Právní věta: Je-li u soudu příslušného podle článku 2 nařízení Brusel I a 
ustanovení § 85 odst. 1 nebo 3 o. s. ř. (resp. § 85a o. s. ř.) k 
projednání a rozhodnutí žaloby směnečného věřitele proti 
výstavci směnky vlastní současně podána žaloba také proti 
směnečnému rukojmímu s bydlištěm v jiném členském státě 
Evropské unie, použije se pro určení soudu příslušného k 
projednání a rozhodnutí takové žaloby (neplyne-li příslušnost 
soudu již z článku 23 či 24, popř. z článku 5 odst. 1 nařízení) 
článek 6 odst. 1 nařízení.  
Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 10/29/2015 
Spisová značka: 29 Cdo 1849/2013 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2015:29.CDO.1849.2013.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Právo Evropské unie 
Pravomoc soudu 
Ručení 
Směnky 
Směnečný a šekový platební rozkaz 
Dotčené předpisy: čl. 6 odst. 1 Nařízení () č. 44/2001 
Kategorie rozhodnutí: A EU 
Publikováno ve sbírce pod 
číslem: 
85 / 2016 
 
29 Cdo 1849/2013  
 
U S N E S E N Í  
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jiřího Zavázala a 
soudců JUDr. Petra Gemmela a JUDr. Petra Šuka v právní věci žalobkyně VÍTKOVICE 
SLOVAKIA a. s., se sídlem v Bratislavě, Zámočnícka 13, PSČ 811 03, Slovenská republika, 
identifikační číslo osoby 35744618, zastoupené JUDr. Rostislavem Dolečkem, advokátem, se 
sídlem v Praze 3, Seifertova 823/9, PSČ 130 00, proti žalovanému Ing. P. U., zastoupenému 
JUDr. Radimem Chalupou, Ph.D., advokátem, se sídlem v Drnovicích č. p. 169, PSČ 679 76, o 
námitkách proti směnečnému platebnímu rozkazu, vedené u Krajského soudu v Ústí nad Labem 
pod sp. zn. 33 Cm 708/2009, o dovolání žalobkyně proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 
28. února 2012, č. j. 5 Cmo 35/2012-63, ve znění usnesení ze dne 11. února 2013, č. j. 5 Cmo 
35/2012-74, takto:  
 
Usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 28. února 2012, č. j. 5 Cmo 35/2012-63, ve znění 
usnesení ze dne 11. února 2013, č. j. 5 Cmo 35/2012-74, se zrušuje a věc se vrací odvolacímu 
soudu k dalšímu řízení.  
 
O d ů v o d n ě n í : 
 
Krajský soud v Ústí nad Labem rozsudkem ze dne 23. září 2011, č. j. 33 Cm 708/2009-45, 
ponechal v platnosti směnečný platební rozkaz ze dne 17. prosince 2010, č. j. 33 Cm 708/2009-11, 
kterým uložil žalovanému zaplatit žalobkyni částku 30.908,91 EUR s 6% úrokem od 1. prosince
2009 do zaplacení, směnečnou odměnu ve výši 103,02 EUR a náklady řízení, (výrok I.) a rozhodl 
o nákladech námitkového řízení (výrok II.).  
Soud prvního stupně po provedeném dokazování dospěl k závěru, že žalovanému se 
prostřednictvím včas uplatněných námitek správnost vydaného směnečného platebního rozkazu 
zpochybnit nepodařilo, když dílem šlo o námitky nedůvodné, dílem žalovaný své námitky 
neprokázal.  
Vrchní soud v Praze v záhlaví označeným usnesením k odvolání žalovaného rozsudek soudu 
prvního stupně, jakož i vydaný směnečný platební rozkaz zrušil a řízení zastavil (první výrok); 
dále rozhodl o nákladech řízení před soudy obou stupňů (druhý výrok).  
Odvolací soud vyšel zejména z toho, že:  
1) Právní předchůdkyně žalobkyně (společnost VÍTKOVICE RP Slovakia s. r. o.) se návrhem na 
vydání směnečného platebního rozkazu, podaným u soudu prvního stupně 17. prosince 2009, 
domáhala po žalovaném (Ing. P. U.) a dále po společnosti HYROS PLUS s. r. o., se sídlem v 
Postoloprtech, Dvořákova 591, PSČ 439 42, identifikační číslo osoby 27414655 (dále jen 
„společnost H“) plnění ze směnky vlastní vystavené v Košicích dne 6. července 2006 společností 
H na řad původní žalobkyně, znějící na směnečný peníz 931.162 Sk, se splatností dne 30. 
listopadu 2009 (dále též jen „sporná směnka“), za jejíž zaplacení převzal směnečné rukojemství 
žalovaný.  
2) Společnost H v průběhu řízení před soudem prvního stupně ztratila způsobilost být účastníkem 
řízení (výmazem z obchodního rejstříku zanikla bez právního nástupce).  
3) Usnesením ze dne 24. srpna 2010, č. j. 33 Cm 708/2009-8, soud prvního stupně (mimo jiné) 
řízení ve vztahu mezi žalobkyní a společností H podle ustanovení § 107 odst. 5 zákona č. 99/1963 
Sb., občanského soudního řádu (dále jen „o. s. ř.“), zastavil.  
4) Ve včas podaných námitkách, jimiž se žalovaný bránil povinnosti uložené mu směnečným 
platebním rozkazem (a jež byly prvním procesním úkonem, který žalovaný v dané věci učinil), 
byla uplatněna rovněž námitka (mezinárodní) nepříslušnosti Krajského soudu v Ústí nad Labem.  
Na takto ustaveném základě odvolací soud (na rozdíl od soudu prvního stupně, který neměl – se 
zřetelem k tomu, že společnost H byla z obchodního rejstříku vymazána až po podání žaloby – 
námitku nepříslušnosti soudu za důvodnou) uzavřel, že Krajský soud v Ústí nad Labem není k 
projednání a rozhodnutí dané věci příslušný.  
Přitom zdůraznil, že otázku mezinárodní příslušnosti soudů (pravomoci) k projednání dané věci je 
nutné posuzovat (vzhledem k tomu, že žaloba směřuje proti účastníkovi s bydlištěm na území 
Slovenské republiky) podle Nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000, o 
příslušnosti a uznání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále též 
jen „nařízení Brusel I“ či „nařízení“). Jelikož v poměrech dané věci nejde o žádný z případů 
výlučné příslušnosti podle článku 22 nařízení, ani příslušnosti na výběr dané podle článku 5 až 7 
nařízení, mezi účastníky dále nebyla uzavřena dohoda o příslušnosti soudu podle článku 23 
nařízení a příslušnost soudu nebyla založena ani postupem podle článku 24 nařízení, jsou podle 
článku 2 nařízení k projednání a rozhodnutí věci příslušné soudy členského státu Evropské unie, 
na jehož území má žalovaný své bydliště, v posuzovaném případě tedy soudy Slovenské 
republiky.
Za opodstatněnou v této souvislosti neměl odvolací soud ani argumentaci žalobkyně, podle níž 
mohla v daném případě uplatnit svůj nárok proti žalovanému u českých soudů (společně s 
nárokem vůči společnosti H) podle článku 6 odst. 1 nařízení, které upravuje pravidlo příslušnosti 
na výběr dané pro případy, kdy žaloba směřuje proti více osobám, přičemž právní nároky jsou 
spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání 
vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních. Podle odvolacího soudu jsou totiž 
žalobou uplatněné nároky (mající původ v podpisu jednotlivých dlužníků na sporné směnce) 
charakterizovány vlastnostmi přesně opačnými, tj. samostatností a vzájemnou nezávislostí. Z 
hlediska svého procesního postavení je každý z původně žalovaných samostatným společníkem v 
řízení (nejde tady o nerozlučné společenství žalovaných, jak má na mysli článek 6 nařízení) a ani 
z pohledu hmotného práva nelze uvažovat o tom, že by rozhodnutí soudu ve vztahu ke každému z 
více směnečných dlužníků „muselo být stejné, bez ohledu na to, zda vůbec a jakou procesní 
obranu jednotliví dlužníci uplatnili“. Nic proto nebrání tomu, aby o jednotlivých závazcích 
plynoucích z téže směnky bylo rozhodováno samostatně, v oddělených řízeních vedených před 
různými soudy.  
Protože nedostatek pravomoci soudů České republiky je takovým nedostatkem podmínky řízení, 
který nelze odstranit, odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně a jím vydaný směnečný 
platební rozkaz podle ustanovení § 219a odst. 1 o. s. ř. zrušil a řízení podle ustanovení § 221 odst. 
1 písm. c) o. s. ř. zastavil.  
Proti usnesení odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání, jehož přípustnost opírá o ustanovení 
§ 239 odst. 1 písm. a) o. s. ř., namítajíc, že je dán dovolací důvod uvedený v § 241a odst. 2 písm. 
b) o. s. ř., tedy, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci.  
Dovolatelka nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, podle kterého k projednání a rozhodnutí 
dané věci nejsou příslušné české soudy. Poukazujíc na rozsudky Soudního dvora Evropské unie ze 
dne 11. října 2007 ve věci Freeport plc, C-98/06 a ze dne 1. prosince 2011 ve věci Eva-Maria 
Painer, C-145/10, setrvává na názoru, že příslušnost Krajského soudu v Ústí nad Labem byla v 
posuzovaném případě založena postupem podle článku 6 nařízení, tedy tím, že žaloba byla podána 
u soudu místa, kde byl ke dni podání žaloby domicilován jeden ze žalovaných.  
Předmětné ustanovení nařízení, pokračuje dovolatelka, neobsahuje oproti přesvědčení odvolacího 
soudu podmínku, aby jednotlivé právní nároky nemohly obstát samostatně a nezávisle (pro 
takovou situaci je naopak aplikace článku 6 spíše typická), nýbrž pouze stanoví, že spolu musí 
úzce souviset, pročež je účelné o nich rozhodnout společně. Tomuto požadavku přitom uplatněné 
nároky ze sporné směnky nepochybně vyhovují, když jejich podkladem a právním titulem je jeden 
cenný papír (směnka), přičemž „vlastní podstata souvislosti závazků (a od nich odvislých 
právních nároků) ze směnky vychází již ze samotného institutu směnečného rukojemství“. 
Pominout v této souvislosti nelze podle dovolatelky ani to, že výstavce směnky vlastní a jeho 
avalista jsou (podle české i slovenské právní úpravy) solidárními dlužníky.  
Použití článku 6 nařízení pak zjevně nebrání ani procesně samostatné postavení jednotlivých 
účastníků řízení na straně žalované. Naopak skutečnost, že soudy různých členských států 
Evropské unie mohou ve vztahu k jednotlivým žalovaným vydat „zcela samostatná rozhodnutí“, 
je právě jednou z podmínek pro aplikaci tohoto článku nařízení. Je jen na žalobci, zda se rozhodne 
žalovat každého ze žalovaných samostatně (u různých soudů), nebo zda uplatní své související 
nároky vůči žalovaným (s využitím pravidla obsaženého v článku 6 nařízení) společně u jediného 
soudu.  
Podle dovolatelky nemůže být ani pochyb o tom, že také v projednávané věci existovalo (v 
případě vedení samostatných soudních sporů) riziko vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí,
když např. otázku platnosti sporné směnky mohly soudy v různých členských státech Evropské 
unie posoudit rozdílně.  
Proto dovolatelka požaduje, aby Nejvyšší soud rozhodnutí odvolacího soudu zrušil a věc tomuto 
soudu vrátil k dalšímu řízení.  
Žalovaný ve vyjádření navrhuje dovolání zamítnout, maje závěry napadeného rozhodnutí za věcně 
správné. Podle žalovaného nelze v poměrech dané věci článek 6 nařízení použít již z toho důvodu, 
že společnost H, od níž „je odvozována“ pravomoc soudů České republiky rozhodnout v tomto 
řízení, již zanikla a tím „zanikla“ také pravomoc českých soudů. I kdyby tedy byla původně dána 
pravomoc českých soudů k projednání dané věci, „došlo k natolik zásadní změně okolností“, že 
již pravomoc českých soudů dána není.  
Rozhodné znění občanského soudního řádu pro dovolací řízení (do 31. prosince 2012) se podává z 
bodu 7., části první, článku II zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., 
občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony.  
Dovolání žalobkyně proti usnesení odvolacího soudu je – bez dalšího – přípustné podle 
ustanovení § 239 odst. 1 písm. a) o. s. ř.; podmínku, aby šlo o usnesení odvolacího soudu, ohledně 
kterého dovolací soud dospěje k závěru, že má po právní stránce zásadní význam (formulovanou 
návěštím označeného ustanovení), má Nejvyšší soud za obsolentní z příčin popsaných např. v díle 
Drápal, L., Bureš, J. a kol.: Občanský soudní řád II. § 201 až 376. Komentář. 1. vydání. Praha: C. 
H. Beck, 2009, str. 1903-1904 (srov. též důvody usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. ledna 
2011, sp. zn. 29 Cdo 3582/2010, uveřejněného pod číslem 97/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a 
stanovisek). Dovolání je i důvodné.  
Závěr odvolacího soudu, že k projednání a rozhodnutí předmětné věci není dána mezinárodní 
příslušnost (pravomoc) českých soudů, Nejvyšší soud za správný nepovažuje.  
Není pochyb o tom, že řízení, ve kterém žalobce vůči žalovaným uplatňuje práva ze směnky, je 
věcí občanskou a obchodní podle článku 1 odst. 1 nařízení Brusel I (k výkladu pojmu „věci 
občanské a obchodní“ ve smyslu posledně uvedeného ustanovení srov. např. usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 27. září 2012, sp. zn. 33 Cdo 3793/2011, uveřejněné pod číslem 12/2013 Sbírky 
soudních rozhodnutí a stanovisek, a tam citovanou judikaturu Soudního dvora, popř. z novější 
judikatury Soudního dvora jeho rozsudky ze dne 12. září 2013 ve věci Sunico ApS, C-49/12 či ze 
dne 23. října 2014 ve věci flyLAL-Lithuanian Airlines AS, v likvidaci, C-302/13). Řízení bylo 
zahájeno podáním žaloby u Krajského soudu v Ústí nad Labem dne 17. prosince 2009; spadá tak 
do (věcné i časové) působnosti nařízení Brusel I. Jelikož zde není jiného právního nástroje ve 
smyslu kapitoly VII nařízení Brusel I, je v daném sporu (jak správně dovodil také odvolací soud) 
nutné posoudit příslušnost soudů podle tohoto nařízení [jež je v České republice přímo 
použitelným právním předpisem Evropské unie, majícím přednost před aplikací národního 
(českého) práva].  
K výše řečenému se sluší pro úplnost dodat, že nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 
1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech (přepracované znění) [nařízení Brusel I bis]), je podle jeho čl. 
66 odst. 1 použitelné jen na řízení zahájená dne 10. ledna 2015 a později. Příslušnost českých 
soudů proto v projednávané věci podle tohoto nařízení určit nelze.  
Odvolacímu soudu lze dále přisvědčit v tom, že v projednávané věci neplyne příslušnost českých 
soudů z článku 2 nařízení (z obsahu spisu se nepodává, že by žalovaný, vůči němuž žaloba 
směřuje, měl na území České republiky bydliště) a nejde ani o řízení, k němuž by byly české
soudy výlučně příslušné podle článku 22 nařízení. Žalovaný rovněž nezaložil příslušnost soudu 
prvního stupně podle článku 24 nařízení (tím, že by se vyjádřil k nároku uplatněnému návrhem na 
vydání směnečného platebního rozkazu, aniž by nejpozději současně s takovým vyjádřením 
vznesl námitku nedostatku příslušnosti procesního soudu; k tomu srov. např. usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 23. září 2008, sp. zn. 29 Nd 336/2007, uveřejněné pod číslem 14/2009 Sbírky 
soudních rozhodnutí a stanovisek, či usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. září 2015, sp. zn. 29 
Cdo 2842/2013) a mezi účastníky nebyla uzavřena ani dohoda o volbě soudu ve smyslu článku 23 
nařízení.  
Zbývá určit, zda je některý ze soudů České republiky příslušný k projednání a rozhodnutí dané 
věci podle pravidel upravujících tzv. zvláštní příslušnost podle článků 5 až 7 nařízení. Označené 
články dávají žalobci (navrhovateli) možnost zahájit řízení (vedle soudů státu, v němž má 
žalovaný bydliště) i u soudů v nich označených. Tyto články tak upravují příslušnost danou na 
výběr žalobci (navrhovateli).  
Článek 6 odst. 1 nařízení Brusel I (jehož použití v projednávané věci se dovolává žalobkyně) pak 
určuje, že osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být též žalována, je-
li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných, za 
předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit a rozhodnout o nich 
společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních.  
Judikatura Soudního dvora (srov. v této souvislosti zejména dovolatelkou zmiňované rozsudky ve 
věcech Freeport plc a Eva-Maria Painer) k ustanovení článku 6 odst. 1 nařízení je ustálena v 
závěrech, podle kterých:  
1) Smyslem (cílem) pravidla pro určení příslušnosti uvedeného v článku 6 odst. 1 nařízení je 
především usnadnit řádný výkon spravedlnosti, minimalizovat možnost souběžných řízení, a tedy 
zajistit, aby nebyla v oddělených řízeních přijata řešení, která by si mohla vzájemně odporovat. 
Toto pravidlo (jež je třeba – se zřetelem k tomu, že jde o odchylku od obecné zásady zakotvené v 
článku 2 nařízení – vykládat restriktivně) však nelze uplatnit takovým způsobem, aby umožnilo 
žalobci podat žalobu směřující proti více žalovaným s jediným cílem odejmout některého z nich 
soudům státu, ve kterém má bydliště (viz též rozsudek Soudního dvora ze dne 27. září 1988 ve 
věci Kalfelis, 189/87).  
2) Pro použití článku 6 odst. 1 nařízení je třeba ověřit, zda existuje mezi jednotlivými žalobami 
podanými týmž žalobcem proti různým žalovaným takový vztah souvislosti, aby bylo účelné je 
vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo možnosti dojít v oddělených řízeních k 
protichůdným soudním rozhodnutím. K tomu, aby rozhodnutí mohla být (ve smyslu článku 6 odst. 
1 nařízení) považována za rozporná, nestačí, že existuje rozdíl v řešení sporu, ale je ještě třeba, 
aby tento rozdíl spadal do rámce téže skutkové a právní situace.  
3) K naplnění podmínky úzkého spojení uplatněných nároků (v tom smyslu, v jakém je 
formulována v citovaném článku) není nezbytné, aby tyto nároky měly stejný právní základ. Při 
posouzení existence vztahu souvislosti mezi žalobami, a tedy rizika, že v oddělených řízeních 
budou vydána vzájemně si odporující rozhodnutí, je totožnost právních základů podaných žalob 
jen jedním z mnoha relevantních faktorů; nezbytnou podmínkou použití článku 6 bodu 1 nařízení 
však není. Rozdíl v právních základech žalob podaných proti jednotlivým žalovaným proto sám o 
sobě nebrání použití článku 6 bodu 1 nařízení, avšak jen potud, pokud mohli žalovaní předvídat, 
že mohou být žalováni u soudu členského státu, v němž má alespoň jeden z nich místo svého 
bydliště. Tak je tomu a fortiori v případě, že se ukáže, že vnitrostátní právní úpravy, na nichž jsou 
založeny žaloby podané proti jednotlivým žalovaným, jsou v podstatě totožné.
4) Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby s ohledem na všechny poznatky obsažené ve spisu posoudil 
existenci vztahu souvislosti mezi jednotlivými žalobami, které mu byly předloženy, a tedy rizika, 
že v oddělených řízeních budou vydána vzájemně si odporující rozhodnutí.  
5) Pravidlo stanovené v článku 6 odst. 1 nařízení se použije, když žaloby podané proti různým 
žalovaným mají souvislost při svém podání.  
6) Článku 6 odst. 1 nařízení se lze dovolávat v rámci žaloby podané v jednom členském státu proti 
žalovanému s bydlištěm v tomto státu a dalšímu žalovanému s bydlištěm v jiném členském státu, i 
pokud je tato žaloba již k okamžiku svého podání považována za nepřípustnou vůči prvnímu 
žalovanému na základě vnitrostátní právní úpravy (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 13. 
července 2006 ve věci Reisch Montage AG, C-103/05).  
Z výše podaných judikaturních závěrů pak pro poměry projednávané věci především plyne, že 
použití pravidla příslušnosti obsaženého v článku 6 odst. 1 nařízení Brusel I není – oproti mínění 
odvolacího soudu – podmíněno požadavkem, aby žalovaní, vůči nimž společná žaloba směřuje, 
měli v řízení postavení nerozlučných společníků (§ 91 odst. 2 o. s. ř.). Skutečnost, že 
hmotněprávní povaha předmětu řízení umožňuje, aby spory jednotlivých společníků byly 
projednány a rozhodnuty samostatně vůči každému z nich (jinak řečeno, že v konkrétní věci jde o 
samostatné společenství účastníků), nepředstavuje překážku pro aplikaci článku 6 odst. 1 nařízení. 
Využití tam obsaženého pravidla závisí (jsou-li jinak podmínky článku 6 nařízení splněny) pouze 
na rozhodnutí žalobce; povaha procesního společenství účastníků z tohoto pohledu žádný význam 
nemá.  
Přisvědčit nelze ani názoru odvolacího soudu, podle kterého žalobou uplatněné nároky, mající 
původ v podpisu jednotlivých dlužníků na sporné směnce, nejsou úzce spojeny v tom smyslu, jak 
je tento požadavek formulován v textu článku 6 nařízení. Jakkoli nepochybně platí, že závazky 
jednotlivých směnečných dlužníků (včetně závazků výstavce směnky vlastní a „jeho“ směnečného 
rukojmího) jsou zásadně samostatné, tj. existence jednoho závazku nepodmiňuje existenci 
závazku jiného (byť ani tato zásada se neprosazuje ve směnečném právu bezvýjimečně, k tomu 
srov. v české právní úpravě např. čl. I. § 32 odst. 2 zákona č. 191/1950 Sb., zákona směnečného a 
šekového), uvedená okolnost ještě bez dalšího neznamená, že mezi žalobou uplatněnými nároky 
není takový vztah souvislosti, aby bylo (ve smyslu článku 6 odst. 1 nařízení) účelné je vyšetřit a 
rozhodnout o nich společně (a zabránit tak v oddělených řízeních vydání vzájemně si odporujících 
rozhodnutí). Nelze totiž (jak přiléhavě uvádí dovolatelka) přehlédnout, že společným základem 
původně uplatněných nároků (tedy jak nároku proti společnosti H jako výstavci směnky, tak 
nároku proti žalovanému jako směnečnému rukojmímu) je tatáž listina (sporná směnka), což z 
nich činí (minimálně z hlediska nutnosti posoudit otázku platnosti směnky) právní nároky natolik 
úzce spojené, že jejich společné projednání jediným soudem zjevně může (jak předpokládá článek 
6 odst. 1 nařízení) zabránit rozdílnému řešení sporů (majících – v intencích výše uvedeného – 
totožný skutkový i právní rámec), jež by případně byly vedeny vůči oběma žalovaným odděleně. 
V obecné rovině přitom současně není pochyb o tom, že směneční dlužníci mohou předvídat, že 
budou (společně) žalováni u soudu členského státu, v němž má alespoň jeden z nich místo svého 
bydliště.  
Neopodstatněnou konečně Nejvyšší soud shledává rovněž výhradu žalovaného, podle níž 
mezinárodní příslušnost (pravomoc) soudu prvního stupně k projednání a rozhodnutí dané věci 
„zanikla“ po podání žaloby (v důsledku ztráty způsobilosti společnosti H být účastníkem řízení). 
Jak totiž plyne z výše citované judikatury Soudního dvora, pravidlo stanovené v článku 6 odst. 1 
nařízení se použije, když žaloby podané proti různým žalovaným mají souvislost při svém podání 
(srov. v této souvislosti též např. Drápal, L., Bureš, J. a kol.: Občanský soudní řád II. § 201 až 
376. Komentář. 1. vydání. Praha, C. H. Beck, 2009, str. 2887). Ke změnám okolností rozhodných
pro posouzení mezinárodní příslušnosti (pravomoci) soudů, k nimž došlo až v průběhu řízení, již 
nelze přihlížet.  
Nejvyšší soud tudíž uzavírá, že je-li u soudu příslušného podle článku 2 nařízení Brusel I a 
ustanovení § 85 odst. 1 nebo 3 o. s. ř. (resp. § 85a o. s. ř.) k projednání a rozhodnutí žaloby 
směnečného věřitele proti výstavci směnky vlastní současně podána žaloba také proti 
směnečnému rukojmímu s bydlištěm v jiném členském státě Evropské unie, použije se pro určení 
soudu příslušného k projednání a rozhodnutí takové žaloby (neplyne-li příslušnost soudu již z 
článku 23 či 24, popř. z článku 5 odst. 1 nařízení) článek 6 odst. 1 nařízení.  
Jelikož právní posouzení věci, na němž rozhodnutí odvolacího soudu spočívá a podle něhož k 
projednání a rozhodnutí předmětné věci není dána mezinárodní příslušnost (pravomoc) českých 
soudů, není správné, Nejvyšší soud rozhodnutí odvolacího soudu zrušil a věc vrátil tomuto soudu 
k dalšímu řízení (§ 243b odst. 2 část věty za středníkem a odst. 3 věta první o. s. ř.).  
Právní názor Nejvyššího soudu je pro odvolací soud závazný (§ 243d odst. 1 část věty za 
středníkem, § 226 odst. 1 o. s. ř.). V novém rozhodnutí bude znovu rozhodnuto o náhradě nákladů 
řízení, včetně nákladů řízení dovolacího (§ 243d odst. 1 o. s. ř.).  
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.  
V Brně 29. října 2015  
 
JUDr. Jiří Z a v á z a l 
předseda senátu