62017CC0590
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MICHALA BOBKA
přednesené dne 15. listopadu 2018 (
1
)
Věc C‑590/17
Henri Pouvin
Marie Dijoux
proti
Electricité de France (EDF)
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce předložená Cour de cassation (Kasační soud, Francie)]
„Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce – Směrnice 93/13/EHS – Zneužívající ujednání ve spotřebitelských smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem – Pojem ‚prodávající nebo poskytovatel‘ – Pojem ‚spotřebitel‘ – Úvěrová smlouva uzavřená mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem a jeho manželem či manželkou za účelem koupě nemovitosti určené k bydlení“
I. Úvod
1.
Henri Pouvin a Marie Dijoux uzavřeli úvěrovou smlouvu k financování koupě nemovitosti se společností Electricité de France (dále jen „EDF“), zaměstnavatelem H. Pouvina. Úvěrová smlouva obsahovala ujednání o ukončení platnosti smlouvy: jestliže příjemce úvěru přestane být zaměstnancem dané společnosti, úvěr se stane okamžitě splatným.
2.
Poté, co H. Pouvin odešel ze společnosti EDF, podala tato společnost žalobu na splacení úvěru. Henri Pouvin a Marie Dijoux se bránili tvrzením, že s ohledem na vnitrostátní předpisy provádějící směrnici Rady 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách (
2
) je ujednání o automatickém ukončení platnosti smlouvy zneužívající. Společnost EDF má nicméně za to, že směrnice 93/13 se nepoužije, protože uvedenou společnost nelze považovat za „prodávajícího nebo poskytovatele“ ve smyslu této směrnice.
3.
Kdo je „prodávající nebo poskytovatel“? Přestože pojmy „prodávající nebo poskytovatel“, jakož i pojem „spotřebitel“ byly vykládány Soudním dvorem již mnohokrát, projednávaná věc otevírá další neprobádaný rozměr týkající se těchto pojmů: zda společnost při poskytování úvěrů svým zaměstnancům (nebo v tomto ohledu jiných služeb), které nesouvisí s její hlavní oblastí odborné způsobilosti, jedná jako „prodávající nebo poskytovatel“, a zda její zaměstnanci mohou být v takové situaci považováni za „spotřebitele“.
II. Právní rámec
4.
Desátý bod odůvodnění směrnice 93/13 stanoví: „vzhledem k tomu, že účinnější ochrany spotřebitele lze dosáhnout přijetím jednotných právních předpisů v oblasti zneužívajících ujednání; že takové přepisy by se měly vztahovat na všechny smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli; že z působnosti této směrnice musí být vyňaty mimo jiné pracovní smlouvy, smlouvy týkající se dědického práva, smlouvy týkající se rodinného práva a smlouvy týkající se zřizování a organizace společností nebo dohod o sdružení fyzických osob“.
5.
Článek 1 odst. 1 směrnice 93/13 stanoví: „Účelem této směrnice je sblížit právní a správní předpisy členských států týkající se zneužívajících ujednání ve smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem“.
6.
Článek 2 směrnice 93/13 obsahuje následující definice:
„[…]
b)
‚spotřebitelem‘ [se rozumí] fyzická osoba, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely, které nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání;
c)
‚prodávajícím nebo poskytovatelem‘ [se rozumí] fyzická nebo právnická osoba, veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněná, která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činnost[í] nebo povoláním.“
7.
Podle čl. 3 odst. 1 uvedené směrnice „smluvní ujednání, která nebylo individuálně sjednáno, je považováno za zneužívající, jestliže v rozporu s požadavkem poctivosti způsobuje významnou nerovnováhu v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele“.
III. Skutkové okolnosti, řízení a předběžné otázky
8.
V dubnu roku 1995 poskytla společnost EDF H. Pouvinovi a jeho manželce M. Dijoux (dále jen „žalobci“) úvěr. V té době byl H. Pouvin zaměstnancem společnosti. Úvěr poskytnutý s cílem financovat koupi jejich nemovitosti určené k bydlení činil 57625,73 eura a byl splatný ve 240 měsíčních splátkách rozdělených na dvě desetiletá období splácení se sazbami 4,75 % a 8,75 %. Úvěr byl poskytnut v rámci mechanismu podpory koupě nemovitosti k bydlení ve smyslu loi no79-596 du 13 juillet 1979 relative à l’information et à la protection des emprunteurs dans le domaine immobilier (zákon č. 79-596 ze dne 13. července 1979 o informování a ochraně příjemců úvěrů v oblasti nemovitostí).
9.
Článek 7 úvěrové smlouvy stanovil, že platnost smlouvy k datu události automaticky skončí, pokud příjemce úvěru přestane být z jakéhokoliv důvodu zaměstnancem společnosti EDF (ujednání o automatickém ukončení platnosti smlouvy). V důsledku toho se v případě ukončení pracovního poměru stanou půjčené peněžní prostředky okamžitě splatné, přestože příjemce úvěru plnil všechny své povinnosti.
10.
Dne 1. ledna 2002 podal H. Pouvin ve společnosti výpověď. Následně žalobci přestali úvěr splácet.
11.
Dne 5. dubna 2012 podala společnost EDF na žalobce žalobu k tribunal de grande instance de Saint-Pierre de la Réunion (okresní soud, Saint-Pierre, Réunion, Francie) na zaplacení částky ve výši 50238,37 eura sestávající ze zbývající dlužné jistiny, úroků ode dne 1. ledna 2002 a dlužné smluvní pokuty ve výši 3517 eur.
12.
Ve svém rozsudku ze dne 29. března 2013 tento soud rozhodl, že ujednání o automatickém ukončení platnosti smlouvy je zneužívající. Zamítl žalobu společnosti EDF na určení, že platnost smlouvy automaticky skončila. Rozhodl však, že úvěrová smlouva měla být ukončena, neboť žalobci neplatili splátky.
13.
Rozsudkem ze dne 12. září 2014 cour d’appel de Saint-Denis de la Réunion (odvolací soud, Saint-Denis, Réunion, Francie) zrušil rozsudek ze dne 29. března 2013. Tento soud konstatoval, že úvěr byl poskytnut společností EDF jednající pouze v postavení zaměstnavatele, a nikoliv jako „prodávající nebo poskytovatel“. Skutečnost, že společnost EDF má oddělení spravující úvěry poskytované zaměstnancům, je podle tohoto rozsudku irelevantní. Nehledě na tento závěr tento soud také konstatoval, že ujednání o automatickém ukončení platnosti smlouvy nebylo ani neplatné, ani zneužívající, neboť je součástí smlouvy, jež přináší zaměstnanci výhody, jimiž je ujednání o ukončení platnosti smlouvy vyváženo. Tento soud tudíž rozhodl, že k automatickému ukončení platnosti smlouvy došlo dne 1. ledna 2002. Žalobcům uložil povinnost zaplatit společnosti EDF částku 50238,37 eura s úrokem ve výši 6 % per annum od 1. ledna 2002, po odečtení již dříve zaplacených částek, a částku 3517 eur jako smluvní pokutu zvýšenou o zákonem stanovené úroky od téhož dne.
14.
Žalobci podali proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Francie), předkládajícímu soudu. Maje za to, že řešení sporu závisí na výkladu směrnice 93/13, přerušil uvedený soud řízení a položil Soudnímu dvoru následující otázky:
„1)
Musí být článek 2 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že pokud taková společnost, jako je společnost EDF, poskytne zaměstnanci úvěr na financování koupě nemovitosti v rámci mechanismu podpory koupě nemovitosti k bydlení, o který mohou žádat pouze zaměstnanci této společnosti, jedná jako prodávající nebo poskytovatel?
2)
Musí být článek 2 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že pokud taková společnost, jako je společnost EDF, poskytne úvěr na nemovitost manželovi či manželce svého zaměstnance, který není zaměstnancem či zaměstnankyní této společnosti, ale solidárním spolupříjemcem úvěru, jedná jako prodávající nebo poskytovatel?
3)
Musí být článek 2 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že zaměstnanec takové společnosti, jakou je společnost EDF, který si od této společnosti vezme úvěr na nemovitost, jedná jako spotřebitel?
4)
Musí být článek 2 [směrnice 93/13] vykládán v tom smyslu, že manžel či manželka tohoto zaměstnance, který si vezme tentýž úvěr, nikoli však jako zaměstnanec společnosti, ale jako solidární spolupříjemce úvěru, jedná jako spotřebitel?“
15.
Písemná vyjádření předložili žalobci, společnost EDF, řecká a francouzská vláda a Evropská komise. Tyto zúčastněné strany, s výjimkou žalobců, přednesly rovněž ústní vyjádření na jednání konaném dne 12. září 2018.
IV. Posouzení
16.
V rámci svých čtyř otázek se Cour de Cassation (Kasační soud, Francie) táže, zda v případě, kdy zaměstnavatel, jako je společnost EDF, poskytne zaměstnanci, jakož i jeho manželce (která není zaměstnankyní) úvěr na nemovitost určený k financování koupě nemovitosti, jež má být jejich hlavním bydlištěm, může být společnost považována za „prodávajícího nebo poskytovatele“ a žalobci za „spotřebitele“ ve smyslu čl. 2 písm. b) a c) směrnice 93/13.
17.
Pro účely zodpovězení této otázky se budu nejprve obecně zabývat pojmy „prodávající nebo poskytovatel“ a „spotřebitel“, a tudíž také oblastí působnosti směrnice 93/13 (A). Následně se budu společně zabývat otázkami 1 a 2: může být společnost EDF považována za „prodávajícího nebo poskytovatele“ za okolností projednávané věci (B)? Nakonec se budu věnovat otázkám 3 a 4: mohou být žalobci považováni za „spotřebitele“ ve smyslu směrnice (C)?
A.
Pojmy „spotřebitel“ a „prodávající nebo poskytovatel“
18.
Na úvod je třeba zdůraznit, že směrnice 93/13 nevymezuje oblast své působnosti prostřednictvím výčtu druhů smluv nebo předmětů plnění, které mají být upraveny takovými smlouvami. Namísto toho lze oblast působnosti této směrnice vyvodit z jejího čl. 1 odst. 1: vztahuje se na „smlouv[y] uzavíran[é] mezi prodávajícím zboží nebo poskytovatelem služeb a spotřebitelem“. Pojmy „prodávající nebo poskytovatel“ a „spotřebitel“ jsou pak definovány v čl. 2 písm. b) a c) s poukazem na to, zda osoba jedná pro účely, jež spadají, nebo nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání (
3
). Směrnice 93/13 tudíž definuje smlouvy, na které se vztahuje, prostřednictvím odkazu na postavení, v němž smluvní strany jednají.
19.
Je třeba také zdůraznit, že projednávaná věc se zabývá první fází: předkládající soud se táže, zda lze účastníky předmětné úvěrové smlouvy považovat za „spotřebitele“, resp. „prodávajícího nebo poskytovatele“ ve smyslu směrnice 93/13, a zda je směrnice tudíž použitelná. Otázky se proto výlučně týkají posouzení postavení, v němž jednali žalobci a společnost EDF, a to v souladu s definicí zakotvenou v čl. 2 písm. b) a c) směrnice. Naproti tomu se věc projednávaná Soudním dvorem netýká posouzení toho, zda je určité smluvní ujednání v kontextu úvěrové smlouvy zneužívající. To je otázkou hmotněprávního posouzení podle článku 3 směrnice.
20.
S ohledem na toto úvodní vysvětlení lze z existující judikatury Soudního dvora vyčíst řadu vodítek pro toto posouzení.
21.
Zaprvé posouzení oblasti působnosti směrnice 93/13 prostřednictvím pojmů „spotřebitel“ a „prodávající nebo poskytovatel“ závisí na funkčním kritériu. To znamená, že pojmy „prodávající nebo poskytovatel“ a „spotřebitel“ musí být posouzeny na základě toho, zda smluvní vztah vznikl v rámci jednání „spadajícího“ nebo naopak „nespadajícího do rámce“ obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání (
4
).
22.
Zadruhé posouzení musí být provedeno in concreto a je třeba mít na paměti postavení, v jakém strany jednaly v dané smlouvě. To znamená, že postavení „spotřebitele“ a „prodávajícího nebo poskytovatele“ není pevně dané: tatáž osoba může být považována za jednu či druhou nebo i žádnou z těchto osob, a to v závislosti na konkrétních smluvních souvislostech (
5
). Jak již Soudní dvůr potvrdil, z tohoto vyplývá, že analýza musí být nezbytně provedena případ od případu (
6
).
23.
Zatřetí musí být pojmy „spotřebitel“ a „prodávající nebo poskytovatel“ posouzeny objektivním způsobem. Zda může být osoba klasifikována jako „spotřebitel“ nebo jako „prodávající nebo poskytovatel“ v daném smluvním vztahu, musí být posouzeno prostřednictvím objektivního obecného posouzení dříve stanoveného funkčního kritéria (
7
). Jinými slovy, zda je osoba opravdu neinformovaná, nebo má ve skutečnosti vyšší úroveň znalostí, hospodářské síly, odbornosti nebo je lépe připravena, by nemělo ovlivnit analýzu toho, zda smluvní strana jedná pro účely, které spadají nebo naopak nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání ve smyslu čl. 2 písm. b) a c) směrnice 93/13 (
8
).
24.
Jaké je tedy konkrétně toto kritérium, budeme-li brát na zřetel tyto obecné aspekty? V průběhu řízení před Soudním dvorem zúčastněné strany, které předložily vyjádření, vznesly řadu úvah, které nejsou podle mého názoru úplně relevantní pro rozhodnutí o postavení smluvních stran, v jakém strany uzavřely smlouvu. Například žalobci tvrdili, že společnost EDF má zvláštní oddělení. To má prokazovat, že společnost EDF jednala jako prodávající nebo poskytovatel, protože disponuje odbornými znalostmi a organizační strukturou. Společnost EDF navíc pravidelně vede jednání o takovýchto smlouvách. Řecká a francouzská vláda také tvrdily, že existence zvláštní služby v rámci struktury společnosti EDF prokazuje, že žalobci jsou v podřazeném postavení, pokud jde o informace a vyjednávací sílu. Obě vlády, jakož i Komise připomněly judikaturu Soudního dvora, podle které jsou důsledky nerovnosti mezi smluvními stranami zhoršeny, když se předmětná smlouva týká základní potřeby spotřebitele. V tomto případě se jedná o koupi nemovitosti k bydlení (tedy potřeby obstarat si bydlení) a týká se částek, které představují jednu z nejvýznamnějších položek v rozpočtu spotřebitele, zatímco z právního hlediska je smlouva obvykle upravena složitou vnitrostátní úpravou, s níž jsou jednotlivci často pramálo seznámeni (
9
).
25.
Podle mého názoru by mohlo být užitečné připomenout rozdíl mezi třemi různými soubory faktorů: i) kritéria pro vymezení oblasti působnosti směrnice (v jakém postavení strany uzavíraly smlouvu?); ii) kritéria vztahující se k věcnému posouzení zneužívající povahy smluvních podmínek (je daná smluvní podmínka v předmětné smlouvě zneužívající?); a iii) zásadní důvody, kvůli kterým byla zavedena ochrana směrnice (jaké problémy bylo třeba řešit?).
26.
Pokud jde nejprve o bod iii), základní princip ochrany stanovený ve směrnici 93/13 předpokládá, že ve vztahu k „prodávajícímu nebo poskytovateli“ se spotřebitel „nachází v nerovném postavení, neboť musí být považován za méně informovaného, ekonomicky slabšího a právnicky méně zkušeného než jeho smluvní partner“ (
10
). To odráží myšlenku, na které je založen celý systém směrnice: jejím cílem je zavedení ochranného systému založeného na předpokladu, že „se spotřebitel nachází v nerovném postavení vůči prodávajícímu nebo poskytovateli jak z hlediska vyjednávací síly, tak úrovně informovanosti“ (
11
). Obecně řečeno, toto „vede [spotřebitele] k tomu, že přistupuje na podmínky předem vyhotovené prodávajícím nebo poskytovatelem, aniž může ovlivnit jejich obsah“ (
12
).
27.
Vyjádření v projednávané věci, která se týkají nerovnosti mezi stranami a horšího postavení žalobců, pokud jde o informace a vyjednávací sílu, prokazují, že výsledky dosažené v důsledku použití výše uvedeného kritéria odpovídají ochrannému cíli směrnice 93/13. Podobně úvahy týkající se existence zvláštního oddělení a pravidelnosti, se kterou jsou smlouvy uzavírány, potvrzují postavení nadřazenosti, které směrnice předpokládá u osob splňujících funkční a objektivní kritérium definice v čl. 2 písm. c) směrnice.
28.
Tento širší základní princip však není kritériem, které by muselo být splněno v každém jednotlivém případě. Takové úvahy proto nejsou přesvědčivé per se pro posouzení, zda společnost EDF jednala jako „prodávající nebo poskytovatel“, to znamená, pro účely které spadají, nebo naopak nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání.
29.
Určení, zda je směrnice 93/13 použitelná, totiž nezávisí na poměrném vážení postavení stran, pokud jde o znalosti, odbornost nebo hospodářskou sílu. Unijní zákonodárce již zakotvil toto vážení v právních předpisech. Učinil tak začleněním generalizace: ti, kteří jednají mimo rámec své obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání, mají obvykle nižší úroveň znalostí a navíc je jejich vyjednávací síla slabší, pokud jsou smluvní podmínky předem vyhotovené prodávajícím nebo poskytovatelem, neboť nemohou ovlivnit jejich obsah. Široká definice obou pojmů „prodávající nebo poskytovatel“ a „spotřebitel“, založená na funkčním a objektivním kritériu, totiž souvisí s tímto ochranným cílem. Není to však podmínkou pro určení, kdo je prodávající nebo poskytovatel na jedné straně a kdo spotřebitel na druhé straně.
30.
Pokud jde o úvahy vztahující se k bodu ii): zda existuje významná nerovnováha v právech a povinnostech stran, které vyplývají z dané smlouvy, v neprospěch spotřebitele, jakož i z tohoto hlediska existence jakýchkoliv podmínek uvedených v příloze směrnice 93/13, jsou otázky vztahující se k věcnému posouzení zneužívající povahy smlouvy. Opět platí, že se nevztahují – přinejmenším ne přímo – k postavení stran uzavírajících smlouvu.
31.
Proto jediným určujícím kritériem pro rozhodnutí, zda existuje spotřebitelská smlouva, tj. aspekt uvedený výše pod bodem i), zůstávají jednoduše dvě kumulativní podmínky (
13
). Těmi jsou: a) zda existuje smlouva a b) zda byla uzavřena jednou stranou pro účely, které nespadají do rámce její obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání (spotřebitel), a druhou stranou, která jednala pro účely, které souvisejí s její obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním (prodávající nebo poskytovatel).
32.
Posouzení toho, zda osoba jedná pro účely, které souvisejí s její obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním, vyžaduje ověření všech relevantních skutečností a okolností (
14
). Právě v této souvislosti Soudní dvůr ve svém nedávném rozsudku ve věci Kamenova vyjmenoval řadu orientačních kritérií, která mohou být relevantní pro zjištění, zda fyzická osoba prodávající zboží na internetu může být považována za „prodávajícího nebo poskytovatele“ ve smyslu směrnice 2005/29/ES a směrnice 2011/83/EU (
15
). Soudní dvůr vyjmenoval nejméně devět faktorů. Faktory jako organizace, úmysl docílit zisku, kompetence nebo pravidelnost činnosti mohou být zahrnuty pod některá z orientačních (avšak nikoli výlučných či taxativních) kritérií pro určení, zda lze osobu považovat za „obchodníka“, který je definován v těchto směrnicích podobným způsobem, jako je definován pojem „prodávající nebo poskytovatel“ ve směrnici 93/13 (
16
).
33.
Mělo by být patrně zdůrazněno, jak učinil Soudní dvůr v bodě předcházejícím tomuto výčtu, že tyto aspekty mohou být užitečné pro posouzení postavení nebo statusu „prodávajícího nebo poskytovatele“ u fyzické osoby jednající ve (stále poměrně novém) světě online trhu. Tento výčet by nicméně neměl být chápán jako určitý kontrolní seznam, který by skutečně musel být ověřován.
34.
Projednávaná věc je však trochu jiná, protože se týká právnické osoby, která, jak vysvětlím v oddíle B tohoto stanoviska, skutečně jedná pro účely, které souvisejí s její obchodní činností. V takové situaci by totiž výše uvedené aspekty mohly mít nanejvýš určitou potvrzující hodnotu, ale každopádně nejsou rozhodující. Nedostatečná kompetence, specializace nebo organizace nezbytně nevylučují status „prodávajícího nebo poskytovatele“ (
17
). Totéž platí, pokud jde o opakování nebo pravidelnost činnosti, v jejímž rámci je smlouva uzavírána. Stejně tak skutečnost, jaký zisk je smlouvou dosažen (pokud vůbec nějaký), může mít omezený význam: na jedné straně existují činnosti, jejichž účelem není dosažení okamžitého zisku, ale na druhé straně to neznamená, že nesledují obchodní účel v dlouhodobém horizontu.
35.
Jsou to tyto úvahy, posuzované ve zvláštním kontextu projednávané věci, kterými se nyní budu zabývat.
B.
K otázce, zda je společnost EDF „prodávajícím nebo poskytovatelem“
36.
Všechny zúčastněné strany, které předložily vyjádření, s výjimkou společnosti EDF souhlasí, že společnost EDF jednala pro účely předmětné smlouvy jako „prodávající nebo poskytovatel“ ve smyslu směrnice 93/13.
37.
Společnost EDF tvrdí, že nemá postavení „prodávajícího nebo poskytovatele“, pokud jde o dotčenou úvěrovou smlouvu. Neuzavřela tuto konkrétní smlouvu v postavení podnikatele. Poskytování úvěrů nespadá do oblasti její odborné způsobilosti. Společnost EDF není bankou. Poskytuje úvěry pouze ve prospěch svých zaměstnanců jako součást své sociální politiky.
38.
Tento argument se opírá o tři aspekty: 1) úvěrová smlouva nespadá do odborné způsobilosti společnosti EDF; 2) smlouva souvisí s pracovní smlouvou a 3) smlouva je součástí sociální politiky společnosti EDF pro její zaměstnance. V této části se budu zabývat těmito třemi aspekty postupně.
1. Oblast odborné způsobilosti „prodávajícího nebo poskytovatele“
39.
Podle názoru společnosti EDF může být osoba považována za „prodávajícího nebo poskytovatele“ pouze v rámci konkrétní oblasti činnosti, která odpovídá oblasti její odborné způsobilosti. Obchodní činnost společnosti EDF spočívá ve výrobě a dodávce energie. Nemůže být proto považována za podnikatele v oblasti úvěrových služeb. Podobně společnost EDF tvrdila, že skutečnost, že podnik má jídelnu pro své zaměstnance, z něj nečiní „prodávajícího nebo poskytovatele“ v odvětví restauračních služeb.
40.
Takový přístup k výkladu pojmu „prodávající nebo poskytovatel“ se jeví být poměrně restriktivní. V praxi by to znamenalo nahrazení současného znění čl. 2 písm. c) směrnice 93/13, konkrétně „jedná[ní] pro účely související s její obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním“ něčím ve smyslu „jednání výlučně v rámci něčí odborné způsobilosti“. Nacházím jen malou oporu pro takový výklad v textu, kontextu a účelu směrnice, jakož i současné judikatuře Soudního dvora.
41.
Počínaje judikaturou lze připomenout, že Soudní dvůr již konstatoval, že vedlejší služby nebo činnosti prováděné způsobem, který usnadňuje nebo podporuje hlavní nebo základní činnost, mohou také spadat pod pojem „jednání prováděné pro účely související s obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním“. Rozsudek ve věci Karel de Grote potvrdil, že doplňkové nebo vedlejší činnosti prováděné v souvislosti s hlavní činností mohou být samy o sobě rovněž považovány za zahrnuté pod pojem „obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání“, který definuje status „prodávajícího nebo poskytovatele“. V tomto rozhodnutí Soudní dvůr rozhodl, že vzdělávací zařízení jedná jako „prodávající nebo poskytovatel“ ve smyslu směrnice 93/13, když poskytuje studentům úvěrové služby, přestože tyto služby zjevně nejsou jeho hlavní (vzdělávací) činností (
18
).
42.
Podobně, jako je tomu v projednávané věci, proto navzdory skutečnosti, že vzdělávací zařízení nebylo bankou nebo finančním subjektem, jeho činnosti související s finančními nástroji daly vzniknout ochraně na základě směrnice. Bylo by možné tvrdit, že ve věci Karel de Grote byly předmětné finanční nástroje poskytovány za účelem přímého financování hlavní činnosti vzdělávacího zařízení (byly poskytovány na financování studijního pobytu). Bylo by tudíž možné argumentovat blízkostí: zatímco ve věci Karel de Grote vzdělávací instituce ve skutečnosti půjčovala peníze studentce, aby je mohla vrátit přímo této instituci, v projednávané věci společnost EDF ve skutečnosti „sama nefinancuje“ svou hlavní činnost nepřímo. Pouze půjčuje peníze, aby zaměstnanec (a jeho manžel či manželka) mohl koupit nemovitost k bydlení od třetí strany.
43.
Nemyslím si však, že tento argument by činil takový úvěr na nemovitost „příliš nahodilý“ nebo „příliš vzdálený“, aby jej vyčlenil mimo oblast působnosti směrnice. V porovnání se situací ve věci Karel de Grote je úvěrová smlouva v projednávané věci stále vedlejší k hlavní podnikatelské činnosti společnosti EDF, ale odlišným způsobem. Předmětná úvěrová smlouva nezpochybnitelně tvoří součást její sociální politiky jako zaměstnavatele, jak společnost EDF potvrdila. Nicméně, jakkoliv je tato politika ušlechtilá a chvályhodná, lze mít zřejmě právem za to, že pro jakýkoliv racionálně uvažující podnik není zavedení takové politiky čistě věcí dobročinnosti. Společně s dalšími zaměstnaneckými požitky má přilákat a udržet kvalifikovanou a odborně vyškolenou pracovní sílu. Právě v tomto smyslu jsou takové úvěrové smlouvy vskutku vedlejší a podporují úspěšný chod podnikání.
44.
Navíc nehledě na tuto úvahu, která již je vyjádřena v judikatuře, lze dodat, že z čl. 2 písm. c) směrnice 93/13 vyplývá, že unijní zákonodárce zamýšlel přiznat výrazu „prodávající nebo poskytovatel“ široký význam (
19
).
45.
Zaprvé toto ustanovení samo o sobě definuje „prodávajícího nebo poskytovatele“ jako „[jakoukoliv] fyzick[ou] nebo právnick[ou] osob[u], veřejnoprávně nebo soukromoprávně vlastněn[ou], která ve smlouvách, na které se vztahuje tato směrnice, jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činnost[í] nebo povoláním“ (
20
). Při ryze doslovném výkladu lze jen stěží tvrdit, že společnost EDF nejednala v této konkrétní smlouvě pro účely související s její obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním ve výše uvedeném smyslu. Terminologie použitá v jiných jazykových verzích (někdy užívající výraz „v rámci“, a nikoliv „související“) je stejně tak široká (
21
). Z tohoto textu navíc nijak nevyplývá, že by pojmy „obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání“ zahrnovaly pouze činnosti vykonávané v oblasti, pro kterou má osoba nebo subjekt zvláštní odbornou způsobilost.
46.
Zadruhé není náhoda, že znění čl. 2 písm. c) stanoví širokou definici pojmu „prodávající nebo poskytovatel“ (
22
). Široká definice záměrně použitá unijním zákonodárcem navazuje na obecnou systematiku směrnice 93/13 k ochraně spotřebitele jako slabší strany. Potřeba toho, aby konkrétní smlouva spadala pod „oblast odborné způsobilosti“, by přidala nepsanou podmínku do čl. 2 písm. c) a omezila by rozsah ochrany směrnice.
47.
Zatřetí, i kdyby taková podmínka (že smlouva musí spadat pod oblast odborné způsobilosti hospodářského subjektu, aby byl považován za „prodávajícího nebo poskytovatele“) měla být do znění čl. 2 písm. c) směrnice začleněna judikaturou, quid non, důsledek by byl pro spotřebitele poměrně problematický, pokud jde o předvídatelnost.
48.
Na jedné straně (poměrně intuitivní) přístup, který podle všeho společnost EDF obhajuje, by znamenal, že „odborná způsobilost“ by byla spojena s jádrem nebo hlavní oblastí činnosti vykonávané odborníkem. Takový přístup by nicméně učinil oblast působnosti směrnice 93/13 závislou na vlastním prohlášení (nebo dokonce vlastním chápání) korporátního nebo podnikatelského účelu jedné ze stran smlouvy. V konečném důsledku by hrozilo, že by ochrana směrnice fungovala na tom, co by prodávající a poskytovatelé tvrdili, že údajně dělají, a nikoliv na tom, co skutečně dělají (
23
).
49.
Na druhé straně se objektivnější přístup k vymezení oblasti odborné způsobilosti závisející například na zapsaném předmětu činnosti společnosti také příliš neslučuje s účelem směrnice. Pokud by oblast působnosti směrnice 93/13 měla být navázána na předmět oprávnění nebo zapsaný předmět činnosti podle vnitrostátního práva, byli by spotřebitelé nuceni ověřovat vždy, když chtějí koupit zboží, zda druhá smluvní strana skutečně podepisuje smlouvu v mezích předmětu své činnosti podle vnitrostátního práva, či nikoli (
24
). To by znamenalo odlišný přístup, pokud jde o regulovaná a neregulovaná povolání. To by také případně vedlo k velmi odlišným důsledkům v různých členských státech, neboť podle všeho existují poměrně velké rozdíly, pokud jde o povinnost na vnitrostátní úrovni výslovně stanovit, co konkrétně je předmětem zapsané společnosti, a také s jakou přesností. Kromě toho hlavně nevidím dobrý důvod, proč by skutečnost, že hospodářský subjekt (ať už pravidelně či nikoliv) uzavíral smlouvy mimo rámec svého zapsaného předmětu činnosti, měla zbavovat spotřebitele ochrany podle směrnice.
50.
Souhrnně řečeno, skutečnost, že smlouva byla uzavřena v oblasti, která nespadá do oblasti odborné způsobilosti právnické osoby, nevylučuje její status „prodávajícího nebo poskytovatele“, pokud při uzavírání takové smlouvy někdo jednal pro účely související s jeho obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním.
51.
Samozřejmě uznávám, že pro právnické osoby je takový přístup vskutku široký, zvláště pokud se týká také záležitostí, které jsou vedlejší, podpůrné, přípravné nebo usnadňující hlavní obchodní činnost. Nepovažuji však takový závěr za problematický, a to zejména ze dvou důvodů. Zaprvé z praktického hlediska je podle logiky a účelu ochrany podle směrnice 93/13 právnická osoba a zejména společnost jednoduše odlišná od fyzické osoby. Většina činností, které prvně uvedená osoba vykonává, souvisí tak či onak s jejím podnikáním. Zadruhé lze opět připomenout, že se projednávaná věc týká pouze statusu každé ze stran spotřebitelské smlouvy, a tudíž použitelnosti směrnice. Nicméně i když je smlouva uzavírána v rámci oblasti působnosti uvedené směrnice, konkrétní ustanovení nebo smlouva mohou být samozřejmě po věcném posouzení považovány za přiměřené.
2. Pracovní smlouvy
52.
Skutečnost, že poskytování úvěrů není hlavní činností společnosti EDF neboli že jde o činnost, která spadá mimo rámec její odborné způsobilosti, nemění nic na tom, že úvěrová smlouva byla uzavřena se zaměstnancem společnosti EDF. Lze fyzickou nebo právnickou osobu stále považovat za „prodávajícího nebo poskytovatele“ ve smyslu směrnice 93/13, pokud poskytuje služby nebo zboží svým zaměstnancům?
53.
Právě v této souvislosti diskutovaly zúčastněné strany na jednání o smyslu bodu 10 odůvodnění směrnice (
25
). Tento bod odůvodnění zaprvé stanoví, že jednotné právní předpisy v oblasti zneužívajících ujednání přijaté pro dosažení účinnější ochrany spotřebitele „by se měly vztahovat na všechny smlouvy uzavírané mezi prodávajícími nebo poskytovateli a spotřebiteli“ (
26
). Dále stanoví, „že z působnosti této směrnice musí být vyňaty mimo jiné pracovní smlouvy“. Tento bod odůvodnění proto vyvolává dojem, že existuje výjimka z oblasti působnosti směrnice (související s předmětem smlouvy) (
27
).
54.
Domnívám se však, že tomu tak není.
55.
Zaprvé body odůvodnění právního aktu Evropské unie v zásadě nemají žádnou právní závaznost. Nemohou tudíž založit výjimku ze současných (platných a závazných) ustanovení dotčeného aktu (
28
). Bod 10 odůvodnění, jako jakýkoliv jiný bod odůvodnění, může napomáhat výkladu „odpovídajícího“ platného ustanovení směrnice, ale nemůže být použit sám o sobě pro založení výjimky nebo omezení oblasti působnosti směrnice.
56.
Zadruhé, pokud jde o skutečný význam tohoto bodu odůvodnění, souhlasím s Komisí: účelem bodu 10 odůvodnění není vyloučit z oblasti působnosti směrnice 93/13 smlouvy, na které by se jinak vztahovala. Nezavádí výčet výjimek z oblasti působnosti směrnice založený na „předmětu smlouvy“. Pouze ilustruje druhy smluv, které již spadají mimo rámec spotřebitelských vztahů, protože jejich strany nejednají jako „spotřebitelé“ nebo „prodávající nebo poskytovatelé“ ve smyslu směrnice. Z tohoto hlediska bod 10 odůvodnění ve skutečnosti uvádí ilustrativní příklady typů právních úkonů, které nebudou spadat pod čl. 1 odst. 1 ve spojení s čl. 2 písm. b) a c) směrnice (
29
).
57.
To je také případ pracovních smluv, kdy osoba – zaměstnanec vykonává svou práci pod vedením jiné osoby – zaměstnavatele, a to po určitou dobu a za úplatu. Taková pracovní smlouva (nebo dokonce řada pracovních smluv) zakládá nebo mění práva a povinnosti vztahující se k takovému vztahu zaměstnavatele a zaměstnance.
58.
Jak se shodly všechny strany, které v projednávané věci přednesly vyjádření, úvěrová smlouva v projednávané věci není takovou pracovní smlouvou (
30
). Úvěrová smlouva neupravuje ani pracovní vztah, ani se netýká pracovních podmínek. Ani není součástí skutečností, které běžně souvisejí s pracovními vztahy, nebo které na ně musí nezbytně navazovat.
59.
Přestože společnost EDF uznala, že předmětná smlouva není pracovní smlouvou, přesto trvala na tom, že směrnice 93/13 by se na projednávanou věc neměla použít, protože předmětná úvěrová smlouva je smlouvou uzavřenou v souvislosti s pracovní smlouvou, která poskytuje zaměstnancům výhodné podmínky.
60.
Podle mého názoru skutečnost, že přístup k úvěrové smlouvě je vyhrazen zaměstnancům, nemění nic na tom, že při uzavírání předmětné smlouvy jednala společnost EDF jako „prodávající nebo poskytovatel“ ve smyslu směrnice. Rozhodujícím kritériem je opět postavení, v jakém každá ze stran uzavřela smlouvu, a nikoliv důvod či motivace pro toto jednání. Stejně tak skutečnost, že určité typy spotřebitelských smluv jsou vyhrazeny určitým skupinám spotřebitelů, nezbavuje později uvedené statusu spotřebitele.
61.
Přijetí argumentu uplatňovaného společností EDF by znamenalo, že jakákoliv smlouva uzavřená mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, která by obsahovala benefit nebo výhodu, by byla vyloučena z působnosti směrnice 93/13. Znamenalo by to, že by se směrnice nevztahovala na zaměstnance v automobilovém závodu při koupi automobilu od tohoto zaměstnavatele, a to pouze proto, že dostane slevu z kupní ceny jako každý jiný zaměstnanec tohoto závodu? I společnost EDF na jednání uznala, že tomu tak nemůže být. Podle společnosti EDF spočívá odlišnost od projednávané věci v tom, že v daném případě smlouva spadá do oblasti „odborné způsobilosti“ výrobce automobilů. Pokud ale pojem „prodávající nebo poskytovatel“ nezávisí na tom, zda dotčená smlouva spadá mimo oblast odborné způsobilosti osoby, jak bylo tvrzeno v předcházející části tohoto stanoviska, nevidím důvod, proč by mělo mít význam, že smluvními stranami jsou shodou okolností zaměstnanec a zaměstnavatel.
62.
Podle mého názoru lze dodat, že (případně diferencované) zdanění „výhody“, kterou zaměstnanec obdrží, nemá vliv na povahu smluvního vztahu pro účely směrnice. Skutečnost, že podle určitých vnitrostátních systémů může být finanční výhoda, která vyplývá z výhodných podmínek nabízených určitými zaměstnaneckými systémy, považována za příjem pro účely zdanění (tedy tvoří součást odměny zaměstnance pro účely zdanění), nečiní z úvěrové smlouvy pracovní smlouvu, která by měla být považována za smlouvu, jež nespadá do oblasti působnosti směrnice.
63.
Konečně, pokud by pouhá skutečnost, že poskytovatel služeb je zaměstnavatel spotřebitele, měla vyloučit předmětnou smlouvu z oblasti působnosti směrnice, byli by zaměstnanci-spotřebitelé stavěni do poněkud nejisté situace. Byli by lákáni prostřednictvím výhodných podmínek, aby využili služeb nebo zakoupili zboží dodávané jejich zaměstnavatelem v oblastech, v nichž by se za normálních okolností obrátili na jiné poskytovatele služeb na trhu. Ale „skrytou cenou“ by ve skutečnosti bylo vzdání se jakékoliv ochrany spotřebitele. Rozsah ochrany spotřebitele by pak závisel na tom, zda zaměstnavatel nabízí tyto služby sám nebo prostřednictvím jiných poskytovatelů služeb.
64.
V důsledku toho skutečnost, že smlouva, která není pracovní smlouvou a byla uzavřena mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, nemá žádný vliv na kategorizaci smluvních stran jako „spotřebitelů“ nebo „prodávajících nebo poskytovatelů“.
3. Smlouvy uzavřené v rámci sociální politiky zaměstnavatele
65.
A konečně společnost EDF také tvrdila, že předmětná úvěrová smlouva je součástí sociální politiky podniku. Poskytováním takových úvěrů společnost EDF neusiluje o zisk pro sebe, ale pouze o to poskytnout svým zaměstnancům výhodné podmínky, aby jim usnadnila možnost stát se vlastníkem jejich vlastního bydlení.
66.
Podle mého názoru je tento faktor také irelevantní pro účely klasifikace smluvní strany jako „prodávajícího nebo poskytovatele“ ve smyslu směrnice.
67.
Jak žalobci správně tvrdili, veřejný nebo soukromý charakter činnosti, skutečnost, že sleduje cíl ve veřejném zájmu, nebo že není prováděna za účelem zisku nebo za úplatu, není rozhodující.
68.
Zaprvé a především již Soudní dvůr rozhodl, že čl. 2 písm. c) směrnice 93/13 zahrnuje úkoly prováděné na neziskovém základě: ve věci Karel de Grote posoudil Soudní dvůr bezúročné příznivější způsoby úhrady částek tak, že spadají do oblasti působnosti směrnice (
31
).
69.
Zadruhé obecně řečeno, nemohou být „veřejnoprávní nebo soukromoprávní charakter příslušného subjektu, či zvláštní úkoly, které tento subjekt plní,“ určující pro otázku samotné použitelnosti směrnice (
32
). Soudní dvůr v této souvislosti konstatoval, že pojem „obchodník“ ve směrnici 2005/29, který je definován podobně jako pojem „prodávající nebo poskytovatel“ ve směrnici 93/13, zahrnuje veřejnoprávní subjekt pověřený plněním takových úkolů v obecném zájmu, jako je správa zákonného zdravotního pojištění (
33
), která také není pravděpodobně provozována za účelem zisku.
70.
Zatřetí je třeba v každém případě připomenout, že předmětná úvěrová smlouva v projednávané věci nebyla uzavřena jako bezúročná. Úrok byl podle smlouvy zjevně splatný společnosti EDF, přestože úroková sazba mohla být pro zaměstnance výhodnější než sazba dostupná v dané době na trhu.
71.
Závěrem lze říci, že skutečnost, že předmětná úvěrová smlouva je součástí sociální politiky společnosti ve prospěch jejích zaměstnanců v rámci mechanismu podpory koupě nemovitosti k bydlení, není v projednávané věci relevantní.
72.
Opět je však třeba zdůraznit, že – jak je již uvedeno výše v bodě 19 tohoto stanoviska – věc projednávaná před Soudním dvorem se netýká posouzení případné zneužívající povahy dotčeného smluvního ujednání. Toto posouzení musí být provedeno vnitrostátním soudem. Mělo by zohlednit povahu služeb, které jsou předmětem smlouvy, a zabývat se všemi okolnostmi vedoucími k uzavření smlouvy, a to k okamžiku uzavření smlouvy (
34
). I když tedy sociální aspekty nebo zisk (který nemusel vzniknout) nemohou být relevantní pro posouzení postavení smluvních stran, lze si představit, že mohou být relevantní pro posouzení celkové rovnováhy práv a povinností stran vyplývajících z této smlouvy.
4. Dílčí závěr
73.
Společnost EDF je právnickou osobou, založenou s podnikatelským cílem vyrábět a dodávat elektřinu. Při výkonu této hlavní hospodářské činnosti nebo podnikání uskutečňuje personální politiku, kterou usiluje o přilákání a udržení svých zaměstnanců tím, že jim nabízí určité výhody a zaměstnanecké benefity. Jednou z těchto výhod je systém přístupu k bydlení, prostřednictvím kterého společnost EDF uzavírá se zaměstnanci smluvní vztahy, aby jim poskytla úvěr za účelem umožnit jim koupi nemovitosti k bydlení. Z důvodů uvedených v předchozích oddílech této části platí, že při uzavírání úvěrových smluv se svými zaměstnanci jednala společnost EDF pro účely související s jejím podnikáním, a měla by proto být považována za „prodávajícího nebo poskytovatele“ ve smyslu čl. 2 písm. c) směrnice 93/13.
74.
V projednávané věci existují další skutečnosti potvrzující tento závěr (
35
): společnost EDF má podle všeho specializovanou organizační strukturu. Provozuje zvláštní oddělení zabývající se poskytováním úvěrů zaměstnancům. Podle všeho také uzavírá úvěrové smlouvy se svými zaměstnanci pravidelně. Na činnost společnosti EDF spočívající v poskytování takovýchto úvěrů se zjevně vztahovala vnitrostátní právní úprava týkající se poskytování informací a ochrany (
36
), tedy zjevně předstupeň ochrany spotřebitele podle vnitrostátního práva. Úvěrové smlouvy navíc nebyly bezúročné.
75.
Skutečnost, že úvěrová smlouva nespadá do obvyklé oblasti odborné způsobilosti společnosti EDF, že byla uzavřena mezi společností EDF a jedním z jejích zaměstnanců a že tvoří součást sociální politiky společnosti, nemá podle mého názoru žádný dopad na posouzení postavení „prodávajícího nebo poskytovatele“ ve smyslu směrnice.
C.
K otázce, zda jsou žalobci spotřebiteli
76.
V projednávané věci uzavřel H. Pouvin úvěrovou smlouvu se společností EDF za účelem koupě nemovitosti k bydlení. Jak vyplývá z oddílu B.2 tohoto stanoviska, nejedná se o pracovní smlouvu. Není žádných pochyb o tom, že úvěrová smlouva byla uzavřena pro účely, které nespadají do rámce jeho obchodní nebo výrobní činnosti nebo povolání. Žádná ze stran, která přednesla vyjádření v projednávané věci, ostatně netvrdila, že by H. Pouvin mohl jednat pro účely související s jeho obchodní nebo výrobní činností nebo povoláním.
77.
V důsledku toho je třeba považovat H. Pouvina pro účely úvěrové smlouvy uzavřené se společností EDF za spotřebitele ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice 93/13.
78.
A fortiori musí tentýž závěr platit i pro M. Dijoux, která nebyla nikdy spojena se společností EDF v žádném jiném postavení než jako příjemkyně úvěru v úvěrové smlouvě uzavřené za účelem koupě nemovitosti k bydlení.
V. Závěry
79.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky položené Cour de cassation (Kasační soud, Francie) odpověděl takto:
–
Článek 2 písm. c) směrnice 93/13/EHS ze dne 5. dubna 1993 o zneužívajících ujednáních ve spotřebitelských smlouvách musí být vykládán v tom smyslu, že pokud taková společnost, jako je společnost EDF, poskytne zaměstnanci a jeho manželovi či manželce úvěr k financování koupě nemovitosti v rámci mechanismu podpory koupě nemovitosti k bydlení, o který mohou žádat pouze zaměstnanci této společnosti, jedná jako „prodávající nebo poskytovatel“.
–
Článek 2 písm. b) směrnice 93/13 musí být vykládán v tom smyslu, že zaměstnanec společnosti a jeho manžel či manželka, kteří uzavřou se zaměstnávající společností úvěrovou smlouvu k financování koupě nemovitosti určené k bydlení, jednají jako „spotřebitelé“.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Úř. věst. 1993, L 95, s. 29; Zvl. vyd. 15/02, s. 288.
(
3
) – Rozsudky ze dne 30. května 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 30), a ze dne 15. ledna 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, bod 21).
(
4
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. května 2018, Karel de Grote ‑ Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, bod 55). Viz také usnesení ze dne 19. listopadu 2015, Tarcău (C‑74/15, EU:C:2015:772, bod 27); ze dne 14. září 2016, Dumitraș (C‑534/15, EU:C:2016:700, bod 32), a ze dne .27. dubna 2017, Bachman (C‑535/16, nezveřejněné, EU:C:2017:321, bod 36).
(
5
) – Rozsudek ze dne 3. září 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, bod 20).
(
6
) – Viz obdobně rozsudky ze dne 4. října 2018, Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, bod 37). Viz také rozsudek ze dne 3. září 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, body 22 až 23).
(
7
) – K pojmu „spotřebitel“ viz rozsudek ze dne 3. září 2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, bod 21). Viz také usnesení ze dne 19. listopadu 2015, Tarcău (C‑74/15, EU:C:2015:772, bod 27); ze dne 14. září 2016, Dumitraș (C‑534/15, EU:C:2016:700, bod 36), a ze dne 27. dubna 2017, Bachman (C‑535/16, nezveřejněné, EU:C:2017:321, bod 36).
(
8
) – Pokud by tomu tak bylo, pak by právní předpisy v oblasti ochrany spotřebitele mohly být přeměněny ve štít na ochranu nekompetentních právních oddělení velkých společností, jakož i v meč odsekávající právní ochranu spotřebitelů, kteří jsou shodou okolností informovanější a bystřejší než ostatní.
(
9
) – Tyto úvahy vycházejí rozsudku ze dne 30. května 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 32).
(
10
) – Rozsudek ze dne 4. října 2018, Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, bod 34). Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
11
) – Rozsudek ze dne 30. května 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 31).
(
12
) – Rozsudek ze dne 30. května 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 31).
(
13
) – Je-li to hodnoceno z perspektivy (posouzení) individuálních smluvních podmínek, lze říci, že „se směrnice 93/13 vztahuje, jak vyplývá z jejího čl. 1 odst. 1 a čl. 3 odst. 1, na ujednání obsažená ve ‚smlouvách uzavíraných mezi prodávajícím nebo poskytovatelem a spotřebitelem‘, které ‚nebyly sjednány individuálně‘ “ [jak Soudní dvůr uvedl například v rozsudku ze dne 15. ledna 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, bod 19), nebo v rozsudku ze dne 17. května 2018, Karel de Grote ‑ Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, bod 45)]. Lze však také diskutovat o tom, zda není podmínka toho, že smluvní podmínka není jednotlivě sjednána, třetí podmínkou pro použitelnost celé směrnice a všech jejích ustanovení, či zda jde spíše o zvláštní podmínku použitelnosti a (věcného) posouzení podle článku 3 směrnice.
(
14
) – Viz obdobně rozsudek ze dne 4. října 2018, Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, bod 37).
(
15
) – Článek 2 písm. b) směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22); čl. 2 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (Úř. věst. 2011, L 304, s. 64).
(
16
) – Viz rozsudek ze dne 4. října 2018, Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808, body 38 a 39). Viz rovněž stanovisko generálního advokáta M. Szpunara ve věci Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:378, body 50 až 52).
(
17
) – Viz výše bod 23 a poznámka pod čarou 8.
(
18
) – Rozsudek ze dne 17. května 2018, Karel de Grote ‑ Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, body 57 a 58).
(
19
) – Rozsudek ze dne 17. května 2018, Karel de Grote ‑ Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, bod 48).
(
20
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
21
) – Ve francouzštině „dans le cadre de son activité professionnelle“; v němčině „im Rahmen ihrer gewerblichen oder beruflichen Tätigkeit“; v italštině „nel quadro della sua attività professionale“; v portugalštině „no âmbito da sua actividade profissional“; ve španělštině „dentro del marco de su actividad profesional“; v nizozemštině „in het kader van zijn […] beroepsactiviteit“; v češtině „jedná pro účely související s její obchodní nebo výrobní činnost[í]“.
(
22
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. května 2018, Karel de Grote ‑ Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, body 48 až 50).
(
23
) – Lze dodat, že problematika právnických osob jednajících mimo rámec své obvyklé oblasti činnosti není v oblasti spotřebitelského práva nová. Řada členských států totiž přijala předpisy zajišťující vyšší ochranu rozšířením definice spotřebitele na právnické osoby, které jednají mimo rámec své obvyklé oblasti činnosti (viz Ebers, M., „The notion of ‚consumer‘ “ in: Schulte-Nölke, H., Twigg-Flesner, C., Ebers, M. (vyd.) EC Consumer Law Compendium: The Consumer Acquis and its transposition in the Member States, Sellier European Law Publishers 2008, s. 454 až 464). Definice spotřebitele ve směrnici se vztahuje pouze na fyzické osoby [rozsudek ze dne 22. listopadu 2001, Cape a Idealservice MN RE, (C‑541/99 a C‑542/99, EU:C:2001:625, bod 17)]. Členské státy však mohou přijmout předpisy zajišťující vyšší ochranu a rozšířit ochranu na oblasti, na které se směrnice nevztahuje, jako je ochrana podnikatelů [viz obdobně rozsudek ze dne 14. března 1991, Di Pinto (C‑361/89, EU:C:1991:118, body 21 až 23)]. Nicméně skutečnost, že by minimální harmonizace podle článku 8 směrnice mohla dovolit širší definici spotřebitele v členských státech, neznamená, že by to případně mohlo mít za následek zúžení definice „prodávajícího nebo poskytovatele“. To by bylo v rozporu s účelem směrnice, neboť by to vedlo ke snížení ochrany zaručené minimálním standardem stanoveným směrnicí.
(
24
) – Podobně, jak jsem uvedl ve svém stanovisku ve věci Nemec (C‑256/15, EU:C:2016:619, bod 90).
(
25
) – V plném znění uvedený výše v bodě 4.
(
26
) – Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
27
) – Toto mohlo vést Soudní dvůr k tomu, aby odkázal na příklady v bodě 10 odůvodnění jako na „výjimky“ v usnesení ze dne 14. září 2016, Dumitraș (C‑534/15, EU:C:2016:700, bod 27): „Předmět smlouvy je totiž s výhradou výjimek uvedených v desátém bodě odůvodnění směrnice 93/13 bezvýznamný pro určení oblasti působnosti uvedené směrnice“. Tato věc se však netýkala výkladu jakékoliv příkladu uvedeného v bodě 10 odůvodnění.
(
28
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. listopadu 1998, Nilsson a další (C‑162/97, EU:C:1998:554, bod 54).
(
29
) – V tomto smyslu také logicky vysvětlující úvodní slova před výčtem: „mimo jiné“. Naopak existence otevřeného výčtu výjimek (souvisejících s předmětem smlouvy), který by byl pouze ilustrativní a mohl by být libovolně rozšířen (aniž by existovalo jakékoliv kritérium pro založení dalších výjimek), by vskutku byla poněkud překvapivou legislativní technikou.
(
30
) – Nebo jak je použito v anglickém znění „contract relating to employment“. Z důvodů uvedených v této části stanoviska však jazykový argument, že „pracovní smlouva“ by měla znamenat jakoukoliv smlouvu uzavřenou v důsledku pracovního vztahu, jednoduše nemůže být udržitelný. Lze také dodat, že jazykové verze jiné než anglická obsahují mnohem užší pojem než „contracts relating to employment“: Arbeitsverträge, contrats de travail, contratti di lavoro, contratos de trabajo, arbeidsovereenkomsten, contratos de trabalho, pracovní smlouvy, umów o pracę atd.
(
31
) – Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 17. května 2018, Karel de Grote ‑ Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, bod 51).
(
32
) – Rozsudek ze dne 15. ledna 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, bod 28).
(
33
) – Rozsudek ze dne 3. října 2013, Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs (C‑59/12, ECLI:EU:C:2013:634, bod 41).
(
34
) – Rozsudek ze dne 15. ledna 2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, bod 33 a citovaná judikatura).
(
35
) – Ve smyslu uvedeném výše v bodech 32 až 34.
(
36
) – Loi no79-596 du 13 juillet 1979 relative à l’information et à la protection des emprunteurs dans le domaine immobilier (zákon č. 79-596 ze dne 13. července 1979 o informování a ochraně příjemců úvěrů v oblasti nemovitostí).