HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2019. december 11.(1)
C‑667/18. sz. ügy
Orde van Vlaamse Balies,
Ordre des barreaux francophones et germanophone
kontra
Ministerraad
(a Grondwettelijk Hof [alkotmánybíróság, Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal – 2009/138/EK irányelv – Jogvédelmi biztosítás – A biztosított szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választása – Bírósági vagy közigazgatási eljárás – Fogalom – Bírósági vagy bíróságon kívüli közvetítői eljárás”
I.      Bevezetés
1.        Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról (Szolvencia II) szóló, 2009. november 25‑i 2009/138/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv(2) 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezésére vonatkozik.
2.        Ezt a kérelmet az Orde van Vlaamse Balies (flamand ügyvédi kamara) és az Ordre des barreaux francophones et germanophone (francia és német nyelvű ügyvédi kamara) (a továbbiakban együtt: ügyvédi kamarák) által a 2017. április 9‑i wet tot wijziging van de wet van 4 april 2014 betreffende de verzekeringen en ertoe strekkende de vrije keuze van een advocaat of iedere andere persoon die krachtens de op de procedure toepasselijke wet de vereiste kwalificaties heeft om zijn belangen te verdedigen in elke fase van de rechtspleging te waarborgen in het kader van een rechtsbijstandsverzekeringsovereenkoms (a biztosításokról szóló, 2014. április 4‑i törvény módosításáról és a szabad ügyvédválasztás vagy valamely személy érdekeinek jogvédelmi biztosítási szerződés keretében valamennyi bírósági szakaszban történő védelméhez az eljárásra alkalmazandó jogszabály alapján szükséges szakképzettséggel bíró bármely egyéb személy szabad kiválasztásának biztosításáról szóló törvény)(3) megsemmisítése iránt benyújtott kereset alapján indult eljárás keretében terjesztették elő.
3.        Az ügyvédi kamarák keresete arra vonatkozik, hogy a belga jogalkotó csak a választottbírósági eljárásra terjesztette ki a jogvédelmi biztosítással rendelkező biztosított szabad ügyvéd‑ és képviselő‑választását, a közvetítői eljárásra pedig nem.
4.        Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a Grondwettelijk Hof (alkotmánybíróság, Belgium) azt kívánja megtudni, hogy a belga jogban szabályozott közvetítői eljárás, függetlenül attól hogy az bírósági vagy bíróságon kívüli közvetítői eljárás, a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „bírósági eljárás” fogalmába tartozik‑e.
5.        Elemzésem alapján azt fogom javasolni, hogy a Bíróság igenlő választ adjon e kérdésre. Először emlékeztetni fogok arra, hogy a 2009/138 irányelvnek a biztosított általi szabad ügyvédválasztásról szóló 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja önálló az ezen irányelv ebből származó költségek viseléséről szóló 198. cikkének (1) bekezdéséhez képest. Ezt követően felidézem a Bíróság jogvédelmi biztosítás biztosítottjának jogaira, különösen pedig a „közigazgatási” eljárás fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatából azokat az elemeket, amelyek hasznosak lehetnek a „bírósági eljárás” fogalmának értelmezéséhez. Végül a közvetítői eljárás sajátosságainak figyelembevételével levonom az ugyanezen irányelv céljainak megfelelő következtetéseket.
II.    Jogi háttér
A.      Az uniós jog
1.      A hatályon kívül helyezett 87/344/EGK irányelv
6.        A jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 1987. június 22‑i 87/344/EGK tanácsi irányelv,(4) amelyet a 2009/138 irányelv hatályon kívül helyezett,(5) 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírta:
„(1)      A jogvédelmi biztosítási szerződés kifejezett módon elismeri, hogy:
a)      amikor ügyvédet vagy a nemzeti jogszabályok értelmében megfelelő szakképzettséggel bíró egyéb személyt vesznek igénybe a biztosított személy érdekeinek védelme, képviselete vagy szolgálata érdekében valamely vizsgálatban vagy eljárásban [helyesen: bármely bírósági vagy közigazgatási eljárásban], a biztosított személy szabadon választhatja ki a kérdéses ügyvédet vagy egyéb személyt;”
2.      A 2009/138 irányelv
7.        A 2009/138 irányelv (16) preambulumbekezdése szerint:
„A biztosítási és viszontbiztosítási szabályozás és felügyelet fő célja a szerződők és a kedvezményezettek megfelelő védelme. A kedvezményezett kifejezés minden olyan természetes és jogi személyre kiterjed, aki vagy amely biztosítási szerződés alapján jogokkal rendelkezik. A pénzügyi stabilitás, valamint a tisztességes és stabil piacok is a biztosítási és viszontbiztosítási szabályozás és felügyelet céljai közé tartoznak, amelyeket szintén figyelembe kell venni, de amelyek nem áshatják alá a fő célkitűzést.”
8.        Az „A biztosításra és viszontbiztosításra vonatkozó különös rendelkezések” elnevezésű II. cím tartalmazza a „nem életbiztosításra vonatkozó különös rendelkezésekről” szóló II. fejezetet, amelynek „Jogvédelmi biztosításra” vonatkozó 4. szakasza foglalja magában a 198–205. cikket.(6)
9.        Az említett irányelv „E szakasz hatálya” című 198. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Ez a szakasz az I. melléklet A. részének 17. ágazatában említett jogvédelmi biztosításra vonatkozik, amelynek keretében a biztosító díjfizetés ellenében vállalja a jogi eljárások költségeinek viselését és egyéb, a biztosításhoz közvetlenül kapcsolódó szolgáltatások nyújtását, különösen a következő célokból:
[…]
b)      a biztosított személy védelme, illetve képviselete polgári, büntető‑, közigazgatási vagy egyéb eljárásban, vagy bármilyen, a személlyel szemben támasztott követelés esetén.”
10.      A 2009/138 irányelv 200. cikkének (1) és (4) bekezdése szerint:
„(1)      A székhely szerinti tagállam biztosítja, hogy a biztosítók az adott tagállam által választott lehetőséggel összhangban, vagy ha ezt a tagállam elfogadja, saját elhatározásuk alapján, a kárigények (2), (3) és (4) bekezdésben meghatározott kezelési módszereinek legalább egyikét alkalmazzák.
Akármelyik megoldást is alkalmazzák, a jogi költségekre biztosítási fedezettel rendelkező személyek érdekét azonos módon védettnek kell tekinteni ennek a szakasznak a keretében.
[…]
(4)      A szerződésnek úgy kell rendelkeznie, hogy a biztosított személyek a saját maguk által kiválasztott ügyvédet, vagy amennyiben ezt a nemzeti jogszabályok megengedik, bármely más megfelelő szakképzettségű személyt megbízhatnak attól a pillanattól kezdődően, hogy e szerződés értelmében követelést támasztanak.”
11.      Ezen irányelv „Szabad ügyvédválasztás” című 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja a következőt írja elő:
„(1)      A jogvédelmi biztosítási szerződés kifejezett módon rendelkezik arról, hogy:
a)      amennyiben ügyvédet vagy a nemzeti jogszabályok értelmében megfelelő szakképzettséggel bíró egyéb személyt vesznek igénybe a biztosított személy érdekeinek védelme, képviselete vagy szolgálata érdekében valamely vizsgálatban vagy eljárásban, a biztosított személy szabadon választhatja ki a kérdéses ügyvédet vagy egyéb személyt.”
B.      A belga jog
1.      A 2017. április 9‑i törvény hatálybalépése előtti, a biztosításokról szóló törvény
12.      A 2017. április 9‑i törvény hatálybalépéséig a 2014. április 4‑i wet betreffende de verzekeringen (a biztosításokról szóló törvény)(7) 156. cikkének 1. pontja a következőképpen szólt:
„A jogvédelmi biztosítási szerződés kifejezett módon rendelkezik arról, hogy:
1.      érdekeinek védelme, képviselete vagy szolgálata érdekében a biztosított személy szabadon választhat bármely bírósági vagy közigazgatási eljárásban ügyvédet vagy a nemzeti jog alapján szükséges szakképzettséggel bíró bármely egyéb személyt.”
2.      A 2017. április 9‑i törvény
13.      A 2017. április 9‑i törvény 2. cikke így szól:
„A biztosításokról szóló […] törvény 156. cikkének 1. pontja helyébe a következő rendelkezés lép:
»1°      érdekeinek védelme, képviselete vagy szolgálata érdekében a biztosított személy szabadon választhat bármely bírósági, közigazgatási vagy választottbírósági eljárásban ügyvédet vagy az eljárásra alkalmazandó jogszabály alapján szükséges szakképzettséggel bíró bármely egyéb személyt, választottbírósági eljárásban, közvetítői eljárásban vagy a vitarendezési jogszabályok által elismert más nem bírósági eljárásban a megkövetelt szakképzettséggel rendelkező és e célból kijelölt személyt;«”.
3.      A bíróságokról szóló törvénykönyv
14.      Az ügy Bírósághoz benyújtott irataiból kiderül, hogy a legutóbb a 2018. június 18‑i wet houdende diverse bepalingen inzake burgerlijk recht en bepalingen met het oog op de bevordering van alternatieve vormen van geschillenoplossing (a különböző polgárjogi rendelkezésekről és az alternatív vitarendezési eljárások elősegítését szolgáló rendelkezésekről szóló törvény)(8) által módosított Gerechtelijk Wetboek (bíróságokról szóló törvénykönyv) a közvetítői eljárás két formájáról, vagyis a bírósági és a bíróságon kívüli közvetítői eljárásról rendelkezik, amelyek közül az előbbire vonatkozó szabályokat az említett törvénykönyv 1730–1733. cikke, az utóbbira vonatkozó szabályokat pedig az említett törvénykönyv 1734–1737. cikke tartalmazza. Az alapelveket a bíróságokról szóló törvénykönyv 1723/1–1729. cikke állapítja meg.
a)      Az alapelvek
15.      A bíróságokról szóló törvénykönyv 1723/1. cikke értelmében:
„A békéltetés egy bizalmas és a vitában álló felek közötti önkéntes megbeszélésre épülő eljárás, amelyet egy független, semleges és pártatlan harmadik fél közreműködésével folytatnak le, aki megkönnyíti a felek közötti kommunikációt, és arra törekszik, hogy a feleket rábírja arra, hogy a megoldást maguk dolgozzák ki.”
16.      A bíróságokról szóló törvénykönyv 1729. cikke szerint:
„Bármelyik fél bármikor véget vethet a közvetítői eljárásnak anélkül, hogy ennek bármilyen következménye lenne rá nézve.”
b)      A bíróságon kívüli közvetítői eljárás
17.      A bíróságokról szóló törvénykönyv 1730. cikkének (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Bármely fél valamennyi bírósági vagy választottbírósági eljárástól függetlenül, a bírósági eljárás lefolytatása előtt, alatt vagy azt követően kezdeményezheti a másik félnél a közvetítői eljárás igénybevételét. A felek közös megegyezéssel jelölik ki a közvetítőt, vagy bíznak meg valamely harmadik személyt e kijelöléssel.”
18.      E törvénykönyv 1731. cikkének (1) és (3) bekezdése szerint:
„(1)      A felek a közvetítő segítségével maguk határozzák meg a közvetítői eljárás lefolytatásának szabályait és az eljárás időtartamát. E megállapodásukat írásban, a felek és a közvetítő által aláírt közvetítői jegyzőkönyvben megerősítik. A közvetítői eljárás költségeit és díjait a felek egyenlő arányban viselik, kivéve ha eltérően állapodnak meg.
[…]
(3)      A jegyzőkönyv aláírása felfüggeszti a végrehajtást a közvetítői eljárás időtartamára.”
19.      Az említett törvénykönyv 1732. cikke szerint:
„Ha a felek megállapodásra jutnak a közvetítői eljárásban, azt a keltezés feltüntetésével írásba kell foglalni, és a felek és a közvetítő aláírják. Adott esetben a közvetítő hozzájárulását is tartalmazza.
Ez az irat a felek által vállalt pontos kötelezettségeket tartalmazza.”
20.      A bíróságokról szóló törvénykönyv 1733. cikke ekképpen szól:
„Egyetértés esetén, és ha a közvetítői eljárást lefolytató közvetítőt a [bíróságokról szóló törvénykönyv] 1727. cikke szerinti megbízással látták el, a felek vagy azok egyike az [e törvénykönyv] 1731. és 1732. cikkének megfelelően elért közvetítői megállapodást a hatáskörrel rendelkező bíróság elé terjesztheti elismerés érdekében. […]
A bíróság csak akkor tagadhatja meg a megállapodás elismerését, ha az ellentétes a közrenddel vagy ha a családjogi ügyben folytatott közvetítői eljárásban elért megállapodás ellentétes a kiskorú gyermekek érdekével.
Az elismerő végzés hatálya [az említett törvénykönyv] 1043. cikke szerinti ítélet hatályával azonos.[(9)]”
21.      A kérdést előterjesztő bíróság szerint, ha a közvetítői eljárást lefolytató közvetítőt nem hagyta jóvá a szövetségi közvetítői bizottság, a közvetítői megállapodás nem ismerhető el, és végrehajtható jellegét más módon, például közjegyzői aktus útján kell megállapítani.
c)      A bírósági közvetítői eljárás
22.      A bíróságokról szóló törvénykönyv 1734. cikke szerint:
„(1)      A Hot van Cassatie [semmítőszék, Belgium] és az arrondissementsrechtbank [kerületi bíróság, Belgium] kivételével az eljárás bármely szakaszában a jogvitában eljáró bíróság a felek együttes kérelmére, vagy saját kezdeményezésére, de a felek egyetértése mellett, elrendelheti a közvetítői eljárást, amennyiben az ügy érdeméről még nem döntöttek.
[…]
(2)      A feleket a jogvita közvetítői eljárásban való megoldására utasító végzés […] tartalmazza az elfogadott közvetítő vagy közvetítők nevét és minőségét, megállapítja az eljárás lefolytatására rendelkezésre álló, hat hónapnál nem hosszabb időtartamot, és az ügy tárgyalását kitűzi az e határidő lejártát követő első lehetséges időpontra.
(3)      Legkésőbb a (2) bekezdés szerinti tárgyaláson a felek tájékoztatják az eljáró bíróságot a közvetítői eljárásról. Ha nem jutnak megállapodásra, a felek közös megegyezéssel kérhetik újabb határidő tűzését, vagy az eljárás folytatását.
[…]
(5)      Ha a felek együttesen kérik a közvetítői eljárás elrendelését, az eljárási határidők a kérelem benyújtásának napjától nyugszanak.
A felek vagy egyikük adott esetben kérhetik új határidő megállapítását a (2) bekezdés vagy az 1735. cikk (5) bekezdése szerinti tárgyalásra.”
23.      Az 1735. cikk (2) és (3) bekezdése értelmében:
„(2)      A közvetítői eljárás a jogvita egészére vagy egy részére vonatkozhat.
(3)      A bíróság a közvetítői eljárás alatt is eljáró bíróság marad, amely megtehet minden, általa szükségesnek ítélt intézkedést. A közvetítő vagy valamelyik fél kérelmére a megállapított határidő előtt is véget vethet a közvetítői eljárásnak.”
24.      A bíróságokról szóló törvénykönyv 1736. cikke szerint:
„[…]
Feladatának elvégzését követően a közvetítő írásban tájékoztatja a bíróságot arról, hogy a felek megállapodásra jutottak‑e.
Ha a közvetítői eljárás a felek akár részleges megállapodásával zárul, a felek vagy azok bármelyike kérheti a bíróságtól a [bíróságokról szóló törvénykönyv] 1043. cikkének megfelelően a megállapodás elismerését.
A Bíróság csak akkor utasíthatja el a megállapodás elismerését, ha az ellentétes a közrenddel, vagy ha a családjogi közvetítői eljárásban elért megállapodás ellentétes a kiskorú gyermekek érdekeivel.
Ha a közvetítői eljárásban nem a teljes ügyben értek el megállapodást, az eljárás a megjelölt napon folytatódik, a bíróságot megillető azon lehetőség sérelme nélkül, hogy amennyiben szükségesnek tartja, és ahhoz valamennyi fél hozzájárul, egy általa megállapított határidővel meghosszabbítsa a közvetítő eljárását.”
III. Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
25.      Az ügyvédi kamarák 2017. október 23‑án keresetet nyújtottak be a 2017. április 9‑i törvény megsemmisítése iránt a Grondwettelijk Hofhoz (alkotmánybíróság). Keresetük alátámasztására két jogalapra hivatkoznak, amelyek közül az egyik a Grondwet (alkotmány) 2009/138 irányelv 201. cikkével együtt értelmezett 10. és 11. cikkének megsértésére vonatkozik, amelyek az egyenlőség és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elveit tartalmazzák.
26.      E felperesek előadják, hogy a 2017. április 9‑i törvény, amely nem írja elő, hogy a jogvédelmi biztosítással rendelkező biztosítottat a közvetítői eljárás keretében is megilleti a szabad ügyvédválasztás, nem felel meg a 2009/138 irányelv 201. cikkének. Azt állítják, hogy többek között a Bíróság e cikkben szereplő „bírósági vagy közigazgatási eljárás” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatából arra lehet következtetni, hogy a „bírósági eljárás” fogalmát nem lehet megszorítóan értelmezni. Azt is előadják, hogy különböző szemszögekből mind az önkéntes, mind a bírósági közvetítői eljárást a 2009/138 irányelv 201. cikkének értelmében vett bírósági eljárás részének lehet tekinteni.
27.      A kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy a kifogásolt, 2017. április 9‑i törvény a jogvédelmi biztosítással rendelkező biztosítottat megillető azon, korábban valamennyi bírósági vagy közigazgatási eljárásban garantált lehetőséget, hogy szabadon válasszon ügyvédet vagy más szakképzett személyt, a választottbírósági eljárásra, nem pedig a közvetítői eljárásra terjesztette ki. A belga jogalkotó e döntése két megfontoláson alapul. Egyrészt a jogi képviselő jelenléte nem kedvez a közvetítői eljárásnak, másrészt pedig a közvetítői eljárás nem szükségszerűen jogi érvelésen alapul, szemben a választottbírósági eljárással.
28.      A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az ítélkezési gyakorlatból az következik,(10) hogy a 2009/138 irányelv 201. cikkének értelmében vett „bírósági eljárás” fogalmat tágan kell értelmezni, és az AK ítélet 19. pontjából arra lehet következtetni, hogy semmilyen különbség nem tehető – a „bírósági eljárást” is beleértve – az ilyen eljárás előkészítő és döntéshozatali szakasza között.
29.      Ez az ítélkezési gyakorlat ugyanakkor nem teszi lehetővé annak teljes bizonyossággal történő megállapítását, hogy ez a jog a közvetítői eljárásban is alkalmazandó‑e. E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy a közvetítői eljárás olyan jellemzőkkel bír, amelyek egyszerre vonatkoznak a jogvita békés rendezésére és a bírósági eljárásra. Különösen, mivel a közvetítői eljárás arra irányul, hogy a felek közvetítői megállapodást érjenek el, ez az eljárás különbözik a bírósági eljárástól és a jogvita békés rendezésének körébe tartozik. Mindazonáltal a közvetítői eljárást meg kell különböztetni a jogvita békés rendezésétől, mivel általában ezt követően kerül rá sor, azt a bíróságokról szóló törvénykönyv szabályozza, és a jóváhagyott közvetítő által lefolytatott közvetítői eljárásban elért megállapodást a hatáskörrel rendelkező bíróság elismerheti, így az elismerő végzésnek ítélet hatálya van.
30.      A Grondwettelijk Hof (alkotmánybíróság) által a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezésével kapcsolatban kifejtett, a fent hivatkozott körülményekből adódó kétségek miatt e bíróság úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a »bírósági eljárásnak« a [2009/138 irányelv] 201. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő fogalmát, hogy az [a bíróságokról szóló törvénykönyv] 1723/1–1737. cikke értelmében vett bíróságon kívüli és bírósági közvetítői eljárást is magában foglalja?”
31.      Írásbeli észrevételeket nyújtottak be az ügyvédi kamarák, a belga kormány, valamint az Európai Bizottság. E felek a 2019. október 2‑i tárgyaláson terjesztették elő szóbeli észrevételeiket.
IV.    Elemzés
32.      Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésével a Grondwettelijk Hof (alkotmánybíróság) azt kéri, hogy a Bíróság pontosítsa a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „bírósági eljárás” fogalmának tartalmát és terjedelmét, és lényegében azt kérdezi, hogy e rendelkezést úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely kizárja, hogy bírósági vagy bíróságon kívüli közvetítő eljárás esetén a jogvédelmi biztosítás biztosítottja szabadon válasszon ügyvédet vagy képviselőt.
33.      Az az elv, hogy a jogvédelmi biztosítási szerződéssel rendelkező biztosított a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja szerinti „bírósági vagy közigazgatási eljárásban” szabadon válasszon ügyvédet vagy bármely más, érdekeinek védelmére feljogosított személyt, nem új.
34.      Ezt az elvet hasonló módon fogalmazta meg a különböző biztosítási tárgyú irányelveket átdolgozó 2009/138 irányelvvel hatályon kívül helyezett 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja.(11) Következésképpen a Bíróság e cikkre vonatkozó értelmezésére is utalni kell.
35.      Ennélfogva először részletesen ismertetem a Bíróság ítélkezési gyakorlatából a „bírósági eljárás” fogalmának értelmezésére és a közvetítői eljárásra vonatkozó információkat, majd pedig azokat a következményeket, amelyekről úgy gondolom, hogy ezekből az információkból következnek.
36.      Előzetesen ugyanakkor a tárgyaláson a jogvédelmi biztosítás területén alkalmazandó rendelkezések megfogalmazása körül kialakult vita miatt hasznosnak tűnik számomra, hogy röviden ismertessem azok szerkezetét, amint az a 2009/138 irányelvben világosabban megjelenik.
A.      A jogvédelmi biztosításra alkalmazandó rendelkezések ismertetése
37.      A 2009/138 irányelvben a jogvédelmi biztosításra alkalmazandó rendelkezéseket egy önálló, a 198–205. cikket tartalmazó szakasz fogja össze.
38.      E szakaszban szerepel a Bíróság elemzéséhez hasznos és lényegében a 87/344 irányelv 2–4. cikkének megfelelő 198., 200. és 201. cikk.(12)
39.      A címek hozzáadásával az uniós jogalkotó pontosította e rendelkezések tárgyát, és egyértelművé tette azok önállóságát.(13) Ennélfogva, a 2009/138 irányelv 198. cikke meghatározza a jogvédelmi biztosítást, valamint annak hatályát, 200. cikke vonatkozik a kárigények biztosítók általi kezelésére, 201. cikke pedig meghatározza azokat az eseteket, amikor a biztosítottat megilleti a szabad ügyvédválasztás.
40.      Következésképpen különbséget kell tenni a 2009/138 irányelv 198. cikkének biztosító kötelezettségeire, vagyis arra vonatkozó rendelkezéseinek logikája, hogy a biztosító vállalja „a jogi eljárások költségeinek viselését és egyéb, a biztosításhoz közvetlenül kapcsolódó szolgáltatások nyújtását, különösen a következő célokból: […] a biztosított személy védelme, illetve képviselete polgári, büntető‑, közigazgatási vagy egyéb eljárásban, vagy bármilyen, a személlyel szemben támasztott követelés esetén”(14) és ezen irányelv 200. cikkének logikája között, amely a jogvédelmi biztosítással rendelkező biztosítottak kárigényei kezelésének három módját határozza meg, köztük a (4) bekezdésben szereplő módot, amely szerint a szerződésnek úgy kell rendelkeznie, „hogy a biztosított személyek a saját maguk által kiválasztott ügyvédet, vagy amennyiben ezt a nemzeti jogszabályok megengedik, bármely más megfelelő szakképzettségű személyt megbízhatnak attól a pillanattól kezdődően, hogy e szerződés értelmében követelést támasztanak”.(15)
41.      Szintén különbséget kell tenni a jogvédelmi biztosításra vonatkozó szakasz többi rendelkezése és a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának pontos tárgya között, amely meghatározza a biztosítottak jogait vagy „néhány sajátos fedezetet […] a biztosítottak javára”(16) az ügyvéd vagy képviselő szabad megválasztásával kapcsolatban.
42.      Következésképpen, véleményem szerint nem fér kétség ahhoz, hogy a 2009/138 irányelv 198. cikke (1) bekezdésének egyedüli célja a biztosított által fizetett szolgáltatások közül az ezen irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontjában biztosított szabad ügyvédválasztásból származó költségek viselésének megállapítása(17) a (2) bekezdésében előírt korlátok között. E cikknek nem célja azoknak a feltételeknek a megállapítása, amelyek mellett a biztosított ügyvédet vagy képviselőt választhat.
43.      Hasonlóképpen, a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának eltérő tárgyából nem lehet arra következtetni, hogy e cikk a szabad ügyvédválasztás elvének megállapítására korlátozódik a költségek biztosított általi vállalása nélkül, ami nyilvánvalónak tűnik. Pontosan ez, az irányelv 198. cikkének (1) bekezdésében szereplő költségviselési szabály tette szükségessé az uniós jogalkotó beavatkozását az ügyvéd vagy képviselő jogvédelmi biztosítás biztosítottja általi megválasztásának feltételeit illetően.
44.      Ezenkívül meg lehet jegyezni, hogy mivel a Bíróság tisztázta a biztosítottat a 87/344 irányelv 4. cikke (jelenleg a 2009/138 irányelv 201. cikke) – alapján megillető jogok terjedelmét, nem tartotta szükségesnek a 87/344 irányelv 2. cikke – amely a 2009/138 irányelv 198. cikkében jelenik meg – rendelkezéseinek értelmezését.(18)
45.      Miután pontosítottam a 2009/138 irányelv 198. cikke (1) bekezdésének b) pontja és 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja közötti kapcsolatot, elemzésemet azzal folytatom, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kikeresem azokat az elemeket, amelyek hasznosak mutatkoznak a biztosítottat megillető szabad ügyvédválasztás feltételeinek értékelése szempontjából.
B.      A Bíróság ítélkezési gyakorlatának a biztosítottat megillető szabad ügyvédválasztásra vonatkozó megállapításai
46.      A Bíróság a biztosítottat a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja – amely a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontjában jelenik meg – alapján megillető jogok terjedelmét olyan ügyekben vizsgálta, amelyekben a biztosított vagy bírósági eljárásokban vagy közigazgatási szervek előtt kívánta gyakorolni e jogait.(19)
1.      A biztosított bírósági eljárásokban való joggyakorlására vonatkozó eset
47.      Az Eschig ítéletben(20) a Bíróság egyrészt megállapított három elvet, amelyek a jogvédelmi biztosításra vonatkozó ítélkezési gyakorlat alapját jelentik, és amelyeket jelenleg 2009/138 irányelv szabályoz.
48.      Először, a 87/344 irányelv és különösen annak 4. cikkének célja a biztosítottak érdekeinek széles körű védelme.(21) Másodszor, e cikk (1) bekezdésének általános hatálya és kötelező jellege van.(22) Harmadszor, a 87/344 irányelvnek nem célja a tagállamok jogvédelmi biztosítási szerződéseinek teljes harmonizálása, és a tagállamok az uniós jog jelenlegi állapotában szabadon meghatározhatják az említett szerződésekre alkalmazandó szabályokat, amennyiben ezen a területen az uniós jog és különösen a 87/344 irányelv 4. cikkének tiszteletben tartásával gyakorolják hatásköreiket.(23)
49.      Másrészt a Bíróság hangsúlyozta, hogy a biztosítottat megillető „jogi képviselő” kiválasztásához való jog „a bírósági és közigazgatási eljárásokra korlátozott”,(24) és hogy ez a rendelkezés „a biztosított számára biztosítandó szabadság legalacsonyabb szintjét rögzíti függetlenül attól, hogy a biztosítóintézet [a 87/344] irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében előírt lehetőségek közül melyiket alkalmazza”.(25) A Bíróság pontosította, hogy „[a] 87/344 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt megoldás […] kiterjedtebb jogokat ad a biztosítottaknak, mint ezen irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja. Így ez utóbbi rendelkezés a jogi képviselő szabad kiválasztásának jogát csak bírósági vagy közigazgatási eljárás indítása esetén írja elő. Az említett irányelv 3. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt megoldás szerint azonban a biztosított attól kezdődően jogosult az érdekei védelmét jogi képviselőre bízni, hogy a biztosítási szerződés értelmében követelést támaszthat biztosítójával szemben, tehát bármilyen bírósági vagy közigazgatási eljárás előtt is”.(26)
50.      Két ezt követő ítéletben, a 2011. május 26‑i Stark ítéletben(27) és a 2013. november 7‑i Sneller ítéletben(28) a Bíróság felidézte az Eschig ítéletben megállapított elveket ahhoz, hogy ezekből az első ítéletben azt a következtetést vonja le, hogy a biztosított ügyvédválasztásával szemben támaszthatók földrajzi korlátok, amennyiben azok választási szabadságát nem fosztják meg lényegétől,(29) a másodikban pedig azt, hogy ez a szabadság nem korlátozható kizárólag azokra a helyzetekre, amikor a biztosító úgy dönt, hogy külső jogi képviselőt kell igénybe venni.(30)
51.      Ennélfogva az első három ítéletben a Bíróság a biztosítottat a bírósági eljárások keretében megillető jogok terjedelméről nyilatkozott anélkül, hogy értelmezte volna a „bírósági eljárás” vagy a „közigazgatási eljárás” fogalmát.(31)
52.      A Bíróság csak két későbbi ítéletben, a 2016. április 7‑én hozott Massar ítéletben és AK ítéletben értelmezte a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontja – amely a 2009/138. irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontjában jelenik meg – értelmében vett „közigazgatási eljárás” fogalmat.
2.      A biztosított közigazgatási szerv előtti joggyakorlására vonatkozó eset
53.      A Massar ítélet alapjául szolgáló ügyben a kérdést előterjesztő bíróság kérelme annak meghatározására irányult, hogy alkalmazható‑e az ügyvéd vagy jogi képviselő szabad megválasztásának elve, ha a jogvédelmi biztosítás biztosítottja a munkáltatója által benyújtott, a biztosítottnak való felmondás engedélyezése iránti kérelem független állami szerv általi vizsgálatához kívánt jogvédelmet igénybe venni, ez az eljárás ugyanis nem bírósági.(32)
54.      Az AK ítélet alapjául szolgáló ügyben ugyanez a kérdés merült fel a jogvédelmi biztosítás azon biztosítottja esetén, aki panaszt kívánt benyújtani a speciális gyógykezelési költségek ellenőrzésére törvény által kijelölt központhoz azt követően, hogy e központ elutasította az ellátások engedélyezése iránti kérelmét. E második esetben az eljárás szintén nem bírósági eljárás volt.
55.      Mindazonáltal már most hangsúlyozni kell, hogy egy fontos különbség áll fenn a két ügy között. Míg az AK ítélet alapjául szolgáló ügyben a közigazgatási határozattal szemben keresetet lehetett indítani a társadalombiztosítási és közszolgálati ügyekben hatáskörrel rendelkező közigazgatási bíróság előtt,(33) addig a Massar ítélet alapjául szolgáló ügyben folytatott eljárás keretében erre nem kerülhetett sor. A közigazgatási határozattal szemben nem lehetett keresetet indítani vagy panaszt benyújtani. Egyedül kártérítési pert lehetett indítani a polgári bíróság előtt.(34)
56.      A Bíróság érdemben megállapította, hogy a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy a „közigazgatási eljárás” e rendelkezésben szereplő fogalma alá tartozik a Massar ítélet esetén „az olyan eljárás, amellyel egy állami szerv engedélyezi a munkáltatónak, hogy felmondjon a jogvédelmi biztosítással rendelkező munkavállalónak”(35), az AK ítélet esetén pedig „az az állami szerv előtt folyamatban lévő panasztételi szakasz, amelynek során az állami szerv bírói úton megtámadható határozatot hoz”(36).
57.      E határozatok, különösen pedig azok indokolása fényében kell megvizsgálni az alapügyben a Grondwettelijk Hof (alkotmánybíróság) azon kérdését, hogy a „bírósági eljárás” fogalmát lehet‑e úgy értelmezni, hogy a közvetítői eljárás a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának hatálya alá tartozik.
58.      Ugyanakkor, miután a „bírósági eljárás” fogalmát a Bíróság által szokásosan alkalmazott módszer szerint kell értelmezni, úgy vélem, hogy a Massar és az AK ítélet hatályának elemzése csak kiegészíti a Bíróság által az uniós jogi rendelkezések elemzéséhez rendszerint felhasznált elemeket.
C.      A 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „bírósági eljárás” fogalma
59.      A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi.(37)
60.      A jelen ügyben úgy tűnik számomra, hogy a szövegkörnyezetet a Massar és AK ítéletek alapján kell megállapítani.
1.      A 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának szövege
61.      Emlékeztetni kell arra, hogy a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának szövegével kapcsolatban a Bíróság megállapította, hogy abból „az következik, hogy a »közigazgatási eljárás« fogalmát a »bírósági eljárás« fogalmával szembeállítva kell értelmezni”(38). Ez a megállapítása 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdésének e tekintetben azonos módon megfogalmazott a) pontjára is érvényes.
62.      Az egyetlen különbség a francia nyelvi változat szövegében(39) a „procédure” fogalmat érinti, amely arra vonatkozik, hogy a „toute procédure” fogalmat az „une procédure” váltotta fel, és amelynek önmagában véleményem szerint semmilyen hatása nincs.(40) Ezenkívül a Bíróság a 87/344 irányelv tizenegyedik preambulumbekezdésére utalva az egy vagy valamennyi bírósági vagy közigazgatási eljárás „keretében” kifejezést alkalmazta.(41)
63.      A „bírósági vagy közigazgatási eljárás” kifejezés csak ezen irányelv biztosítottat megillető szabad ügyvédválasztásról szóló 201. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szerepel. A 2009/138 irányelv 87/344 irányelv 2. cikkével azonos 198. cikke, amelyben a „jogi eljárások” kifejezés szerepel, eltérően van megfogalmazva.
64.      Ugyanis, bár e rendelkezés a biztosító kötelezettségeként előírja „a jogi eljárások költségeinek viselését”, azt nagyon tágan határozták meg, ami az alábbi megfogalmazásból is következik: „különösen a következő célokból: […] a biztosított személy védelme, illetve képviselete polgári, büntető‑, közigazgatási […] eljárásban”, amely felsorolást a „vagy egyéb eljárásban” elem követ.(42)
65.      Az e rendelkezés szövege közötti különbség a különböző nyelvi változatokban is megjelenik. Példaként, az angol nyelvi változatban a 2009/138 irányelv 198. cikke a „legal proceedings” és „defending or representing the insured person in civil, criminal, administrative or other proceedings” kifejezéseket használja, míg ezen irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontjában a következő fordítás szerepel: „in any inquiry or proceedings”.
66.      Hasonlóképpen, a 2009/138 irányelv 198. cikkének német nyelvi változata a „die Kosten des Gerichtsverfahrens” és a „den Versicherten in einem Zivil‑, Straf‑, Verwaltungs‑ oder anderen Verfahren” kifejezéseket használja, ugyanezen irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontjában pedig az „in einem Gerichts‑ oder Verwaltungsverfahren” kifejezés szerepel.
67.      A 87/344 irányelv előkészítő dokumentumainak vizsgálatából, amelyekbe betekinthettem, arra következtetek, hogy a szöveg harmonizációjának hiánya nem az uniós jogalkotó különös akaratának eredménye. Ugyanis sem a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló tanácsi irányelv javaslat,(43) sem pedig a többi előkészítő irat(44) nem tartalmaz magyarázatot e tekintetben. A 87/344 irányelv 4. cikkének kialakulásával kapcsolatban egyedül azt lehet megállapítani, egyrészt hogy a Bizottság indokolásában lényegében az szerepel, hogy „a jogvédelmi biztosítási szerződések előírják, hogy a biztosító viseli a biztosított érdekeinek védelmével megbízott ügyvéd költségeit és díjait. Kevéssé tűnik elvártnak, hogy ez az ügyvéd a biztosítótársaság rendes ügyvédje legyen, különösen, ha a társaság több ágazatban is aktív. Ez nehéz helyzetbe hozná ezt az ügyvédet. Maga az irányelv is úgy rendelkezik, hogy magának a biztosítottnak kell lehetőséget adni arra, hogy megválassza tanácsadóját”. Másrészt a Gazdasági és Szociális Bizottság azt kérte, hogy „határozzák meg egyértelmű és kifejezett módon az ügyvédhez fordulás módjait”, de nem nyújtottak be az eljárások jellegét pontosító módosító javaslatot.(45)
68.      Csak az Állandó Képviselők Bizottsága tanácsosainak 1987. május 26‑i, a jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, módosított tanácsi irányelvjavaslatra vonatkozó jelentésében(46) magyarázták, hogy „a szabad ügyvédválasztás minimumszintjét a bírósági és közigazgatási eljárásokhoz képest kell meghatározni”, anélkül hogy pontosította volna a 2. cikk eltérő megfogalmazására vonatkozó választást, különösen pedig az utóbbi rendelkezésben szereplő „különösen” és „vagy egyéb” kifejezések hatályát.
69.      Ezen jogtörténeti előzmény véleményem szerint megerősíti a „bírósági eljárás” fogalmának tág értelmezését, amint azt a Bíróság a Massar és az AK ítéletben a „közigazgatási eljárás” fogalmával kapcsolatban megállapított. A Bíróság elismerte, hogy ezt a fogalmat nem lehet kizárólag a közigazgatási bírósági eljárásokra korlátozni, vagyis azokra, amelyek az úgynevezett bíróságok előtt folynak,(47) valamint hogy a 87/344 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése nem tesz különbséget a bírósági vagy közigazgatási eljárás előkészítő és döntéshozatali szakasza között.(48)
70.      Most tehát ezen ítéletek hatályát fogom elemezni, amely meghatározó a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezéséhez.
2.      A Massar ítélet és az AK ítélet hatálya
71.      Ezen ítéletek indokolásának szó szerinti értelmezéséből arra kell következtetni, hogy a „bírósági eljárás” 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében vett fogalma önálló fogalom, amely magában foglalja az annak meghosszabbítását jelentő bírósági eljárást megelőző szakaszt.
72.      Következésképpen, véleményem szerint előzetesen arra lehet következtetni, hogy a közvetítői eljárás a jogviták rendezésének módjaként e fogalom hatálya alá tartozik.(49)
73.      Ennélfogva nem értek egyet azokkal a véleményekkel, amelyek szerint a Massar és AK ítéletek hatályát az ezen ítéletek alapját jelentő különös körülményekre kell korlátozni, amelyekből annak a szervezeti feltételnek az alkalmazása következik, hogy a közigazgatási hatóság a jogvédelmi biztosítás biztosítottjának jogait érintő határozatokat hozhat. A „bírósági eljárás” fogalma tehát csak azokra az eljárásokra vonatkozna, amelyek során a bíróság végleges jelleggel dönt az érdekelt jogi helyzetéről.
74.      Rámutatok először, hogy ha ezt az elemzést elfogadnánk, az kizárná a közigazgatási ügyekben folytatott közvetítői eljárást(50) a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának hatálya alól, ami ellentétesnek tűnik számomra a Bíróság Massar ítéletből és AK ítéletből következő értelmezésével.
75.      Másodszor, megjegyzem, hogy a Bíróság nem korlátozta értelmezését azzal, hogy elismert egy szervezeti feltételt, mivel megerősítette, hogy a biztosítottak érdekeit széles körű védelemben kell részesíteni,(51)valamint ezt az elvet azokban a különös helyzetekben alkalmazta, amelyek eltérő jellegét hangsúlyozni kell.
76.      Amint ugyanis arra a Bíróság a z AK ítéletben rámutatott, az „[eljárás] […] elengedhetetlen előfeltétele a közigazgatási bíróság előtti keresetindításnak”,(52)anélkül hogy pontosította volna, ez kötelező‑e, vagy sem, míg a Massar ítéletben a közigazgatási határozattal szemben nem lehetett keresetet indítani. Az azonban polgári bíróság előtt indított kártérítési kereset alapjául szolgálhat.(53)
77.      Ezenkívül ebben az ítéletben a Bíróság egy munkáltató általi felmondás közigazgatási eljárással való jóváhagyását bírálta el,(54)amelynek során az érintett munkavállaló semmilyen panasszal nem élt. Őt csupán meghallgatják,(55) és keresetet sem indíthat. Ez jelentős különbség az AK ítélet alapjául szolgáló ügyhöz képest.
78.      A Massar ítélet és a z AK ítélet ezen összehasonlító elemzése véleményem szerint lehetővé teszi a Bíróság által elismert alapvető feltételek meghatározását. Kétségtelenül annak szükségességéről van szó, hogy védeni kell annak a biztosítottnak az érdekeit, akinek jogait érintik,(56) de ezen ítéletek megfogalmazása szerint vagy egy olyan „szakaszban”,(57) vagy egy olyan „eljárásban”,(58) amely kapcsolatba hozható a későbbi bírósági szakasszal.
79.      Semmilyen feltételt nem állapítottak meg az ügyvédi közreműködés kötelező jellegére vagy az előzetes szakaszra vonatkozóan.
80.      Másként kifejezve, a Bíróság azonosan döntött olyan körülmények között, amelyekben közös pont a jogvédelmi biztosítás biztosítottjának azon akarata volt, hogy szá mára kedvező közigazgatási határozat szülessen azt megelőzően, hogy valamely bíróság oly módon, amely nem korlátozódik a közigazgatási határozat megalapozottságának felülvizsgálatára, elbírálja e határozat esetleges vitatását.
81.      Ebből arra következtetek, hogy az „eljárás” fogalma alá nem csak a „szó szoros értelmében vett bíróság előtti” jogorvoslati, vagyis az a bírósági szakasz tartozik,(59)amely folyamatban van, vagy meg fogják indítani, hanem az azt megelőző, másként kifejezve bíróságon kívüli szakasz is.(60)
82.      Az ilyen értelmezés összeegyezteti a különböző nyelvi változatokban szereplő „bírósági vagy közigazgatási eljárás” fogalmat a 87/344 irányelv 4. cikkének és a 2009/138 irányelv 201. cikkének angol nyelvi változatában szereplő „inquiry” kifejezés általános jelentésével.(61)
83.      Már csak azt kell igazolni, hogy ez az értelmezés összeegyeztethető a 2009/138 irányelv jogvédelmi biztosításra vonatkozó céljaival.
3.      A jogvédelmi biztosításra vonatkozó rendelkezések által követett célok
84.      Azt a kérdést kell megválaszolni, hogy a 2009/138 irányelv jogvédelmi biztosításra vonatkozó különös szakaszában rögzített elérendő célok mennyiben igazolják a „bírósági eljárás” fogalmának ugyanolyan módon való értelmezését, mint ahogy a Bíróság a „közigazgatási eljárás” fogalmát a Massar ítéletben és az AK ítéletben értelmezte.
85.      Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság következetesen megerősítette hogy a 87/344 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének a) pontját az általa követett célra tekintettel nem lehet megszorítóan értelmezni az ügyvéd vagy a képviselő szabad megválasztását illetően,(62)emlékeztetett továbbá arra, hogy ennek a rendelkezésnek általános hatálya és kötelező jellege van.(63)
86.      Véleményem szerint, amint azt a Massar ítélet és az AK ítélet körülményei is mutatták, amelyek igazolták, hogy ezen elvek alapján az „eljárás” fogalmát nem szűk értelemben kell venni, vagyis úgy, hogy annak hatálya alá csak a folyamatban lévő bírósági eljárás tartozik, hanem úgy, hogy a döntéshozatali szakaszt megelőző valamennyi szakasz a körébe tartozik, a jogvédelmi biztosítás biztosítottja számára a szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választást minden olyan helyzetben biztosítani kell, amely a biztosítottak érdekeit érintő kérdések elbírálására vonatkozik az állami igazságszolgáltatás előtti jogorvoslat nélkül.
87.      A mód kevéssé fontos, mivel olyan szakaszról van szó, amely bírósági aktushoz, vagyis a felek jogait rögzítő jogerős, kikényszeríthető vagy akár végrehajtható aktushoz vezethet.
88.      Márpedig pontosan ezen előzetes szakasz, amelynek során – amint azt az ügyvédi kamarák hangsúlyozzák – a biztosított jogainak megsértése esetén számos rendelkezésére álló eljárás közül választhat annak mérlegelésével, hogy mekkora esély van ezek sikerére jogi és gyakorlati értelemben, következményei miatt felel a szabad ügyvédválasztás a biztosított érdekeinek széles körű védelmére vonatkozó aggodalmakra.(64)
89.      Következésképpen, amennyiben ez az előkészítő szakasz természetes személyek közötti kapcsolatokat vagy olyan kapcsolatokat érint, amelyekben a közigazgatási szervek jogköreiket gyakorolják, és ez egy határozatban ölt testet, abban a biztosítottnak jogai védelme érdekében rendelkeznie kell egy olyan eszközzel, amely először a bírósági eljárás elkerülését szolgálja, egy esetleges második esetben azonban hasznos lehet annak megindításához, amely körbe tartozik a panaszon kívül a vizsgálati eljárás megindításáról szóló levelek megküldése, vagy általánosabban bármely aktus, amely megszakíthatja az elévülést.
90.      Ennélfogva, ha a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontjának így meghatározott hatálya összhangban áll az irányelv által követett céllal, milyen következtetések vonhatók le ebből a közvetítői eljárással kapcsolatban?
D.      A közvetítői eljárás és a „bírósági eljárás” fogalma
91.      A legkényesebb eldöntendő kérdés a közvetítői eljárásra vonatkozik, amely bármely, már megindított bírósági eljárástól függetlenül folyik.
92.      Ha ugyanis már bírósághoz fordultak, a közvetítői eljárás véleményem szerint csak a folyamatban lévő bírósági eljárás egy szakaszának minősül. Következésképpen ellentétes lenne a 2009/138 irányelv jogvédelmi biztosításra vonatkozó rendelkezései által követett célokkal, ha az ilyen biztosítás biztosítottja a továbbiakban már nem vehetné igénybe az eredetileg választott ügyvéd segítségét.
93.      Minden egyéb esetben a közvetítői eljárás a szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választást illetően véleményem szerint szintén a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „bírósági eljárás” fogalmának hatálya alá tartozik(65) hat alapvető okból.
94.      Először, a közvetítői eljárás, amelyet a határokon átnyúló jogvitákra alkalmazandó, a polgári és kereskedelmi ügyekben végzett közvetítés egyes szempontjairól szóló, 2008. május 21‑i 2008/52/EK irányelv 3. cikkének a) pontjára(66) utalással tűnik hasznosnak meghatározni,(67) olyan szakasznak minősül, amely során a felek jogvitájukat békés úton kívánják rendezni.(68)
95.      A közvetítői eljárás igénybevételével a felek érdekeiknek megfelelő megoldást kívánnak elérni,(69) hasonlóan azokhoz, akik valamely személyhez vagy szolgálathoz fordulnak panasszal annak számukra kedvező elbírálása érdekében. Véleményem szerint a közvetítés csak egy másik eszköze ugyanezen eredmény elérésének.
96.      Ezenkívül néhány nemzeti jogban a közvetítői szakasz kötelező lehet,(70) mint a nemzeti jog által bizonyos esetekben előírt, a közigazgatási szerv előtti panasztétel szakasza. Arra tehát nem lehet érvet alapítani, hogy a közvetítői eljárás kizárólag a felek akaratától függ.(71)
97.      Másodszor, mind a közvetítői eljárásban, mind a panaszeljárásban hasonló az ügyvéd szerepe. Az a feladata, hogy a biztosítottat ellássa minden olyan hasznos információval, amely lehetővé teszi számára egyrészt, hogy a bírósághoz fordulást megelőző szakaszban értékelje a különböző megtett intézkedésekhez fűződő érdekét, másrészt pedig segítségére lehet, hogy azokat sikerrel végrehajtsa, a bírósági eljárás megindítására vonatkozó lehetőség sérelme nélkül, ha az szükségesnek bizonyul, mert semmilyen tartós megállapodást nem sikerült elérni.(72)
98.      Harmadszor, a közvetítői eljárásnak a panaszeljárással egyenértékű, hacsak nem azon túlmutató hatása van a bírósági eljárásra, mivel a közvetítői eljárás az elévülés nyugvásához vezethet, amely többek között a belga jogban a bíróságon kívüli közvetítés jegyzőkönyvének aláírásával következik be.(73)
99.      Ennélfogva a közvetítői szakaszban az érintett felek minimum a bírósági eljárást megelőző szakaszban vannak, amely során az ügyvéd segítségével teljesül a biztosított „jogvédelme” az AK ítélet szavaival élve,(74) és egy másik megfogalmazás szerint a Massar ítéletben.(75) Egyedül ezen ok alapján közömbös, hogy valamely harmadik fél beavatkozik‑e, valamint hogy a megszületett megoldás nem szükségszerűen felel meg szigorúan az egyes felek jogainak.
100. Negyedszer, a közvetítői eljárás e koncepciója, hogy az a döntéshozatali szakaszt megelőző szakasznak minősül, annál is inkább elfogadható, mert a panaszeljárástól eltérően, amelyben nem születik ítélet, ha a személy, aki úgy véli, sérelmet szenvedett, elégtételt kapott, a közvetítői eljárás egy bírósági jellegű eljárást eredményezhet, amennyiben a felek közötti megállapodás tartalmát végrehajthatóvá kell nyilvánítani.(76) Azt ezt követően a többi tagállamban is el kellene ismerni és végrehajthatóvá kellene nyilvánítani a polgári és kereskedelmi ügyekben a határozatok végrehajtásáról szóló rendeletek alapján,(77) hasonlóan azokhoz a valamely bírósági szerv által hozott határozatokhoz, amelyek célja, hogy az Unión belül mozogjanak.
101. Ezenkívül egy gyakorlati érvre is hivatkozni lehet. Hogyan tekintsünk arra, hogy az ebben a második, bírósági szakaszban választott ügyvéd vagy képviselő ne az legyen, aki a megelőző szakaszban segítette volna a biztosítottat? A szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választás véleményem szerint a hatékonyságnak és a költségek csökkentésének biztosítéka.
102. Ötödször, szintén azon a véleményen vagyok, hogy a jogvédelmi biztosítás biztosítottja számára a közvetítői eljárásban való szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választás biztosítása hatékonyan hozzájárul „a jogviták alternatív rendezéséhez való hozzáférés elősegítés[ére] és a jogviták egyezséggel történő rendezésének megkönnyítés[ére]” irányuló, a 2008/52 irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében megállapított cél megvalósításához.(78)
103. Következésképpen azt kérem, hogy a Bíróság ebből az új szempontból vizsgálja meg a jogvédelmi biztosítás biztosítottját megillető szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választást. A 87/344 irányelv kidolgozása során ugyanis az alternatív vitarendezési eljárások elősegítésének az EUMSZ 81. cikk (2) bekezdésének g) pontjában megállapított célja(79) még nem bírt ugyanolyan fokú jelentőséggel.
104. Ez azonban ma már másképp van, miután az utóbbi tíz évben jelentősen növekedett a tagállamokban lefolytatott perek száma.(80)
105. Azonos megállapítás tehető a fogyasztói perekkel kapcsolatban. Ugyanis ugyanezen, az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés javítására vonatkozó, a viták békés rendezésére irányuló különböző módszereket előnyben részesítő előfeltevés alapján dolgozták ki a fogyasztói jogviták alternatív rendezéséről, valamint a 2006/2004/EK rendelet és a 2009/22/EK irányelv módosításáról (Fogyasztói alternatív vitarendezési irányelv) szóló, 2013. május 21‑i európai parlamenti és tanácsi irányelvet.(81)
106. Ennélfogva nem lehet koherens egyrészt a biztosítottak jogainak széles körű védelmére irányuló 2009/138 irányelvből, másrészt pedig az ugyanezen, az állam bíróságaihoz fordulás helyett az alternatív módszerek igénybevételét ösztönző célt követő, a viták békés rendezésére vonatkozó irányelvekből következő rendszerrel, ha a jogvédelmi biztosítás biztosítottját nem illeti meg a lehetőség, hogy szabadon válassza meg ügyvédjét vagy képviselőjét.
107. A közvetítői eljárásokat különösen a mindennapi élet jogvitáiban – mint a szomszédjogi, családjogi vagy munkaviszonnyal összefüggő viták – részesítik előnyben, ami szintén ezt az értelmezést erősíti.
108. Hatodszor, még szélesebb összefüggésben vizsgálva úgy vélem, hogy a „bírósági eljárás” fogalma értelmezésének kizárólag a „bíróság előtti eljárásokra” korlátozása olyan kockázatokkal járhat a jövőben, amelyekre szeretném felhívni a Bíróság figyelmét. Nem kellene figyelembe venni, hogy az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférést elősegítő eszközök utáni állandó kutatás a tagállamokban arra vezethet, hogy olyan nemzeti jogszabályokat alkotnak, amely a hagyományosan a bíróságok által gyakorolt feladatokat olyan civil vagy közigazgatási szervekre delegálják, amelyeket azzal bíztak meg, hogy megállapodást érjenek el a felek között? Márpedig, amennyiben egy ilyen megállapodásnak ítélet jelleget tulajdonítanak, az ügyvédválasztás kérdése ugyanilyen erővel merül fel.(82)
109. Következésképpen az a bírósági közeg, amelybe az eljárás vagy az aktus illeszkedhet, minősül véleményem szerint a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontja alkalmazási feltételének.(83)Így nem vagyok meggyőződve arról, hogy e rendelkezés hatálya alá tartozhat minden, a jogvita kialakulását megelőző, az ügylethez vagy szolgáltatáshoz hasonló,(84)szerződéskötés körébe tartozó jogviszony, mint az információkérés vagy –csere, illetve a tanácsadás.
110. Egy ilyen korlátozás véleményem szerint megfelelő válasszal szolgál azokra a jogszerű előfeltevésekre, amelyeket a jogvédelmi biztosítás biztosítottját megillető szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választás túlzottan kiterjesztő koncepciója vethet fel, valamint a 2009/138 irányelv 200. cikke (4) bekezdése tartalma kiüresítésének kockázatára.
111. Ezen okok együttese alapján úgy vélem, hogy a Massar ítélettel és az AK ítélettel összhangban a „bírósági eljárás” fogalmát nem lehet a „közigazgatási eljárás” fogalmától eltérően értelmezni, amely annak megállapítására vezet, hogy a közigazgatási eljárásban benyújtott panaszhoz hasonlóan a közvetítői eljárás is a döntéshozatali szakaszt megelőző szakasznak minősül, és bizonyos esetekben a bírósági eljárás egy szakasza lehet.
112. Ezt az értelmezést véleményem szerint a jóváhagyott közvetítő által lefolytatott közvetítői eljárásra vonatkozó belga jog tartalmának értelmezése sem tudja megkérdőjelezni.(85)
113. Először ugyanis az ügyvédi kamarákhoz hasonlóan rámutatok, hogy a közvetítői eljárásra alkalmazandó szabályokat a bíróságokról szóló törvénykönyvben helyezték el, függetlenül attól, hogy az bírósági vagy bíróságon kívül közvetítői eljárásról van szó, vagyis azt bíró rendelte el vagy sem.
114. Másodszor, a felek között létrejött megállapodás elismerése adja annak végrehajthatóságát. A belga kormánnyal és a Bizottsággal ellentétben úgy vélem, hogy a közrendbe ütközés és a gyermek érdekeinek felülvizsgálata(86)bírósági jelleggel bír, amennyiben az egyszerű alaki vizsgálaton túl érdemi értékelést is tartalmaz, amint azt az e tárgykörre vonatkozó ítélkezési gyakorlatunk is tanúsítja.(87)
115. Harmadszor, úgy tűnik számomra, hogy az elismerés nem kötelező jellege nem releváns, mivel az annak igénybevételére vonatkozó egyszerű lehetőség a meghatározó, a panaszeljárás szakaszát esetlegesen követő bírósági szakaszhoz hasonlóan.(88)
116. Következésképpen a jogvédelmi biztosítás biztosítottját megillető szabad ügyvéd‑ vagy képviselő‑választás kiterjesztését, amint azt a belga jogalkotó szabályozta, véleményem szerint nem lehet a választottbírósági eljárásra korlátozni, mivel az a szűk értelemben vett „eljárás” fogalmán, vagyis azon az eljáráson alapul, amelyet valamely jogvita elbírálása érdekében bíróság előtt indítottak. Márpedig úgy vélem, hogy ezt a fogalmat tágan és ezenkívül bármely pénzügyi megfontolástól függetlenül(89) a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően kell értelmezni.
V.      Végkövetkeztetés
117. A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Grondwettelijk Hof (alkotmánybíróság, Belgium) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
A biztosítási és viszontbiztosítási üzleti tevékenység megkezdéséről és gyakorlásáról (Szolvencia II) szóló, 2009. november 25‑i 2009/138/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 201. cikke (1) bekezdésének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az a nemzeti jogszabály, amely kizárja, hogy a jogvédelmi biztosítás biztosítottja bírósági vagy bíróságon kívüli közvetítői eljárás esetén szabadon válasszon ügyvédet vagy jogi képviselőt.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      HL 2009. L 335., 1. o.
3      Belgisch Staatsblad, 2017. április 25., 53207. o.; a továbbiakban: 2017. április 9‑i törvény.
4      HL 1987. L 185., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 187. o.
5      Lásd a 2009/138 irányelv 310. cikkét.
6      Ezek a rendelkezések 2016. január 1‑jén léptek hatályba a 2009/138/EK irányelv (Szolvencia II) átültetésének időpontja és alkalmazásának időpontja, valamint egyes irányelvek hatályon kívül helyezésének időpontja tekintetében történő módosításáról szóló, 2012. szeptember 12‑i 2012/23/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2012. L 249., 1. o.), valamint a 2009/138/EK irányelvnek (Szolvencia II) az átültetés időpontja és az alkalmazás kezdete, valamint egyes irányelvek (Szolvencia I) hatályon kívül helyezésének időpontja tekintetében történő módosításáról szóló, 2013. december 11‑i 2013/58/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 341., 1. o.) eredményeként.
7      Belgisch Staatsblad, 2014. április 30., 35487. o.
8      Belgisch Staatsblad, 2018. július 2., 53455. o. Ez a törvény a közvetítői eljárás tekintetében 2018. július 12‑én lépett hatályba.
9      A kérdést előterjesztő bíróság pontosította, hogy a bíróság általi elismerés az elismert aktusnak a bírósági határozat jogerejét adja.
10      A kérdést előterjesztő bíróság a 2009. szeptember 10‑i Eschig ítélet (C‑199/08, a továbbiakban: Eschig ítélet, EU:C:2009:538, 38–58. pont) és a 2016. április 7‑i AK ítélet (C‑5/15, a továbbiakban: AK ítélet, EU:C:2016:218, 16–23. pont) indokolására hivatkozik. Utal továbbá a 2013. november 7‑i Sneller ítéletre (C‑442/12, EU:C:2013:717, 24. és 25. pont), valamint a 2016. április 7‑i Massar ítéletre (C‑460/14, a továbbiakban: Massar ítélet, EU:C:2016:216, 18–25. pont).
11      Lásd a 2009/138 irányelv (1) preambulumbekezdését.
12      Lásd a 2009/138 irányelv VII. mellékletében szereplő táblázatot.
13      Lásd e tekintetben a Bíróság Eschig ítéletben szereplő megállapítását (46. pont a 87/344 irányelv 3–5. cikkére vonatkozóan, amelyek a 2009/138 irányelv 199–202. cikkében jelennek meg, és 49. pont a 87/344 irányelv 3. cikk (2) bekezdésére vonatkozóan, amely a 2009/138 irányelv 200. cikkében jelenik meg).
14      Kiemelés tőlem. A 87/344 irányelv 2. cikke rendelkezéseinek, amelyek a 2009/138 irányelv 198. cikkében is megjelennek, elemzéséhez lásd: Cerveau, B. és Margeat, H., „Commentaire de la directive du Conseil des Communautés européennes portant coordination des dispositions législatives réglementaires et administratives concernant l’assurance[‑]protection juridique”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy‑les‑Moulineaux, 1987. szeptember 12., 580–586. o., különösen 582. o., amely szerint „[e cikk] megfogalmazása széles körben teszi lehetővé a jogvédelmi biztosítás felhasználását” és az „egyéb szolgáltatások” kifejezés „magába foglalja a jogvita kialakulásakor a tanácsadást, annak békés, majd bírói úton történő rendezését”. A biztosítottnak nyújtott szolgáltatás kettősségével kapcsolatban lásd: Bruyr, B. és Dambly, P., „Médiation et assurances”, Revue Générale des Assurances et des Responsabilités, Larcier, Brüsszel, 2014, 7. kötet, 15. pont.
15      A kárigények kezelésének e módja és a biztosítottat megillető szabad ügyvédválasztáshoz való joggal kapcsolatban lásd: Eschig ítélet (50. pont).
16      Lásd: Eschig ítélet (40. pont, valamint 44. pont). Kiemelés tőlem.
17      Ugyanebben az értelemben lásd: Bruyr, B. és Dambly, P., i. m., 16. pont.
18      Lásd a jelen indítvány 49. pontját.
19      Lásd a jelen indítvány 34. pontját.
20      A Bíróságnak azt a kérdést tették fel, hogy a jogi képviselő jogvédelmi biztosítás biztosítottját megillető szabad megválasztását csoportos kár vagy párhuzamosan több személyt, ebben az ügyben pénzügyi befektetőket sújtó események esetén lehet‑e a biztosítóra korlátozni. A biztosított ebben az ügyben azt szerette volna, ha olyan ügyvédek képviselik, akiket több eljáráshoz, köztük a befektetési társaságok csődeljárásához, az azok szerveivel szemben folytatott büntetőeljáráshoz, valamint az állammal szemben a pénzügyi piacok felügyeletének keretében elkövetett jogsértések miatt indított eljáráshoz választott ki.
21      Lásd: Eschig ítélet (45. pont). Erre az elvre emlékeztetett a 2013. november 7‑i Sneller ítélet (C‑442/12, EU:C:2013:717, 24. pont).
22      Lásd: Eschig ítélet (47. pont); 2011. május 26‑i Stark ítélet (C‑293/10, EU:C:2011:355, 29. pont); összefoglaláshoz: a 2013. november 7‑i Sneller ítélet (C‑442/12, EU:C:2013:717) 25. pontja.
23      Lásd: Eschig ítélet (65 és 66. pont); 2011. május 26‑i Stark ítélet (C‑293/10, EU:C:2011:355, 31. pont).
24      Lásd: Eschig ítélet (58. pont; lásd ugyanebben az értelemben a 47. pontot, amelyben szerepel a „bírósági vagy közigazgatási eljárás” kifejezés [kiemelés tőlem]).
25      Lásd: Eschig ítélet (48. pont).
26      Lásd: Eschig ítélet 50. pont. Kiemelés tőlem.
27      C‑293/10, EU:C:2011:355.
28      C‑442/12, EU:C:2013:717.
29      Lásd: 2011. május 26‑i Stark ítélet (C‑293/10, EU:C:2011:355, 36. pont).
30      Lásd: 2013. november 7‑i Sneller ítélet (C‑442/12, EU:C:2013:717, 23. pont).
31      Rá kell mutatni, hogy a 2011. május 26‑i Stark ítéletben (C‑293/10, EU:C:2011:355) a Bíróság az ítélet 11. pontjában ismertetett osztrák jogszabályt vizsgálta, amely azt írta elő, hogy a biztosítottat „bírósági vagy közigazgatási eljárásban történő képviseletére” illeti meg a szabad ügyvédválasztás.
32      A Bíróság a Massar ítéletben (20. pont) és az AK ítéletben (18. pont) pontosította, hogy a „bírósági eljárások” kifejezés „a szó szoros értelmében vett bíróságok előtti” eljárásokra korlátozódik.
33      Lásd: AK ítélet (13. pont).
34      Lásd: Massar ítélet (14. pont).
35      Lásd: Massar ítélet (28. pont).
36      Lásd: AK ítélet (26. pont).
37      Lásd: Massar ítélet (22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); AK ítélet (20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38      Massar ítélet (19. pont); AK ítélet (17. pont).
39      A német és az angol nyelvi változat változatlan maradt, és azokban sorrendben az „in einem” és az „in any” kifejezés szerepel. Ezenkívül nem lehet egyedül a francia nyelvi változat módosulására hivatkozni a 2009/138 irányelv 201. cikke (1) bekezdése a) pontja szűkítő értelmezésének alátámasztásához. Lásd analógia útján: Eschig ítélet (53. pont).
40      Kiemelés tőlem. Lásd példaként egy analóg helyzetben: 2019. október 3‑i Glawischnig‑Piesczek ítélet (C‑18/18, EU:C:2019:821, 30. pont).
41      Lásd: Eschig ítélet (52. pont, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2013. november 7‑i Sneller ítélet (C‑442/12, EU:C:2013:717, 22. pont, valamint a hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Kiemelés tőlem.
42      Kiemelés tőlem. Lásd még a jelen indítvány 42. pontját. Lásd továbbá: Bruyr, B. és Dambly, P., i. m., 16. pont, a költségek közvetítői eljárásban való viselésére vonatkozó értelmezésükkel kapcsolatban.
43      A Bizottság 1979. július 18‑i javaslata (COM(79) 396 végleges).
44      Részletes történethez lásd: Cerveau, B. és Margeat, H., i. m., 581. o.; e történetre hivatkozáshoz lásd: Eschig ítélet (57. és 58. pont).
45      A jogvédelmi biztosítással kapcsolatos törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló tanácsi irányelvjavaslatra vonatkozó véleményében (HL 1980. C 348., 22. o.) a Gazdasági és Szociális Bizottság a „[m]inden alkalommal, amikor ügyvédhez kell fordulni” fordulat „[a]mennyiben ügyvédhez kell fordulni” fordulattal való felváltására tett javaslatot.
46      6767/87 SURE 20. sz. dokumentum.
47      Lásd: Massar ítélet (20. pont); AK ítélet (18. pont).
48      Lásd: Massar ítélet (21. pont); AK (19. pont).
49      Véleményem szerint ugyanez lehet a helyzet a „bizonyításfelvételi eljárás” esetén. Lásd: 2017. május 4‑i HanseYachts ítélet (C‑29/16, EU:C:2017:343, 35. pont).
50      Lásd: Bruyr, B. és  Dambly, P., i. m., 1. pont b) és i) alpontja. Meg kell jegyezni, hogy a 12., 14. és 22. lábjegyzet hatályon kívül helyezett rendelkezésre utal.
51      Massar ítélet (23. pont); AK ítélet (21. pont).
52      Ezen ítélet 23. pontja. Kiemelés tőlem.
53      Ezen ítélet 24. pontja. Kiemelés tőlem.
54      Lásd: Massar ítélet (2. és 13. pont).
55      Tudomásom szerint, az alkalmazandó, a felmondásról szóló rendelettel szabályozott eljárás szerint a munkavállaló kifogásolhatja a munkáltató kérelmét a hatáskörrel rendelkező közigazgatási szerv előtt. E szervnek továbbá lehetősége van arra, hogy biztosítsa a munkáltató és munkavállaló számára, hogy egymást követően még egyszer kifejtsék álláspontjukat. Lásd még: Holthinrichs, B., „Free choice of a lawyer: the ECJ judgments of 7 April 2016 and the concept of »administrative proceedings«”, European Journal of Commercial Contract Law, Paris Legal Publishers, Zutphen, 8. kötet, 2. szám, 2016, 21–27. o., különösen 22. o..
56      Massar ítélet (25. pont) és AK ítélet (22. pont).
57      A „közigazgatási szakasz” kifejezés az AK ítélet 22. pontjában szerepel.
58      Massar ítélet (25. pont).
59      Massar ítélet (20. pont); AK ítélet (18. pont).
60      Lásd ebben az értelemben: Massar ítélet (25. pont); AK ítélet (23. pont).
61      A hivatalos nyelvek különböző változataiban fellelhető különbségekkel kapcsolatban a Bíróság által követett értelmezést illetően lásd: Eschig ítélet (54. pont). A különböző nyelvi változatok közelítésével kapcsolatban lásd: Holthinrichs, B., i. m., 25. pont, valamint 11. és 16. lábjegyzet a német és a holland nyelvi változatokkal kapcsolatban. Ez utóbbi összhangban áll – vizsgálataim alapján – a spanyol, dán és olasz nyelvi változatokkal.
62      Lásd: Massar ítélet (23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); AK ítélet (21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63      Lásd: 2013. november 7‑i Sneller ítélet (C‑442/12, EU:C:2013:717, 25.pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Cerveau, B. és Margeat, H., i. m. (584. o.) még a Bíróság ezen határozatait megelőzően kiemelték, hogy „a választási szabadságot a [87/344] irányelv egyik alapvető rendelkezésének kell tekinteni. Azt már az irányelv első, 1979‑es tervezete is tartalmazta”.
64      Lásd ugyanebben az értelemben: Bruyr, B. és Dambly, P., i. m., 19. pont.
65      Emlékeztetőül, ez a problémakör nem ezen irányelv költségviselésre alkalmazandó 198. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban merül fel. Ezenkívül a „vagy egyéb” kifejezés hozzáadása széles körű költségviselést tesz lehetővé. Lásd a jelen indítvány 42. és 64. pontját.
66      HL 2008. L 136., 3. o. E 3. cikk a) pontja megállapítja, hogy a közvetítés „olyan strukturált eljárás – függetlenül megnevezésétől vagy az arra való hivatkozástól –, amelyben egy jogvitában részt vevő két vagy több fél önkéntes alapon, közvetítő segítségével maga kísérli meg vitájának megállapodással történő rendezését. Ezt az eljárást a felek kezdeményezhetik, vagy bíróság javasolhatja vagy rendelheti el, vagy egy tagállam joga írhatja elő. A közvetítés magában foglalja továbbá a kérdéses jogvitára vonatkozó bármely bírósági eljárásért nem felelős bíró által végzett közvetítést. Nem foglalja magában a jogvitára vonatkozó bírósági eljárás folyamán a megkeresett bíróság vagy bíró részéről a kérdéses jogvita rendezésére tett kísérleteket.”
67      Emlékeztetőül ezen irányelv hatályához és a tagállamokat megillető azon lehetőséghez, hogy azt a belső közvetítői eljárásokra is kiterjesszék, lásd: 2017. június 14‑i Menini és Rampanelli ítélet (C‑75/16, EU:C:2017:457, 31. és 33.pont).
68      A békéltetéstől való elkülönüléshez lásd: 2010. március 18‑i Alassini és társai ítélet (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 34–36. pont).
69      Közelítve a 2017. június 14‑i Menini és Rampanelli ítélethez (C‑75/16, EU:C:2017:457, 50. pont).
70      Példaként lásd: 2017. június 14‑i Menini és Rampanelli ítélet (C‑75/16, EU:C:2017:457, 48. és 49. pont).
71      Közelítve a 2008/52 irányelv (19) preambulumbekezdéséhez, amelynek értelmében „[a] közvetítést nem szabad a bírósági eljárás kevésbé hatékony alternatívájának tekinteni, abban az értelemben, hogy a közvetítés eredményeképpen létrejött megállapodások betartása a felek jó szándékától függene”.
72      Lásd ugyanebben az értelemben: Bruyr, B. és Dambly, P., i. m., 19. pont.
73      Lásd a bíróságokról szóló törvénykönyv 1731. cikkének (1) bekezdését. Lásd még a 2008/52 irányelv (24) preambulumbekezdését és 8. cikkét.
74      Az ítélet 23. pontja.
75      Az ítélet 25. pontja, amelyben a szöveg a következő: „a biztosított érdekei védelemre szorulnak”.
76      Lásd e tekintetben a 2008/52 irányelv 6. cikkét, valamint az alapügyben a bíróságokról szóló törvénykönyv 1733. és 1736. cikkét és a jelen indítvány 9. lábjegyzetét.
77      Lásd a 2008/52 irányelv (20) preambulumbekezdésével együtt értelmezett 6. cikkét, e preambulumbekezdés példálózó jelleggel sorolja fel a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendeletet (HL 2001. L 12., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.; helyesbítések: HL 2006. L 242., 6. o.; HL 2011. L 124., 47. o.), amely jelenleg a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2012. L 351., 1. o.).
78      Meg kell jegyezni, hogy az e cikkben szereplő „bírósági eljárás” fogalmat a Massar ítélettel és az AK ítélettel együtt kell értelmezni, amelyek hatálya az, amelynek elfogadására a Bíróságnak javaslatot teszek.
79      A korábbi EK 65. cikk. A g) pontban szereplő rendelkezést az Európai Unióról szóló szerződés és az Európai Közösséget létrehozó szerződés módosításáról szóló Lisszaboni Szerződés (HL 2007. C 306., 1. o.) adta hozzá a 2. cikk 66. pontjához.
80      A bizonyos tagállamok által követett, a bíróságok tehermentesítésére vonatkozó céllal kapcsolatban lásd különösen: 2010. március 18‑i Alassini és társai ítélet (C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 64. pont), amely az egyetemes szolgáltatásról, valamint az elektronikus hírközlő hálózatokhoz és elektronikus hírközlési szolgáltatásokhoz kapcsolódó felhasználói jogokról (Egyetemes szolgáltatási irányelv) szóló, 2002. március 7‑i 2002/22/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL2002. L 108., 51. o.) hatálya alá tartozó szolgáltatók és végfelhasználók közötti jogvitákban a bírósági jogorvoslatra vonatkozik. Ezen irányelv 34. cikke alapján a tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a fogyasztókat is érintő, az ebben az irányelvben foglalt kérdésekkel kapcsolatos jogviták rendezésére átlátható, egyszerű és olcsó peren kívüli eljárások álljanak rendelkezésre (2010. március 18‑i Alassini és társai ítélet [C‑317/08–C‑320/08, EU:C:2010:146, 38. pont]).
81      HL 2013. L 165., 63. o. Ezen irányelv hatályával kapcsolatban lásd: 2017. június 14‑i Menini és Rampanelli ítélet (C‑75/16, EU:C:2017:457, 39. és 40. pont).
82      Lásd e tekintetben a 2017. szeptember 14‑i Sahyouni ügyre vonatkozó indítványom (C‑372/16, EU:C:2017:686) 64. lábjegyzetét, amelyben Hammje, P., „Le nouveau règlement [n° 1259/2010]”, Revue critique de droit international privé, 2011, 2. szám, 291–338. o., különösen 299. o. 7. pontját idézem, aki szerint „úgy a szűk értelemben vett bíróságoknak, mint a közigazgatási hatóságoknak, vagy akár a közjegyzőknek alkalmazniuk kell majd az új szabályokat, amelyek a házasságfelbontásnak a bírósági eljárástól az egyszerűen hitelesített magánjogi akaratnyilatkozatig terjedő különféle formáira, sőt az állami jelleget teljesen nélkülöző házasságfelbontásra egyaránt vonatkoznak. Az eljárás tárgya, nem pedig mikéntje az, ami számít.” Lásd még: Cimamonti, S., „La déjudiciarisation, une notion ambigüe”, La médiation, expériences, évaluations et perspectives, Actes du Colloque du jeudi 5 juillet 2018, organisé par la Mission de recherche Droit et Justice à l’Auditorium du ministère de la Justice, 6–9. o., különösen a 7. o. utolsó bekezdése és a 8. o. „meghatározás” része.
83      A 87/344 irányelv tizenegyedik preambulumbekezdésének szövegéhez közelítve. Lásd a jelen indítvány 62. pontját.
84      E különbséggel kapcsolatban lásd a 2009/138 irányelv 198. cikke (1) bekezdésének bevezető részét, amely az e szolgáltatásokhoz kapcsolódó költségek viseléséről rendelkezik. Lásd még a jelen indítvány 14. lábjegyzetét.
85      Lásd a jelen indítvány 20. pontját.
86      Lásd a bíróságokról szóló törvénykönyv 1733. cikkének második bekezdését.
87      Példaként arra az esetre, amikor a „közrend” fogalmára hivatkoztak a valamely másik tagállamból származó határozat elismerésének elutasítása céljából, lásd: 2014. október 23‑i flyLAL‑Lithuanian Airlines ítélet (C‑302/13, EU:C:2014:2319, 47. pont); 2015. július 16‑i Diageo Brands ítélet (C‑681/13, EU:C:2015:471, 42. pont).
88      Lásd e tekintetben a jelen indítvány 100. pontját.
89      Lásd: Massar ítélet (27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); AK ítélet (25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); a 87/344 irányelv értelmezésénél hivatkozott elvek a 2009/138 irányelvre is érvényesek, amint arra a jelen indítvány 34. pontja is utalt.