62023CJ0767
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
2026. március 24. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – EUMSZ 267. cikk – A végső fokon eljáró nemzeti bíróságok előzetes döntéshozatalra utalásra vonatkozó kötelezettségének terjedelme – Az e kötelezettség alóli kivételek – E kivételek konkrét alkalmazásának indokolására vonatkozó kötelezettség – A végső fokon eljáró nemzeti bíróságot a jogorvoslati kérelem rövidített indokolással történő elutasítására feljogosító nemzeti szabályozás – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztése megtagadásának indokolására vonatkozó követelmények”
A C‑767/23. sz. [Remling] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet az Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (az államtanács közigazgatási bíráskodási csoportja, Hollandia) a Bírósághoz 2023. december 13‑án érkezett, ugyanazon a napon hozott határozatával terjesztett elő az
A. M.
és
a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (nagytanács),
tagjai: K. Lenaerts elnök, T. von Danwitz elnökhelyettes, F. Biltgen, K. Jürimäe, L. Arastey Sahún és J. Passer tanácselnökök, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec (előadó), Csehi Z., S. Gervasoni és N. Fenger bírák,
főtanácsnok: T. Ćapeta,
hivatalvezető: A. Lamote tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. március 4‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
A. M. képviseletében E. C. Gelok advocate,
–
a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és J. Langer, meghatalmazotti minőségben,
–
a német kormány képviseletében R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében S. Fiorentino, meghatalmazotti minőségben,
–
a finn kormány képviseletében A. Laine és M. Pere, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében F. Ronkes Agerbeek és C. Urraca Caviedes, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. június 26‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésének az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkének második bekezdésével összefüggésben történő értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a harmadik országbeli állampolgár A. M. és a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (igazságügyi és biztonsági államtitkár, Hollandia; a továbbiakban: államtitkár) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya tartózkodási engedély A. M. részére történő kiállításának ezen államtitkár általi megtagadása.
Jogi háttér
3
A 2000. november 23‑i Vreemdelingenwet 2000 (a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi törvény; Stb. 2000., 495. sz., a továbbiakban: a külföldiek jogállásáról szóló törvény) a következőképpen rendelkezik:
„Ha az Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (az államtanács közigazgatási bíráskodási csoportja [Hollandia]) úgy ítéli meg, hogy valamely hivatkozott kifogás nem vonhatja maga után a megsemmisítést, a határozat indokolásában szorítkozhat erre az értékelésre.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
4
A marokkói állampolgárságú A. M., akinek felesége és gyermekei Hollandiában laknak, és holland állampolgársággal rendelkeznek, az Európai Unió egész területére érvényes tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be az államtitkárhoz. A 2019. október 8‑i határozattal e kérelmet elutasították azon az alapon, hogy A. M. már rendelkezett tartózkodási engedéllyel Spanyolországban.
5
Miután panaszt nyújtott be e határozattal szemben, amelyet az államtitkár 2020. május 19‑i határozatával elutasított, A. M. ez utóbbi határozattal szemben keresetet indított a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Utrechtben eljáró hágai bíróság, Hollandia) előtt.
6
2021. március 5‑i ítéletével e bíróság elutasította e keresetet azzal az indokkal, hogy a 2017. május 10‑iChavez‑Vilchez és társai ítéletnek (C‑133/15, EU:C:2017:354) megfelelően A. M.‑nek bizonyítania kell a kért tartózkodási engedély megszerzése érdekében, hogy gyermekei nem rendelkeznek tartózkodási engedéllyel Spanyolországban, vagy nem szerezhetnek ilyen engedélyt.
7
A. M. ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be az Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van Statéhoz (az államtanács közigazgatási bíráskodási csoportja), amely a kérdést előterjesztő bíróság. E fellebbezés keretében A. M. mindenekelőtt vitatja a 2017. május 10‑iChavez‑Vilchez és társai ítéletnek (C‑133/15, EU:C:2017:354) a rechtbank Den Haag, zittingsplaats Utrecht (Utrechtben eljáró hágai bíróság) által elfogadott értelmezést, valamint a többek között azon ítéletben értelmezett EUMSZ 20. cikken alapuló származékos tartózkodási jogra hivatkozik. Ezt követően azt rója fel ezen elsőfokú bíróságnak, hogy e származékos tartózkodási joggal kapcsolatos bizonyítási teherre vonatkozó nemzeti ítélkezési gyakorlatban fennálló eltérések ellenére nem terjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelmet a Bíróság elé az EUMSZ 267. cikk alapján. Végül a kérdést előterjesztő bíróság előtt ismételten kéri, hogy e rendelkezés alapján forduljon a Bírósághoz.
8
Az előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az A. M. által felvetett, az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdésre adandó válasz egyértelműen kitűnik a Bíróság ítélkezési gyakorlatából. Következésképpen az 1982. október 6‑iCilfit ítéletből (283/81, EU:C:1982:335) és a 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítéletből (C‑561/19, EU:C:2021:799) eredő ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e bíróság úgy véli, hogy nem köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése alapján, és az alapeljárásban a következő rövidített indokolással határozhat:
„A fellebbezés nem vonja maga után [az elsőfokú bíróság határozatának] megsemmisítését. E megállapítást nem szükséges tovább indokolni.
A fellebbezés nem tartalmaz olyan kérdéseket, amelyeket meg kellene válaszolni a jogegység, a jogfejlődés vagy általában véve a bírói jogvédelem érdekében (a külföldiek jogállásáról szóló törvény 91. cikkének (2) bekezdése).”
9
A külföldiek jogállásáról szóló törvény 91. cikkének (2) bekezdésében biztosított, rövidített indokolás alkalmazására vonatkozó ezen lehetőség a holland jogalkotó által e törvény elfogadása során elérni kívánt egyensúlyt fejezi ki az idegenrendészeti joggal kapcsolatos bármely ügyben történő fellebbezés lehetőségének általánossá tételére irányuló szándék és annak szükségessége között, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az általa végzett vizsgálatot a jogegység, a jogfejlődés vagy általában véve a bírói jogvédelem érdekében megválaszolandó kérdésekre összpontosítsa.
10
A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy különösen akkor jogosult rövidített indokolással dönteni, ha az elé terjesztett jogalapok hatástalanok, vagy ha azok kizárólag az állandó ítélkezési gyakorlatának az elsőfokú bíróság általi alkalmazását vitatják, anélkül hogy egyértelműen meghatároznák, hogy annak alkalmazása mennyiben téves vagy hiányos, illetve miért lenne helyénvaló attól eltérni. Ilyen esetekben semmilyen érdek nem fűződik az ítélkezési gyakorlat olyan megoldásainak részletes megismétléséhez, amelyeket nem vitattak érdemben. Ezenkívül az elsőfokú bíróság ítéletének hatályon kívül helyezésére vonatkozó indok, valamint a jogegységre, a jogfejlődésre vagy a bírói jogvédelemre vonatkozó kérdések hiánya általában azt jelenti, hogy nincsenek olyan, az uniós jog értelmezésére vonatkozó kérdések, amelyek előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztését teszik szükségessé.
11
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a jogalany még rövidített indokolás esetén is részesül hatékony bírói jogvédelemben, mivel minden egyes idegenrendészeti jogi ügyet alaposan és részletesen megvizsgál az elsőfokú bíróság, amely előtt a harmadik országbeli állampolgárok és jogi képviselőik többek között írásban előadhatják jogalapjaikat, és szóbeli tárgyaláson érvelhetnek ügyük mellett. E bíróság minden esetben teljes körű indokolást tartalmazó ítéletet hoz. Ami a kérdést előterjesztő bíróságot illeti, az mindig elvégzi a fellebbezés érdemi részének teljes körű vizsgálatát, még akkor is, ha az ítéletének rövidített indokolásából ez nem tűnik ki.
12
E bíróság arra is rámutat, hogy az idegenrendészeti jogi tanács 2020 és 2023 között 11047 érdemi ítéletet hozott, amelyek 85%‑át rövidített indokolással látták el. E tekintetben rámutat arra, hogy az uniós jog egyre nagyobb befolyást gyakorol az idegenrendészeti jogra, és megjegyzi, hogy a fellebbezési eljárásokban számos előzetes döntéshozatal iránti kérelmet fogalmaznak meg, amelyek közül néhány nem tartalmaz semmilyen indokolást. Márpedig e helyzetre tekintettel időigényes lenne az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések előterjesztésének megtagadását a Bíróság által az 1982. október 6‑iCilfit ítéletben (283/81, EU:C:1982:335, 21. pont) megállapított kivételekre tekintettel megindokolni, amely ítéletből kitűnik, hogy az olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség (a továbbiakban: olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség), és amely előtt uniós jogi kérdés merül fel, mentesül azon kötelezettsége alól, hogy az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése értelmében a Bírósághoz forduljon, ha megállapítja, hogy a felmerült kérdés nem releváns, ha a szóban forgó uniós jogi rendelkezést a Bíróság már értelmezte, vagy ha az uniós jog helyes értelmezése olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár (a továbbiakban: három Cilfit‑kivétel).
13
A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy amikor rövidített indokolással dönt, magáévá teszi az első fokon hozott határozat rendelkező részét, anélkül hogy szükségszerűen átvenné annak teljes indokolását. E tekintetben pontosítja, hogy ugyanarra az eredményre juthat, mint az elsőfokú bíróság, de eltérő indokok alapján. Így rövidített indokolást alkalmazhat, ha e bíróság anélkül utasította el a kérdések előzetes döntéshozatalra utalása iránti kérelmet, hogy határozatát megfelelően megindokolta volna, vagy akár akkor is, ha az nem vizsgálta meg az ilyen kérelmet.
14
A kérdést előterjesztő bíróság többek között az EJEB 2018. április 24‑i Baydar kontra Hollandia ítéletére (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514) hivatkozva úgy véli, hogy a külföldiek jogállásáról szóló törvény 91. cikkének (2) bekezdése szerinti, a rövidített indokolásra vonatkozó lehetősége összhangban áll a Charta 47. cikkének első bekezdéséből és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) 6. cikkének (1) bekezdéséből eredő általános indokolási kötelezettséggel. E bíróság maga sem kíván kérdést intézni a Bírósághoz e tekintetben.
15
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor megjegyzi, hogy a 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (C‑561/19, EU:C:2021:799) 51. pontjából az következik, hogy amennyiben az olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, úgy véli, hogy mentesül az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztésének kötelezettsége alól, köteles a határozatában feltüntetni, hogy a felvetett, uniós joggal kapcsolatos kérdés az előtte folyamatban lévő jogvita megoldása szempontjából nem releváns, vagy az érintett uniós jogi rendelkezés értelmezése a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, vagy ilyen ítélkezési gyakorlat hiányában az uniós jogi rendelkezés értelmezése e bíróság számára olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár. Ennélfogva felmerül a kérdés, hogy az ilyen határozat rövidített indokolásának lehetősége összeegyeztethető‑e a Charta 47. cikkével összefüggésben értelmezett EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésével, ha az említett bíróság előtt folyamatban lévő jogvitában részt vevő fél előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztését kéri. A kérdést előterjesztő bíróság különösen arra keresi a választ, hogy ebben az esetben részletesen meg kell‑e indokolnia, hogy miért nem köteles ilyen kérelmet előterjeszteni, megjelölve különösen azt, hogy a három Cilfit‑kivétel közül melyik áll fenn.
16
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet (C‑561/19, EU:C:2021:799) 61–65. pontjából kitűnik, hogy amennyiben az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, az előtte folyamatban lévő eljárást érintő okok alapján elfogadhatatlannak nyilvánítja a jogorvoslati kérelmet, eltekinthet attól, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel forduljon a Bírósághoz, anélkül hogy kötve lenne az ezen ítélet 51. pontjában előírt indokolási kötelezettséghez. A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy ez a megoldás kiterjeszthető‑e arra az esetre, amikor a jogorvoslati kérelem elfogadható, de az eljáró bíróság az előtte folyamatban lévő eljárást érintő okok alapján rövidített indokolással dönt.
17
E körülmények között az Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (az államtanács közigazgatási bíráskodási csoportja) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdését [a Charta] 47. cikkének második bekezdésével összefüggésben, hogy e rendelkezésekkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint a [külföldiek jogállásáról szóló törvény] 91. cikkének (2) bekezdésében foglalt, amely szerint az Afdeling bestuursrechtspraak van de Raad van State (az államtanács közigazgatási bíráskodási csoportja) mint egy tagállam olyan bírósága, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, az uniós jog értelmezésével kapcsolatban – adott esetben egy előzetes döntéshozatalra utalás iránti kifejezett kérelemmel összefüggésben – felmerült kérdésben rövidített indokolással is dönthet anélkül, hogy megindokolná, hogy az előzetes döntéshozatalra utalásra vonatkozó kötelezettség alóli három kivétel közül melyik áll fenn?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
18
Kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdését a Charta 47. cikkének második bekezdésével összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, a jogvitában részt vevő egyik fél által felvetett, az uniós jog valamely rendelkezésének értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdésben – adott esetben egy előzetes döntéshozatalra utalás iránti kifejezett kérelemmel összefüggésben – rövidített indokolással is határozhat, anélkül hogy megjelölné, hogy a három Cilfit‑kivétel közül melyik áll fenn az adott ügyben.
19
Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikkben szabályozott előzetes döntéshozatali eljárás a Szerződések által létrehozott bírósági rendszer sarokkövét alkotja. Ugyanis a Bíróság és a tagállami bíróságok között olyan, bírák közötti párbeszédet vezet be, amelynek célja az uniós jog értelmezése egységességének biztosítása. Ez az eljárás így lehetővé teszi az uniós jog koherenciájának, teljes érvényesülésének és sajátos jellegének, valamint az uniós jogrendszer autonómiájának biztosítását, amelynek tiszteletben tartása fölött a Bíróság őrködik (lásd ebben az értelemben: 2014. december 18‑i 2/13 [Az Uniónak az EJEE‑hez történő csatlakozása] vélemény, EU:C:2014:2454, 176. pont; 2024. október 15‑iKUBERA ítélet, C‑144/23, EU:C:2024:881, 33. pont).
20
Amennyiben a nemzeti bíróság határozatával szemben nincs lehetőség semmilyen nemzeti jogi bírósági jogorvoslatra, e bíróság az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése értelmében főszabály szerint köteles a Bírósághoz fordulni, ha az uniós jog értelmezésére vagy egy másodlagos jogi aktus érvényességére vonatkozó kérdés merül fel előtte (2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet, C‑561/19, EU:C:2021:799, 32. pont; 2024. október 15‑iKUBERA ítélet, C‑144/23, EU:C:2024:881, 34. pont).
21
Az olyan nemzeti bíróságok, amelyek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, azon kötelezettsége, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszenek a Bíróság elé, azon együttműködés keretébe illeszkedik, amely a nemzeti bíróságok – mint az uniós jog alkalmazásáért felelős bíróságok – és a Bíróság között abból a célból létesült, hogy az uniós jog helyes alkalmazását és egységes értelmezését valamennyi tagállamban biztosítsa. E kötelezettség célja többek között annak megakadályozása, hogy bármely tagállamban az uniós jogi szabályoknak meg nem felelő nemzeti ítélkezési gyakorlat alakuljon ki (1977. május 24‑iHoffmann‑La Roche ítélet, 107/76, EU:C:1977:89, 5. pont; 2024. október 15‑iKUBERA ítélet, C‑144/23, EU:C:2024:881, 35. pont).
22
Az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, következésképpen csak akkor mentesülhet e kötelezettség alól, ha olyan helyzetben van, amely megfelel a három Cilfit‑kivétel egyikének. Az ilyen bíróságnak a saját felelősségére, függetlenül és a szükséges figyelemmel eljárva kell értékelnie, hogy köteles‑e a Bírósághoz fordulni az előtte felmerült uniós jogi kérdéssel, vagy éppen ellenkezőleg, mentesülhet e kötelezettség alól, amennyiben a három Cilfit‑kivétel valamelyike fennáll (lásd ebben az értelemben: 2024. október 15‑iKUBERA ítélet, C‑144/23, EU:C:2024:881, 36. és 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23
E tekintetben a Charta 47. cikkének második bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 267. cikk által létrehozott rendszerből az következik, hogy amennyiben az olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, úgy véli, hogy mentesül az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdésében előírt azon kötelezettség alól, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé, mivel fennáll a három Cilfit‑kivétel egyike, az e bíróság által hozott határozat indokolásában fel kell tüntetni, hogy a felvetett, uniós joggal kapcsolatos kérdés a jogvita megoldása szempontjából nem releváns, vagy az érintett uniós jogi rendelkezés értelmezése a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, vagy ilyen ítélkezési gyakorlat hiányában az uniós jogi rendelkezés értelmezése számára olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár (2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet, C‑561/19, EU:C:2021:799, 51. pont; 2024. október 15‑iKUBERA ítélet, C‑144/23, EU:C:2024:881, 62. pont).
24
Így az EUMSZ 267. cikkben foglalt előzetes döntéshozatali eljárásnak az uniós jogrendben betöltött alapvető szerepére tekintettel az olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, nem utasíthat el olyan jogalapokat, amelyek valamely uniós jogi rendelkezés értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdést vetnek fel, anélkül hogy előzetesen értékelné, hogy köteles‑e e kérdést előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjeszteni, vagy ez utóbbi a három Cilfit‑kivétel valamelyikének körébe tartozik‑e. Ebből következik, hogy amennyiben az ilyen bíróság úgy dönt, hogy e kivételek valamelyike alapján nem fordul a Bírósághoz, e határozatnak minden esetben meg kell felelnie az előző pontban felidézett indokolási követelménynek, vagyis célzottan és konkrétan ki kell fejtenie azokat az okokat, amelyek miatt e kivétel fennáll.
25
Ez az értelmezés nem kérdőjelezi meg a 2017. március 15‑iAquino ítéletből (C‑3/16, EU:C:2017:209, 56. pont) és a 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítéletből (C‑561/19, EU:C:2021:799, 61. pont) eredő ítélkezési gyakorlatot, amely szerint az olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, az előtte folyamatban lévő eljárást érintő elfogadhatatlansági indokok alapján – az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvét tiszteletben tartva – eltekinthet attól, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé (2024. október 15‑iKUBERA ítélet, C‑144/23, EU:C:2024:881, 47. pont).
26
Ezen eset kivételével a jogorvoslati kérelem elutasítása olyan rövidített indokolás alapján, amely kizárólag annak megállapításából áll, hogy a nemzeti szabályozás által az ilyen indokolás alkalmazására előírt feltételek az adott ügyben teljesülnek, nem felel meg azon kötelezettségnek, amely az olyan nemzeti bíróságokat terheli, amelyek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, jelesül hogy kifejtsék azokat az okokat, amelyek miatt úgy vélik, hogy az előttük folyamatban lévő jogvitában a három Cilfit‑kivétel egyike fennáll és igazolja az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztésének hiányát.
27
Kétségtelen, hogy az EJEB többek között a 2018. április 24‑i Baydar kontra Hollandia ítéletben (CE:ECHR:2018:0424JUD005538514, 20., 48. és 51. §) arra jutott, hogy nem lehet az EJEE rendelkezéseivel összeegyeztethetetlennek nyilvánítani az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan holland szabályozást, amely lehetővé teszi a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) számára, hogy rövidített indokolás alapján utasítsa el a felülvizsgálati kérelmet.
28
Ugyanakkor az Emberi Jogok Európai Bíróságának az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésében biztosított tisztességes tárgyaláshoz való jogra vonatkozó ítélkezési gyakorlata csak arra az esetre tér ki, amikor a jogvitában részt vevő fél kifejezetten felhívta az eljáró bíróságot előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére. Amint azt az Emberi Jogok Európai Bírósága pontosította, az indokolással ellátott határozathoz való jog az EJEE által védett azon általános szabályt szolgálja, amely az egyént védi az önkénnyel szemben annak bizonyításával a felek számára, hogy meghallgatták őket, és annak biztosításával, hogy választ kapnak észrevételeikre és megértik a bírósági határozatot. Ezenkívül, mivel az EJEE nem biztosít jogot arra, hogy valamely kérdést előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjesszenek, a fél az önkénnyel szembeni garanciaként csak akkor várhatja el a nemzeti bíróságtól az ítélet vagy határozat indokolásában adott választ, ha előzetes döntéshozatalra utalás céljából észrevételt tett az illetékes nemzeti bíróság előtt. Következésképpen az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy véli, hogy ilyen kérelem és kifejezett indokok hiányában az, hogy valamely bíróság indokolás nélkül nem terjeszt előzetes döntéshozatalra kérdést a Bíróság elé, nem tekinthető a tisztességes tárgyaláshoz való jog megsértésének (lásd ebben az értelemben: EJEB, 2025. december 16., Gondert kontra Németország, CE:ECHR:2025:1216JUD003470121, 42. §).
29
Ami az uniós jogot illeti, azon nemzeti bíróságok, amelyek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, akkor is kötelesek kifejteni azokat az okokat, amelyek miatt úgy vélik, hogy az előttük folyamatban lévő jogvitában a három Cilfit‑kivétel valamelyike fennáll, ha az e jogvitában részt vevő egyik fél az uniós jogra hivatkozik, és e tekintetben nincs jelentősége annak, hogy indítványozza‑e az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztését. Ugyanis az előzetes döntéshozatal iránti kérelem bíróság és bíróság közötti párbeszéden alapszik, amelynek az előterjesztése teljes mértékben a nemzeti bíróságnak az említett kérelem helytállóságára és szükségességére vonatkozó mérlegelésétől függ (2008. február 12‑iKempter ítélet, C‑2/06, EU:C:2008:78, 42. pont), anélkül hogy szükség lenne a felek erre irányuló kérelmére. Következésképpen ezen indokolási kötelezettség beállásához elegendő, ha a szóban forgó jogvitában részt vevő egyik fél az uniós jogra hivatkozik, anélkül hogy szükséges lenne azt is megkövetelni tőle, hogy előzetes döntéshozatalra utalás iránti kifejezett kérelmet terjesszen elő.
30
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bírósághoz történő előterjesztésének előírásával, amikor egy tagállam „bírósága előtt folyamatban lévő ügyben merül fel ilyen kérdés”, az EUMSZ 267. cikk második és harmadik bekezdése nem korlátozza e kérelem előterjesztését kizárólag azon esetekre, amelyekben a szóban forgó eljárásban részt vevő egyik vagy másik fél kezdeményezi az uniós jog értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdés felvetését, hanem kiterjed azon esetekre is, amelyekben a nemzeti bíróság hivatalból vet fel ilyen kérdést, ha úgy ítéli meg, hogy a kérdésre vonatkozóan a Bíróság döntése szükséges ítélete meghozatalához (lásd ebben az értelemben: 1981. június 16‑iSalonia ítélet, 126/80, EU:C:1981:136, 7. pont; 1982. október 6‑iCilfit ítélet, 283/81, EU:C:1982:335, 9. pont; 2013. február 21‑iFédération Cynologique Internationale ítélet, C‑561/11, EU:C:2013:91, 30. pont).
31
Következésképpen az említett indokolási kötelezettség az olyan nemzeti bíróságot is terheli, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség abban az esetben, ha – bár a szóban forgó jogvitában részt vevő felek nem hivatkoztak az uniós jogra – a bíróság a nemzeti joga alapján (lásd ebben az értelemben: 1995. december 14‑ivan Schijndel és van Veen ítélet, C‑430/93 és C‑431/93, EU:C:1995:441, 13., 14. és 22. pont; 2008. február 12‑iKempter ítélet, C‑2/06, EU:C:2008:78, 45. pont) vagy az uniós jog alapján (lásd ebben az értelemben: 2006. október 26‑iMostaza Claro ítélet, C‑168/05, EU:C:2006:675, 38. pont; 2022. május 17‑iIbercaja Banco ítélet, C‑600/19, EU:C:2022:394, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) jogosult vagy köteles hivatalból felvetni az uniós jog valamely kötelező szabályából eredő jogalapot.
32
Ebből következik, hogy amennyiben valamely tagállam lehetővé teszi az ilyen bíróság számára, hogy rövidített indokolást alkalmazzon a megfelelő igazságszolgáltatás biztosítása érdekében azáltal, hogy csökkenti a bírósági eljárások időtartamát és megengedi az említett bíróság számára, hogy erőforrásainak nagy részét a jog egységességének és koherenciájának biztosítása szempontjából fontos ügyek megoldására fordítsa, az ilyen rövidített indokolásnak mindazonáltal célzottan és konkrétan ki kell fejtenie azokat az okokat is, amelyek miatt ugyanezen bíróság úgy véli, hogy az előtte folyamatban lévő jogvitában a három Cilfit‑kivétel egyike fennáll, és ezért igazolt az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bíróság elé terjesztésének hiánya.
33
Az ilyen kötelezettséget teljesítettnek kell tekinteni, ha az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, kifejezetten jelzi, hogy át kívánja venni az alsóbb fokú bíróság által a szóban forgó jogvitában elfogadott indokokat, feltéve hogy ezen alsóbb fokú bíróság kifejtette azokat az okokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a felmerült uniós jogi kérdés nem releváns, hogy a szóban forgó uniós jogi rendelkezést a Bíróság már értelmezte, vagy ha ez az értelmezés olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár.
34
Ezen eseten kívül azon nemzeti bíróságok, amelyek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, kötelesek a szóban forgó jogvita ténybeli és jogi körülményeihez igazított indokolást elfogadni, és minden esetben kötelesek célzottan és konkrétan kifejteni azokat az okokat, amelyek miatt úgy vélik, hogy nem szükséges előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordulni a Bírósághoz.
35
Ami a három Cilfit‑kivétel egyike alkalmazásának igazolására vonatkozó célzott és konkrét indokolást illeti, az főszabály szerint tömör is lehet, ha az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, úgy ítéli meg, hogy azok a kérdések, amelyek előzetes döntéshozatalra utalását a szóban forgó jogvitában részt vevő egy vagy több fél javasolja, nem relevánsak e jogvita eldöntése szempontjából, vagyis ha a kérdésre adott válasz – bármi legyen is az – nem befolyásolhatná érdemben a jogvita megoldását (lásd ebben az értelemben: 1982. október 6‑iCilfit ítélet, 283/81, EU:C:1982:335, 10. pont).
36
Hasonlóképpen, ha a felmerült kérdés lényegében megegyezik egy hasonló esetben – vagy a fortiori ugyanazon nemzeti ügyben – már előzetes döntés tárgyát képező kérdéssel (1963. március 27‑iDa Costa és társai ítélet, 28/62–30/62, EU:C:1963:6, 75. és 76. o.; 1982. október 6‑iCilfit ítélet, 283/81, EU:C:1982:335, 13. és 14. pont; 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet, C‑561/19, EU:C:2021:799, 36. pont), a Bíróság releváns ítélkezési gyakorlatára való egyszerű hivatkozás igazolhatja a Bírósághoz fordulás megtagadását. Mindazonáltal, ha a vitás jogkérdés nem teljesen azonos, de a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata – függetlenül az ezen ítélkezési gyakorlat alapjául szolgáló eljárások jellegétől – azt megválaszolja, az ilyen megtagadás igazolásához részletesebb indokolás is szükségesnek bizonyulhat.
37
Végül főszabály szerint részletesebb indokolásra van szükség annak bizonyításához is, hogy az uniós jog helyes értelmezése olyan nyilvánvaló, hogy az minden észszerű kétséget kizár, mivel e helyzet fennállását az uniós jog jellemzőire, értelmezésének sajátos nehézségeire és az Unión belüli ítélkezési gyakorlat eltéréseinek kockázatára figyelemmel kell értékelni. Az olyan nemzeti bíróságnak, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, e szempontokra tekintettel meg kell indokolnia, hogy miért jutott arra a meggyőződésre, hogy ezen értelmezés ugyanannyira nyilvánvaló a Bíróság és azon többi nemzeti bíróság számára is, amelyek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség (lásd ebben az értelemben: 2021. október 6‑iConsorzio Italian Management és Catania Multiservizi ítélet, C‑561/19, EU:C:2021:799, 40. pont). E nemzeti bíróság azonban nem köteles részletesen bizonyítani, hogy e többi nemzeti bíróság és a Bíróság ugyanezt az értelmezést fogadná el.
38
A fenti megfontolásokra tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdését a Charta 47. cikkének második bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, a jogvitában részt vevő egyik fél által felvetett, az uniós jog valamely rendelkezésének értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdésben – adott esetben egy előzetes döntéshozatalra utalás iránti kifejezett kérelemmel összefüggésben – rövidített indokolással is határozhat, kivéve, ha e bíróság célzottan és konkrétan kifejti azokat az okokat, amelyek miatt a három Cilfit‑kivétel valamelyike az adott ügyben fennáll.
A költségekről
39
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
Az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikke második bekezdésével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az a nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen a nemzeti jog értelmében nincs jogorvoslati lehetőség, a jogvitában részt vevő egyik fél által felvetett, az uniós jog valamely rendelkezésének értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdésben – adott esetben egy előzetes döntéshozatalra utalás iránti kifejezett kérelemmel összefüggésben – rövidített indokolással is határozhat, kivéve, ha e bíróság célzottan és konkrétan kifejti azokat az okokat, amelyek miatt az ilyen bíróság előzetes döntéshozatal iránti kérelem előterjesztésére vonatkozó kötelezettsége alóli, a Bíróság által az 1982. október 6‑iCilfit ítéletben (283/81, EU:C:1982:335, 21. pont) megállapított három kivétel egyike az adott ügyben fennáll.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.