Věc C‑522/14
Sparkasse Allgäu
v.
Finanzamt Kempten
(žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Bundesfinanzhof)
„Řízení o předběžné otázce – Svoboda usazování – Článek 49 SFEU – Vnitrostátní právní úprava členského státu ukládající úvěrovým institucím povinnost oznámit daňové správě informace o majetku zemřelých klientů pro účely spojené s výběrem dědické daně – Uplatňování této právní úpravy na pobočky usazené v jiném členském státě, ve kterém bankovní tajemství v zásadě zakazuje takové oznamování“
Shrnutí – rozsudek Soudního dvora (třetího senátu) ze dne 14. dubna 2016
Svoboda usazování – Daňové právní předpisy – Omezení – Vnitrostátní právní úprava ukládající úvěrovým institucím povinnost oznámit daňové správě informace o majetku zemřelých klientů, který je v úschově nebo ve správě u jejich poboček usazených v jiném členském státě – Uložení ve druhém členském státě povinnosti dodržovat bankovní tajemství chráněné pod hrozbou trestních sankcí – Přípustnost oznamovací povinnosti
(Článek 49 SFEU)
Článek 49 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, která ukládá úvěrovým institucím se sídlem v tomto členském státě, aby vnitrostátním orgánům oznámily informace o majetku, který je v úschově u jejich nesamostatných poboček usazených v jiném členském státě nebo v jejich správě, v případě úmrtí vlastníka tohoto majetku, který měl bydliště v prvním členském státě, když druhý členský stát nestanoví srovnatelnou oznamovací povinnost a úvěrové instituce v tomto státě podléhají bankovnímu tajemství chráněnému pod hrozbou trestních sankcí.
Zaprvé nepříznivé důsledky, k nimž může vést taková povinnost, vyplývají ze souběžného výkonu pravomocí dvěma členskými státy v oblasti právní úpravy povinností bank a jiných úvěrových institucí vůči svým klientům, pokud jde o dodržování bankovního tajemství, a také v oblasti daňových kontrol, neboť členský stát pobočky ukládá povinnost všech, včetně daňových orgánů, respektovat bankovní tajemství, zatímco v členském státě sídla nemůže mít dodržování bankovního tajemství přednost před požadavkem spočívajícím v zajištění účinnosti daňových kontrol, takže dotčená právní úprava zavádí za okolností, které uvádí, povinnost předat daňovým orgánům informace bez souhlasu majitele dotčeného účtu.
Zadruhé vzhledem k tomu, že neexistuje harmonizační pravidlo v oblasti výměny informací pro účely daňových kontrol, mohou členské státy uložit tuzemským úvěrovým institucím takovou oznamovací povinnost, která se vztahuje na jejich pobočky působící v zahraničí a jejímž cílem je zajistit účinnost daňových kontrol, pokud není s transakcemi prováděnými u uvedených poboček zacházeno diskriminačně ve vztahu k transakcím prováděným tuzemskými pobočkami. Svoboda usazování nemůže být totiž chápána v tom smyslu, že členský stát je povinen upravit svá daňová pravidla, zvláště oznamovací povinnost, v závislosti na pravidlech jiného členského státu, aby bylo v každé situaci zaručeno, že jakákoli odlišnost vyplývající z vnitrostátních právních úprav bude odstraněna.
(viz body 25, 26, 29, 31, 32 a výrok)