62020CC0530
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 9. prosince 2021 (
1
)
Věc C‑530/20
SIA „EUROAPTIEKA“
za přítomnosti
Ministru kabinets
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko)]
„Řízení o předběžné otázce – Humánní léčivé přípravky – Reklama na léčivé přípravky – Reklama vybízející ke koupi léčivých přípravků uvedením jejich ceny – Zvláštní prodeje nebo kombinované prodeje zahrnující jiné léčivé přípravky, rovněž za sníženou cenu, nebo jiné zboží“
I. Úvod
1.
V projednávané věci předkládající soud žádá Soudní dvůr o výklad ustanovení směrnice 2001/83/ES (
2
) za účelem objasnění, zda s ohledem na povahu a rozsah harmonizace provedené touto směrnicí může členský stát zakázat šíření informací, které vybízejí ke koupi léčivých přípravků, nejenom v případě, že se týkají konkrétního léčivého přípravku, ale i v případě, že se týkají obecně léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis.
II. Právní rámec
A.
Unijní právo
2.
Články 86 až 100 směrnice 2001/83, které se týkají reklamy na léčivé přípravky, se nacházejí v její hlavě VIII, nadepsané „Reklama“, a hlavě VIIIa, nadepsané „Informace a reklama“.
3.
Článek 86 odst. 1 této směrnice uvádí:
„Pro účely této hlavy se ‚reklamou na léčivé přípravky‘ rozumí všechny formy informování, průzkumu nebo pobídek, které mají za účel podpořit předepisování, výdej, prodej nebo spotřebu léčivých přípravků; zahrnuje zejména:
–
reklamu na léčivé přípravky určenou široké veřejnosti,
[…]“
4.
Článek 87 odst. 3 uvedené směrnice mimo jiné stanoví, že „reklama na léčivý přípravek […] musí podporovat účelné používání léčivého přípravku tím, že ho představuje objektivně a bez přehánění jeho vlastností“.
5.
Článek 90 téže směrnice uvádí seznam prvků, které reklama na léčivý přípravek určená široké veřejnosti nesmí obsahovat.
B.
Lotyšské právo
6.
Bod 18.12 Ministru kabineta noteikumi Nr. 378 „Zāļu reklamēšanas kārtība un kārtība, kādā zāļu ražotājs ir tiesīgs nodot ārstiem bezmaksas zāļu paraugus“ (nařízení Rady ministrů č. 378 o podrobných pravidlech pro reklamu na léčivé přípravky a podmínkách, za kterých jsou výrobci léčivých přípravků oprávněni dodávat bezplatné vzorky léčivých přípravků lékařům) ze dne 17. května 2011 (Latvijas Vēstnesis, 2011, č. 78), (dále jen „sporné ustanovení“), uvádí:
„Je zakázáno uvádět v reklamě na léčivý přípravek určené široké veřejnosti informace, které vybízejí ke koupi léčivého přípravku tím, že odůvodňují nutnost takové koupě cenou léčivého přípravku, oznamují zvláštní prodej nebo uvádějí, že léčivý přípravek je prodáván jako balení společně s jinými léčivými přípravky (i za sníženou cenu) nebo produkty.“
III. Skutkové okolnosti věci v původním řízení, řízení před Soudním dvorem a předběžné otázky
7.
SIA „EUROAPTIEKA“ je společnost se sídlem v Lotyšsku, která vykonává farmaceutickou činnost a je součástí skupiny, která vlastní síť lékáren a společností, které v tomto členském státě distribuují léčivé přípravky na maloobchodní úrovni. Podle lotyšského práva jsou lékárny oprávněny prodávat i jiné výrobky než léčivé přípravky.
8.
V březnu 2016 společnost EUROAPTIEKA na svých internetových stránkách a ve svém měsíčníku oznámila prodejní akci nabízející 15 % slevu z kupní ceny jakéhokoli léčivého přípravku při nákupu alespoň tři výrobků.
9.
Rozhodnutím ze dne 1. dubna 2016 Veselības inspekcijas Zāļu kontroles nodaļa (Zdravotní inspekce, útvar pro kontrolu léčivých přípravků, Lotyšsko) na základě sporného ustanovení zakázal společnosti EUROAPTIEKA šířit reklamu týkající se této prodejní akce (dále jen „rozhodnutí ze dne 1. dubna 2016“).
10.
Společnost EUROAPTIEKA podala k předkládajícímu soudu ústavní stížnost týkající se souladu sporného ustanovení s články 100 a 105 lotyšské ústavy, které zakotvují svobodu projevu a právo na vlastnictví, na jedné straně a s čl. 288 třetím pododstavci SFEU na straně druhé a následně bylo v roce 2020 zahájeno řízení.
11.
Na podporu své stížnosti EUROAPTIEKA tvrdila, že sporné ustanovení se vztahuje nejenom na reklamu na konkrétní léčivý přípravek, ale i na reklamu na léčivé přípravky obecně. Toto ustanovení proto podle jejího názoru omezuje její právo provádět reklamu určenou široké veřejnosti za účelem propagace její značky a posílení její proslulosti a zakazuje jí informovat spotřebitele o smluvních podmínkách prodeje výrobků, které jsou jim nabízeny. Uvedené ustanovení tudíž podle jejího názoru snížilo počet pravidelných zákazníků jejích lékáren, a tím zasáhlo do jejího práva vlastnictví, neboť zákazníci musí být považováni za majetek ve smyslu článku 1 Protokolu č. 1 k Evropské úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, která byla podepsána v Římě dne 4. listopadu 1950.
12.
Pokud jde dále o část její stížnosti, která je základem předběžných otázek, společnost EUROAPTIEKA měla za to, že zákonodárce nezmocnil Radu ministrů k přijetí takového ustanovení, jako je sporné ustanovení, za účelem provedení směrnice 2001/83. Tato směrnice se totiž podle jejího názoru nevztahuje na každou reklamu týkající se farmaceutického odvětví nebo léčivých přípravků obecně, ale vztahuje se pouze na reklamu týkající se konkrétních léčivých přípravků. Uvedená směrnice mimoto podle ní provádí úplnou harmonizaci v oblasti reklamy na léčivé přípravky a neopravňuje členské státy k tomu, aby ve svých právních předpisech stanovily dodatečné požadavky. Přijetím sporného ustanovení Rada ministrů rozšířila seznam zakázaných forem reklamy uvedených v článku 90 téže směrnice, a tím porušila čl. 288 třetí pododstavec SFEU.
13.
Rada ministrů tvrdila, že skutečnost, že sporné ustanovení ukládá přísnější požadavky v oblasti reklamy na léčivé přípravky, neznamená, že překročila pravomoc, kterou jí svěřil zákonodárce za účelem provedení ustanovení směrnice 2001/83. Pojem „reklama na léčivé přípravky“, uvedený v této směrnici, musí být totiž podle ní vykládán široce. Je toho názoru, že čl. 87 odst. 3 uvedené směrnice mimoto zakazuje každou reklamu, která podporuje neúčelné používání léčivých přípravků, a tento zákaz se vztahuje na používání jakéhokoli léčivého přípravku.
14.
Předkládající soud s odkazem na rozsudek Gintec (
3
) uvádí, že Soudní dvůr rozhodl, že směrnice 2001/83 provedla úplnou harmonizaci v oblasti reklamy na léčivé přípravky, a výslovně vyjmenoval případy, kdy jsou členské státy oprávněny přijmout předpisy, které se odchylují od pravidel stanovených v této směrnici. Uvedený soud má za to, že sporné ustanovení musí být považováno za právní úpravu týkající se „reklamy na léčivé přípravky“ ve smyslu uvedené směrnice. Tatáž směrnice mimoto nebrání spornému ustanovení, jelikož zákaz stanovený v tomto ustanovení je v souladu s cíli sledovanými směrnicí 2001/83.
15.
Za těchto okolností má předkládající soud pochybnosti o tom, jak je třeba vykládat čl. 86 odst. 1 a články 87 a 90 směrnice 2001/83.
16.
Zaprvé předkládající soud poznamenává, že podle čl. 89 odst. 1 písm. b) první odrážky směrnice 2001/83 musí veškerá reklama na léčivé přípravky obsahovat název léčivého přípravku a případně i jeho běžný název. To by mohlo znamenat, že pouze reklama na identifikovatelné léčivé přípravky je „reklamou na léčivé přípravky“ ve smyslu této směrnice.
17.
Předkládající soud uvádí, že sporné ustanovení nevyžaduje, aby v tom, co považuje za reklamu na léčivé přípravky určenou široké veřejnosti, byly uvedeny takové informace o konkrétních léčivých přípravcích, jako je jejich název, ale v reklamě na tyto léčivé přípravky zakazuje určité informace týkající se zejména jejich ceny. Jelikož toto ustanovení neupravuje informace o samotných léčivých přípravcích a jejich názvu, ale informace o jejich cenách, činnosti uvedené v daném ustanovení mohou být proto považovány nikoli za reklamu ve smyslu směrnice 2001/83, ale za formu informování, takže totéž ustanovení nespadá do působnosti této směrnice.
18.
Zadruhé předkládající soud uvádí, že sporné ustanovení stanoví zákaz, který neodpovídá žádné formě reklamy zakázané v článku 90 směrnice 2001/83. Vyvstává tedy otázka, zda jsou členské státy oprávněny rozšířit seznam zakázaných forem reklamy uvedených v tomto ustanovení. Poznamenává, že zejména čl. 87 odst. 3 této směrnice, ve spojení s bodem 45 jejího odůvodnění, by mohl být vykládán v tom smyslu, že umožňuje členským státům zakázat veškerou zjevně přehnanou a neuváženou reklamu na léčivé přípravky, která může jako taková ohrozit veřejné zdraví.
19.
V tomto kontextu se Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko) rozhodl usnesením ze dne 6. října 2020, došlým Soudnímu dvoru dne 20. října 2020, přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být činnosti uvedené v pravidlech obsažených ve sporném ustanovení považovány za reklamu na léčivé přípravky ve smyslu hlavy VIII směrnice 2001/83, nadepsané ‚Reklama‘?
2)
Musí být článek 90 směrnice 2001/83 vykládán v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která rozšiřuje seznam zakázaných forem reklamy a ukládá přísnější omezení, která nejsou výslovně stanovena v tomto ustanovení?
3)
Musí být právní úprava dotčená v původním řízení považována za právní úpravu, která omezuje reklamu na léčivé přípravky za účelem podpory účelného používání těchto léčivých přípravků ve smyslu čl. 87 odst. 3 směrnice 2001/83?“
20.
Společnost EUROAPTIEKA, lotyšská, řecká a polská vláda a Evropská komise předložily písemná vyjádření. Ve věci nebylo nařízeno jednání.
IV. Analýza
A.
K předmětu sporu v původním řízení
21.
Znění některých pasáží vyjádření účastnic řízení může vést k domněnce, že se věc v původním řízení týká legality rozhodnutí ze dne 1. dubna 2016, kterým bylo společnosti EUROAPTIEKA zakázáno šířit reklamu dotčenou v původním řízení, z hlediska lotyšské ústavy a unijního práva.
22.
Stížnost, kterou EUROAPTIEKA podala k předkládajícímu soudu, se však patrně netýká legality tohoto rozhodnutí.
23.
Společnost EUROAPTIEKA totiž v této stížnosti, kterou podala několik let po přijetí rozhodnutí ze dne 1. dubna 2016 na základě sporného ustanovení, zpochybňuje soulad sporného ustanovení s lotyšskou ústavou a unijním právem (
4
).
24.
V důsledku toho je třeba směrnici 2001/83 vykládat nikoli s ohledem na jednání společnosti EUROAPTIEKA, ale s ohledem na normativní obsah sporného ustanovení.
25.
Pokud jde o objasnění, která mají být předkládajícímu soudu poskytnuta, aby mohl rozhodnout o slučitelnosti sporného ustanovení s unijním právem, je třeba ve světle důvodů, na základě kterých má daný soud pochybnosti o výkladu směrnice 2001/83, a s ohledem na tvrzení, která společnost EUROAPTIEKA uvedla ve stížnosti podané k předkládajícímu soudu, třeba zaprvé určit, zda činnosti uvedené ve sporném ustanovení spadají pod pojem „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu čl. 86 odst. 1 této směrnice (první předběžná otázka). Pokud tomu tak je, je třeba zadruhé poskytnout předkládajícímu soudu objasnění, která mu umožní ověřit, zda s ohledem na rozhodovací prostor, který má členský stát při provádění uvedené směrnice, lotyšský zákonodárce tuto směrnici správně provedl do vnitrostátního práva (druhá a třetí předběžná otázka).
B.
K první předběžné otázce
26.
V první předběžné otázce se předkládající soud táže, zda čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83 musí být vykládán v tom smyslu, že šíření informací, které vybízejí ke koupi léčivého přípravku tím, že odůvodňují nutnost takové koupě jeho cenou, oznamují zvláštní prodej nebo uvádějí, že je prodáván jako balení společně s jinými léčivými přípravky (i za sníženou cenu) nebo produkty, spadá pod pojem „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu tohoto ustanovení rovněž tehdy, jestliže se tyto informace netýkají konkrétního léčivého přípravku, ale obecně léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis.
27.
Zaprvé, i když totiž první předběžná otázka odkazuje na hlavu VIII směrnice 2001/83, která je nadepsána „Reklama“, definice pojmu „reklama na léčivé přípravky“, která se nachází v čl. 86 odst. 1 této směrnice, platí pro všechna ustanovení této hlavy („Pro účely této hlavy se […] rozumí […]“). Za účelem odpovědi na tuto otázku je tedy třeba vyložit především toto ustanovení.
28.
Je zajisté pravda, že hlava VIIIa směrnice 2001/83 se týká rovněž oblasti reklamy na léčivé přípravky. Tato hlava obsahuje mimo jiné zvláštní pravidla reklamy určené široké veřejnosti, která jsou uvedena v článcích 88a až 90 (
5
). Reklama určená široké veřejnosti však představuje kategorii „reklamy na léčivé přípravky“ ve smyslu čl. 86 odst. 1 této směrnice.
29.
Zadruhé je třeba poznamenat, že zatímco sporné ustanovení odkazuje na tři případy uvedené v bodě 26 tohoto stanoviska, předkládající soud si klade otázku, zda se na ně vztahuje čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83, nebo jsou z tohoto ustanovení vyloučeny z důvodů, které jsou pro tyto tři případy společné.
30.
I když podle mého názoru tyto tři případy mohou být případně zkoumány samostatně v kontextu druhé a třetí předběžné otázky, v kontextu první předběžné otázky se však jedná o objasnění toho, zda jsou činnosti uvedené ve sporném ustanovení vyloučeny z působnosti směrnice 2001/83, pokud se týkají obecně léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis.
31.
S ohledem na obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce a informace poskytnuté lotyšskou vládou je třeba rovněž uvést, že činnosti uvedené ve sporném ustanovení se týkají léčivých přípravků registrovaných v Lotyšsku, které v tomto členském státě nepodléhají omezení výdeje na lékařský předpis. Reklama na neregistrované léčivé přípravky (
6
) a na léčivé přípravky podléhající omezení výdeje na lékařský předpis (
7
) je totiž na úrovni unijního práva zakázána.
32.
První předběžnou otázku tedy posoudím nejprve z hlediska doslovného, systematického a teleologického výkladu čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83 a poté porovnám výsledek mé analýzy s poznatky, které lze dovodit z nedávných rozsudků Soudního dvora, zejména rozsudku A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (
8
) a rozsudku DocMorris (
9
), na které účastnice řízení odkazují v písemných vyjádřeních a v odpovědích na písemné otázky Soudního dvora.
1. Doslovný výklad
33.
Článek 86 odst. 1 směrnice 2001/83 definuje pojem „reklama na léčivé přípravky“ jako „všechny formy informování, průzkumu nebo pobídek, které mají za účel podpořit předepisování, výdej, prodej nebo spotřebu léčivých přípravků“.
34.
Zaprvé je třeba poznamenat, že toto ustanovení odkazuje na léčivé přípravky v množném čísle a týká se „všech forem“ reklamy.
35.
Zadruhé je třeba s ohledem na normativní obsah sporného ustanovení zdůraznit, že pojem „reklama na léčivé přípravky“ zahrnuje zejména „reklamu na léčivé přípravky určenou široké veřejnosti“. A priori, činnosti, na něž se vztahuje toto ustanovení, patrně zcela spadají pod tuto definici.
36.
Zatřetí Soudní dvůr již s ohledem na znění čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83 uvedl, že účel sdělení je základním charakteristickým znakem reklamy ve smyslu tohoto ustanovení a rozhodujícím kritériem pro odlišení reklamy od prosté informace (
10
).
37.
Jak uznává předkládající soud, vnitrostátním soudům přísluší po provedení konkrétního přezkumu všech relevantních okolností projednávané věci posoudit, zda šíření informací slouží či neslouží k reklamním účelům (
11
). Soudní dvůr nicméně uvedl demonstrativní výčet takových kritérií a okolností relevantních pro posouzení, zda sdělení musí být kvalifikováno jako „reklama“, jako jsou identita autora sdělení, předmět a obsah tohoto sdělení, jakož i skupina jeho příjemců a charakteristiky použitého média (
12
).
38.
V rámci své první otázky předkládající soud žádá pouze o objasnění, která mu umožní určit, zda okolnost, že se šíření informací netýká určitých léčivých přípravků, ale léčivých přípravků obecně, vylučuje toto šíření z pojmu „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83.
39.
Jak vyplývá z bodu 33 tohoto stanoviska, na sdělení, které má za účel podpořit „předepisování, výdej, prodej nebo spotřebu léčivých přípravků“, musí být nahlíženo tak, že spadá pod tento pojem.
40.
V tomto kontextu je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že definice pojmu „reklama na léčivé přípravky“ používá slovo „nebo“ k uvedení účelů reklamy („předepisování, výdej, prodej nebo spotřeba léčivých přípravků“), pouhá skutečnost, že šíření informací má za účel podpořit prodej léčivých přípravků – a nikoli nutně jejich spotřebu, která je někdy obtížně identifikovatelná –, je dostatečná k prokázání toho, že toto šíření spadá pod tento pojem.
41.
Stejně jako všechny účastnice řízení, s výjimkou společnosti EUROAPTIEKA, jsem toho názoru, že šíření informací o léčivých přípravcích nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis může v zásadě ovlivnit rozhodnutí spotřebitele o koupi. Rozhodující není léčivý přípravek, který spotřebitel kupuje, ale skutečnost, že šíření informací podněcuje spotřebitele ke koupi výrobku spadajícího do široké kategorie léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis. Mimoto pokud bychom měli za to, že šíření informací o léčivých přípravcích obecně nepředstavuje reklamu, vedlo by to k tomu, že by z působnosti hlav VIII a VIIIa směrnice 2001/83 bylo vyňato rovněž šíření informací o určité kategorii léčivých přípravků určených k léčbě konkrétního onemocnění. Navíc nelze vyloučit, že taková kategorie léčivých přípravků bude spotřebiteli automaticky spojována s konkrétním léčivým přípravkem, i když jeho název není v těchto informacích uveden.
42.
Ještě důležitější je, že sporné ustanovení, jak vyplývá z jeho znění, zakazuje šíření informací, které vybízejí ke koupi léčivých přípravků. Jeví se tedy, že aby se na takové šíření vztahoval zákaz stanovený v tomto ustanovení, musí tedy podporovat („vybízet“) prodej („ke koupi“) léčivých přípravků. S výhradou ověření předkládajícím soudem tak reklamní účel představuje předpoklad pro použití sporného ustanovení a určuje jeho působnost. Je tedy třeba mít za to, že toto ustanovení spadá do působnosti směrnice 2001/83 v rozsahu, v němž tato směrnice v hlavách VIII a VIIIa harmonizuje oblast reklamy na léčivé přípravky (
13
).
43.
Tato úvaha je podpořena systematickým výkladem směrnice 2001/83.
2. Systematický výklad
44.
V rámci výkladu pojmu „reklama na léčivé přípravky“ měl Soudní dvůr za to, že čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83 uvádí obecné pravidlo, které se uplatní ve všech případech, kdy je nutné určit, zda některá činnost vykazuje znaky reklamy na léčivý přípravek (
14
). Soudní dvůr mimoto objasnil, že článek 87 této směrnice obsahuje obecné zásady, které se použijí na všechny druhy reklamy na léčivé přípravky a na všechny její prvky (
15
). Pokud jde zejména o reklamu určenou široké veřejnosti, článek 88 uvedené směrnice v podstatě rovněž uvádí takové obecné zásady.
45.
Zaprvé pojem „reklama na léčivé přípravky“ tak musí být definován široce, aby zahrnoval rovněž situace, u nichž je méně zjevné, že spadají do působnosti směrnice 2001/83.
46.
V tomto kontextu skutečnost, že čl. 89 odst. 1 písm. b) první odrážka směrnice 2001/83, který se nachází v její hlavě VIIIa a stanoví, že veškerá reklama na léčivé přípravky určená široké veřejnosti musí obsahovat název léčivého přípravku, není podle mého názoru rozhodující, jelikož se jedná pouze o jednu z kategorií reklamy na léčivé přípravky spadajících pod obecný pojem uvedený v čl. 86 odst. 1 této směrnice. Ostatně pokud, jak uvádí polská vláda, by se reklama na léčivé přípravky mohla týkat pouze konkrétního výrobku, povinnost jej jasně identifikovat by nebyla uvedena ve zvláštních ustanoveních týkajících se některých druhů reklamy, ale v obecných ustanoveních uvedené směrnice upravujících tuto reklamu.
47.
Zadruhé úvahu Soudního dvora, že čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83 se vztahuje na všechny případy, kdy je nezbytné určit, zda některá činnost vykazuje znaky reklamy na léčivý přípravek, chápu v tom smyslu, že unijní normotvůrce chtěl stran rámce, ve vztahu k němuž je třeba posoudit soulad reklamních akcí týkajících se léčivých přípravků s unijním právem, upřednostnit nikoli ustanovení primárního práva, ale ustanovení této směrnice.
48.
Mít za to, že takové ustanovení, jaké je dotčeno ve věci v původním řízení, nespadá do působnosti čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83, by totiž přinejmenším v případě přeshraniční situace znamenalo, že normativní obsah tohoto ustanovení a jeho dopady na vnitřní trh by byly zkoumány ve světle primárního práva a konkrétně základních svobod zakotvených ve Smlouvě o FEU.
49.
Jak ukazuje debata mezi účastnicemi řízení, v rámci které společnost EUROAPTIEKA tvrdí, že sporné ustanovení se netýká léčivých přípravků prodávaných lékárnou, ale její činnosti, nelze vyloučit, že vnitrostátní ustanovení stanovící zákazy v oblasti reklamy na léčivé přípravky obecně může v případě přeshraniční situace souviset jak s volným pohybem zboží, tak s volným pohybem služeb. Soudní dvůr zkoumá takové vnitrostátní ustanovení v zásadě pouze s ohledem na jednu z těchto dvou základních svobod, pokud se ukáže, že jedna z nich je ve vztahu k druhé druhotná a může s ní být spojena.
50.
V projednávaném případě se sporné ustanovení netýká výkonu činnosti lékárníka nebo služby prodeje jako takových, ale reguluje určitou formu reklamní akce na léčivé přípravky nabízené k prodeji (
16
).
51.
S ohledem na volný pohyb zboží by mohlo být na sporné ustanovení nahlíženo tak, že „upravuje způsoby prodeje“ ve smyslu judikatury Soudního dvora a splňuje obě podmínky vyplývající z judikatury Keck a Mithouard (
17
), a nespadá tedy do působnosti článku 34 SFEU (
18
).
52.
V důsledku toho by členské státy mohly zakázat takové činnosti, jaké jsou uvedeny ve sporném ustanovení, a takové zákazy by v zásadě nepodléhaly žádnému přezkumu stran jejich souladu se směrnicí 2001/83 anebo se základními svobodami zakotvenými ve Smlouvě o FEU. Současně by členské státy nebyly povinny takové zákazy stanovit, i kdyby tyto činnosti mohly ovlivnit chování spotřebitelů (
19
). Jsem toho názoru, že z těchto důvodů, jak jsem již uvedl v bodě 47 tohoto stanoviska, normotvůrce upřednostnil směrnici 2001/83 jako rámec, ve vztahu k němuž je třeba posoudit soulad reklamních akcí týkajících se léčivých přípravků s unijním právem.
53.
Za těchto okolností povaha čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83 jako obecného pravidla hovoří ve prospěch výkladu, podle kterého taková reklama na léčivé přípravky obecně, jaká je uvedena ve sporném ustanovení, spadá rovněž pod pojem „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu tohoto prvního ustanovení. Tato úvaha je podpořena teleologickým výkladem této směrnice.
3. Teleologický výklad
54.
Analýza judikatury Soudního dvora umožňuje mít za to, že z hlediska teleologického výkladu musí být pojem „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu článku 86 směrnice 2001/83 definován tak, aby zahrnoval veškeré informování, průzkum nebo podněcování, které může ohrozit veřejné zdraví.
55.
Ochrana veřejného zdraví je totiž základním cílem směrnice 2001/83. Léčivé přípravky se z důvodu svých léčebných účinků podstatně odlišují od ostatního zboží. Tyto účinky způsobují, že jsou-li léčivé přípravky užívány v případech, kdy to není nezbytné, nebo jsou-li užívány nesprávně, mohou vážně poškodit zdraví, aniž si toho může být pacient při jejich podávání vědom (
20
).
56.
Jak uznal Soudní dvůr, nelze vyloučit, že určitá rizika jsou spojena i s užíváním léčivých přípravků, které omezení výdeje na lékařský předpis nepodléhají (
21
). Taková rizika se podle lotyšské vlády týkají zejména osob, které užívají různé léčivé přípravky, aniž konzultují lékaře. Podle této vlády mohou mít i a priori neškodné léčivé přípravky nežádoucí vedlejší účinky, jsou-li užívány společně s jinými léčivými přípravky. Mimoto užívání několika volně prodejných léčivých přípravků, které obsahují stejnou složku, by mohlo vést k výraznému předávkování.
57.
Při zohlednění těchto rizik unijní normotvůrce v čl. 88 odst. 1 a 2 a v článcích 89 a 90 směrnice 2001/83, které se nacházejí v její hlavě VIIIa, ve spojení s bodem 45 jejího odůvodnění stanovil, že reklama na léčivé přípravky nepodléhající omezení výdeje na lékařský předpis, která je určená široké veřejnosti, není zakázána, ale je povolena, jsou-li respektovány podmínky a omezení stanovené v této směrnici (
22
).
58.
Mezi tato omezení patří obecné omezení uvedené v čl. 87 odst. 3 směrnice 2001/83, podle kterého reklama na léčivý přípravek musí podporovat účelné používání léčivého přípravku tím, že ho představuje objektivně a bez přehánění jeho vlastností. Toto ustanovení podle mého názoru nemá zabránit reklamě na konkrétní léčivý přípravek, ale reklamě, která může vést k neúčelnému používání léčivých přípravků.
59.
Kromě toho mám za to, že z judikatury vyplývá, že Soudní dvůr se při výkladu pojmu „reklama na léčivé přípravky“ snažil zohlednit význam cíle spočívajícího v ochraně veřejného zdraví v rozsahu, v němž jeho výklad umožňuje dosáhnout tohoto cíle (
23
).
60.
Jak jsem uvedl, reklama na léčivé přípravky obecně může v tomto ohledu ovlivnit chování spotřebitelů (
24
), což je v rozporu s tímto cílem ochrany veřejného zdraví a může představovat rizika pro jejich zdraví (
25
).
61.
Z toho plyne, že podobně jako doslovný a systematický výklad i teleologický výklad pojmu „reklama na léčivé přípravky“ hovoří ve prospěch kladné odpovědi na první předběžnou otázku. Úvahy založené na těchto výkladech nejsou zpochybněny poznatky, které můžeme vyvodit z rozsudků A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (
26
) a DocMorris (
27
), v rozsahu, v němž nejsou použitelné na projednávanou věc.
4. K rozsudku A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line)
62.
Pro připomenutí, Soudní dvůr v bodě 50 rozsudku A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (
28
) konstatoval, že články 86 až 100 směrnice 2001/83, které se nacházejí v jejích hlavách VIII a VIIIa, se zaměřují na úpravu obsahu reklamního sdělení a způsobů reklamy na konkrétní léčivé přípravky a neregulují reklamu na služby on-line prodeje léčivých přípravků. Podle Soudního dvora tedy tato ustanovení nesmí být zohledněna zejména při přezkumu otázky, zda unijní právo brání použití vnitrostátní právní úpravy, která lékárnám zakazuje činit reklamní nabídky, jejichž cílem je poskytnout slevu z celkové ceny objednávky léčivých přípravků při překročení určité částky.
63.
A priori, reklamní akce dotčená ve věci, v níž byl vydán rozsudek A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (
29
), se tedy patrně podobá reklamním akcím zakázaným sporným ustanovením v projednávané věci. Tato podobnost může navozovat dojem, že uvedený rozsudek lze použít na projednávanou věc, takže směrnice 2001/83 by nebyla pro účely odpovědi na první předběžnou otázku relevantní.
64.
Kontext věci, v níž byl vydán rozsudek A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (
30
), se však liší od kontextu projednávané věci.
65.
Vnitrostátní právní úprava dotčená v této první věci, která zakazovala lékárnám zejména činit reklamní nabídky, jejichž cílem je poskytnout slevu z celkové ceny, se totiž pouze nepřímo týkala léčivých přípravků a jejich reklamy (
31
), zatímco sporné ustanovení se výslovně a přímo týká reklamy na léčivé přípravky určené široké veřejnosti.
66.
Ještě důležitější je, že otázka položená ve věci, v níž byl vydán rozsudek A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (
32
), se v podstatě týkala, jak vyplývá z jejího znění a bodu 28 daného rozsudku, toho, zda je s unijním právem slučitelná vnitrostátní právní úprava, kterou uplatňuje členský stát místa určení služby on-line prodeje léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis vůči poskytovateli této služby usazenému v jiném členském státě. Konkrétně chtěl předkládající soud v dané věci porovnat tuto vnitrostátní právní úpravu s článkem 34 SFEU, článkem 85c směrnice 2001/83 anebo článkem 3 směrnice 2000/31/ES (
33
).
67.
Soudní dvůr poté, co konstatoval, že služby on-line prodeje léčivých přípravků nejsou vyloučeny z působnosti směrnice 2000/31 (
34
) a že článek 85c směrnice 2001/83 odkazuje zejména na ustanovení této první směrnice, zkoumal předběžnou otázku ve světle směrnice 2000/31. Podle logiky, na které spočívá směrnice 2000/31, totiž poskytovatel služby informační společnosti zpravidla podléhá vnitrostátní právní úpravě členského státu, kde je usazen (členský stát původu). Požadavky týkající se služeb informační společnosti, které spadají do koordinované oblasti, tedy mohou pocházet z členského státu původu nebo – v mezích stanovených v čl. 3 odst. 4 uvedené směrnice – z jiných členských států. V projednávané věci je přitom dotyčnou právní úpravou právní úprava členského státu, ve kterém je usazen poskytovatel.
5. K rozsudku DocMorris
68.
V rozsudku DocMorris (
35
), který byl vyhlášen po předložení žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce v projednávané věci, byla Soudnímu dvoru položena otázka, zda ustanovení kapitoly VIII směrnice 2001/83, zejména její čl. 87 odst. 3, brání vnitrostátní právní úpravě zakazující lékárně, která zásilkově prodává léčivé přípravky, pořádat reklamní akci v podobě výherní soutěže umožňující účastníkům vyhrát jiné předměty každodenního života než léčivé přípravky, přičemž účast na této hře je podmíněna zasláním objednávky humánního léčivého přípravku podléhajícího omezení výdeje na lékařský předpis a tohoto lékařského předpisu.
69.
Soudní dvůr měl v uvedeném rozsudku za to, že taková reklamní akce nespadá do působnosti ustanovení hlavy VIII směrnice 2001/83.
70.
Soudní dvůr konkrétně konstatoval, že dotčená reklama se netýká konkrétního léčivého přípravku, ale celé škály léčivých přípravků podléhajících omezení výdeje na lékařský předpis, které dotčená lékárna prodává. Před učiněním tohoto závěru Soudní dvůr v bodě 21 uvedeného rozsudku poznamenal, že cílem této reklamní akce není ovlivnit zákazníka při výběru daného léčivého přípravku, ale při výběru lékárny, ve které zákazník koupí tento léčivý přípravek, přičemž tato druhá volba následuje po první.
71.
Z hlediska teleologického výkladu je totiž důležité, že uvedená reklamní akce nemohla podporovat neúčelné používání léčivých přípravků, na rozdíl od činností uvedených ve sporném ustanovení. Nákup léčivých přípravků byl podmíněn předchozím získáním lékařského předpisu pod dohledem osob, které jsou oprávněny je předepisovat.
72.
Naproti tomu z důvodů, které již byly uvedeny v bodě 41 tohoto stanoviska, činnosti uvedené ve sporném ustanovení mohou podněcovat spotřebitele ke koupi většího množství léčivých přípravků, a to i v případě, že se týkají obecně léčivých přípravků, které nepodléhají omezení výdeje na lékařský předpis. Vzhledem k tomu, že je v dotyčné vnitrostátní právní úpravě jasně uvedeno, že reklama se týká léčivých přípravků, stejně jako v projednávané věci, pravidla v oblasti reklamy musí být použita i v případě, že žádný konkrétní léčivý přípravek není výslovně v reklamě zmíněn.
6. Závěr k první předběžné otázce
73.
Při zohlednění jednoznačných závěrů vyplývajících z doslovného, systematického a teleologického výkladu čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83 musí být toto ustanovení vykládáno v tom smyslu, že šíření informací, které vybízejí ke koupi léčivého přípravku tím, že odůvodňují nutnost takové koupě jeho cenou, oznamují zvláštní prodej nebo uvádějí, že je léčivý přípravek prodáván jako balení společně s jinými léčivými přípravky (i za sníženou cenu) nebo produkty, může spadat pod pojem „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu uvedeného ustanovení i tehdy, jestliže se tyto informace netýkají konkrétního léčivého přípravku, ale obecně léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis.
C.
K druhé a třetí předběžné otázce
74.
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda zaprvé čl. 87 odst. 3 a článek 90 směrnice 2001/83 musí být vykládány v tom smyslu, že tato ustanovení brání tomu, aby členský stát stanovil zákazy, které neodpovídají zákazům uvedeným v článku 90 této směrnice, pokud se tyto zákazy týkají reklamy, která podporuje neúčelné používání léčivých přípravků (první část těchto předběžných otázek), a zadruhé zda sporné ustanovení stanoví takové zákazy (druhá část uvedených předběžných otázek).
75.
Je třeba poznamenat, že i když druhá předběžná otázka, jak ji formuloval předkládající soud, patrně vychází z předpokladu, že článek 90 směrnice 2001/83 se týká zakázaných druhů reklamy, toto ustanovení nicméně uvádí zákazy týkající se obsahu reklamy na léčivý přípravek určené široké veřejnosti (
36
). Dále předkládající soud upřesňuje, že zákazy stanovené sporným ustanovením v každém případě neodpovídají zákazům uvedeným v článku 90 této směrnice.
1. K přípustnosti
76.
Před přezkumem těchto otázek je třeba poznamenat, že společnost EUROAPTIEKA v písemném vyjádření namítá, byť implicitně, nepřípustnost druhé a třetí předběžné otázky, které položil předkládající soud. Tyto otázky nejsou podle jejího názoru relevantní pro řešení sporu, jelikož se týkají výkladu ustanovení směrnice 2001/83 a sporné ustanovení nespadá do působnosti této směrnice.
77.
Je třeba konstatovat, že první předběžnou otázkou se předkládající soud snaží v podstatě zjistit, zda sporné ustanovení spadá do působnosti směrnice 2001/83, a že druhou a třetí předběžnou otázku je třeba zkoumat pouze tehdy, pokud má být na první otázku odpovězeno kladně. S ohledem na mou kladnou odpověď na tuto první otázku mi nic neumožňuje mít za to, že druhá a třetí otázka nejsou zjevně relevantní pro řešení věci v původním řízení. Podle mého názoru jsou tedy tyto otázky přípustné.
2. K věci samé
78.
Z judikatury Soudního dvora vyplývá, že na první část druhé a třetí předběžné otázky je třeba odpovědět záporně.
79.
Tyto dvě otázky, posuzovány ve vzájemné souvislosti, totiž spočívají na výkladu směrnice 2001/83, podle kterého její článek 90 stanoví taxativní výčet zákazů týkajících se obsahu reklamy na léčivé přípravky určené široké veřejnosti, zatímco čl. 87 odst. 3 této směrnice umožňuje členským státům stanovit další zákazy, pokud podporují účelné používání léčivého přípravku.
80.
Takový výklad směrnice 2001/83 poskytl Soudní dvůr v rozsudku Gintec (
37
), na který předkládající soud odkazuje.
81.
V uvedeném rozsudku Soudní dvůr mimo jiné rozhodl o otázce, zda při neexistenci výslovného zákazu reklamy na léčivé přípravky ve formě losování ve směrnici 2001/83 je taková reklama povolena, nebo zakázána článkem 87 odst. 3 této směrnice (
38
).
82.
Soudní dvůr v tomto ohledu v podstatě rozhodl, že ačkoli směrnice 2001/83 neobsahuje zvláštní pravidla pro reklamu na léčivé přípravky ve formě losování, taková reklama je zakázána mimo jiné na základě čl. 87 odst. 3 této směrnice v rozsahu, v němž podporuje neúčelné používání tohoto léčivého přípravku a vede k jeho přímé distribuci veřejnosti a k poskytování bezplatných vzorků.
83.
Aby dospěl k této úvaze, Soudní dvůr nejprve uvedl, že taková reklama je obtížně přijatelná ve světle nezbytnosti zabránit jakékoli přehnané nebo neuvážené reklamě, která by mohla mít vliv na veřejné zdraví. Soudní dvůr dále uvedl, že čl. 87 odst. 3 směrnice 2001/83 opakuje tuto nezbytnost, když požaduje, aby reklama na léčivé přípravky podporovala jejich účelné používání (
39
). Konečně souhlasně s postojem některých vlád Soudní dvůr konstatoval, že reklama na léčivé přípravky ve formě losování vybízí k neúčelnému a přehnanému užívání léčivého přípravku, když ho prezentuje jako dárek nebo cenu, čímž odvrací spotřebitele od objektivního hodnocení nutnosti brát uvedený léčivý přípravek (
40
).
84.
Stran první části druhé a třetí předběžné otázky z toho plyne, že čl. 87 odst. 3 a článek 90 směrnice 2001/83 musí být vykládány v tom smyslu, že tato ustanovení nebrání tomu, aby členský stát stanovil zákazy, které neodpovídají zákazům stanoveným v článku 90 této směrnice, pokud se tyto zákazy týkají reklamy, která podporuje neúčelné používání léčivých přípravků.
85.
Pokud jde o druhou část těchto předběžných otázek, je třeba zdůraznit, že sporné ustanovení nezakazuje šíření pouhé informace o ceně léčivých přípravků. Netýká se ani povinnosti stanovit určitou cenu léčivých přípravků. Toto ustanovení naproti tomu zakazuje šíření informací, které vybízejí ke koupi léčivého přípravku uvedením jeho ceny, zvláštní povahy prodeje nebo jeho prodeje v balíčku společně s jinými léčivými přípravky nebo produkty, a to i za sníženou cenu.
86.
Jak jsem uvedl v bodě 72 tohoto stanoviska, sporné ustanovení se tedy týká činností, které mohou vybízet spotřebitele ke koupi většího množství léčivých přípravků, aniž tento nákup nutně souvisí s prospěchem pro jejich zdraví.
87.
V tomto kontextu, jak poznamenává Komise v odpovědích na písemné otázky Soudního dvora, jsou spotřebitelé vždy ovlivňováni cenou a mohou být podněcováni k tomu, aby koupili víc, než je nutné, pokud existuje speciální nabídka nebo sleva. Při koupi léčivých přípravků spotřebiteli musí mít přednost prospěch pro jejich zdraví (prevence či léčba), a nikoli případné hospodářské zájmy nebo finanční výhody spojené s koupí v rámci zvláštních prodejů nebo v balíčku s jinými léčivými přípravky nebo produkty.
88.
Koupě léčivých přípravků, která se neřídí prospěchem pro zdraví spotřebitele, může vést k užívání léčivých přípravků bez ohledu na tento prospěch, což – aniž je třeba zmiňovat rizika uvedená lotyšskou vládou (
41
) – představuje případ neúčelného používání léčivých přípravků v pravém slova smyslu.
89.
Mimoto skutečnost, že účinná ochrana zdraví a života lidí zejména vyžaduje, aby byly léčivé přípravky prodávány za přiměřené ceny (
42
), nemůže zakrýt nutnost, uznanou v bodě 45 odůvodnění směrnice 2001/83, zabránit každé přehnané nebo neuvážené reklamě, která by mohla mít vliv na veřejné zdraví. Jak Soudní dvůr uvedl v rozsudku Gintec (
43
), tento požadavek se odráží v čl. 87 odst. 3 této směrnice, podle kterého reklama na léčivé přípravky musí podporovat jejich účelné používání.
90.
Na druhou část druhé a třetí předběžné otázky je proto třeba odpovědět v tom smyslu, že zákazy týkající se reklamy, která vybízí ke koupi léčivého přípravku tím, že odůvodňuje nutnost takové koupě jeho cenou, oznamuje zvláštní prodej nebo uvádí, že je léčivý přípravek prodáván jako balení společně s jinými léčivými přípravky (i za sníženou cenu) nebo produkty, se vztahují na reklamu, která podporuje neúčelné používání léčivých přípravků.
V. Závěry
91.
Ve světle výše uvedených úvah navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko) následovně:
„1)
Článek 86 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/27/ES ze dne 31. března 2004, musí být vykládán v tom smyslu, že šíření informací, které vybízejí ke koupi léčivého přípravku tím, že odůvodňují nutnost takové koupě jeho cenou, oznamují zvláštní prodej nebo uvádějí, že je léčivý přípravek prodáván jako balení společně s jinými léčivými přípravky (i za sníženou cenu) nebo produkty, může spadat pod pojem „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu tohoto ustanovení i tehdy, jestliže se tyto informace netýkají konkrétního léčivého přípravku, ale obecně léčivých přípravků nepodléhajících omezení výdeje na lékařský předpis.
2)
Článek 87 odst. 3 a článek 90 směrnice 2001/83, ve znění směrnice 2004/27, musí být vykládány v tom smyslu, že tato ustanovení nebrání tomu, aby členský stát stanovil zákazy, které neodpovídají zákazům uvedeným v článku 90 této směrnice, pokud se tyto zákazy týkají reklamy, která podporuje neúčelné používání léčivých přípravků.
Zákazy týkající se reklamy, která vybízí ke koupi léčivého přípravku tím, že odůvodňuje nutnost takové koupě jeho cenou, oznamuje zvláštní prodej nebo uvádí, že je léčivý přípravek prodáván jako balení společně s jinými léčivými přípravky (i za sníženou cenu) nebo produkty, se vztahují na reklamu, která podporuje neúčelné používání léčivých přípravků.“
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků (Úř. věst. 2001, L 311, s. 67; Zvl. vyd. 13/27, s. 69), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/27/ES ze dne 31. března 2004 (Úř. věst. 2004, L 136, s. 34; Zvl. vyd. 13/34, s. 262) (dále jen „směrnice 2001/83“).
(
3
) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2007 (C‑374/05, EU:C:2007:654, body 20 a 37).
(
4
) – Je zajisté pravda, že v projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce pasáž, podle které „reklama dotčená v původním řízení neuvádí název léčivého přípravku“, může vést k domněnce, že předmětem řízení u předkládajícího soudu je legalita rozhodnutí ze dne 1. dubna 2016. Nelze však vyloučit, že tato pasáž je pouhou reprodukcí argumentace uvedené v ústavní stížnosti společnosti EUROAPTIEKA. Věta, která následuje po uvedené pasáži, mimoto uvádí, že je třeba přezkoumat, zda činnosti uvedené ve sporném ustanovení mohou spadat do působnosti směrnice 2001/83. Společnost EUROAPTIEKA mimoto v písemném vyjádření tvrdí, že pokud má soud rozhodnout o ústavní stížnosti, přikládá značný význam okolnostem projednávané věci, za kterých sporné rozhodnutí porušilo základní práva navrhovatele. Skutečnost, že je okolnostem projednávané věci přiznán určitý význam, však patrně nezpochybňuje předmět původního řízení. Společnost EUROAPTIEKA mimoto v písemném vyjádření odkazuje na pravomocné rozhodnutí Augstākā tiesa (Nejvyšší soud, Lotyšsko), které bylo přijato ve správní věci, jež se jí týká. Z tohoto odkazu může vyplývat, že o opravném prostředku proti rozhodnutí ze dne 1. dubna 2016 s konečnou platností rozhodl tento Nejvyšší soud. Komise se ostatně v písemném vyjádření vyjádřila v tomto smyslu.
(
5
) – Rozsudek ze dne 5. května 2011, Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2011:272, bod 22).
(
6
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2003, Deutscher Apothekerverband (C‑322/01, EU:C:2003:664, bod 146).
(
7
) – Viz čl. 88 odst. 1 písm. a) směrnice 2001/83.
(
8
) – Rozsudek ze dne 1. října 2020 (C‑649/18, EU:C:2020:764).
(
9
) – Rozsudek ze dne 15. července 2021 (C‑190/20, EU:C:2021:609).
(
10
) – Rozsudek ze dne 5. května 2011, MSD Sharp & Dohme (C‑316/09, EU:C:2011:275, bod 31).
(
11
) – Rozsudek ze dne 5. května 2011, MSD Sharp & Dohme (C‑316/09, EU:C:2011:275, bod 33).
(
12
) – Viz rozsudek ze dne 5. května 2011, MSD Sharp & Dohme (C‑316/09, EU:C:2011:275, body 34, 36, 40 a 45).
(
13
) – K rozsahu harmonizace provedené směrnicí 2001/83, viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, bod 20).
(
14
) – Rozsudek ze dne 5. května 2011, Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2011:272, bod 24).
(
15
) – Rozsudek ze dne 5. května 2011, Novo Nordisk (C‑249/09, EU:C:2011:272, bod 25).
(
16
) – V tomto duchu měl Soudní dvůr zajisté v rozsudku DocMorris za to, že reklamní akce dotčená v uvedeném rozsudku, a sice výherní soutěž umožňující účastníkům vyhrát jiné předměty každodenního života než léčivé přípravky, nespadá pod pojem „reklama na léčivé přípravky“ ve smyslu čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83. Soudní dvůr měl nicméně rovněž za to, že šíření reklamních sdělení týkajících se služby zásilkového prodeje léčivých přípravků podléhajících omezení výdeje na lékařský předpis, i když nemá za cíl propagovat určité léčivé přípravky, představuje druhotný prvek ve vztahu k podpoře prodeje těchto léčivých přípravků, která je konečným cílem reklamní akce. Viz rozsudek ze dne 15. července 2021, DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, bod 31).
(
17
) – Rozsudek ze dne 24. listopadu 1993 (C‑267/91 a C‑268/91, EU:C:1993:905)
(
18
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 15. července 2021, DocMorris (C‑190/20, EU:C:2021:609, bod 35).
(
19
) – V tomto ohledu viz bod 41 tohoto stanoviska.
(
20
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. května 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a další (C‑171/07 a C‑172/07, EU:C:2009:316, body 31 a 32).
(
21
) – Viz rozsudek ze dne 1. října 2020, A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (C‑649/18, EU:C:2020:764, bod 94).
(
22
) – Viz rozsudek ze dne 11. června 2020, ratiopharm (C‑786/18, EU:C:2020:459, bod 40).
(
23
) – Pro ilustraci, Soudní dvůr v rozsudku ze dne 2. dubna 2009, Damgaard (C‑421/07, EU:C:2009:222), objasnil, že šíření informací týkajících se léčivého přípravku třetí osobou musí být považováno za „reklamu na léčivé přípravky“ ve smyslu čl. 86 odst. 1 směrnice 2001/83. Soudní dvůr totiž poté, co konstatoval, že znění této směrnice neobsahuje žádný údaj o autorech reklamy (body 20 a 21), poznamenal, že reklama na léčivé přípravky může mít negativní vliv na veřejné zdraví, jehož ochrana je hlavním cílem uvedené směrnice, rovněž je-li uskutečňována nezávislou třetí osobou (bod 22).
(
24
) – Viz bod 41 tohoto stanoviska.
(
25
) – Viz bod 56 tohoto stanoviska.
(
26
) – Rozsudek ze dne 1. října 2020 (C‑649/18, EU:C:2020:764).
(
27
) – Rozsudek ze dne 15. července 2021 (C‑190/20, EU:C:2021:609).
(
28
) – Rozsudek ze dne 1. října 2020 (C‑649/18, EU:C:2020:764).
(
29
) – Rozsudek ze dne 1. října 2020 (C‑649/18, EU:C:2020:764).
(
30
) – Rozsudek ze dne 1. října 2020 (C‑649/18, EU:C:2020:764).
(
31
) – Týkala se činnosti lékárníka, který podle této právní úpravy neměl oslovovat zákazníky postupy a prostředky, které jsou v rozporu s důstojností tohoto povolání, ani podněcovat své pacienty ke zneužívání léčivých přípravků.
(
32
) – Rozsudek ze dne 1. října 2020 (C‑649/18, EU:C:2020:764).
(
33
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399).
(
34
) – Viz rozsudek ze dne 1. října 2020, A (Reklama a prodej léčivých přípravků on-line) (C‑649/18, EU:C:2020:764, bod 32).
(
35
) – Rozsudek ze dne 15. července 2021 (C‑190/20, EU:C:2021:609).
(
36
) – Viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654), ve kterém Soudní dvůr v bodě 36 objasnil, že článek 90 směrnice 2001/83 obsahuje zvláštní ustanovení, pokud jde o obsah reklamy na léčivé přípravky, a zakazuje používání několika konkrétních prvků.
(
37
) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2007 (C‑374/05, EU:C:2007:654).
(
38
) – Viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, bod 53).
(
39
) – Viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, bod 55).
(
40
) – Viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2007, Gintec (C‑374/05, EU:C:2007:654, bod 56).
(
41
) – Viz bod 56 tohoto stanoviska.
(
42
) – Viz rozsudek ze dne 19. října 2016, Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:776, bod 43).
(
43
) – Rozsudek ze dne 8. listopadu 2007 (C‑374/05, EU:C:2007:654, bod 51).