62021CC0202
JULIANE KOKOTT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2022. április 28. (
1
)
C‑202/21. P. sz. ügy
ABLV Bank AS, felszámolás alatt
kontra
Egységes Szanálási Testület (ESZT)
„Fellebbezés – Bankunió – Hitelintézetek és bizonyos befektetési vállalkozások egységes szanálási mechanizmusa (ESZM) – 806/2014/EU rendelet (ESZM‑rendelet) – Egységes Szanálási Alap (ESZA) – A hitelintézet ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulásai a kezdeti időszakban – A hitelintézet engedélyének visszavonása a hozzájárulási év során – (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet – Az előzetes hozzájárulások részleges visszafizetésének megtagadása – (EU) 2015/81 tanácsi végrehajtási rendelet”
I. Bevezetés
1.
A bankunió egyik – a bankok adófizetők rovására történő megmentésének jövőbeli elkerülésére irányuló – célkitűzésének elérése érdekében a befektetők veszteségből való részesedése mellett alternatív finanszírozási rendszerekre is szükség van egy bank csődje esetén, hogy adott esetben a bankot rendezett módon lehessen szanálni. (
2
)
2.
Ezért az ESZM‑rendelet (
3
)2016. január 1‑jén létrehozta a szanálási eljárások finanszírozására szolgáló Egységes Szanálási Alapot (ESZA), amelynek pénzügyi eszközei magától a bankunió tagállamainak bankszektorától (
4
) származnak. Ezzel párhuzamosan a 2014/59 irányelv már 2015. január 1‑jétől minden tagállamot arra kötelez, hogy megfelelő célkitűzéssel és finanszírozással rendelkező nemzeti finanszírozási rendszereket hozzanak létre. (
5
)
3.
Az Egységes Szanálási Mechanizmus hitelessége szempontjából kiemelkedő fontossággal bír az ESZA eredményes és megfelelő finanszírozásának biztosítása. (
6
) A jogalkotó véleménye szerint ehhez a részt vevő tagállamok területén engedélyezett összes hitelintézet biztosított betétei (
7
) összege legalább 1%‑ának (úgynevezett célszint) megfelelő összegű pénzügyi eszközök felhalmozására van szükség. Ekkora összeget – becslések szerint 55–70 milliárd eurót – azonban nem tud a bankszektor egyszerre előteremteni. Ezért az alapot egy nyolcéves kezdeti időszak (2016–2023) során fokozatosan kell feltölteni a bankok előzetes hozzájárulásaiból, és így a célszint csak 2024‑ben áll majd teljes egészében rendelkezésre.
4.
Ezen időszakban konkrétan az ESZA 2024‑es célszintje (becsült) összegének egynyolcadát fogják évente beszedni. Mégpedig a részt vevő tagállamok területén a hozzájárulási év január 1‑jén engedélyezett bankoktól, amelyek egyéni hozzájárulási kötelezettségét méretük és kockázati profiljuk szerint súlyozzák.
5.
Emellett annak érdekében, hogy az ESZA kezdettől fogva működőképes legyen, a bankunió tagállamai által kizárólag a 2014/59 irányelv alapján 2015‑ben – tehát az ESZM‑rendelet hatálybalépését megelőzően – beszedett hozzájárulásokat már „indulótőkeként”2016. január 31‑én átutalták az ESZA‑ba. E hozzájárulásokat a kezdeti időszak során elszámolják a bankok ESZA‑hoz való évenkénti előzetes hozzájárulásaival: (
8
) ennek során minden évben levonják a 2015. évi hozzájárulás egynyolcadát az előzetes hozzájárulás adott évre kiszámított összegéből.
6.
Az Európai Központi Bank (EKB) 2018‑ban visszavonta az elsőfokú eljárás felperesének és a jelen eljárás fellebbezőjének hitelintézeti engedélyét. Ebben az időpontban a fellebbező már megfizette az ESZA‑hoz való 2018. évi előzetes hozzájárulását. A fellebbező ezért úgy véli, hogy részlegesen vissza kell téríteni részére ezt a hozzájárulást, valamint 2015. évi hozzájárulásának a jövőbeli hozzájárulásokkal még el nem számolt részét. A Törvényszék végeredményben elutasította ezt az álláspontot.
7.
Igaz ugyan, hogy a Bíróság már foglalkozott az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulások beszedésének különböző aspektusaival. (
9
) A jelen fellebbezés elbírálásához azonban alaposabban meg kell vizsgálni az ESZA feltöltéséhez beszedett előzetes hozzájárulások rendszerének működését és így e hozzájárulások jellegét.
II. Jogi háttér
A. Az ESZA‑ba fizetendő hozzájárulásoknak az alapba való átutalásáról szóló megállapodás
8.
Az Egységes Szanálási Alapba fizetendő hozzájárulásoknak az alapba való átutalásáról és közös felhasználásúvá tételéről szóló, 2014. május 14‑i kormányközi megállapodás (kihirdette: a 2015. évi CLXXXIX. törvény, a továbbiakban: kormányközi megállapodás) preambulumbekezdései kivonatosan a következőképpen szólnak:
„(7)
Az [ESZM‑rendelet] létrehozza az Alapot, és megállapítja az Alap felhasználásának módjait. A [2014/59 irányelv] és az [ESZM‑rendelet] meghatározza az általános kritériumokat [a] szükséges […] hozzájárulások rögzítésére és kiszámítására vonatkozóan, valamint kötelezi a tagállamokat arra, hogy ezeket a hozzájárulásokat nemzeti szinten szedjék be. Azonban továbbra is a részt vevő tagállamok hatásköre, hogy átutalják a területükön fekvő intézményektől a [2014/59 irányelvvel] és az [ESZM‑rendelettel] összhangban beszedett hozzájárulásokat az Alapba. Az a kötelezettség, amelynek értelmében a nemzeti szinten beszedett hozzájárulásokat át kell utalni az Alapba, nem az uniós jogból következik. Ezt a kötelezettséget e Megállapodás állapítja meg, amely meghatározza azokat a feltételeket, amelyek mellett a szerződő felek saját alkotmányos követelményeiknek megfelelően közösen megállapodnak abban, hogy átutalják a nemzeti szinten beszedett hozzájárulásokat az Alapba.
[…]
(12)
A [2014/59 irányelvet] végrehajtó […] nemzeti törvényeket és rendeleteket 2015. január 1‑jétől kezdődően kell alkalmazni. Az [ESZA] létrehozására vonatkozó rendelkezéseket elviekben 2016. január 1‑jétől kell majd alkalmazni. Következésképpen a szerződő felek az általuk létrehozandó nemzeti szanálásfinanszírozási rendszer számára elkülönített hozzájárulásokat az [ESZM‑rendelet] alkalmazásának kezdő időpontjáig szedik be, ezt követően pedig megkezdik az Alap számára elkülönített hozzájárulások beszedését. Annak érdekében, hogy az Alap pénzügyi kapacitását kezdettől fogva megerősítsék, a szerződő felek vállalják, hogy átutalják az Alapba a [2014/59 irányelv] alapján az [ESZM‑rendelet] alkalmazásának kezdő időpontjáig beszedett hozzájárulásokat.”
9.
A kormányközi megállapodás 1. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ezzel a Megállapodással a szerződő felek kötelezettséget vállalnak az alábbiakra:
a)
a nemzeti szinten, a [2014/59 irányelvnek] és az [ESZM‑rendeletnek] megfelelően beszedett hozzájárulásokat átutalják az említett rendelettel létrehozott Egységes Szanálási Alapba […]; és
b)
abban az átmeneti időszakban, amely […] az Alapnak az [ESZM‑rendelet] 69. cikkében meghatározott célszintje eléréséig, de legfeljebb e Megállapodás alkalmazásának kezdő időpontjától számítva 8 évig tart […] a nemzeti szinten, az [ESZM‑rendeletnek] és a [2014/59 irányelvnek] megfelelően beszedett hozzájárulásokat az egyes szerződő felekhez tartozó részalapok között osztják el. A részalapokat fokozatosan közös felhasználásúvá kell tenni oly módon, hogy az átmeneti időszak végére a részalapok megszűnjenek,
ezáltal támogatva az Alap hatékony műveleteit és működését.”
10.
A kormányközi megállapodás 3. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A szerződő felek együttesen kötelezettséget vállalnak arra, hogy visszavonhatatlanul átutalják az Alapba azokat a hozzájárulásokat, amelyeket a területükön engedélyezett intézményektől szednek be az [ESZM‑rendelet] 70. és 71. cikke alapján, azokkal a kritériumokkal összhangban, amelyeket az említett cikkek, valamint az azokban említett felhatalmazáson alapuló jogi aktusok és végrehajtási jogi aktusok állapítanak meg. A hozzájárulásokat az e Megállapodás 4–10. cikkében meghatározott feltételekkel összhangban kell átutalni.
[…]
(3)   A szerződő felek által a [2014/59 irányelv] 103. és 104. cikkével összhangban az e Megállapodás alkalmazásának kezdő időpontja előtt beszedett hozzájárulásokat legkésőbb 2016. január 31‑ig át kell utalni az Alapba, vagy ha a Megállapodás addig nem lépett hatályba, akkor legkésőbb a Megállapodás hatálybalépését követő egy hónapon belül.
[…]”
B. Az uniós jog
1.
Az ESZM‑rendelet
11.
Az ESZM‑rendelet (
10
) 67. cikkének (1) bekezdése létrehozza az Egységes Szanálási Alapot (ESZA). E rendelkezés értelmében az ESZA feltöltése a nemzeti szinten beszedett források Alaphoz történő átutalására vonatkozó kormányközi megállapodásban rögzített szabályokkal összhangban történik. A 67. cikk (3) bekezdése értelmében az ESZA az Egységes Szanálási Testület (ESZT) tulajdonában van.
12.
Az ESZM‑rendelet 69. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 2016. január 1‑jétől […] induló, nyolc évig tartó kezdeti időszak elteltét követően az Alap rendelkezésére álló pénzügyi eszközöknek el kell érniük az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett összes hitelintézet biztosított betétei összegének legalább 1%‑át.
(2)   Az (1) bekezdésben említett kezdeti időszakban az Alapba irányuló, a 70. cikk szerint kiszámított és a 67. cikk (4) bekezdése szerint beszedett hozzájárulásokat a célszint eléréséig a lehető legegyenletesebben kell elosztani az időszak során, megfelelően figyelembe véve azonban az üzleti ciklus fázisát és azokat a hatásokat, amelyeket a prociklikus hozzájárulások gyakorolhatnak a hozzájáruló intézmények pénzügyi pozíciójára.
[…]
(4)   Amennyiben az (1) bekezdésben említett kezdeti időszakot követően a rendelkezésre álló pénzügyi eszközök összege az említett bekezdésben meghatározott célszint alá csökken, a célszint eléréséig a 70. cikk szerint kiszámított rendes hozzájárulásokat kell beszedni. Ha egyszer az Alap már elérte a célszintet, és ezt követően a rendelkezésre álló pénzügyi eszközök a célszint kevesebb mint kétharmadára csökkennek, ezeket a hozzájárulásokat úgy kell meghatározni, hogy a célszintet hat éven belül el lehessen érni. […]”
13.
A ESZM‑rendelet 70. cikke értelmében:
„(1)   Az egyes intézmények hozzájárulását legalább évente be kell szedni és az intézmény biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettségei összegének és az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett valamennyi intézmény aggregált, biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettsége összegének az aránya alapján kell megállapítani.
(2)   A Testület minden évben, az EKB‑val vagy a nemzeti illetékes hatósággal folytatott konzultációt követően és a nemzeti szanálási hatóságokkal szoros együttműködésben kiszámolja az egyéni hozzájárulások összegét annak biztosítása érdekében, hogy az összes részt vevő tagállam területén engedélyezett valamennyi intézmény által befizetendő hozzájárulás ne haladja meg a célszint 12,5%‑át. […]
(3)   Azon rendelkezésre álló pénzügyi eszközök, amelyeket a 69. cikkben meghatározott célszint elérése céljából figyelembe kell venni, magukban foglalhatják azokat a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalásokat is, amelyek harmadik felek jogaival nem terhelt, alacsony kockázatú eszközök biztosítékával teljes körűen fedezettek, szabadon értékesíthetők, és a Testület általi kizárólagos felhasználásra, a 76. cikk (1) bekezdésében meghatározott célokra vannak kijelölve. Ezeknek a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalásoknak az aránya nem haladhatja meg az e cikknek megfelelően beszedett hozzájárulások teljes összegének 30%‑át.
(4)   A 2. cikkben említett egyes szervezetektől szabályszerűen átvett hozzájárulásokat e szervezetek részére nem fizetik vissza.
[…]
(6)   Alkalmazni kell a hozzájárulások intézményi kockázati profil arányában történő kiigazításának fogalmát meghatározó, felhatalmazáson alapuló azon jogi aktusokat, amelyeket a Bizottság a [2014/59 irányelv] 103. cikkének (7) bekezdésével összhangban fogad el.
[…]”
2.
A 2014/59 irányelv
14.
A 2014/59 irányelv (
11
) 100. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok nemzeti finanszírozási rendszereket hoznak létre, amelyek célszintje a 2014/59 irányelv 102. cikkének (1) bekezdése értelmében eléri a területükön engedélyezett összes intézmény biztosított betétei összegének legalább 1%‑át.
15.
A 2014/59 irányelv 103. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen szól:
„(1)   A 102. cikkben meghatározott célszint elérése érdekében a tagállamok biztosítják, hogy a területükön engedélyezett intézmények legalább évente hozzájárulást fizessenek, az uniós fióktelepeket is beleértve.
(2)   Az egyes intézmények hozzájárulását az intézmény biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettségei összegének és a tagállam területén engedélyezett valamennyi intézmény aggregált, biztosított betétekkel csökkentett (szavatolótőke nélküli) kötelezettsége összegének az aránya alapján kell megállapítani.
E hozzájárulásokat ki kell igazítani az intézmények kockázati profiljának megfelelően, a (7) bekezdésnek megfelelően elfogadott kritériumokkal összhangban.”
16.
A 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdése értelmében a kockázati tényezők közé tartozik többek között az intézmény kockázati kitettsége, beleértve kereskedelmi tevékenységének jelentőségét, mérlegen kívüli kitettségeit és a tőkeáttétel fokát, a társaság finanszírozási forrásainak stabilitása és diverzifikációja, az intézmény pénzügyi helyzete, annak valószínűsége, hogy az intézmény szanálás alá kerül, az intézmény struktúrájának összetettsége és szanálhatósága, valamint az intézmény jelentősége egy vagy több tagállam vagy az Unió pénzügyi rendszere vagy gazdasága stabilitásának szempontjából.
3.
A 2015/81 végrehajtási rendelet
17.
A 2015/81 végrehajtási rendelet (
12
) (6) preambulumbekezdése kivonatosan a következőképpen szól:
„A [2014/59 irányelv] 103. és 104. cikke szerint a részt vevő tagállamok által beszedett és az Alap számára a [kormányközi megállapodás] 3. cikke (3) bekezdése értelmében befizetett hozzájárulásokat figyelembe kell venni az egyéni hozzájárulások kiszámításánál, következésképpen azokat le kell vonni az egyes intézmények által fizetendő összegből. […]”
18.
Az említett rendelet (11) preambulumbekezdése értelmében:
„Azoknak az egységes szanálási alapoknak az esetében, amelyek [helyesen: Annak az egységes szanálási alapnak az esetében, amelynek] tekintetében európai célszint került meghatározásra, a részt vevő tagállamok területén engedélyezett valamennyi intézmény éves egyéni hozzájárulása az Egységes Szanálási Mechanizmus hatálya alá tartozó valamennyi intézmény éves hozzájárulásaitól függ. Az Egységes Szanálási Mechanizmus hatékony működésének és az Alap zökkenőmentes feltöltési folyamatának kulcsa, hogy minden intézmény időben fizesse be az Alaphoz való éves hozzájárulásának teljes összegét.”
19.
A 2015/81 végrehajtási rendelet 4. cikke a következőképpen szól:
„A Testület az egyes intézmények által az egyes hozzájárulási időszakokban fizetendő éves hozzájárulást – az EKB‑val vagy az illetékes nemzeti hatóságokkal folytatott konzultációt követően, valamint a nemzeti szanálási hatóságokkal szorosan együttműködve – az Alap éves célszintje alapján számítja ki. Az éves célszintet az Alapnak [az ESZM‑rendelet] 69. cikkének (1) bekezdésében és 70. cikkében említett célszintje alapján és az (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendeletben rögzített módszerrel kell megállapítani.”
20.
E rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében:
„Az olyan intézmény visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalásait, amely már nem tartozik [az ESZM‑rendelet] hatálya alá, törölni kell, és az e kötelezettségvállalások fedezetéül szolgáló biztosítékokat vissza kell szolgáltatni.”
21.
Ugyanezen rendelet 8. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A kezdeti időszakban az egyes intézmények egyéni hozzájárulásának kiszámításakor a Testület figyelembe veszi azokat a hozzájárulásokat, amelyeket a részt vevő tagállamok a [2014/59 irányelv] 103. és 104. cikkének megfelelően beszedtek és a [kormányközi megállapodás] 3. cikkének (3) bekezdése értelmében átutaltak az Alapba, azaz levonja ezeket az egyes intézmények által fizetendő összegből.”
4.
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet
22.
A 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvnek a szanálásfinanszírozási rendszerhez való előzetes hozzájárulás tekintetében történő kiegészítéséről szóló, 2014. október 21‑i (EU) 2015/63 felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (a továbbiakban: 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet) (
13
) elfogadására többek között a 2014/59 irányelv 103. cikkének (7) bekezdése alapján került sor. E rendelet 3. cikke a következő fogalommeghatározásokat tartalmazza:
„[…]
5.
»éves hozzájárulás«: a [2014/59 irányelv] 103. cikkében említett összeg, amelyet a szanálási hatóság szed be a hozzájárulási időszak alatt az e rendelet 2. cikkében említett minden intézménytől a nemzeti finanszírozási rendszer céljára;
6.
»hozzájárulási időszak«: egy naptári év;
[…]”
23.
E rendelet 4. cikke a következőképpen szól:
„(1)   A szanálási hatóságok az egyes intézmények által fizetendő éves hozzájárulást az intézmények által a 14. cikknek megfelelően szolgáltatott információk alapján kialakított kockázati profil arányában és az e szakaszban megállapított módszertan alkalmazásával határozzák meg.
(2)   A szanálási hatóság az (1) bekezdésben említett éves hozzájárulást a szanálásfinanszírozási rendszer éves célszintje alapján, a [2014/59 irányelv] 102. cikkének (1) bekezdésében említett, 2024. december 31‑ig elérendő célszintet figyelembe véve és az illetékességi területén engedélyezett összes intézmény biztosított betéteinek előző évi, negyedévente számított átlagos összege alapján határozza meg.”
24.
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben egy intézmény újonnan, a hozzájárulási időszaknak csak egy része tekintetében kerül felügyelet alá, úgy az intézmény részleges hozzájárulását a 3. szakaszban megállapított módszertannak a soron következő hozzájárulási időszak vonatkozásában kiszámított éves hozzájárulási összegre való alkalmazásával és a felügyelet alatti teljes hónapok számának figyelembevételével kell kiszámítani.
(2)   Az intézmény státusának hozzájárulási időszak alatti megváltozása, ideértve a kis intézményeket is, nem befolyásolja az adott évben fizetendő éves hozzájárulást.”
25.
Az említett rendelet 13. cikke a következőket írja elő:
„(1)   A szanálási hatóság a 2. cikkben említett egyes intézményeket minden évben legkésőbb május 1‑jéig értesíti az adott intézmény által fizetendő éves hozzájárulást megállapító határozatáról.
[…]
(5)   Amennyiben egy intézmény újonnan, a hozzájárulási időszaknak csak egy része tekintetében kerül felügyelet alá, úgy az intézmény részleges éves hozzájárulását a soron következő hozzájárulási időszakban esedékes éves hozzájárulás összegével együtt kell beszedni.”
26.
Ugyanezen rendelet 14. cikke értelmében:
„(1)   Az intézmény a szanálási hatóság rendelkezésére bocsátja a hozzájárulási időszakot megelőző év december 31‑e előtt rendelkezésre álló legutóbbi jóváhagyott éves pénzügyi kimutatását, a jogszabály szerint engedélyezett könyvvizsgáló vagy könyvvizsgáló társaság által benyújtott véleménnyel együtt, a 2013/34/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 32. cikkével összhangban.
[…]
(4) Az (1), (2) és (3) bekezdésben említett információt az előző év december 31‑én véget ért év, vagy az alkalmazandó releváns pénzügyi év tekintetében legkésőbb minden év január 31‑ig be kell nyújtani. Ha január 31‑e nem munkanap, az információt a következő munkanapon kell benyújtani.
[…]”
27.
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 17. cikkének (3) és (4) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(3)   Ha az intézmények által a szanálási hatóságnak benyújtott információ ismételt megállapításra vagy módosításra szorul, a szanálási hatóság az érintett intézmény következő hozzájárulási időszakra vonatkozó éves hozzájárulásának kiszámításakor a frissített információnak megfelelően kiigazítja az éves hozzájárulást.
(4)   Az ismételt megállapításra vagy módosításra szoruló információ alapján kiszámított és kifizetett éves hozzájárulás, valamint azon éves hozzájárulás közötti különbséget, amelyet az éves hozzájárulás kiigazítását követően kellett volna kifizetni, a következő hozzájárulási időszakban esedékes éves hozzájárulás összegében kell kiegyenlíteni. A kiigazítást a következő hozzájárulási időszak hozzájárulásainak csökkentése vagy növelése révén kell megtenni.”
5.
A 2017/2361 felhatalmazáson alapuló rendelet
28.
Az Egységes Szanálási Testület igazgatási kiadásaihoz nyújtott hozzájárulások végleges rendszeréről szóló, 2017. szeptember 14‑i (EU) 2017/2361 felhatalmazáson alapuló rendelet (a továbbiakban: 2017/2361 felhatalmazáson alapuló rendelet) (
14
) 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ha egy szervezet vagy csoport csak a pénzügyi év egy részében tartozik [az ESZM‑rendelet] 2. cikkének hatálya alá, az arra a pénzügyi évre vonatkozó egyéni éves hozzájárulását azon teljes hónapok száma alapján kell kiszámítani, amelyek során az említett cikk hatálya alá tartozik.”
III. A tényállás és a Törvényszék előtti elsőfokú eljárás
29.
Az ABLV Bank AS, az elsőfokú eljárás felperese és fellebbező (a továbbiakban: fellebbező), egy Lettországban székhellyel rendelkező hitelintézet volt, amely az EFM‑rendelet (
15
) értelmében vett „jelentős szervezetként” engedélyének 2018. évi visszavonásáig az EKB felügyelete alá tartozott.
30.
2015 decemberében a fellebbező beszedési értesítést kapott a hatáskörrel és illetékességgel rendelkező Finanšu un kapitāla tirgus komisijától (pénz‑ és tőkepiaci bizottság, Lettország) a 2014/59 irányelv 103. cikkének (1) bekezdése alapján megállapított, a nemzeti finanszírozási rendszerhez való 2015. évi előzetes hozzájárulásról. A fellebbező által ezt követően megfizetett összeget a kormányközi megállapodás 3. cikke (3) bekezdésének megfelelően átutalták az ESZA‑ba.
31.
2018. február 23‑án az EKB megállapította, hogy a fellebbező az ESZM‑rendelet 18. cikkének (1) bekezdése értelmében véve fizetésképtelen, vagy valószínűleg fizetésképtelenné válik. Ugyanezen a napon az ESZT megállapította, hogy az állami szanáláshoz fűződő közérdek hiányában nem szükséges szanálási intézkedéseket hozni az ESZM‑rendelet alapján. (
16
)
32.
2018. február 26‑án ezért a fellebbező részvényesei olyan eljárást indítottak, amely lehetővé tette a fellebbező számára végelszámolásának lefolytatását, és a végelszámolási terv jóváhagyása iránti kérelmet nyújtottak be a pénz‑ és tőkepiaci bizottsághoz.
33.
A 2018. évi előzetes hozzájárulások kiszámításáról szóló, 2018. április 12‑i határozatával az ESZT megállapította az ESZA‑ba fizetendő éves hozzájárulásokat. (
17
)2018. április 27‑én a fellebbező megkapta a pénz‑ és tőkepiaci bizottságtól a 2018. évre vonatkozó beszedési értesítést. A fellebbező 2018. július 3‑án megfizette az értesítésben szereplő összeget.
34.
2018. július 11‑én az EKB olyan határozatot fogadott el, amelyben visszavonta a fellebbező hitelintézeti engedélyét.
35.
2018. szeptember 17‑i levelével a fellebbező a 2015. évi előzetes hozzájárulás „fennmaradó egyenlegének” részére történő kifizetését, valamint az EFM‑ből a hozzájárulási év során való kikerülésére tekintettel a 2018. évi hozzájárulás összegének újraszámítását és részleges visszatérítését kérte az ESZT‑től.
36.
2018. október 17‑i levelével az ESZT elutasította ezt a kérelmet (a továbbiakban: vitatott határozat). Indokolásként kifejtette, hogy az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése nem írja elő a 2018. évi előzetes hozzájárulás újraszámítását, és kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a szabályszerűen átvett hozzájárulásokat nem fizetik vissza. Az ESZT véleménye szerint az engedély visszavonása a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése értelmében vett státusváltozást jelent, amely e rendelkezés szerint nem befolyásolja az adott évben fizetendő hozzájárulást. A 2015. évi előzetes hozzájárulás sem téríthető vissza részlegesen a hitelintézet engedélyének a kezdeti időszak elteltét megelőzően történő visszavonása esetén. E tekintetben az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdésére tekintettel ugyanaz a helyzet, mint valamennyi szabályszerűen átvett hozzájárulás esetében.
37.
2018. december 21‑én a fellebbező keresetet terjesztett e határozattal szemben a Törvényszék elé.
38.
Keresetének alátámasztása érdekében a fellebbező lényegében arra hivatkozott, hogy hitelintézeti jogállásának 2018. évi megszűnése miatt már nem részesülhetett egész évben az ESZA által nyújtott fedezetből. Ezen túlmenően a fellebbező mint hitelintézet által a pénzügyi rendszer stabilitására jelentett kockázat ezzel egyidejű megszűnése miatt az ESZA finanszírozási szükségletei is arányosan csökkentek. A hozzájárulást tehát a fellebbező ennyiben jogalap nélkül és ezért nem az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése értelmében vett „szabályszerű” módon nyújtotta, mire tekintettel azt részlegesen vissza kell téríteni. Ezért a rendszerből való kikerülés esetén a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „státusváltozásról” sem lehet beszélni, mivel a hitelintézeti státus és így a hozzájárulási kötelezettség is teljes mértékben megszűnik. Az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése nem alkalmazható a kizárólag a 2014/59 irányelv alapján beszedett 2015. évi hozzájárulásra. Ez a hozzájárulás egyfajta „előleget” jelent az ESZA számára. E tekintetben az következik a 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdéséből, hogy valamely bank 2015. évi hozzájárulását legkésőbb a kezdeti időszak végéig vissza kell fizetni.
39.
A 2019. április 30‑i határozat engedélyezte a Bizottságnak, hogy az ESZT támogatása érdekében beavatkozzon.
40.
2021. január 20‑iABLV Bank kontra ESZT ítéletével (T‑758/18, EU:T:2021:28) (a továbbiakban: megtámadott ítélet) a Törvényszék elutasította a keresetet, és a fellebbezőt kötelezte saját költségein felül az ESZT költségeinek viselésére, a Bizottságot pedig saját költségeinek viselésére.
IV. A Bíróság előtti fellebbezési eljárás
41.
2021. március 30‑án benyújtott fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
semmisítse meg a vitatott határozatot;
–
az ESZT‑t kötelezze a fellebbező költségeinek és a fellebbezés keretében felmerült költségeknek a viselésére;
–
amennyiben a per állása nem teszi lehetővé az ügy eldöntését, utalja vissza az ügyet a Törvényszék elé.
42.
Az ESZT és a Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság
–
utasítsa el a fellebbezést; és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
43.
A fellebbező, az ESZT és a Bizottság írásban vitatta meg a Bíróság előtt a fellebbezést. A Bíróság az eljárási szabályzat 76. cikkének (2) bekezdése alapján úgy döntött, hogy a főtanácsnoki indítvány ismertetését követően tárgyalás tartása nélkül bírálja el a fellebbezést.
V. Jogi értékelés
44.
A megtámadott ítélet fenntartotta az ESZT határozatát, amelyben az megtagadta egyrészt az ABLV Bank 2018. évi előzetes hozzájárulásának részleges visszatérítését, másrészt a 2015. évi hozzájárulás – jövőbeli hozzájárulásokkal még el nem számolt – „fennmaradó egyenlegének” visszafizetését.
A. A megtámadott ítélet
45.
A megtámadott ítélet 130. pontjában a Törvényszék végső soron azzal indokolta döntését, hogy az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése abban az esetben is kizárja valamennyi szabályszerűen átvett hozzájárulás ESZA általi visszafizetését, ha a hozzájárulások fizetésére kötelezett hitelintézet engedélyét visszavonták a kezdeti időszak egyik hozzájárulási éve során.
46.
A 2018. évi hozzájárulást illetően a Törvényszék e tekintetben lényegében azt az álláspontot képviselte, hogy az előzetes hozzájárulásokat – jóllehet azokat évente szedik be – nem az ESZA által egy adott évben nyújtott fedezet vagy az ESZA egy adott évben történő igénybevételének ellenszolgáltatásaként fizetik meg, és ennek megfelelően azok nem téríthetők vissza az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése alapján, ha az ESZA igénybevételének lehetősége valamelyik év során megszűnik a hitelintézetnek a rendszerből való kikerülése miatt. Az ESZM‑rendelet 69. cikkének (2) bekezdése alapján az évenkénti beszedés sokkal inkább csak a kezdeti időszak 2024. évi végére elérendő célszint teljes összegének egyenletes időbeli elosztását szolgálja. Annak érdekében, hogy az évente beszedendő hozzájárulást valamennyi hitelintézet tekintetében megbízható és jogbiztonságot nyújtó módon lehessen meghatározni, annak összegét az adott év egy meghatározott időpontjában kell rögzíteni. (
18
) Ezért a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a hozzájárulás nem számítható újra és nem téríthető vissza részlegesen, ha a hozzájárulási évben státusváltozásra kerül sor, amely a hitelintézeti engedély visszavonását is magában foglalja. (
19
) A Törvényszék elutasította a fellebbező valamennyi olyan rendelkezésre és érvre az első fokú eljárásban való hivatkozását, amelyből a fellebbező véleménye szerint az következik, hogy az engedély hozzájárulási év során történő visszavonása esetén lehetőség van újraszámításra és visszatérítésre. (
20
)
47.
A 2015. évi hozzájárulást illetően a Törvényszék megállapította, hogy a 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdése nem ír elő visszatérítési kötelezettséget arra az esetre, ha valamely hitelintézet a kezdeti időszakban kikerül a rendszerből. A kormányközi megállapodásnak megfelelően a 2015. évi hozzájárulásokat sokkal inkább véglegesen átutalták az ESZA‑ba, és azok így a célszint 2024‑ig elérendő összegének szerves részévé váltak. A végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdésében foglalt elszámolási szabály e tekintetben csupán azt biztosítja, hogy a 2015. évi hozzájárulások ESZA‑ba való átutalása ne eredményezzen egyensúlytalanságokat a pénzügyi teher elosztása terén az érintett bankok között. Így az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése tekintetében a 2015. évi hozzájárulásokra ugyanaz vonatkozik, mint a következő években beszedett hozzájárulásokra. (
21
)
B. A fellebbezésről
48.
A fellebbező összesen tizenhárom jogalapot hoz fel a Törvényszék e határozatával szemben, amelyek tartalmi szempontból egyrészt a 2018. évi hozzájárulás részleges visszatéríthetőségére (erről lásd az 1. pontot), másrészt a 2015. évi hozzájárulás „fennmaradó egyenlege” visszafizetésének lehetőségére (erről lásd a 2. pontot), harmadrészt pedig az ESZT határozatának alaki jogszerűségére (erről lásd a 3. pontot) vonatkoznak.
1.
A 2018. évi hozzájárulás részleges visszatéríthetőségéről
49.
Első, második, harmadik és negyedik, valamint hetedik és nyolcadik jogalapjával a fellebbező egyenként vitatja azokat a jogi érveket, amelyekkel a Törvényszék az ESZM‑rendelet 70. cikke (4) bekezdésének és a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikke (2) bekezdésének oly módon történő értelmezését indokolta, hogy e rendelkezések kizárják a 2018. évi hozzájárulásnak az engedély visszavonása miatti visszatérítését. Ötödik, tizedik, tizenegyedik és tizenkettedik jogalapjával a fellebbező arra hivatkozik, hogy e rendelkezések Törvényszék általi értelmezése magasabb szintű elvekbe ütközik. Ennélfogva e jogalapokat együttesen kell megvizsgálni.
a)
Az első, második és negyedik jogalapról
50.
Első jogalapja keretében a fellebbező lényegében arra hivatkozik, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe, hogy az ESZA fedezetet nyújt a hozzájárulások fizetésére kötelezett bankok számára a csőd kockázatával szemben. A 2018. évi előzetes hozzájárulást e tekintetben egyfajta biztosítási díjnak kell tekinteni az ESZA által ezen évben nyújtott fedezet ellenében. Következésképpen e biztosítási fedezet nyújtása, illetve a hitelintézeti tevékenységből eredő, a pénzügyi stabilitást fenyegető kockázat növekedése képezi a hozzájárulási kötelezettség jogalapját. A fellebbezőnek a rendszerből való kikerülésével azonban mindkettő megszűnik. Ezért a 2018. évi hozzájárulás nyújtására az engedélyének 2018. július 11‑i visszavonását követő időszak tekintetében nem az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése értelmében vett „szabályszerű” módon került sor, és azt így vissza kell téríteni részére. A negyedik jogalap szerint a Törvényszéknek ugyanerre a következtetésre kellett volna jutnia a jogalap nélküli gazdagodás elvének alkalmazásával, mivel a hozzájárulás nyújtására e tekintetben jogalap nélkül került sor. (
22
) Következésképpen téves jogalkalmazáson alapul az ESZM‑rendelet 70. cikke (4) bekezdésének a Törvényszék által oly módon történő értelmezése, hogy e rendelkezés kizárja a 2018. évi hozzájárulás részleges visszatérítését. (
23
)
51.
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikke (2) bekezdésének megléte sokkal inkább arra utal, hogy létezniük kell olyan eseteknek, amelyekben az előzetes hozzájárulást utólag kiigazítják. Ez a rendelkezés ugyanis csupán azt írja elő, hogy a hozzájárulási időszak alatti státusváltozás nem befolyásolja a fizetendő hozzájárulást. Ez arra enged következtetni, hogy egyéb változásokat figyelembe kell venni. Valamely intézménynek a rendszerből az engedély visszavonása miatt való kikerülése azonban éppen nem tekinthető a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „státusváltozásnak”. A fellebbező ezért második jogalapja keretében arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben a Törvényszék tévesen tekintette relevánsnak a felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdését. (
24
)
52.
Mivel a Törvényszék a megtámadott ítélet 61., 62. és 68–72. pontjában lényegében a hozzájárulások kezdeti időszakban történő beszedése rendszerének működésével és céljaival indokolta álláspontját, első lépésben ezeket kell megvizsgálni (erről lásd az 1) pontot). Ez alapján ugyanis egy második lépésben kimutatható, hogy az első, második és negyedik jogalap a vonatkozó rendelkezések és az előzetes hozzájárulások jellegének téves értelmezésén alapul (erről lásd a 2) pontot).
1) A hozzájárulások kezdeti időszakban történő beszedése rendszerének működéséről és célkitűzéséről
53.
A hozzájárulások ESZM‑rendelet 69. és 70. cikke szerinti beszedésének célja egy meghatározott összeg, a célszint elérése, amelyet azonban jelentős nagysága miatt nem lehet egyszerre beszedni. Az ESZM‑rendelet 69. cikkének (2) bekezdése értelmében a hozzájárulásokat ezért a kezdeti időszakban a lehető legegyenletesebben elosztva – vagyis legalább évente (
25
) – kell beszedni, hogy ezen időszak végére elérhető legyen az összes részt vevő tagállam területén biztosított betétek összege 1%‑ának megfelelő célszint. A célszint elérését követően nem kerül sor további hozzájárulások beszedésére. (
26
)
54.
A hozzájárulások egyenletes elosztásának biztosítása érdekében az ESZM‑rendelet 70. cikke (2) bekezdésének első albekezdése szerint egy évben együttesen nem szedhető be a hozzájárulások fizetésére kötelezett bankoktól a 2024‑es célszint egynyolcadát meghaladó összeg. E tekintetben figyelembe kell venni, hogy a 2024‑es célszintet csak becsülni lehet, mivel jelenleg nem ismert, hogy mekkora lesz a biztosított betétek összege 2024‑ben. Ezért a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet (
27
) 4. cikkének (2) bekezdése szerint az ESZT – egyszerűen megfogalmazva – a részt vevő tagállamok területén engedélyezett összes hitelintézet biztosított betéteinek előző évi átlagos összegét veszi alapul, ezt elosztja nyolccal, és ennek az összegnek valamivel több mint 1%‑át szedi be, mivel a biztosított betétek összege növekvő tendenciát mutat. (
28
)
55.
Az egyes bankoknak az így meghatározott éves célösszeghez való egyéni hozzájárulását ezután az ESZM‑rendelet 70. cikke (1) bekezdésének és (2) bekezdése második albekezdésének megfelelően méretük és kockázati profiljuk szerint számítják ki. Ennek alapját a hitelintézetek adatai képezik, amelyeket a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 14. cikke szerint az előző év végéig kell benyújtani az ESZT‑nek. (
29
)
56.
Az előző évi adatok alapján így meghatározott hozzájárulást végül a részt vevő tagállamok területén a következő év január 1‑jén engedélyezett bankoktól ezen év során beszedik. A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése értelmében a hozzájárulási időszak alatti státusváltozás nem befolyásolja az adott évben fizetendő hozzájárulást.
57.
A bankoknak azonban nem feltétlenül kell készpénzben megfizetniük a hozzájárulást; ehelyett az ESZM‑rendelet 70. cikkének (3) bekezdése alapján a hozzájárulási évben szükséges teljes összeg legfeljebb 30%‑át úgynevezett visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalások útján is megfizethetik, amelyeket készpénzfedezet mellett kell letétbe helyezni.
58.
Az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése értelmében a szabályszerűen átvett hozzájárulásokat nem fizetik vissza.
2) A 2018. évi hozzájárulás visszatéríthetőségét érintő következményekről
59.
A hozzájárulások beszedésének ismertetett működése és célkitűzése egyrészt azt mutatja, hogy például a 2018. évi hozzájárulás – a fellebbező által az első jogalapja keretében állítottaktól eltérően – nem 2018‑ra „vonatkozik”, hanem azt csak 2018‑ban szedik be.
60.
Az évenkénti beszedés ugyanis egyfelől csupán az ESZM‑rendelet 69. cikkének (2) bekezdése által célul tűzött egyenletes időbeli elosztást szolgálja. Igaz, hogy rövidebb időközönkénti, például negyedéves beszedést is elő lehetett volna írni. Ez azonban sokkal nagyobb és alkalmasint aránytalan adminisztratív terhet jelentene. Semmi nem utal ugyanis arra, hogy a nyolc éves hozzájárulásra való felosztás túlzott gazdasági terhet jelentene a hozzájárulások fizetésére kötelezett bankok számára harminckettő, arányosan kisebb összegű negyedéves hozzájáruláshoz képest. Azonban éppen az ilyen teher elkerülése az elosztás értelme és célja. (
30
) A hozzájárulások éves beszedésére vonatkozó döntés tehát kétségtelenül az uniós jogalkotót e területen megillető széles mérlegelési jogkörbe tartozik. (
31
)
61.
Január 1‑je másfelől ezen összefüggésben csak a hozzájárulások fizetésére kötelezett bankok köre megállapításának határnapja. (
32
) Ez az időpont semmit nem árul el a hozzájárulás adott évhez való hozzárendeléséről. A jogalkotó ugyanígy alapul vehette volna a részt vevő tagállamok területén az előző év december 31‑én engedélyezett hitelintézeteket is. Ez annál is inkább így van, mivel az adott évben fizetendő hozzájárulásokat az előző évi adatok alapján számítják ki. (
33
)
62.
Már csak ezért sem lehet a 2018‑ban beszedett hozzájárulást olyan változások alapján újraszámítani vagy visszatéríteni, amelyek csak ebben az évben következnek be. A Törvényszéknek a megtámadott ítélet 69. pontjában szereplő következtetése tehát nem téves jogalkalmazáson alapul.
63.
A rendszer működése és célkitűzése másrészt azt mutatja, hogy az előzetes hozzájárulások – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 73. pontjában helyesen megállapította – nem hasonlíthatók össze a biztosítási díjakkal.
64.
Egyrészt ugyanis a hitelintézet a hozzájárulások megfizetésével nem szerez jogot az ESZA igénybevételére. Amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 70. pontjában téves jogalkalmazás nélkül megállapította, az ESZA a bankunió mint olyan pénzügyi stabilitásának biztosítását szolgálja, és nem értelmezhető az egyes bankoknak dobott mentőövként. (
34
) Az ESZM‑rendelet 18. cikkének (1) bekezdése szerint szanálásra kizárólag közérdekből kerül sor. Az ESZA feladata e tekintetben az Egységes Szanálási Mechanizmus hitelességének és működésének biztosítása: (
35
) A jogalkotó a bankszektor stabilizálását várja attól, mivel az ilyen struktúrák léte korlátozhatja az egyes intézmények válsághelyzetének rendszerszintű hatásait. (
36
)
65.
Másrészt valamely bank egyéni hozzájárulásainak összege – bár annak kiszámításakor egy biztosítási logika alapján kockázati súlyozásra kerül sor – nem az adóalap alapján alkalmazott mérték alkalmazásán alapul. (
37
) A hozzájárulások összege ehelyett végső soron a célszinttől függ, amelyet a 2023 végéig beszedett összes hozzájárulás összegével kell elérni.
66.
Valamely bank adott évbeli előzetes hozzájárulásai tehát elsősorban a célszint összegének töredékét jelentik, és csak „mellékesen” tükrözik az adott bank kockázati profilját. Vagy más szóval: ha hirtelen minden bank kockázati profilja alacsonyként értékelendő lenne azonos összegű betétek mellett, akkor – a fellebbező érvelése által sugalltakkal ellentétben – nem lenne alacsonyabb a beszedett előzetes hozzájárulások teljes éves összege. Ellenkezőleg, összességében minden esetben az előző évi biztosított betétek összege valamivel több mint 1%‑a egynyolcadának megfelelő összeg beszedésére kerül sor, hogy a kezdeti időszak végére a 2024. évi összes biztosított betét összege legalább 1%‑ának megfelelő teljes összeg álljon rendelkezésre. (
38
)
67.
Ez egyúttal azt is jelenti, hogy valamely bank egyéni hozzájárulása minden esetben döntő mértékben függ az adott évben, tehát az irányadó határnapon hozzájárulások fizetésére kötelezett többi bank számától és egyéni hozzájárulásaitól is. (
39
) Valamely bank hozzájárulásának kiigazítása ezért minden esetben szükségessé tenné a többi bank hozzájárulásainak korrekcióját is. Következésképpen, ha a hozzájárulásokat folyamatosan kiigazítanák egy hozzájárulási év során, lehetetlen lenne valamennyi bank egyéni hozzájárulásait jogbiztonságot nyújtó módon meghatározni. (
40
) Ezért írja elő a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése, hogy a hozzájárulási időszak alatti státusváltozás nem befolyásolja a fizetendő hozzájárulást. Továbbá ennek megfelelően zárja ki főszabály szerint az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése a már átvett hozzájárulások visszafizetését, mivel a hiányzó összeget ellenkező esetben a többi banktól kellene beszedni. Amint azt a Bíróság már megállapította, a „státus megváltozásának” fogalmát kiterjesztően kell értelmezni, (
41
) mivel annak ilyen körülmények között minden olyan esetet magában kell foglalnia, amely hatással lehet más bankok hozzájárulási terhére, különösen tehát egy hozzájárulások fizetésére kötelezett banknak a rendszerből való kikerülését is.
68.
Az ESZA‑hoz való éves előzetes hozzájárulás nem számszerűsíti tehát a valamely felügyelet alatt álló bank által a pénzügyi stabilitásra vagy az ESZA pénzügyi eszközeinek igénybevételére az év során folyamatosan jelentett kockázatot. A fizetendő hozzájárulás összege szempontjából főszabály szerint nem releváns ezért az, hogy a hozzájárulások fizetésére kötelezett bank a hozzájárulás beszedésének évében mennyi ideig tartozik az ESZM‑rendelet hatálya alá.
69.
Ebből következik, hogy az éves hozzájárulás nem csak akkor tekintendő az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése értelmében véve „szabályszerűen átvettnek”, ha valamely bank a hozzájárulás beszedésének évében mindvégig az ESZM‑rendelet hatálya alá tartozik. Ez a körülmény – a fellebbező által a negyedik jogalapja keretében állítottaktól eltérően – nem képezi a hozzájárulási kötelezettség jogalapját. A hozzájárulási kötelezettség szempontjából sokkal inkább az a körülmény a meghatározó, hogy a hitelintézet az irányadó határnapon a részt vevő tagállamok területén engedélyezettnek minősül‑e. Ebben az az elv fejeződik ki, hogy a bankszektor egésze által közérdekből, nem pedig az egyes bankok érdekéből történő finanszírozásról van szó. (
42
)
70.
Így valamely bank kisebb vagy nagyobb mértékben járul hozzá az ESZA célszintjéhez attól függően, hogy az ESZA kezdeti időszakában mikor kapja meg az engedélyét. Azoknak a bankoknak, amelyek csak a kezdeti időszakot követően csatlakoznak, bizonyos körülmények között (kezdetben) akár egyáltalán nem kell hozzájárulást fizetniük. Ez első pillantásra igazságtalannak tűnhet. Nincs azonban más lehetőség, mint a hozzájárulásokat a piacon jelenleg jelen lévő szereplőktől beszedni. E szereplők száma pedig természetesen változik.
71.
A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése ezzel összefüggésben megerősíti azt az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdésében kifejezésre jutó elvet, hogy az előzetes hozzájárulások kiszámítására a határnap elve alapján kerül sor, mivel ellenkező esetben nem lehetne megbízható módon kiszámítani és beszedni a hozzájárulásokat. (
43
)
72.
Erre a pontosításra szükség van, mivel a 12. cikk (1) bekezdése kivételt ír elő a határnap elve alól. E rendelkezés értelmében valamely újonnan, a hozzájárulási időszaknak csak egy része tekintetében felügyelet alá kerülő hitelintézet esetében a részleges hozzájárulást az első hozzájárulási időszak alatti teljes hónapok számának figyelembevételével kell kiszámítani. A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 13. cikkének (5) bekezdése szerint az ilyen intézmény részleges éves hozzájárulását a soron következő hozzájárulási időszakban esedékes éves hozzájárulás összegével együtt kell beszedni. Más szóval, az újonnan csatlakozó intézményektől az első hozzájárulási évben további részleges hozzájárulást szednek be „az előző évre vonatkozóan”. A Törvényszék helyesen mutatott rá erre a megtámadott ítélet 144. pontjában.
73.
A fellebbezőtől ezzel szemben 2019‑től nem szednek be további hozzájárulást, jóllehet 2018 egy részében még folytatta tevékenységét, és így hozzájárult különösen a biztosított betétek összegéhez, amely a 2019‑es éves célösszeg kiszámításának alapjául szolgál. Az irányadó határnapon, 2019. január 1‑jén ugyanis a fellebbező már nem tartozott a hozzájárulások fizetésére kötelezett bankok körébe. Ez alátámasztja, hogy nem elsősorban a valamely bank által egy adott évben jelentett konkrét kockázat bír jelentőséggel.
74.
A fellebbező által a második jogalap keretében állítottaktól eltérően tehát a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (2) bekezdése nem azt mutatja, hogy a hozzájárulási év alatti minden olyan változásnak, amely nem státusváltozásnak minősül, a hozzájárulások (utólagos) kiigazítását kell eredményeznie. Ez a rendelkezés sokkal inkább csak a határnap elvét erősíti meg, amelytől annak (1) bekezdése eltér.
75.
Csak a teljesség kedvéért e ponton le kell szögezni, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkének (1) bekezdése egyébként nem hozza indokolatlanul rosszabb helyzetbe az újonnan csatlakozó bankokat.
76.
Az ESZM‑rendelet 69. és 70. cikkében előírt és a 2015/81 végrehajtási rendelettel, valamint a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelettel tovább pontosított rendszer biztosítja, hogy a terhek, ha nem is teljesen egyenlően, (
44
) de a lehető legigazságosabban oszoljanak meg a bankszektoron belül. Ehhez járul hozzá többek között a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 12. cikkében foglalt szabályozás, amely szerint valamely újonnan csatlakozó banknak fizetnie kell „a múltért”, de a rendszerből kikerülő bankot a jövőben már nem terheli hozzájárulás. Valamely újonnan csatlakozó bank ugyanis valószínűleg még hosszabb ideig a bankszektor része lesz, amelynek stabilizálása az egységes felügyeleti mechanizmus elvont célja. Ezért az e szabályozásra vonatkozó döntés is a jogalkotó e területen fennálló széles mérlegelési jogkörébe tartozik. (
45
)
3) Közbenső következtetés
77.
A fenti megfontolásokból az következik, hogy a 2018. évi hozzájárulás nem számítható újra és nem téríthető vissza részlegesen a fellebbező engedélyének 2018. évi visszavonása miatt. Következésképpen az első, második és negyedik jogalapot el kell utasítani.
b)
A harmadik, hetedik és nyolcadik jogalapról
78.
Ezt az eredményt nem kérdőjelezik meg azok az egyéb rendelkezések, amelyekre a fellebbező az elsőfokú eljárásban jogi álláspontjának alátámasztása érdekében hivatkozott, és amelyek Törvényszék általi téves értelmezését, illetve alkalmazását a fellebbező a harmadik, hetedik és nyolcadik jogalap keretében kifogásolja.
79.
Így igaz ugyan, hogy a 2017/2361 felhatalmazáson alapuló rendelet 7. cikke kifejezetten csak részleges fizetési kötelezettséget ír elő az ESZT igazgatási kiadásaihoz nyújtott hozzájárulások tekintetében, ha valamely hitelintézet csak a pénzügyi év egy részében tartozik az ESZM‑rendelet hatálya alá. Harmadik jogalapja keretében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy ezek a hozzájárulások nem hasonlíthatók össze az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulásokkal, és ezért kizárta a 2017/2361 felhatalmazáson alapuló rendelet 7. cikkének ez utóbbiakra analógia útján történő alkalmazását. (
46
)
80.
A Törvényszék mindazonáltal a megtámadott ítélet 86. pontjában téves jogalkalmazás nélkül állapította meg, hogy az ESZT igazgatási kiadásaihoz nyújtott hozzájárulások megfizetésére – az ESZA‑hoz való hozzájárulásoktól eltérően – az ESZT adott évben végzett igazgatási tevékenységeinek ellenértékeként kerül sor. Azok tehát egy időfüggő ráfordításnak felelnek meg. E tekintetben e hozzájárulások egy adott évre „vonatkoznak”. Az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulások ezzel szemben az ESZM‑rendelet 69. cikkének (1) bekezdésében meghatározott célszintnek a kezdeti időszak folyamán történő fokozatos elérését szolgálják, és azokat ezt követően az idő múlása ellenére (legalábbis kezdetben) már nem kell fizetni. (
47
) Következésképpen a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy e kétfajta hozzájárulás nem hasonlítható össze.
81.
Ennélfogva a harmadik jogalapot el kell utasítani.
82.
Ilyen körülmények között a Törvényszék ezenkívül szintén helyesen állapította meg a megtámadott ítélet 109. pontjában, hogy a jelen ügyben szereplőhöz hasonló helyzetben a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 17. cikkének (3) és (4) bekezdéséből sem következik a 2018. évi hozzájárulás újraszámításának kötelezettsége.
83.
A felhatalmazáson alapuló rendelet 17. cikkének (3) és (4) bekezdése szerint bizonyos körülmények között újra kell számítani a hozzájárulást, ha az e rendelet 14. cikkének (1)–(3) bekezdése alapján a hitelintézetek által az előző év december 31‑ig benyújtandó adatokat utólag módosítani kell. Amennyiben azonban a fellebbező a hetedik jogalap keretében a hozzájárulások utólagos újraszámításának (elvont) lehetőségére vonatkozó bizonyítékként hivatkozik e rendelkezésre, annyiban érvei hatástalanok. A fellebbezés sikere szempontjából ugyanis kizárólag az bír jelentőséggel, hogy a Törvényszék tévesen állapította‑e meg, hogy a 2018. évi hozzájárulás nem téríthető vissza részlegesen.
84.
A fellebbező mindenesetre nem mutatja be, hogy az engedély 2018. évi visszavonása mennyiben teszi szükségessé azon adatok ismételt megállapítását vagy módosítását, amelyeket 2017. december 31‑ig kellett az ESZT‑hez benyújtania. Ezen túlmenően annak, hogy a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 17. cikke nem írja elő az újraszámítást a következő évben bekövetkező adatmódosulás esetén, egyszerűen az az oka, hogy az éves hozzájárulást nem a hozzájárulás beszedése évének adatai alapján számítják ki. (
48
)
85.
Következésképpen a hetedik jogalapot is el kell utasítani.
86.
Nyolcadik jogalapjával a fellebbező végül arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen tagadta meg a 2015/81 végrehajtási rendelet 7. cikke (3) bekezdésének a helyzetére analógia útján történő alkalmazását. (
49
) E rendelkezés értelmében valamely hitelintézetnek a rendszerből való kikerülése esetén törölni kell a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalásokat. Mivel a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalásokat az ESZM‑rendelet 70. cikkének (3) bekezdése alapján a hozzájárulás készpénzben történő megfizetése helyett lehet megtenni, az előzetes hozzájárulásoknak a rendszerből való kikerülés esetén osztaniuk kell a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalások „sorsát”: ha tehát az utóbbiakat ebben az esetben törlik, akkor a készpénzben nyújtott hozzájárulásokat vissza kell téríteni.
87.
A 2015/81 végrehajtási rendelet 7. cikkének (3) bekezdése azonban csak azt írja elő, hogy a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalásokat törölni kell, a megfelelő biztosítékokat pedig vissza kell szolgáltatni. Ez azonban nem jelentheti azt, hogy a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalással fedezett összeg kikerül az ESZA‑ból. A 2015/81 végrehajtási rendelet 7. cikkének (1) bekezdése szerint ugyanis a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalások igénybevétele semmilyen módon nem érintheti az Alap pénzügyi kapacitását vagy likviditását. Ezen eszköz kizárólag arra irányul, hogy az összeget ne azonnal, hanem csak lehívásra kelljen rendelkezésre bocsátani. A 2015/81 végrehajtási rendelet 7. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy valamely visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalás törlésére és a biztosíték visszaszolgáltatására minden esetben csak a hozzájárulás átvétele ellenében kerül sor. Ugyanennek kell tehát érvényesülnie a rendszerből a (3) bekezdés szerinti kikerülés esetén is, mivel ellenkező esetben a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalások soha nem érhetnék el céljukat. A visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalás törlése és a biztosíték visszaszolgáltatása ezért nem jelenti azt, hogy az ezen eszközzel fedezett hozzájárulást nem kell teljesíteni. Ellenkezőleg, a rendszerből való kikerülésnek a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalás lehívását kell eredményeznie, amit az ESZT is megerősített a fellebbezési eljárásban.
88.
A 2015/81 végrehajtási rendelet 7. cikkének (3) bekezdése nem igazolhatja tehát a készpénzben megfizetett hozzájárulások (részleges) visszafizetését a hitelintézetnek a rendszerből való kikerülése esetén a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalásokkal és a készpénzben megfizetett hozzájárulásokkal való egyenlő bánásmód szükségességére való hivatkozással.
89.
Ebből következően a nyolcadik jogalapot is el kell utasítani.
c)
A tizedik jogalapról
90.
A fentiekre tekintettel a tizedik jogalapot is el kell utasítani, amellyel a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen tekintette egyértelműnek a megtámadott ítélet 136. pontjában az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdésében foglalt rendelkezést, és így nem vette figyelembe a jogbiztonság elvének követelményeit.
91.
Ahogyan azt az imént fentebb kifejtettem, az ESZM‑rendelet 70. cikke (4) bekezdésének jelentése az ESZA‑hoz való hozzájárulások beszedése rendszerének működéséből és céljaiból következik.
92.
A tizedik jogalap ennélfogva a jogszabályi rendelkezések egyértelműségének a jogbiztonság elvéből következő követelményének (
50
) téves értelmezésén alapul. Az a körülmény ugyanis, hogy valamely rendelkezés értelmezésre szorul, és azt más normákkal összefüggésben kell értelmezni, nem jelenti azt, hogy az nem felel meg az említett követelménynek. (
51
)
93.
Következésképpen a tizedik jogalapot is el kell utasítani.
d)
Az ötödik és tizenegyedik jogalapról
94.
Tizenegyedik jogalapjával a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe az arányosság elvének jelentőségét a jogszabályi rendelkezések értelmezése során.
95.
Az ezzel összefüggésben előadott érvelés végső soron az ítélet olyan téves értelmezésén alapul, amely szerint a Törvényszék megállapította, hogy az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése szerinti visszafizetés minden esetben és minden körülmények között kizárt, ami a fellebbező véleménye szerint aránytalan lenne. Egy ilyen megállapítás azonban nyilvánvalóan túlmutatna a jogvita tárgyán, és a Törvényszék nem is tett ilyen megállapítást a megtámadott ítéletben.
96.
A fellebbező ellenben nem mutatta be, hogy az ESZM‑rendelet 70. cikke (4) bekezdésének alkalmazása miért vezetne aránytalan eredményre az ő esetében, hanem hipotetikus példákat hozott fel egy ilyen eredményre.
97.
Igaz ugyan, hogy a tizenkettedik jogalap az ötödik jogalappal együtt, amellyel a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta a 147. pontban az ESZM‑rendelet 70. cikke (4) bekezdésének jogellenességére vonatkozó kifogását, úgy is értelmezhető, hogy a fellebbező arra hivatkozik, hogy az említett rendelkezés érvénytelen, mert a felhozott példákban aránytalan eredményre vezet. A fellebbező azonban azt sem mutatta be, hogy miért ez a helyzet, és hogy különösen miért nem értelmezhető arányosan a felhozott példákban az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése. (
52
) Ennek viszont az az oka, hogy a fellebbező tévesen abból indul ki, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az előzetes hozzájárulások visszafizetése minden elképzelhető esetben kizárt az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése miatt.
98.
Ezért az ötödik és tizenegyedik jogalapot is el kell utasítani.
e)
A tizenkettedik jogalapról
99.
Tizenkettedik jogalapja keretében a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte a nemo auditur propriam turpitudinem allegans elvet. A megtámadott ítélet 172. pontjában tévesen állapította meg, hogy nem befolyásolja a vitatott határozat jogszerűségét annak az ESZM‑rendelet 18. cikkének (1) bekezdése szerinti 2018. február 23‑i ESZT‑határozatnak az állítólagos jogellenessége, amely szerint a fellebbező (valószínűleg) fizetésképtelenné válik, szanálási intézkedésekre azonban nincs szükség. A fellebbező véleménye szerint eleve az ESZT‑nek az ESZM‑rendelet 18. cikkének (1) bekezdése szerinti határozata vezetett banki engedélyének 2018. július 11‑i visszavonásához. Mivel azonban az ESZT e határozata jogellenes volt, nem hivatkozhat arra annak érdekében, hogy az engedély visszavonása miatt megfossza őt az ESZA által nyújtott „védelemtől”, anélkül, hogy egyúttal visszatérítené részére az előzetes hozzájárulásokat.
100.
A fentiekből mindazonáltal egyrészt az következik, hogy az az állítás, amely szerint a fellebbező az engedély visszavonása miatt nem veheti igénybe az ESZA‑t, noha „fizetett” azért, ténybelileg téves. (
53
) Másrészt az uniós intézmények jogi aktusait megsemmisítésükig megilleti a jogszerűség és így érvényességük vélelme. (
54
) Ennek megfelelően a Törvényszék helyesen mutatott rá arra a megtámadott ítélet 171. pontjában, hogy a jelen eljárást illetően semmi sem következik az ESZM‑rendelet 18. cikkének (1) bekezdése szerinti ESZT‑határozat állítólagos jogellenességéből, mivel az nem képezi a jelen eljárás tárgyát.
101.
Következésképpen a tizenkettedik jogalapot is el kell utasítani.
f)
Következtetés
102.
Következésképpen a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 130. pontjában szereplő azon következtetése, hogy a 2018. évi hozzájárulás nem fizethető vissza részlegesen a fellebbező engedélyének ugyanezen évi visszavonása miatt, nem téves jogalkalmazáson alapul.
2.
A 2015. évi hozzájárulás „fennmaradó egyenlege” kifizetésének lehetőségéről (hatodik és kilencedik jogalap)
103.
Hatodik és kilencedik jogalapjával a fellebbező lényegében az ESZM‑rendelet 70. cikke (4) bekezdésének a 2015. évi hozzájárulásra tekintettel a Törvényszék által elvégzett értelmezését vitatja. A Törvényszék álláspontja szerint e rendelkezéssel a 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdésében foglalt elszámolási szabály ellenére ellentétes a 2015. évi hozzájárulás „fennmaradó egyenlegének” kifizetése.
104.
Emlékeztetőül: 2015. január 1‑jétől a 2014/59 irányelv minden tagállamot olyan nemzeti szanálásfinanszírozási rendszerek létrehozására kötelez, amelyeket az említett irányelv 102. és 103. cikke alapján egy bizonyos célszint eléréséig szintén a bankoktól előzetesen beszedett hozzájárulásokból töltenek fel. A bankunió tagállamai szempontjából azonban csekély e kötelezettség gyakorlati jelentősége, mivel 2016. január 1‑jétől az ESZM‑rendelet hatálya alá tartozó valamennyi intézmény tekintetében az ESZA váltotta fel a nemzeti finanszírozási rendszereket. (
55
) Ezért annak érdekében, hogy az ESZA pénzügyi kapacitását kezdettől fogva megerősítsék, a bankunió tagállamai a kormányközi megállapodás keretében vállalták, hogy átutalják az ESZA‑ba a 2014/59 irányelv 103. cikke alapján ezen intézményektől 2015‑ben beszedett hozzájárulások teljes összegét. (
56
)2016. január 1‑jétől ezen intézmények hozzájárulásait főszabály szerint (
57
) az ESZM‑rendelet 69. és 70. cikkének megfelelően kell kiszámítani. Az ESZM‑rendelet 67. cikkének (4) bekezdése szerint a hozzájárulásokat továbbra is a tagállami hatóságok szedik be, és átutalják azokat az Alap részére a kormányközi megállapodással összhangban.
105.
A 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdése értelmében a bankok által 2015‑ben megfizetett hozzájárulást az ESZA kezdeti időszakában fokozatosan elszámolják az ESZM‑rendelet 69. és 70. cikke alapján beszedett hozzájárulásokkal. A gyakorlatban az ESZM‑rendeletnek a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelettel összefüggésben értelmezett 70. cikke alapján évente kiszámított egyéni banki hozzájárulásból levonják az adott hitelintézet által 2015‑ben megfizetett hozzájárulás egynyolcadát. (
58
)
106.
A fellebbező véleménye szerint a Törvényszék nem vette figyelembe, hogy ebből a rendszerből az következik, hogy a 2015. évi hozzájárulás csupán „előleget” jelent az ESZA számára, amelyet végül vissza kell fizetni az azt nyújtó bankok részére. Mivel ez a rendszerből a kezdeti időszak elteltét megelőzően kikerülő bank esetében nem valósítható meg a jövőbeli hozzájárulásokkal való elszámolás útján, a rendszerből való kikerülés időpontjában ki kell fizetni részére a fennmaradó egyenleget. A 2018. évi előzetes hozzájárulásokat megállapító SRB/ES/SRF/2018/03. sz. határozat alátámasztja, hogy ilyen kifizetésre lehetőség van. (
59
) E határozat értelmében kifizetik a különbözetet azon bankok részére, amelyek esetében a 2018. évi éves hozzájárulásuknak a 2015. évi hozzájárulásuk hányadával való elszámolása negatív összeget eredményez. Ezért téves jogalkalmazáson alapul a Törvényszék azon következtetése, hogy a 2015. évi hozzájárulás „fennmaradó egyenlege” nem téríthető vissza az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdése miatt.
107.
Igaz ugyan, hogy a 2015. évi hozzájárulást elszámolják az azt megfizető bankok évenkénti előzetes hozzájárulásaival, és ezért az végeredményben nem jelent „többletterhet” számukra. A 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdése miatt az a bank, amely már 2015. január 1‑jén engedélyezettnek minősült a bankunió valamely tagállamának területén, és megfizette a 2015. évi hozzájárulást, a kezdeti időszak végére sokkal inkább pontosan ugyanannyit fog fizetni, mint egy méretét és kockázati profilját tekintve hasonló olyan bank, amely csak 2016. január 1‑jén kezdte meg működését, és a kezdeti időszak során mindvégig köteles megfizetni a hozzájárulásokat.
108.
Ebből azonban nem következik, hogy a 2015. évi hozzájárulás esetében visszafizetendő „előlegről” lenne szó. Azt sem jelenti ez, hogy visszatéríthető lenne valamely olyan bank 2015. évi hozzájárulásának jövőbeli hozzájárulásokkal még el nem számolt „fennmaradó egyenlege”, amely a kezdeti időszak elteltét megelőzően kikerül az EFM‑ből, és így már nem fizet további hozzájárulásokat.
109.
Amint azt ugyanis a Törvényszék a megtámadott ítélet 117. pontjában helyesen megállapította, a 2015. évi hozzájárulások azoknak az ESZA‑ba a kormányközi megállapodás alapján való átutalását követően az ESZA pénzügyi eszközeinek szerves részévé válnak. Azokat ugyanúgy kezelik, mint az összes többi olyan hozzájárulást, amelyeket továbbra is nemzeti szinten szednek be, de a kormányközi megállapodással összhangban átutalnak az ESZA‑ba. (
60
) Ez így logikus is, mivel a bankunió tagállamainak nemzeti finanszírozási rendszereit egyébként is az ESZA váltja fel. (
61
)
110.
Így a 2015‑ben beszedett összes hozzájárulás összegét kezdettől fogva figyelembe veszik azon teljes összeg kiszámítása során, amelyet be kell szedni az ESZA 2024‑re becsült célszintjének eléréséhez. Ez a pénz hiányozna tehát, ha a kezdeti időszak elteltét megelőzően kikerülő minden egyes bank részére visszatérítenék a 2015. évi befizetésből fennmaradó egyenleget. Ezért a 2015. évi hozzájárulások tekintetében is alkalmazandónak kell lennie annak az ESZM‑rendelet 70. cikkének (4) bekezdésében rögzített elvnek, hogy a szabályszerűen átvett hozzájárulások nem fizethetők vissza. (
62
)
111.
Az az ötödik jogalap keretében hangsúlyozott körülmény, hogy a hozzájárulásoknak a 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdése szerinti elszámolása egyedi esetekben negatív összeget eredményezhet, amelyet ebben az esetben kifizetnek az érintett bank részére, szintén nem jelenti azt, hogy a 2015. évi hozzájárulások kikerülhetnének az ESZA‑ból.
112.
E kifizetésnek sokkal inkább két rendszerszintű oka van: először is, az ESZM‑rendelet 70. cikke (2) bekezdésének első albekezdése alapján évente legfeljebb a célszint egynyolcadának megfelelő összegű hozzájárulás szedhető be, amire a Törvényszék is rámutatott a megtámadott ítélet 100. pontjában. E rendelkezés célja annak biztosítása, hogy a hozzájárulások egyenletesen oszoljanak el, és így ne jelentsenek túlzott gazdasági terhet a bankszektor számára, ami destabilizáló hatással járhat. Ha azonban nem kerülne sor az elszámolást követően adott esetben előálló negatív összeg érintett bank részére történő kifizetésére, az ezen évben beszedett összeg meghaladná a célszint egynyolcadát. A 2015. évi hozzájárulások ugyanis azoknak az ESZA‑ba a kormányközi megállapodás alapján való átutalásától kezdve az ESZA pénzügyi eszközeinek szerves részét képezik. (
63
)
113.
Másodszor, a bankszektor egészének a nyolcéves időszak alatt a részt vevő tagállamok területén biztosított összes betét összege legalább 1%‑ának megfelelő összeget kell rendelkezésre bocsátania. Az egyes bankok azonban legfeljebb egy hányaddal járulnak hozzá ehhez az összeghez, amely hányad főszabály szerint nyolc éves hozzájárulásból tevődik össze. Bár a jogalkotó ettől eltérő maximális egyéni hozzájárulást is megállapíthatott volna, semmi nem utal arra, hogy e felső határ megállapítására mérlegelési hiba elkövetésével került volna sor. (
64
)
114.
Ahhoz azonban, hogy az ESZA már fennállásának első évében elegendő pénzügyi eszközzel rendelkezzen, már ebben az évben indulótőkét kellett biztosítani a 2015. évi hozzájárulás formájában. Ez azonban nem növelte a célszintet, és nem rövidítette le a kezdeti időszak időtartamát sem.
115.
A 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (2) bekezdésében előírt elszámolás nélkül azonban emiatt a meghatározott maximális hozzájárulásnál nagyobb mértékű hozzájárulást nyújtana az a bank, amely már az ESZM‑rendelet hatálybalépése előtt és a kezdeti időszak végéig hozzájárulások fizetésére kötelezett volt, illetve jelenleg is az. Amint azt tehát a Törvényszék helyesen megállapította a megtámadott ítélet 124. pontjában, az elszámolási szabály így biztosítja, hogy a 2015. évi hozzájárulások ESZA‑ba történő átutalása ne eredményezzen egyensúlytalanságokat a pénzügyi teher elosztása terén az érintett bankok között.
116.
A fellebbező e tekintetben, mivel 2019‑től már nem köteles hozzájárulást fizetni, összességében mindenképpen a maximális hozzájárulás alatt marad annak ellenére, hogy nem fizetik ki részére a „fennmaradó egyenleget”. Így végeredményben többet fizetett ugyan, mint egy olyan, ugyanolyan méretű és kockázati profilú hipotetikus összehasonlítható bank, amely csak 2016. január 1‑jén kezdte meg működését, és a fellebbezővel azonos időpontban került ki a rendszerből.
117.
Amint azt azonban már kifejtettem, a rendszer velejárója, és nem küszöbölhető ki teljes mértékben, hogy az egyéni hozzájárulási terhek eltérnek egymástól attól függően, hogy valamely bank mikor kezdi meg működését a kezdeti időszakban. (
65
) Ennek végső soron az az oka, hogy a bankszektor nem egyszerre, hanem csak hosszabb idő alatt tudja elérni a célszintet, és a bankszektor összetétele változik ezen idő alatt. Ez azonban nem vezethet ahhoz, hogy minden egyes változásnál mintegy mindent „elölről” kelljen kezdeni. Ellenkező esetben komoly veszélybe kerülne a célszint 2024‑ig történő elérésére vonatkozó célkitűzés megvalósítása. (
66
)
118.
A Törvényszék következésképpen akkor sem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy a 2015. évi hozzájárulás „fennmaradó egyenlege” nem fizethető ki valamely olyan banknak, amely a kezdeti időszak során kikerült a rendszerből.
119.
Következésképpen a hatodik és kilencedik jogalapot el kell utasítani.
3.
A vitatott határozat alaki jogszerűségéről (tizenharmadik jogalap)
120.
A vitatott határozat alaki jogszerűségét illetően a Törvényszék a megtámadott ítélet 174–180. pontjában megállapította, hogy az ESZT határozata megfelel az EUMSZ 296. cikkben meghatározott indokolási követelménynek. Abból kiderülnek ugyanis a lényeges jogi és ténybeli körülmények, valamint hogy miként értelmezi az ESZT azokat a releváns jogszabályi rendelkezéseket, amelyekre a fellebbező kérelmének elutasítását alapozta.
121.
Tizenharmadik jogalapjával a fellebbező lényegében azt kifogásolja, hogy a Törvényszék e tekintetben téves mércét vett alapul, mivel az ESZT határozatának megerősítése további jogi körülmények figyelembevételét tette szükségessé a megtámadott ítéletben, és ezért nem tekinthető megfelelően indokoltnak. Ezen túlmenően a Törvényszék előtti tárgyaláson elhangzott kérdések és viták is megmutatták, hogy az ESZT indokolása nem volt megfelelő.
122.
Ez az érvelés nyilvánvalóan figyelmen kívül hagyja az indokolási kötelezettség értelmét és célját. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e kötelezettség célja, hogy lehetővé tegye az érintett számára, hogy az ügy teljes ismeretében határozzon arról, hogy a határozattal szemben keresetet kíván‑e indítani, valamint a hatáskörrel rendelkező bíróság számára azt, hogy gyakorolja felülvizsgálati jogkörét. Ezért nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen. (
67
) Az indokolási kötelezettség betartását külön kell választani az indokolás megalapozottságától. (
68
) Ezért a megalapozatlan indokolás is megfelelő lehet az EUMSZ 296. cikk szempontjából. (
69
)
123.
Következésképpen sem az a körülmény, hogy a Törvényszék az ESZT jogértelmezésének megerősítése során további jogi szempontokat vett figyelembe, sem pedig az a körülmény, hogy bizonyos kérdésekben vita alakult ki, nem alkalmas annak bizonyítására, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a vitatott határozat indokolása megfelelő volt.
124.
Ennélfogva a tizenharmadik jogalapot is el kell utasítani.
C. A költségekről
125.
Az említett megfontolásokból az következik, hogy a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani. Következésképpen a Bíróság az eljárási szabályzat 184. cikke (2) bekezdésének megfelelően határoz a költségekről. Ugyanezen szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében – amely a 184. cikk (1) bekezdése szerint a fellebbezési eljárásban is alkalmazandó – a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az ESZT megfelelő kérelmet nyújtott be, a fellebbezőt kötelezni kell a saját költségeinek, valamint a fellebbezési eljárás és az ESZT költségeinek viselésére.
126.
Az eljárási szabályzat 140. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet szintén alkalmazni kell a fellebbezési eljárásban is, az eljárásba beavatkozó tagállamok és intézmények maguk viselik saját költségeiket. Egyébiránt az eljárási szabályzat 184. cikkének (4) bekezdése alapján, ha nem az elsőfokú eljárásban beavatkozó fél terjesztette elő a fellebbezést, a beavatkozó felet csak akkor lehet a saját költségeinek a viselésére kötelezni, ha részt vett a Bíróság előtti eljárás írásbeli vagy szóbeli szakaszában. Következésképpen a Bizottság maga viseli a saját költségeit.
VI. Végkövetkeztetés
127.
Összefoglalva azt javaslom, hogy a Bíróság a következő döntést hozza:
1.
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2.
Az ABLV Bank AS, felszámolás alatt, a saját költségein felül viseli a fellebbezéssel kapcsolatban és az ESZT részéről felmerült költségeket.
3.
A Bizottság maga viseli saját költségeit.
(
1
)	Eredeti nyelv: német.
(
2
)	Lásd az ESZM‑rendelet (hivatkozás a 3. lábjegyzetben) (3) és (19) preambulumbekezdését, valamint a hitelintézetek és befektetési vállalkozások helyreállítását és szanálását célzó keretrendszer létrehozásáról és a 82/891/EGK tanácsi irányelv, a 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/EU, 2012/30/EU és 2013/36/EU irányelv, valamint az 1093/2010/EU és a 648/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2014. május 15‑i 2014/59/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: 2014/59 irányelv) (HL 2014. L 173., 190. o.; helyesbítések: HL 2019. L 165., 129. o.; HL 2021. L 104., 55. o.) (5), (76) és (104) preambulumbekezdését.
(
3
)	A hitelintézeteknek és bizonyos befektetési vállalkozásoknak az Egységes Szanálási Mechanizmus keretében történő szanálására vonatkozó egységes szabályok és egységes eljárás kialakításáról, valamint az Egységes Szanálási Alap létrehozásáról és az 1093/2010/EU rendelet módosításáról szóló, 2014. július 15‑i 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (a továbbiakban: ESZM‑rendelet) (HL 2014. L 225., 1. o.; helyesbítés: HL 2014. L 372., 9. o.).
(
4
)	Tehát az egységes felügyeleti mechanizmusban (EFM) részt vevő tagállam területén engedélyezett kereskedelmi bankoktól. Ez az euróövezet valamennyi tagállamát, valamint 2020. október 1‑jétől Horvátországot és Bulgáriát jelenti.
(
5
)	Lásd a 2014/59 irányelv 100. cikkét. Ezt a kötelezettséget a bankunió tagállamai tekintetében 2016‑tól kezdve gyakorlatilag e tagállamoknak az ESZA létrehozásában való részvétele váltotta fel.
(
6
)	Lásd az ESZM‑rendelet (107) preambulumbekezdését.
(
7
)	A betétbiztosítási rendszerekről szóló, 2014. április 16‑i 2014/49/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2014. L 173., 149. o.; helyesbítések: HL 2014. L 212., 47. o.; HL 2014. L 309., 37. o.) 6. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok garantálják, hogy az egyes betétesek betétei 100000 euró összegig biztosítva legyenek.
(
8
)	Lásd a 806/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet egységes alkalmazási feltételeinek az Egységes Szanálási Alaphoz való előzetes hozzájárulás tekintetében történő meghatározásáról szóló, 2014. december 19‑i (EU) 2015/81 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2015. L 15., 1. o.) (a továbbiakban: 2015/81 végrehajtási rendelet) 8. cikkének (2) bekezdését.
(
9
)	Lásd különösen: 2019. november 14‑iState Street Bank International ítélet (C‑255/18, EU:C:2019:967); 2019. december 3‑iIccrea Banca ítélet (C‑414/18, EU:C:2019:1036); 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601).
(
10
)	Hivatkozás a 3. lábjegyzetben.
(
11
)	Hivatkozás a 2. lábjegyzetben.
(
12
)	Hivatkozás a 8. lábjegyzetben.
(
13
)	HL 2015. L 11., 44. o.; helyesbítés: HL 2017. L 156., 38. o.
(
14
)	HL 2017. L 337., 6. o.
(
15
)	Lásd az Európai Központi Banknak a hitelintézetek prudenciális felügyeletére vonatkozó politikákkal kapcsolatos külön feladatokkal történő megbízásáról szóló, 2013. október 15‑i 1024/2013/EU tanácsi rendelet (a továbbiakban: EFM‑rendelet) (HL 2013. L 287., 63. o.) 6. cikkének (4) bekezdését.
(
16
)	2018. február 23‑i SRB/EES/2018/09. sz. határozat.
(
17
)	SRB/ES/SRF/2018/03. sz. határozat.
(
18
)	A megtámadott ítélet 65–76. pontja.
(
19
)	A megtámadott ítélet 77–90., különösen 84. pontja.
(
20
)	A megtámadott ítélet 77–111. pontja.
(
21
)	Lásd különösen a megtámadott ítélet 120–129. pontját.
(
22
)	Lásd ezzel kapcsolatban a megtámadott ítélet 92–96. pontját.
(
23
)	Lásd ezzel kapcsolatban a megtámadott ítélet 65–76. pontját.
(
24
)	Lásd különösen a megtámadott ítélet 80–89. pontját.
(
25
)	Lásd az ESZM‑rendelet 70. cikkének (1) bekezdését.
(
26
)	Legalábbis amíg a rendelkezésre álló pénzügyi eszközök nem csökkennek valamennyi biztosított betét összege 1%‑a adott időpontbeli összegének kétharmada alá akár az alap igénybevétele, akár a biztosított betétek további növekedése miatt (lásd az ESZM‑rendelet 69. cikke (4) bekezdésének első albekezdését).
(
27
)	Igaz ugyan, hogy ez a rendelet közvetlenül a nemzeti finanszírozási rendszerekhez való hozzájárulások beszedésére alkalmazandó. A bankunió tagállamai esetében azonban az ESZM‑rendelet hatálybalépésével az ESZA váltotta fel e finanszírozási rendszereket az említett rendelet hatálya alá tartozó valamennyi intézmény tekintetében. A 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendeletet ezért értelemszerűen alkalmazni kell az ESZA‑hoz való előzetes hozzájárulások kiszámítására is (lásd az ESZM‑rendelet 70. cikkének (6) bekezdését).
(
28
)	Ténylegesen a biztosított betétek adott tagállambeli átlagos összegének és az összes részt vevő tagállam területén az előző évben biztosított betétek teljes összegének kombinációját veszik alapul (lásd a 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (1) bekezdését). Ez azonban nem bír döntő jelentőséggel a hozzájárulások beszedése működésének megértése szempontjából. Az ESZT az előző évek mindegyikében az előző évben biztosított betétek így kiszámított átlagos összegének 1,05 és 1,35%‑a közötti összeg egynyolcadának megfelelő teljes éves hozzájárulást állapított meg; lásd: https://www.srb.europa.eu/en/content/2020‑srf‑levies‑ex‑ante‑contributions.
(
29
)	Lásd: a 2015/63 felhatalmazáson alapuló rendelet 4. cikkének (1) bekezdése és 14. cikkének (1)–(4) bekezdése; 2019. november 14‑iState Street Bank International ítélet (C‑255/18, EU:C:2019:967, 42. pont).
(
30
)	Lásd: az ESZM‑rendeletre vonatkozó 2013. július 10‑i bizottsági javaslat, COM(2013) 520 final, 16. és 17. o.
(
31
)	Lásd ezzel kapcsolatban: 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 117. pont).
(
32
)	Vagy egy „pillanatkép” időpontja, ahogyan Campos Sánchez‑Bordona főtanácsnok State Street Bank International ügyre vonatkozó indítványa (C‑255/18, EU:C:2019:539, 71. pont) fogalmaz.
(
33
)	Lásd különösen a jelen indítvány 54. és 55. pontját.
(
34
)	Lásd még: az ESZM‑rendeletre vonatkozó 2013. július 10‑i bizottsági javaslat, COM(2013) 520 final, 15. o.
(
35
)	Lásd az ESZM‑rendelet (107) preambulumbekezdését.
(
36
)	Lásd ezzel kapcsolatban még: az Aeris Invest kontra ESZT és Algebris (UK) és Anchorage Capital Group kontra ESZT ügyekre vonatkozó indítványom (C‑874/19 P és C‑934/19 P, EU:C:2021:563, 104. pont). Lásd még: az ESZM‑rendeletre vonatkozó 2013. július 10‑i bizottsági javaslat, COM(2013) 520 final, 15. o.
(
37
)	2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 113. pont).
(
38
)	Lásd már a jelen indítvány 54. pontját.
(
39
)	Lásd a 2015/81 végrehajtási rendelet (11) preambulumbekezdését.
(
40
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. november 14‑iState Street Bank International ítélet (C‑255/18, EU:C:2019:967, 43. pont).
(
41
)	2019. november 14‑iState Street Bank International ítélet (C‑255/18, EU:C:2019:967, 44. pont).
(
42
)	Lásd az ESZM‑rendelet (20) és (102) preambulumbekezdését.
(
43
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. november 14‑iState Street Bank International ítélet (C‑255/18, EU:C:2019:967, 43. pont).
(
44
)	Lásd ezzel kapcsolatban már a jelen indítvány 69. pontját.
(
45
)	Lásd ezzel kapcsolatban: 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 117. pont).
(
46
)	Lásd ezzel kapcsolatban különösen a megtámadott ítélet 86. pontját.
(
47
)	Újból beszedhetők hozzájárulások, ha a célszint például pénzügyi eszközök felhasználása miatt a biztosított betétek összege 1%‑ának megfelelő összeg kétharmada alá csökken (lásd az ESZM‑rendelet 69. cikke (4) bekezdésének első albekezdését és a jelen indítvány 53. pontját).
(
48
)	Lásd ezzel kapcsolatban már a jelen indítvány 54–56. pontját.
(
49
)	Lásd a megtámadott ítélet 110. és 111. pontját.
(
50
)	Lásd például: 2015. július 9‑iCabinet Medical Veterinar Dr. Tomoiagă Andrei ítélet (C‑144/14, EU:C:2015:452, 34. és 35. pont).
(
51
)	Lásd ebben az értelemben: 2005. június 28‑iDansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P és C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 217. és 218. pont); 2017. március 28‑iRosneft ítélet (C‑72/15, EU:C:2017:236, 167. pont).
(
52
)	Egy rendelkezés ugyanis csak akkor tekinthető érvénytelennek, ha nem értelmezhető magasabb szintű elvekkel vagy jogszabályi rendelkezésekkel összeegyeztethető módon; lásd ebben az értelemben: 1995. június 29‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet (C‑135/93, EU:C:1995:201, 37. pont); 2001. október 4‑iOlaszország kontra Bizottság ítélet (C‑403/99, EU:C:2001:507, 28. és 37. pont); 2007. június 26‑iOrdre des barreaux francophones et germanophone és társai ítélet (C‑305/05, EU:C:2007:383, 28. pont).
(
53
)	Lásd különösen a jelen indítvány 64–69. pontját.
(
54
)	Lásd: 2014. október 2‑iStrack kontra Bizottság ítélet (C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, 78. pont); 2016. január 28‑iÉditions Odile Jacob kontra Bizottság ítélet (C‑514/14 P, nem tették közzé, EU:C:2016:55, 40. pont); 2019. szeptember 10‑iHTTS kontra Tanács ítélet (C‑123/18 P, EU:C:2019:694, 100. pont).
(
55
)	A bankunió tagállamaiban már csak az ESZM‑rendelet hatálya alá nem tartozó vállalkozásoktól szednek be a nemzeti finanszírozási rendszerhez való hozzájárulásokat.
(
56
)	Lásd a kormányközi megállapodás (12) preambulumbekezdését és 3. cikkének (3) bekezdését.
(
57
)	A részleteket illetően lásd a 2015/81 végrehajtási rendelet 8. cikkének (1) bekezdését.
(
58
)	Lásd a megtámadott ítélet 100. pontját.
(
59
)	Lásd a jelen indítvány 33. pontját.
(
60
)	Lásd az ESZM‑rendelet 67. cikkének (4) bekezdését, valamint a kormányközi megállapodás 1. cikkének (1) bekezdését és 3. cikkének (1) bekezdését.
(
61
)	Lásd a kormányközi megállapodás (9) preambulumbekezdését.
(
62
)	Lásd ezzel kapcsolatban már a jelen indítvány 67. pontját.
(
63
)	Lásd már a jelen indítvány 108. pontját.
(
64
)	A jogalkotót e területen megillető széles mérlegelési jogkörrel kapcsolatban lásd már a jelen indítvány 60. és 76. pontját.
(
65
)	Lásd ezzel kapcsolatban már a jelen indítvány 69. és 76. pontját.
(
66
)	Lásd ebben az értelemben: 2019. november 14‑iState Street Bank International ítélet (C‑255/18, EU:C:2019:967, 43. pont).
(
67
)	Lásd: 2021. július 15‑iBizottság kontra Landesbank Baden‑Württemberg és ESZT ítélet (C‑584/20 P és C‑621/20 P, EU:C:2021:601, 103. és 104. pont).
(
68
)	Lásd: 2008. július 10‑iBertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala ítélet (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 181. pont); 2012. november 15‑iTanács kontra Bamba ítélet (C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 60. pont); 2021. április 22‑iTanács kontra PKK ítélet (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 55. és azt követő pont).
(
69
)	2008. július 10‑iBertelsmann és Sony Corporation of America kontra Impala ítélet (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, 181. pont).