null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
NICHOLASE EMILIOUA
přednesené dne 23. dubna 2026(1) (i)
Věc C‑176/25 [Steizer](i)
IU
proti
BT
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Prostor svobody, bezpečnosti a práva – Justiční spolupráce v občanských věcech – Právo použitelné na občanské a obchodní věci – Nařízení (ES) č. 593/2008 (Řím
I) a č. 864/2007 (Řím II) – Výhradní licence na užívání autorských práv udělená osobou A osobě B formou ústní dohody – Pohledávka z porušení dotčených autorských práv uplatněná osobou B proti osobě C – Obrana vznesená osobou C, podle které osoba B není aktivně legitimována z důvodu, že smluvní licence udělená osobě B je neplatná pro nesplnění určitých formálních požadavků – Právo, kterým se řídí otázka formální platnosti takové smluvní licence“
I.      Úvod
1.        Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla podána Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo). Obě předběžné otázky předkládajícího soudu se v podstatě týkají určení práva, které se použije na otázku formální platnosti smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv(2), je-li jejich platnost rozporována třetími stranami v řízení pro porušení práv.
2.        Konkrétně je Soudní dvůr žádán, aby upřesnil, zda jsou v tomto ohledu relevantními kolizními normami pravidla zakotvená a) v nařízení (ES) č. 593/2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy(3) (dále jen „nařízení Řím I“), b) v nařízení (ES) č. 864/2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy(4) (dále jen „nařízení Řím II“), nebo c) ve vnitrostátních právních předpisech členských států týkajících se autorského práva. Z níže uvedených důvodů se domnívám, že je nutno upřednostnit první z těchto možností.
II.    Právní rámec
A.      Bernská úmluva
3.        Článek 5 Bernské úmluvy o ochraně literárních a uměleckých děl (Pařížský akt ze dne 24. července 1971) a pozměněné
dne 28. září 1979 (dále jen „Bernská úmluva“), nadepsaný „Zaručená práva: 1. a 2. Mimo stát původu; 3. Ve státě původu; 4. ‚Stát původu‘ “, v příslušných částech stanoví:
„(1)      Autoři mají ve vztahu k dílům, pro něž jsou chráněni podle této úmluvy, v ostatních státech [Bernské unie] kromě státu původu díla práva, která příslušné zákony již přiznávají nebo v budoucnu přiznají jejich občanům, jakož i práva zvlášť přiznaná touto úmluvou.
(2)      Požívání a výkon těchto práv není podroben žádné formalitě; toto požívání a tento výkon nezávisí na ochraně platné ve státě původu díla. Proto se s výhradou ustanovení této úmluvy řídí rozsah ochrany, jakož i právní prostředky vyhrazené autorovi k hájení jeho práv výlučně zákony státu, kde se uplatňuje nárok na ochranu.“
B.      Nařízení Řím I
4.        Článek 1 nařízení Řím I, nadepsaný „Věcná působnost“, v odstavci 1 stanoví, že „[t]oto nařízení se vztahuje na smluvní závazkové vztahy podle občanského a obchodního práva v případě kolize právních řádů“.
5.        Článek 3 uvedeného nařízení, nadepsaný „Volba práva“, v odstavci 1 stanoví, že „[s]mlouva se řídí právem, které si strany zvolí“.
6.        Článek 4 téhož nařízení, nadepsaný „Rozhodné právo při neexistenci volby práva“, stanoví:
„1.      V míře, ve které nebylo právo rozhodné pro smlouvu zvoleno podle článku 3 […], je právo rozhodné pro následující smlouvy určeno takto:
[…]
b)      smlouva o poskytování služeb se řídí právem země, v níž má poskytovatel služby obvyklé bydliště;
[…]“
7.        Článek 11 nařízení Řím I, nadepsaný „Formální platnost“, stanoví:
„1.      Smlouva uzavřená mezi osobami, které se nacházejí, nebo jejichž zmocněnci se nacházejí v okamžiku uzavření smlouvy v téže zemi, je formálně platná, splňuje-li formální náležitosti práva, kterým se podle tohoto nařízení řídí nebo formální náležitosti práva země, v níž byla uzavřena.
2.      Smlouva uzavřená mezi osobami, které se nacházejí, nebo jejichž zástupci se nacházejí v okamžiku uzavření smlouvy v různých zemích, je formálně platná, splňuje-li formální náležitosti podle práva, které se na ni použije podle tohoto nařízení, nebo práva jedné ze zemí, v níž se nacházela jedna ze smluvních stran nebo jejich zástupce v okamžiku uzavření smlouvy, nebo práva jedné ze zemí, v níž měla k uvedenému okamžiku jedna ze stran své obvyklé bydliště.
[…]“
8.        Článek 12 uvedeného nařízení, nadepsaný „Působnost práva rozhodného pro smlouvu“, v odstavci 1 stanoví:
„Právem rozhodným pro smlouvu se podle tohoto nařízení řídí zejména:
a)      výklad;
b)      plnění závazků vyplývajících ze smlouvy;
c)      důsledky úplného nebo částečného porušení těchto závazků […], a to v rámci pravomocí přiznaných soudu příslušným procesním právem;
[…]
e)      důsledky neplatnosti smlouvy.“
C.      Nařízení Řím II
9.        Článek 1 nařízení Řím II, nadepsaný „Oblast působnosti“, v odstavci 1 stanoví:
„Toto nařízení se vztahuje na mimosmluvní závazkové vztahy občanského a obchodního práva v případě kolize právních řádů. […]“
10.      Článek 8 uvedeného nařízení, nadepsaný „Porušení práv duševního vlastnictví“, v odstavci 1 stanoví:
„Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy, které vznikají z porušení práva duševního vlastnictví, je právo země, pro kterou je uplatňována ochrana těchto práv.“
11.      Článek 15 téhož nařízení, nadepsaný „Působnost rozhodného práva“, stanoví:
„Rozhodným právem pro mimosmluvní závazkové vztahy podle tohoto nařízení se řídí zejména
a)      základ a rozsah odpovědnosti, včetně určení osob, které mohou nést odpovědnost za své jednání;
b)      důvody pro vyloučení odpovědnosti, omezení odpovědnosti a rozdělení odpovědnosti;
[…]
f)      určení osob oprávněných k náhradě škody utrpěné jimi osobně;
[…]“
D.      Německá právní úprava autorského práva
12.      Ustanovení § 29 Urheberrechtsgesetz (německý zákon o autorském právu; dále jen „německý zákon o autorském právu“), nadepsané „Právní úkony týkající se autorského práva“, stanoví:
„1)      Autorské právo je nepřevoditelné, ledaže je převáděno v rámci vypořádání závěti nebo na spoludědice v rámci rozdělení pozůstalosti.
2)      Je přípustné udělování práv užívání (§ 31), jakož i smluvní oprávnění a dohody založené na právech na využívání díla a smlouvy upravující osobnostní práva autorů, jak stanoví § 39.“
13.      Ustanovení § 34 německého zákona o autorském právu, nadepsané „Převod práv užívání“, v odstavci 1 stanoví, že „právo užívání může být převedeno pouze se souhlasem autora […]“
E.      Polská právní úprava autorského práva
14.      Článek 53 Ustawy z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (zákon ze dne 4. února 1994 o právu autorském a o právech souvisejících s právem autorským; dále jen „polský zákon o autorském právu“) stanoví, že „dohoda o převodu majetkových autorských práv musí být uzavřena v písemné formě, jinak je neplatná“.
III. Skutkový stav, vnitrostátní řízení, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
15.      BT uvádí z Německa na trh automobilové příslušenství, mimo jiné podlahové rohože, prostřednictvím takových on-line platforem, jako je eBay. Za tímto účelem při několika příležitostech v období od
dubna 2014 do
dubna 2018 opakovaně najala polského fotografa (dále jen „fotograf“), aby pořídil fotografie uvedených podlahových rohoží. Manžel BT pokaždé dovezl rohože do fotografova studia v Polsku. Po každém fotografování předal fotograf manželovi BT pořízené fotografie na paměťovém zařízení USB. Strany se podle všeho ústně dohodly, že BT může pořízené fotografie použít ve svých nabídkách k prodeji na internetu. Žádná písemná smlouva mezi nimi však uzavřena nebyla(5).
16.      V období od
února do
března 2018 jiná obchodnice s automobilovým příslušenstvím, IU, použila rozmnoženiny dotčených fotografií jako ukázkové fotografie pro své vlastní nabídky podlahových rohoží na eBay, aniž požádala BT předem o svolení.
17.      BT následně podala proti IU žalobu u příslušného Landgericht (zemský soud, Německo), přičemž se dovolávala porušení autorských práv k dotčeným fotografiím na základě německého zákona o autorském právu a domáhala se mimo jiné zákazu pokračování v tvrzeném porušování práv.
18.      Landgericht (zemský soud) žalobě vyhověl. Zejména konstatoval, že dotčené fotografie jsou chráněny na základě německého zákona o autorském právu a že fotograf převedl výlučná práva užívání na BT. IU uvedená práva porušila užitím rozmnoženin fotografií ve svých vlastních nabídkách bez svolení BT.
19.      IU podala proti uvedenému rozsudku odvolání k Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo). V podaném odvolání IU tvrdila, že BT není ve věci aktivně legitimována, jelikož výlučné právo užívat fotografie na ni nebylo fotografem platně převedeno. Podle jejího vyjádření je ústní dohoda mezi BT a fotografem neplatná, neboť nebyl splněn požadavek písemné formy stanovený polským právem (kterým se podle názoru IU řídí formální platnost uvedené dohody podle článku 11 nařízení Řím I).
20.      BT ve vyjádření k odvolání uvedla, že je aktivně legitimována, neboť výlučná práva užívání fotografií tak, jak jsou chráněna německým zákonem o autorském právu, na ni byla platně převedena. Podle jejího názoru je třeba otázku formální platnosti ústní dohody v tomto smyslu odlišit od otázky formální platnosti „úkonu nakládání“ se samotným autorským právem. Tvrdí, že podle čl. 8 odst. 1 nařízení Řím II se druhá zmíněná otázka řídí právem země, pro kterou je ochrana požadována (lex loci protectionis), tedy německým právem, přičemž německé právo písemnou formu takového převodu nevyžaduje.
21.      Za těchto okolností se Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 8 odst. 1 nařízení Řím II vykládán v tom smyslu, že se právo státu, pro který je uplatňována ochrana práv, použije i na otázku (formální) platnosti postoupení výlučných práv užívání fotografií z autora na postupníka?
2)      Pokud bude odpověď na první otázku záporná, je právem rozhodným pro otázku (formální) platnosti postoupení výlučných práv užívání fotografií z autora na postupníka lex loci contractus, a jsou tedy použitelné články 4 a 11 nařízení Řím I?“
22.      Písemná vyjádření předložily BT a Evropská komise. IU a Komise byly zastoupeny na jednání, které se konalo dne 15. ledna 2026.
IV.    Analýza
23.      Jak je uvedeno v úvodu, podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je vhodné posuzovat společně, je určení práva použitelného na otázku formální platnosti smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv, pokud je jejich platnost rozporována třetí stranou v řízení pro porušení práv.
24.      Pro co možná největší názornost nastíním nejprve hmotněprávní problematiku projednávané věci a diskutovanou kolizi právních řádů (část A) a poté se budu zabývat příslušnými pravidly mezinárodního práva soukromého (část B).
A.      Hmotněprávní problematika věci a diskutovaná kolize právních řádů
25.      Úvodem je nutno připomenout, že autorské právo je formou „duševního vlastnictví“, které státy uznávají ve svých vnitrostátních právních předpisech (předpisech, které byly ovšem do značné míry harmonizovány různými mezinárodními nástroji, především Bernskou úmluvou a v rámci unijního práva několika směrnicemi)(6).
26.      Autorské právo v podstatě přiznává původci (resp. „autorovi“) výsledku duševní tvůrčí činnosti (resp. „díla“) za určitých podmínek(7) soubor výlučných majetkových a osobnostních práv(8) k užití díla, která jsou vymahatelná erga omnes.
Tento zákonný monopol je ovšem územně omezen: existuje pouze v rámci jurisdikce státu, který jej přiznává (což je obecně nazýváno „zásadou teritoriality“ autorského práva)(9).
27.      Ve věci v původním řízení není podle všeho předmětem sporu, že fotograf jakožto „autor“ dotčených fotografií požívá autorskoprávní ochrany k uvedeným „dílům“, a to mimo jiné na základě německého práva(10).
28.      Autoři mohou svá autorská práva využívat různými způsoby. Zejména mohou udělovat licence třetím osobám, čímž povolí provádění úkonů, které by jinak jejich výlučná práva porušovaly. Nebo mohou autoři postoupit svá autorská práva na třetí osoby, čímž převedou vlastnictví k autorskému právu samotnému, zpravidla za úplatu. Takové dobrovolné licence na užívání autorských práv či postoupení autorských práv mohou být vtěleny buď do samostatných smluv, nebo do doložek, které jsou součástí širších smluvních nástrojů, jako jsou smlouvy o poskytování služeb, publikační smlouvy nebo distribuční smlouvy(11).
29.      V projednávané věci je podle všeho rovněž nesporné, že fotograf měl v úmyslu převést autorská práva k fotografiím na BT podle německého práva. Předkládající soud sice neuvádí žádné bližší podrobnosti, nicméně takový převod byl patrně součástí řady ústních smluv o poskytování fotografických služeb, uzavřených mezi uvedenými dvěma stranami. Na základě těchto smluv se fotograf zavázal nejen ke zhotovení zmíněných fotografií, ale rovněž k jejich dodání BT. Převod dotčeného autorského práva byl akcesorickým prvkem k posledně uvedené povinnosti. Bez nějaké formy licence či postoupení uvedeného autorského práva by totiž BT nemohla fotografie v Německu legálně využívat (jejich zveřejněním v nabídkách prodeje na eBay).
30.      Přesná právní kvalifikace uvedeného ujednání o autorských právech je stále nejasná. Zatímco předkládající soud konstatuje, že fotograf postoupil dotčená autorská práva na BT, BT tvrdí, že jí fotograf ve skutečnosti udělil k těmto autorským právům výhradní licenci. Druhá kvalifikace je podle všeho více v souladu s německým zákonem o autorském právu, který autorům zakazuje postoupení (německých) autorských práv jako takové, ale umožňuje jim převést „práva užívání“ k dotčenému „dílu“ prostřednictvím právě takové výhradní licence. Licence tohoto druhu nicméně opravňuje nabyvatele licence užívat „dílo“ s vyloučením všech ostatních, včetně autora, a vyvolává účinky funkčně rovnocenné účinkům postoupení(12). Na uvedeném rozlišování (které ostatně není pro účely této analýzy rozhodující) tedy nebudu lpět.
31.      Po tomto upřesnění uvádím, že vnitrostátní právní řády běžně stanoví určitá omezení použitelná na udělování smluvních licencí, resp. postupování autorských práv. Často zejména stanovují určité požadavky týkající se formy, jako je požadavek na to, aby byla licence udělena, resp. postoupení provedeno prostřednictvím písemné listiny(13).
32.      Obtíže ovšem vznikají v okamžiku, kdy k takovým transakcím dochází v přeshraničním kontextu. V takových situacích mohou právní předpisy různých států, s nimiž je dotčený úkon spjat, stanovit rozdílné, dokonce i protichůdné požadavky. A právě taková situace nastala v projednávané věci. Dotčený úkon je spjat konkrétně s Polskem (vzhledem k obvyklému bydlišti fotografa a místu původu dotčených „děl“) a s Německem (vzhledem k obvyklému bydlišti BT a místu využívání autorských práv). Zatímco polské právo písemnou formu vyžaduje, německé právo takový požadavek podle předkládajícího soudu nestanoví.
33.      Uvedená kolize právních řádů je jádrem sporu v řízení pro porušení práv vedeného na základě žaloby BT u předkládajícího soudu. V uvedeném řízení IU tvrdí, že výhradní smluvní licence k autorským právům, na níž je založen nárok BT, je podle polského práva formálně neplatná (neboť ohledně uvedeného předmětu nebyla uzavřena písemná dohoda mezi BT a fotografem). Za situace, kdy nebyla udělena platná licence, resp. platně postoupena uvedená autorská práva, BT podle názoru IU vůbec nemá
aktivní legitimaci k podání žaloby v projednávané věci. Naproti tomu BT se dovolává německého práva na podporu svého argumentu, že udělená licence platná je, a má tudíž nárok
dotčená autorská práva uplatňovat.
34.      Za těchto okolností je rozhodující otázkou, který z kolidujících vnitrostátních právních řádů by měl předkládající soud použít pro účely určení, zda je dotčená výhradní smluvní licence formálně platná, a zda má tedy BT aktivní legitimaci k podání žaloby pro porušení práv proti takové třetí osobě, jako je IU. Tuto otázku je nutno vyřešit podle příslušných kolizních norem, přičemž právě touto problematikou se budu nyní zabývat.
B.      Právo rozhodné pro formální platnost smluvní licence na užívání autorských práv či postoupení autorských práv podle příslušných kolizních norem
35.      Pokud je u soudu členského státu údajným nabyvatelem licence k užívání autorských práv, resp. postupníkem (jako je BT) podána žaloba proti třetí osobě (jako je IU) pro porušení práv, neexistuje jedna jediná kolizní norma, která by určovala konkrétní hmotné právo, jež se uplatní na všechny otázky, které mohou v rámci takového řízení vyvstat. Právě naopak, v závislosti na povaze konkrétní dotčené otázky, resp. dotčených otázek mohou být relevantní různé kolizní normy spojené s různými kategoriemi používanými v soukromém právu a označujícími (potenciálně) rozdílná hmotná práva (oddíl 1)(14). Pro určení pravidel relevantních ve vztahu k formální platnosti smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv, a v konečném důsledku rozhodného práva, je tedy zásadní správná kvalifikace dotčené problematiky, tedy určení toho, do které kategorie řádně náleží (oddíl 2).
1.      „Konkurující si“ kolizní normy
36.      Jak je uvedeno v předchozím bodě, v řízení pro porušení práv vedeného před soudem členského státu jsou relevantní různé kolizní normy upravující otázky týkající se mimosmluvní odpovědnosti [pododdíl a)], licenční smlouvy nebo smlouvy o postoupení [pododdíl b)] a autorského práva jako takového [pododdíl c)].
a)      Mimosmluvní odpovědnost
37.      Zaprvé pro otázky týkající se případné mimosmluvní odpovědnosti (či slovy uvedeného nařízení „mimosmluvního závazkového vztahu“) údajného porušovatele práv vůči žalobci, resp. pro otázky, které jsou za takové považovány, jsou relevantní(15) kolizní normy stanovené v nařízení Řím II(16). Podle článku 15 uvedeného nařízení se takové otázky „mimosmluvní odpovědnosti“ řídí právem rozhodným pro dotčený „mimosmluvní závazkový vztah“.
38.      Podle článku 8 nařízení Řím II je právem rozhodným pro „mimosmluvní závazkové vztahy“, které vznikají z porušení práva duševního vlastnictví, včetně autorského práva(17), „právo země, pro kterou je uplatňována ochrana těchto práv“ (aneb lex loci protectionis)(18).
39.      Pokud by tedy byla formální platnost smluvní licence na užívání autorských práv či postoupení autorských práv kvalifikována jako otázka týkající se „mimosmluvní odpovědnosti“, řídila by se uvedená otázka ve věci v původním řízení německým právem, a to na základě článku 8 ve spojení s článkem 15 nařízení Řím II, neboť BT se domáhá ochrany autorských práv pro Německo.
b)      Smlouva
40.      Zadruhé pro otázky týkající se „smluvních závazkových vztahů“ vyplývajících z licence či smlouvy (nebo doložky) o postoupení, kterou jsou strany vázány, resp. pro otázky, které jsou za takové považovány, jsou relevantní(19) kolizní normy stanovené v nařízení Řím I(20). Podle článku 12 nařízení Řím I se takové „smluvní“ otázky řídí právem rozhodným pro dotčenou smlouvu (lex contractus).
41.      Podle čl. 3 odst. 1 nařízení Řím I je právem rozhodným pro smlouvu (včetně licence na užívání autorských práv nebo jejich postoupení) právo, které si strany zvolí(21).
42.      Pro případ, že si strany právo nezvolí (což je situace, která patrně nastala v projednávané věci(22)), stanoví článek 4 nařízení Řím I objektivní pravidla pro určení práva rozhodného pro dotčenou smlouvu. Uvedená pravidla jsou poměrně složitá. Pro účely projednávané věci stačí upřesnit, že čl. 4 odst. 1 obsahuje taxativní výčet hraničních určovatelů spjatých s určitými kategoriemi smluv. Smlouvy týkající se práv duševního vlastnictví sice nejsou jako takové ve výčtu uvedeny(23), nicméně čl. 4 odst. 1 písm. b) stanoví příslušný hraniční určovatel pro „smlouv[y] o poskytování služeb“, což je kategorie, která zjevně zahrnuje takové dohody, jako byly dohody uzavřené mezi fotografem a BT(24).
43.      Podle uvedeného ustanovení se taková smlouva řídí „právem země, v níž má poskytovatel služby obvyklé bydliště“. Ve věci v původním řízení je podle všeho nesporné, že „poskytovatel služeb“, tedy fotograf, má „obvyklé bydliště“ v Polsku(25). Relevantním lex contractus je tedy polské právo(26).
44.      Je ovšem třeba dodat, že v případě některých „smluvních otázek“ se nařízení Řím I neomezuje pouze na určení lex contractus, jemuž následně přenechá vyřešení samotné dotčené smluvní otázky, ale samo stanoví určitá kvazihmotněprávní (resp. „na výsledek zaměřená“) pravidla. Článek 11 uvedeného aktu obsahuje taková pravidla týkající se „formální platnosti“ smlouvy. Zmíněná pravidla se liší v závislosti na tom, zda se strany (nebo jejich zmocněnci) v okamžiku uzavření dotčené smlouvy nacházeli v téže zemi. V projednávané věci předkládající soud patrně vychází z domněnky, že BT (či spíše její „zmocněnec“, tedy
její manžel) a fotograf se v okamžiku, kdy byly dohody uzavřeny, nacházeli v téže zemi, konkrétně v Polsku (a v Polsku byly dotčené smlouvy uzavřeny). Vzhledem k tomu, že se jedná o skutkovou otázku, budu z této domněnky vycházet(27). Pro takový případ čl. 11 odst. 1 stanoví, že smlouva je formálně platná (odtud povaha dotčeného pravidla jakožto pravidla „zaměřeného na výsledek“), pokud splňuje formální požadavky, které stanoví buď 1) lex contractus, nebo ii) právo země, v níž byla smlouva uzavřena (resp. lex loci contractus). V projednávané věci by se z výše uvedených důvodů mělo v obou případech jednat o polské právo.
45.      Pokud by tedy měla být formální platnost smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv považována za otázku „smluvní“, řídila by se věc v původním řízení v souladu s články 4 a 11 nařízení Řím I polským právem.
c)      Autorské právo jako takové
46.      Zatřetí v případě neexistence příslušných kolizních norem na úrovni Unie(28), popřípadě v Bernské úmluvě(29), jsou pro otázky týkající se autorského práva jako takového, tj.
základních znaků takového práva „duševního vlastnictví“, resp. pro otázky, které jsou za takové považovány, relevantní vnitrostátní kolizní normy členských států(30).
47.      Mezi uvedenými vnitrostátními kolizními normami existují určité rozdíly. Nicméně vzhledem k povaze autorského práva (monopolní ochrana poskytovaná státem na základě jeho vlastního práva a pouze pro jeho území) uvedená pravidla obvykle stanoví, jako je tomu u německých kolizních norem v projednávané věci, že takové „majetkové“ otázky(31) se (rovněž) řídí lex loci protectionis(32).
48.      Pokud by tedy měla být otázka formální platnosti smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv kvalifikována jako otázka týkající se autorského práva jako takového, řídila by se uvedená otázka ve věci v původním řízení v souladu s německými kolizními normami německým právem, neboť BT se domáhá ochrany autorských práv pro Německo.
2.      Správná kvalifikace otázky formální platnosti smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv
49.      Vzhledem k uvedené rozmanitosti kolizních norem závisí určení pravidel, která jsou relevantní ve vztahu k formální platnosti smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv (a v konečném důsledku toho, zda se na věc v původním řízení použije německé, nebo polské právo), na správné kvalifikaci uvedené otázky, tedy na tom, zda je nutno ji považovat za otázku, která se týká „mimosmluvní odpovědnosti“, „smlouvy“, nebo „autorského práva jako takového“. Nesprávná kvalifikace by znamenala nesprávný výklad uvedených pravidel a použití nesprávného hmotného práva(33).
50.      Pro účely takové kvalifikace musí být rozsah kategorií „mimosmluvní odpovědnost“ a „smlouva“ definován autonomně ve světle cílů sledovaných nařízeními Řím I a Řím II, zejména s ohledem na nutnost zajistit právní jistotu ohledně rozhodného práva a „předvídatelnost výsledku sporů“(34). V opačném případě by se mohla kvalifikace dané otázky (a s tím spjaté případné použití uvedených aktů) lišit v závislosti na soudu, kterému byla věc předložena(35). Dále platí, že rozsah zbytkové kategorie, a sice kategorie týkající se autorského práva jako takového, musí být odpovídajícím způsobem vymezen ve vnitrostátních systémech kolizních norem. Jednotlivé výše zmíněné kategorie by se totiž neměly překrývat. Pokud by určitá otázka spadala současně do dvou kategorií, mohlo by to mít za následek souběžné určení různých, potenciálně protichůdných hmotných práv. Takový výsledek by narušil samotnou funkci kolizních norem a zbavil by nařízení Řím I a Řím II užitečného účinku.
51.      V následujících úvahách nejprve vysvětlím, proč formální platnost smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv není spjata s „mimosmluvní odpovědností“ [pododdíl a)]. Následně uvedu důvody, proč by uvedená otázka neměla být, navzdory určitým obtížím, kvalifikována jako otázka „majetková“, ale jako otázka „smluvní“ [pododdíl b)].
a)      Formální platnost smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv není spjata s „mimosmluvní odpovědností“
52.      Jedna věc je jistá. Jak uvádí Komise, otázka formální platnosti smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv není spjata s „mimosmluvní odpovědností“ ani v případě, že vyvstává v řízení pro porušení práv. Kolizní normy stanovené v nařízení Řím II tudíž relevantní nejsou.
53.      Na hmotněprávní úrovni totiž neexistuje žádná souvislost mezi uvedenou otázkou a (údajnou) odpovědností (údajného) porušitele práv. Bez platné smluvní licence na užívání dotčených autorských práv či postoupení dotčených autorských práv pochopitelně nemůže být vůbec dána aktivní legitimace BT v řízení pro porušení práv(36). Otázka platnosti smluvní licence nebo postoupení ovšem předchází případné diskusi o tom, zda se žalovaný dopustil porušení zmíněných autorských práv (a musí ji tedy logicky zodpovědět soud, jemuž byla věc předložena)(37). Neexistenci hmotněprávní souvislosti mezi dotčenou otázkou a odpovědností rovněž dokládá skutečnost, že otázka platnosti smluvní licence nebo postoupení může vyvstat ve zcela odlišných procesních situacích (například v řízeních, jejichž předmětem je určení vlastnictví, platnost smlouvy o poskytnutí licence na užívání autorských práv, popřípadě postoupení apod.).
54.      V této souvislosti je nesprávná argumentace BT, podle které by zmíněná otázka platnosti měla přesto spadat do kategorie „mimosmluvní odpovědnosti“, pokud vyvstává v řízení pro nesplnění povinnosti, neboť pro soud, u něhož bylo zahájeno řízení, by bylo jednodušší rozhodnout o celém předmětu sporu na základě jediného hmotného práva určeného podle čl. 8 odst. 1 nařízení Řím II. V souladu s obecnými zásadami, z nichž vychází právní kvalifikace v případě kolize právních řádů, jak jsou shrnuty v bodě 35 výše, by kolizní normy, a tedy i právo, kterým se daná otázka řídí, měly záviset na povaze uvedené otázky, nikoli na procesním kontextu, v němž byla vznesena. V případě přijetí opačného přístupu by například hrozilo riziko, že daná smluvní licence nebo postoupení budou považovány za platné podle jednoho souboru hmotněprávních norem, pokud budou napadeny v řízení pro porušení práv, a naopak za neplatné podle jiného souboru hmotněprávních norem, pokud budou projednávány v řízení o určení vlastnictví (nebo na základě vzájemného návrhu na určení neplatnosti postoupení apod.), a naopak. Takový výsledek by byl neslučitelný s cíli právní jistoty a předvídatelnosti, na nichž jsou založena nařízení Řím I a Řím II(38).
b)      Formální platnost smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv není „majetkovou“, ale „smluvní“ otázkou
55.      Zbývá rozhodnout o tom, zda je třeba otázku formální platnosti smluvní licence nebo postoupení kvalifikovat jako otázku „smluvní“, nebo „majetkové“ povahy. Uvedená otázka vyžaduje podrobnější vysvětlení, přinejmenším z toho důvodu, že vedla ke vzniku rozdílných názorů u soudů členských států a v akademické literatuře.
56.      Obecně platí, že u takovýchto smluvních ujednání týkajících se autorských práv je vždy nutno jasně rozlišovat mezi „majetkovými“ a „smluvními“ otázkami. Záležitosti týkající se dotčeného autorského práva „jako takového“ by vždy měly být vyhrazeny právu, kterým se uvedené právo řídí, jak bude určeno podle vnitrostátních kolizních norem (obvykle lex loci protectionis), bez ohledu na právo rozhodné pro smlouvu podle nařízení Řím I. Taková individualizující klasifikace je kromě důvodů uvedených v bodě 49 výše odůvodněna i politickými ohledy: strany by sice měly mít podle uvedeného nařízení možnost zvolit si právo rozhodné pro své „smluvní závazkové vztahy“, ovšem neměly by mít možnost tak učinit ve vztahu k základním znakům autorského práva samotného(39).
57.      Kategorie „majetkových“ otázek nepochybně zahrnuje primární otázku převoditelnosti dotčeného autorského práva, tedy zda může být uvedené právo převedeno z původního vlastníka (autora) na jinou osobu, a to zejména prostřednictvím smlouvy.  Převoditelnost (a její rozsah) totiž představuje základní znak dotčeného práva. Licence na užívání autorských práv může být udělena, resp. k postoupení autorských práv prostřednictvím smlouvy může dojít pouze tehdy, připouští-li to právo rozhodné pro dotčené právo bez ohledu na právo rozhodné pro uvedenou smlouvu(40).
58.      Naproti tomu platí, že pokud právo rozhodné pro autorské právo připouští převod prostřednictvím smlouvy (a v rozsahu, v němž tak činí), což je situace, která nastala v projednávané věci, neboť německé právo sice vylučuje možnost postoupení autorského práva, ale připouští výhradní licence, jako je licence dotčená v projednávané věci, pak navazující otázka, zda smluvní licence na užívání uvedených autorských práv nebo jejich postoupení musí splňovat určité požadavky týkající se formy právního úkonu (včetně, jako je tomu v projednávané věci, požadavku písemné formy), se z hlediska věci samé netýká práva „jako takového“, ale smlouvy, z níž dotčené právo vychází(41).
59.      Uvedené požadavky totiž nevycházejí z povahy autorského práva. Jejich účelem je spíše ochrana autora, který je ve smlouvách souvisejících s autorskými právy často považován za slabší stranu (oproti zprostředkovatelům, jako jsou vydavatelé). Smyslem uvedených požadavků je konkrétně zajistit informovaný souhlas autora s jakoukoli povinností vyplývající z takové smlouvy, kterou se autor zavazuje udělit licenci na užívání autorských práv nebo taková práva postoupit, jakož i transparentnost, pokud jde o přesný obsah takové povinnosti(42).
60.      Není tedy nikterak překvapivé, že takové požadavky jsou často ukládány pod sankcí neplatnosti dotčené licenční smlouvy nebo smlouvy (či smluvní doložky) o postoupení (jako je tomu například podle článku 53 polského zákona o autorském právu). Pokud tomu tak je, pak se dotčené požadavky zjevně týkají „formální platnosti“ dotčené smlouvy (či doložky) ve smyslu článku 11 nařízení Řím I(43).
I v případech, kdy jsou takové požadavky formulovány jako ustanovení týkající se dokazování (např.
je-li písemný dokument vyžadován jako jediný přípustný důkaz takové smluvní licence nebo postoupení), je jejich praktický účinek srovnatelný: licence nebo postoupení, které nemohou být prokázány, nemohou být ani vymáhány(44). Povaha uvedené otázky tedy není zásadně odlišná a i nadále se použijí pravidla nařízení Řím I (zejména čl. 18 odst. 2, který odkazuje na článek 11)(45). Stručně řečeno, bez ohledu na přesnou povahu takových požadavků (zda se jedná o formální, nebo důkazní požadavky) ve vnitrostátním právu se tyto požadavky neoddělitelně týkají „smluvních závazků“ zavazujících strany (resp. platnosti či prokázání takových „smluvních závazků“).
61.      Tvrzení, že takové požadavky, jako jsou požadavky týkající se formy, nejsou spjaty s autorským právem „jako takovým“, ale se smlouvou, na jejímž základě má být udělena licence na užívání práv nebo na jejímž základě mají být práva postoupena, má dále oporu i ve skutečnosti, že podobné požadavky lze nalézt ve vnitrostátních právních řádech v souvislosti se smlouvami a doložkami týkajícími se různých záležitostí (například v souvislosti s konkurenčními doložkami v pracovních smlouvách, mezinárodními dohodami o volbě soudu apod.)(46), obvykle pro obdobné účely zaměřené na zajištění ochrany. Skutečnost, že se v projednávané věci takové požadavky týkají smluv spjatých s autorskými právy, nemění inherentně „smluvní“ povahu výchozí otázky(47).
62.      Uvedený výklad nevyvrací ani argumentace, kterou předložily BT a Komise. Podle zmíněných zúčastněných stran je třeba rozlišovat mezi i) formální platností licenční smlouvy nebo smlouvy o postoupení a ii) formální platností „úkonu převodu“ autorského práva(48). V prvním případě se totiž jedná o „smluvní otázku“ (neboť se týká pouze „smluvních závazků“, které mají účinky zavazující inter partes), ve druhém případě jde naproti tomu o „majetkovou otázku“ (neboť převod autorského práva se sám o sobě dotýká třetích osob). Navíc vzhledem k tomu, že v původním řízení nestojí proti sobě strany smlouvy, ale jedna z uvedených stran a třetí osoba, je relevantní pouze druhý uvedený případ. Skutečnou otázkou totiž je, zda se BT stala na základě převodu majitelkou autorských práv, a zda tedy může uvedená práva proti takové třetí osobě uplatňovat. Z toho důvodu by se měly použít formální požadavky stanovené v tomto ohledu v lex loci protectionis (kterým je v projednávané věci německé právo)(49).
63.      Taková argumentace vychází podle mého názoru z nesprávného pochopení povahy projednávané otázky. Vysvětlení vzniklého omylu vyžaduje několik upřesnění.
64.      Odlišování „formální platnosti smlouvy“ od „formální platnosti úkonu převodu“, které navrhují BT a Komise a které je silně ovlivněno německým soukromým právem(50) (a může být prima facie matoucí pro právníky ze zemí s odlišnou právní tradicí), poukazuje podle mého názoru na to, co je v jiných právních řádech obvykle chápáno jako rozlišování mezi i) platností smluvní licence nebo postoupení duševního vlastnictví a ii) uplatnitelností takové licence nebo postoupení vůči třetím osobám.
65.      Konkrétně platí, že jakmile byla mezi dvěma osobami uzavřena platná smlouva o postoupení nebo o udělení výhradní licence týkající se určitého práva duševního vlastnictví, může vyvstat samostatná otázka, zda postupník, resp. nabyvatel licence může převod uvedeného práva (nebo jinými slovy – důsledků takové smlouvy) uplatnit
vůči třetím osobám, a to i v řízení pro porušení (jako to učinila BT ve vztahu k IU). V některých právních řádech je to možné pouze po splnění určitých formálních požadavků, obvykle zápisu dotčené licence nebo postoupení do zvláštního veřejného rejstříku. V této fázi bych rád zdůraznil nad rámec skutečnosti, že dotčené formální náležitosti obvykle nejsou stanoveny ve vztahu ke smluvním převodům autorských práv(51), že se takové formální náležitosti zásadně liší od požadavků týkajících se formy, které jsou předmětem jednání v projednávané věci. Uvedené formální náležitosti jsou v podstatě správními úkony, které se uskutečňují mimo smlouvu, zahrnují působení orgánů veřejné moci a jsou stanoveny nikoli za účelem ochrany smluvních stran (či jedné z nich), ale za účelem zajištění veřejné známosti, informovanosti a transparentnosti, a v konečném důsledku i právní jistoty, pokud jde o status duševního vlastnictví, v zájmu celé společnosti. Tato konkrétní otázka uplatnitelnosti vůči třetím osobám (včetně případného použití zmíněných formálních náležitostí) je pochopitelně ze své podstaty „majetkovou“ otázkou. Týká se neoddělitelné vlastnosti dotčeného práva duševního vlastnictví, kterou jsou jeho účinky erga omnes(52).
66.      Otázka, která vyvstala ve věci v původním řízení, však nemá hmotněprávní souvislost s právě zmíněnou problematikou uplatnitelnosti vůči třetím osobám. IU nerozporuje, že výhradní smluvní licence na užívání autorských práv může být podle německého práva uplatňována vůči třetím osobám, a to i v řízení pro porušení práv, aniž jsou v tomto ohledu vyžadovány jakékoli formality. Připomínám, že IU zpochybňuje spíše samotnou existenci platné smluvní licence mezi fotografem a BT (bez níž by BT nebyla aktivně legitimována) z důvodu údajného nesplnění výše analyzovaných požadavků na formu. Z výše uvedených důvodů se otázka platnosti a zmíněné požadavky ze své podstaty týkají smluv mezi BT a fotografem(53). Pokud nebyla mezi stranami uzavřena platná licenční smlouva či smlouva (nebo doložka) o postoupení, pak pochopitelně nemohl proběhnout následný převod autorských práv, který by bylo možno uplatňovat vůči třetí osobě. Uvedená otázka platnosti je nicméně otázkou, která musí předcházet jakékoli diskusi o uplatnitelnosti vůči třetím osobám. Skutečnost, že byla uvedená otázka náhodou vznesena v rámci obrany uplatňované takovou třetí osobou, která se snaží obhájit v řízení pro porušení povinnosti, nemůže změnit „smluvní“ povahu takové otázky. Opět platí, že kvalifikace určité právní otázky závisí na její objektivní povaze, nikoli na totožnosti strany, která se jí dovolává(54).
67.      Výklad, který navrhuji a podle kterého by otázka formální platnosti smluvní licence nebo postoupení autorských práv měla být kvalifikována jako otázka „smluvní“, a tudíž by se na ni měly vztahovat kolizní normy stanovené v nařízení Řím I, zejména v článku 11 uvedeného nařízení, je v souladu s cíli právní jistoty a předvídatelnosti sledovanými zmíněným nařízením.
68.      Takový výklad totiž usnadňuje přeshraniční transakce spjaté s autorskými právy. Podle článku 11 budou smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv obvykle(55) považovány za platné a účinné, pokud budou splňovat požadavky, které stanoví lex contractus, nebo požadavky, které stanoví lex loci contractus.  Díky tomu budou mít strany právní jistotu, pokud jde o (formální) platnost a účinnost jejich dohod, zejména pokud se takové dohody týkají několika vnitrostátních autorských práv, která se řídí stejným počtem vnitrostátních právních úprav: strany se nemusí obávat (částečné či úplné) neúčinnosti jimi uskutečněné transakce z důvodu nesplnění různých požadavků zakotvených v dotčených vnitrostátních právních předpisech.
69.      Naproti tomu přístup, který obhajuje BT a Komise, by znamenal, že by strany musely dodržovat jak požadavky týkající se formy, které upravuje lex contractus nebo lex loci contractus (jak stanoví článek 11 nařízení Řím I), tak požadavky týkající se formy upravené v právním řádu rozhodném pro právo jako takové (resp. v právních řádech, pokud by se smlouva týkala několika vnitrostátních autorských práv). Takový přístup by zvýšil riziko neúčinnosti smluv týkajících se autorského práva v důsledku formální vady, čímž by byl článek 11 zbaven podstatné části užitečného účinku ve vztahu k uvedené kategorii smluv(56).
70.      V neposlední řadě uvádím, že rozumím tomu, že kvalifikace otázky projednávané v původním řízení jako „majetkové“ otázky je někdy v praxi odůvodňována nikoli objektivní povahou uvedené otázky, ale obavou, že by v opačném případě mohly strany na základě článku 11 nařízení Řím I obcházet požadavky týkající se formy stanovené právem rozhodným pro autorské právo (kterým bude obvykle opět lex loci protectionis) tím, že by si jako právo rozhodné pro svou smlouvu volily méně přísnou právní úpravu, přestože jsou uvedené požadavky dotčenými státy často považovány za obzvláště důležité s ohledem na cíl ochrany autora, který sledují.
71.      Uvedená obava se však neomezuje výhradně na smlouvy týkající se autorských práv. Vyvstává, kdykoli vnitrostátní právní předpisy stanoví požadavky týkající se formy ve vztahu k určitým smlouvám nebo doložkám. V tomto ohledu musím podotknout, že se unijní normotvůrce, jenž si byl dobře vědom významu, který mohou vnitrostátní zákonodárci přikládat dotčeným požadavkům, rozhodl upřednostnit v článku 11 nařízení Řím I formální platnost smluv před striktním uplatňováním zmíněných požadavků, aby byla zajištěna právní jistota stran v souladu s obecnými cíli nařízení Řím I(57).
72.      Vzhledem k tomu, že žádné konkrétní ustanovení nestanoví jinak, nevidím žádný důvod, proč by měly být článek 11 nařízení Řím I a politické rozhodnutí, které je v uvedeném článku vtěleno, vyloučeny ve vztahu ke smlouvám týkajícím se práv duševního vlastnictví na základě účelové kvalifikace (resp. změny kvalifikace) požadavků posuzovaných v tomto stanovisku jako „majetkové“ otázky. Posouzení toho, zda by bylo žádoucí, aby se formální požadavky stanovené v lex loci protections vždy uplatnily pod sankcí neplatnosti příslušné smlouvy, je na unijním normotvůrci. Pokud by měl za to, že je takový přístup odůvodněný, mohl by odpovídajícím způsobem změnit článek 11, například zavedením zvláštních pravidel přizpůsobených smlouvám týkajícím se práv duševního vlastnictví(58).
73.      V každém případě nařízení Řím I v současném znění již obsahuje mechanismy pro zohlednění takových úvah. Konkrétně článek 9 uvedeného nařízení ponechává soudu, kterému byl spor předložen, určitý prostor pro uvážení, aby bez ohledu na právní řád (či řády), kterým se smlouva řídí podle běžných pravidel uvedeného nařízení, použil „imperativní ustanovení“ (aneb lois de police) zakotvená v jeho vlastním právu (čl. 9 odst. 2), popřípadě v právu „země, v níž mají být nebo byly povinnosti vyplývající ze smlouvy splněny“ (čl. 9 odst. 3).
74.      Pokud tedy budou požadavky týkající se formy stanovené v právu rozhodném pro autorské právo dotčenou zemí považovány za dostatečně „zásadní“, aby bylo možno je kvalifikovat jako imperativní ustanovení(59), a za předpokladu, že je uvedené právo i) právem země soudu nebo ii) právem země, v níž mají být smluvní povinnosti plněny(60), mohou být uvedená pravidla vymáhána (a smlouva může být považovaná za neplatnou z formálních důvodů) bez ohledu na pravidla stanovená v článku 11 nařízení Řím I(61). Takové posouzení však musí být nutně prováděno v každém jednotlivém případě zvlášť(62).
75.      Vzhledem k tomu, že ve věci v původním řízení má otázka formální platnosti výhradní smluvní licence, které se dovolává BT, povahu „smluvní“ otázky, použijí se kolizní normy stanovené v nařízení Řím I. Podle článku 11 uvedeného nařízení mohou být smlouvy, z nichž dotčená práva vyplývají, formálně neplatné, neboť nesplňují požadavky týkající se formy stanovené polským právem. V případě neexistence platné licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv ve prospěch BT se tedy může stát, že BT nebude aktivně legitimována v řízení u předkládajícího soudu, jak tvrdí IU. Ověření této skutečnosti nicméně přísluší předkládajícímu soudu(63).
V.      Závěry
76.      S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo) odpověděl následovně:
„Článek 1 odst. 1, články 10 a 11 a čl. 18 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy musí být vykládány v tom smyslu, že v případě kolize právních řádů se otázka případných požadavků týkajících se formy, které musí splňovat smluvní licence na užívání autorských práv nebo postoupení autorských práv, aby mohly být považovány za platné či prokázané, řídí hmotným právem nebo hmotnými právy určenými na základě pravidel stanovených v uvedeném nařízení.“
1      Původní jazyk: angličtina.
i      Od jeho prvního zveřejnění on-line bylo změněno znění tohoto dokumentu v bodech 1, 2, 3, 12, 16, 18, 19, 28, 29, 32, 33, 52, 54, 55, 56, 57, 60, 61, 65, 66, 70, 72, 73, 74 a v poznámkách pod čarou č. 6, 8, 28, 30, 38, 39, 54, 56 a 59.
i      Název projednávané věci je fiktivní. Neodpovídá skutečnému jménu žádné ze zúčastněných stran.
2      Podrobněji viz body 25 až 34 níže.
3      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 17. června 2008 (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6).
4      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. července 2007 (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40).
5      Přinejmenším ne v uvedené době (viz poznámka pod čarou 63 níže). Rovněž nebyla nikdy uzavřena žádná dohoda o právu použitelném na pověření fotografa pořízením fotografií či na převod autorských práv.
6      Viz zejména směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
7      „Dílo“ je chráněno pouze tehdy, je-li „původní“ [v tomto smyslu viz čl. 2 odst. 3 a čl. 14bis odst. 1 Bernské úmluvy, jakož i rozsudek ze dne 16. července 2009, Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 37)].
8      Na jedné straně viz články 9 až 14ter Bernské úmluvy a články 2 až 4 směrnice 2001/29; na druhé straně viz článek 6bis Bernské úmluvy.
9      Viz čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy a rozsudek ze dne 22. ledna 2015, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, bod 22 a citovaná judikatura).
10      A pravděpodobně i v jiných státech na základě jejich příslušných právních předpisů. Zmíněných jiných vnitrostátních úprav autorského práva se však BT v řízení před předkládajícím soudem nedovolává. Nejsou tedy ve věci v původním řízení relevantní.
11      Dále viz Guibault, L., Hugenholtz, P. B., van Eechoud, M. M. M., van Gompel, S. J., a Helberger, N., The Recasting of Copyright & Related Rights for the Knowledge Economy, Institute for Information Law, University of Amsterdam, Nizozemsko, 2006, body 3.2.1 a 3.2.2; a Fawcett, J. J., a Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford Private International Law Series, 3. vyd., 2024, body 14.01 a 14.02, 14.14 a 14.107 a 14.108.
12      Srov. § 29 odst. 1 a 2 německého zákona o autorském právu. Dále viz Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., poznámka pod čarou 11, op. cit., bod 3.2.2.
13      Uvedené právní předpisy navíc někdy vyžadují, aby každá související doložka byla autorem podepsána, aby v nich byla jasně uvedena dotčená práva, jakož i rozsah a doba trvání licence nebo postoupení apod. Viz například ve Francii články L-131-2 a L-131-3 code de la propriété intellectuelle (zákoník duševního vlastnictví); ve Spojeném království čl. 90 odst. 3 Copyright, Designs and Patents Act 1988 (zákon o autorském právu, vzorech a patentech z roku 1988). Pokud jde o srovnávací analýzu právních předpisů států v tomto ohledu, viz obecně Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., poznámka pod čarou 11, op. cit.; a Kono, T. (ed.), Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives, Hart Publishing, Oxford, 2012.
14      V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic (C‑359/14 a C‑475/14, EU:C:2016:40, body 47 až 62); a ze dne 28. července 2016, Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, body 35 až 60). Viz též stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, bod 51); Fawcett, J. J., a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 14.15 až 14.17, a 15.09, 15.32 až 15.35; a Plender, R., a Wilderspin, M., The European Private International Law of Obligations, Sweet & Maxwell, 4. vydání, Londýn, 2015, body 2-069 až 2-075, a 22-041 až 22-047. Z toho nutně vyplývá, že soud musí často na jedno jediné řízení používat různé hmotněprávní úpravy.
15      „Mimosmluvní závazkové vztahy“ (k tomuto pojmu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic, C‑359/14 a C‑475/14, EU:C:2016:40, bod 46) vyplývající z porušení práv duševního vlastnictví totiž spadají pod „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Řím II (obdobně viz rozsudek ze dne 8. září 2022, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, bod 30). Takové „závazkové vztahy“ navíc nejsou z působnosti uvedeného nařízení vyloučeny na základě jeho čl. 1 odst. 2.
16      V tomto smyslu viz čl. 1 odst. 1 a článek 15 nařízení Řím II. Článek 15 uvádí, že uvedená kategorie zahrnuje zejména otázky, jako je základ a rozsah odpovědnosti, důvody pro vyloučení odpovědnosti, určení vzniku škody, její povahy a posouzení nebo nárokovaného odškodnění (a další).
17      V tomto ohledu viz bod 26 odůvodnění nařízení Řím II.
18      Viz bod 26 odůvodnění nařízení Řím II. Taková kolizní norma je v souladu s čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy, který v příslušných částech stanoví, že „se […] řídí rozsah ochrany, jakož i právní prostředky vyhrazené autorovi k hájení jeho práv výlučně zákony státu, kde se uplatňuje nárok na ochranu“.
19      „Smluvní závazkové vztahy“ (k tomuto pojmu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2016, ERGO Insurance a Gjensidige Baltic, C‑359/14 a C‑475/14, EU:C:2016:40, bod 44) vyplývající z licenční smlouvy na užívání autorských práv nebo ze smlouvy o postoupení autorských práv totiž spadají pod „věci občanské a obchodní“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení Řím I (obdobně viz rozsudek ze dne 8. září 2022, IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, bod 30). Takové „smluvní závazkové vztahy“ navíc nejsou z působnosti uvedeného nařízení vyloučeny na základě jeho čl. 1 odst. 2.
20      V tomto smyslu viz článek 1 a články 10 až 12 nařízení Řím I. Zejména z článků 10 až 12 uvedeného nařízení vyplývá, že zmíněná kategorie zahrnuje zejména otázky, jako je (věcná i formální) platnost uvedených „závazkových vztahů“, jejich výklad, plnění, důsledky jejich porušení (a další).
21      Vzhledem k tomu, že uvedená otázka byla Soudním dvorem zmíněna na jednání, rád bych zdůraznil, že uvedená možnost volby není v žádném případě v rozporu s Bernskou úmluvou. Kromě skutečnosti, že Bernská úmluva neobsahuje pravidla upravující smlouvy týkající se autorských práv, není „ochrana“ práva, jak je zamýšlena v čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy, dotčena, pokud je takové právo předmětem smlouvy, která se podle volby smluvních stran řídí právem odlišným od lex loci protectionis (viz dále Fawcett, J. J. a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., bod 14.41; a Raynard, J., Droit d’auteur et conflits de loi: essai sur la nature juridique du droit d’auteur, Litec, Paříž, 1990, s. 526 a 527).
22      Viz poznámka pod čarou 5 výše.
23      Takové zvláštní pravidlo bylo zakotveno v čl. 4 odst. 1 písm. f) návrhu nařízení Evropského Parlamentu a Rady o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) ze dne 15. prosince 2005 (COM/2005/0650 final). Uvedené pravidlo se však v konečném znění nařízení nezachovalo, patrně z toho důvodu, že smlouvy týkající se práv duševního vlastnictví jsou v praxi příliš různorodé (viz bod 28 výše), aby mohly být rozumně podřazeny pod jediný hraniční určovatel (v tomto smyslu viz ZPRÁVA k návrhu nařízení Evropského parlamentu a Rady o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy [Řím I], 21. 11. 2007 – [COM(2005)0650 – C6 0441/2005 – 2005/0261(COD)], Výbor pro právní záležitosti, změna 43].
24      Konkrétně bylo v judikatuře Soudního dvora konstatováno, že „smlouva o poskytování služeb“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. b) nařízení Řím I zahrnuje jakoukoli smlouvu, na jejímž základě přijímá osoba „závazek vykonat určitou činnost“ pro jinou osobu „za úplatu“ (mimo jiné viz rozsudek ze dne 3. října 2019, Verein für Konsumenteninformation, C‑272/18, EU:C:2019:827, bod 46 a citovaná judikatura). Pořízení fotografií je zjevně „určitou činností“ vykonávanou fotografem pro BT „za úplatu“.
25      V tomto ohledu čl. 19 odst. 1 nařízení Řím I v relevantní části stanoví, že „[z]a obvyklé bydliště fyzické osoby, která jedná při výkonu své podnikatelské činnosti, se považuje její hlavní místo podnikání“. V projednávané věci by se, předpokládám, jednalo o výše zmíněné studio v Polsku.
26      Má se za to, že čl. 4 odst. 3 nařízení Řím I obsahuje „únikovou doložku“, podle které „[v]yplývá-li ze všech okolností případu, že je smlouva zjevně úžeji spojena s jinou zemí, než je země uvedená v odstavcích 1 […], použije se právo této jiné země“. Nevidím však žádný důvod pro použití této doložky ve věci v původním řízení. Vzhledem k okolnostem projednávané věci totiž dotčené smlouvy nejsou „zjevně úžeji spojeny“ například s Německem, ve srovnání s Polskem.
27      Viz nicméně poznámka pod čarou 63 níže.
28      Konkrétně otázky týkající se autorského práva jako takového nespadají do působnosti nařízení Řím I a Řím II [v tomto smyslu viz zpráva o Úmluvě o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, kterou vypracovali Mario Giuliano, profesor na univerzitě v Miláně, a Paul Lagarde, profesor na univerzitě v Paříži I (Úř. věst. 1980, C 282, s. 1; dále jen „Giuliano-Lagardeova zpráva“), s. 10, a Fawcett, J. J., a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., bod 14.10]. Unijní směrnice o autorském právu zmíněné v bodě 25 výše navíc v tomto ohledu neobsahují žádné kolizní normy.
29      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 30. června 2005, Tod’s a Tod’s France (C‑28/04, EU:C:2005:418, bod 32).
30      Je obecně přijímáno, že uvedená kategorie zahrnuje otázky, jako je existence, vznik, platnost, povaha a rozsah přiznaných výsad, výjimky z takových výsad, doba jejich trvání (a další). Mimo jiné viz Fawcett, J. J. a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 13.46 až 13.74; Plender, R., a Wilderspin, M., op. cit., poznámka pod čarou 14, body 22-001 až 22-047; Basedow, J., „Article 3.102: Lex protectionis“, in Basedow, J., et al. (eds), Conflict of Laws in intellectual Property – The CLIP Principles and Commentary – European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property, Oxford University Press, 2013, bod 3:12.C07.
31      Vzhledem k tomu, že Soudní dvůr tuto problematiku zmínil na jednání, musím upřesnit, že některé otázky týkající se autorského práva „jako takového“ jsou předmětem diskusí, zejména otázka původního vlastnictví (tedy koho je třeba považovat za „autora“ díla). Některé vnitrostátní kolizní normy, rozhodnutí či komentářová literatura tuto konkrétní otázku ponechávají na lex loci protectionis, zatímco jiné odkazují na právo státu původu dotčeného díla (lex originis). Stát původu je definován v čl. 5 odst. 4 Bernské úmluvy tak, že se za něj v podstatě pokládá stát prvního uveřejnění díla. Ve věci v původním řízení by lex originis bylo polské právo, neboť fotografie byly zhotoveny v Polsku. Uvedené rozdíly vyplývají z nejednoznačnosti Bernské úmluvy, pokud jde o otázku původního vlastnictví, přičemž lze nalézt argumenty na podporu obou řešení (viz dále Fawcett, J. J., a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 13.75 až 13.91). Tuto diskusi nicméně ponechám stranou. Není totiž nezbytné zaujímat k této otázce nějaký postoj, neboť v projednávané věci nejde o otázku původního vlastnictví.
32      Pokud se totiž určitá osoba domáhá ochrany duševního vlastnictví v daném státě, musí právo uvedeného státu logicky stanovit, zda taková ochrana skutečně existuje, jaká je povaha a rozsah takového monopolu, doba jeho trvání apod. Taková kolizní norma je opět v souladu s čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy, který stanoví, že „rozsah ochrany [se řídí] výlučně zákony státu, kde se uplatňuje nárok na ochranu“. Použití lex loci protectionis je někdy upraveno v předpisech věnovaných mezinárodnímu právu soukromému. Jindy odvozují vnitrostátní soudy jeho použití přímo z čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy. Viz dále Fawcett, J. J., a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 12.22 až 12.28, 13.13 až 13.45 a 14.06 až 14.09; a Kono, T. (vyd.), poznámka pod čarou 13, op. cit.
33      Je nutno připustit, že v projednávané věci vzhledem k tomu, že obě kolizní normy spjaté s kategorií „mimosmluvní odpovědnost“, resp. s kategorií „majetek“ (otázka) odkazují na lex loci protectionis, je rozlišování mezi nimi v praxi méně důležité. Na úrovni zásad je ovšem i nadále relevantní.
34      Viz body 6 a 16 odůvodnění nařízení Řím I a body 6 a 14 odůvodnění nařízení Řím II.
35      Členské státy totiž mohou mít ve vlastním soukromém právu odlišné náhledy na rozsah dotčených kategorií.
36      Viz dále bod 66 níže.
37      Obdobně viz mé první stanovisko ve věci BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, bod 44). Viz též Fawcett, J. J., a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 13.74, 15.32 až 15.35; Plender, R., a Wilderspin, M., poznámka pod čarou 14, op. cit., body 22-041 až 22-047; a Dickinson, A., The Rome II Regulation – The Law Applicable to Non-Contractual Obligations, Oxford, 2010, body 3.88 až 3.90, 8.18.
38      Viz Fawcett, J. J. a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., bod 13.74. Ve světle otázek položených Soudním dvorem na jednání bych rád zdůraznil, že s ohledem na výše uvedené vysvětlení rozhodně nelze odkaz na „základ […] odpovědnosti“ uvedený v čl. 15 písm. a) nařízení Řím II vykládat tak, že zahrnuje otázku platnosti smluvní licence nebo postoupení, kterých se dovolává žalobkyně. Zmíněný odkaz se má vztahovat na „inherentní faktory odpovědnosti“, jako jsou „povaha odpovědnosti (objektivní odpovědnost nebo odpovědnost za zavinění); definice zavinění, včetně určení, zda i opominutí může být zaviněné; příčinná souvislost mezi událostí, která vedla ke vzniku škody, a škodou; potenciálně odpovědné osoby“ (a další) (viz návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy [COM(2003) 427 final, s. 13], důvodová zpráva, s. 23). Ani v tomto případě nemá taková otázka platnosti nic společného s uvedenými „faktory“. Stejně tak ani odkaz v čl. 15 písm. f) nařízení Řím II na „určení osob oprávněných k náhradě škody utrpěné jimi osobně“ rozhodně nelze chápat tak, že se vztahuje na dotčenou otázku. Tento poněkud nejasný odkaz se týká otázky, „zda se náhrady škody, která byla způsobena nepřímo jiné osobě než ‚přímé oběti‘, a sice v důsledku škody způsobené poškozenému, může domoci tato jiná osoba […] například [v případě škody způsobené] dětem nebo manželi zesnulého“ [tamtéž, s. 24; v tomto ohledu viz též rozsudek ze dne 10. prosince 2015, Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802, body 25 až 28)]. Taková otázka je ze své podstaty odlišná od otázky, zda je žalobce nabyvatelem práv z platné licence nebo postoupení.
39      Jak je totiž vysvětleno v poznámce pod čarou 32 výše, takové inherentní vlastnosti se mohou v souladu s čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy řídit pouze vnitrostátním právem, které poskytuje ochranu (respektive, pokud jde o původní vlastnictví, možná lex originis).
40      Viz Lucas, A., „Droit international privé et droit d’auteur“, Les Cahiers de propriété intellectuelle, sv. 22, č. 3, s. 761 až 775, zejména na s. 769 a 770; Fawcett, J. J. a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 13.41, 13.99 až 13.104, 14.08 a 14.15 až 14.17; Raynard, J., op. cit., poznámka pod čarou 21, s. 594; Plender, R. a Wilderspin, M., poznámka pod čarou 14, op. cit., body 22-041 až 22-047; Drexl, J., „Article 3:301: Transferability“, in Basedow, J., et al. (eds), poznámka pod čarou 30, op. cit. Obdobně viz čl. 14 odst. 2 nařízení Řím I, podle kterého je převoditelnost pohledávky ze smlouvy otázkou vyhrazenou právu, jímž se dotčená pohledávka řídí. Právní předpisy jednotlivých států upravují převoditelnost různě. Zaprvé většina států uplatňuje „dualistický“ přístup, podle něhož mohou být majetková práva postoupena, zatímco osobnostní práva nikoli, nicméně některé státy (jako je Německo, jak je vysvětleno v bodě 30 výše) uplatňují „jednotný“ přístup, podle kterého nemohou autoři autorská práva postoupit, nýbrž mohou pouze udělit výhradní licence ke svým majetkovým právům (což v podstatě vede ke stejnému výsledku). Zadruhé se může lišit rozsah případného převodu: některé státy povolují pouze úplné postoupení autorských práv, zatímco jiné umožňují (částečné) postoupení jen některých výlučných práv na omezenou dobu (a podobně) (pro srovnávací analýzu právních předpisů členských států viz Guibault, L., Hugenholtz, P. B.
et al., poznámka pod čarou 11, op. cit.).
41      Stejný názor viz Lucas, A., poznámka pod čarou 40, op. cit., s. 761 až 775, zejména na s. 769 a 770; Fawcett, J. J. a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 13.104, 14.182 a 14.183; Plender, R. a Wilderspin, M., poznámka pod čarou 14, op. cit., body 22-041 až 22-047; Drexl, J., poznámka pod čarou 40, op. cit., bod 3:301.C02; Heinze, C., „Article 3:504: Formal validity“, in Basedow, J., et al. (eds), poznámka pod čarou 30, op. cit., bod 3:504.C02. Kromě toho je kvalifikace dané otázky jako „smluvní“ patrně uplatňována v převážné většině členských států (pokud jde o srovnávací analýzu, viz Kono, T., poznámka pod čarou 13, op. cit.).
42      Písemný dokument totiž obvykle zaručuje, že je autor řádně informován o tom, k čemu se zavazuje. Viz Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., poznámka pod čarou 11, op. cit., s. 31 a 67; van Eechoud, M. M. M., „Choice of Law in Copyright and Related Rights: Alternatives to the Lex Protectionis“, Kluwer Law International, 2003, s. 196, 197, 203 až 205; a Raynard, J., poznámka pod čarou 21, op. cit., s. 641 až 654.
43      Konkrétně, článek 11 nařízení Řím I sice nedefinuje pojem „formální platnost“, nicméně Giuliano-Lagardeova zpráva uvádí, že pojem „forma“ ve smyslu uvedeného ustanovení odkazuje na „jakýkoli vnější projev, který se vyžaduje od osoby vyjadřující vůli být právně vázána a bez něhož by takový projev vůle nebyl považován za plně účinný“ (tamtéž, s. 29). To zjevně zahrnuje i požadavek na to, aby byla licenční smlouva na užívání autorských práv nebo smlouva o postoupení autorských práv pod sankcí neplatnosti vyhotovena v písemné formě.
44      Viz například článek L-131-3 francouzského zákoníku duševního vlastnictví.
45      Podle čl. 18 odst. 2 nařízení Řím I „[s]mlouva […] může být prokázán[a] jakýmkoli důkazním prostředkem přípustným podle práva země, v níž má soud sídlo, nebo některého z právních řádů uvedených v článku 11, podle kterého je právní úkon formálně platný, za předpokladu, že soud může tento důkaz provést“.
46      Viz Giuliano-Lagardeova zpráva, s. 31, resp. čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel Ia.
47      Skutečnost, že se požadavky posuzované v projednávané věci často objevují v právních předpisech států upravujících autorské právo (a nikoli v zákonech upravujících smlouvy) a někdy jsou formulovány tak, jako by se netýkaly smlouvy, nýbrž autorského práva „jako takového“ [srov. např. čl. 90 odst. 3 britského zákona o autorském právu, vzorech a patentech, podle kterého „postoupení autorského práva není účinné, není-li provedeno písemně […]“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska) a článek 53 polského zákona o autorském právu, podle kterého „smlouva [o postoupení autorského práva] musí být uzavřena písemně […]“ (kurzivou zvýraznil autor stanoviska)], je irelevantní. Kvalifikace pro účely určení relevantních kolizních norem nemůže záviset na formální kvalifikaci či přesném znění určitých pravidel předpokládaného rozhodného práva (či práv). Musí být provedena nezávisle na takových úvahách, ve světle autonomně definovaných kategorií a s ohledem na povahu výchozí otázky. Z výše vysvětlených důvodů vnitrostátní zákonodárci při vkládání takových požadavků do svých právních předpisů upravujících autorské právo opouštějí pro účely kolizních norem kategorii „autorské právo jako takové“ a vstupují do kategorie „smlouva“.
48      Viz bod 20 výše.
49      Komise tak vysvětlila, že podle jejího názoru i) smlouva o udělení výhradní licence je formálně platná podle článku 11 nařízení Řím I, neboť obecná pravidla týkající se smluv upravená v polském právu připouštějí ústní smlouvy; ii) nedošlo by k postoupení polského autorského práva, protože polský zákon o autorském právu vyžaduje písemnou formu jako podmínku platnosti postoupení; iii) došlo však k platnému převodu německého autorského práva na základě uvedené smlouvy, jelikož v německém zákoně o autorském právu žádný takový požadavek stanoven není.
50      Konkrétně je takový přístup silně ovlivněn zásadou „Trennungs- und Abstraktionsprinzip“, známou v německém občanském právu ve vztahu k prodeji majetku, podle níž je třeba jedinou prodejní transakci z právního hlediska analyzovat jako dva různé „úkony“, a sice i) „úkon zakládající závazky“, který zavazuje pouze prodávajícího a kupujícího, včetně povinnosti prodávajícího převést na kupujícího majetek (tj. smlouva o prodeji), a ii) „úkon nakládání s majetkem“ spočívající v účinném převodu vlastnictví k právu z prodávajícího na kupujícího s účinky erga omnes.
To vedlo část německé judikatury a akademické literatury k tomu, aby v oblasti kolizních norem potvrdily Spaltungstheorie (teorii rozštěpení), podle níž by se první zmíněný „úkon“ měl řídit lex contractus a druhý „úkon“ právem rozhodným pro vlastnické právo jako takové (v případě duševního vlastnictví lex loci protectionis). Uvedenou teorii v projednávané věci v podstatě obhajují BT a Komise.
51      V tomto ohledu viz čl. 5 odst. 2 Bernské úmluvy, podle kterého „[p]ožívání a výkon [autorských práv] není podroben žádné formalitě“.
52      K uvedeným formalitám a způsobu, jakým se svou povahou liší od diskutovaných požadavků, viz dále Fawcett, J. J., a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 14.01 a 14.02, 14.08, 14.15 až 14.17; Raynard, J., poznámka pod čarou 21, op. cit., s. 591 až 600, 635, 637, 644; Giuliano-Lagardeova zpráva, s. 29; Plender, R. a Wilderspin, M., poznámka pod čarou 14, op. cit., bod 14-071; Drexl, J., poznámka pod čarou 40, op. cit., bod 3:301.C07; a Heinze, C., poznámka pod čarou 41, op. cit., bod 3:504.C02.
53      Aby se tedy předešlo dalším nejasnostem ohledně této záležitosti, je podle mého názoru vhodné opustit německou Spaltungstheorie (teorii rozštěpení) ve vztahu ke smlouvám týkajícím se práva duševního vlastnictví. To potvrzuje i čl. 14 odst. 1 nařízení Řím I. Uvedené ustanovení se nevztahuje na postoupení vlastnického práva (in rem), ale na dobrovolné postoupení pohledávek. Obdobně nicméně stanoví, že „vztah“ mezi postupitelem a postupníkem se řídí podle práva, které se na základě uvedeného nařízení použije na smlouvu mezi postupitelem a postupníkem. Z bodu 38 odůvodnění nařízení Řím I vyplývá, že normotvůrce použil výraz „vztah“ k tomu, aby v oněch několika členských státech, které takové rozlišení mají ve svých předpisech stanoveno, zahrnul jak „smlouvu“, tak
„úkon nakládání“. Unijní normotvůrce tudíž pro účely nařízení Řím I odmítl tezi, že by jediná transakce měla být analyzována jako dva samostatné právní „úkony“, jejichž „formální platnost“ by se mohla řídit dvěma různými právními řády. Naproti tomu rozlišoval mezi platností postoupení a uplatnitelností takového postoupení vůči třetím osobám (což je otázka, jejíž úprava přísluší vnitrostátním kolizním normám).
54      To samozřejmě vyvolává samostatnou otázku, zda je taková třetí osoba, jako je IU, oprávněna dovolávat se neplatnosti licenční smlouvy nebo smlouvy (či doložky) o postoupení v důsledku nesplnění takových požadavků. Neplatnost (či neexistence) vyplývající z takového nesplnění je často relativní, tedy může se jí dovolávat pouze strana, který požívá ochrany poskytované uvedenými požadavky, tedy autor. Uvedená samostatná otázka je samozřejmě rovněž otázkou „smluvní“ povahy, kterou upravuje příslušné lex contractus.
55      Viz Fawcett, J. J. a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., bod 14.183. Viz nicméně body 73 a 74 níže.
56      Takový nežádoucí výsledek není požadavkem Bernské úmluvy. Posuzovaná otázka totiž vůbec nespadá do působnosti uvedené úmluvy. Nemá nic společného s „ochranou“, které požívá autor podle autorského práva, jak je stanoví čl. 5 odst. 2 uvedené úmluvy, ale naopak s informovaností a svolením autora v rámci smluvního vztahu s jinými osobami.
57      Viz Guiliano-Lagardeova zpráva, s. 29 a 30.
58      Taková zvláštní pravidla již existují v čl. 11 odst. 5 nařízení Řím I, pokud jde o „smlouvu, jejímž předmětem je věcné právo k nemovitosti nebo nájem nemovitosti“. Pokud jde o návrhy v tomto smyslu, viz van Eechoud, M. M. M., op. cit., poznámka pod čarou 42, s. 196 a 205.
59      Článek 9 odst. 1 nařízení Řím I definuje pojem „imperativní ustanovení“ jako „ustanovení, jejichž dodržování je pro stát při ochraně jeho veřejných zájmů, jako např. jeho politického, společenského a hospodářského uspořádání zásadní do té míry, že se vyžaduje jejich použití na jakoukoli situaci, která spadá do jejich oblasti působnosti“. Skutečnost, že dotčené požadavky chrání především soukromé osoby (konkrétně autory), nevylučuje nutně konstatování, že tyto požadavky sledují „veřejný zájem“ ve smyslu uvedeného ustanovení (obdobně viz rozsudek ze dne 5. září 2024, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, body 46 a 47).
60      Často bude muset být smlouva plněna v zemi ochrany, přičemž je přinejmenším možné tvrdit, že nedodržení požadavků týkajících se formy, které jsou stanoveny v právu uvedené země, činí plnění smlouvy (zejména povinnosti udělit licenci na užívání autorských práv nebo je postoupit) protiprávním.
61      Viz Fawcett, J. J., a Torremans, P., poznámka pod čarou 11, op. cit., body 14.164 až 14.174; bod 14.156, a Giuliano-Lagardeova zpráva, s. 31. Připouštím, že vzhledem k tomu, že se nejedná o povinnost, ale pouze o prostor pro uvážení, vytváří článek 9 nařízení Řím I určitou míru nejistoty ohledně toho, zda by se požadavky týkající se formy, které jsou stanoveny v lex protectionis, nemohly použít jako „loi de police“. Uvedená míra nejistoty je ovšem nařízení v jeho aktuální podobě vlastní. Odstranění této nejistoty by vyžadovalo, aby unijní normotvůrce buď i) zcela vyloučil možnost použít loi de police týkající se formy, nebo ii) učinil použití požadavků týkajících se formy, které jsou podle článku 11 stanoveny v lex protectionis, povinným.
62      Pokud jde o metodu identifikace loi de police a podmínek uplatnění takových imperativních ustanovení, viz dále rozsudek ze dne 5. září 2024, HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, body 39 až 46. Pokud je navíc autor zaměstnancem nebo spotřebitelem, uplatní se zvláštní pravidla ochrany, která omezují možnost stran zvolit si rozhodné právo a která mohou autorovi umožnit dovolávat se ochrany podle práva jeho obvyklého bydliště (které bude často odpovídat lex loci protectionis) (podrobněji viz články 6 a 8 a čl. 11 odst. 5 nařízení Řím I). V neposlední řadě uvedené nařízení rovněž upravuje záruky pro případ „falešných“ mezinárodních situací, a sice pokud by si strany, které mají obvyklé bydliště v témže státě, ve vztahu k autorskému právu přiznanému v uvedené státě, v jinak čistě „vnitrostátním“ kontextu, zvolily cizí právo, a to výlučně ve snaze obejít kogentní ustanovení, včetně ustanovení týkajících se formy, stanovená v jejich společném právu. Taková volba cizího práva je sice podle čl. 3 odst. 1 v zásadě platná, nicméně čl. 3 odst. 3 stanoví, že takovou volbou není dotčeno použití zmíněných kogentních ustanovení.
63      Předkládající soud musí v tomto ohledu de facto ověřit několik skutečností. Zaprvé by měl předkládající soud ověřit, zda byly příslušné smlouvy skutečně uzavřeny v Polsku v přítomnosti stran (nebo jejich zmocněnce), jak zmíněný soud patrně předpokládá (viz bod 44 výše). Z vysvětlení skutkového stavu totiž podle všeho vyplývá, že BT pověřila fotografa zhotovením fotografií předem a možná z Německa. Možná byly dotčené smlouvy uzavřeny právě v uvedeném okamžiku. Pokud se však strany v okamžiku uzavření smlouvy nacházejí v různých zemích, stanoví čl. 11 odst. 2, že smlouva je formálně platná, pokud splňuje formální požadavky podle i) lex contractus, nebo ii) „práva jedné ze zemí, v níž se nacházela jedna ze smluvních stran nebo jejich zástupce v okamžiku uzavření smlouvy“, nebo iii) „práva jedné ze zemí, v níž měla k uvedenému okamžiku jedna ze stran obvyklé bydliště“. Nelze tedy vyloučit, že se německé právo použije na základě uvedených bodů ii) nebo iii). Pokud by tomu tak bylo, pak by dotčené smlouvy byly formálně platné podle čl. 11 odst. 2, neboť německé právo podle všeho neobsahuje požadavek písemného uzavření takové smlouvy. Zadruhé za předpokladu, že by se platnost smluv řídila výlučně polským právem, by předkládajícímu soudu příslušelo, aby upřesnil, zda smlouvy o udělení výhradní licence spadají do působnosti článku 53 polského zákona o autorském právu a zda je taková třetí osoba, jako je IU, oprávněna dovolávat se na základě polského práva neplatnosti uvedených smluv z důvodu porušení požadavku stanoveného v dotčeném ustanovení (viz poznámka pod čarou 54 výše). Konečně BT před Soudním dvorem tvrdila, že fotograf později potvrdil postoupení práv písemně. Bylo by na předkládajícím soudu, aby určil účinky takového potvrzení na platnost smluv podle polského práva.