null
STANOVISKO GENERÁLNÍ ADVOKÁTKY
TAMARY ĆAPETA
přednesené dne 30. října 2025(1)
Věc C‑293/24
João Filipe Ferreira da Silva e Brito a další
proti
Estado português
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko)]
„ Řízení o předběžné otázce – Odpovědnost členského státu za újmu způsobenou jednotlivcům v důsledku porušení unijního práva, které je přičitatelné vnitrostátnímu soudu rozhodujícímu v posledním stupni – Dostatečně závažné porušení unijního práva – Posouzení – Převody podniků – Zachování práv zaměstnanců – Směrnice 77/187/EHS a 2001/23/ES – Článek 1 odst. 1 – Pojem ‚převod závodu‘ – Článek 267 třetí pododstavec SFEU – Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce“
I.      Úvod
1.        Ve věci Köbler(2) objasnil Soudní dvůr, že členský stát může nést odpovědnost za újmu vzniklou v důsledku pochybení, jichž se dopustily jeho vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni. Taková odpovědnost je založena pouze tehdy, pokud tato pochybení představují dostatečně závažné porušení unijního práva. Zcela vyjasněna zatím není otázka, jak k závažnosti tohoto porušení přispívá skutečnost, že se tyto soudy neobrátily v souladu s čl. 267 třetím pododstavcem SFEU na Soudní dvůr.
2.        A právě tato otázka vyvstala v rámci projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko) v rámci vnitrostátního sporu, který začal před více než třemi desetiletími.
3.        Soudní dvůr má tudíž v projednávané věci příležitost objasnit, jaký je vztah mezi judikaturou ve věcech Köbler a CILFIT(3), a navázat na svůj rozsudek ve věci Consorzio(4).
II.    Skutkové okolnosti projednávané věci, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
4.        Kontext projednávané věci sahá do roku 1993, kdy byla zrušena portugalská letecká společnost Air Atlantis, SA (dále jen „společnost AIA“), která působila v odvětví nepravidelné letecké dopravy (charterových letů). Před portugalskými soudy byla v důsledku toho zahájena dvě řízení. Vzhledem k tomu, že pro pochopení otázek, které vyvstávají v projednávané věci, jsou relevantní obě dvě, dále je stručně popíši.
A.      První řízení (týkající se tvrzení, že došlo k převodu závodu)
5.        V rámci zrušení společnosti AIA byli hromadně propuštěni její zaměstnanci. Krátce poté se však dozvěděli, že některá letadla společnosti AIA byla převedena na portugalskou leteckou společnost TAP Air Portugal (dále jen „společnost TAP“), která byla většinovým akcionářem společnosti AIA. Společnost TAP také začala provozovat charterové lety na trasách, které dříve obsluhovala společnost AIA. Tito zaměstnanci tudíž dospěli k názoru, že závod společnosti AIA byl převeden na společnost TAP.
6.        V letech 1993 a 1994 proto bývalí zaměstnanci společnosti AIA podali proti rozhodnutím o hromadném propouštění žaloby u Tribunal do Trabalho de Lisboa (soud pro pracovněprávní věci v Lisabonu, Portugalsko, dále jen „soud pro pracovněprávní věci v Lisabonu“). Domáhali se zejména toho, aby byli opětovně přijati do zaměstnání u společnosti TAP a aby jim byly v důsledku převodu závodu vyplaceny odměny.
7.        Rozhodnutí o jejich nárocích bylo založeno mimo jiné na uplatnění směrnice 77/187/EHS(5) o zachování práv zaměstnanců v případě převodu podniků, která byla v průběhu řízení nahrazena směrnicí 2001/23/ES(6).
8.        Podle směrnic 77/187 a 2001/23 mají zaměstnanci v případě změny zaměstnavatele určitá práva. Zejména platí, že jejich pracovní poměr se automaticky převádí z bývalého na nového zaměstnavatele a že jsou chráněni před tím, aby byli propuštěni pouze kvůli převodu(7).
9.        Podle čl. 1 odst. 1 směrnic 77/187 a 2001/23 nicméně platí, že má-li daný případ spadat do oblasti působnosti těchto směrnic, musí dojít k „převod[u] podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, kter[ý] vyplýv[á] ze smluvního převodu nebo sloučení“. Tento pojem – který budu dále označovat jako „převod závodu“ – je tedy klíčovým východiskem pro přístup k právům, která tyto směrnice zaměstnancům přiznávají. Ve směrnici 77/187 původně nebyl pojem „převod závodu“ definován, takže jeho výklad prováděl Soudní dvůr. Tato směrnice byla následně pozměněna směrnicí 98/50, a to za účelem zohlednění judikatury Soudního dvora. Směrnicí 2001/23 pak byla směrnice 77/187 kodifikována; posledně uvedenou směrnici přitom nikterak nepozměnila(8).
10.      Po podání žalob bývalými zaměstnanci společnosti AIA trvalo soudu pro pracovněprávní věci v Lisabonu téměř 15 let, než o jejich nárocích rozhodl(9). V rozsudku ze dne 6. února 2007(10) uvedený soud konstatoval, že došlo k převodu závodu, a společnosti TAP nařídil, aby zaměstnance znovu přijala do pracovního poměru a vyplatila jim odškodnění a ušlý výdělek.
11.      Proti tomuto rozsudku byla podána odvolání u Tribunal da Relação de Lisboa (odvolací soud v Lisabonu, Portugalsko, dále jen „odvolací soud v Lisabonu“). Rozsudkem ze dne 16. ledna 2008(11) uvedený soud rozsudek soudu nižšího stupně zrušil a žaloby zamítl, jelikož měl za to, že k převodu závodu ze společnosti AIA na společnost TAP nedošlo.
12.      Zaměstnanci podali proti tomuto rozsudku dovolání k Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko, dále jen „portugalský Nejvyšší soud“). Vycházeli mimo jiné z judikatury Soudního dvora týkající se směrnic 77/187 a 2001/23 a požádali, aby byla Soudnímu dvoru předložena žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
13.      Rozsudkem ze dne 25. února 2009 (dále jen „rozsudek z roku 2009“)(12) portugalský Nejvyšší soud tato dovolání zamítl. Uvedený soud zejména konstatoval, že na základě skutkových okolností projednávané věci nelze dospět k závěru, že by došlo k převodu závodu ze společnosti AIA na společnost TAP(13). Měl rovněž za to, že není povinen předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a návrhy zaměstnanců, aby takto postupoval, zamítl(14).
B.      Druhé řízení (týkající se nároku na náhradu újmy, který byl uplatněn vůči portugalskému státu)
14.      Po zamítnutí dovolání podali J. F. Ferreira da Silva e Brito a 96 dalších bývalých zaměstnanců společnosti AIA u Varas Cíveis de Lisboa (soud prvního stupně v Lisabonu, Portugalsko; dále jen „soud prvního stupně v Lisabonu“) žalobu na náhradu újmy proti portugalskému státu. Tito žalobci svou žalobu opřeli o údajné porušení unijního práva, jehož se měl dopustit portugalský Nejvyšší soud v rozsudku z roku 2009.
15.      Tvrdili, že tento rozsudek je zjevně protiprávní, jelikož portugalský Nejvyšší soud nesprávně vyložil pojem „převod závodu“ ve smyslu směrnice 2001/23 a nesplnil povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve vztahu k výkladu tohoto pojmu.
16.      V rámci tohoto řízení předložil soud prvního stupně v Lisabonu Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Na základě této žádosti byl vydán rozsudek ze dne 9. září 2015, Ferreira da Silva e Brito a další (dále jen „rozsudek Ferreira I“)(15).
17.      V tomto rozsudku Soudní dvůr zejména rozhodl, že pojem „převod závodu“ ve smyslu čl. 1 odst. 1 směrnice 2001/23 „zahrnuje situaci, kdy dochází ke zrušení podniku působícího na trhu charterových letů jeho většinovým akcionářem, který je sám podnikem působícím v oblasti letecké dopravy, a kdy tento posledně uvedený podnik nastoupí do práv a povinností zrušené společnosti ve smlouvách o nájmu letadel a v platných smlouvách o charterových letech, vyvíjí činnost dříve uskutečňovanou zrušeným podnikem, opětovně přijme některé ze zaměstnanců do té doby zaměstnaných u tohoto podniku a pověří je stejnými úkoly, jako byly ty, jež plnili dříve, a převezme drobné vybavení zmíněného podniku“(16).
18.      Soudní dvůr konstatoval, že v oblasti letecké dopravy je převod hmotného majetku nutno považovat za podstatný prvek a že závěr, že se jedná o převod, potvrzují další skutečnosti(17). Soudní dvůr rovněž vycházel z rozsudku Klarenberg(18) – který byl vydán několik dní před rozsudkem z roku 2009 – a dospěl k závěru, že rozhodující je zachování funkční vazby mezi jednotlivými převáděnými faktory, i když jsou po převodu začleněny do nové a odlišné organizační struktury(19).
19.      Soudní dvůr kromě toho v rozsudku Ferreira I konstatoval, že za takových okolností, jako jsou okolnosti, které nastaly v projednávané věci a vyznačují se protichůdnými rozhodnutími vnitrostátních soudů nižších stupňů a výkladovými problémy v různých členských státech, je vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni povinen předložit podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU předběžnou otázku ohledně výkladu pojmu „převod závodu“(20). Soudní dvůr zdůraznil, že v dotčené oblasti vyvolal výklad tohoto pojmu pochybnosti u velkého počtu vnitrostátních soudů, které považovaly za nutné podat žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce; tyto pochybnosti „svědčí nejen o existenci výkladových obtíží, ale též o přítomnosti rizika rozporů v judikatuře v rámci Unie“, a soud rozhodující v posledním stupni tedy musí splnit povinnost položit předběžnou otázku, „aby tak zabránil riziku nesprávného výkladu unijního práva“(21).
20.      Rozsudkem ze dne 20. ledna 2020(22) pak Tribunal Judicial da Comarca de Lisboa (okresní soud v Lisabonu, Portugalsko, dále jen „okresní soud v Lisabonu“), který mezitím podle všeho nahradil soud prvního stupně v Lisabonu, žalobu zamítl s odůvodněním, že nebylo prokázáno dostatečně závažné porušení unijního práva(23).
21.      Někteří z žalobců podali proti tomuto rozsudku odvolání k odvolacímu soudu v Lisabonu. Uvedený soud rozsudkem ze dne 16. března 2023(24) odvolání zamítl. Měl za to, že portugalský Nejvyšší soud se sice měl obrátit na Soudní dvůr, ale pojem „převod závodu“ nevyložil nesprávně. Odvolací soud v Lisabonu tedy dospěl k závěru, že nedošlo k dostatečně závažnému porušení unijního práva(25).
22.      João Filipe Ferreira da Silva e Brito a několik dalších žalobců (dále jen „žalobci“) podali proti tomuto rozsudku dovolání u portugalského Nejvyššího soudu, který je v projednávané věci předkládajícím soudem.
23.      Uvedený soud uvádí, že v rozsudku Ferreira I se Soudní dvůr vyjádřil k otázce, zda může skutková situace v projednávané věci spadat pod pojem „převod závodu“ ve smyslu směrnice 2001/23, aniž se zabýval okamžikem vydání rozsudku z roku 2009, k němuž došlo dne 25. února 2009. Kdyby tak postupoval, bylo by nutné zohlednit judikaturu Soudního dvora existující k tomuto datu. Předkládající soud dále zdůrazňuje, že v rozsudku Ferreira I měl Soudní dvůr za to, že portugalský Nejvyšší soud porušil článek 267 SFEU, když v rozsudku z roku 2009 odmítl podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Soudní dvůr se nicméně v tomto rozsudku nevyjádřil k tomu, zda bylo dané porušení dostatečně závažné, jelikož o to nebyl požádán.
24.      V rámci této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se tedy předkládající soud táže, zda lze odpověď poskytnutou v rozsudku Ferreira I použít i na dobu, kdy byl vydán rozsudek z roku 2009, kterým bylo údajně porušeno unijní právo.
25.      Předkládající soud se ptá i na to, zda v rozsudku z roku 2009 došlo k dostatečně závažnému porušení unijního práva, a to buď v důsledku nesprávného výkladu pojmu „převod závodu“ z hlediska unijního práva nebo v důsledku nedodržení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce(26).
26.      Kdyby
Soudní dvůr dospěl k závěru, že k dostatečně závažnému porušení unijního práva došlo, předkládající soud si klade otázku, zda pro účely posouzení podmínky týkající se příčinné souvislosti je použitelná vnitrostátní právní úprava(27) – podle které platilo, že přijetí odškodnění ze strany zaměstnance představuje souhlas s propuštěním, a vylučuje tak možnost zaměstnance rozhodnutí o propuštění napadnout – v rozporu s ustanoveními směrnice 77/187, tedy s tehdy platným unijním právem.
27.      Za těchto podmínek se portugalský Nejvyšší soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)      Měly být [směrnice 77/187] a [směrnice 2001/23], zejména čl. 1 odst. 1 [směrnice 2001/23], v němž je vymezen pojem ‚převod‘, s ohledem na výše uvedené zjištěné skutečnosti a judikaturu Soudního dvora existující ke dni 25. února 2009, vykládány k tomuto datu v tom smyslu, že pojem ‚převod závodu‘ zahrnuje situaci, kdy byl určitý podnik působící na trhu charterových letů zrušen rozhodnutím většinového akcionáře, který byl sám podnikem působícím v oblasti letecké dopravy a který v rámci likvidace provedl úkony podrobněji popsané v rámci výše uvedených zjištěných skutkových okolností?
2)      Je-li odpověď kladná, je třeba s ohledem na výše uvedené zjištěné skutečnosti a judikaturu Soudního dvora existující ke dni 25. února 2009 konstatovat, že závěr obsažený v rozsudku vydaném téhož dne – v němž Supremo Tribunal de Justiça [(Nejvyšší soud)] v posledním stupni a s ohledem na skutkový stav, který mu byl znám, rozhodl, že výše uvedené směrnice, zejména čl. 1 odst. 1 [směrnice 2001/23], musí být vykládány v tom smyslu, že situace popsaná v předchozí otázce pod pojem ‚převod závodu‘ nespadá – představuje dostatečně závažné porušení unijního práva?
3)      Představuje s ohledem na výše uvedené zjištěné skutečnosti a judikaturu Soudního dvora existující ke dni 25. února 2009 dostatečně závažné porušení unijního práva závěr obsažený v rozsudku vydaném téhož dne, v němž Supremo Tribunal de Justiça [(Nejvyšší soud)] v posledním stupni a s ohledem na skutkový stav, který mu byl znám, rozhodl, že článek 234 SES (nyní článek 267 SFEU) musí být vykládán v tom smyslu, že Supremo Tribunal de Justiça [(Nejvyšší soud)] vzhledem ke skutkovým okolnostem popsaným v první předběžné otázce a k tomu, že vnitrostátní soudy nižšího stupně, které věc projednávaly, vydaly protichůdná rozhodnutí, nebyl povinen předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ohledně správného výkladu pojmu ‚převod závodu‘ ve smyslu čl. 1 odst. 1 [směrnice 2001/23]?
4)      Je-li odpověď na první otázku kladná a zároveň je kladná odpověď na alespoň jednu z předchozích dvou otázek, tedy v případě závěru, že došlo k dostatečně závažnému porušení unijního práva, musí být v případě, jako je tento – kdy bylo prokázáno, že zaměstnanci přijali odškodnění za hromadné propouštění v přesvědčení, že zrušení jejich zaměstnavatele, společnosti Air Atlantis, je nevyhnutelné, a nevěděli, že po ukončení jejich pracovních smluv bude společnost TAP provozovat alespoň část charterových letů, které předtím provozovala společnost Air Atlantis, a že společnosti TAP bude předána část vybavení společnosti Air Atlantis, včetně letadel – čl. 3 odst. 1 [směrnice 77/187] vykládán v tom smyslu, že brání takovému vnitrostátnímu ustanovení, jako je čl. 23 odst. 3 nařízení s mocí zákona č. 64-A/89 ze dne 27. února [1989], který byl mezitím zrušen, ale v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení byl použitelný, a podle něhož platí, že ‚přijetí odškodnění ze strany zaměstnance podle tohoto článku znamená souhlas s propuštěním‘?“
28.      Písemná vyjádření Soudnímu dvoru předložili žalobci, portugalská vláda a Evropská komise.
29.      Dne 16. června 2025 se konalo jednání, na němž přednesly ústní vyjádření všechny tyto zúčastněné strany a také německá a španělská vláda.
III. Analýza
30.      V projednávané věci byly položeny čtyři předběžné otázky. Předkládající soud se jimi v podstatě táže na následující. Zaprvé představuje závěr uvedený v rozsudku z roku 2009, a sice že nedošlo k převodu závodu, porušení použitelného unijního práva? Zadruhé, pokud by byl takový závěr nesprávný, jedná se o dostatečně závažné porušení způsobilé založit odpovědnost státu za újmu? Zatřetí je závěr portugalského Nejvyššího soudu, podle kterého nebyl povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, dostatečně závažným porušením? Začtvrté brání ustanovení směrnice 77/187 vnitrostátní právní úpravě, která zaměstnancům upírá právo napadnout hromadné propouštění po přijetí odškodnění, na které měli nárok?
31.      V souladu s žádostí Soudního dvora se ve své analýze zaměřím na třetí předběžnou otázku.
32.      Vzhledem k tomu, že otázka, zda je porušení unijního práva dostatečně závažné, předpokládá v první řadě, že k porušení došlo, budu vycházet z předpokladu, že by Soudní dvůr v odpovědi na první otázku takové porušení konstatoval.
33.      Níže vysvětlím, proč porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nemůže samo o sobě založit odpovědnost státu za újmu. Z tohoto pohledu je položení samostatné otázky, zda je porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce dostatečně závažné, nepřípadné. Smyslem třetí otázky je tedy podle mého názoru zjistit, jak porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přispívá ke konstatování, že je porušení unijního práva, jehož cílem je přiznat práva jednotlivcům, dostatečně závažné.
34.      Svou analýzu zahájím rozborem pojmu „dostatečně závažné porušení“ a judikatury Köbler. Uzavřu ji konstatováním, že porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, uvedené ve zmíněné judikatuře jako jeden z relevantních prvků pro vyvození závěru, že porušení unijního práva je dostatečně závažné, může k takovému závěru přispět v situacích, kdy se soud rozhodující v posledním stupni neúmyslně dopustil justičního omylu. V tomto ohledu je dostatečně závažné porušení důsledkem nesprávného výkladu nebo použití unijního práva, jehož cílem je přiznat práva jednotlivcům, ve spojení s porušením povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (A).
35.      Aby povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přispěla k závažnosti porušení, musí v dané konkrétní věci existovat. Pro účely zodpovězení otázky, v jakých případech existuje povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, provedu rozbor judikatury CILFIT, která byla nedávno rozvinuta v rozsudku Consorzio. Budu se zabývat otázkou, která nebyla v rozsudku Consorzio vyřešena, a sice zda je soud rozhodující v posledním stupni povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pouze v případě existence důvodné pochybnosti o správném výkladu unijního práva, nikoli o jeho správném použití, což je situace, která podle všeho nastala právě v projednávané věci. Rozlišování mezi výkladem a použitím nelze podle mého názoru užitečně provádět s cílem vyloučit některá soudní rozhodnutí z povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. To znamená, že i porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se použití unijního práva může přispět k závěru, že porušení je dostatečně závažné (B).
36.      Jak ovšem rozeberu v části C, porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce může být omluveno, pokud soud rozhodující v posledním stupni uvedl přijatelné důvody, proč takovou žádost nepodal, včetně vysvětlení toho, proč měl za to, že je za okolností daných v projednávané věci jím provedené použití unijního práva, včetně příslušné judikatury Soudního dvora, správné.
37.      Konečně v části D uplatním svou analýzu na projednávanou věc, pokud jde o otázku, zda je rozhodnutí portugalského Nejvyššího soudu nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, obsažené v rozsudku z roku 2009, omluvitelné.
A.      Dostatečně závažné porušení unijního práva
1.      Standard Köbler(28)
38.      V rozsudku Köbler(29) Soudní dvůr rozšířil zásadu odpovědnosti státu za újmu způsobenou jednotlivcům porušeními unijního práva (pro kterou budu používat výraz „odpovědnost státu“), jež byla dříve rozvinuta a uplatňována ve vztahu k vnitrostátním výkonným a zákonodárným orgánům(30), i na situace, kdy je porušení unijního práva přičitatelné vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni.
39.      Jak Soudní dvůr konstatoval, podmínky takové odpovědnosti zůstávají stejné: cílem porušené normy unijního práva musí být přiznání práv jednotlivcům, porušení musí být dostatečně závažné a musí existovat přímá příčinná souvislost mezi porušením povinnosti členského státu a škodou utrpěnou poškozenými osobami(31).
40.      Odpovědnost státu tak nevzniká v důsledku každého porušení unijního práva, ale pouze v důsledku porušení, která lze kvalifikovat jako dostatečně závažná, a to bez ohledu na orgán členského státu, jemuž je porušení přičitatelné. To znamená, že újma způsobená jednotlivci se nenahrazuje v případě každého porušení jeho práv vyplývajících z unijního práva. Pojem „odpovědnost státu“, jak je rozvinut v unijním právu, spíše nastavuje určitou rovnováhu mezi nutností zajistit účinnou ochranu práv jednotlivců na jedné straně a potřebou poskytnout státním orgánům prostor pro uvážení při plnění jejich veřejných úkolů na straně druhé(32).
41.      Soudní dvůr uplatnil takovéto nastavení rovnováhy na odpovědnost státu přičitatelnou soudům rozhodujícím v posledním stupni v rozsudku Köbler, přičemž měl za to, že při stanovení kritérií dostatečně závažného porušení musí být přihlédnuto ke zvláštní povaze funkce soudu. Soudní dvůr tak rozhodl, že odpovědnost za justiční omyly vznikne „pouze ve výjimečném případě, že soudce zjevným způsobem porušil použitelné právo“(33). Standardem Köbler je tedy zjevné porušení unijního práva.
42.      Lze tudíž dospět k závěru, že pokud k pochybení při výkladu nebo použití unijního práva došlo v dobré víře při výkonu funkce soudu, odpovědnost státu nevzniká.
2.      Faktory vstupující do posuzování závažnosti porušení
43.      Neexistuje však žádný univerzálně použitelný vzorec pro rozhodování o tom, zda je porušení zjevné. Soudní dvůr spíše vyjmenoval několik faktorů, které mohou být pro účely tohoto rozhodování relevantní(34). Většina uvedených faktorů – stupeň jasnosti a přesnosti porušené normy, úmyslná povaha spáchaného protiprávního jednání, omluvitelnost, nebo neomluvitelnost případného nesprávného právního posouzení, popřípadě chování orgánu Unie – již byla zmíněna v judikatuře, která se netýkala porušení přičitatelných soudům rozhodujícím v posledním stupni, ale jiným vnitrostátním orgánům(35). K tomuto výčtu doplnil Soudní dvůr nesplnění povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce stanovené v čl. 267 třetím pododstavci SFEU.
44.      Porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je tedy jedním z faktorů, které mohou ovlivnit kvalifikaci nesprávného výkladu unijního práva vnitrostátním soudem jako dostatečně závažného porušení. Na rozdíl od ostatních vyjmenovaných faktorů je tento faktor relevantní pouze pro odpovědnost státu přičitatelnou soudům rozhodujícím v posledním stupni.
45.      Porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterého se mohou dopustit pouze soudy rozhodující v posledním stupni, může mít vliv na váhu jiných faktorů vstupujících do posuzování otázky, zda je porušení dostatečně závažné. Například stupeň jasnosti porušeného pravidla musí být posuzován odlišně, pokud se porušení dopustil správní nebo legislativní orgán, v porovnání se situací, kdy nedostatečná jasnost pravidla vede k nesprávnému výkladu a použití pravidla vnitrostátním soudem rozhodujícím v posledním stupni. Pokud je pravidlo nejasné, musí vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni podat Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Naopak jiný státní orgán, například ministerstvo, Soudní dvůr o vysvětlení žádat nemůže. Nedostatečná jasnost pravidla tak může omluvit porušení uvedeného pravidla vnitrostátním správním orgánem(36), ale nemůže omluvit vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni, který nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
46.      Mám za to, že hlavní otázka, na kterou je třeba odpovědět při posuzování toho, zda je porušení dostatečně závažné, se v podstatě omezuje na to, zda je pochybení, kterého se dopustil státní orgán, včetně soudu rozhodujícího v posledním stupni, omluvitelné, nebo neomluvitelné(37).
47.      Porušení by zjevně bylo neomluvitelné, pokud by soud rozhodující v posledním stupni úmyslně použil pravidlo unijního práva v rozporu s jeho jasným významem. Tato kategorie zahrnuje i zjevná porušení judikatury Soudního dvora(38). K tomu bych doplnila situace, kdy soud rozhodující v posledním stupni opomine existenci unijního práva, včetně judikatury Soudního dvora, a řeší spor použitím výlučně vnitrostátního práva, zejména v situacích, kdy se účastníci řízení před uvedeným soudem unijního práva dovolávali. Takové situace by mohly být chápány jako úmyslné obcházení unijního práva, a tudíž též jako zjevné porušení.
3.      Přispění porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ke konstatování, že došlo k dostatečně závažnému porušení
48.      Ovšem i v případě, kdy porušení spočívající v nesprávném výkladu unijního práva, tak jak je ve věci použito, není úmyslné, lze z judikatury Köbler podle všeho dovodit, že může být považováno za dostatečně závažné, pokud soud rozhodující v posledním stupni nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v rozporu s povinností, která pro něj vyplývá z čl. 267 třetího pododstavce SFEU.
49.      V závislosti na okolnostech by tedy v zásadě mohlo být omluvitelné nesprávné pochopení unijního práva soudem rozhodujícím v posledním stupni, které by mělo za následek nesprávné rozhodnutí; takové pochybení by však nemohlo být omluvitelné, pokud by uvedený soud nepožádal Soudní dvůr o výklad v rámci řízení o předběžné otázce, přestože měl povinnost tak učinit.
50.       Třetí otázka předkládajícího soudu se podle zvolené formulace táže na to, zda je porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce portugalským Nejvyšším soudem dostatečně závažné. To vyvolalo diskusi mezi stranami zúčastněnými v řízení v projednávané věci o tom, zda porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce může založit odpovědnost státu samo o sobě.
51.      Podle mého názoru nemůže porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce samo o sobě vést ke vzniku odpovědnosti státu.
52.      Žaloba domáhající se nároku z odpovědnosti státu slouží k nápravě škodlivých následků porušení práv jednotlivce založených unijním právem. Pokud je takové porušení důsledkem justičního omylu, jehož se dopustil vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni, musí být smyslem porušeného ustanovení unijního práva přiznání práv jednotlivcům.
53.      Povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nemá vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni vůči účastníkovi řízení. Jinými slovy, jak v projednávané věci tvrdili žalobci, jakož i německá a španělská vláda, čl. 267 třetí pododstavec SFEU není normou, jejímž účelem je přiznat práva jednotlivcům(39). Vzhledem k tomu, že neexistuje právo, nemůže dojít k porušení takového práva, a tedy ani ke vzniku odpovědnosti státu za toto porušení. Stručně řečeno, žaloba na náhradu újmy vycházející z odpovědnosti státu není jedním ze způsobů vymáhání povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce(40).
54.      V kontextu takové žaloby se porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce stane relevantním pouze jako faktor přispívající ke zjištění, že nesprávný výklad nebo použití unijního práva, jehož cílem je přiznat práva jednotlivcům, jsou dostatečně závažné na to, aby založily odpovědnost státu(41). Pokud soud rozhodující v posledním stupni žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepodal, přestože k tomu byl povinen, nicméně unijní právo správně vyložil a použil, nevzniká žádná újma, která by mohla být odškodněna, ani odpovědnost státu.
55.      Pokud však soud rozhodující v posledním stupni nesprávně vyložil nebo použil unijní právo, čímž jednotlivci upřel jeho práva založená unijním právem, musí být takové porušení považováno za dostatečně závažné, jestliže soud nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, přestože tak učinit měl. Důvodem je skutečnost, že k porušení práv jednotlivce by nedošlo, kdyby soud splnil svou povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a tím Soudnímu dvoru umožnil poskytnout správný výklad unijního práva.
56.      Vzorec pro zodpovězení otázky, zda je neúmyslné porušení unijního práva soudem rozhodujícím v posledním stupni dostatečně závažné, lze tedy podle všeho formulovat následovně: porušení unijního práva přiznávajícího práva jednotlivcům + porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce = dostatečně závažné porušení.
57.      Uvedený vzorec vyvolává dvě otázky relevantní pro zodpovězení třetí předběžné otázky; budu se jimi zabývat postupně. Zaprvé je soud rozhodující v posledním stupni povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, pokud má pochybnosti o správném použití unijního práva, nikoli o jeho správném výkladu? Pokud pochybnosti o použití nezakládají povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nemůže být nepodání takové žádosti faktorem majícím za následek dostatečně závažné porušení. Zadruhé, pokud se soud rozhodující v posledním stupni přece jen dopustí porušení své povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, lze se ptát, zda lze přesto takové porušení omluvit, takže k dostatečně závažnému porušení nedojde.
58.      Ve druhém uvedeném případě by musel být vzorec mírně upraven: porušení unijního práva, které přiznává práva jednotlivcům + neomluvitelné porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce = dostatečně závažné porušení.
59.      Výše uvedené lze shrnout tak, že za účelem zjištění, zda justiční omyl, kterého se dopustil soud rozhodující v posledním stupni, představuje dostatečně závažné porušení pro založení odpovědnosti státu, je porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pouze jedním z faktorů, které je nutno vzít v úvahu. Porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nemůže vést ke vzniku odpovědnosti státu samo o sobě. Pokud se soud dopustí pochybení tím, že nepodá žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, ale unijní právo správně použije, nemůže žádná taková odpovědnost vzniknout. Pokud soud úmyslně nesprávně použije unijní právo, je porušení dostatečně závažné samo o sobě. V případě neúmyslného porušení unijního práva, jehož účelem je přiznání práv jednotlivcům, je však uvedené porušení dostatečně závažné teprve tehdy, pokud soud porušil svou povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce stanovenou v čl. 267 třetím pododstavci SFEU.
B.      V jakých případech existuje povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce?
1.      Rozsudek CILFIT
60.      Článek 267 třetí pododstavec SFEU ukládá vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni povinnost obrátit se na Soudní dvůr s otázkami týkajícími se výkladu (nebo platnosti) unijního práva, které jsou pro ně nezbytné k rozhodnutí sporu, který jim byl předložen.
61.      V rozsudku CILFIT specifikoval Soudní dvůr tři situace, v nichž vnitrostátní soudy rozhodující v posledním stupni takovou povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nemají – jedná se o situaci, kdy vznesená otázka není relevantní, dále o situaci acte éclairé a konečně o situaci acte clair(42).
62.      První situaci je možno ponechat stranou, neboť se na projednávanou věc nepoužije; situace acte éclairé se uplatní, pokud již Soudní dvůr vyložil použitelné pravidlo unijního práva v totožné nebo podobné situaci, přestože dotčené otázky nebyly zcela totožné(43). Situace acte clair se uplatní, pokud je správné použití unijního práva natolik zřejmé, „že neponechává prostor pro žádnou rozumnou pochybnost o způsobu vyřešení položené otázky“(44).
63.      Pokud jde o uplatnění na projednávanou věc, mám určité pochybnosti o tom, zda by bylo možné rozhodnutí portugalského Nejvyššího soudu o tom, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepodá, chápat jako potenciálně odůvodněné na základě doktrín acte éclairé nebo acte clair. V době, kdy portugalský Nejvyšší soud vydal rozsudek z roku 2009, již existovalo několik rozsudků, v nichž Soudní dvůr vyložil pojem „převod závodu“ obsažený ve směrnicích 77/187 a 2001/23. Situace, ve kterých byly uvedené výklady podány, však nebyly totožné s okolnostmi projednávané věci.
64.      Pokud by situace, v nichž Soudní dvůr již vyložil pojem „převod závodu“, byly dostatečně podobné, bylo by možno otázku, zda došlo k porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, posuzovat ve světle situace acte éclairé. Pokud by tomu tak nebylo, bylo by možné mít za to, že stávající judikatura přispěla k jasnosti uvedeného pojmu, takže v době, kdy portugalský Nejvyšší soud vydával své rozhodnutí z roku 2009, již neexistovaly žádné rozumné pochybnosti o způsobu, jakým má být uvedený pojem použit za nových okolností daných v projednávané věci. Otázka, zda došlo k porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, by pak byla posuzována ve světle situace acte clair(45).
65.      Podle mého názoru není nezbytné snažit se podřadit projednávanou věc pod jednu z uvedených dvou situací. Vzhledem k tomu, že hlavním účelem povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je zajistit jednotnost unijního práva, je otázka, na kterou je nutno odpovědět, aby bylo možno rozhodnout, zda došlo k porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, stále táž: mohl portugalský Nejvyšší soud dospět k závěru, že neexistuje žádná rozumná pochybnost o tom, že by Soudní dvůr či soudy jiných členských států rozhodující v posledním stupni dospěly ke stejnému výkladu pojmu „převod závodu“, jak je použit na konkrétní okolnosti sporu projednávaného před portugalským Nejvyšším soudem?
66.      Pokud bude odpověď na uvedenou otázku kladná, nedošlo k porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, a porušení unijního práva, nebylo-li úmyslné, tudíž nelze považovat za dostatečně závažné.
2.      Rozsudek Consorzio: výklad versus použití
67.      Judikatura CILFIT byla dále rozvinuta v rozsudku Consorzio. V uvedené věci Soudní dvůr potvrdil ony tři situace zmíněné v rozsudku CILFIT, se dvěma potenciálně významnými odchylkami.
68.      Zaprvé, jak uvádí akademická literatura, v rozsudku Consorzio Soudní dvůr změnil formulaci tak, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce není nezbytná, pokud je správný výklad unijního práva (nikoli správné použití unijního práva) natolik zřejmý, že není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost(46). Nebyla zodpovězena otázka, zda Soudní dvůr zamýšlel vyloučit povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce v situacích, kdy má soud rozhodující v posledním stupni pochybnosti o správném použití unijního práva.
69.      Zadruhé měl Soudní dvůr za to, že soud rozhodující v posledním stupni, který se rozhodne nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, musí takové rozhodnutí odůvodnit ve světle tří situací uvedených v rozsudku CILFIT(47). Takové dostatečné odůvodnění může podle mého názoru omluvit porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, z čehož vyplyne závěr, že nedošlo k dostatečně závažnému porušení.
70.      Změna formulace v rozsudku Consorzio spočívající v přechodu z „použití“ na „výklad“ vyvolala živou akademickou debatu o tom, zda Soudní dvůr přijal návrh generálního advokáta M. Bobka v uvedené věci, který vycházel z rozlišování mezi výkladem a použitím unijního práva(48). Podle jeho návrhu by měly být soudy rozhodující v posledním stupni povinny podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pouze tehdy, pokud je to nezbytné pro jednotný výklad unijního práva, a nikoli v případě, kdy mají pochybnosti o správném použití unijního práva(49).
71.      Generální advokát M. Bobek vysvětlil, že účelu řízení o předběžné otázce, kterým je pomoc vnitrostátním soudům s uplatňováním unijního práva, slouží pravomoc soudů podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce; je to důvod, proč kterýkoli vnitrostátní soud může vždy podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Řízení o předběžné otázce má ovšem rovněž obecný cíl, kterým je zajistit jednotný výklad unijního práva; to je důvod, proč soudy rozhodující v posledním stupni žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podat musí. Podle zmíněného generálního advokáta povinnost uložená čl. 267 třetím pododstavcem SFEU slouží druhému uvedenému cíli a dotčené ustanovení by nemělo soudům rozhodujícím v posledním stupni ukládat povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kdykoli by mohlo způsobit problémy použití unijního práva. Jinými slovy, pokud soud rozhodující v posledním stupni použije unijní právo, které již bylo vyloženo nebo je jasné samo o sobě, povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nevzniká.
72.      Akademická literatura se rozchází v názoru na význam změny formulace v rozsudku Consorzio. Zatímco někteří autoři se domnívají, že Soudní dvůr přijal návrh generálního advokáta M. Bobka na rozlišování mezi výkladem a použitím(50), jiní jsou opatrnější a vysvětlují, že výraz „správný výklad unijního práva“ zahrnuje i jeho správné použití(51).
73.      Proč je uvedená otázka relevantní v kontextu projednávané věci?
74.      Vnitrostátní soudy budou výklad unijního práva podaný Soudním dvorem v zásadě potřebovat k tomu, aby unijní právo použily na vyřešení sporu, který jim byl předložen. Otázka výkladu unijního práva je vždy spjata se skutkovými okolnostmi dotčené věci. Generální advokát M. Bobek měl za to, že případné rozdíly v tom, jak jednotlivé vnitrostátní soudy používají unijní právo, by neměly vyvolávat obavy, pokud jde o cíl spočívající v zajištění jednotného výkladu unijního práva. Podle jeho názoru tedy soud, který potřebuje pomoc Soudního dvora k použití unijního práva, nemá povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Z toho by pak vyplývalo, že nevzniká-li povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nemůže dojít k jejímu porušení, které by mohlo být zohledněno při posuzování otázky, zda je porušení unijního práva přiznávajícího práva jednotlivcům dostatečně závažné na to, aby založilo odpovědnost státu.
75.      Pokud by byla taková teze přijata, musel by soud, jemuž byla předložena žaloba domáhající se nároku z odpovědnosti státu, rozhodovat o tom, zda se soud rozhodující v posledním stupni dopustil pochybení při výkladu unijního práva, nebo při jeho použití. Ve druhém uvedeném případě může vyloučit porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce jakožto faktor, který by mohl vést k závěru, že porušení unijního práva přiznávajícího práva jednotlivcům je dostatečně závažné.
76.      Pokud však změna formulace provedená Soudním dvorem v rozsudku Consorzio nevyloučila otázky použití unijního práva z povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, není nutné rozhodovat o tom, zda soud rozhodující v posledním stupni unijní právo vykládal, nebo zda je používal.
77.      Pochybení, kterého se dopustil portugalský Nejvyšší soud v rozsudku z roku 2009, by mohlo být chápáno jako pochybení při použití unijního práva, neboť uvedený soud zohlednil pojem „převod závodu“ v unijní právní úpravě, jak je vykládána v příslušné judikatuře Soudního dvora, ale následně jej na dotčenou situaci nesprávně použil(52). Pokud použití unijního práva nezakládá povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, porušení uvedené povinnosti jakožto faktoru pro posuzování závažnosti porušení vůbec do hry nevstupuje(53).
78.      To však není závěr, ke kterému dospěl Soudní dvůr v rozsudku Ferreira I. Soudní dvůr měl naopak za to, že portugalský Nejvyšší soud žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podat měl(54). To mne vede k závěru, že Soudní dvůr buď nerozlišuje mezi výkladem a použitím, pokud jde o povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nebo že pochybení, kterého se dopustil portugalský Nejvyšší soud, považoval za nesprávný výklad, nikoli nesprávné použití.
79.      Objasnění změny formulace v rozsudku Consorzio Soudním dvorem by tedy mělo vliv na odpověď, kterou je nutno poskytnout předkládajícímu soudu.
80.      Nejsem však přesvědčena o tom, že by Soudní dvůr měl používat rozlišování mezi výkladem a použitím jako kritérium pro potvrzení nebo vyloučení existence povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Můj náhled lze podpořit dvěma hlavními důvody.
81.      Prvním důvodem je, že mezi uvedenými dvěma instituty nelze rozlišovat na základě žádného objektivního pravidla. Výklad lze popsat jako proces směřující k pochopení významu pravidla. Použití lze chápat jako sylogismus, v němž je obecná právní norma premissa maior a skutkové okolnosti věci jsou premissa minor. Problém však spočívá v tom, jak uvedl generální advokát F. Capotorti ve věci CILFIT, že použití bez výkladu není možné; použití pravidla na skutkové okolnosti dané věci předpokládá, že je soud nejprve vyloží, byť třeba jen proto, aby konstatoval, že jejich význam je zcela jasný(55). Rozhodnutí soudu, že premissa maior je jasná ve smyslu situace acte clair, tak vyžaduje, aby soud uvedenou premisu nejprve vyložil.
82.      Žádnou dělicí linii mezi výkladem a použitím založenou na nějaké předem nastavené úrovni obecnosti tudíž stanovit nelze. Různé osoby mohou dojít k různým závěrům, pokud jde o to, kde končí výklad a začíná použití(56).
83.      Druhým důvodem, proč se domnívám, že by Soudní dvůr neměl rozlišovat mezi výkladem a použitím, je to, že i rozdíly v používání mohou být relevantní z hlediska jednotnosti unijního práva.
84.      Vezměme si příklad generálního advokáta M. Bobka týkající se použití unijního práva, v souvislosti s kterým
by vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni neměl mít povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce: tedy zda střet letounu s ptákem představuje mimořádnou okolnost, která na základě použitelného unijního práva(57) zprošťuje leteckou společnost povinnosti platit náhradu škody cestujícímu, jehož let byl zrušen nebo zpožděn(58). Generální advokát zdůraznil, že Soudní dvůr již vyložil pojem „mimořádné okolnosti“ jako událost, „která […] není vlastní běžnému výkonu činnosti dotčeného leteckého dopravce a z důvodu své povahy či původu se vymyká jeho účinné kontrole“(59). Podle jeho názoru při rozhodování o tom, zda střet letounu s ptákem představuje mimořádnou okolnost, soud unijní právo používá.
85.      I kdybych však mohla souhlasit s tím, že se jedná o příklad použití (bude-li přijat rozdíl mezi výkladem a použitím), mohla by tato situace, v zájmu zajištění jednotnosti unijního práva, vyžadovat podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Je možné, že jeden soud bude mít za to, že střet letounu s ptákem je vlastní běžnému výkonu činnosti leteckého dopravce (koneckonců letadla létají), přestože se vymyká jeho kontrole, a není tedy mimořádnou okolností. Jiný soud by mohl rozhodnout odlišně a konstatovat, že střet takového druhu představuje mimořádnou okolnost, neboť k němu nedochází často a v každém případě platí, že jej letecký dopravce nemůže předvídat. To by mělo za následek, že by první zmíněný soud, jehož závěr by byl, jak dnes víme, nesprávný(60), uložil letecké společnosti povinnost zaplatit náhradu škody, zatímco druhý soud nikoli. S cestujícími a leteckými společnostmi, které se nacházejí ve stejné situaci, by tak bylo zacházeno odlišně.
86.      Obecný cíl spočívající v zajištění jednotnosti unijního práva není cílem sám o sobě; jednotnost je nezbytná k umožnění rovného zacházení se subjekty unijního práva ve stejných situacích. To znamená, že ve světle cíle spočívajícího v zajištění jednotnosti unijního práva by mohly být soudy zmíněné v příkladu uvedeném výše, i kdyby prováděly pouze použití unijního práva, povinny podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
87.      Výše uvedené lze shrnout tak, že podle mého názoru by se Soudní dvůr neměl opírat o rozlišování mezi výkladem a použitím, aby právě použití vyloučil z povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce stanovené v čl. 267 třetím pododstavci SFEU(61). Pokud tedy soud rozhodující v posledním stupni nesprávně použil unijní právo, jehož cílem je přiznat práva jednotlivcům, mohlo by nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vést k dostatečně závažnému porušení pro účely odpovědnosti státu. Jinými slovy, nesprávné použití může představovat druhý výraz rovnice uvedené v bodě 56 tohoto stanoviska.
88.      I kdyby bylo možné mít v projednávané věci za to, že portugalský Nejvyšší soud pojem „převod závodu“, obsažený v unijním právu, použil, nikoli vyložil, neměl by být zmíněný soud pouze na uvedeném základě zproštěn povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Jeho rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce by mohlo být odůvodněné pouze tehdy, pokud by měl uvedený soud za to, že Soudní dvůr i jiné soudy rozhodující v posledním stupni by uvedený pojem použily za okolností daných v projednávané věci stejným způsobem.
89.      V rozsudku Ferreira I, jak bylo vysvětleno, měl Soudní dvůr za to, že portugalský Nejvyšší soud byl za okolností daných v projednávané věci povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Z toho podle všeho vyplývá, že dotčený soud porušil svou povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podle čl. 267 třetího pododstavce SFEU, což by vedlo k závěru, že jím provedené nesprávné použití pojmu „převod závodu“, obsaženého v unijním právu, bylo dostatečně závažné.
90.      Stále je ovšem možné se ptát, zda by mohlo být porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce omluveno.
91.      Podle mého názoru může být totiž nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce soudem rozhodujícím v posledním stupni omluveno, i když Soudní dvůr
a posteriori rozhodne, že taková žádost podána být měla. To znamená, že později učiněný závěr Soudního dvora nemá sám o sobě za následek neomluvitelné porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
92.      Pokud soud poskytl přiměřené vysvětlení důvodů, proč měl v době, kdy rozhodoval, za to, že povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za okolností daných ve věci, která mu byla předložena, nevzniká, nemá porušení takové povinnosti, kterého se uvedený soud dopustil, za následek dostatečně závažné porušení při použití unijního práva. To mne přivádí ke druhému novému aspektu rozsudku Consorzio, který vyžaduje, aby soudy rozhodující v posledním stupni svá rozhodnutí o nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce odůvodnily.
C.      Význam odůvodnění
93.      Domnívám se sice, že rozlišování mezi výkladem a použitím nelze užitečně provádět za tím účelem, aby byly soudy rozhodující v posledním stupni zproštěny povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nicméně mám za to, že uvedené soudy musí mít při výkladu a používání unijního práva dostatečnou volnost.
94.      Jak zaznělo již v rozsudku van Gend en Loos(62), vnitrostátní soudy jsou součástí unijní soudní moci. Jejich postavení jakožto soudů Unie bylo ještě zdůrazněno a posíleno v pozdější judikatuře(63).
95.      V takovém systému musí být vztah mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy založen na vzájemné důvěře. V zásadě není žádný důvod pochybovat o tom, že soudy rozhodující v posledním stupni budou podávat žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, budou-li to považovat za důležité v zájmu jednotnosti unijního práva. Mám tudíž za to, že obava z nejednotnosti, která by mohla být důsledkem porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, je přehnaná(64).
96.      Povinnost uvést odůvodnění, kterou jsou vnitrostátní soudy vázány na základě článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) a která byla ještě posílena v rozsudku Consorzio ve vztahu k odůvodnění rozhodnutí o nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, je podle mého názoru dostatečná k tomu, aby soudy při rozhodování o tom, zda jsou povinny podat v dané konkrétní věci žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, přiměla zohledňovat zájem na jednotnosti unijního práva.
97.      Jak jsem již uvedla, v rozsudku Consorzio Soudní dvůr požadoval, aby soudy rozhodující v posledním stupni uvedly důvody, proč se ve světle tří situací specifikovaných v rozsudku CILFIT rozhodly žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nepodat. Podle mého názoru je takové odůvodnění vhodným způsobem, jak lze zaručit jednotnost unijního práva a zároveň poskytnout účinnou ochranu právům jednotlivce.
98.      Jak jsem uvedla ve svém stanovisku ve věci Remling(65), řádné odůvodnění, v němž soud rozhodující v posledním stupni vysvětlí, proč nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, může uvedený soud zprostit odpovědnosti podle rozsudku Köbler.
99.      Jaký druh odůvodnění může omluvit nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce? Řádné odůvodnění v podstatě vyžaduje, aby soud rozhodující v posledním stupni vysvětlil, proč má za to, že pravidlo unijního práva ve světle judikatury, která jej vykládá, neponechává prostor pro žádnou rozumnou pochybnost o tom, že se na daný konkrétní soubor skutkových okolností použije určitým konkrétním způsobem.
100. Pokud soud vysvětlí, proč považuje za správné právě takové použití, prokáže tím současně, že se uvedený soud nedomníval, že by Soudní dvůr nebo soudy ostatních členských států rozhodly odlišně.
101. Není možné vybavit soudy seznamem vhodných vysvětlení, neboť taková vysvětlení závisejí na okolnostech každé věci. Je však možné říci, co řádným odůvodněním není, například prázdné prohlášení, že soud nemá pochybnosti o správném použití unijního práva, aniž by vysvětlil proč, popřípadě mechanický výčet relevantních rozsudků Soudního dvora, aniž by bylo vysvětleno, proč z nich soud v dané věci vyvozuje určitý výsledek.
102. Projednávaná věc časově předchází zavedení povinnosti soudů rozhodujících v posledním stupni odůvodnit své rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce ve světle kritérií CILFIT, která nebyla před rozsudkem Consorzio výslovně zmiňována.
103. Povinnost uvést odůvodnění jakožto součást práva na spravedlivý proces však v každém případě nevychází z článku 267 SFEU, ale z článku 47 Listiny, a existuje proto, aby strany sporu mohly pochopit důvody pro vydání dotčeného rozsudku(66). Řádné vysvětlení důvodů, proč bylo určité pravidlo daným konkrétním způsobem použito, by v zásadě obsahovalo, byť nikoli výslovné, vysvětlení důvodů, proč soud nepodal žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
104. I když tedy Soudní dvůr případně dospěl k závěru, byť až ex post, jak je tomu v projednávané věci, že soud rozhodující v posledním stupni měl žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podat, neznamená to, že (nyní zjevné) porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce zmíněným soudem automaticky znamená, že je porušení unijního práva, které přiznává práva jednotlivcům, dostatečně závažné.
105. Řádné vysvětlení nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce může omluvit porušení povinnosti takovou žádost podat a nemělo by za následek dostatečně závažné porušení.
106. Takový výklad vzájemného vztahu mezi porušením normy unijního práva, která přiznává práva jednotlivcům, a porušením povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je v souladu se závěrem rozsudku Köbler. V uvedené věci měl Soudní dvůr za to, že rakouský soud rozhodující v posledním stupni nesprávně použil unijní právo a měl na své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce setrvat. Soudní dvůr nicméně konstatoval, že rozhodnutí nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce bylo omluvitelné, neboť soud nesprávně vyložil příslušný rozsudek Soudního dvora. V důsledku toho dospěl Soudní dvůr k závěru, že nedošlo k dostatečně závažnému porušení(67).
107. Na závěr této části uvádím, že pokud soud rozhodující v posledním stupni poskytne přiměřené vysvětlení důvodů, proč použil unijní právo, včetně příslušné judikatury, právě takovým způsobem, jakým tak učinil, může být rozhodnutí soudu o nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce omluveno a nemusí vést ke konstatování dostatečně závažného porušení pro účely odpovědnosti státu, i když bude takové použití ex post shledáno nesprávným.
D.      Uplatnění na projednávanou věc
108. Pokud jde o projednávanou věc, podotýkám, že pokud řešení věci závisí na použití pojmů, které do značné míry závisejí na skutkových okolnostech věci, jako je pojem „převod závodu“, může se stát, že dva soudci dospějí za stejných okolností k odlišnému závěru o tom, zda k převodu závodu došlo(68).
109. K
odlišným závěrům dospěly ostatně právě portugalský Nejvyšší soud v rozsudku z roku 2009 a Soudní dvůr v rozsudku Ferreira I.
110. Pokud Soudní dvůr v odpovědi na první předběžnou otázku potvrdí, že portugalský Nejvyšší soud nesprávně použil pojem „převod závodu“, obsažený v unijním právu, mohlo by rozhodnutí uvedeného soudu nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce obsažené v rozsudku z roku 2009 přispět ke kvalifikaci takového nesprávného použití jako dostatečně závažného porušení. Tak by tomu však bylo pouze v případě, že by uvedený soud v rozsudku z roku 2009 dostatečně nevysvětlil důvody, proč měl za to, že judikatura Soudního dvora jej vedla k závěru, že k převodu závodu za okolností daných v projednávané věci nedošlo.
111. I když měl Soudní dvůr v rozsudku Ferreira I za to, že portugalský Nejvyšší soud měl žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podat, neznamená to, že takové porušení je neomluvitelné. Ve věci Ferreira I nebyla Soudnímu dvoru položena otázka, jakým způsobem porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přispívá ke zjištění, že došlo k dostatečně závažnému porušení pro účely odpovědnosti státu.
112. Mám za to, že portugalský Nejvyšší soud zohlednil příslušnou judikaturu Soudního dvora a vysvětlil, jak na základě uvedené judikatury dospěl k závěru, že za konkrétních okolností daných v projednávané věci nedošlo k převodu závodu (viz bod 13 tohoto stanoviska)(69). Ověření této otázky však přísluší předkládajícímu soudu na základě vysvětlení obsaženého v rozsudku z roku 2009.
113. Mám rovněž za to, že právě z důvodu uvedené judikatury Soudního dvora měl portugalský Nejvyšší soud za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce není nezbytná. Dospěl k závěru, že pojem „převod závodu“ je dostatečně vyjasněn výkladem Soudního dvora, a ve věci je tudíž možno rozhodnout.
114. Soudní dvůr však v rozsudku Ferreira I konstatoval, že jedním z důvodů, proč byl portugalský Nejvyšší soud povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, byla právě skutečnost, že jiné vnitrostátní soudy považovaly pojem „převod závodu“ za složitý a žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce podávaly často (viz bod 19 tohoto stanoviska). Soudní dvůr tak měl poněkud paradoxně za to, že onen velký počet výkladů, které poskytl v různých věcech, je důvodem, proč měl i portugalský Nejvyšší soud znovu podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Uvedený soud měl naopak za to, že zmíněné výklady jsou důvodem, proč žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podávat nemusí, když konstatoval, že stávající judikatura mu poskytuje dostatečné vodítko pro použití uvedeného pojmu na nové skutkové okolnosti dané věci.
115. Názor portugalského Nejvyššího soudu je podle mého názoru přijatelným vysvětlením důvodů, proč měl za to, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podávat nemusí. To ovšem platí za předpokladu, že uvedený soud skutečně vysvětlil, proč stávající judikatura objasnila pojem „převod závodu“ natolik, že pro účely jeho použití na okolnosti dané v dotčené věci není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost.
IV.    Závěry
116. S ohledem na všechny výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na třetí otázku položenou Supremo Tribunal de Justiça (Nejvyšší soud, Portugalsko) odpověděl následovně:
„Porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je pouze jedním z faktorů, které je nutno vzít v úvahu pro účely zjištění, zda justiční omyl, kterého se dopustil soud rozhodující v posledním stupni, představuje porušení dostatečně závažné na to, aby založilo odpovědnost státu. Porušení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce může přispět ke konstatování, že porušení unijního práva přiznávajícího práva je dostatečně závažné, avšak samo o sobě nemůže založit odpovědnost státu.
Bez ohledu na to, zda soud rozhodující v posledním stupni nesprávně vyložil nebo nesprávně použil unijní právo, které přiznává práva jednotlivcům, může nepodání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce mít za následek dostatečně závažné porušení pro účely vzniku odpovědnosti státu.
Pokud soud rozhodující v posledním stupni dostatečně odůvodní, proč použil unijní právo včetně příslušné judikatury právě takovým způsobem, jakým tak učinil, rozhodnutí soudu nepodat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce může být ospravedlnitelné a nemusí vést ke konstatování dostatečně závažného porušení pro účely vzniku odpovědnosti státu.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Rozsudek ze dne 30. září 2003 (C‑224/01, dále jen „rozsudek Köbler“, EU:C:2003:513,).
3–      Rozsudek ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81,
dále jen „rozsudek CILFIT“, EU:C:1982:335).
4–      Rozsudek ze dne 6. října 2021, Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, dále jen „rozsudek Consorzio“, EU:C:2021:799).
5–      Směrnice Rady ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí závodů (neoficiální překlad) (Úř. věst. 1977, L 61, s. 26). Tato směrnice byla pozměněna směrnicí Rady 98/50/EHS ze dne 29. června 1998 (Úř. věst. 1998, L 201, s. 88).
6–      Směrnice Rady ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. 2001, L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98).
7–      V tomto ohledu viz články 3 a 4 a druhý bod odůvodnění směrnice 77/187; články 3 a 4 a bod 3 odůvodnění směrnice 2001/23.
8–      V tomto ohledu viz čl. 1 odst. 1 písm. b) a body 1, 7 a 8 odůvodnění směrnice 2001/23.
9–       Délka tohoto řízení vedla k vydání
rozsudku Evropského soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“), kterým bylo konstatováno porušení čl. 6 odst. 1 Evropské úmluvy o lidských právech (EÚLP) kvůli překročení přiměřené lhůty, jakož i porušení článku 13 EÚLP kvůli neexistenci účinného prostředku nápravy v souvislosti s nepřiměřenou délkou řízení. Viz ESLP, rozsudek ze dne 22. května 2012, Ferreira da Silva e Brito a další v. Portugalsko, CE:ECHR:2012:0522JUD004627309.
10–      Viz zejména s. 74 až 79 (přečteno s využitím strojového překladu).
11–      Viz zejména s. 49 až 57 (přečteno s využitím strojového překladu).
12–      Viz zejména s. 157 až 181 (přečteno s využitím strojového překladu). Tento rozsudek je shrnut v předkládacím rozhodnutí v projednávané věci.
13–      Rozsudkem z roku 2009 rozhodl portugalský Nejvyšší soud v podstatě takto. Nejprve tento soud popsal legislativní rámec vztahující se na převod závodu, přičemž zohlednil cíle vnitrostátních právních předpisů a ustanovení směrnic 77/187 a 2001/23, jakož i judikaturu Soudního dvora týkající se posuzování toho, zda došlo k převodu závodu. Dále pak tento soud s ohledem na kritéria stanovená vnitrostátním a unijním právem provedl toto posouzení v projednávané věci. Měl mimo jiné za to, že mezi společnostmi AIA a TAP nedošlo k formálnímu převodu a nedošlo ani k faktickému převodu vícero různých složek reorganizovaných v rámci společnosti TAP jakožto samostatného podnikatelského subjektu, a i za předpokladu, že by samostatný převod majetku mohl umožnit obnovení podniku jakožto hospodářské jednotky v rámci příjemce, toto nebylo v projednávaném případě prokázáno. Do úvahy vzal i různé skutkové okolnosti a dovodil, že na základě žádné z nich nelze konstatovat, že by došlo k převodu závodu ze společnosti AIA na společnost TAP, a odkázal v tomto ohledu na judikaturu Soudního dvora.
14–      V tomto ohledu uvedl portugalský Nejvyšší soud v rozsudku z roku 2009 v podstatě toto odůvodnění. Zaprvé vzhledem k obsahu dotčených směrnic, jejich výkladu ze strany Soudního dvora a okolnostem projednávané věci neexistují žádné relevantní výkladové pochybnosti, v jejichž důsledku by bylo třeba položit předběžnou otázku. Zadruhé Soudní dvůr vytvořil ustálenou judikaturu týkající se výkladu pojmu „převod závodu“, jelikož směrnice 2001/23 je odrazem konsolidace pojmů vyplývajících z této judikatury a tyto pojmy jsou nyní v rámci soudního (unijního a vnitrostátního) výkladu jasné, což znamená, že není nutné se nejprve obrátit na Soudní dvůr. Zatřetí otázka slučitelnosti určitých ustanovení vnitrostátního práva s touto směrnicí nemůže být předmětem žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce. Začtvrté Soudnímu dvoru nepřísluší určit, zda se na danou situaci uplatní v řízení před vnitrostátními soudy různých členských států určitá norma unijního práva; otázku, zda byl způsob, jakým odvolací soud v Lisabonu vyložil a uplatnil vnitrostátní právní předpisy týkající se převodu závodu, v souladu s výkladem směrnic 77/187 a 2001/23, který provedl Soudní dvůr, tudíž Soudnímu dvoru nebylo možné položit.
15–      C‑160/14, EU:C:2015:565.
16–      Rozsudek Ferreira I (bod 35).
17–      Viz rozsudek Ferreira I (body
29 až
31).
18–      Rozsudek ze dne 12. února 2009 (C‑466/07, EU:C:2009:85, dále jen „rozsudek Klarenberg“). Pro připomenutí – rozsudek z roku 2009 byl vydán dne 25. února 2009.
19–      Viz rozsudek Ferreira I (body
32 až
34).
20–      Viz rozsudek Ferreira I (bod
45). V tomto ohledu Soudní dvůr v bodech 41 a 42 zmíněného rozsudku upřesnil, že samotná existence protichůdných rozhodnutí vydaných soudy nižších stupňů nemůže být rozhodujícím prvkem pro uložení povinnosti podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Právě uvedené odpovídalo rozsudku ze dne 9. září 2015, X a van Dijk (C‑72/14 a C‑197/14, EU:C:2015:564, body 52 až 63), jejž Soudní dvůr vydal téhož dne a v rámci téhož soudního kolegia jako rozsudek Ferreira I a v němž konstatoval, že soud rozhodující v posledním stupni nemá povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pouze z toho důvodu, že takovou žádost v podobné věci podal soud nižšího stupně, ani nemusí vyčkat na odpověď na tuto otázku.
21–      Rozsudek Ferreira I (body 43 a 44).
22–      Viz zejména s. 203 až 215 (přečteno s využitím strojového překladu).
23–      V tomto rozsudku okresní soud v Lisabonu konstatoval, že při výkladu pojmu „převod závodu“ ve smyslu směrnice 2001/23 nedošlo k žádnému pochybení. Mimo jiné zdůraznil, že portugalský Nejvyšší soud uvedl podrobné odůvodnění zohledňující unijní právo a uznal, že podle judikatury Soudního dvora je nezbytné provést celkovou analýzu všech okolností daného případu. Nebylo možno tvrdit ani to, že by se portugalský Nejvyšší soud dopustil pochybení, pokud neodkázal na rozsudek Klarenberg, jelikož se danou otázkou zabýval v obecné rovině. Okresní soud v Lisabonu rovněž uvedl, že rozhodnutí nepoložit předběžnou otázku zdůvodnil portugalský Nejvyšší soud logicky a srozumitelně, a i kdyby se toto rozhodnutí ukázalo na základě informací, které vyšly najevo později, jako chybné, nebylo by možné toto pochybení kvalifikovat jako dostatečně závažné porušení unijního práva.
24–      Viz zejména s. 318 až 382 (přečteno s využitím strojového překladu).
25–      V uvedeném rozsudku odvolací soud v Lisabonu konstatoval, že s ohledem na celkové posouzení všech skutečností a okolností, které musí být provedeno v souladu s judikaturou Soudního dvora, portugalský Nejvyšší soud nevyložil pojem „převod závodu“ nesprávně. Mimo jiné zdůraznil, že v důsledku rozsudku Klarenberg se toto posouzení nezměnilo a že k rozhodnutí o tom, zda v konkrétním případě došlo k převodu závodu, je příslušný vnitrostátní soud. Měl rovněž za to, že portugalský Nejvyšší soud porušil povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, když nesprávně posoudil, zda je třeba od splnění této povinnosti upustit, ale že za konkrétních okolností projednávané věci to nebylo zjevné. Poukázal zejména na to, že portugalský Nejvyšší soud vzal v úvahu relevantní ustanovení dotčených směrnic a judikaturu Soudního dvora týkající se pojmu „převod závodu“.
26–      V tomto ohledu předkládající soud uvádí, že v rozsudku Köbler a v rozsudku ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602), konstatoval Soudní dvůr, že k dostatečně závažnému porušení unijního práva nedošlo.
27–      Podle čl. 23 odst. 3 nařízení s mocí zákona č. 64-A/89 ze dne 27. února 1989, kterým se upravuje právní režim ukončení individuálních pracovních smluv a uzavírání a ukončení pracovních smluv na dobu určitou, platilo, že přijetí odškodnění ze strany zaměstnanců, jejichž smlouva byla ukončena v důsledku hromadného propouštění, znamená souhlas s propuštěním.
28–      Mám-li si vypůjčit výraz použitý generálním advokátem M. Bobkem v jeho stanovisku ve věci Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:340, bod 131).
29–      Viz rozsudek Köbler (zejména body 30 až 50).
30–      Viz zejména rozsudky ze dne 19. listopadu 1991, Francovich a další (C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428), a ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79).
31–      Viz rozsudek Köbler (body 51 a 52).
32–      V oblasti mimosmluvní odpovědnosti Unie obdobně viz rozsudek ze dne 10. září 2019, HTTS v. Rada (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, bod 34), v němž Soudní dvůr uznal, že „požadavek dostatečně závažného porušení normy unijního práva vyplývá […] z nutnosti vyvážit ochranu jednotlivců před protiprávním jednáním orgánů na straně jedné a prostor pro uvážení, který musí být přiznán těmto orgánům, aby nebyla paralyzována jejich činnost, na straně druhé“.
33–      Rozsudek Köbler (bod 53) (kurzivou zvýraznila autorka tohoto stanoviska). Soudní dvůr tuto tezi zopakoval i v jiných věcech týkajících se odpovědnosti státu přičitatelné vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni. Viz například rozsudky ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, body 32 a 42); ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 24), a ze dne 29. července 2019, Hochtief Solutions Magyarországi Fióktelepe (C‑620/17, EU:C:2019:630, bod 41).
34–      Viz rozsudek Köbler (bod 55). Podobné faktory byly uvedeny i v pozdějších rozsudcích týkajících se odpovědnosti státu přičitatelné vnitrostátním soudům rozhodujícím v posledním stupni. Viz například rozsudky ze dne 13. června 2006, Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 43), a ze dne 28. července 2016, Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 25).
35–      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 5. března 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 56).
36–      Pokud jde o jeden z význačných příkladů, viz rozsudek ze dne 24. září 1998, Brinkmann (C‑319/96, EU:C:1998:429, zejména body 30 až 33), v němž Soudní dvůr konstatoval, že nesprávné použití unijní směrnice v daňové oblasti vnitrostátním správním orgánem, který provedl nesprávné zařazení výrobku, jenž podléhá dani, nepředstavuje dostatečně závažné porušení.
37–      Přestože jsou tedy všechny faktory vyjmenovány společně, faktor týkající se omluvitelnosti nebo neomluvitelnosti porušení je podle všeho ústředním faktorem, který v sobě ostatní faktory zahrnuje. V tomto smyslu viz stanoviska generálního advokáta P. Légera ve věci Köbler (C‑224/01, EU:C:2003:207, bod 139) a ve věci Traghetti del Mediterraneo (C‑173/03, EU:C:2005:602, bod 71).
38–      Takto si vykládám konstatování Soudního dvora v rozsudku Köbler (bod 56), podle kterého „[v] každém případě je porušení práva [Unie] dostatečně závažné, pokud bylo dotčené rozhodnutí přijato ve zjevném rozporu s judikaturou Soudního dvora v dané oblasti“.
39–      V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, body 46 a 47).
40–      Vzhledem k tomu, že povinnost podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla uložena v obecném zájmu spočívajícím v zajištění jednotnosti unijního práva, může být vymáhána žalobou pro nesplnění povinnosti na základě článků 258 až 260 SFEU. Viz například rozsudky ze dne 4. října 2018, Komise v. Francie (Zálohová srážková daň z příjmů z kapitálového majetku) (C‑416/17, EU:C:2018:811), a ze dne 14. března 2024, Komise v. Spojené království (rozsudek Nejvyššího soudu) (C‑516/22, EU:C:2024:231).
41–      V tomto ohledu viz nedávný rozsudek Soudního dvora ESVO ze dne 5. června 2025, Dartride AS v. Norský stát (E-25/24, bod 36), v němž uvedený soud konstatoval: „Článek 267 třetí pododstavec SFEU tak pouze hraje určitou roli při posuzování závažnosti porušení, nejedná se o jednu ze základních podmínek existence odpovědnosti […]“.
42–      Viz rozsudek CILFIT (body 10, 13, 14 a 16).
43–      Viz rozsudek CILFIT (body 13 a 14).
44–      Rozsudek CILFIT (bod 16). Zmíněnými třemi situacemi podle rozsudku CILFIT jsem se podrobněji zabývala ve svém stanovisku ve věci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, body 24 až 35).
45–      V tomto ohledu podle mého názoru acte clair neznamená, že by jasné pravidlo unijního práva mohlo být na okolnosti dané věci uplatňováno mechanicky. Spíše to znamená, že soud rozhodující v posledním stupni musí vyložit použitelné unijní právo v souladu s výkladovými pravidly použitými Soudním dvorem (kritéria CILFIT) a rozhodnout, zda je ponechán prostor pro rozumnou pochybnost o tom, že by Soudní dvůr mohl na základě stejných výkladových pravidel dospět k odlišnému závěru. V tomto ohledu viz Petrić, D., „How to make a unicorn or ‚there never was an »acte clair« in EU
law‘: Some remarks about Case C‑561/19 Consorzio Italian Management“, Croatian Yearbook of European Law & Policy, sv. 17, 2021, s. 307 až 328.
46–      Srov. rozsudky CILFIT (body 16 a 21) a Consorzio (body 33, 39 a 66).
47–      Viz rozsudek Consorzio (bod 51). Viz dále mé stanovisko ve věci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, zejména body 43 až 61), ve kterém jsem analyzovala odůvodnění a právní základ takové povinnosti.
48–      Viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, zejména body 131 až 181).
49–      Ve svém stanovisku ve věci Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, bod 134) generální advokát M. Bobek navrhl, aby byl vnitrostátní soud rozhodující v posledním stupni povinen podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce pouze v případě, že v této věci je nastolena: i) obecná otázka výkladu unijního práva (nikoli jeho použití), ii) ve vztahu k níž objektivně existuje několik rozumně možných výkladů a iii) odpověď na tuto otázku nelze vyvodit ze stávající judikatury Soudního dvora (nebo se předkládající soud chce od této judikatury ve vztahu k této otázce odchýlit).
50–      Viz například Broberg, M. a Fenger, N., „If you love somebody set them free: On the Court of Justice’s revision of the acte clair doctrine“, Common Market Law Review, sv. 59, č. 3, 2022, s. 711 až 738, zejména s. 735 až 736, kteří uvádějí, že změnou formulace Soudní dvůr podpořil výklad, podle kterého je cílem článku 267 SFEU zajistit jednotný výklad, a nikoli zapojit Soudní dvůr do každého obtížného použití unijního práva soudy rozhodujícími v posledním stupni.
51–      Viz například Cecchetti, L. a Gallo, D., „The unwritten exceptions to the duty to refer after Consorzio Italian Management II: ‚CILFIT Strategy‘ 2.0 and its loopholes“, Review of European Administrative Law, sv. 15, č. 3, 2022, s. 29 až 61, zejména s. 52 a 53.
52–      Například Broberg, M. a Fenger, N., Broberg and Fenger on Preliminary References to the European Court of Justice, 3. vyd., Oxford University Press, Oxford, 2021, s. 216 až 218, tvrdí, že rozsudek Ferreira I je příkladem použití unijního práva.
53–      Rozsudek Soudního dvora ve věci Ferreira I lze rovněž vykládat jako použití unijního práva, jelikož Soudní dvůr vyložil pojem „převod závodu“ v kontextu konkrétních okolností uvedené věci (viz bod 17 tohoto stanoviska). Avšak vzhledem k tomu, že rozdělení úkolů v rámci řízení o předběžné otázce je popsáno tak, že Soudní dvůr unijní právo vykládá a vnitrostátní soudy je používají, je pravděpodobné, že odpověď Soudního dvora v uvedené věci by byla kvalifikována jako výklad unijního práva.
54–      Viz bod 19 tohoto stanoviska.
55–      Viz stanovisko generálního advokáta F. Capotortiho ve věci Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:267, bod 4; 1982 ECR 3432, zejména s. 3435). Takový argument použil k odmítnutí teorie acte clair chápané v tom smyslu, že pokud je pravidlo jasné, není nezbytné jej vykládat, je pouze třeba je použít.
56–      Ve svém stanovisku ve věci Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, bod 149) ostatně generální advokát M. Bobek tuto komplikaci připustil, když uvedl, že nenavrhuje, „abychom se zbavili jednoho jednorožce, jen abychom jej mohli okamžitě nahradit jiným“.
57–      Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. 2004, L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/08, s. 10).
58–      Stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, bod 140).
59–      Viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ve věci Consorzio Italian Management a Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:291, bod 140, poznámka pod čarou 115) [zejména s odkazem na rozsudek ze dne 22. prosince 2008, Wallentin-Hermann (C‑549/07, EU:C:2008:771, bod 23)].
60–      Dnes víme, že střet letounu s ptákem představuje mimořádnou okolnost, jak Soudní dvůr konstatoval v rozsudku ze dne 4. května 2017, Pešková a Peška (C‑315/15, EU:C:2017:342, bod 26).
61–       To neznamená, že se Soudní dvůr nemůže v rámci své soudní politiky rozhodnout, že na otázku týkající se výkladu unijního práva poskytne obecnější odpověď. V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta F. G. Jacobse ve věci Wiener S. I. (C‑338/95, EU:C:1997:352, zejména body 8 až 21 a 48), v němž při posuzování výkladu pojmu „převod závodu“ provedeného Soudním dvorem doporučuje mimo jiné právě druhý uvedený přístup.
62–      Rozsudek ze dne 5. února 1963 (26/62, EU:C:1963:1).
63–      Viz například rozsudek ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C‑64/16, EU:C:2018:117).
64–      Souhlasím však s tím, že v době, kdy bylo rozhodováno ve věci CILFIT, to mohlo být obtížné. Viz například Rasmussen, H., „The European Court’s acte clair strategy in CILFIT Or: acte clair, of course! But what does it mean?“, European Law Review, sv. 40, č. 4, 2015, s. 475 až 489 (v tomto článku je přetištěn starší článek zveřejněný v European Law Review, sv. 9, 1984, s. 242 až 259).
65–      Viz mé stanovisko ve věci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, bod 50). Viz též Krommendijk, J., „‚Open sesame!‘: Improving access to the ECJ by requiring national courts to reason their refusals to refer“, European Law Journal, sv. 42, č. 1, 2017, s. 46 až 62, zejména s. 59, poznámka pod čarou 104, který uvádí: „Pro vnitrostátní soud, jenž rozhoduje o žalobě domáhající se nároku z odpovědnosti státu ve smyslu rozsudku Köbler, je rovněž jednodušší posoudit, zda soud kritéria odpovědnosti skutečně naplnil. Podle všeho není nepřiměřené se domnívat, že pokud vnitrostátní soudy své odmítnutí podat žádost o rozhodnutí o předběžné otázce odůvodní, mohou se snadněji vyhnout odpovědnosti z důvodu, že jim nelze vytýkat nedostatek dobré víry“.
66–      Viz mé stanovisko ve věci Remling (C‑767/23, EU:C:2025:486, body 52 a 59).
67–      Viz rozsudek Köbler (body 123 a 124).
68–      Viz například Beltzer, R. M., „The Transfer of Undertakings and the Importance of Taking Over Personnel – A Vicious Circle?“, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, sv. 23, č. 1, 2007, s. 139 až 155, zejména s. 141 a 142, který měl za to, že i když Soudní dvůr poskytl určité výkladové faktory, „je například možné, aby dva soudci rozhodli při poskytování odpovědi na otázku, zda došlo k převodu podniku, o stejných skutkových okolnostech odlišně. Je prakticky nemožné prezentovat takovou subjektivitu evropskému soudu, neboť vyvažování faktorů podle rozsudku Spijkers je spíše otázkou zjišťování skutkového stavu, nikoli posuzováním právní otázky“.
69–      V tomto ohledu nezpůsobuje opominutí rozsudku Klarenberg, který Soudní dvůr vydal jen několik dní před rozsudkem z roku 2009, žádný významný rozdíl při posuzování otázky, zda portugalský Nejvyšší soud mohl mít za to, že podání žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není nezbytné. Uvedený rozsudek byl pouze jedním z řady rozsudků vysvětlujících pojem „převod závodu“ v kontextu různých skutkových okolností.