62022TJ0776_RES
Věc T‑776/22
TP
v.
Evropská komise
Rozsudek Tribunálu (třetího rozšířeného senátu) ze dne 18. prosince 2024
„Veřejné zakázky – Finanční nařízení – Vyloučení z účasti na zadávacích řízeních a řízeních o udělení grantu financovaných ze souhrnného rozpočtu Unie a z EDF po dobu dvou let – Závažné porušení základních povinností při plnění dřívější smlouvy – Článek 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení – Neexistence automatické vazby mezi zjištěním nesplnění smluvních povinností soudem příslušným pro rozhodování sporů ze smlouvy a přijetím opatření o vyloučení příslušnou schvalující osobou – Povinnost posoudit jednání dotčené osoby konkrétním a individualizovaným způsobem – Dřívější zakázka zadaná seskupení hospodářských subjektů – Společná a nerozdílná smluvní odpovědnost“
Veřejné zakázky Evropské unie – Zadávací řízení – Rozhodnutí o vyloučení hospodářského subjektu z účasti na zadávacích řízeních a řízeních o udělení grantu – Závažné porušení základních povinností při plnění dřívější smlouvy – Neexistence automatické vazby mezi zjištěním nesplnění smluvních povinností soudem příslušným pro rozhodování sporů ze smlouvy a přijetím opatření o vyloučení příslušnou schvalující osobou – Povinnost posoudit jednání dotčené osoby konkrétním a individualizovaným způsobem – Společná a nerozdílná odpovědnost – Absence
[Nařízení Evropského parlamentu a Rady 2018/1046, body 77, 101 a 105 odůvodnění a článek 2, čl. 136 odst. 1 písm. b) až h) a odst. 2; nařízení Rady č. 1605/2002, bod 25 odůvodnění; směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24, čl. 57 odst. 4 písm. g)]
(viz body 32, 34–60, 62–71, 82, 83)
Shrnutí
Tribunál rozhodující v rozšířeném senátu se poprvé vyjádřil k otázce, zda čl. 136 odst. 1 písm. e) nařízení 2018/1046 (
1
) ukládá schvalující osobě příslušné k přijetí sankce, aby před přijetím rozhodnutí o vyloučení z účasti na zadávacích řízeních konkrétně a individuálně posoudila jednání dotčené osoby.
Evropská komise zahájila zadávací řízení na veřejnou zakázku na provedení prací týkající se modernizace díla, která byla zadána konsorciu tvořenému společností TP, žalobkyní a jejím partnerem. Smlouva o zakázce byla uzavřena dne 5. října 2009, práce byly zahájeny v listopadu 2009 a ukončeny o dva roky později.
V roce 2012 byly zjištěny vady díla, jež byly opraveny jménem konsorcia partnerem. Komise však nepovažovala tyto opravy za uspokojivé. Poté, co si strany navzájem zaslaly oznámení o ukončení smlouvy, předložily svůj spor výboru pro řešení sporů.
Komise následně zahájila rozhodčí řízení podle rozhodčích pravidel Mezinárodní obchodní komory (ICC), která za tímto účelem zřídila rozhodčí soud. V roce 2022 posledně uvedený soud uložil žalobkyni a jejímu partnerovi povinnost zaplatit Evropské unii částku odpovídající nákladům potřebným na opravu díla.
V únoru 2021 se Komise rovněž obrátila na interinstitucionální výbor, jehož úkolem je posuzovat žádosti a vydávat doporučení o potřebě přijmout rozhodnutí o vyloučení nebo uložení peněžitých sankcí, které mu předloží Komise nebo jiné orgány a subjekty Unie.
Dne 1. října 2022 přijala Komise v návaznosti na doporučení institucionálního výboru rozhodnutí, kterým byla společnost TP vyloučena jednak z účasti na udělovacích řízeních upravených finančním nařízením nebo financovaných z 11. Evropského rozvojového fondu (EDF) a jednak z výběru za účelem vynakládání finančních prostředků Evropské unie (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Společnost TP podala proti napadenému rozhodnutí žalobu na neplatnost.
Závěry Tribunálu
Tribunál nejprve vyložil čl. 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení týkající se vyloučení z účasti na zadávacích řízeních z důvodu závažného porušení základních povinností, a to na základě doslovného, kontextuálního, historického a teleologického výkladu, a konstatoval, že mezi zjištěním soudu příslušného pro rozhodování sporů ze smlouvy o nesplnění smluvních povinností a přijetím opatření o vyloučení příslušnou schvalující osobou neexistuje automatická souvislost.
V tomto ohledu Tribunál zaprvé uvedl, že toto ustanovení podle doslovného výkladu odkazuje na nesplnění povinností při plnění právního závazku, takže je použitelné v případě nesplnění smluvních povinností. Nestanoví však, že jakékoli porušení smluvní povinnosti má automaticky za následek přijetí opatření o vyloučení, neboť se v něm odkazuje na „závažná pochybení“„[základních] povinností“, takže se jedná o dodatečné podmínky, které toto finanční nařízení výslovně ukládá pro přijetí opatření o vyloučení. Použité výrazy jsou navíc dostatečně neurčité na to, aby ponechávaly příslušné schvalující osobě prostor pro uvážení při právní kvalifikaci skutkového stavu, což potvrzuje, že tato osoba musí před přijetím opatření o vyloučení sama provést právní kvalifikaci skutkového stavu.
Zadruhé měl Tribunál v rámci kontextuálního výkladu za to, že vzhledem k tomu, že čl. 136 odst. 2 finančního nařízení nestanoví, že existence pravomocného soudního rozhodnutí nebo konečného rozhodnutí přijatého jiným orgánem než schvalující osobou má vliv na její posouzení v případě stanoveném v čl. 136 odst. 1 písm. e) tohoto nařízení, je vyloučena jakákoli automatická vazba mezi zjištěním soudu příslušného pro rozhodování sporů ze smlouvy, že dotčená osoba nesplnila své smluvní povinnosti, a přijetím opatření o vyloučení příslušnou schvalující osobou. Naopak, pokud jde konkrétně o toto ustanovení, příslušná schvalující osoba musí sama provést právní kvalifikaci jednání dotčené osoby.
Zatřetí měl Tribunál v rámci historického a teleologického výkladu za to, že v případě uvedeném v čl. 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení je neexistence automatické vazby prokázána v bodě 76 odůvodnění téhož nařízení, který uvádí, že možností přijmout rozhodnutí o vyloučení nebo uložit peněžité sankce není dotčena možnost uplatnit smluvní sankce, například nárok na náhradu škody. Kromě toho autonomní režim sankcí stanovený finančním nařízením sleduje od svého zavedení zvláštní cíle obecného zájmu, které se liší od řádného plnění smlouvy nebo od ochrany a odškodnění smluvních stran, které má zajistit režim smluvní odpovědnosti. Rozdíl mezi cíli sledovanými režimem sankcí zavedeným finančním nařízením a cíli sledovanými režimem smluvní odpovědnosti potvrzuje neexistenci automatické vazby.
Dále vzhledem k tomu, že čl. 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení automaticky nepředpokládá přijetí opatření o vyloučení, Tribunál ověřoval, zda toto ustanovení musí být vykládáno tak, že ukládá příslušné schvalující osobě povinnost individuálně posoudit jednání dotčené osoby, hodlá-li toto ustanovení použít.
V tomto ohledu Tribunál poznamenal, že podle doslovného výkladu tohoto ustanovení z jeho znění vyplývá, že příslušná schvalující osoba vylučuje „osobu“ nebo „subjekt“, který nesplnil své smluvní povinnosti. To v zásadě předpokládá, že osoba, která se dopustila porušení, je stejnou osobou jako osoba, vůči níž má být sankce uplatněna, a že tedy osoba, vůči níž má být sankce uplatněna, individuálně nesplnila smluvní povinnosti.
Pokud jde o kontextuální výklad čl. 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení, Tribunál upřesnil, že takový výklad může být založen na analýze ustanovení jiných právních přepisů, než je předpis, jehož součástí je vykládané ustanovení, zejména pokud jsou dotčená ustanovení obdobná nebo pokud mají právní předpisy, v nichž jsou obsažena, stejné cíle. V tomto ohledu je ve směrnici 2014/24 (
2
) obsaženo ustanovení obdobné čl. 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení, a sice čl. 57 odst. 4 písm. g). Toto ustanovení totiž upravuje možnost vyloučit z účasti v zadávacím řízení jakýkoli hospodářský subjekt z důvodu závažných nebo trvalých pochybení tohoto subjektu. Kromě toho chtěl unijní normotvůrce zajistit soulad mezi finančním nařízením a směrnicí 2014/24, jak vyplývá z několika bodů odůvodnění tohoto nařízení. Na základě obdobného použití judikatury Soudního dvora týkající se směrnice 2014/24 (
3
) dospěl Tribunál k závěru, že při provádění čl. 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení má příslušná schvalující osoba povinnost posoudit jednání dotčené osoby konkrétním a individualizovaným způsobem.
A konečně, pokud jde o povahu přezkumu, který Komise provedla v napadeném rozhodnutí, Tribunál konstatoval, že pro účely použití čl. 136 odst. 1 písm. e) finančního nařízení vycházela Komise ze společné a nerozdílné odpovědnosti žalobkyně jakožto člena konsorcia, aniž zohlednila její individuální jednání.
Vzhledem k tomu, že příslušná schvalující osoba musí před tím, než přijme opatření o vyloučení určité osoby nebo subjektu, posoudit jednání této osoby nebo tohoto subjektu konkrétním a individualizovaným způsobem ve světle všech relevantních skutečností a že se Komise v projednávané věci omezila na to, že vycházela ze společné a nerozdílné odpovědnosti žalobkyně jakožto člena konsorcia, aniž zohlednila její individuální jednání, Tribunál napadené rozhodnutí zrušil.
(
1
) – Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU, Euratom) 2018/1046 ze dne 18. července 2018, kterým se stanoví finanční pravidla pro souhrnný rozpočet Unie, mění nařízení (EU) č. 1296/2013, (EU) č. 1301/2013, (EU) č. 1303/2013, (EU) č. 1304/2013, (EU) č. 1309/2013, (EU) č. 1316/2013, (EU) č. 223/2014 a (EU) č. 283/2014 a rozhodnutí č. 541/2014/EU a zrušuje nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 (Úř. věst. 2018, L 193, s. 1, dále jen „finanční nařízení“).
(
2
) – Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/24/EU ze dne 26. února 2014 o zadávání veřejných zakázek a o zrušení směrnice 2004/18/ES (Úř. věst. 2014, L 94, s. 65).
(
3
) – Viz rozsudek ze dne 26. ledna 2023, HSC Baltic a další (C‑682/21, EU:C:2023:48, body 46 až 49).