A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (hatodik tanács)
2025. április 3.(*)
„ Előzetes döntéshozatal – A hozzáadottérték‑adó (héa) közös rendszere – 2006/112/EK irányelv – A 9. cikk (1) bekezdése – Az »adóalany« és a »gazdasági tevékenység« fogalma – Mezőgazdasági földterület lakásfejlesztés céljából történő értékesítése – Értékesítésre való előkészítés a vállalkozóként eljáró meghatalmazott képviselő által – A tulajdonos házastársak közötti, törvényen alapuló vagyonközösség ”
A C‑213/24. sz. [Grzera](i) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (wrocławi vajdasági közigazgatási bíróság, Lengyelország) a Bírósághoz 2024. március 19‑én érkezett, 2023. december 28‑i határozatával terjesztett elő az
E. T.
és
a Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (hatodik tanács),
tagjai: A. Kumin tanácselnök, I. Ziemele és S. Gervasoni (előadó) bírák,
főtanácsnok: Kokott,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–        E. T. képviseletében T. Michalik doradca podatkowy,
–        a Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu képviseletében M. Kowalewska és T. Wojciechowski,
–        a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
–        a cseh kormány képviseletében L. Březinová, M. Smolek és J. Vláčil, meghatalmazotti minőségben,
–        az Európai Bizottság képviseletében Ł. Habiak és M. Herold, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv (HL 2006. L 347., 1. o.; helyesbítések: HL 2007. L 335., 60. o.; HL 2015. L 323., 31. o.; a továbbiakban: héairányelv) 9. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2        E kérelmet az E. T. természetes személy és a Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu (a wrocławi adóhatóság igazgatója, Lengyelország; a továbbiakban: adóhatóság) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy e személy több földterület értékesítése tekintetében a hozzáadottérték‑adó (héa) hatálya alá tartozik‑e.
Jogi háttér
Az uniós jog
3        A héairányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a héa hatálya alá tartozik az egy tagállamon belül az adóalanyként eljáró személy vagy szervezet által ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítés.
4        Ezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„»Adóalany« az a személy, aki bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére.
»Gazdasági tevékenység« a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenysége, beleértve a kitermelő‑ipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint a szabadfoglalkozású vagy azzal egyenértékű tevékenységeket is. Gazdasági tevékenységnek minősül különösen a materiális vagy immateriális javak tartós bevétel elérése érdekében történő hasznosítása.”
A lengyel jog
Az árukat és szolgáltatásokat terhelő adóról szóló törvény
5        A 2004. március 11‑i ustawa o podatku od towarów i usług (a termékekre és szolgáltatásokra vonatkozó adóról szóló törvény; Dz. U. 2017., 1221. szám) alapügy tényállására alkalmazandó változatának 15. cikke a következőképpen rendelkezik
„1. §      Adóalanyok azok a jogi személyek, jogi személyiség nélküli szervezetek és természetes személyek, akik vagy amelyek a (2) bekezdés szerinti gazdasági tevékenységet önállóan végzik, tekintet nélkül annak céljára és eredményére.
2. §      Gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenysége, beleértve a kitermelő‑ipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint a szabadfoglalkozású tevékenységeket is. Gazdasági tevékenységnek minősül különösen a materiális vagy immateriális javak tartós bevétel elérése érdekében történő hasznosítása.”
A családjogi és gyámügyi törvénykönyvről szóló törvény
6        Az 1964. február 25‑i ustawa – Kodeks rodzinny i opiekuńczynak (a családjogi és gyámügyi törvénykönyvről szóló törvény; Dz. U. 2017., 682. szám) az alapügy tényállására alkalmazandó változata 31. cikkének 1. §‑a bekezdése előírja:
„A házasságkötéskor a házastársak között a törvény erejénél fogva vagyonközösség jön létre (törvényen alapuló vagyonjogi rendszer), amely kiterjed a házasság fennállása alatt mindkét házastárs vagy egyikük által szerzett vagyonra (közös vagyon). A törvényen alapuló vagyonjogi rendszer alá nem tartozó ingatlanok az egyes házastársak különvagyonához tartoznak.”
7        E törvény 35. cikke értelmében:
„A törvényen alapuló vagyonjogi rendszer fennállása alatt egyik házastárs sem kérheti a közös vagyon megosztását. Egyik házastárs sem rendelkezhet azzal a résszel, illetve nem vállalhat kötelezettséget az azzal a résszel való rendelkezést illetően, amely a vagyonközösség megszűnése esetén a közös vagyonból vagy az ahhoz tartozó egyes dolgokból megilletné.”
8        Az említett törvény 37. cikkének 1. §‑a következőket írja elő:
„1. §      Mindkét házastárs hozzájárulása szükséges:
1)      minden olyan jogügylethez, amely ingatlan értékesítéséhez, az ingatlant terhelő teherhez, ingatlan vagy tartós földhasználat ellenérték fejében történő megszerzéséhez, illetve ingatlan rendelkezésre bocsátásához és az ingatlan használatához vezet.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9        1989‑ben E. T. és házastársa, W. T. több mezőgazdasági parcella tulajdonosaivá vált egy olyan megállapodás keretében, amely egy mezőgazdasági üzemnek W. T. szülei által egy jogutódra történő ingyenes átruházására vonatkozott. E területek a T házastársak törvényen alapuló vagyonközösségébe kerültek.
10      2011‑ben a házaspár úgy döntött, hogy eladja e parcellákat, és e célból megbízási szerződést kötött a B. A. Z. társasággal (a továbbiakban: megbízott). A megbízott feladata többek között az volt, hogy megszervezze az ingatlan kisebb telkekre történő felparcellázását, és megtegye a szükséges lépéseket az ingatlan‑nyilvántartásban és a telekkönyvben szereplő bejegyzések ennek következtében történő módosítása érdekében, módosítsa a parcelláknak a helyi területrendezési tervben szereplő megjelölését (építési telkek), közművesítse az ingatlant, reklámozza a parcellákat a potenciális vevőknek, és készítse elő a telkek vevői részére történő értékesítés közjegyzői okiratba foglalásához szükséges dokumentumokat. A házastársak meghatalmazást adtak a megbízottnak, amelyben arra jogosították fel, hogy eljárjon a nevükben a hatáskörrel rendelkező különböző lengyel hatóságok előtt. A megbízott díjazása a megbízási szerződésben kikötött eladási árak és a tényleges eladási árak közötti különbségnek felelt meg.
11      A parcellákat 2017 és 2021 között értékesítették.
12      Az adóhatóság úgy véli, hogy ezen értékesítések héaköteles gazdasági tevékenységnek minősültek, mivel úgy ítéli meg, hogy a szóban forgó parcellákat, amelyek mezőgazdasági földterületek voltak, értékesítésüket megelőzően építési telkekké alakították át, és egy további parcellát vásároltak annak érdekében, hogy belső utakat és a létrehozott különböző telkekhez vezető utakat hozzanak létre. E hatóság tehát 2022. július 28‑i és szeptember 19‑i határozatával héát vetett ki E. T.‑re az említett értékesítések után, és hasonló határozatot hozott W. T. vonatkozásában is.
13      E. T. és W. T. úgy ítéli meg, hogy az értékesítések egyszerűen csak a magánvagyon kezelésének körébe tartoznak, ennek megfelelően nem héakötelesek. E. T. ezért keresetet indított az adóhatóság rá vonatkozó határozatával szemben a Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (wrocławi vajdasági közigazgatási bíróság, Lengyelország), a kérdést előterjesztő bíróság előtt.
14      Előzetes döntéshozatal iránti kérelmében a Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (wrocławi vajdasági közigazgatási bíróság) rámutat arra, hogy kétség áll fenn a héairányelv 9. cikke (1) bekezdésének értelmezését illetően abban az esetben, ha – mint az előtte folyamatban lévő ügyben is – a szóban forgó földterületeket értékesítésük előtt nem használták gazdasági tevékenység céljára, és a gazdasági tevékenység önálló gyakorlását jellemző gazdasági kockázatot az E. T. és W. T. által kötött megbízási szerződés ténye okán lényegében a megbízott viseli, akivel szerződést kötöttek. A kérdést előterjesztő bíróságban az adóhatóság azon gyakorlatával kapcsolatban is tesz fel kérdést, amely szerint minden egyes házastársat külön‑külön héaalanynak minősít oly módon, hogy neki tulajdonítja az eladások értékének felét, miközben a nemzeti jog értelmében a házastársak között a házasság időtartama alatt törvényen alapuló vagyonközösség áll fenn, és ez utóbbiak együttesen járnak el az e vagyonközösséghez tartozó vagyontárgyakra vonatkozó ügyletek céljából.
15      Ezen összefüggésben a Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu (wrocławi vajdasági közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)      Úgy kell‑e értelmezni a [héairányelv] rendelkezéseit, különösen ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdését és 9. cikkének (1) bekezdését, hogy önállóan végez gazdasági tevékenységet az a személy, aki korábban gazdasági tevékenység céljára nem szolgáló ingatlant értékesít oly módon, hogy szakmabeli vállalkozót bíz meg az értékesítés előkészítésével, aki aztán e személy megbízottjaként több összehangolt lépést tesz az ingatlan felosztása és magasabb áron történő értékesítése céljából?
2)      Úgy kell‑e értelmezni a [héairányelv] rendelkezéseit, különösen ezen irányelv 9. cikkének (1) bekezdését, hogy az együtt eljáró házastársak mindegyikét külön‑külön önálló gazdasági tevékenységet folytató személynek kell tekinteni?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
16      Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a héairányelv 2. cikkének (1) bekezdését és 9. cikkének (1) bekezdését, hogy önálló gazdasági tevékenységet folytató adóalanynak tekinthető az a személy, aki az eredetileg a saját vagyona részét képező földterületet értékesít, és ezen értékesítés előkészületeit egy olyan gazdasági szereplőre bízza, amely e személy megbízottjaként bizonyos ügyleteket végez ezen értékesítés céljából.
17      A kérdést előterjesztő bíróság kérdésében a héairányelv 2. cikkének (1) bekezdésére, valamint 9. cikkének (1) bekezdésére hivatkozik. Mivel az ellenszolgáltatás fejében teljesített termékértékesítésnek a héairányelv 2. cikke (1) bekezdése a) pontjában szereplő fogalma nem képezi az alapügy tárgyát, és mivel kizárólag a héairányelv 9. cikkének (1) bekezdése határozza meg az adóalany és a gazdasági tevékenység fogalmát, amelyekkel kapcsolatban az előterjesztő bíróság kérdést intéz a Bírósághoz, meg kell állapítani, hogy az első kérdés kizárólag e 9. cikk (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
18      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a héairányelv nagyon tágan határozza meg a héa alkalmazási körét azáltal, hogy az „adóalany” fogalmát tágan határozza meg, a „gazdasági tevékenység” gyakorlásának önállóságára összpontosítva, amely fogalom magában foglalja a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét, és különösen a materiális vagy immateriális javak bevétel elérése érdekében történő tartós hasznosítását (lásd ebben az értelemben: 2000. szeptember 12‑i Bizottság kontra Görögország ítélet, C‑260/98, EU:C:2000:429, 24–26. pont; 2016. október 12‑i Nigl és társai ítélet, C‑340/15, EU:C:2016:764, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Az ilyen tevékenység megléte indokolja az adóalanyiságot (2011. szeptember 15‑i Słaby és társai ítélet, C‑180/10 és C‑181/10, EU:C:2011:589, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
19      Az építési telkek értékesítését illetően a Bíróság megállapította, hogy releváns értékelési szempontnak minősül az a tény, hogy az érdekelt komoly ingatlanértékesítési lépéseket tett, hasonló eszközökhöz folyamodva, mint a termelők, kereskedők, illetve szolgáltatók, olyan komoly ingatlanértékesítési lépéseket tesz, mint például a közművesítési munkák elvégzése, valamint bevált értékesítési eszközök alkalmazása. Az ilyen kezdeményezések ugyanis rendszerint nem tartoznak a magánvagyon‑kezelés körébe, így az ebből eredő ügyletek nem tekinthetők a tulajdonos általi egyszeri joggyakorlásnak. Az ilyen kezdeményezések inkább egy olyan tevékenység keretébe illeszkednek, amelyet tartós bevétel elérése érdekében végeznek, és így gazdasági jellegűnek minősíthető (2011. szeptember 15‑i Słaby és társai ítélet, C‑180/10 és C‑181/10, EU:C:2011:589, 39–41. és 46. pont); 2015. július 9‑i Trgovina Prizma ítélet, C‑331/14, EU:C:2015:456, 24. pont; 2021. január 20‑i AJFP Sibiu és DGRFP Braľov ítélet, C‑655/19, EU:C:2021:40, 31. pont.
20      Márpedig az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a jelen ügyben a következő, az ingatlanfejlesztőkhöz és ‑közvetítőkhöz hasonló eszközöket igénybe vevő, komoly értékesítési lépéseknek minősíthető eszközökhöz folyamodtak:
–        az ingatlan kisebb telkekre történő felparcellázása, valamint az ingatlan‑nyilvántartásba és az ingatlan‑nyilvántartásba történő bejegyzések módosításához szükséges lépések megtétele;
–        a parcellák minősítésének módosítása (mezőgazdasági területekről építési telkekké) a helyi területrendezési tervben;
–        további földparcella vásárlása belső utak létrehozása és az egyéni telkekhez való hozzáférés céljából;
–        az ingatlan közművesítése;
–        a telkek tervezett felhasználásával összeegyeztethetetlen elemek eltávolítása;
–        a szükséges engedélyek beszerzése a hatáskörrel rendelkező hatóságoktól;
–        a parcellák promóciója a potenciális vásárlók körében;
–        a közjegyzői adásvételi okiratok megkötéséhez szükséges iratok elkészítése.
21      Egyébiránt az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az a tény, hogy valamely materiális javakat személyes szükségletek kielégítése érdekében vásárolták meg, nem akadálya annak, hogy e terméket utóbb a héairányelv 9. cikke (1) bekezdésének értelmében vett „gazdasági tevékenység” végzéséhez használják (2012. július 19‑i Rēdlihs ítélet, C‑263/11, EU:C:2012:497, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ebből következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által hangsúlyozott azon körülmény, miszerint a szóban forgó földterületet nem mezőgazdasági vagy kereskedelmi tevékenység folytatása céljából szerezték meg, nem zárja ki, hogy e földterület értékesítését gazdasági tevékenységnek lehessen minősíteni.
22      Igaz, hogy az alapügyben, amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben kiemelésre került, a jelen ítélet 20. pontjában említett komoly értékesítési lépéseket lényegében nem az értékesítendő földterület tulajdonosa, hanem az e célból megbízott eladó vagy szolgáltató tette meg. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben arra keresi a választ, hogy e megbízási szerződés nem alkalmas‑e az értékesítő által viselt gazdasági kockázat minimalizálására, és így annak kizárására, hogy úgy lehessen tekinteni, hogy az értékesítő önállóan végzett gazdasági tevékenységet.
23      Annak értékelése céljából, hogy valamely gazdasági tevékenységet függetlenül végeznek‑e, meg kell vizsgálni, hogy az érintett személy a tevékenységeit a saját nevében, saját javára és saját felelősségére végzi‑e, valamint azt, hogy ez a személy viseli‑e az e tevékenységek végzésével kapcsolatos gazdasági kockázatot (2016. október 12‑i Nigl és társai ítélet, C‑340/15, EU:C:2016:764, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
24      Az alapügyben kötött, a kérdést előterjesztő bíróság által ismertetett megbízási szerződésből az tűnik ki, hogy a megbízott tevékenysége arra korlátozódik, hogy a jelen ítélet 20. pontjában felsorolt feladatokat elvégezze a megbízói nevében és javára, akik továbbra is a földterület tulajdonosai és eladói maradnak az arra vonatkozó valamennyi adásvételi ügyletben.
25      Amint az e szerződésből szintén kitűnik, a megbízott tevékenységeinek díjazása, ideértve az említett tevékenységek elvégzéséhez szükséges feladatok ellátása során harmadik személyeknél felmerült költségek fedezését is, kétségtelenül az általa egyedül kialkudott, az eladásért kapott ártól függ. Ennek összegét ugyanis az egyes parcellák tényleges eladási ára és az említett szerződésben kikötött ár közötti különbségben határozták meg. Ebből következik, hogy a megbízott viseli a megbízással és a parcellák értékesítésével kapcsolatos, e megbízásban előírt lépések megtételével kapcsolatos gazdasági kockázatot. Ennek megfelelően, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is hangsúlyozza, ez a díjazási mód csökkenti a megbízók gazdasági kockázatát. Ugyanakkor a végső gazdasági kockázat, amely abban nyilvánulna meg, hogy a megbízási szerződés teljesítésének elmaradása vagy ha nem kerül sor eladásra, mert nincs olyan vevő, aki megvásárolná a földterülethez tartozó telkeket, kizárólag a megbízókat terheli, kivéve ha e szerződés ezzel ellentétes kikötéseket tartalmaz, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
26      A fentiekből következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a héairányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy gazdasági tevékenységet önállóan végző héaalanynak tekinthető az a személy, aki az eredetileg a személyes vagyona részét képező földterületet értékesíti, és az értékesítés előkészítését egy olyan gazdasági szereplőre bízza, amely e személy megbízottjaként komoly ingatlanértékesítési lépéseket tesz azáltal, hogy ezen értékesítés érdekében olyan eszközökhöz folyamodik, amelyek hasonlóak az e rendelkezés értelmében vett termelő, kereskedő vagy szolgáltató által alkalmazott eszközökhöz.
A második kérdésről
27      Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a héairányelv 9. cikkének (1) bekezdését, hogy egy, a héairányelv értelmében vett gazdasági tevékenységnek minősülő értékesítési ügylet keretében gazdasági tevékenységet önállóan végző adóalanynak kell tekinteni külön‑külön a tulajdonközösségben lévő házastársakat, illetve a társtulajdonos házastársak által alkotott törvényen alapuló vagyonközösséget.
28      E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a héairányelv 9. cikkében alkalmazott kifejezések, különösen az „az a személy” kifejezés, az „adóalany” fogalmának tág és a gazdasági tevékenység gyakorlásának önállóságára összpontosító meghatározását adják abban az értelemben, hogy héaalanynak kell tekinteni valamennyi természetes és akár közjogi, akár magánjogi jogi személyt, még a jogi személyiséggel nem rendelkező szervet is, amelyek objektív módon eleget tesznek az e rendelkezésben foglalt kritériumoknak (2020. szeptember 16‑i Valstybinė mokesčių inspekcija [Közös vállalkozásról szóló szerződés] ítélet, C‑312/19, EU:C:2020:711, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29      Annak megállapítása érdekében, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló körülmények között kit kell „héaalanynak” tekinteni, azt kell megvizsgálni, hogy ki gyakorolta önállóan az érintett gazdasági tevékenységet. Az önállóságra vonatkozó kritérium az érintett ügylet valamely konkrét személynek vagy szervezetnek való betudását érinti, miközben ezen túlmenően biztosítja, hogy e személy vagy szervezet az esetlegesen fennálló adólevonási jogát jogbiztonságot nyújtó módon gyakorolhassa. Ennek érdekében, amint arra a jelen ítélet 23. pontja is emlékeztetett, meg kell vizsgálni, hogy az érintett személy a gazdasági tevékenységet a saját nevében, saját javára és saját felelősségére végzi‑e, valamint azt, hogy e személy viseli‑e az e tevékenységek gyakorlásához kapcsolódó gazdasági kockázatot (2020. szeptember 16‑i Valstybinė mokesčių inspekcija [Közös vállalkozásról szóló szerződés] ítélet, C‑312/19, EU:C:2020:711, 40. és 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
30      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy annak meghatározása céljából, hogy ki az alapügyben adóalany, azaz a házastársak külön‑külön, vagy az a törvényen alapuló vagyonközösség, amelyet ők alkotnak, és amelyhez a földterületek tartoznak, a családjogi és gyámügyi törvénykönyvről szóló törvény rendelkezéseit kell figyelembe venni.
31      Kétségtelen, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a héairányelv céljára figyelemmel, amely cél a héa alapjának egységes módon és uniós szabályok szerint történő meghatározására irányul, az adóalanyi minőséget valamennyi tagállamban egységesen kell értelmezni, és azt kizárólag a héairányelv 9. cikkének (1) bekezdésében foglalt kritériumok alapján kell értékelni (2014. szeptember 17‑i Skandia America [USA], filial Sverige ítélet, C‑7/13, EU:C:2014:2225, 23. pont); lásd analógia útján: 2000. június 8‑i Breitsohl ítélet, C‑400/98, EU:C:2000:304, 48. pont).
32      Mindazonáltal a nemzeti jog rendelkezéseinek figyelembevétele hasznos lehet annak meghatározásához, hogy az alapügyben szereplőkhöz hasonló körülmények között teljesülnek‑e a jelen ítélet 23. és 29. pontjában felidézett azon kritériumok, amelyek alapján megállapítható, hogy valamely gazdasági tevékenységet önállóan gyakoroltak‑e (lásd ebben az értelemben: 2023. december 21‑i Administration de l’enregistrement, des domaines et de la TVA [Héa – Igazgatótanács tagja] ítélet, C‑288/22, EU:C:2023:1024, 55. pont).
33      Bár végső soron a tényállás értékelésére és a nemzeti jog értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy E. T. és W. T. egymástól függetlenül bonyolították‑e le a szóban forgó értékesítéseket, a Bíróság, amelynek az a feladata, hogy hasznos válaszokat adjon a kérdést előterjesztő bíróságnak, hatáskörrel rendelkezik arra, hogy az alapeljárás iratai, valamint az elé terjesztett észrevételek alapján olyan iránymutatásokat adjon, amelyek lehetővé teszik ez utóbbi számára az előtte folyamatban lévő konkrét jogvita eldöntését (lásd ebben az értelemben: 2020. december 17‑i WEG Tevesstraße ítélet, C‑449/19, EU:C:2020:1038, 31. pont).
34      Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy önmagában az a tény, hogy a szóban forgó vagyontárgy a törvényen alapuló vagyonközösség részét képezi, és a házastársak közös tulajdona, nem zárja ki a házastársak külön adóztatását, amennyiben az érintett gazdasági tevékenységet egyikük külön végzi (lásd ebben az értelemben: 2005. április 21‑i HE ítélet, C‑25/03, EU:C:2005:241, 74. pont), vagy ha mindegyikük önállóan végez gazdasági tevékenységet (lásd ebben az értelemben: 2022. március 24‑i Dyrektor Izby Skarbowej w L. [A térítési átalányban részesülő mezőgazdasági termelői jogállás elvesztése] ítélet, C‑697/20, EU:C:2022:210, 24. és 25. pont).
35      Ezt követően állapítható meg, hogy úgy tűnik, hogy a családjogi és gyámügyi törvénykönyvnek a kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott, a közös javak és azok rendszerét meghatározó rendelkezéseiből mint ilyenekből nem vonható le az a következtetés, hogy egy közös vagyontárgy értékesítése során a törvényen alapuló tulajdonosi közösség jár el a saját nevében, javára és felelősségére, illetve viseli annak gazdasági kockázatát.
36      Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből azonban az tűnik ki, hogy a nemzeti gyakorlat lehetővé teszi, hogy egy jogi személyiséggel nem rendelkező polgári jogi társulást független adóalanyként kezeljenek, mivel azt minden egyes tagjától elkülönítve héafizetésre kötelezettnek tekintik.
37      Egyébiránt, mivel a lengyel jognak a kérdést előterjesztő bíróság és E. T. által ismertetett rendelkezései szerint egy közös vagyontárgy értékesítéséhez mindkét házastárs beleegyezése szükséges, és mivel egyiküknek sem áll fenn jogosultsága arra, hogy a vagyonközösség érdekében eljárjanak, úgy tűnik, hogy a két házastárs a szóban forgó értékesítések során együttesen járt el, és így – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat fenntartása mellett – harmadik személyekkel (vásárlókkal és hatóságokkal) és a kívülállókkal szemben nem úgy tűntek fel, mint akik önállóan járnak el, ami releváns tényezőnek minősül az adóalany azonosítása szempontjából (lásd ebben az értelemben: 2016. október 12‑i Nigl és társai ítélet, C‑340/15, EU:C:2016:764, 30. és 34. pont; 2020. szeptember 16‑i Valstybinė mokesčių inspekcija [Közös vállalkozásról szóló szerződés] ítélet, C‑312/19, EU:C:2020:711, 43–46. pont).
38      Ráadásul, még ha mindez nem is meghatározó az adókötelezettséget keletkeztető gazdasági tevékenységhez járulékosan kapcsolódó cselekmények tekintetében (lásd ebben az értelemben: 2016. október 12‑i Nigl és társai ítélet, C‑340/15, EU:C:2016:764, 31. és 32. pont; 2020. szeptember 16‑i Valstybinė mokesčių inspekcija [Közös vállalkozásról szóló szerződés] ítélet, C‑312/19, EU:C:2020:711, 46. pont), megállapítható, hogy – amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik – a két házastárs együtt kötötte meg a megbízási szerződést a megbízottal, és együtt kérték a helyi hatóságokat a szóban forgó parcellákhoz való hozzáférés céljából átjárási szolgalom létesítésére.
39      Végül a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a házastársak tevékenységük keretében fennálló felelősségének rendszerére tekintettel a törvényen alapuló vagyonközösség az, amely a szóban forgó földterület‑értékesítéshez kapcsolódó gazdasági kockázatot viselte, és nem az egyes házastársak külön‑külön.
40      A fentiekből következik, hogy a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a héairányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egy, az ezen irányelv értelmében vett gazdasági tevékenységnek minősülő értékesítési ügylet keretében az nem képezi akadályát annak, hogy a társtulajdonos házastársak által alkotott törvényen alapuló vagyonközösség önállóan gazdasági tevékenységet folytató adóalanynak minősüljön, ha e házastársak harmadik személyekkel szemben láthatóan együttesen teljesítették az e vagyonközösséghez tartozó földterületek gazdasági tevékenységnek minősülő értékesítésére irányuló ügyletet, és ha az említett vagyonközösség viseli az e tevékenység gyakorlásához kapcsolódó gazdasági kockázatot.
A költségekről
41      Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (hatodik tanács) a következőképpen határozott:
1)      A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 9. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
a hozzáadottérték‑adó (héa) gazdasági tevékenységet önállóan végző alanyának tekinthető az a személy, aki az eredetileg a személyes vagyona részét képező földterületet értékesíti, és az értékesítés előkészítését egy olyan gazdasági szereplőre bízza, amely e személy megbízottjaként komoly ingatlanértékesítési lépéseket tesz azáltal, hogy ezen értékesítés érdekében olyan eszközökhöz folyamodik, amelyek hasonlóak az e rendelkezés értelmében vett termelő, kereskedő vagy szolgáltató által alkalmazott eszközökhöz.
2)      A 2006/112 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
egy, az ezen irányelv értelmében vett gazdasági tevékenységnek minősülő értékesítési ügylet keretében az nem képezi akadályát annak, hogy a társtulajdonos házastársak által alkotott törvényen alapuló vagyonközösség önállóan gazdasági tevékenységet folytató adóalanynak minősüljön, ha e házastársak harmadik személyekkel szemben láthatóan együttesen teljesítették az e vagyonközösséghez tartozó földterületek gazdasági tevékenységnek minősülő értékesítésére irányuló ügyletet, és ha az említett vagyonközösség viseli az e tevékenység gyakorlásához kapcsolódó gazdasági kockázatot.
Aláírások
*      Az eljárás nyelve: lengyel.
i      A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.