62007CC0275
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
VERICI TRSTENJAK
přednesené dne 11. června 2008 (
1
)
Věc C-275/07
Komise Evropských společenství
v.
Italská republika
„Nesplnění povinnosti státem — Režim vnějšího tranzitu Společenství — Karnety TIR — Cla — Vlastní zdroje Společenství — Poskytnutí — Lhůta — Úroky z prodlení — Pravidla zaúčtování“
I – Úvod
1.
V projednávané věci se Komise domáhá toho, aby Soudní dvůr určil, že Italská republika porušila své povinnosti, které pro ni vyplývají z ustanovení Společenství týkajících se vlastních zdrojů Společenství, tím, že odmítla zaplatit úroky z prodlení za zpoždění v připisování vlastních zdrojů u celních operací, během kterých došlo zboží na celní úřad určení včas, ale důkaz o tom byl celnímu úřadu odeslání předložen opožděně.
II – Právní rámec
A – Úmluva TIR
2.
Článek 2 Celní úmluvy o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR (dále jen „Úmluva TIR“) (
2
) stanoví:
„Tato úmluva se vztahuje na přepravu zboží prováděnou v silničních vozidlech, jízdních soupravách nebo kontejnerech bez okamžitého přeložení, přes jednu nebo více státních hranic mezi celním úřadem odeslání jedné smluvní strany a celním úřadem určení jiné smluvní strany nebo téže smluvní strany, pokud se část přepravy mezi začátkem a koncem operace TIR uskuteční po silnici.“
3.
Článek 4 Úmluvy TIR stanoví:
„Zboží přepravované v rámci karnetu TIR podle ustanovení této úmluvy nepodléhá placení nebo složení dovozního nebo vývozního cla a poplatků u celních úřadů tranzitu.“
4.
Článek 8 Úmluvy TIR stanoví:
„1.   Záruční sdružení se zavazuje zaplatit splatná dovozní nebo vývozní cla a poplatky zvýšené o případné úroky z prodlení, které by měly být zaplaceny podle celních zákonů a nařízení země, ve které byl porušen předpis, týkající se operace TIR. Toto sdružení ručí za zaplacení uvedených částek společně a nerozdílně s osobami, které je dluží.
2.   Jestliže v případech uvedených v odstavci 1 tohoto článku zákony a nařízení smluvní strany nestanoví placení dovozních nebo vývozních cel a poplatků, zavazuje se záruční sdružení zaplatit za týchž podmínek částku rovnající se výši dovozních nebo vývozních cel a poplatků zvýšených o případné úroky z prodlení.
[…]
7.   Při splatnosti částek uvedených v odstavcích 1 a 2 tohoto článku mají příslušné orgány pokud možno žádat o zaplacení osobu nebo osoby, které je přímo dluží, dříve než svůj nárok uplatní vůči záručnímu sdružení.“
5.
Článek 11 Úmluvy TIR uvádí:
„1.   Jestliže karnet TIR nebyl uvolněn nebo byl uvolněn s výhradami, nejsou příslušné orgány oprávněny požadovat na záručním sdružení zaplacení částek podle čl. 8 odst. 1 a 2, pokud do jednoho roku od přijetí karnetu TIR těmito orgány neuvědomily tyto orgány písemně sdružení o neuvolnění nebo o uvolnění s výhradou. Toto ustanovení platí rovněž v případě, kdy uvolnění bylo získáno nekale nebo podvodně, avšak v takovém případě je lhůta dvouletá.
2.   Žádost o zaplacení částek podle čl. 8 odst. 1 a 2 se zasílá záručnímu sdružení nejdříve tři měsíce ode dne, kdy toto sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu, o jeho uvolnění s výhradou nebo o jeho uvolnění získaném nekale nebo podvodně, a nejpozději ve lhůtě dvou let od téhož dne. V případech, které však v uvedené dvouleté lhůtě byly předány soudu, zasílá se žádost o zaplacení do roka ode dne nabytí právní moci soudního rozhodnutí.
3.   K zaplacení požadovaných částek má záruční sdružení tříměsíční lhůtu ode dne, ke kterému mu byla žádost o zaplacení zaslána. Zaplacené částky jsou sdružení vráceny, jestliže se do dvou let ode dne uvedeného na žádosti o zaplacení celním orgánům prokáže, že při dané dopravní operaci nebyly porušeny předpisy.“
B – Právo Společenství
1. Celní kodex Společenství
6.
Článek 91 nařízení č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (dále jen „CKS“) (
3
) stanoví:
„1.   Režim vnějšího tranzitu umožňuje přepravu mezi dvěma místy v rámci celního území Společenství:
a)
zboží, které není zbožím Společenství, aniž by toto zboží podléhalo dovozním clům a dalším poplatkům nebo obchodněpolitickým opatřením;
b)
zboží Společenství, na které se vztahuje opatření Společenství zahrnující vývoz tohoto zboží do třetích zemí a u nějž byly provedeny příslušné vývozní celní formality.
2.   Přeprava podle odstavce 1 se uskutečňuje:
a)
v režimu vnějšího tranzitu Společenství;
b)
na podkladě karnetu TIR (Úmluva TIR), pokud tato přeprava:
1)
začala nebo má skončit mimo Společenství
nebo
2)
se týká zásilek zboží, které musí být vyloženy na celním území Společenství a které jsou přepravovány společně se zbožím, které má být vyloženo ve třetí zemi
nebo
3)
se uskutečňuje mezi dvěma místy ve Společenství přes území třetí země;
[…]“
7.
Článek 92 CKS stanoví:
„Režim vnějšího tranzitu je ukončen předložením zboží s příslušnými doklady celnímu úřadu určení v souladu s podmínkami stanovenými pro tento režim.“
8.
Článek 204 CKS stanoví:
„1.   Celní dluh při dovozu zboží vzniká:
a)
nesplněním některé povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží, které podléhá dovoznímu clu, nebo z použití z celního režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno,
nebo
b)
nedodržením některé podmínky stanovené pro propuštění zboží do daného režimu nebo pro udělení snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům,
v jiných případech, než jsou uvedeny v článku 203, pokud se nezjistí, že tyto nedostatky nemají zásadní vliv na správné provádění dočasného uskladnění nebo daného celního režimu.
2.   Celní dluh vzniká buď okamžikem, kdy přestane být plněna povinnost, jejímž nesplněním celní dluh vzniká, nebo okamžikem, kdy je zboží propuštěno do daného režimu, zjistí-li se dodatečně, že podmínky stanovené pro přiznání snížené nebo nulové sazby dovozního cla z důvodu použití zboží ke zvláštním účelům nebyly ve skutečnosti splněny.
3.   Dlužníkem je osoba, která má buď plnit povinnosti vyplývající z dočasného uskladnění zboží podléhajícího dovoznímu clu, nebo z použití režimu, do nějž bylo toto zboží propuštěno, nebo plnit podmínky spojené s propuštěním zboží do daného režimu.“
9.
Článek 217 odst. 1 CKS uvádí:
„Celní orgány vypočtou výši dovozního cla nebo vývozního cla vyplývající z celního dluhu […], jakmile mají potřebné údaje, a zapíší ji do účetních dokladů nebo na jiný rovnocenný nosič údajů (zaúčtování).“
10.
Článek 236 odst. 1 stanoví:
„Dovozní nebo vývozní clo se vrátí, jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná ze zákona nebo že byla zaúčtována v rozporu s čl. 220 odst. 2.
[…]“.
2. Nařízení č. 2454/93, kterým se provádí celní kodex Společenství
11.
Článek 378 nařízení č. 2454/93, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (dále jen „nařízení č. 2454/93“), uvádí (
4
):
„1.   Aniž je dotčen článek 215 kodexu, jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí, považuje se toto porušení předpisů nebo nesrovnalosti za spáchané:
—
v členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná,
nebo
—
v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu hranice,
není-li ve lhůtě stanovené v čl. 379 odst. 2 celním orgánům věrohodně prokázáno řádné provedení operace nebo místo, na kterém byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.
2.   Jestliže se porušení předpisů nebo nesrovnalosti při neexistenci takového důkazu považují za spáchané v členském státě odeslání nebo v členském státě vstupu ve smyslu odst. 1 druhé odrážky, uloží tento členský stát cla a jiné dávky týkající se daného zboží podle předpisů Společenství nebo podle vnitrostátních předpisů.“
12.
Podle článku 379 nařízení č. 2454/93:
„1.   Jestliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení a jestliže nelze zjistit místo porušení předpisů nebo nesrovnalosti, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému co nejdříve, nejpozději však před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství.
2.   V oznámení podle odstavce 1 musí být uvedena zejména lhůta, ve které je celnímu úřadu odeslání třeba věrohodně prokázat řádné provedení tranzitní operace nebo skutečné místo porušení předpisů nebo nesrovnalostí. Tato lhůta činí tři měsíce ode dne oznámení podle odstavce 1. Není-li tento důkaz předložen, uloží příslušný členský stát po uplynutí lhůty odpovídající clo a ostatní dávky. Jestliže tento členský stát není členským státem, v němž se nachází celní úřad odeslání, sdělí tyto skutečnosti neprodleně uvedenému členskému státu.“
13.
Článek 380 nařízení č. 2454/93 stanoví:
„Řádné provedení tranzitní operace ve smyslu čl. 378 odst. 1 se příslušným orgánům věrohodně prokazuje zejména:
a)
předložením dokladu potvrzeného celními orgány, z nějž vyplývá, že dotyčné zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení […]“.
14.
Podle článku 454 nařízení č. 2454/93:
„1.   Tímto článkem není dotčena platnost zvláštních opatření vyplývajících z Úmluvy TIR […] týkajících se odpovědnosti záručních sdružení při použití karnetu TIR […].
2.   Jestliže se během přepravy na podkladě karnetu TIR, […], zjistí, že v určitém členském státě byly spáchány porušení předpisů nebo nesrovnalosti, uloží tento členský stát clo a ostatní dávky, které se případně za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů, aniž jsou dotčena trestněprávní opatření.
3.   Jestliže nelze zjistit, na kterém území byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti spáchány, považují se za spáchané v členském státě, v němž byly zjištěny, není-li celním orgánům ve lhůtě podle čl. 455 odst. 1 uspokojivě prokázáno řádné provedení režimu nebo místo, na kterém byly porušení předpisů nebo nesrovnalosti skutečně spáchány.
Neexistuje-li takový důkaz a porušení předpisů a nesrovnalosti se považují za spáchané v členském státě, v němž byly zjištěny, uloží tento členský stát clo a jiné dávky, které se za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů.
[…]
Celní správy členských států přijmou opatření nezbytná k zabránění porušování předpisů a páchání nesrovnalostí a k jejich účinnému postihu.“
15.
Podle článku 455 nařízení č. 2454/93:
„1.   Jestliže se během dopravy uskutečňované na podkladě karnetu TIR […] zjistí, že došlo k porušení předpisů nebo nesrovnalostem, sdělí celní orgány tuto skutečnost držiteli karnetu TIR […] a záručnímu sdružení ve lhůtě stanovené v čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR […].
2.   Důkaz o řádném uskutečnění přepravy na podkladě karnetu TIR […] ve smyslu čl. 454 odst. 3 prvního pododstavce je nutno předložit ve lhůtě uvedené v čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR […].
3.   Uspokojivý důkaz může být celním orgánům předložen zejména:
a)
předložením dokladu potvrzeného celními orgány, z nějž vyplývá, že dané zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení. Tento doklad musí obsahovat údaje nezbytné ke ztotožnění zboží;
nebo
b)
předložením celního dokladu o propuštění pro domácí spotřebu vystaveného ve třetí zemi nebo opisu nebo fotokopie tohoto dokladu; opis nebo fotokopii musí ověřit buď subjekt, který potvrdil prvopis dokladu, orgán dotyčné třetí země nebo orgán členského státu. Tento doklad musí obsahovat údaje nezbytné ke ztotožnění zboží.
[…]“
3. Režim vlastních zdrojů Společenství
16.
Článek 2 odst. 1 nařízení č. 1552/89, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (dále jen „nařízení č. 1552/89“) uvádí (
5
):
„Pro účely použití tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom stanoví, jakmile o splatné částce příslušný orgán členského státu vyrozumí dlužníka. Vyrozumění se učiní, jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy Společenství.“(neoficiální překlad)
17.
Článek 2 nařízení č. 1150/2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (dále jen „nařízení č. 1150/2000“) (
6
) a které zrušilo nařízení č. 1552/89, obsahuje rovněž podobné ustanovení:
„1.   Pro účely tohoto nařízení se nárok Společenství na vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) rozhodnutí 94/728/ES, Euratom stanoví, jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy, které se týkají zaúčtování částky nároku a vyrozumění dlužníka.
2.   Dnem stanovení podle odstavce 1 je den zaúčtování podle celních předpisů. […]“
18.
Článek 6 nařízení č. 1552/89 stanoví:
„1.   Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.
a)
Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b), účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.
b)
Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se uvádějí na zvláštních účtech ve lhůtě stanovené v písmenu a). Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit. […]“(neoficiální překlad)
19.
Podle článku 6 nařízení č. 1150/2000:
„1.   Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.
2.   Pro účely účtování vlastních zdrojů se měsíc uzavírá nejdříve ve 13 hodin posledního pracovního dne měsíce, v němž byl nárok stanoven.
a)
Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b), účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.
b)
Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se uvádějí na zvláštních účtech ve lhůtě stanovené v písmenu a). Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.
[…]“
20.
Článek 8 nařízení č. 1552/89 stanoví:
„Opravy provedené podle čl. 2 odst. 2 se přičítají nebo odečítají od celkové výše stanovených nároků. Opravy se zapisují na účty uvedené v čl. 6 odst. 2 písm. a) a b) a do výkazů uvedených v čl. 6 odst. 3 podle dne provedení.
Opravy týkající se podvodů a nesrovnalostí již dříve Komisi sdělených se zapisují zvlášť.“(neoficiální překlad)
21.
Nařízení č. 1150/2000 obsahuje v článku 8 téměř totožné ustanovení:
„Opravy provedené podle čl. 2 odst. 4 se přičítají nebo odečítají od celkové výše stanovených nároků. Opravy se zapisují na účty uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) a b) a do výkazů uvedených v čl. 6 odst. 4 podle dne provedení.
Opravy týkající se podvodů a nesrovnalostí již dříve Komisi sdělených se zapisují zvlášť.“
22.
Článek 11 nařízení č. 1552/89 a článek 11 nařízení č. 1150/2000 obsahují zcela stejné ustanovení:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“
23.
V článku 17 odst. 1 a 2 nařízení č. 1552/89 a č. 1150/2000, který se nachází v hlavě VII nazvané „Kontrola“, je uvedeno:
„1.   Členské státy přijmou veškerá nezbytná opatření, aby zajistily, že částky odpovídající nárokům stanoveným podle článku 2 budou poskytnuty Komisi tak, jak je stanoveno v tomto nařízení.
2.   Členské státy nejsou povinny Komisi poskytnout částky odpovídající stanoveným nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci. Kromě toho nemusí členské státy poskytnout Komisi tyto částky ve zvláštních případech, jestliže se po důkladném zhodnocení všech závažných okolností každého jednotlivého případu ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání těchto částek možné z důvodů, které nemohou být přičítány těmto členským státům. […]“
24.
Podle článku 22 nařízení č. 1150/2000:
„Zrušuje se nařízení (EHS, Euratom) č. 1552/89.
Odkazy na zrušené nařízení se považují za odkazy na toto nařízení v souladu se srovnávací tabulkou obsaženou v části A přílohy.“
25.
Článek 23 nařízení č. 1150/2000 stanoví:
„Toto nařízení vstupuje v platnost dnem vyhlášení v Úředním věstníku Evropských společenství.“
26.
Nařízení č. 1150/2000 bylo zveřejněno v Úředním věstníku Evropských společenství dne 31. května 2005.
III – Řízení o nesplnění povinnosti a žaloba Komise
27.
Žaloba Komise se týká dvou řízení o nesplnění povinností: 2003/2241 a 2006/2266.
A – Řízení o nesplnění povinnosti 2003/2241
28.
V rámci kontroly vlastních zdrojů uskutečněné v dubnu 1994 Komise zjistila, že v některých případech tranzitu Společenstvím italské orgány nevybraly ve lhůtě stanovené k tomuto účelu cla a ostatní dávky dlužné podle článku 379 nařízení č. 2454/93 z důvodu nepředložení důkazů o řádném provedení celní operace.
29.
Dopisem ze dne 15. června 2001 Komise požadovala po Itálii v souladu s článkem 11 nařízení č. 1150/2000 zaplacení úroků z prodlení ve výši 31564893 ITL (16301,90 eur) za opožděné připisování vlastních zdrojů na účet, na které mělo Společenství nárok na základě celního dluhu, jenž údajně vznikl z důvodu nesrovnalostí, k nimž došlo během tranzitu Společenstvím.
30.
Na základě šetření provedených italskými orgány bylo zjištěno, že v 11 z 201 dokladů nedošlo k nesrovnalostem. V těchto případech byly celní postupy řádně vyřízeny, ačkoli celní úřad určení o tom zaslal důkaz celnímu úřadu odeslání opožděně. Za těchto podmínek italské orgány informovaly Komisi dopisem ze dne 31. července 2001, že zaplatí úroky z prodlení pouze za celní operace, během kterých došlo k nesrovnalostem. U dokladů, u nichž se až během šetření ukázalo, že nedošlo k nesrovnalostem, italské orgány odmítly zaplatit úroky z prodlení. K tomuto dále tvrdily, že s ohledem na skutečnost, že tranzitní doklady byly předloženy celnímu úřadu určení, nevznikl žádný celní dluh ve smyslu článku 204 nařízení č. 2913/92. Italské orgány tedy tvrdily, že nemají povinnost zaplatit úroky.
31.
Jelikož italské orgány nebyly ochotny zaplatit úroky z prodlení, Komise zaslala dne 3. února 2004 Italské republice výzvu dopisem, ve které požadovala zaplacení úroků z prodlení ve výši 847,06 eur za celní operace, které byly řádně vyřízeny, ale v nichž byly vlastní zdroje opožděně zaúčtovány. Vzhledem k tomu, že Itálie znovu informovala Komisi dopisem ze dne, že předmětné úroky z prodlení nezaplatí, přijala Komise dne odůvodněné stanovisko, kterým znovu vyzvala k zaplacení úroků z prodlení ve lhůtě dvou měsíců od doručení tohoto stanoviska.
32.
V odpovědi na odůvodněné stanovisko italské orgány setrvaly na svém postoji, že úroky z prodlení nezaplatí.
B – Řízení o nesplnění povinnosti 2006/2266
33.
V rámci řízení o nesplnění povinnosti 2006/2266 Komise identifikovala čtyři tranzitní operace podle Úmluvy TIR, u nichž zjistila, že postupy nebyly vyřízeny ve lhůtách stanovených v článku 11 Úmluvy TIR. Jelikož nedošlo k uvolnění karnetu TIR včas, měly příslušné orgány požadovat zaplacení cla. Protože tak neučinily, tranzitní operace nebyla řádně provedena, což je podle Komise důvod vzniku celního dluhu. V důsledku opožděného zaúčtování vlastních zdrojů, na které má Společenství na základě tohoto celního dluhu nárok, požadovala Komise po italských orgánech zaplacení úroků z prodlení.
34.
Stejně jako v případě řízení 2003/2241 italské orgány odmítly v rámci tohoto řízení zaplatit úroky z prodlení. Tvrdily, že když neexistuje celní dluh, zaplacení úroků z prodlení mění povahu těchto úroků. Úroky z prodlení tak mají povahu sankce uložené z důvodu formálního porušení lhůt stanovených nařízením č. 1552/89 pro ukončení operací, které jsou jím upraveny.
35.
Dne 4. července 2006 zaslala Komise Italské republice výzvu dopisem, ve které požadovala po orgánech této země zaplacení úroků z prodlení ve výši 3322 eur. Vzhledem k tomu, že Komise neobdržela žádnou odpověď na tuto výzvu, zaslala dne italským orgánům odůvodněné stanovisko.
36.
Ve své odpovědi na odůvodněné stanovisko italské orgány dne 12. prosince 2006 žádost o zaplacení výše uvedených úroků z prodlení odmítly.
C – Žaloba Komise
37.
Jelikož italské orgány odmítly v rámci řízení o nesplnění povinnosti 2003/2241 a 2006/2266 zaplatit úroky z prodlení, Komise se rozhodla podat proti Itálii žalobu pro nesplnění povinnosti.
38.
Ve své žalobě Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
—
určil, že Italská republika tím, že odmítla zaplatit Komisi úroky z prodlení v celkové výši 847,06 eur za opožděné zaúčtování cla a že odmítla přizpůsobit vnitrostátní ustanovení právní úpravě Společenství, pokud jde o zaúčtování nesporných celních operací, na něž byla poskytnuta globální záruka a které vyplývají z tranzitní transakce Společenství
—
a tím, že odmítla zaplatit Komisi úroky z prodlení v celkové výši 3322 eur za nedodržení lhůt stanovených právní úpravou Společenství pro připisování cla na účet A v rámci tranzitních operací ve smyslu Úmluvy TIR,
nesplnila povinnosti, které pro ni vyplývají z nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552 ze dne 19. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, které bylo od nahrazeno nařízením Rady (ES, Euratom) č. 1150 ze dne, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/EHS, Euratom, o systému vlastních zdrojů Společenství, a především jeho čl. 6 odst. 2 písm. a), který byl nahrazen čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000;
—
uložil Italské republice náhradu nákladů řízení.
39.
Italská republika navrhuje, aby Soudní dvůr:
—
žalobu zamítl;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
IV – Řízení před Soudním dvorem
40.
Dne 8. června 2007 došla kanceláři Soudního dvora žaloba Komise; dne došla žalobní odpověď. Na jednání, které se konalo dne, poskytli zástupci Komise a Italské republiky ústní vyjádření a odpověděli na otázky Soudního dvora.
V – Argumenty účastníků řízení
41.
Pokud jde o řízení 2003/2241, Komise tvrdí, že, vzhledem k tomu, že celní úřad odeslání neobdržel důkaz o vyřízení celní operace ve lhůtě stanovené pro tyto účely, musí se tato celní operace považovat za operaci, která nebyla řádně provedena, což je důvod, proč vznikl v této věci celní dluh. Komise svou argumentaci podepírá údaji vycházejícími z judikatury, z nichž vyplývá, že pokud „zásilky v režimu vnějšího tranzitu Společenství nebyly předloženy celnímu úřadu určení ve lhůtě předepsané celním úřadem odeslání, má se za to, že celní dluh vznikl a hlavním povinným je dlužník“ (
7
).
42.
Komise tvrdí, že příslušný členský stát musí v takovém případě požadovat po hlavním povinném důkaz o řádném provedení tranzitu a že pokud tento důkaz není předložen včas, musí členský stát obdržet platbu příslušného cla. Komise zdůrazňuje, že lhůty, které právo Společenství v tomto ohledu stanoví, jsou lhůtami pevnými, což umožňuje jednotné použití ustanovení upravujících oblast placení cla. Když lhůty stanovené v článku 379 nařízení č. 2454/93 uplynou, členský stát musí na základě článku 6 nařízení č. 1552/89 připsat odpovídající částky bezodkladně na účet vlastních zdrojů a v souladu s článkem 10 výše uvedeného nařízení je poskytnout Komisi k dispozici.
43.
Komise se mimoto dovolává článku 11 nařízení č. 1552/89, na základě kterého členský stát musí zaplatit úroky z prodlení za každé zpoždění v připisování vlastních zdrojů na účet. Podle Komise již ze znění tohoto článku vyplývá, že povinnost zaplatit úroky vyplývá z nepřipsání na účet, a to nezávisle na jakékoliv jiné podmínce. Komise v tomto ohledu tvrdí, že úroky, jejichž placení v projednávaném případě požaduje, nejsou úroky za opožděnou platbu, ale naopak úroky, které je třeba zaplatit přímo z toho důvodu, že celní dluh nebyl připsán na účet vlastních zdrojů nebo byl připsán opožděně. Tato povinnost přetrvává, i když nevznikla samotná povinnost zaplatit, protože se později ukázalo, že celní operace byla provedena řádně.
44.
Komise rovněž odmítá argument italské vlády, podle kterého by zaplacení úroků z prodlení znamenalo v projednávaném případě sankci. V tomto ohledu zdůrazňuje, že v občanském právu je jasně stanovená zásada, že cílem úroků z prodlení je jednak nahradit újmu, která vznikla věřiteli, protože neměl v průběhu určitého období k dispozici předmětné finanční prostředky, a jednak přimět dlužníka, aby včas splnil své povinnosti. Komise krom toho zdůrazňuje, že placení úroků je výsledkem porušení povinností uložených právem Společenství, bez ohledu na skutečnost, zda Společenství nějaká újma skutečně vznikla, či nikoli.
45.
Pokud jde o řízení 2006/2266, Komise tvrdí, že celní úřad odeslání měl obdržet platbu cla před uplynutí lhůty stanovené v článku 11 Úmluvy TIR. Jelikož celní úřad odeslání neobdržel důkaz o řádném vyřízení tranzitní operace ve lhůtě 15 měsíců ode dne, kdy celní úřad přijal karnet TIR, je třeba mít za to, že tato operace nebyla řádně provedena, což je důvod, proč vznikl celní dluh. V tomto případě členský stát musí zaúčtovat nárok Společenství na vlastní zdroje na základě článku 2 nařízení č. 1552/89, jakmile příslušné správní orgány vypočítají výši nároku. Italské orgány tedy měly na základě čl. 6 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1552/89 zaúčtovat nárok Společenství na vlastní zdroje nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven. Komise dodává, že tyto orgány měly na základě čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR žádat o zaplacení dotčených částek nejdříve tři měsíce ode dne, kdy záruční sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu.
46.
Itálie především tvrdí, že podmínky pro existenci povinnosti zaplatit na základě článku 11 nařízení č. 1150/2000 úroky z prodlení nejsou podle jejího názoru splněny. Na základě tohoto ustanovení je zaplacení úroků požadováno za každé zpoždění v připisování vlastních zdrojů na účet, avšak v tomto případě nebyla žádná povinnost podle jejího názoru stanovena.
47.
Itálie zdůrazňuje, že v konkrétním případě nevznikla žádná újma Společenství v důsledku opožděného vyřízení celních operací, a že tedy z tohoto důvodu neměla ani povinnost zaplatit úroky z prodlení. Pokud by se v projednávané věci požadovalo zaplacení úroků z prodlení, úroky by měly povahu sankce, kterou nemohou mít. Úroky z prodlení se vážou k opožděné platbě dlužných částek a jejich cílem je nahradit věřiteli finanční ztrátu, která mu vznikla, protože neměl tuto částku k dispozici. Naproti tomu sankce navazuje na formální porušení povinnosti a nevztahuje se ke konkrétní finanční ztrátě.
48.
Itálie se domnívá, že věci Komise v. Německo (
8
) a Komise v. Nizozemsko (
9
), na které Komise odkazuje ve své žalobě, nelze na daný případ použít, protože ve výše uvedených věcech se jednalo o skutečně dlužné částky. V obou věcech skutečně vznikl celní dluh z důvodu nesrovnalostí v tranzitních operacích a žalované členské státy tuto skutečnost nepopíraly. V projednávané věci Komise však požaduje zaplacení příslušenství dluhů, tedy úroků z prodlení, v situaci, kdy neexistuje hlavní povinnost, čili celní dluh.
49.
Itálie rovněž tvrdí, že sporné tranzitní operace byly uskutečněné v roce 1996 a 1997 v době, kdy tranzit Společenství řádně nefungoval. To je důvod, proč italské orgány v případech, v nichž neměly indicie o nesrovnalostech při celních operacích, nevybíraly okamžitě cla, aby tak předešly situacím, kdy by bylo třeba vrátit bezdůvodně zaplacené částky. V průběhu tohoto období Evropský parlament ustanovil zvláštní komisi, jejímiž dvěma úkoly bylo vytvoření soudržnějšího systému předávání tranzitních dokladů a informatizace celních postupů.
VI – Právní posouzení generální advokátky
A – Úvod
50.
V projednávané věci Komise navrhuje, aby bylo určeno, že Italská republika tím, že odmítla zaplatit úroky z prodlení za zpoždění v připisování vlastních zdrojů na účet Společenství v případě, kdy zboží došlo na celní úřad určení včas, ale důkaz o tom byl celnímu úřadu odeslání předložen opožděně, nesplnila své povinnosti.
51.
V tomto stanovisku pojednám nejprve o otázce období, k němuž se vztahuje žaloba Komise, poté se stručně zmíním o režimu vnějšího tranzitu a učiním závěr na základě analýzy opodstatněnosti žaloby Komise. V rámci posouzení opodstatněnosti žaloby Komise se budu zabývat třemi základními otázkami: zaprvé, zda v konkrétním případě vznikl celní dluh, zadruhé, zda měly italské orgány povinnost zaúčtovat v konkrétním případě nárok Společenství na vlastní zdroje a zatřetí, zda s ohledem na okolnosti této věci měla Itálie povinnost zaplatit úroky z prodlení.
B – Období, k němuž se vztahuje žaloba Komise
52.
Ze spisů účastníků řízení předložených Soudnímu dvoru není zcela zřejmé, během jakého období došlo k porušením a na jaké období Komise ve své žalobě odkazuje. Komise ve své žalobě pouze tvrdí, že kontrola vlastních zdrojů byla provedena v dubnu 1994. Itálie naopak ve svých písemných vyjádřeních tvrdí, že kontrola byla provedena v letech 1993, 1994, 1995 a 1996, ale později ve svých vyjádřeních zdůrazňuje, že sporné tranzitní operace byly provedeny v letech 1996 a 1997.
53.
Na jednání Komise objasnila, že se její žaloba týkala nesrovnalostí zjištěných v roce 1994.
C – Režim vnějšího tranzitu
54.
Na základě čl. 91 odst. 1 CKS umožňuje režim vnějšího tranzitu přepravu mezi dvěma místy v rámci celního území Společenství bez zaplacení cla (
10
). Režim vnějšího tranzitu se na základě čl. 91 odst. 2 písm. a) a b) může uskutečnit buď v režimu vnějšího tranzitu Společenství, nebo na podkladě karnetu TIR. Článek 92 CKS stanoví, že režim vnějšího tranzitu je ukončen předložením zboží s příslušnými doklady celnímu úřadu určení v souladu s podmínkami stanovenými pro tento režim.
55.
Dále bych chtěla zdůraznit, že je třeba rozlišovat mezi „ukončením“ a „vyřízením“ celního postupu. Jak jsem již výše uvedla, celní postup končí, když je předloženo zboží s příslušnými doklady celnímu úřadu určení. Celní postup je však vyřízen, až když celní úřad odeslání přijme od celního úřadu určení důkaz o ukončení celní operace a když celní úřad odeslání přistoupí k uvolnění celních dokladů (
11
). V projednávané věci byl tedy celní postup ukončen včas, však nebyl řádně vyřízen. Dále upozorňuji na to, že původní znění CKS obsahovalo v článku 92 pouze definici ukončení celního postupu; původní znění článku 92 bylo doplněno později o druhý odstavec, který definuje vyřízení tohoto postupu (
12
).
1. Vnější tranzit Společenstvím
56.
Vnější tranzit Společenstvím je upraven v kapitole 4 hlavy II části II nařízení č. 2454/93. Tato hlava upravuje zvláštní režim vnějšího tranzitu Společenstvím ve fázích, které tvoří tento režim. Jestliže zásilka, která se nachází ve vnějším tranzitu Společenstvím, nebyla předložena celnímu úřadu odeslání, v souladu s článkem 378 nařízení č. 2454/93 považuje se porušení předpisů za spáchané ve členském státě, o jehož celní úřad odeslání se jedná nebo v členském státě, o jehož celní úřad tranzitu se jedná při vstupu do Společenství a kterému bylo odevzdáno potvrzení o přestupu hranice.
57.
Na základě článku 379 nařízení č. 2454/93 musí v takovém případě členský stát, o jehož celní úřad odeslání se jedná, oznámit tuto skutečnost hlavnímu povinnému před uplynutím jedenácti měsíců ode dne registrace prohlášení pro tranzitní režim Společenství a požadovat, aby ve lhůtě tří měsíců předložil důkaz o řádném provedení tranzitní operace. Při uplynutí tříměsíční lhůty musí celní úřad odeslání obdržet platbu příslušného cla, kterou by měl připsat na účet v souladu s článkem 6 nařízení č. 1552/89, a sice nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok určen.
2. Režim na podkladě karnetu TIR
58.
Úmluva TIR byla podepsána v Ženevě (Švýcarsko) dne 14. listopadu 1975; Itálie je stranou této Úmluvy (
13
). Evropské hospodářské společenství schválilo Úmluvu nařízením rady (EHS) č. 2112/78 ze dne  (
14
). Úmluva se na Společenství používá od  (
15
).
59.
Úmluva TIR v článku 4 stanoví, že zboží přepravované v rámci karnetu TIR, který tato Úmluva zavádí, nepodléhá placení nebo složení dovozních nebo vývozních cel a poplatků u celních úřadů, kterými prochází. K tomu, aby bylo možné uplatnit tyto výhody, Úmluva vyžaduje, aby zboží bylo během celé doby přepravy doprovázeno jediným dokladem, karnetem TIR, který umožňuje kontrolu řádného provedení operace.
60.
V případě, že karnet TIR nebyl uvolněn, celní operace nebyla provedena řádně. V tomto případě čl. 11 odst. 1 Úmluvy TIR stanoví, že příslušné orgány musí do jednoho roku od přijetí karnetu TIR písemně uvědomit záruční sdružení o neuvolnění karnetu TIR. Žádost o zaplacení cla se na základě čl. 11 odst. 2 Úmluvy TIR zasílá záručnímu sdružení po uplynutí lhůty tří měsíců a nejpozději do dvou let ode dne, kdy toto sdružení bylo uvědomeno o neuvolnění karnetu TIR (
16
).
61.
Jestliže se zjistí, že v členském státě došlo při přepravě zboží na podkladě karnetu TIR k porušení předpisů nebo nesrovnalosti, musí tento členský stát, jak stanoví článek 454 nařízení č. 2454/93, uložit clo a ostatní dávky, které se případně za dané zboží vybírají podle předpisů Společenství nebo vnitrostátních předpisů. V okamžiku, kdy vznikne příslušným orgánům nárok požadovat po záručním sdružení zaplacení cla, musí toto clo podle článku 6 nařízení č. 1552/89 zaúčtovat. To znamená, že pokud jde o vlastní zdroje a jejich zaúčtování, použije se na vztahy mezi členským státem a Společenstvím právo Společenství. To je důvod, proč se v projednávané věci použijí na zaúčtování vlastních zdrojů, které plynou z porušení Úmluvy TIR, rovněž ustanovení práva Společenství týkající se vlastních zdrojů.
D – Celní dluh
62.
První otázkou, na kterou je třeba odpovědět ve spojení s povinností italských orgánů zaplatit úroky z prodlení, je, zda v projednávané věci vznikl celní dluh.
63.
Poukazuji v této souvislosti na to, že je třeba rozlišit právní základ vzniku celního dluhu, dokonce i okolnosti, za kterých vzniká tento celní dluh, od právního základu nebo okolností, které vedou ke vzniku povinnosti členského státu zaúčtovat vlastní zdroje Společenství (
17
). Vztahy mezi členskými státy a podniky, kterých se týká celní prohlášení, zdanění a vybírání dovozních a vývozních cel, jsou upraveny celními předpisy (
18
). Vztahy mezi Společenstvím a členskými státy týkající se zaúčtování vlastních zdrojů jsou upraveny předpisy o vlastních zdrojích.
64.
Komise ve své žalobě tvrdí, že pokud celní úřad odeslání neobdrží důkaz o tom, že celní postup byl vyřízen ve stanovené lhůtě, je třeba mít za to, že celní operace neproběhla řádně, což má za následek vznik celního dluhu. Itálie naopak tvrdí, že celní dluh nikdy nevznikl, protože zásilka byla celnímu úřadu určení předložena včas. Podle Itálie skutečnost, že celní úřad určení odeslal opožděně potvrzení o řádném provedení celní operace, nemá dopad na vznik celního dluhu.
65.
S ohledem na tyto úvahy je třeba nejdříve objasnit skutkový stav projednávané věci. Celní úřad odeslání stanovil lhůtu pro předložení zboží celnímu úřadu určení (
19
). Zboží bylo celnímu úřadu určení předloženo včas, ale celní úřad určení neodeslal neprodleně celnímu úřadu odeslání doklady, které by prokazovaly tuto skutečnost (
20
).
66.
V ustanovení čl. 379 odst. 1 nařízení č. 2454/93 je uvedeno, že „[j]estliže zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení“, oznámí to celní úřad odeslání hlavnímu povinnému. Pokud by se použil restriktivní doslovný výklad, toto ustanovení by se zcela jistě nevztahovalo na situaci v projednávané věci, kdy zboží bylo celnímu úřadu určení předloženo sice včas, avšak celní úřad odeslání o tom nebyl uvědomen. Domnívám se nicméně, že toto ustanovení je třeba vykládat z pohledu celního úřadu odeslání, a to v tom smyslu, že pokud tento úřad nebyl uvědomen o předložení zboží ve stanovené lhůtě, musí mít za to, že zboží nebylo celnímu úřadu určení předloženo (
21
). Pokud by se použil jiný výklad prvního odstavce článku 379 nařízení č. 2454/93, prokazování řádného provedení tranzitní operace podle druhého odstavce by ztratilo svůj smysl. Pokud by první odstavec tohoto článku upravoval výhradně situace, kdy zboží nebylo skutečně předloženo celnímu úřadu určení, nebylo by potom možné prokázat, že zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení. Tato argumentace je potvrzena čl. 380 písm. a) nařízení č. 2454/93, na základě kterého lze řádné provedení tranzitní operace prokázat „dokladem potvrzeným celními orgány, z nějž vyplývá, že dotyčné zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení“.
67.
Jelikož z pohledu celního úřadu odeslání, zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení, celní úřad odeslání musí požadovat po hlavním povinném potvrzení o řádném provedení tranzitní operace. Pokud nepožádá hlavního povinného o toto potvrzení, je podle mého názoru důsledek tohoto opomenutí pro celní úřad odeslání (a nikoli pro hlavního povinného) stejný, jako kdyby neobdržel potvrzení o řádném provedení tranzitní operace ze strany hlavního povinného – na základě článku 2 nařízení č. 1552/89 – vzniká nárok Společenství na vlastní zdroje a s tím povinnost celního úřadu odeslání připsat je na účet Společenství.
68.
Z věcí Komise v. Německo (
22
) a Komise v. Nizozemsko (
23
), na které se odvolává Komise, vyplývá, že pokud „zásilky v režimu vnějšího tranzitu Společenství nebyly předloženy celnímu úřadu určení ve lhůtě předepsané celním úřadem odeslání, má se za to, že celní dluh vznikl a hlavním povinným je dlužník“ (
24
). Generální advokátka Stix-Hackl měla ve svém stanovisku na obě věci stejný názor, že v případě, v němž zásilka nebyla předložena celnímu úřadu určení ve lhůtě, vyplývá z čl. 378 odst. 1 a 2 nařízení č. 2454/9 „právní domněnka“ ohledně vzniku celního dluhu a ohledně hlavního povinného a jeho postavení dlužníka (
25
). Tato judikatura se může obdobně použít v případě, kdy celní úřad odeslání nemá důkaz o tom, že zboží bylo předloženo celnímu úřadu určení.
69.
Proto, ačkoli Komise v projenávané věci tvrdí opak, nelze mít za to, že celní dluh skutečně vznikl. Uplynutím lhůty, kterou celní úřad odeslání stanovil pro předložení zboží celnímu úřadu určení, vzniká pouze domněnka celního dluhu (
26
). Tato domněnka je vyvratitelná (praesumptio iuris tantum), to znamená, že je možné ji vyvrátit, pokud dotyčná osoba prokáže, že celní operace byla řádně vyřízena. Důkazní břemeno v tomto případě spočívá na osobě, která vyvrací domněnku (
27
). Pokud jde o otázku, kdo může domněnku vyvrátit, je třeba rozlišovat dvě možnosti.
70.
První možností je, že celní úřad odeslání od hlavního povinného požaduje důkaz o řádném provedení tranzitní operace v souladu s čl. 379 odst. 2 nařízení č. 2454/93. V tomto případě, jak uvádí generální advokátka Stix-Hackl v bodě 49 svého stanoviska ve věcech Komise v. Nizozemsko a Komise v. Německo (
28
), hlavní povinný může ve lhůtě tři měsíce ode dne oznámení o tom, že tranzitní operace nebyla řádně provedena, vyvrátit domněnku ohledně existence celního dluhu, tím, že prokáže, že operace byla skutečně řádně provedena. Po uplynutí této lhůty hlavní povinný již nemůže vyvrátit domněnku celního dluhu, tu mohou vyvrátit pouze celní orgány tím, že prokážou, že zboží bylo včas předloženo celnímu úřadu určení. Druhá možnost je, že celní úřad odeslání od hlavního povinného tento důkaz nepožaduje. V tomto případě hlavní povinný podle mého názoru může, stejně jako celní orgány, vyvrátit domněnku existence celního dluhu i po uplynutí lhůty 14 měsíců ode dne provedení tranzitu zboží.
71.
V projednávané věci je tedy třeba mít za to, že vznikla domněnka celního dluhu, která byla vyvrácena, když celní úřad určení předložil celnímu úřadu odeslání důkaz, že zboží došlo celnímu úřadu určení včas.
E – Povinnost zaúčtovat nárok Společenství na vlastní zdroje
72.
Druhou otázkou, na kterou je třeba odpovědět, je, zda italské orgány měly povinnost připsat vlastní zdroje na účet Společenství. Pro určení nároku Společenství na vlastní zdroje je relevantní článek 2 nařízení č. 1552/89 a článek 2 nařízení č. 1150/2000.
73.
Komise se ve své žalobě dovolává jak nařízení č. 1552/89, tak nařízení č. 1150/2000, které od 31. května 2000 prvně uvedené nařízení nahradilo. Je třeba tedy nejprve objasnit, které ze dvou nařízení se na projednávanou věc použije (
29
). Pokud jde o použití ustanovení obou nařízení, poznamenávám, že jestliže bylo právo Společenství změněno v průběhu postupu před zahájením soudního řízení, může Komise navrhnout určení nesplnění povinnosti, která vyplývá z ustanovení původně platného nařízení, jež byla později změněna, pokud byla ustanovení v novém nařízení ponechána (
30
). Naopak předmět sporu nemůže být rozšířen na povinnosti vyplývající z nových předpisů, kterým neodpovídají žádné povinnosti v původním znění dotčeného aktu, neboť jinak by došlo k porušení podstatných formálních náležitostí postupu, jímž se určuje nesplnění povinnosti (
31
).
74.
Článek 2 nařízení č. 1552/89 byl nahrazen článkem 2 nařízení č. 1150/2000. Článek 2 nařízení č. 1552/89 zněl tak, že nárok Společenství na vlastní zdroje se stanoví, jakmile o splatné částce příslušný vnitrostátní celní úřad vyrozumí dlužníka. Vyrozumění se učiní, jakmile je dlužník znám a jakmile může být výše nároku vypočtena příslušnými správními orgány v souladu s příslušnými předpisy Společenství. Článek 2 nařízení č. 1150/2000 zní tak, že nárok Společenství na vlastní zdroje se stanoví jakmile jsou splněny podmínky stanovené celními předpisy pro určení nároku rozpočtu a pro vyrozumění dlužníka. Znění článku 2 bylo tedy změněno vstupem nového nařízení v platnost, což je důvodem, proč se v projednávané věci musí vzít v úvahu ustanovení původního nařízení.
75.
Italská vláda na jednání vysvětlila, že italské orgány nevyrozuměly hlavního povinného o splatné částce. Nezávisle na této okolnosti v každém případě vzniká nárok Společenství na vlastní zdroje, jakmile uplynuly lhůty stanovené v článku 379 nařízení č. 2454/93, to znamená nejpozději uplynutím lhůty 14 měsíců ode dne předložení zboží celnímu úřadu odeslání. Podle Úmluvy TIR tento nárok Společenství vzniká, jakmile uplynuly lhůty stanovené v článku 11 Úmluvy, to znamená jeden rok a tři měsíce – tedy dohromady patnáct měsíců – a nejpozději tři roky od obdržení karnetu TIR.
76.
Italské orgány měly zaúčtovat nárok Společenství na vlastní zdroje na základě čl. 6 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1552/89, který stanoví, že nároky jsou v souladu s článkem 2 zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven. Článek 3 písm. a) nařízení č. 1150/2000 obsahuje totožné ustanovení jako je ustanovení uvedené v čl. 2 písm. a) nařízení č. 1552/89. Z důvodu výše uvedených zásad lze tedy použít rovněž toto ustanovení. Z judikatury vyplývá, že členské státy se nemohou vyhnout povinnosti určit existenci pohledávek, a to ani když je zpochybňují, jelikož jinak by bylo připuštěno, aby finanční rovnováha Společenství byla narušena jednáním jednoho členského státu (
32
). Členské státy nejsou povinny Komisi poskytnout částky odpovídající určeným nárokům jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci nebo pokud se ukáže, že vybrání těchto částek není možné z důvodů, které jim nemohou být přičítány (
33
).
77.
Po uplynutí výše uvedených lhůt stačí domněnka celního dluhu k tomu, aby vznikla povinnost zaúčtovat nárok Společenství na vlastní zdroje. Z tohoto hlediska není tedy důležité, zda celní úřad odeslání věděl s jistotou, zda celní dluh hlavnímu povinnému vznikl. Z hlediska celních úřadů se tento celní dluh považuje za vzniklý, a z důvodu této domněnky musí být zaúčtován nárok Společenství na vlastní zdroje. Pohled z perspektivy hlavního povinného, o který se opírá ve svých vyjádřeních italská vláda, není tedy v projednávané věci rozhodující, jelikož skutečnost, že de facto žádný celní dluh na základě článku 204 CKS nevznikl, má pro celní úřad odeslání význam, pouze, když tento úřad porovnává celní doklady, zjišťuje, zda během celní operace nedošlo k nesrovnalostem a vyřizuje celní postup. Lze tedy shrnout, že hlavní povinný splnil svou povinnost v rámci režimu vnějšího tranzitu, když předložil celnímu úřadu určení zboží spolu s odpovídajícími doklady a celní úřad odeslání splnil svou povinnost, když porovnal celní doklady a zjistil, že v tranzitním postupu nedošlo k nesrovnalostem.
78.
Italské úřady měly tedy povinnost připsat vlastní zdroje na účet Společenství.
F – Úroky z prodlení
79.
Třetí otázkou, která je v projednávané věci rozhodující, je, zda členský stát celního úřadu, který měl povinnost zaúčtovat nárok Společenství na vlastní zdroje, musí zaplatit úroky z prodlení ode dne, kdy vznikla povinnost připsat tyto zdroje na účet Společenství až do dne, kdy byla vyvrácena domněnka existence celního dluhu. Povinnost připsat tyto zdroje na účet Společenství, která náleží členskému státu v jeho vztazích se Společenstvím, odpovídá ve vztazích celního práva účetní povinnosti celního úřadu zaúčtovat vlastní zdroje. Členský stát tedy dluží úroky z prodlení za období, kdy vlastní zdroje Společenství měly být připsány na účet Společenství, kdyby je celní úřady členského státu byly včas zaúčtovaly.
80.
Článek 11 nařízení č. 1552/89 stanoví, pokud jde o úroky z prodlení, že členský stát zaplatí úroky „v případě jakéhokoli zpoždění (
34
) v připisování částek na účet“ vlastních zdrojů Společenství. Článek 11 nařízení č. 1150/2000 obsahuje totožné ustanovení. Z judikatury mimoto vyplývá, že mezi povinností určit vlastní zdroje Společenství, které budou připsány ve stanovené lhůtě na účet Komise, a povinností zaplatit úroky z prodlení, existuje nerozlučný vztah (
35
). Úroky mohou být požadovány bez ohledu na důvod prodlení v připisování těchto zdrojů na účet Komise (
36
). Na základě judikatury tedy není nezbytné rozlišovat mezi případem, kdy členský stát určil existenci vlastních zdrojů, aniž by je připsal na účet, a případem, kdy členský stát existenci vlastních zdrojů (
37
) jednoduše neurčil.
81.
Tyto zásady se nicméně podle mého názoru použijí pouze tehdy, pokud celní dluh skutečně existuje nebo pokud existuje alespoň domněnka, že tento dluh vznikl a vlastní zdroje jsou tak skutečně splatné. Použití těchto zásad se stává nicméně nemožným, když se prokáže, že celní dluh skutečně nevznikl, takže zaniká nárok Společenství na připsání vlastních zdrojů, a to dokonce i nárok na vlastní zdroje již připsané.
82.
Na tomto místě musím podrobněji pojednat o vazbách mezi právní úpravou vztahů mezi členským státem a podniky (vztahy celního práva) a právní úpravou vztahů mezi členským státem a Společenstvím (vztahy, které se týkají vlastních zdrojů Společenství). Z hlediska obecné ochrany finančních zájmů Společenství nevyplývá tato ochrana ze zavedení celní unie, ale jedná se naopak o samostatný cíl, který je uveden v hlavě II (Finanční ustanovení) části páté, a nikoli ve třetí části, která upravuje politiky Společenství, mezi jiným i celní unii v kapitole 1 hlavy I (
38
). Nicméně, jak vyplývá ze stanoviska generálního advokáta L. A. Geelhoeda ve věci Komise v. Dánsko, mezi celními předpisy a ustanoveními týkajícími se vlastních zdrojů Společenství existuje vztah v tom směru, že příslušné vnitrostátní celní orgány musí podle celních předpisů vyměřit, uložit a vybrat cla jakožto vlastní zdroje (
39
). Členské státy musí poté přijmout veškerá nezbytná opatření, aby vlastní zdroje, na které má Společenství nárok, byly Společenství dány k dispozici, přičemž tuto povinnost nemají jedině tehdy, pokud tyto částky nemohly být vybrány z důvodu vyšší moci, nebo jestliže se ukáže, že v dlouhodobém výhledu není vybrání těchto částek možné z příčin, které jim nemohou být přičítány (
40
).
83.
V určitých případech je možné zcela rozlišovat mezi vztahem celního práva a vztahem týkajícím se vlastních zdrojů Společenství. Soudní dvůr se zabýval takovým případem ve věci De Haan (
41
). V této věci uznal Soudní dvůr existenci rozdílu mezi povinností určit nárok Společenství na vlastní zdroje a pravomocí členských států vymáhat celní dluh od hlavního povinného. Soudní dvůr v bodě 34 rozsudku uvedl, že pokud celní orgány nedodrží lhůty stanovené celními předpisy Společenství, může toto nedodržení vést k tomu, že dotčený členský stát zaplatí Společenství v rámci odvádění vlastních zdrojů Společenství úroky z prodlení a že toto nedodržení nemá vliv na splatnost celního dluhu ani právo těchto orgánů přistoupit k dodatečnému vymáhání dluhu. Soudní dvůr v další judikatuře uvedl, že jestliže v důsledku chyby, které se dopustily celní orgány členského státu, nemusí osoba povinná k dani zaplatit částku příslušného cla, nemá tato chyba vliv na povinnost příslušného členského státu zaplatit v rámci odvádění vlastních zdrojů úroky z prodlení za opožděné připsání vlastních zdrojů na účet (
42
).
84.
Nicméně existuje zásadní rozdíl mezi případem, kdy celní dluh existuje a členský stát jej nemůže vybrat z důvodu pochybení, kterého se dopustily celní orgány, a případem, kdy později vyjde najevo, že celní dluh neexistuje, jak tomu je v projednávaném případě. Zásady, které Soudní dvůr uvedl ve věci De Haan (
43
), nemohou být tudíž na projednávanou věc použity.
85.
V projednávaném případě tedy nelze tvrdit, že vznikem povinnosti členského státu připsat na účet vlastní zdroje Společenství, se vztah mezi členským státem a Společenstvím stal zcela nezávislým na vztahu mezi členským státem a hlavním povinným. Komise rovněž konkludentně uznává, že režimy zůstávají spojeny i po vzniku povinnosti připsat vlastní zdroje na účet Společenství. Pokud by se Komise domnívala, že povinnost připsat na účet vlastní zdroje existuje také poté, co vyjde najevo, že celní dluh nevznikl, požadovala by pak ve své žalobě, aby bylo určeno nesplnění povinnosti z důvodu nepřipsání těchto zdrojů na účet Společenství. Komise však ve své argumentaci naopak uvádí, že pokud je určeno, že neexistuje celní dluh, nevzniká ani povinnost připsat na účet vlastní zdroje.
86.
Existuje další důvod, proč nemůže být režim vlastních zdrojů absolutně nezávislý na režimu celního práva. Článek 236 CKS totiž stanoví, že dovozní nebo vývozní clo se vrátí, „jestliže se zjistí, že v době, kdy bylo zaplaceno, nebyla jeho částka dlužná“ (
44
). Soudní dvůr ve své judikatuře rovněž potvrdil, že hlavní povinný může požadovat vrácení zaplacených částek, pokud se ukáže, že celní operace byla řádně vyřízena (
45
). Kdyby tedy hlavní povinný mohl požadovat po členském státu vrácení neprávem zaplacených částek, ačkoli členský stát by bez ohledu na tuto možnost měl i nadále povinnost připsat tyto prostředky na účet Společenství, musel by tento členský stát zaplatit stejnou částku dvakrát, jednou Společenství a jednou hlavnímu povinnému. Podle mého názoru nemůže být toto cílem celních právních předpisů ani právních předpisů, kterými jsou upraveny vlastní zdroje Společenství.
87.
Je tedy třeba konstatovat, že v den, kdy domněnka existence celního dluhu byla vyvrácena, bylo rovněž prokázáno, že vlastní zdroje byly neprávem připsány na účet Společenství. Skutečnost, že vnitrostátní celní orgány měly povinnost připsat na účet vlastní zdroje v době, kdy domněnka celního dluhu ještě existovala, nemůže tento závěr ovlivnit.
88.
Zánik nároku Společenství na vlastní zdroje má nicméně rovněž významné důsledky pro úroky, které by případně dlužil členský stát za prodlení v připisování těchto vlastních zdrojů na účet. Domnívám se, že je třeba v tomto ohledu konstatovat, že se zánikem nároku Společenství na vlastní zdroje zaniká rovněž i jeho nárok na úroky z prodlení za případné opožděné připsání vlastních zdrojů na účet. Na podporu tohoto závěru je možné uvést několik argumentů.
89.
Povinnost připsat na účet vlastní zdroje a povinnost zaplatit úroky za opožděné připsání na účet jsou jedna vůči druhé ve vztahu hlavní a akcesorické povinnosti. Vzhledem k tomu, že povinnost připsat prostředky na účet, tj. hlavní povinnost, neexistuje, platí v souladu se zásadou accessorium sequitur principale, že neexistuje ani akcesorická povinnost zaplatit úroky z prodlení v připisování prostředků na účet. Úroky z prodlení jsou charakteristickým nástrojem občanského práva, ale per analogiam je možné použít základní zásady spojené s tímto nástrojem i na oblast práva celního, které je součástí veřejného práva, jakož i na právní úpravu vlastních zdrojů Společenství. Pokud se opíráme o analogii s občanským právem, lze konstatovat, že placení úroků je vždy vázáno na placení hlavního dluhu.
90.
Sekundární právo Společenství, které se týká oblasti úroků z prodlení, vychází ze zásady akcesorické povahy úroků (
46
). Tato zásada je rovněž uznána v právním řádu několika členských států EU (
47
). Akcesorická povaha úroků vyplývá rovněž z dokumentů různých skupin odborníků na sjednocování evropského práva a nástrojů mezinárodního práva. Například v článku III.-3:708 (1) návrhu Společného referenčního rámce (Draft Common Frame of Reference) je uvedeno, že dlužník musí zaplatit úroky z prodlení, pokud se dostane do prodlení se zaplacením určité peněžité částky (
48
). Článek 4.507(1) Zásad evropského smluvního práva (Principles of European Contract Law) (
49
) obsahuje podobné ustanovení. V článku 78 Úmluvy o mezinárodní koupi zboží je rovněž uvedeno, že smluvní strana má nárok na úroky z prodlení, pokud se druhá strana dostane do prodlení se zaplacením ceny nebo jiné částky (
50
). Žádný z uvedených nástrojů neupravuje případ, že by věřitel měl nárok na úroky z prodlení, i když nevznikla povinnost zaplatit dlužnou částku.
91.
Občanskoprávní vztahy jsou skutečně dvouúrovňové vztahy mezi hlavní povinností a akcesorickou povinností, protože dlužník, který je v prodlení se zaplacením, musí zaplatit úroky z prodlení přímo na základě hlavní platební povinnosti. V projednávané věci mají vztahy naopak tři úrovně: nejprve vzniká celní dluh, poté povinnost připsat na účet stanovenou částku vlastních zdrojů a konečně úroky z prodlení, které je třeba zaplatit kvůli zpoždění v připisování těchto částek na účet. Existence tohoto vztahu, který má tři úrovně, však podle mého názoru nemůže ovlivnit závěr, že Společenství nemá v projednávané věci nárok na zaplacení úroků z prodlení. Nárok Společenství na vlastní zdroje zanikne, když je vyvrácena domněnka, že celní dluh vznikl, neboť právní režim, který upravuje vlastní zdroje Společenství, nemůže být natolik nezávislý na vztahu celního práva, aby povinnost, která vzniká v tomto rámci, mohla existovat zcela nezávisle.
92.
Správnost argumentace týkající se akcesorické povahy úroků z prodlení je potvrzena skutečností, že ratio této argumentace se může rovněž použít v opačném případě, kdyby byly vlastní zdroje – na rozdíl od projednávaného případu – byť opožděně připsány na účet a členský stát by zaplatil úroky z prodlení za jejich opožděné připisání na účet, ale po připsání by bylo zjištěno, že celní dluh nevznikl. Jak jsem již uvedla ve svém stanovisku ve věci Komise v. Dánsko, pokud získá Společenství příjmy z titulu vlastních zdrojů, na které však nemá nárok, je finanční rovnováha Společenství narušena na úkor členských států (
51
). V takovém případě může dojít k převodu majetku ve prospěch Společenství bez právního základu, a tedy k bezdůvodnému obohacení Společenství (
52
). Jestliže vlastní zdroje Společenství byly v tomto případě připsány na účet opožděně a jestliže členský stát zaplatil úroky za toto opožděné připsání, bylo by podle mého názoru možné požadovat po Společenství vrácení částky vlastních zdrojů, jakož i úroků z prodlení zaplacených členským státem.
93.
Jak správně tvrdí italská vláda, povinnost zaplatit úroky z prodlení v projednávané věci by dala těmto úrokům sankční povahu. Cíl úroků z prodlení může mít zcela jistě sankční povahu, protože úroky za každý den prodlení mají prostřednictvím „trestu“ přinutit dlužníka, aby zaplatil včas. Sankční povaha úroků je nicméně spojena s existencí hlavní povinnosti (
53
). Komise chce ve skutečnosti svojí žalobou vyplnit mezeru v právu, která zjevně existuje, pokud jde o sankci za nesplnění povinností členských států v rámci připisování vlastních zdrojů na účet. Toto úsilí Komise lze zajisté pochopit vzhledem k možnostem zpronevěry a úniku vlastních zdrojů při jejich připisování na účet (
54
), bylo by však v rozporu s povahou úroků z prodlení, kdyby v právních předpisech Společenství tyto úroky ve skutečnosti nahrazovaly sankci za nesplnění povinností.
94.
Domnívám se, že právní mezera v právních předpisech Společenství může být vyplněna několika způsoby. Komise může navrhnout změnu právních předpisů, kterou zajistí pro takovéto porušení skutečnou finanční sankci, která bude nezávislá na zaplacení úroků z prodlení. Pro srovnání uvádím, že ani v občanském právu není v zásadě vyloučena věřitelova možnost požadovat po dlužníkovi, který se dostal do prodlení s peněžitým plněním, další náhradu, která není spojena s placením úroků z prodlení (
55
). I v občanském právu tedy existuje možnost dodatečné sankce za porušení povinnosti platit včas. Komise může navíc podat žalobu pro nesplnění povinností proti členskému státu podle článku 226 ES založenou na opožděném připsání vlastních zdrojů Společenství na účet. Skutečnost, že členský stát nepřipsal na účet tyto vlastní zdroje v době, kdy již existovala domněnka celního dluhu, může podle mého názoru představovat nesplnění povinnosti. Otázka nesplnění povinnosti připsat tyto zdroje na účet v době, kdy domněnka celního dluhu ještě existovala, se liší od otázky zaplacení úroků, když tato domněnka byla již vyvrácena.
95.
S ohledem na výše uvedené argumenty se domnívám, že dotčený členský stát, v němž se nachází celní úřad, který měl povinnost zaúčtovat nárok Společenství na vlastní zdroje, nemá povinnost zaplatit úroky z prodlení ode dne, kdy vznikla členskému státu povinnost připsat tyto zdroje na účet, a to až do dne, kdy domněnka existence celního dluhu byla vyvrácena.
VII – Závěry
96.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr
—
žalobu zamítl a
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
(
1
) – Původní jazyk: slovinština.
(
2
) – Úř. věst. L 252, 14.9.1978, s. 2.
(
3
) – Nařízení Rady (EHS) č. 2913/92 ze dne 12. října 1992, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 302, s. 1; Zvl. vyd. 02/04, s. 307).
(
4
) – Nařízení Komise (EHS) č. 2454/93 ze dne 2. července 1993, kterým se provádí nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, kterým se vydává celní kodex Společenství (Úř. věst. L 253, s. 1; Zvl. vyd. 02/06, s. 3).
(
5
) – Nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 155, s. 1).
(
6
) – Nařízení Rady (ES, Euratom) ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169).
(
7
) – Rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo (C-104/02, Sb. rozh. s. I-2689, bod 81); a ze dne, Komise v. Nizozemsko (C-460/01, Sb. rozh., s. I-2613, bod 72).
(
8
) – Rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo (C-104/02, Sb. rozh. s. I-2689, bod 81).
(
9
) – Rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko (C-460/01, Sb. rozh. s. I-2613, bod 72).
(
10
) – K tranzitnímu režimu viz například Olbrich, V., Der Zollkodex im Überblick. Eine Einführung in die Systematik, Jehle, Mnichov 1994, s. 31 a násl.; Lyons, T., EC Customs Law, Oxford University Press, Oxford 2001, s. 306 a násl.; Witte, P., Wolffgang, H.-M. (ur.), Lehrbuch des Europäischen Zollrechts, 4. vydání, Verlag Neue Wirtschafts-Briefe, Herne/Berlín 2003, s. 145 a násl.; Berr, C. J., Trémeau, H., Le droit douanier. Communautaire et national, 7. vydání, Economica, Paříž 2006, s. 370 a násl.
(
11
) – Viz v tomto smyslu Witte, P. (ur.), Zollkodex, C. H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung, Mnichov 1994, komentář k článku 92, s. 583, který výslovně rozlišuje mezi ukončením a vyřízením celního postupu. Viz rovněž k rozlišení mezi ukončením a vyřízením celního postupu Lyons, T., EC Customs Law, Oxford UniversityPress, Oxford 2001, s. 318.
(
12
) – Článek 92 byl změněn čl. 1 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EHS) č. 955/1999 ze dne 13. dubna 1999, kterým se mění nařízení Rady (EHS) č. 2913/92, pokud jde o režim vnějšího tranzitu (Úř. věst. L 119, 7. května 1999, s. 1; Zvl. vyd. 02/09, s. 221). Za první odstavec, který nebyl podstatně změněn, byl připojen druhý odstavec následujícího znění: „Celní orgány vyřídí tranzitní režim, pokud je na základě porovnání údajů, které má k dispozici celní úřad odeslání, s údaji, které má k dispozici celní úřad určení, patrné, že tento režim byl řádně ukončen.“ Komentář viz Witte, P. (ur.), Zollkodex, 4. vydání, C. H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung, Mnichov 2006, komentář k článku 92, s. 1008.
(
13
) – Itálie podepsala úmluvu TIR dne 28. prosince 1976, ale ratifikovala ji až . Údaje týkající se smluvních stran Úmluvy jsou k dispozici na adrese: http://untreaty.un.org/ENGLISH/bible/englishinternetbible/partI/chapterXI/subchapA/treaty16.asp.
(
14
) – Nařízení Rady (EHS) ze dne 25. července 1978 o uzavření Celní úmluvy o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR (Úmluva TIR) ze dne (Úř. věst. L 252, s. 1; Zvl. vyd. 02/01, s. 208).
(
15
) – Vstup Celní úmluvy o mezinárodní přepravě zboží v rámci karnetů TIR (úmluva TIR) (Úř. věst. L 31, s. 13) v platnost.
(
16
) – Viz konkrétně k režimu vnějšího tranzitu na podkladě karnetu TIR například Kampf, H.-J., Das Versandverfahren mit Carnet TIR, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, č. 6/2002, s. 182; Berr, C. J., Trémeau, H., Le droit douanier. Communautaire et national, 7. vydání, Economica, Paříž 2006, s. 385.
(
17
) – K tomu dodávám, že cla nejsou jediným vlastním zdrojem Společenství. Vlastní zdroje pocházejí rovněž z příspěvků vycházejícch z HDP členských států nebo DPH. Blíže k vlastním zdrojům Společenství viz Messal, R., Klein, A., Finanzlasten und Eigenmittelstruktur der Europäischen Gemeinschaft, Europäisches Wirtschafts- und Steuerrecht, příloha k č. 11/1993, s. 1 a násl.; Aubert, M.-H., Rapport: Système des ressources propres des Communautés européennes, Assemblée nationale (Documents d’information de l’Assemblée nationale. Onzième législature: č. 3436), Paříž 2001. Ke clu jako vlastnímu zdroji viz například Meermagen, B., Beitrags- und Eigenmittelsystem. Die Finanzierung inter- und supranationaler Organisationen, insbesondere der Europäischen Gemeinschaften, Beck, Mnichov 2002, s. 152. K možným novým vlastních zdrojům viz Plasschaert, S., Towards an Own Tax Resource for the European Union? Why? How? And when?, European Taxation, č. 11/2004, s. 470 a násl.
(
18
) – Viz stanovisko generálního advokáta Geelhoeda ve věci Komise v. Dánsko (C-392/02, Recueil, s. I-9811, bod 62); viz rovněž moje stanovisko ze dne 10. července 2007 ve věci Komise v. Dánsko (C-19/05, Sb. rozh. s. I-8597, bod 65).
(
19
) – Článek 348 odst. 1 nařízení č. 2454/93 mezi jiným stanoví, že celní úřad odeslání „stanoví lhůtu, ve které má být zboží předloženo celnímu úřadu určení“.
(
20
) – Podle čl. 356 odst. 2 nařízení č. 2454/93, celní úřad určení „vyznačí na vyhotoveních prohlášení T1 výsledek své kontroly, zašle jedno vyhotovení neprodleně celnímu úřadu odeslání a druhé vyhotovení si ponechá.“ (zvyraznění provedeno autorkou tohoto stanoviska).
(
21
) – Witte, P. (ur.), Zollekodex, C. H. Beck’sche Verlagsbuchhandlung, Mnichov 1994; v komentáři ke článkům 378 až 380 nařízení č. 2454/93, s. 570, je uvedeno, že tyto články se použijí, jestliže zboží nedošlo celnímu úřadu určení nebo jestliže nebylo prokázáno, že celní postup byl ukončen, a že je třeba v těchto případech vycházet ze zásady, že zboží bylo propuštěno do volného oběhu na hospodářském území Společenství.
(
22
) – Rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo (C-104/02, Sb. rozh. s. I-2689).
(
23
) – Rozsudek ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko (C-460/01, Sb. rozh. s. I-2613).
(
24
) – Rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Německo, bod 81 a ze dne, Komise v. Nizozemsko, bod 72.
(
25
) – Stanovisko generální advokátky Stix-Hackl přednesené dne 13. července 2004 ve věci, Komise v. Nizozemsko, bod 53.
(
26
) – Názor, že se jedná o domněnku celního dluhu, je zastáván v teorii rovněž Dulmetem, A., Dette douanière et ressources propres des Communautés, Europe, č. 206/2005, s. 22.
(
27
) – Viz například Henninger, M., Die Frage derBeweislast im Rahmen des UN – Kaufrechts. Zugleich eine rechtsvergleichende Grundlagenstudie zur Beweislast, VVF, Mnichov 1995, s. 53.
(
28
) – Stanovisko generální advokátky Stix-Hackl uvedené výše v poznámce pod čarou 25.
(
29
) – Komise vydala svá odůvodněná stanoviska v obou věcech až po vstupu nového nařízení v platnost; v rámci řízení o nesplnění povinnosti 2003/2241 bylo odůvodněné stanovisko vydáno dne 5. července 2005 a v rámci řízení o nesplnění povinnosti 2006/2266 dne .
(
30
) – Viz například rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie (C-363/00, Recueil, s. I-5767, bod 22).
(
31
) – Rozsudky ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie, bod 22 a ze dne, Komise v. Belgie (C-275/04, Sb. rozh. s. I-9883, bod 35).
(
32
) – Rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko (C-96/89, Reuceil, s. I-2461, bod 37); ze dne, Komise v. Německo (C-348/97, s. I-4429, bod 64), a ze dne, Komise v. Dánsko (C-392/02, Sb. rozh. s. I-9811, bod 60).
(
33
) – Rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko, bod 66; viz rovněž moje stanovisko přednesené dne ve věci Komise v. Dánsko, bod 74.
(
34
) – Kurziva provedena autorkou tohoto stanoviska.
(
35
) – Viz rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko (C-96/89, Recueil, s. I-2461, bod 38); ze dne, Komise v. Německo (C-392/02, Sb. rozh. s. I-2689, bod 45) a ze dne, Komise v. Dánsko (C-392/02, Sb. rozh. s. I-9811, bod 67).
(
36
) – Viz rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, bod 38; ze dne, Komise v. Dánsko, bod 67; ze dne, Komise v. Belgie (C-275/04, Sb. rozh. s. I-9883, bod 74), a ze dne, Komise v. Belgie (C-378/03, Sb. rozh. s. I-9805, bod 53).
(
37
) – Viz rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko, C-96/89, bod 38 a ze dne, Komise v. Dánsko, bod 67.
(
38
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 18. listopadu 1999, Komise v. Rada (C-209/97, Recueil, s. I-8067, bod 29). Viz v teorii Lyons, T., EC Customs Law, Oxford University Press, Oxford 2001, s. 52 a 53.
(
39
) – Viz stanovisko generálního advokáta L. A. Geelhoeda ve věci Komise v. Dánsko (C-392/02, Sb. rozh. s. I-9811, bod 62). V právní teorii Berr, C. J. a Natarel, E. tvrdí, že na výběr cla se použijí především celní předpisy, zatímco ustanovení o vlastních zdrojích se použijí až ve fázi, která následuje po výběru cla. Viz Berr, C. J., Natarel, E., Chronique de jurisprudence du Tribunal et de la Cour de justice des Communautés européennes. Échanges commerciaux, Journal du droit international, č. 2/2007, s. 633.
(
40
) – Viz čl. 17 odst. 1 a 2 nařízení č. 1552/89 a nařízení č. 1150/2000, Viz v judikatuře například rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko, bod 66. Viz v právní teorii Meisse, É., Application du système des ressources propres des Communautés, Europe, č. 346/2006, s. 9.
(
41
) – Rozsudek ze dne 7. září 1999, De Haan (C-61/98, Recueil, s. I-5003).
(
42
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. listopadu 2005, Komise v. Dánsko, bod 63. Viz rovněž mé stanovisko ze dne ve věci Komise v. Dánsko, bod 61.
(
43
) – Rozsudek ze dne 7. září 1999, De Haan (C-61/98, Recueil, s. I-5003).
(
44
) – Podle čl. 236 odst. 2 může hlavní povinný požadovat vrácení cla ve lhůtě tří let ode dne, kdy byla částka cla sdělena. Pokud jde o toto právo hlavního povinného viz rovněž Lyons, T., EC Customs Law, Oxford University Press, Oxford 2001, s. 411; Lux, M., Guide to Community Customs Legislation, Bruylant, Brusel 2002, s. 494; Berr, C. J., Trémeau, H., Le droit douanier. Communautaire et national, 7. vydání, Economica, Paříž 2006, s. 237 a násl.
(
45
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. dubna 2005 ve věci Komise v. Německo (C-104/02, Sb. rozh. s. I-2689, bod 88).
(
46
) – Viz směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/35/EHS ze dne 29. června 2000 o postupu proti opožděným platbám v obchodních transakcích (Úř. věst. L 200, s. 35; Zvl. vyd. 17/01, s. 226), která v čl. 3 odst. 1 písm. c) bodě ii) stanoví, že „věřitel má právo na úrok z prodlení, pokud […] neobdržel splatnou částku včas“. Částka musí být tedy skutečně splatná k tomu, aby věřitel mohl požadovat zaplacení úroků z prodlení.
(
47
) – Uvedu několik právních řádů, v nichž je tato zásada platná, protože úroky jsou splatné pouze v případě prodlení se skutečným zaplacením určité částky: belgické právo (článek 1153 Code civil); české právo (čl. 121 odst. 3 a čl. 517 odst. 2 občanského zákoníku); estonské právo (čl. 113 odst. 1 vôlaôigusseadus); francouzské právo (článek 1153 Code civil); italské právo (článek 1224 Codice civile); německé právo (čl. 288 odst. 1 Bürgerliches Gesetzbuch); portugalské právo (článek 561 Código civil); rumunské právo (články 1082 až 1089 Cod civil); slovinské právo (článek 378 Obligacijskega zakonika); španělské právo (článek 1108 código civil).
(
48
) – Článek III.-3:708(1) Draft Common Frame of Reference stanoví: „If payment of a sum of money is delayed, whether or not the non-performance is excused, the creditor is entitled to interest on that sum […]“. Viz von Bar a další (vyd.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law – Draft Common Frame of Reference (DCFR). Interim Outline Edition, sellier, Mnichov 2008, s. 170. Společný referenční rámec není v současné době součástí platného práva Společenství.
(
49
) – Článek 4.507(1) Principles of Euroepan Contract Law stanoví: „If payment of a sum of money is delayed, the aggrieved party is entitled to interest on tahat sum […]“. Viz Lando, O., Beale, H. (vyd.), Principles of Europaen Contract Law. Part I: Performance, Non-performance and Remediem, Kluwer Law International, Haag, Londýn, Boston 1995, s. 212. Zásady evropského smluvního práva nejsou v současné době součástí platného práva Společenství.
(
50
) – Úmluva Spojených národů o smlouvách o mezinárodní koupi zboží byla přijata dne 11. dubna 1980 a vstoupila v platnost dne .
(
51
) – Viz mé stanovisko ze dne 10. července 2007 ve věci Komise v. Dánsko, bod 89.
(
52
) – Op. cit.
(
53
) – K tomu uvádím, že v právní teorii existuje názor, podle něhož již vznik celního dluhu z důvodu porušení podstatných formálních náležitostí je určitým způsobem sankcí. Viz Miller-Eiselt, K. P., Die Entstehung der Zollschuld bei Verstoß gegen Verfahrensvorschriften nach dem Zollkodex – Das Zollschuldrecht auf dem Irrweg zu einem Sanktionszollrecht? Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, č. 12/2001, s. 398; Fuchs, K., Zollschuld – Probleme der Rechtsfolgen und der Abgrenzung, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, č. 2/2004, s. 38.
(
54
) – Vervaele, J.A.E., La fraude communautaire et le droit pénal européen des affaires, Presses universitaires de France, Paříž 1994, s. 45, uvádí jako jednu z forem podvodů podvod při dovozu nebo vývozu zboží.
(
55
) – V tomto smyslu článek 4.507(2) PECL, který umožňuje poškozené osobě, aby požadovala kromě úroků z prodlení náhradu za jakoukoliv další újmu. Viz Lando, O., Beale, H. (vyd.), Principles of European Contract Law. Part I: Performance, Non-performance and Remedies, Kluwer Law International, Haag, Londýn, Boston 1995, s. 212. Článek III.-3:708(2) Draft Common Frame of Reference obsahuje podobné ustanovení. Viz von Bar a další (vyd.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law. Draft Common Frame of Reference (DCFR).