62024CO0235
A BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (első tanács)
2024. július 17. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek egy másik tagállamban való végrehajtás céljából történő elismerése – 2008/909/IB kerethatározat – A Bíróság eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése – EUMSZ 267. cikk – A »bíróság« fogalma – A miniszter kérelmére lefolytatott felülvizsgálati eljárás – Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvaló elfogadhatatlansága”
A C‑235/24. PPU. sz. [Niesker] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság, Hollandia) szakosított tanácsa a Bírósághoz 2024. április 2‑án érkezett, 2024. március 29‑i határozatával terjesztett elő az
S. A. H.
ügyében indított,
az Openbaar Ministerie
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (első tanács),
tagjai: A. Arabadjiev tanácselnök, T. von Danwitz (előadó), P. G. Xuereb, A. Kumin és I. Ziemele bírák,
főtanácsnok: M. Campos Sánchez‑Bordona,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
S. A. H. képviseletében T. de Boer és F. Dölle advocaten,
–
az Openbaar Ministerie képviseletében A. K. Kooij, H. J. Lambers és V. Smink,
–
a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman és A. Hanje, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében H. Leupold, F. van Schaik és J. Vondung, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint a Bíróság az eljárási szabályzata 53. cikkének (2) bekezdése alapján, indokolt végzéssel határoz,
meghozta a következő
Végzést
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUMSZ 267. cikknek, a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 327., 27. o.) 6., 8. és 9. cikkének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság, Hollandia) szakosított tanácsa (a továbbiakban: szakosított tanács) értékelésének a Minister van Veiligheid en Justitie (a biztonságért és az igazságügyért felelős miniszter, Hollandia; a továbbiakban: miniszter) 2019. január 18‑i, az S. A. H.‑val szemben Svédországban kiszabott szabadságvesztés‑büntetés Hollandiában történő elismerésére, végrehajtására és átalakítására vonatkozó értékelésének felülvizsgálatára irányuló eljárás keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 2008/909 kerethatározatnak „Az elítélt személy észrevételei és értesítése” című 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A (2) bekezdés sérelme nélkül az ítélet a tanúsítvánnyal együtt csak akkor továbbítható az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása céljából a végrehajtó állam részére, ha ehhez az elítélt személy a kibocsátó állam jogával összhangban hozzájárulását adta.
(2)   Az elítélt személy hozzájárulása nem szükséges, ha az ítéletet a tanúsítvánnyal együtt az alábbiak részére továbbítják:
[…]
c)
abba a tagállamba, amelybe az elítélt személy az ellene a kibocsátó államban folyamatban lévő büntetőeljárásra tekintettel vagy a kibocsátó államban történt elítélését követően elszökött vagy más módon visszatért.
(3)   Minden olyan esetben, amikor az elítélt személy még a kibocsátó államban tartózkodik, lehetőséget kell adni számára véleményének szóbeli vagy írásbeli kifejtésére. Amennyiben a kibocsátó állam az elítélt személy életkorára, illetve fizikai vagy mentális állapotára figyelemmel azt szükségesnek ítéli, ezt a lehetőséget a jogi képviselője számára kell biztosítani.
Az elítélt személy véleményét figyelembe kell venni az ítélet tanúsítvánnyal együtt történő továbbítása kérdésének eldöntésekor. Ha az elítélt személy él az e bekezdésben biztosított lehetőséggel, a véleményét továbbítani kell a végrehajtó államnak, különösen tekintettel a 4. cikk (4) bekezdésének alkalmazására. Ha az elítélt személy szóban fejtette ki véleményét, a kibocsátó államnak gondoskodnia kell arról, hogy az ilyen nyilatkozatot írásba foglalva bocsássák a végrehajtó állam rendelkezésére.
(4)   A kibocsátó állam illetékes hatósága a II. mellékletben található formanyomtatvány útján tájékoztatja az elítélt személyt – olyan nyelven, amelyet az megért –, hogy az ítéletnek a tanúsítvánnyal együtt történő továbbításáról határozott. Ha az elítélt személy a döntés idején a végrehajtó államban tartózkodik, az említett formanyomtatványt továbbítani kell a végrehajtó államnak, amely ennek megfelelően tájékoztatja az elítélt személyt.
[…]”
4
E kerethatározatnak „Az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása” című 8. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A végrehajtó állam illetékes hatósága elismeri a 4. cikkel összhangban és az 5. cikkben megállapított eljárásnak megfelelően részére továbbított ítéletet, és haladéktalanul megteszi a büntetés végrehajtásához szükséges intézkedéseket, kivéve, ha az illetékes hatóság úgy dönt, hogy az elismerés és a végrehajtás megtagadásának 9. cikk szerinti okai valamelyikére hivatkozik.
(2)   Amennyiben a büntetés – időtartamát tekintve – nem egyeztethető össze a végrehajtó állam jogával, a végrehajtó állam illetékes hatósága kizárólag abban az esetben dönthet a büntetés átalakításáról, ha az adott büntetés mértéke meghaladja az adott állam nemzeti jogában a hasonló bűncselekményekre előírt maximális büntetést. Az átalakított büntetés mértéke nem lehet alacsonyabb a végrehajtó állam nemzeti jogában a hasonló bűncselekményekre vonatkozóan előírt maximális büntetésnél.
(3)   Amennyiben a büntetés – jellegét tekintve – nem egyeztethető össze a végrehajtó állam jogával, az adott állam illetékes hatósága azt a saját jogában hasonló bűncselekményekre alkalmazott büntetésnek vagy intézkedésnek megfelelően átalakíthatja. Az ilyen büntetésnek vagy intézkedésnek a lehető legpontosabban meg kell felelnie a kibocsátó államban kiszabott büntetésnek, és ennek következtében a büntetés nem változtatható pénzbüntetésre.
(4)   Az átalakított büntetés nem súlyosbíthatja a kibocsátó államban kiszabott büntetést a büntetési tétel jellege vagy időtartama tekintetében.”
5
E kerethatározat „Az elismerés és a végrehajtás megtagadásának okai” című 9. cikke értelmében:
„(1)   A végrehajtó állam illetékes hatósága megtagadhatja az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását, amennyiben:
[…]
k)
a kiszabott büntetés olyan pszichiátriai vagy orvosi kezelésre irányuló intézkedést, vagy más, szabadságelvonással járó intézkedést foglal magában, amely intézkedést – a 8. cikk (3) bekezdése ellenére – a végrehajtó állam a saját jogi vagy egészségügyi rendszerei következtében nem tud végrehajtani;
[…]”
A holland jog
6
A 2012. július 12‑i Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (a szabadságvesztés és a feltételes büntetések kölcsönös elismeréséről és végrehajtásáról szóló törvény) (Stb. 2012, 333. sz.), amely a 2008/909 kerethatározatnak az alapeljárásra alkalmazandó változatát ülteti át a holland jogba (a továbbiakban: WETS), a 2:11. cikkében a következőket írja elő:
„(1)   A miniszter továbbítja a bírósági határozatot és a tanúsítványt az illetékes ügyészség főügyészének, kivéve ha úgy ítéli meg, hogy a bírósági határozat elismerése megtagadásának indokai fennállnak.
(2)   A főügyész haladéktalanul benyújtja a bírósági határozatot és az igazolást a Wet op de rechterlijke organisatie [(a bírósági szervezetről szóló törvény)] 67. cikke szerinti [szakosított tanácsnak]. A főügyész az említett iratokkal kapcsolatos esetleges észrevételeit a dokumentumok benyújtását követő tizennégy napon belül terjeszti elő.
(3)   A [szakosított tanács] határoz:
a)
arról, hogy indokolt‑e a bírósági határozat elismerésének a 2:13. cikk (1) bekezdése szerinti megtagadása;
b)
arról, hogy a végrehajtandó szabadságvesztés‑büntetést olyan cselekmény miatt szabták‑e ki, amely a holland jog szerint is büntetendő, és ha igen, milyen cselekményről van szó;
c)
a szabadságvesztés‑büntetés (4) vagy (5) bekezdés szerinti átalakításáról.
(4)   Ha a kiszabott szabadságvesztés‑büntetés időtartama meghaladja az érintett bűncselekményért a holland jog szerint kiszabható büntetés leghosszabb időtartamát, a szabadságvesztés‑büntetés időtartamát e leghosszabb időtartamra kell leszállítani.
(5)   Ha a kiszabott szabadságvesztés‑büntetés jellege összeegyeztethetetlen a holland joggal, ezt a büntetést a holland jog által előírt olyan büntetéssel vagy intézkedéssel kell felváltani, amely a lehető legnagyobb mértékben megfelel a kibocsátó tagállamban kiszabott szabadságvesztés‑büntetésnek.
(6)   A (4) vagy (5) bekezdésben előírt kiigazítás semmilyen körülmények között nem vezethet a szabadságvesztés‑büntetés súlyosításához.
(7)   A [szakosított tanács] a bírósági határozat és a tanúsítvány kézhezvételét követő hat héten belül továbbítja a miniszternek a (3) bekezdés szerinti írásbeli és indokolt értékelést.”
7
A WETS 2:12. cikke szerint:
„(1)   A miniszter a [szakosított tanács] értékelésének figyelembevételével dönt a bírósági határozat elismeréséről.
[…]”
8
E törvény 2:13. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A bírósági határozat elismerését meg kell tagadni, ha:
[…]
i)
a kiszabott szankció az egészségügyi ellátás területén alkalmazott, szabadságelvonással járó olyan intézkedésre vonatkozik, amely nem hajtható végre a holland jog alapján vagy a holland egészségügyi ellátási rendszer keretében.
(2)   A határozat elismerése nem tagadható meg az (1) bekezdés a), b), e) és i) pontja alapján mindaddig, amíg a kibocsátó tagállam illetékes hatóságának nem volt lehetősége arra, hogy e tekintetben információkat szolgáltasson.”
9
Ugyanezen törvény 2:14. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A bírósági határozat elismerése megtagadható, ha:
a)
azt a cselekményt, amely miatt szabadságvesztés‑büntetést szabtak ki:
1°) részben vagy egészben holland területen elkövetettnek vagy Hollandián kívül tartózkodó holland vízi vagy légi jármű fedélzetén elkövetettnek kell tekinteni; vagy
2°) a kibocsátó tagállam területén kívül követték el, és a holland jog szerint nem lehetne büntetőeljárást indítani, ha a cselekményt Hollandián kívül követték volna el;
b)
a bírósági határozat kézhezvételének időpontjában a kiszabott szabadságvesztés‑büntetésből kevesebb mint hat hónapot kell végrehajtani.
(2)   A határozat elismerése nem tagadható meg az (1) bekezdés a) pontja alapján mindaddig, amíg a kibocsátó tagállam illetékes hatóságának nem volt lehetősége arra, hogy e tekintetben információkat szolgáltasson.”
10
A bírósági szervezetről szóló törvény 67. cikkének szövege a következő:
„(1)   A Gerechtshof Arnhem Leeuwarden (arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság) igazgatásért felelős testülete tanácsot hoz létre […]. E tanács összetételét az igazgatásért felelős testület határozza meg.
(2)   Ez a tanács ellátja továbbá a [WETS] 2:11. cikkének (3) bekezdésében és 2:27. cikkében […] rá ruházott feladatokat is. […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
11
Az iraki állampolgárságú S. A. H. 1996 óta Hollandiában él, ahol 2001‑ben huzamos tartózkodási engedélyt szerzett.
12
2015. február 26‑i ítéletével a Göta hovrätt (jönköpingi fellebbviteli bíróság, Svédország) fegyver tiltott birtoklása, jogellenes fenyegetés, bántalmazás, valamint súlyos testi sértés miatt elítélte. E bíróság megállapította, hogy e cselekmények mentális képességeinek zavara miatt nem róhatók fel S. A. H.‑nak, és szabadságelvonással járó intézkedést alkalmazott S. A. H.‑val szemben: elrendelte határozatlan ideig tartó igazságügyi pszichiátriai kezelését, szabadulása esetén szakvizsgálattal.
13
Mivel az érintett személy ezen intézkedés végrehajtásának Hollandiának történő átadását kérelmezte, a svéd hatóságok a minisztert ezen ítélet elismerésére és végrehajtására kérték, majd megküldték számára ezen ítéletet és a 2008/909 kerethatározat 4. cikkében említett igazolást.
14
A WETS 2:11. cikkének megfelelően e dokumentumokat továbbították a szakosított tanácsnak, amely 2019. január 18‑án többek között úgy ítélte meg, hogy az S. A. H.‑val szemben előírt szabadságelvonással járó intézkedést ki kell igazítani, és azt a hatóságok által nyújtott ellátások igénybe vételének kötelezettségével járó intézkedéssel kell felváltani, maximális időtartam meghatározása nélkül.
15
2019. február 18‑án a miniszter mint a 2008/909 kerethatározat értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság elismerte a 2015. február 26‑i határozatot, figyelembe véve a szakosított tanács 2019. január 18‑i értékelését is. A szabadságelvonással járó intézkedést így átalakították, és az érintettet egy hollandiai igazságügyi pszichiátriai központban helyezték el.
16
2020. augusztus 6‑án a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (az igazságügyért és a biztonságért felelős államtitkár, Hollandia) a tartózkodási engedély 2014. augusztus 29‑i visszamenőleges hatályú visszavonását elrendelő végzést hozott, és S. A. H.‑t nemkívánatos külföldinek nyilvánította.
17
S. A. H. a polgári bíróság előtt vitatta a 2019. február 18‑i elismerési határozat jogszerűségét, többek között azzal az indokkal, hogy a 2019. január 18‑i értékeléshez vezető eljárás nem felel meg a Charta 47. cikkében foglalt követelményeknek. 2023. szeptember 5‑i ítéletével a Gerechtshof Den Haag (hágai fellebbviteli bíróság, Hollandia) helyt adott a kérelemnek, és elrendelte, hogy a miniszter vizsgálja felül határozatát.
18
2023. szeptember 15‑i levelében a miniszter azt kérte a szakosított tanácstól, hogy az e követelményeknek megfelelő eljárás keretében végezze el a felülvizsgálatot.
19
E kérelem nyomán a szakosított tanács 2024. január 12‑re nemhivatalos ülést tűzött ki, amelyre meghívták S. A. H. ügyvédeit, valamint az ügyészség képviselőit.
20
E tekintetben a szakosított tanács a következőképpen írja le az általa folytatott eljárást: a miniszter a főügyész útján azt kéri tőle, hogy adjon értékelést, amely a WETS szerint az elismerés kötelező megtagadására vonatkozó indok fennállására vagy annak hiányára, a tényállás Hollandiában való büntethetőségére és a más tagállamban kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés átalakításának esetleges szükségességére korlátozódik. Hozzáteszi, hogy a miniszter határozatával szemben nincs lehetőség jogorvoslatra. Mindazonáltal e tanácshoz a miniszter kérelmére felülvizsgálat iránti kérelemmel fordulhatnak, akár az elítélt személynek a miniszterhez benyújtott panaszát követően, akár az e személy által indított polgári eljárás alapján, mint a jelen ügyben is.
21
Ebben az összefüggésben a szakosított tanács mindenekelőtt arra keresi a választ, hogy rendelkezik‑e az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróság” jellemzőivel, amely előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjeszthet a Bíróság elé. E tekintetben jelzi, hogy mindeddig úgy ítélte meg, hogy nem ez a helyzet, és hogy a Hollandiára vonatkozó, az Európai Unió Tanácsa által koordinált, a korlátozó vagy szabadságelvonással járó intézkedésekkel kapcsolatos kölcsönös elismerés jogi eszközeire vonatkozó kölcsönös értékelések 9. fordulója keretében készített 2022. december 2‑i értékelő jelentés (13190/1/22 REV 1) szintén erre a következtetésre jutott. Mindazonáltal az alapügyben szóban forgó nemzeti jogszabály keletkezésének történetéből kitűnik, hogy a holland jogalkotó a 2008/909 kerethatározat 8. cikkének (2)–(4) bekezdésében és 9. cikkében felvetett jogkérdések bírósági értékelését kívánta.
22
Ezenkívül a szakosított tanács úgy véli, hogy az a kérdés, hogy az előtte folyamatban lévő eljárás kontradiktóriusnak minősíthető‑e, meghatározó, egyben pontosítja, hogy e tanácsot törvény hozta létre, az állandó jellegű, jogszabályokat alkalmaz, független, és figyelembe veszi az elítélt által elé terjesztett érveket. Egyébiránt igaz, hogy az értékelése meghatározott pontokra korlátozódik, ám ez az értékelés kötelező jellegű.
23
A szakosított tanács ezt követően arra keresi a választ, hogy az általa a WETS 2:11. cikke alapján végzett jogi értékelés az uniós jog hatálya alá tartozik‑e, vagy az uniós jog által szabályozott helyzetek közé tartozik‑e, és igenlő válasz esetén, hogy a felülvizsgálat írásbeli eljárás keretében történő kérelmezésének lehetősége, amint az a gyakorlatban kialakult, megfelel‑e a Charta 47. cikkében foglalt követelményeknek. Végül pontosítást kér a szabadságelvonással járó intézkedés 2008/909 kerethatározat által megengedett kiigazításának lehetőségeiről.
24
E körülmények között a szakosított tanács úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 2008/909/IB kerethatározat 8. cikkének (2)–(4) bekezdésével és 9. cikkével összefüggésben értelmezett EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróság” fogalmát, hogy az az e célra kijelölt olyan állami bíróságot is magában foglalja, amely nem a kerethatározat 8. cikkének (1) bekezdése értelmében vett illetékes hatóság, és amely írásbeli eljárásban főszabály szerint az elítélt személy eljárásban való részvétele nélkül kizárólag a kerethatározat 8. cikkének (2)–(4) bekezdésében és 9. cikkében felvetett jogkérdésekben dönt?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a Charta 47. cikkét, hogy amennyiben a 2008/909/IB kerethatározat értelmében vett elismerési eljárásban a végrehajtó állam e célra kijelölt állami bíróságát bízták meg az említett kerethatározat 8. cikkének (2)–(4) bekezdésében és 9. cikkében említett szempontok értékelésével, úgy az elítélt személy számára a véleményének a kibocsátó államban történő kifejtésére vonatkozó, a 2008/909/IB kerethatározat 6. cikkének (3) bekezdése szerinti lehetőség mellett hatékony jogorvoslatot is biztosítani kell a végrehajtó államban?
Az e kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
3)
Úgy kell‑e értelmezni a Charta 47. cikkét a 2008/909/IB kerethatározat fényében, hogy a végrehajtó állambeli hatékony jogorvoslat tekintetében elegendő, ha az elítélt személynek lehetősége van véleményének írásbeli kifejtésére vagy a bírósági értékelést és az elismerésről szóló határozatot megelőzően, vagy az elismerésről szóló határozat meghozatalát követően az eredeti értékelés felülvizsgálata keretében?
továbbá
4)
Úgy kell‑e értelmezni a Charta 47. cikkét a 2008/909/IB kerethatározat fényében, hogy az olyan elítélt személy számára, aki nem rendelkezik elégséges pénzeszközökkel, és akit az igazságszolgáltatás hatékony igénybevételének biztosítása érdekében segíteni kell, akkor is költségmentességet kell biztosítani a végrehajtó államban, ha ezt nem írja elő jogszabály?
5)
Úgy kell‑e értelmezni a 2008/909/IB kerethatározat 8. cikkének (3) bekezdésében szereplő kritériumot, hogy a büntetés vagy intézkedés azon okból történő átváltoztatása során, hogy az jellegét tekintve nem egyeztethető össze a végrehajtó állam jogával, azt kell vizsgálni, hogy a végrehajtó állam bírósága minden valószínűség szerint milyen intézkedést szabott volna ki akkor, ha az elítélésre a végrehajtó államban került volna sor, vagy – szükség esetén további információk kérését követően – olyan vizsgálatot kell végezni, amelynek során az intézkedés kibocsátó állambeli tényleges kialakítását veszik figyelembe?
6)
Hogyan és milyen mértékben kell figyelembe venni az elismerésről szóló határozatot követő időpontra vonatkozó fejleményeket és információkat a büntetés súlyosításának a 2008/909/IB kerethatározat 8. cikkének (4) bekezdése szerinti tilalmának a végrehajtó állam általi esetleges újbóli értékelése során?”
A sürgősségi eljárásról
25
A kérdést előterjesztő szakosított tanács az Európai Unió Bírósága alapokmánya 23a. cikkének első bekezdése és a Bíróság eljárási szabályzatának 107. cikke alapján a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárásban történő elbírálását kérte.
26
E kérelem alátámasztása érdekében e tanács arra hivatkozott, hogy S. A. H. meg van fosztva szabadságától, és hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre adandó válasz e szabadságelvonás megszüntetését vonhatja maga után.
27
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2008/909 kerethatározat értelmezésére irányul, amely kerethatározat az EUM‑Szerződés harmadik részének a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térségre vonatkozó V. címe alá tartozik. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem tehát sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárás tárgya lehet.
28
Másodszor, ami a sürgősségre vonatkozó feltételt illeti, e feltétel többek között akkor teljesül, ha az alapügyben érintett személy jelenleg meg van fosztva szabadságától, és további fogva tartása az alapjogvita kimenetelétől függ, pontosítva, hogy e személy helyzetét úgy kell értékelni, ahogyan az az előzetes döntéshozatal iránti kérelem sürgősségi eljárásban történő elbírálására irányuló kérelem vizsgálatának időpontjában fennáll (2022. december 8‑iCJ [Az átadásról való határozathozatal büntetőeljárás miatti elhalasztása] ítélet, C‑492/22 PPU, EU:C:2022:964, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az érintett ténylegesen meg van fosztva szabadságától, mivel egy hollandiai igazságügyi pszichiátriai központban helyezték el. Ezenkívül a szakosított tanács pontosította, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett, az alapügyben szóban forgó helyzetre esetlegesen alkalmazandó uniós jogból eredő követelményekre vonatkozó kérdésekre adott válasz magával vonhatja e szabadságelvonás megszüntetését is, mivel az érintettel szemben Svédországban elrendelt szabadságelvonással járó intézkedés Hollandiában alkalmazott, szabadságelvonással nem járó intézkedéssé alakítható.
30
E körülmények között az előadó bíró javaslatára a főtanácsnok meghallgatását követően a Bíróság első tanácsa 2024. április 22‑én úgy határozott, hogy helyt ad a kérdést előterjesztő szakosított tanács azon kérelmének, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet sürgősségi előzetes döntéshozatali eljárásban bírálják el.
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatóságáról
31
A Bíróság eljárási szabályzata 53. cikke (2) bekezdésének megfelelően, ha az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan, a Bíróság a főtanácsnok meghallgatását követően – az eljárás folytatása nélkül – indokolt végzéssel határozhat az ügyben.
32
A jelen ügyben ezt a rendelkezést kell alkalmazni.
33
Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 267. cikkel bevezetett eljárás a Bíróság és a nemzeti bíróságok közötti együttműködés eszköze, amelynek révén az előbbi az utóbbiak által eldöntendő jogviták megoldásához szükséges támpontokat nyújt az uniós jog értelmezése terén (2010. március 9‑iERG és társai ítélet, C‑378/08, EU:C:2010:126, 72. pont; 2024. január 9‑iBravchev végzés, C‑338/23, EU:C:2024:4, 18. pont).
34
Ebből következik, hogy ahhoz, hogy előzetes döntéshozatali eljárás keretében a Bírósághoz fordulhasson, az előzetes döntéshozatalt kezdeményező szervnek az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak” kell lennie, aminek vizsgálata az előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapján a Bíróság feladata (1924. május 7‑iNADA és társai ítélet, C‑115/22, EU:C:2024:384, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak értékeléséhez, hogy a szóban forgó előzetes döntéshozatalt kezdeményező szerv az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróság” jellemzőivel rendelkezik‑e – ami kizárólag az uniós jog alapján eldöntendő kérdés –, a Bíróság meghatározott tényezők összességét veszi figyelembe, amelyek közé tartozik többek között az, hogy a szervezet jogszabály alapján jött‑e létre, állandó jelleggel működik‑e, hatásköre kötelező jellegű‑e, az eljárása kontradiktórius jellegű‑e, jogszabályokat alkalmaz‑e, valamint független‑e (1924. május 7‑iNADA és társai ítélet, C‑115/22, EU:C:2024:384, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
Az állandó ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy kizárólag olyan nemzeti bíróság fordulhat a Bírósághoz, amely előtt eljárás van folyamatban, és amelyhez igazságszolgáltatási jellegű határozat meghozatalára irányuló eljárás keretében való határozathozatal érdekében fordultak (2022. május 3‑iCityRail ítélet, C‑453/20, EU:C:2022:341, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37
Ennélfogva azt a kérdést, hogy valamely szervezet jogosult‑e a Bíróság elé kérdést terjeszteni, szervezeti és működési szempontok alapján kell eldönteni. E tekintetben valamely nemzeti szerv akkor minősülhet az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak”, ha igazságszolgáltatási feladatokat lát el, míg más, többek között közigazgatási jellegű feladatok ellátása során e minősítés nem illeti meg (2022. május 3‑iCityRail ítélet, C‑453/20, EU:C:2022:341, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
38
Ebből következik, hogy annak megállapításához, hogy a törvény által különböző feladatokkal felruházott valamely nemzeti szerv az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak” minősül‑e, meg kell vizsgálni azon feladatok sajátos jellegét, amelyeket az abban a konkrét normatív összefüggésben gyakorol, amelyben szükségesnek tartotta, hogy a Bírósághoz forduljon (2022. május 3‑iCityRail ítélet, C‑453/20, EU:C:2022:341, 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
Ezenkívül, ha a kérdést előterjesztő szerv közigazgatási hatóságként jár el anélkül, hogy valamely jogvita eldöntése érdekében fordultak volna hozzá, nem tekinthető úgy, hogy igazságszolgáltatási feladatot lát el (lásd ebben az értelemben: 2006. április 27‑iStandesamt Stadt Niebüll ítélet, C‑96/04, EU:C:2006:254, 14. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
A jelen ügyben a Bíróság elé terjesztett iratokban szereplő információkra, különösen a bírósági szervezetről szóló törvény és a WETS rendelkezéseire tekintettel úgy tűnik, hogy a szakosított tanács teljesíti az ahhoz szükséges releváns kritériumokat, hogy valamely előzetes döntéshozatalt kezdeményező szervezetet az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak” minősítsenek a jogszabály általi létesítése, állandósága, a jogszabályok alkalmazása, valamint a függetlensége tekintetében.
41
Ami az e tekintetben releváns egyéb kritériumokat, és először is azt a kérdést illeti, hogy a szakosított tanács az alapügyben igazságszolgáltatási feladatot lát‑e el, e tényezőkből kitűnik, hogy a WETS 2:11 és 2:12. cikkének megfelelően a miniszter a szakosított tanácshoz fordul annak érdekében, hogy az az e 2:11. cikk (3) bekezdésében előírt, körülhatárolt jogi kérdésekkel kapcsolatos értékelést adjon neki, amelyet a miniszter figyelembe vesz a más tagállamból származó bírósági határozat elismeréséről való döntés során, amint azt e 2:12. cikk szövege kifejezetten jelzi.
42
Amint azt a holland kormány írásbeli észrevételeiben megerősítette, bár a miniszter köteles követni ezt az értékelést e kérdésekben, a miniszter saját mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és hatáskörrel rendelkezik annak eldöntésére, hogy hoz‑e a kibocsátó állam ítéletének elismerésére vonatkozó határozatot, vagy sem. A miniszter ugyanis dönthet úgy, hogy határozatába a WETS 2:11. cikkének megfelelően nem vonja be a szakosított tanácsot, amennyiben eleve úgy ítéli meg, hogy megtagadási okot kell alkalmazni. Ezenkívül a miniszter megvizsgálja az elismerés megtagadásának a WETS 2:14. cikkében előírt indokait is, és következésképpen jogában áll akként határozni, hogy az ítélet elismerése megtagadásának valamely oka fennáll, még ha a szakosított tanács úgy ítélte is meg, hogy nem áll fenn egyetlen ilyen ok sem. Továbbá a szakosított tanács által adott értékelésnek a miniszter általi tényleges követésére vonatkozó garanciákat illetően meg kell állapítani, hogy a Hollandiára vonatkozó, a jelen végzés 21. pontjában említett értékelő jelentés jelezte, hogy ezen értékelés „technikailag” nem kötelező a miniszter számára.
43
Másodszor, ami a szakosított tanács előtt folyamatban lévő „vita” fennállását illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a WETS 2:11. cikke értelmében a szakosított tanácshoz nem az elítélt, hanem a miniszter kezdeményezésére fordulnak.
44
Ezenkívül a Bíróság rendelkezésére álló információkból kitűnik, hogy az elítélt nem vitathatja a szakosított tanács előtt a miniszter által hozott határozatot. Ugyanis csak a miniszter fordulhat e tanácshoz felülvizsgálati kérelemmel. E tekintetben a szakosított tanács pontosította, hogy nincs tudomása arról, megválogatja‑e a miniszter az e tanácshoz továbbított panaszokat, vagy sem.
45
Arra is rá kell mutatni, hogy a szakosított tanács értékelését nem hirdetik ki nyilvánosan, és azt nem is közlik az elítélttel, mivel az elítéltet csak a miniszter határozatáról tájékoztatják.
46
Harmadszor, ami az alapeljárás kontradiktórius jellegét illeti, bár a szakosított tanács jelezte, hogy a gyakorlatban figyelembe veszi az elítélt azon írásbeli észrevételeit, amelyeket a miniszter továbbít vagy közvetlenül e személy küld meg számára, a WETS nem nyújt lehetőséget e személynek arra, hogy részt vegyen az eljárásban és akár írásban, akár szóban előterjessze észrevételeit, noha e törvény alapján az ügyészség főügyésze rendelkezik ilyen lehetőséggel.
47
Ebből következik egyrészt, hogy a szakosított tanács értékelésére nem kontradiktórius eljárás keretében kerül sor, amelynek nem valamely jogvita eldöntése a célja. Másrészt ez az értékelés nem rendelkezik az igazságszolgáltatási feladatok ellátása keretében hozott ítéletnek sem a formájával, sem az elnevezésével, sem a tartalmával, hanem a miniszter közigazgatási határozatának meghozatalára irányuló eljárás részét képezi.
48
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben szereplő információkból és a felek észrevételeiből legalábbis az tűnik ki, hogy az elítélt a miniszter határozatát a másodlagos hatáskörrel rendelkező polgári bíróság előtt támadhatja meg, és e bíróságtól – amelyről nem vitatott, hogy ezen eljárás keretében rendelkezik az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróság” jellemzőivel – e határozat felülvizsgálatát vagy kiigazítását kérheti.
49
E megfontolások összességére tekintettel a szakosított tanácsnak a WETS 2:11. cikke szerinti eljárás keretében nyilvánvalóan nem az a feladata, hogy igazságszolgáltatási jellegű határozatot hozzon, következésképpen e szakosított tanács nem minősül az EUMSZ 267. cikk értelmében vett „bíróságnak”.
50
A fentiek összességéből az következik, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
A költségekről
51
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő szervezet előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a szervezet dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
A Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság, Hollandia) szakosított tanácsának 2024. március 29‑i határozatával előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem nyilvánvalóan elfogadhatatlan.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.