62005CC0339_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. A Landesgericht Innsbruck (Ausztria) munkaügyi és szociális bíróságként eljárva az EK 234. cikk értelmében előzetes döntéshozatalra irányuló kérdést terjesztett a Bíróság elé az 1999. június 21‑én Luxembourgban aláírt, egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség között létrejött, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás(2) 9. cikke (1) bekezdésének értelmezése céljából.
2. Ezzel a kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy az e megállapodás hatálybalépése előtt Svájcban megszerzett szolgálati időt figyelembe kell‑e venni a jelenleg Ausztriában végzett munkában eltöltött szolgálati idő kiszámításakor.
3. Ez a kérdés arra indít, hogy elgondolkodjunk a Bíróságnak a fent hivatkozott megállapodással kapcsolatos hatáskörén, megvizsgáljuk az egyik rendelkezésének közvetlen hatályát, és hogy meghatározzuk annak időbeli hatályát.
II – Jogi háttér
A – A Közösség és a Svájci Államszövetség közötti megállapodások
4. Az Európai Közösség és a Svájci Államszövetség közötti szoros történelmi, kulturális és gazdasági kapcsolatok ellenére csak a szabadkereskedelemről szóló 1972. évi megállapodás(3) megkötését követően óvatos szövetség kezdődött kialakulni, amely valamelyest megerősödött a kulturális együttműködésről(4), illetve a az alpesi tranzitközlekedésről(5) szóló megállapodás megkötésével.
5. A politikai, pénzügyi és szociális igények következményeként 1999. június 21‑én hét területen fogadtak el kötelezettségvállalásokat:(6) a tudományos és technológiai együttműködés, a légiközlekedés, a vasúti és közúti áru- és személyszállítás, a mezőgazdasági termékek kereskedelme, a megfelelőségi értékelések kölcsönös elismerése, a közbeszerzések és a személyek szabad mozgása területén.
6. Három kategóriába tartozó megállapodásokról van szó: az integráció – légi közlekedés –, az együttműködés – tudományos és technikai együttműködés – és a liberalizáció – a többi terület –, ez utóbbi esetben azok alapja az aláíró felek jogszabályainak egyenértékűsége.(7)
7. Ezek a megállapodások 2002. június 1‑jén léptek hatályba.(8)
B – A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás
8. A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás abban különbözik a többi megállapodástól, hogy e területen a Közösség korlátozott hatáskörére tekintettel maguknak a tagállamoknak is szerződő felekké kellett válniuk,(9) így azt „vegyes megállapodásnak”(10) lehet tekinteni.
9. Az 1. cikkének d) pontja szerint a megállapodás célja „azonos élet-, foglalkoztatási- és munkavállalási feltételek biztosítása” a svájci és a közösségi állampolgárok számára.
10. Ugyanezen megállapodás 2. cikke elsőrendű fontosságot tulajdonít az egyenlő bánásmód elvének, mivel „Valamely Szerződő Félnek egy másik Szerződő Fél területén jogszerűen tartózkodó állampolgárai, e megállapodás I., II. és III. melléklete rendelkezéseinek alkalmazása során és azoknak megfelelően, nem különböztethetők meg az állampolgárságuk szerint”.(11)
11. E célból a 7. cikk jelzi: „A Szerződő Felek az I. mellékletnek megfelelően különösen a személyek szabad mozgásával kapcsolatos alábbi jogokról rendelkeznek:
a) a saját állampolgárokkal szembenivel egyenlő bánásmódhoz való jog valamely gazdasági tevékenység megkezdése és annak folytatása, valamint az élet-, a foglalkoztatási- és a munkafeltételek tekintetében;
[…]”
12. A 16. cikk kifejezetten a közösségi jogra utal, amennyiben:
„(1) Az e megállapodás által kitűzött célok elérése érdekében a Szerződő Felek meghoznak minden szükséges intézkedést, hogy az Európai Közösség hivatkozott jogi aktusaiban foglaltakkal egyenértékű jogokat és kötelezettségeket alkalmazzanak a közöttük fennálló kapcsolatokban.
(2) Amennyiben e megállapodás alkalmazása a közösségi jog fogalmait érinti, figyelembe kell venni az Európai Közösségek Bíróságának a megállapodás aláírásának időpontját megelőzően keletkezett, vonatkozó ítélkezési gyakorlatát. Az aláírás utáni ítélkezési gyakorlatról Svájc tájékoztatást kap. A megállapodás megfelelő működésének biztosítása érdekében a vegyesbizottság(12) bármely Szerződő Fél kérésére meghatározza ezen ítélkezési gyakorlat következményeit.”
13. Ezt a rendelkezést kiegészíti az említett megállapodás záróokmányába beillesztett „a megállapodás végrehajtására vonatkozó együttes nyilatkozat”, amely szerint a szerződő felek gondoskodnak arról, hogy a svájci állampolgárok a megállapodásban szereplő feltételeknek megfelelően hivatkozhassanak a közösségi vívmányokra.
14. Ezenkívül a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodást három melléklet egészíti ki,(13) amelyek a személyek szabad mozgásáról (I. melléklet), a szociális biztonsági rendszerek összehangolásáról (II. melléklet) és a szakképesítések kölcsönös elismeréséről (III. melléklet) szólnak.
15. Közelebbről az I. melléklet általános rendelkezéseket (1–5. cikk), a munkavállalókra (61–11. cikk), az önálló vállalkozókra (12–17. cikk), a szolgáltatásnyújtásra (17–23. cikk) a gazdasági tevékenységet nem folytató személyekre (24. cikk) és az ingatlanszerzésre (25. cikk) vonatkozó külön rendelkezéseket tartalmaz. A megállapodás továbbá átmeneti rendelkezéseket és a kikötéseinek továbbfejlesztésére vonatkozó rendelkezéseket (26–34. cikk) tartalmaz.
16. A I. melléklet 9. cikke meghatározza a munkavállalókkal szembeni „egyenlő bánásmódra” vonatkozó szabályokat:
„(1) Azzal a munkavállalóval, aki az egyik Szerződő Fél állampolgára, állampolgársága miatt nem lehet a másik Szerződő Fél területén a hazai munkavállalóktól eltérő módon bánni a foglalkoztatási és munkafeltételek tekintetében, különösen pedig a díjazás, az elbocsátás vagy a visszahelyezés, illetve újraalkalmazás tekintetében, ha munkanélkülivé válik.
[...]
(4) A munkavállalásra való jogosultságról, a foglalkoztatásról, a díjazásról, a foglalkoztatás egyéb feltételeiről és az elbocsátásról szóló kollektív vagy egyéni szerződés minden olyan rendelkezése, illetve minden olyan kollektív megállapodás, amely megkülönböztető feltételeket határoz meg, vagy arra lehetőséget ad olyan külföldi munkavállalókkal szemben, akik a Szerződő Felek állampolgárai, semmis.
[...]”
C – Az osztrák szabályozás
17. Az Osztrák Köztársaság és a Land Tirol (a továbbiakban: Tirol) hatáskörük keretében elfogadták a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodást a szerződéses alkalmazottakról szóló (Vertragsbedienstetengesetz, a továbbiakban: VGB)(14), a díjazásról szóló (Gehaltsgesetz, a továbbiakban: GHG)(15) törvényen, és a szerződéses alkalmazottakról szóló tiroli tartományi törvény (tiroler Landesvertragsbedienstetengesetz, a továbbiakban: L‑VGB)(16) útján ültették át.
18. A VGB 26. §-a (2) bekezdése f) pontjának 3. alpontja értelmében a munkavállalók előmenetele céljából meghatározott referencia-időpont megállapítása érdekében a „[…] 2002. június 1‑je után hasonló svájci intézménynél” megszerzett szolgálati vagy tanulmányi időszakokat szintén teljes mértékben figyelembe kell venni.
19. Ugyanez a rendelkezés szerepel a GHG 12. §-a (2) bekezdése f) pontjának 3. alpontjában és az L‑VGB 41. §-a (8) bekezdésének 3. pontjában.
III – A tényállás, az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
20. Több tiroli alkalmazott dolgozott a svájci egészségügyi ágazatban. Márpedig a 2002 júniusa előtti időszakokat nem vették figyelembe az akkori munkahelyükön való előmenetel céljából megállapítandó referencia-időszakok meghatározásához, ami a fizetésben mutatkozott meg, annak minden következményével. Így például W. Koster több mint huszonkét évet dolgozott műtősnőként a st. galleni kantoni kórházban; C. Bieri-Spori kilenc és fél évet dolgozott ápolónőként ezen ország különböző állami kórházaiban, és A. Lawatsch szintén ápolónőként, a samedani Oberengadin kórházban.
21. 2005. február 28‑án a Zentralbetriebsrat der Landeskrankerhäuser Tirols (a tiroli tartományi kórházak központi üzemi tanácsa) azzal a kéréssel fordult a Landesgericht Innsbruck-hoz, hogy teljes körűen ismerjék el a Svájcban megszerzett szolgálati időt, és a fent leírt három ügyre hivatkozott.
22. A Landesgericht Innsbruck felfüggesztette a döntéshozatalt, és a következő előzetes döntéshozatalra irányuló kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„Köteles‑e egy tagállam vagy tagállami területi önkormányzat a szerződéses alkalmazottak bérének kiszámításakor a Tiroler Landesvertragsbedienstetengesetz (a szerződéses alkalmazottakról szóló tiroli tartományi törvény) 41. §‑ának (2) bekezdésében (illetve az 1948. évi, a Vertragsbedienstetengesetz [a szerződéses alkalmazottakról szóló törvény] 26. §‑ának (2) bekezdésében) felsorolt intézményekhez hasonló, egyes svájci intézményeknél szerzett szolgálati időt időbeli korlátozás nélkül
figyelembe venni, vagy pedig úgy kell‑e értelmezni az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség között a személyek szabad mozgásáról kötött megállapodást (HL 2002. L 114., 6. o.), különösen I. melléklete 9. cikkének (1) bekezdését, hogy megengedett a szolgálati idők beszámításának
azokra az időszakokra történő korlátozása, amelyeket az alkalmazottak a jelen megállapodás 2002. június 1‑jei svájci hatálybalépését követően
szereztek meg?”
IV – A Bíróság előtti eljárás
23. A Bíróság alapokmányának 23. cikkében előírt határidőn belül a Zentralbetriebsrat der Landeskrankerhäuser Tirols, az olasz kormány és az Európai Közösségek Bizottsága nyújtott be észrevételeket.
24. Az eljárás írásbeli szakaszának lezárása után senki nem kérte tárgyalás megtartását, így a 2006. április 25‑i általános értekezlet után az ügy ezen indítvány kidolgozására kész állapotban volt.
V – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálata
25. Ebben a jogvitában nem vitatott, hogy a közösségi állampolgár által Svájcban megszerzett szolgálati időt a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás hatálybalépése után figyelembe kell venni az Európai Unió valamely tagállamában azt követően végzett munkában eltöltött szolgálati idő kiszámításakor.
26. A Landesgericht Innsbruck a megállapodás I. mellékletének 9. cikkére tekintettel kételkedik abban, hogy ugyanezt a megoldást kell alkalmazni a megelőző időszakokra is.
27. Ebben az összefüggésben – bár az előzetes döntéshozatalra utaló végzés az említett 9. cikknek csak az időbeli hatályára utal – előzetesen meg kell vizsgálni, hogy a Bíróság értelmezheti‑e ezt a rendelkezést, és ha igen, azt kell megvizsgálni, hogy annak van‑e közvetlen hatálya.
A – A Bíróságnak az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről való határozathozatalra vonatkozó hatásköréről
28. Egy előzetes megjegyzés – amelynek azonban van jelentősége – abból a tényből ered, hogy amint már elmagyaráztam, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodást a Közösség(17) és a tagállamok kötötték meg, mivel néhány olyan területet is magában foglal, amelyekre a Közösség hatásköre nem terjed ki.
29. A Demirel-ügyben(18) 1987. szeptember 30‑án hozott ítéletben a Bíróság megerősítette saját hatáskörét az elsődleges jog hatálya alá tartozó területeket érintő vegyes megállapodások rendelkezései értelmezésére vonatkozóan, mivel azok a közösségi jogrend szerves részét képezik(19) . Külön rendelkezés hiányában e hatáskör alapja az EK 220. cikk,(20) amely a Bíróságra ruházza a közösségi jog betartása biztosításának feladatát.
30. A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. mellékletének 9. cikke biztosítja a munkavállalók közötti egyenlő bánásmódot, amellyel kötelezettséget vállal egy közösségi tárgykör tekintetében úgy, hogy a Bíróságot felhatalmazza annak értelmezésére, amennyiben az érinti a személyek szabad mozgását.(21)
31. Ezenkívül a külön intézményi keret – a vegyesbizottság – létrehozása nem akadályozza meg a Bíróságot abban, hogy beavatkozzon. A Kupferberg‑ügyben(22) 1982. október 26‑án hozott ítéletében lefektetetett ítélkezési gyakorlat ugyanis azt mondja ki, hogy e bizottság – amely „e szerződés igazgatásáért és megfelelő alkalmazásáért felelős”(23), továbbá az említett megállapodás alkalmazásából eredő viták rendezéséért(24) – feladatai érintetlenül maradnak akkor is, ha valamely szerződő állam bírósága egy jogvitában feltétlen és pontos rendelkezést alkalmaz, illetve előzetes döntéshozatalra irányuló kérdést tesz fel.(25)
B – A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. melléklete 9. cikkének közvetlen hatálya
32. Miután elfogadtuk, hogy a Bíróságnak válaszolnia kell a kérdést előterjesztő bíróságnak, meg kell határozni, hogy a tagállamok bíróságai előtt – a megállapodás I. mellékletének 9. cikkében megállapított szabályok szerint – lehet‑e a munkavállalás területén a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvére hivatkozni.(26)
33. Az állandó ítélkezési gyakorlatba illeszkedő, fent hivatkozott Demirel‑ügyben hozott ítéletben a Bíróság kijelentette, hogy „a Közösség által harmadik országokkal kötött megállapodás valamely rendelkezését közvetlenül alkalmazandónak kell tekinteni, amennyiben a megállapodás szövegére, céljára és jellegére is figyelemmel világos és pontos kötelezettséget tartalmaz, amelynek végrehajtása vagy hatálya nem függ semmilyen későbbi jogi aktus elfogadásától”(27) .
34. Ez a szabály kiterjeszti a nemzetközi megállapodásokra(28) a belső közösségi jogi aktusok kritériumait, de további szempontot is fűz hozzá: a szerződések jogáról szóló 1969. május 23‑i Bécsi Egyezmény(29) 31. cikkének megfelelően ugyanis a szerződés „értelmét [helyesen: szövegét]”, „célját” és „jellegét” is figyelembe kell venni, ami ezen esetek egyediségének elismerését jelenti.(30)
35. A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás szövege a szerzők azon szándékát fejezi ki, hogy megakadályozzák a közösségi és a svájci állampolgárok közötti, állampolgárságon alapuló eltérő bánásmódot, különösen az élet-, a foglalkoztatási- és a munkavállalási feltételek tekintetében (1. cikk, d) pont és 2. cikk), mivel a szóban forgó területeken az aláíróknak kell szabályozniuk a személyek szabad mozgásához kapcsolódó, az egyenlő bánásmódhoz való jogot.
36. A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. mellékletének 9. cikke szabályozza ezt az elvet a munkavállalók tekintetében, megtiltva minden, állampolgárságon alapuló eltérő bánásmódot a „foglalkoztatási és munkafeltételek tekintetében, különösen pedig a díjazás, az elbocsátás vagy a visszahelyezés, illetve újraalkalmazás tekintetében” ((1) bekezdés), valamint minden, e szabállyal ellentétes intézkedést tartalmazó jogszabályt semmisnek tekint ((2) bekezdés).
37. Következésképpen az említett cikk pontos kötelezettséget teremt, amelyhez nem szükséges semmilyen más intézkedés, mivel a feleknek nincs mérlegelési joguk a fent említett területek továbbfejlesztésekor. Mindig el kell ugyanis kerülni az állampolgárságon alapuló hártányos megkülönböztetést, mivel ez az elv nem köthető feltételhez és nem korlátozható.
38. A fenti érvelésből következik, hogy a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. mellékletének 9. cikke kizár minden hátrányos megkülönböztetést, mivel olyan jogokat ruház mind a közösségi, mind a svájci állampolgárokra, amelyeket az Unió bíróságainak közvetlenül meg kell védeniük.
39. Azt sem szabad elfelejteni, hogy a Bíróság számtalanszor megerősítette a harmadik országokkal kötött megállapodásokban szereplő rendelkezések közvetlen hatályát, amelyek a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás tartalmához hasonlóan tiltják az eltérő bánásmódot a munkavállalás területén. Ìgy a vegyes megállapodások(31) keretében, a fent hivatkozott Pokrzeptowicz-Meyer ügyben hozott ítélet(32) elismerte a Lengyel Köztársasággal kötött társulási szerződés(33) 37. cikke (1) bekezdése első francia bekezdésének közvetlen hatályát, amikor kimondta, hogy „a valamely tagállam területén jogszerűen alkalmazott lengyel munkavállalókkal nem lehet a hazai munkavállalóktól eltérő módon bánni a munkafeltételek, a díjazás és az elbocsátás tekintetében” (19–30. pont). A Simutenkov‑ügyben 2005. április 12‑én hozott ítélet(34) ugyancsak elismerte az Orosz Föderációval megkötött partnerségi és együttműködési vegyes megállapodás(35) 23. cikke (1) bekezdésének közvetlen hatályát, amely hasonló a Lengyel Köztársasággal megkötött, fent említett megállapodás rendelkezéséhez (20–29. pont).
40. Továbbá a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás célja megegyezik az EK 39. cikk céljával, amely cikk a Közösségen belül biztosítja a munkavállalók szabad mozgását, megszüntetve „az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés[t ...] a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében”. Ugyanígy a munkavállalók szabad mozgásáról szóló megállapodás I. melléklete 9. cikke (1) és (4) bekezdésének megfogalmazása lényegében megegyezik a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi irányelv(36) 7. cikke (1) és (4) bekezdésének megfogalmazásával.
41. A fent hivatkozott rendelkezések közötti hasonlóság indokolása megtalálható egyrészről a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás rövid preambulumában – mivel az aláírók elhatározták, hogy „az Európai Közösségben alkalmazandó előírások alapján” kölcsönösen tiszteletben tartják egymás között a személyek szabad mozgását –, másrészről ugyanezen megállapodás 16. cikkében, amely két a „közösségi jogra való hivatkozást” tartalmaz, hogy a „jogi aktusai” és „ítélkezési gyakorlata” hozzájáruljon a kitűzött célok eléréséhez.
42. Ilyen körülmények között meg kell vizsgálni, hogy alkalmazható‑e a Bíróságnak az EK 39. cikk(37) és a rendeletek(38) közvetlen hatályára vonatkozó ítélkezési gyakorlata a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. melléklete 9. cikkének (1) és (4) bekezdésére.
43. A fent hivatkozott Metalsa‑ügyben hozott ítélet(39) az EGK‑Szerződés szabályai értelmezésének kiterjesztését egy, a Közösség és egy harmadik ország között létrejött megállapodásba illesztett, és hasonlóképpen megfogalmazott rendelkezésére attól tette függővé, hogy e rendelkezések a megfelelő keretükön belül milyen célt követnek, így „egyrészről a megállapodás, másrészről a Szerződés céljainak és hátterének öszehasonlítása, e tekintetben nagy jelentőséggel [bír]”.
44. Ahogyan már jeleztem, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás és az EK‑Szerződés fent említett cikkeinek célja ugyanaz: az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés megszüntetése a szóban forgó területeken a munkavállalók szabad mozgásának tényleges megteremtése érdekében.
45. Következésképpen nem látom akadályát annak, hogy a Bíróságnak az EK 39. cikk és a 1612/68 rendelet 7. cikkének (1) és (4) bekezdése közvetlen hatályára vonatkozó ítélkezési gyakorlata alkalmazható legyen a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. mellékletének 9. cikkére.(40)
C – Az egyenlő bánásmód elvének időbeli hatálya
1.	A probléma
46. „Azt, hogy egyre növekvő teret foglalunk el az időben, egyébként mindenki érzi, s én csak örülhettem ennek az egyetemességnek, hiszen épp az ilyen igazság, a mindenki által sejtett igazság megvilágítására kellett törekednem”.(41)
47. A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás és I. melléklete átmeneti rendelkezéseket tartalmaz, de ezek egyike sem szól az egyenlő bánásmód elvéről a munka- és foglalkoztatási feltételek területén.
48. Így az említett megállapodás 10. cikke meghatározza, hogy a) e megállapodás hatálybalépése után öt évig a Svájci Államszövetség korlátozásokat tarthat fenn a gazdasági tevékenység megkezdése tekintetében négy hónapnál hosszabb tartózkodás esetén ((1) bekezdés); hogy b) legfeljebb kétéves időtartamra a Szerződő Felek fenntarthatják a rendes munkaerőpiacon jogszerűen jelenlévő munkavállalók elsőbbsége betartásának ellenőrzését ((2) bekezdés); hogy c) a hatálybalépést követő ötödik év végéig a Svájci Államszövetség a teljes kvótáján belül az Európai Közösség munkavállalói számára minden évben – bizonyos külön szabályok alapján ((4) bekezdés) – meghatározott számú tartózkodási engedélyt tart fenn ((3) bekezdés); hogy d) ezeket a korlátozásokat nem lehet alkalmazni az e megállapodás hatálybalépésekor a Szerződő Felek területén gazdasági tevékenység folytatására jogosult munkavállalókra, sem pedig az érvényes tartózkodási engedéllyel rendelkezőkre, mivel azok a hatálybalépéstől kezdve élveznek bizonyos jogokat ((5) bekezdés), és hogy e) a határ menti ingázók számának semmiféle korlátozása nem lehetséges ((7) bekezdés).(42)
49. A munkavállalók szabad mozgásáról szóló megállapodás I. mellékletében szereplő átmeneti rendelkezések a) közszolgálatban történő alkalmazás korlátozására (26. cikk); b) a munkavállalók (27., 29. és 30. cikk) és az önálló vállalkozók (31., 33. és 34. cikk) tartózkodására, visszatéréshez való jogára, valamint földrajzi és szakmai mobilitására; c) a határ menti ingázó munkavállalókra (28. cikk) és a határ menti ingázó önálló vállalkozókra (32. cikk) vonatkozik.
50. Következésképpen a fent hivatkozott rendelkezések nem tartalmaznak olyan külön útbaigazítást, amelyek segíthetnének a Landesgericht Innsbruck által feltett kérdés megválaszolásában.
2.	A javasolt megoldás
51. A kérdést előterjesztő bíróság kételyeinek eloszlatása érdekében értékelni kell a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. melléklete 9. cikkének közvetlen hatályát, valamint két általános elvet: egyrészt azt az elvet, amelynek értelmében egy megállapodás csak a hatálybalépésétől számítva hoz létre kötelezettséget a szerződő felek között – tempus regit actum (43) –, amikor a közösségi jogrend szerves részévé válik,(44) másrészt azt az elvet, amelynek értelmében a szerződő felek akarata – a „szubjektív megközelítés”(45) – az értelmezéshez ugyan fontos segítséget jelent, azonban átfogó megközelítésre(46) van szükség, amelynek keretében megtörténik a céltételező és a rendszertani szempontok mérlegelése.
52. E kritériumok figyelembevételével a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdésre igenlően kell válaszolni akként, hogy a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás hatálybalépését megelőzően Svájcban megszerzett szolgálati időt figyelembe kell venni Ausztriában a munkavállaló által azt követően ez utóbbi országban hasonló alkalmazásban végzett szolgálati idő céljából szükséges referenciaidőpont meghatározásánál. E megoldást több ok indokolja.
53. Először is az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy más tagállam közigazgatásában korábban megszerzett szolgálati idő beszámításának megtagadása közvetett, indokolatlan hátrányos megkülönböztetést jelent.(47)
54. Másodszor, ha ma az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának hatásáról beszélünk, azaz egy aktuális munkaviszonyban új szabály alkalmazásáról – a múltban hipotetikusan megszerzett jogok alkalmazását figyelmen kívül hagyva – az egyenlő bánásmód elve a megállapodás hatálybalépésétől kezdve teljes mértékben alkalmazandó a munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében a lezáratlan jogi helyzetekben.
55. Harmadszor, annak megkönnyítéséhez, hogy a Közösség tagállamainak és Svájcnak az állampolgárai munkavállalói, illetve önálló vállalkozói tevékenységbe kezdhessenek, és azt gyakorolhassák, valamint szolgáltatást nyújthassanak, a munkavállalók szabad mozgásáról szóló megállapodás 9. cikke szabályozza az oklevelek, bizonyítványok és a képesítés megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismerését – az említett megállapodás III. mellékletére hivatkozva –, de ezt az elismerést nem teszi függővé attól, hogy az oklevelet e megállapodás hatálybalépése után küldik meg. Ugyanezt a megközelítést kell alkalmazni a már megszerzett szolgálati időkre.(48)
56. Negyedszer, ha ebben az ügyben nem követjük a javasolt figyelembevételt, az nem logikus hátránnyal járna a korábban Svájcban dolgozó és 2002. június 1‑jétől közösségi területen munkát kereső személyek számára azokhoz képest, akik megtartották a tagállami munkájukat. A korábbi munkahelyen megszerzett szolgálati idő figyelembevétele csak ez utóbbiak esetében történhetne meg, ami az előbbieket visszatartaná attól, hogy a szabad mozgásra vonatkozó jogukat gyakorolják.
57. Végül van még egy ok, amely megerősíti az előzőeket, és amely részletesebb elemzést érdemel, mivel a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás magában foglalja a közösségi vívmányok átvételét is, ami akkor is megtörténik, amikor egy ország belép a Közösségbe.(49)
58. Ez a hasonlóság lehetővé teszi a közösségi elvek időbeli hatályára vonatkozó ítélkezési gyakorlat analógia útján történő alkalmazását az új tagállamokban, ami megerősíti álláspontomat.
59. A Saldanha és MTS ügyben 1997. október 2‑án hozott ítélet(50) azt vizsgálta, hogy az EK‑Szerződés 6. cikkének (1) bekezdésével ellentétes‑e az, hogy valamely tagállam perköltség-biztosíték megfizetését írja elő egy Ausztriában sem javakkal, sem lakóhellyel nem rendelkező, ott letelepedett társaság ellen keresetet indító személy számára, miközben a saját állampolgárai számára hasonló helyzetben ez nincs előírva, ha az említett keresetet benyújtó személy valamely tagállam és egy harmadik ország állampolgára egyben. Mivel a szóban forgó tényállás megelőzte az Osztrák Köztársaságnak az Európai Unióhoz való csatlakozását, a Bíróság megvizsgálta a fent hivatkozott rendelkezés időbeli hatályát, és mivel a csatlakozási okmány e tekintetben nem vezetett be külön feltételeket, megállapította, hogy annak „azonnali alkalmazása” az Unióhoz való csatlakozás időpontjától kötelező az Osztrák Köztársaság számára, beleértve a „a[z említett] csatlakozást megelőzően keletkezett helyzetek jövőbeni hatásait is” (14. pont).
60. Közelebbről a fent hivatkozott Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben(51) – amely mind tényállásbeli, mind jogi tekintetben analóg az alapüggyel – a Bíróság azzal a problémával foglalkozott, hogy Ausztriában az oktatók díjazásának kiszámításakor a más tagállamban szerzett szolgálati időt csak akkor számították be teljes egészében, ha a közérdek azt kívánta, és az illetékes hatóságok jóváhagyták, míg a határaikon belül szerzett szolgálati idők nem függtek ilyen formalitásoktól, ami a Bíróság álláspontja szerint ellentétes a közösségi joggal (a fent hivatkozott Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben hozott ítélet 51. pontja). Majd annak értékelése után, hogy ezek az időszakok magukban foglalják‑e az Osztrák Köztársaságnak az Unióhoz való csatlakozását megelőző időszakokat is, a Bíróság időbeli korlátozás nélkül figyelembe vette „a VBG 26. cikkének (2) bekezdésében felsorolt osztrák intézményekkel összehasonítható, más tagállamokbeli intézményekben eltöltött időszkokat” (a fent hivatkozott Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben hozott ítélet 56. pontja).
VI – Végkövetkeztetések
61. A fentiek figyelembevételével azt javaslom a Bíróságnak, hogy a Landesgericht Innsbruck által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
„Az egyrészről az Európai Közösség és annak tagállamai, másrészről a Svájci Államszövetség között létrejött, a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás I. mellékletének 9. cikke megköveteli, hogy az említett megállapodás hatálybalépését megelőzően Svájcban megszerzett szolgálati időt a Közösség valamely tagállamában ezt követően folytatott, hasonló munkában való szakmai előmenetel céljából figyelembe vegyék.”
(1) .
(2)  –	HL 2002. L 114., 6. o., a továbbiakban: a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás.
(3)  –	A 1972. július 22‑én Brüsszelben aláírt, az Európai Gazdasági Közösség és a Svájci Államszövetség között létrejött megállapodás (HL L 300., 189. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 105. o.) Más hasonló megállapodásokat kötöttek az Osztrák Köztársasággal, a Finn Köztársasággal, a Norvég Királysággal, a Portugál Köztársasággal és a Svéd Királysággal.
(4)  –	Az Európai Közösségek és a Svájci Államszövetség között a tudományos és technikai együttműködésről szóló keretmegállapodás (HL 1985. L 313., 6. o.).
(5)  –	Az 1992. május 2‑án Portóban aláírt, az Európai Közösségek és a Svájci Államszövetség között a vasúti és közúti áru- és személyszállításról szóló megállapodás (HL L 373., 28.o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 18. kötet, 260. o.).
(6)  –	Lautenberg, A. L.: „Les accords bilateraux vus de Bruxelles”, in: Accords bilateraux Suisse–UE (Commentaires), Helbing & Lichtenhan, Bázel, Genf, München/Bruylant, Brüsszel, 2001., 21. és köv. o., magyarázza a svájci álláspontot a tárgyalások során.
(7)  –	Kaddous, C.: „Les accords sectoriels dans le système des relations extérieures de l’Union européenne”, in: Accords bilatéraux Suisse-EU (commentaires), op. cit., 79. o.
(8)  –	„[…] hét megállapodás mindegyikét megerősítő vagy jóváhagyó dokumentumok letétbe helyezéséről szóló végső értesítést követő második hónap utáni első napon lép hatályba” (a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 25. cikke). Kaufmann, B.: „Die bilateralen Abkommen mit der EU. Ein langer Weg in der EU bis zur Ratifiktion”, in: Neue Züricher Zeitung (NZZ), 2000. június 21., leírja az egyezmények hatálybalépését késleltető jóváhagyási eljárás összetettségét.
(9)  –	Bieber, R.: „Quelques remarques à l’occasion de l’entrée en vigueur des Accords bilatéraux Suisse-CE”, in: Mélanges en l’honneur de Bernard Dutoit, Librairie Droz, Genf, 2002., 14. és köv. o.
(10)  –	Neuwahl, N. A.: „Joint Participation in International Treaties and the Exercice of Power by the EEC and Its Member States: Mixed Agreements”, in: Common Market Law Review, 28. kötet, 1991, 717. és köv. o.
(11)  –	Ezt az elvet a közúti és vasúti személy- és áruszállításról szóló (1. és 32. cikk), a légiközlekedésről szóló (3. cikk), a közbeszerzésekről szóló (6. cikk és mellékletek) és a mezőgazdasági termékek kereskedelméről szóló (7–9. cikk) megállapodás is kimondja.
(12)  – A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 14. cikkében létrehozott vegyesbizottság felel annak igazgatásáért és megfelelő alkalmazásáért. Ugyanezen megállapodás 19. cikke hatáskört biztosít számára a szerződő felek közötti viták rendezésére.
(13)  –	A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 15. cikke meghatározza, hogy a mellékletek és a jegyzőkönyvek a megállapodás szerves részét képezik.
(14)  –	GBI., 86/1948. Ezt a törvényt többször módosították.
(15)  –	BGBI., 54/1956. Ezt a törvényt is többször módosították a kihirdetése óta.
(16)  –	LGBI., 2/2001. Később ezt a törvényt is többször módosították.
(17)  –	A jogalap, amely biztosítja a Közösség számára, hogy a nemzetközi jog más jogalanyaival is megegyezzen, az EK 310. cikk (az EK‑Szerződés korábbi 238. cikke), amelynek eredete az Európai Szén- és Acélközösséget létrehozó szerződés átmeneti rendelkezéseire vonatkozó egyezmény 14. cikkére vezethető vissza
(18)  –	A 12/86. sz. ügy (EBHT 1987., 3719. o.) 6–12. pontja.
(19)  –	Macloed, I., Hendry I. D., Hyett, S.: The External Relations of the European Communities, Clarendon Press, Oxford, 1996., 156. o. és Louis, J. V.: L’ordre juridique communautaire, 5. kiadás, az Európai Közösségek Kiadóhivatala, 1995., 127. o. A C‑53/96. sz. Hermès‑ügyben 1998. június 16‑án hozott ítélethez (EBHT 1998., I‑3603. o.) vezető indítványában Thesauro főtanácsnok megvizsgálja ezt a szempontot, anélkül hogy nyíltan elismerné azt, hogy a bírósági felülvizsgálat a nem közösségi tárgykörökre vonatkozó rendelkezésekre is kiterjed.
(20)  –	Petrović, D._: L’effet direct des accords internationaux de la Communauté Européenne: à la recherche d’un concept,
Presses universitaires de France, Párizs, 2000., 155. és köv. o.
(21)
–	Khill-Wolff, B.: „L’Accord Suisse-EC sur la libre circulation des personnes: observations générales”, in: L’Accord sur la libre circulation des personnes avec l’UE et ses effets à l’égard de la sécurité sociale en Suisse, Stämpfli AG, Bern, 2001., 5. o.
(22)  –	A 104/81. sz. ügy (EBHT 1982., 3641. o.) 19. és 20. pontja.
(23)  –	A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 14. pontja.
(24)  –	A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 19. pontja.
(25)  –	Gaja, G.: „Effets directs et réciprocité dans la jurisprudence concernant l’Accord entre la Communauté européenne et la Suisse”, in: Annuaire suisse de droit international, XL. kötet, 1984., 27. o., azt állítja, hogy az Európai Gazdasági Közösség és a Svájci Államszövetség közötti megállapodás keretében létrehozott, a 3. megjegyzésben idézett vegyesbizottság nehezen dönthetne valamely rendelkezése közvetlen hatályának kérdésében, mivel a feladata más kérdésekre összpontosul, mint például a megállapodásból eredő kötelezettségek pontosítása. Más helyzet jön létre – amelyet az 1/91. sz. 1991. december 14‑i (EBHT 1991., I‑6079. o.), illetve az 1/92. sz. 1992. április 10‑i (EBHT 1992., I‑2821. o.) véleményben vizsgáltak meg – amikor valamely nemzetközi szerződés létrehozza a saját bírósági rendszerét.
(26)  –	Carreau, D.: Droit international, Pedone, Párizs, 1988, 453. o., úgy véli, hogy ha a megállapodások nem ismerik el a közvetlen hatályt, a bíróságnak kell döntenie minden egyes esetben.
(27)  –	14. pont. Lásd még a 87/75. sz. Bresciani‑ügyben 1976. február 5‑én hozott ítélet (EBHT 1976., 129. o.) 16. pontját; a C‑18/90.sz. Kziber‑ügyben 1991. január 31‑én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑199. o.) 15. pontját; a C‑312/91. sz. Metalsa‑ügyben 1993. július 1‑jén hozott ítélet (EBHT 1993., I‑3751. o.) 12. pontját; a C‑432/92. sz., Anastasiou és társai ügyben 1994. július 5‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑3087. o.) 23. pontját; a C‑162/96. sz. Racke‑ügyben 1998. június 16‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑3655. o.) 31.pontját; a C‑416/96. sz., Eddline El‑Yassini ügyben 1999. március 2‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑1209. o.) 25. pontját; a C‑262/96. sz. Sürül‑ügyben 1999. május 4‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑2685. o.) 60. pontját és a C‑162/00. sz., Pokrzeptowicz-Meyer‑ügyben 2002. január 29‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑1049.o.) 19. pontját. A 21/72. és a 24/72. sz. International Fruit Company és társai egyesített ügyekben 1972. december 12‑én hozott ítéletében a Bíróság először vizsgálta meg annak lehetőségét, hogy a közvetlen hatályra vonatkozó ítélkezési gyakorlatot kiterjessze egy, a Közösség által kötött megállapodásra, és bár ezt a lehetőséget nem ismerte el a GATT tekintetében, nem zárta ki más egyezmények esetében.
(28)  –	A nemzetközi megállapodások közvetlen hatályáról az Állandó Nemzetközi Bíróság – a Nemzetközi Bíróság elődje – úgy vélte, hogy Danzig szabad város különleges jogi státusza nem teszi lehetővé számára azt, hogy a Nemzetközi Munkaügyi Szervezet tagja legyen, arra hivatkozva, hogy egy nemzetközi egyezmény – a Beamtenabkommen – nem teremt közvetlenül sem jogokat sem kötelezettségeket a magánszermélyek számára (1930. augusztus 2‑i vélemény, CPJI, B. sorozat, 18. sz., 1928.).
(29)  –	Recueil des traités des Nations Unies,
1155. kötet, 18 232. sz., 331. o.
(30)  –	Petrović, D. op. cit., szerint a közösségi jog szerves részét képező nemzetközi megállapodások záradékait „sui generis” ‑nek tekinti.
(31)  –	A Bíróság ezt a hatályt egy másik megállapodástípusnál is elfogadta, például az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulási megállapodásban (a Közösség nevében a 64/732/EGK tanácsi határozattal kötötték meg, hagyták jóvá és erősítették meg [HL 1964. L 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 10. o.]), ezzel kiterjesztve a Törökországgal való Társulási Tanács 1980. szeptember 19‑i 1/80. sz. határozatának rendelkezéseit, a C‑129/89. sz. Servince‑ügyben 1990. szeptember 20‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3461. o.) 26. pontjában – 6. és 13. cikk –; a C‑335/93. sz. Eroglu‑ügyben 1994 október 5‑én hozott ítélet (EBHT 1994., I‑5113. o.) 17. pontjában – 7. cikk, (2) bekezdés –; a C‑351/95. sz. Kadiman‑ügyben 1997. április 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑2133. o.) 28. pontjában – 7. cikk, (1) bekezdés –; a C‑210/97. sz. Akman‑ügyben 1998. november 19‑én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑7519. o.) 23. pontjában – 7. cikk, (2) bekezdés –; a C‑171/01. sz., Wählergruppe Gemeinsam ügyben 2003. május 8‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑4301. o.) 67. pontjában – 10. cikk, (1) bekezdés –; a C‑467/02. sz. Cetinkaya‑ügyben 2004. november 11‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑10 895. o.) 31. pontjában – 7. cikk, (1) bekezdés –; a C‑136/03. sz., Dörr és Ünal ügyben 2005. június 2‑án hozott ítélet (EBHT 2005., I‑4759. o.) 66. pontjában – 6. cikk, (1) bekezdés – és a C‑502/04. sz. Torun‑ügyben 2006. február 16‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑1563. o.) 19. pontjában – 7. cikk, (2) bekezdés. Ugyanígy a fent hivatkozott Eddline El‑Yassini ügyben hozott ítélet 32. pontjában a Bíróság elismerte az Európai Gazdasági Közösség és Marokkó közötti együttműködési megállapodás (kelt Rabatban, 1976. április 27‑én, a Közösség nevében az 1978. szeptember 26‑i 2211/78/EGK tanácsi rendelet [HL L 264., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 13. kötet, 155. o.] hagyta jóvá) 40. cikkének ezt a minőségét, amelynek értelmében „minden tagállam biztosítja a területén foglalkoztatott marokkói állampolgárságú munkavállalókkal szembeni hátrányos megkülönböztetés tilalmát a saját állampolgáraihoz képest a foglalkoztatási- és munkafeltételek, valamint a díjazás tekintetében”.
(32)  –	Lásd a 27. lábjegyzetet.
(33)  –	Az egyrészről az Európai Közösség és tagállamai, másrészről a Lengyel Köztársaság közötti európai megállapodás, amelyet a Közösség nevében az 1993. december 13‑i 93/743/Euratom, ESZAK, EK tanácsi és bizottsági határozattal hagytak jóvá (HL L 348., 1. o.).
(34)  –	A C‑265/03. sz. ügy (EBHT 2005., I‑2579. o.).
(35)  –	Az 1994. június 24‑én Korfun aláírt, az egyrészről az Európai Közösségek és tagállamai, másrészről az Orosz Föderáció között létrejött partnerségi megállapodás, amelyet a Közösség nevében az 1997.október 30‑i 97/800/Euratom, ESZAK, EK tanácsi és bizottsági határozattal (HL L 327., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 26. kötet, 356. o.) hagytak jóvá.
(36)  –	HL L 257., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.
(37)  –	A 41/74. sz. Van Duyn‑ügyben 1974. december 4‑én hozott ítélet (EBHT 1974., 1337. o.) 4–8.pontja; a 13/76. sz. Donà‑ügyben 1976. július 14‑én hozott ítélet (EBHT 1976., 1333. o.) 20. pontja és a C‑18/95. sz. Terhoeve-ügyben 1999. január 26‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑345. o.) 27. pontja.
(38)  –	A 93/71. sz. Leonesio‑ügyben 1972. május 17‑én hozott ítélet (EBHT 1972., 287. o.) 5.pontja és a 34/73. sz. Variola-ügyben 1973. október 10‑én hozott ítélet (EBHT 1974., 981. o.) 8. és 10. pontja.
(39)  –	11. pont. Lásd még a C‑63/99. sz. Gloszczuk‑ügyben 2001. szeptember 27‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑6369. o.) 49. pontját; a C‑235/99. sz. Kondova‑ügyben hozott ítélet (EBHT 2000., I‑6427.o.) 52. pontját, valamint a C‑257/99. sz., Barkoci és Malik ítéletet (EBHT 2001., I‑6557. o.) és a fent hivatkozott Pokrzeptowicz-Meyer‑ügyben hozott ítélet 33. pontját.
(40)  –	Kaddus, C., op. cit._105. és köv. o.
(41)  –	Proust, M., Az eltűnt idő nyomában. A megtalált idő,
(magyar nyelven csak részletek jelentek meg) in: Enigma folyóirat, 7–8. évfolyam, 2000–2001., 26–27. szám, ford.: Jancsó Júlia.
(42)  –	A személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 10. cikkének (6) bekezdése kötelezi a Svájci Államszövetséget, hogy küldje el a vegyesbizottságnak a hasznos statisztikai és információs adatokat, és felhatalmazza a szerződő feleket, hogy ez utóbbitól a helyzet megvizsgálását kérjék. E cikk (8) bekezdése az említett megállapodás II. melléklete jegyzőkönyvének átmeneti rendelkezéseire hivatkozik a szociális biztonság és a munkanélküli-biztosítási hozzájárulás visszatérítése tekintetében.
(43)  –	Cahier, P., „L’obligation de ne pas priver un traité de son objet et de son but avant son entrée en vigueur”, Mélanges Fernand Delhousse,
1. kötet, Fernand Nathan, Paris/Barbour, Bruxelles, 1979., 31. o.
(44)  –	A 181/73. sz. Haegemann-ügyben 1974. április 30‑án hozott ítélet (EBHT 1974., 449. o.) 5. pontja; a fent hivatkozott Demirel‑ügyben hozott ítélet 7. pontja és a fent hivatkozott Sevince‑ügyben hozott ítélet 8. pontja.
(45)  –	Imbrechts, L., „Les effets internes des accords internationaux des Communautés Européennes”, Revue d’intégration européenne/Journal of European Integration,
1986., 10. kötet, 1. sz., 66. o. Tagaras, H. N., „L’effet direct des accords internationaux de la Communauté”, Cahiers de Droit Européenne,
1987., 23. o.
(46)  –	Lagrange, M., „La Cour de Justice des Communautés Européennes de Plan Schumann à l’Union Européenne”, Mélanges Fernand Delhousse,
op. cit., 2. kötet, 131. és köv. o.
(47)  –	Lásd e tekintetben a C‑419/92. sz. Sholz‑ügyben 1994. február 23‑án hozott ítélet (EBHT 1994., I‑505.o.) 11. pontját; a C‑15/96. sz. Schönöng-Kougebetopoulou ügyben 1998. január 15‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑47.o.) 3. pontját; a C‑187/96. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1998. március 12‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑1095. o.) 21. pontját; a C‑224/01. sz. Köbler‑ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑10 239. o.) 71–74. pontját; a C‑278/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. május 12‑én hozott ítélet (EBHT 2005., I‑3747. o.) 14. pontját és a C‑205/04. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2006. február 23‑án hozott ítélet (EBHT 2006., I‑31. o.) 14. és 15. pontját.
(48)  –	A C‑195/98. sz., Österreichischer Gewerkschaftsbund ügyben 2000. november 30‑án hozott ítélet (EBHT 2000., I‑10 497. o.) meghozatalával befejezett ügyben tett indítványának 146. pontjában Jacobs főtanácsnok megfelelő párhuzamosságot fedez fel az Osztrák Köztársaságnak az Unióhoz való csatlakozási okmánya tekintetében.
(49)  –	Ez következik a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás záróokmányához csatolt együttes nyilatkozatok egyikéből, amelyet ezen indítvány átvett a 13. pontjában. Khill‑Wolff, B., op. cit., 4. és 7. o., valamint Bieber, R., op. cit., 17. o., azt gondolják, hogy az Európai Közösség és a Svájci Konföderáció közötti jogi közelítés fő módszere abban áll, hogy ez utóbbi átveszi a közösségi vívmányokat úgy, hogy az Unió joga ne csak a klasszikus kétoldalú megállapodást kötő felek egyikének joga legyen.
(50)  –	A C‑122/96. sz. ügy (EBHT 1997., I‑5325. o.).
(51)  –	Lásd a 48. lábjegyzetet.