy az ilyen odaítélésre irányuló eljárás hiányát, és meg kell várnia a bírósági eljárások kimenetelét. Az ilyen eljárások rendelkezésre állása biztosítja az EUMSZ 56. cikkből eredő jog kielégítő védelmét.
76.      Ennélfogva véleményem szerint a szóban forgó ítélkezési gyakorlatot árnyaltan kell értelmezni. Ezen értelmezés szerint, bár általános szabályként a koncessziós rendszer továbbra is érvényesíthető az előző pontban leírt körülmények között koncesszió nélkül szolgáltatást nyújtó szolgáltatókkal szemben, kivételesen és az arányosság elvének megfelelően nem szabható ki, illetve alkalmazható (részben vagy teljes egészében) büntetőjogi vagy közigazgatási szankció, illetve polgári jogi következmény, amennyiben az adott körülmények között ez aránytalan lenne.(52)
77.      Más szavakkal, még abban az esetben is, ha a szolgáltató jogellenesen járt el azáltal, hogy megsértette a koncesszió megszerzésének érvényes követelményét, fennállhatnak olyan különleges körülmények, amelyek esetén az ilyen magatartást el kell nézni, és az illetékes bíróságoknak – a lojális együttműködés elvével és a következetes értelmezés kötelezettségével összhangban – a nemzeti közigazgatási, büntetőjogi és/vagy polgári jogi szabályozás keretében rendelkezésre álló mechanizmusok alkalmazásával (részben vagy teljes egészében) mentesíteniük kell az érintett szolgáltatót a felelősség alól.(53)
78.      A Placanica ítélet indoklását véleményem szerint ennek fényében kell értelmezni. Az ítélethez vezető ügyben a fogadásoknak a külföldi fogadásszervező szolgáltatók számára történő közvetítése az alkalmazandó olasz szabályok szerint kezdetben jogszerűnek tűnt. Ez a helyzet befektetéseket megvalósító és infrastruktúrákat létrehozó közvetítők láncolatának létrejöttét és fejlesztését eredményezte. E szabályok későbbi módosítása azonban egyértelművé tette, hogy e tevékenység valójában jogellenes. E közvetítők, akik már felállították működésüket, és megkezdték tevékenységüket, hirtelen büntetőjogi felelősségre vonás lehetőségével szembesültek. A Bíróság érthető módon úgy vélte, hogy ilyen körülmények között a büntetőjogi szankciók visszamenőleges alkalmazása nem lett volna arányos – vagy méltányos.(54)
79.      A jelen ügyben talán hasonló körülmények merülhetnek fel. A Tipico állítása szerint a német hatóságok különböző időpontokban és különböző hivatalos iránymutatásokban és nyilatkozatokban jelezték az online fogadásszervező szolgáltatóknak, hogy a vitatott engedélyezési eljárás hiányosságaira tekintettel eltűrik a szolgáltatások nyújtását a német piacon, feltéve, hogy bizonyos alapvető feltételek teljesülnek (amelyeket az érdekelt felek beadványai vagy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem ír le részletesen, de amelyeknek a Tipico állítása szerint eleget tett), mindaddig, amíg új eljárást nem alakítanak ki.
80.      DK azonban vitatja a Tipico állításait. Ennek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata. A magam részéről megjegyezném, hogy amennyiben a német hatóságokon belül hitelt érdemlő és megbízható források az online fogadásszervező szolgáltatóknak pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó biztosítékot adtak arra vonatkozóan, hogy a 2012. évi GlüStV‑ben előírt, koncesszió megszerzésére vonatkozó követelményt nem fogják velük szemben érvényesíteni, feltéve, hogy teljesítenek bizonyos alapvető feltételeket, akkor aránytalan – és igazságtalan – lenne visszamenőlegesen büntetőjogi vagy közigazgatási szankciókat, illetve a BGB‑ben előírt polgári jogi következményeket alkalmazni azokra a szolgáltatókra – mint amilyen, úgy tűnik, a Tipico –, amelyek a tényállás idején koncesszió nélkül nyújtottak szolgáltatásokat a német piacon.
81.      Ez a következtetés egyértelmű a büntetőjogi vagy közigazgatási szankciók tekintetében. A szolgáltatók nem hibáztathatók és szankcionálhatók arra tekintettel, hogy a hatóságok által kiadott iránymutatásoknak megfelelően jártak el. Emellett ami a közigazgatási szankciókat illeti, a bizalomvédelem elve alkalmazandó: a hatóságokat bizonyos értelemben kötik saját biztosítékaik.(55) Ami a büntetőjogi szankciókat illeti, ha a szolgáltató az ilyen biztosítékoknak megfelelően járt el a piacon, az ugyancsak indokolja a felelősség alóli mentességet olyan mechanizmusok alapján, mint például a „tévedés” elve.
82.      A BGB‑ben általában előírt polgári jogi következmények kizárása további magyarázatot igényel. Kétségtelen, hogy – amint azt DK és az olasz kormány is állítja – a koncesszió nélküli működésre vonatkozóan a polgári jogban előírt következmények, például a szerződések semmissége vagy a polgári jogi felelősség, nem járnak ugyanolyan hatással, mint a büntetőjogi vagy közigazgatási szankciók. Az utóbbiak a piaci szereplőt rosszabb helyzetbe hozzák, mintha egyáltalán nem lépett volna be a piacra, míg a szerződések semmissége és a tétek visszatérítése elvileg csupán a megelőző állapotot állítja helyre. Emellett ezek a polgári jogi következmények a fogyasztók számára biztosított jogorvoslatok következményei, és így hozzájárulnak a koncessziós rendszer által követett fogyasztóvédelmi célhoz.
83.      Mindazonáltal, ha a német hatóságok valóban pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó biztosítékokat nyújtottak az online fogadásszervező szolgáltatóknak – beleértve a Tipicót is – arra vonatkozóan, hogy a 2012. évi GlüStV‑ben meghatározott, koncesszió odaítélésére vonatkozó követelményt nem fogják velük szemben érvényesíteni, amennyiben betartanak bizonyos alapvető feltételeket, ezt a tényezőt nem lehet figyelmen kívül hagyni az olyan polgári eljárásokban, mint amelyről a jelen ügyben szó van. Lehetséges, hogy ezek a szolgáltatók éppen e biztosítékok miatt döntöttek úgy, hogy belépnek a német piacra vagy ott maradnak, és szerződéseket kötnek a fogyasztókkal. E biztosítékok hiányában talán nem tették volna meg. Ha egy ilyen szolgáltatótól sok évvel később megkövetelik, hogy fizesse vissza az e szerződések alapján szerzett tétek összegét – még ha ez csupán a megelőző állapot helyreállítását is jelentené –, az nemcsak tisztességtelen lenne, hanem jelentős hatást gyakorolhatna a jelenlegi tevékenységére is. Egy ilyen kötelezettség esetlegesen több ezer, több év alatt kötött szerződést érinthet. Több százezer euró nyereséget kellene visszafizetni, ami nagyon jelentős összegeket jelentene jóval azután, hogy azokat a jóhiszemű szolgáltató megkereste, esetlegesen már elköltötte vagy befektette. Ha ilyen körülmények között a fogyasztók kárt szenvedtek, a felelősséget kizárólag azok a hatóságok viselhetik, amelyek a szóban forgó biztosítékokat adták.(56)
84.      Ilyen körülmények között, és feltételezve, hogy a Tipicóhoz hasonló szolgáltatók valóban megkapták a német hatóságoktól a fent említett biztosítékokat, úgy vélem, hogy a német bíróságoknak a lojális együttműködés elve és a következetes értelmezés kötelezettsége alapján a német magánjogban rendelkezésre álló mechanizmusokat kell igénybe venniük annak érdekében, hogy mentesítsék ezeket a szolgáltatókat a polgári jogi következmények alól. Bár a kérdés vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, az iratanyagban szereplő információk alapján úgy tűnik, hogy a német jog e tekintetben elegendő mozgásteret biztosít.
85.      Először is, a kérdést előterjesztő bíróság előadta, hogy amennyiben egy szerződés „törvényi rendelkezés” megsértésével jön létre – például ha egy szolgáltató a 2012. évi GlüStV‑ben meghatározott koncessziós rendszer megsértésével nyújt szolgáltatásokat –, a BGB 134. §‑a szerinti érvénytelenség nem automatikus, és a német bíróságok bizonyos mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. E rendelkezés értelmében az érvénytelenséget ki kell zárni, ha azt „a törvény előírja”. Ezek a tág fogalmak potenciálisan magukban foglalhatják azt a helyzetet is, amikor az uniós jog az adott ügy körülményei között kizárja az érvénytelenséget.(57)
86.      Másodszor, ami a BGB 823. §‑ának (2) bekezdése szerinti, a 2012. évi GlüStV által előírt koncessziós rendszer megsértése miatt fennálló polgári jogi felelősséget illeti, úgy tűnik, hogy e felelősség az állítólagos elkövető vétkességét feltételezi.(58) A kérdést előterjesztő bíróság általi megerősítés függvényében e rendelkezés értelmezhető úgy, hogy a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között nem róható fel az érintett gazdasági szereplőnek semmilyen vétkesség a vitatott koncessziós rendszer megsértése miatt.
V.      Végkövetkeztetés
87.      A fenti megfontolások tükrében azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következőképpen válaszoljon:
Az EUMSZ 56. cikket a következőképpen kell értelmezni:
–        amennyiben egy tagállam koncessziót ír elő bizonyos szolgáltatásoknak a területén történő nyújtásához, és ez a követelmény önmagában összeegyeztethető az EUMSZ 56. cikkel, a nemzeti hatóságok, ideértve a bíróságokat is, jogosultak e követelmény olyan szolgáltatóval szembeni érvényesítésére, amely a szükséges koncesszió nélkül nyújtott szolgáltatásokat. E bíróságok különösen az alkalmazandó polgári jogban e tekintetben előírt következményeket alkalmazhatják. Ez akkor is így van, ha az érintett szolgáltató azt állítja, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárást érintő hiányosságok miatt nem tudta megszerezni e koncessziót. E tekintetben e szolgáltató EUMSZ 56. cikkből eredő jogának védelmét kellőképpen biztosítja az a lehetőség, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárást vagy annak hiányát bíróság előtt megtámadja.
–        Kivételesen a koncesszió megszerzése követelményének megsértése miatt nem kell a polgári jogi következményeket alkalmazni, ha az aránytalan lenne. Ez az eset áll fenn akkor, ha a nemzeti hatóságokon belül hitelt érdemlő és megbízható források pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó biztosítékot adtak az érintett szolgáltatónak arra vonatkozóan, hogy a koncesszió megszerzésének követelményét nem fogják érvényesíteni vele szemben, és hogy ennek megfelelően a szolgáltató engedély nélkül is nyújthatja szolgáltatásait a fogyasztók részére a nemzeti piacon.
1      Eredeti nyelv: angol.
2      Lásd: a Wunner ügyre vonatkozó indítványom (C‑77/24, a továbbiakban: Wunner ügyre vonatkozó indítványom, EU:C:2025:432), a European Lotto and Betting és a Deutsche Lotto‑ und Sportwetten ügyre vonatkozó indítványom (C‑440/23, a továbbiakban a European Lotto ügyre vonatkozó indítványom, EU:C:2025:668) és a Mr Green ügyre vonatkozó indítványom (C‑198/24, EU:C:2025:852).
3      2010. szeptember 8‑i Stoß és társai ítélet (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, a továbbiakban: Stoß ítélet, EU:C:2010:504); 2010. szeptember 8‑i Carmen Media Group ítélet (C‑46/08, a továbbiakban: Carmen Media ítélet, EU:C:2010:505).
4      Lényegében a német bíróságok úgy ítélték meg, hogy a sportfogadásokra vonatkozó monopólium nem következetesen és szisztematikusan valósította meg azt az állítólagos célkitűzését, hogy megvédje a játékosokat a túlzott kiadásoktól és a függőségtől (lásd: Stoß ítélet [88–107. pont] és Carmen Media ítélet [64–71. pont]).
5      Lásd e tekintetben az alábbi C. szakaszt.
6      A Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság) lényegében úgy vélte, hogy az ajánlati felhívás nem határozta meg világosan, pontosan és egyértelműen a kiválasztásra vonatkozó kritériumokat és részletes szabályokat. Az ott említett egyetlen kritérium – nevezetesen a „gazdaságilag legelőnyösebb ajánlat” – nem tűnt sem relevánsnak, sem pedig a 2012. évi GlüStV 4b. §‑ának (5) bekezdésével összeegyeztethetőnek.
7      Valójában a tényállás idején a Tipico ugyan nem rendelkezett a német hatóságok által kiadott koncesszióval, de weboldalán keresztül mégis szolgáltatásokat nyújtott a németországi fogyasztóknak.
8      A 2002. január 2‑án kihirdetett változatban (BGB I., 42. és 2909. o.; 2003 I., 738. o.).
9      Bár a tényállás idején a Tipico már rendelkezett a máltai hatóságok által kiadott engedéllyel, amely lehetővé tette számára, hogy az Európai Unió egész területén online sportfogadási szolgáltatásokat nyújtson (lásd a fenti 14. pontot), ezt az engedélyt a német hatóságok nem ismerték el.
10      A Tipico vitatja a 2012. évi GlüStV 4. §‑a (1) bekezdésének a szolgáltatásaira való alkalmazhatóságát. Véleménye szerint a sportfogadásra kizárólag a 2012. évi GlüStV 4a–4e. és 10a. §‑ában meghatározott különös koncessziós rendszer vonatkozik (lásd a fenti 9. pontot). E tekintetben csupán annyit jegyeznék meg, hogy az EUMSZ 267. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárás keretében nem a Bíróság, hanem a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak megállapítása, hogy az alapeljárás tárgyát képező jogvitára mely nemzeti jogi rendelkezések alkalmazandók. Mindenesetre úgy tűnik, hogy a 2012. évi GlüStV 4a. §‑a alapján is fennáll egy hasonló tilalom a szerencsejáték‑szolgáltatások koncesszió nélküli nyújtására vonatkozóan. Ennek megfelelően, még ha a kérdést előterjesztő bíróság téves rendelkezésre is hivatkozott volna, a Tipico szolgáltatásainak a német jog szerinti jogellenessége változatlan maradna.
11      Ezeket a követeléseket a nemzetközi magánjog alkalmazandó szabályai szerint a német jog szabályozza. A szerződések semmisségének megállapítására és a visszatérítésre irányuló követelést illetően lásd: az European Lotto ügyre vonatkozó indítványom (30. pont); a kártérítési igényt illetően lásd: a Wunner ügyre vonatkozó indítványom (41–71. pont).
12      Lásd ebben az értelemben: 2013. január 24‑i Stanleybet és társai ítélet (C‑186/11 és C‑209/11, EU:C:2013:33, 46. és 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
13      Amint az már megállapításra került az 1994. március 24‑i Schindler ítéletben (C‑275/92, EU:C:2015:119, 60. pont).
14      Lásd: Carmen Media ítélet (103. pont).
15      Lásd: 2018. december 19‑i Stanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet (C‑375/17, EU:C:2018:1026, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
16      Lásd többek között: 2009. szeptember 8‑i Liga Portuguesa de Futebol Profissional és Bwin International ítélet (C‑42/07, EU:C:2009:519, 57. pont); Stoß ítélet (92. pont).
17      Lásd: 2018. február 28‑i Sporting Odds ítélet (C‑3/17, EU:C:2018:130, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18      Lásd a 2012. évi GlüStV 21. §‑ának (1) és (4) bekezdését.
19      A kérdést előterjesztő bíróság és az érdekelt felek által adott magyarázatból nem derül ki teljesen egyértelműen, hogy a Verwaltungsgericht Wiesbaden (wiesbadeni közigazgatási bíróság) kifogásolta‑e a) a koncessziók számának korlátozására vonatkozó elvet, vagy b) a koncessziók számának pontosan 20‑ra történő korlátozását.
20      Lásd értelemszerűen: 2010. június 3‑i Sporting Exchange ítélet (C‑203/08, EU:C:2010:307, 31. pont); 2018. december 19‑i Stanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet (C‑375/17, EU:C:2018:1026, 47. és 48. pont).
21      Lásd többek között: Stoß ítélet (108–116. pont); 2013. szeptember 12‑i Biasci és társai ítélet (C‑660/11 és C‑8/12, EU:C:2013:550, 41. pont). Az a tény, hogy úgy tűnik, hogy a Máltai Köztársaság olyan engedélyeket ad ki, amelyek lehetővé teszik azok birtokosai számára, hogy szerencsejáték‑szolgáltatásokat nyújtsanak a belső piacon (lásd a fenti 14. pontot), e tekintetben irreleváns.
22      Lásd többek között: 2017. június 22‑i Unibet International ítélet (C‑49/16, EU:C:2017:491, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      Lásd többek között: 2013. szeptember 12‑i Biasci és társai ítélet (C‑660/11 és C‑8/12, EU:C:2013:550, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Az ilyen következmények a tagállamok jogában általánosak. Lásd többek között: 1994. március 24‑i Schindler ítélet (C275/92, EU:C:1994:119, 32. pont), valamint Infante Ruiz, F.J. és Oliva Blazquez, F., „Contracts contrary to fundamental principles and mandatory rules of European Contract Law”, InDret, 2. évf., 2022, 24. o. A jelen szakasz a szerződések semmisségére és a visszatérítésre összpontosít, mivel ezekről folyt a legszélesebb körű vita az érdekelt felek között. Ugyanezek a megfontolások azonban értelemszerűen a BGB 823. §‑ának (2) bekezdése szerinti kártérítési kötelezettségre is vonatkoznak.
25      Lásd analógia útján: 2016. december 21‑i Gutiérrez Naranjo és társai ítélet (C‑154/15, C‑307/15 és C‑308/15, EU:C:2016:980, 61–66. pont).
26      Lásd analógia útján: 2021. október 14‑i Landespolizeidirektion Steiermark (Játékautomaták) ítélet (C‑231/20, EU:C:2021:845, 46. pont).
27      Lásd e helyzetre: 2024. március 14‑i N1 Interactive végzés (C‑429/22, EU:C:2024:245, 9–13. pont).
28      Ez a tagállamok jogában is meglehetősen gyakori megoldás. Lásd e tekintetben: von Bar, C. és Clive, E. (szerk.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR),  teljes kiadás, Oxford University Press, 2010, 1. kötet, 548–550. o.
29      A máltai kormány azt állítja továbbá, hogy az ilyen visszatérítési követeléseket az uniós jog alapján megengedhetetlennek kell tekinteni, mivel azok az uniós jognak a játékosok által történő visszaélésszerű alkalmazását jelentik. Már kifejtettem az European Lotto ügyre vonatkozó indítványomban (94–97. pont), hogy az uniós joggal való visszaélés tilalmának elve miért nem releváns a jelen összefüggésben, mivel az ilyen követelések teljes mértékben a nemzeti jogon alapulnak.
30      Lásd többek között: 2010. június 3‑i Sporting Exchange ítélet (C‑203/08, EU:C:2010:307, 39. és 44–49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
31      2016. február 4‑i ítélet (C‑336/14, a továbbiakban: Ince ítélet, EU:C:2016:72, 33–38., valamint 86–88. pont).
32      Lásd: 2007. március 6‑i Placanica és társai ítélet (C‑338/04, C‑359/04 és C‑360/04, a továbbiakban: Placanica ítélet, EU:C:2007:133, 69. pont); Stoß ítélet (115. pont); 2012. február 16‑i Costa és Cifone ítélet (C‑72/10 és C‑77/10, EU:C:2012:80, 43. pont). Lásd még e tekintetben: 2011. szeptember 15‑i Dickinger és Ömer ítélet (C‑347/09, EU:C:2011:582, 43. pont); 2014. április 30‑i Pfleger és társai ítélet (C‑390/12, EU:C:2014:281, 64. pont).
33      Lásd: 1963. február 5‑i van Gend & Loos ítélet (26/62, EU:C:1963:1, 11–13. pont); 2010. június 3‑i Ladbrokes Betting & Gaming és Ladbrokes International ítélet (C‑258/08, EU:C:2010:308, 47–49. pont).
34      Lásd többek között: 1976. december 15‑i Simmenthal ítélet (35/76, EU:C:1976:180, 16. és 21. pont); 2007. március 13‑i Unibet ítélet (C‑432/05, EU:C:2007:163, 38., 49., 55. és 61–63. pont); lásd még: az European Lotto ügyre vonatkozó indítványom (41–44. és 92. pont). Valójában a Bíróság számos ítélete olyan nemzeti eljárásokból származik, amelyek a szerencsejátékra vonatkozó nemzeti szabályok megsértésére vonatkoztak, és amelyekben az alperes azt állította, hogy ezek a szabályok összeegyeztethetetlenek az uniós joggal. Ez volt a helyzet különösen az Ince ítéletben (lásd a 2., 23. és 24. pontot).
35      1983. szeptember 22‑i ítélet (271/82, a továbbiakban: Auer ítélet, EU:C:1983:243).
36      1983. december 15‑i ítélet (5/83, a továbbiakban: Rienks ítélet, EU:C:1983:382).
37      Az állatorvosi oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismeréséről, illetve a letelepedés és a szolgáltatásnyújtás szabadságának tényleges gyakorlását elősegítő intézkedésekről szóló, 1978. december 18‑i 78/1026/EGK tanácsi irányelv (HL 1978. L 362., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 81. o.).
38      Lásd: Auer ítélet (11–19. pont); Rienks ítélet (6–11. pont). Lásd analógia alapján: 1980. július 3‑i Pieck ítélet (157/79, EU:C:1980:179, 12., 13. és 17–19. pont); 1989. december 12‑i Messner ítélet (C‑265/88, EU:C:1989:632, 9–13. pont); 1996. február 29‑i Skanavi és Chryssanthakopoulos ítélet (C‑193/94, EU:C:1996:70, 31–36. pont).
39      Ezt a megállapítást a Bíróság később számos hasonló ügyben, különösen az Ince ítéletében azonos vagy lényegében hasonló megfogalmazásban megismételte. Lásd a fenti 32. lábjegyzetben hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
40      Lásd: Placanica ítélet (63. és 69–71. pont).
41      Lásd: Cuyvers, A., „Joined Cases C‑338/04, C‑359/04 and C‑360/04, Massimiliano Placanica, Christian Palazzese and Angelo Sorricchio (Placanica) – Judgment of the Grand Chamber of 6 March 2007, ECR [2007] I‑1891”, Common Market Law Review, 45. kötet, 2. kiadás, 2008, 515–536. o., különösen 529–534. o.
42      Lásd e tekintetben: 2010. június 3‑i Sporting Exchange ítélet (C‑203/08, EU:C:2010:307, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ilyen jogorvoslati eljárást illetően lásd: 2015. január 22‑i Stanley International Betting és Stanleybet Malta ítélet (C‑463/13, EU:C:2015:25, 34. pont).
43      Lásd a koncessziós szerződésekről szóló, 2014. február 26‑i 2014/23/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 94., 1. o.; helyesbítések: HL 2015. L 114., 24. o.; HL 2018. L 82., 17. o.) (81) preambulumbekezdését, valamint az árubeszerzésre és az építési beruházásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésével kapcsolatos jogorvoslati eljárás alkalmazására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1989. december 21‑i 89/665/EGK tanácsi irányelv (HL 1989. L 395., 33. o., magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 246. o.) harmadik preambulumbekezdését és 1. cikkének (1) bekezdését.
44      Lásd ebben az értelemben: Placanica ítélet (63. pont), valamint analógia alapján a 89/665/EGK irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja.
45      Lásd analógia útján a 89/665 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését.
46      Lásd: 2015. június 11‑i Berlington Hungary és társai ítélet (C‑98/14, EU:C:2015:386, 103–106. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Lásd analógia alapján a 89/665 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontját.
47      Ezen túlmenően az ilyen eljárásokra alkalmazandó szabályok célja a gazdasági szereplők közötti egyenlőség biztosítása (például azáltal, hogy lehetővé teszik az koncesszió odaítélésének vagy hatályának felfüggesztését mindaddig, amíg az eljárás jogszerűsége nem kerül megállapításra). Lásd analógia alapján a 89/665 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontját.
48      Lásd: 2013. január 24‑i Stanleybet és társai ítélet (C‑186/11 és C‑209/11, EU:C:2013:33, 38., 39. és 43–48. pont).
49      Ince ítélet (91. és 93. pont, valamint a rendelkező rész).
50      Konkrétan egy fogadóautomatának az alperes által egy sportbárban a fenti monopólium megsértésével történő elhelyezésére vonatkozott (lásd: Ince ítélet, 24. pont).
51      Lásd analógia útján: 2014. június 12‑i Digibet és Albers ítélet (C‑156/13, EU:C:2014:1756, 32. és 41. pont).
52      Lásd még ebben az értelemben: 1996. február 29‑i Skanavi és Stockholsanthakopoulos ítélet (C‑193/94, EU:C:1996:70, 36. és 37. pont); 2003. november 6‑i Gambelli és társai ítélet (C‑243/01, EU:C:2003:597, 73. pont).
53      Ez azt is jelenti, hogy még ha egy szolgáltató így el is kerülheti a szankciókat, nem folytathatja a jogellenes szolgáltatások nyújtását, hanem ehelyett a megfelelő csatornákon keresztül engedélyt kell kérnie.
54      Lásd még ebben az értelemben: 2003. november 6‑i Gambelli és társai ítélet (C‑243/01, EU:C:2003:597, 20. és 73. pont). Lásd ugyanezen véleményt illetően: Cuyvers, A., i.m.., 529. és 530. o.
55      Lásd többek között: 2015. június 11‑i Berlington Hungary és társai ítélet (C‑98/14, EU:C:2015:386, 74. és 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2022. szeptember 22‑i Admiral Gaming Network és társai ítélet (C‑475/20–C‑482/20, EU:C:2022:714, 61. pont); 2025. szeptember 11‑i Cairo Network és társai ítélet (C‑764/23–C‑766/23, EU:C:2025:691, 142–145. pont). Hangsúlyozni szeretném, hogy ez az érvelés – amely a nemzeti hatóságok által adott pozitív biztosítékokra vonatkozik – nem alkalmazható abban az esetben, ha a nemzeti hatóságok csupán korlátozott végrehajtási intézkedéseket hoznak az engedély nélküli szolgáltatókkal szemben, vagy olyan intézkedéseket hoznak, mint például a jövedelemadónak az említett szolgáltatóktól való beszedése. Valójában a szolgáltatók pusztán ilyen körülményekből nem vonhatják le észszerűen azt a jogos elvárást, hogy a hatóságok eltűrik a szolgáltatásoknak a piacon történő engedély nélküli nyújtását. Valójában, az alacsony végrehajtási arány annak a nehézségnek is betudható, amellyel ezek a hatóságok szembesülhetnek, amikor külföldön letelepedett szolgáltatókat próbálnak felelősségre vonni, míg az államok számára meglehetősen szokványos, hogy a jogszerű és a jogellenes tevékenységeket egyaránt megadóztatják.
56      Tisztában vagyok azzal, hogy az alapeljárásban a német hatóságok e lehetséges álláspontja maga is annak következménye, hogy a német bíróságok megállapították, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás hiányosságai miatt a 2012. évi GlüStV‑ben meghatározott koncessziós rendszer alkalmazását teljes mértékben mellőzni kell. E megközelítés viszont úgy tűnik, hogy a Bíróságnak az ügyben kialakult ítélkezési gyakorlatának maximalista értelmezéséből fakad, amely – amint azt a jelen indítványban kifejtettem – megkérdőjelezhető. Bár minden bizonnyal kívánatos lenne, ha a Bíróság a jövőbeni hivatkozás céljából tisztázná ezt a kérdést, az a tény továbbra is fennáll, hogy a jelen ügyben nem lenne arányos polgári jogi következményeket róni olyan szolgáltatókra, mint a Tipico, arra tekintettel, hogy a német hatóságok által adott biztosítékoknak megfelelően jártak el.
57      Különösen azért, mert a szerződés érvénytelenségének kizárása biztosítaná a nemzeti jogrend következetességét – ami a BGB 134. §‑ának egyik alapvető célja –, mivel ilyen körülmények között a közigazgatási és büntetőjogi szankciókat is ki kell zárni.
58      A BGB 823. §‑ának (2) bekezdése értelmében: „Ha a törvényben foglaltak szerint a törvény vétlenül is megsérthető, a kártérítési kötelezettség kizárólag vétkesség esetén áll fenn” (kiemelés tőlem).