62002CC0262_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
„
89/552 irányelv
–
Televíziós reklám
–
Szolgáltatásnyújtás szabadsága
–
Alkoholtartalmú italok televíziós reklámja
–
Tagállami tilalom
–
A közösségi joggal való esetleges összeegyeztethetetlenség
”
1. A C‑262/02. sz. ügyben az Európai Közösségek Bizottsága által az EK 226. cikk értelmében benyújtott kereset arra irányul, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy az EK 49. cikkével összeegyeztethető-e az a francia jogszabály, amely megtiltja a más tagállamok területén zajló sportesemények televíziós közvetítését, ha ezen események során reklámtáblákon alkoholtartalmú italokat reklámoznak, amelyek televíziós reklámja Franciaországban tilos.
2. Ugyanez a jogszabály a tárgya annak a két előzetes döntéshozatal iránti kérdésnek is, amelyeket a Cour de cassation (Franciaország) 2002. november 19-i végzésével terjesztett elő a Bíróságnál a C‑429/02. sz. ügyben. Ebben az ügyben a francia bíróság kérdése elsősorban arra irányul, hogy egy olyan tagállami jogszabály, mint a fent hivatkozott francia jogszabály, összeegyeztethető-e a 89/552 irányelvvel (az ún. határok nélküli televíziózás irányelve, a továbbiakban: a 89/552 irányelv) és az EK 49. cikkel.
3. Amint látható a két ügy ugyanazon nemzeti jogszabályra vonatkozik, és igen sok tekintetben összefüggnek egymással. Ezért együttesen érdemes velük foglalkozni.
I – Jogi háttér
A – A közösségi szabályozás
4. Ami a közösségi jogot illeti, az EK 49. cikkre kell hivatkozni, amely köztudottan a szolgáltatásnyújtás szabadságát biztosítja a Közösségen belül.
5. Ezen kívül emlékeztetni kell, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságára az EK 55. cikk értelmében alkalmazható EK 46. cikk megengedi a tagállamok azon törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek az alkalmazását, amelyek bár korlátozzák az említett szabadságot, de azokat közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok egyébként indokolnak.
A 89/552 irányelv
6. A C-429/02 ügy érinti az 1989. október 3-i 89/552/EGK tanácsi irányelvet is (az ún. határok nélküli televíziózás irányelve, a továbbiakban: a 89/552 irányelv) (2) .
7. A televíziós műsorszolgáltatásnak a Közösségen belüli szabad közvetítése biztosításának céljából a 89/552 irányelv összehangolja a televíziós tevékenységek egyes ágazatait, és előírja azokat a minimális feltételeket, amelyeket a Közösségből származó, és a Közösségen belüli vételre irányuló közvetítéseknek eleget kell tenniük (tizenharmadik és tizennegyedik preambulumbekezdés).
8. E cél elérése érdekében az irányelv egyfelől arra is kötelezi a tagállamokat, hogy felügyeljék, hogy a joghatóságuk alá tartozó televíziós műsorszolgáltatók tiszteletben tartják-e az irányelv rendelkezéseit [3. cikk (2) bekezdés], másfelől pedig arra, hogy biztosítsák a vétel szabadságát és saját területükön – az irányelv által koordinált területekre tartozó okoknál fogva – ne akadályozzák a más tagállamokból származó adások továbbközvetítését [2. cikk (2) bekezdés].
9. Az irányelv által koordinált területek között található a „televíziós reklám” területe is, amelyre vonatkozóan az irányelv tartalmaz néhány rendelkezést, amelyek meghatározzák e terület alapfogalmait, és szabályozzák az e reklámtípusra vonatkozó feltételeket, közvetítési korlátozásokat és időtartamokat.
10. Jelen ügy tekintetében különösen az 1. cikk b) és c) pontjára kell utalni, amely előírja, hogy:
„b) »televíziós reklámnak« minősül a köz- vagy magánvállalkozás által fizetett, vagy hasonló módon térített közlemények bármilyen formájának adása, kereskedelemmel, üzlettel, szakmával vagy hivatással kapcsolatban, azért, hogy elősegítsék áruk vagy szolgáltatások fizetés ellenében történő értékesítését, beleértve az ingatlanokat, illetve jogokat és kötelezettségeket.
[…]
„c) »burkolt reklámnak« minősül egy termelő vagy egy szolgáltató termékeinek, szolgáltatásainak, nevének, védjegyének vagy tevékenységeinek szóbeli vagy képi bemutatása valamely műsorban, amennyiben ez a bemutatás a műsorszolgáltató szándéka szerint reklámcélokra irányul, és jellegét illetően a közönséget tévedésbe hozhatja; szándékosnak tekinthető a bemutatás, ha az ellenszolgáltatás vagy más hasonló fizetés ellenében történik”.
11. A 10. cikk így rendelkezik:
„(1) A televíziós reklámot könnyen felismerhető módon kell megjeleníteni, és a műsorszolgáltatás más részeitől kellően el kell különíteni vizuális és/vagy akusztikai eszközök segítségével.
[…]
(4) A burkolt reklám tilos”.
12. A 11. cikk előírja, hogy:
„(1) A reklámokat a műsorok között kell közzétenni. A (2)-(5) bekezdésekben meghatározott feltételekkel műsorszám közben is közzétehető reklám úgy, hogy az ne sértse a műsorszám egységét és értékét – figyelembe véve a műsorszám időtartamát, a műsorszámon belüli természetes szüneteket és a műsorszám jellegét –, valamint a jogosultak jogait.
(2) Olyan műsorszámokban, amelyek önálló részekből állnak össze, továbbá a sport- és más olyan műsorszámokban, amelyekben szünetek vannak, reklám kizárólag a részek között és a szünetekben tehető közzé.
[…]”.
13. Végül, a 15. cikk az alkoholtartalmú italok televíziós reklámjára vonatkozóan állapít meg sajátos feltételeket.
14. Végül emlékeztetnem kell arra, hogy a 89/552 irányelvet a 97/36 (3) irányelv módosította, azonban a tényállás bekövetkezte után – tehát a jelen ügyben – ez utóbbi nem alkalmazható.
B – A nemzeti szabályozás
a) Az Evin‑törvény (loi Evin)
15. A nemzeti szabályozás tekintetében mindenekelőtt az alkoholtartalmú italok televíziós reklámozására vonatkozó francia jogszabályokat kell megemlíteni, kezdve a dohányzás és az alkoholizmus elleni küzdelemről szóló 1991. január 10-i 91‑32. sz. törvénnyel(4) (a továbbiakban: az „Evin-törvény”), amely módosította az italforgalmazási kódex (Code des débits de boissons) (a továbbiakban: a CDB)(5) L. 17. cikkét.
16. Az Evin-törvény azon az elven alapul, amely szerint kifejezett engedély hiányában tilos az alkoholtartalmú (azaz az 1,2 fokot meghaladó alkoholtartalmú) italok mindenfajta reklámozása. Ezen elvnek megfelelően – miután a CDB L. 17. cikke kifejezetten nem engedélyezi – az alkoholtartalmú italok reklámozása tilos.
17. Ezt a tilalmat a reklámról és a televíziós szponzorációról szóló 1992. március 27-i 92‑280. sz. rendelet(6) 8. cikke kifejezetten megerősíti, amely az alábbiak szerint rendelkezik:
„Tilos egyrészt azon termékek reklámozása, amelyek televíziós reklámozását jogszabály tiltja, másrészt pedig az alábbi termékeké és gazdasági ágazatoké:
1,2 foknál magasabb alkoholtartalmú italok (...)”.
18. Az Evin‑törvény megsértését a francia büntetőjog vétségnek minősíti. A CDB L.21. cikke ugyanis így rendelkezik:
„Az L. 17., L. 18., L. 19. és L. 20. cikkek megsértése  500 000 FF pénzbírsággal sújtható. A pénzbírság felső határa a jogsértő reklám költségeinek 50%-ig emelhető.
A szabálysértés megismétlése estén a bíróság, egytől öt évig terjedő időszakra, megtilthatja a jogsértően reklámozott alkoholtartalmú ital értékesítését”.
b) A CSA által elfogadott intézkedések
19. A jogterületet érintően fontos szerephez jutott a Conseil supérieur de l’audiovisuel (legfelső audiovizuális tanács) (a továbbiakban: a CSA), amely közigazgatási szankciókat szabhat ki az Evin‑törvényt megsértő francia műsorszolgáltatókra.
20. E feladatának gyakorlása során fedezte fel a CSA, hogy egyes, Franciaországban közvetített, külföldön rendezett sportesemények során alkoholtartalmú italokat hirdető reklámtáblák voltak láthatóak(7), és úgy ítélte meg, hogy a televíziós reklámnak ez a formája ellentétes az Evin‑törvénnyel. A fentieknek megfelelően felszólította az egyes francia műsorszolgáltatókat a hivatkozott törvény tiszteletben tartására, sőt végül büntetőfeljelentést is tett a törvény megsértése miatt (8) .
21. Az említett hatóság tehát „etikai kódexet” dolgozott ki, hogy megismertesse az Evin‑törvény előírásainak éppen azon esetre vonatkozó értelmezését, amikor a külföldön zajló sportesemények televíziós közvetítése során alkoholtartalmú italok reklámjai láthatók (például a pálya mellett elhelyezett táblákon) (9) .
22. A kódex, amely kizár minden, a francia és a külföldi alkoholtartalmú italok közötti hátrányos megkülönböztetést, azokban az esetekben, amikor külföldön zajló sportesemények során hasonló reklámok láthatók, a legnagyobb körültekintést követeli meg a hirdetőktől, a közvetítőktől, a sportszövetségektől és a televíziós közvetítőktől. Ezekben az esetekben az eseményeket Franciaországban közvetítő műsorszolgáltatóknak közömbösnek kell mutatkozniuk az események helyszínén elhelyezett reklámokkal szemben, oly módon, hogy nem járulnak hozzá a reklámok kihelyezéséhez, és a amennyire csak lehetséges elkerülik, hogy ezekről felvétel készüljön.
23. Ezen általános szabályt konkrétabbá teszi a „nemzetközi események” és az egyéb, „külföldön zajló események” közötti megkülönböztetés. A „nemzetközi események” esetében, amelyeket több országban is közvetítenek, tehát a azokat nem lehet elsősorban a francia közönségnek szólónak tekinteni, a műsorszolgáltatók nem gyanúsíthatók összejátszással a képernyőn feltűnő reklámok vonatkozásában, ha olyan képeket terjesztenek, amelyek felvétel-készítési körülményeit nem képesek befolyásolni. Más elbírálás alá esnek viszont az „egyéb események”, amelyek közvetítését főként a francia közönséget célzónak kell tekinteni. Ebben az esetben, amennyiben a vendéglátó ország joga a verseny helyszínén megengedi az alkoholtartalmú italok reklámját, a televíziós jogok jogosultjaival tárgyaló felek kötelesek minden „rendelkezésre álló eszközt” felhasználni arra, hogy megakadályozzák az alkoholtartalmú italok reklámjainak Franciaországban történő megjelenését, és kötelesek a külföldi kollegákat tájékoztatni a hatályos jogszabályokról.
c) Az etikai kódex módosításai
24. Bár a jelen ügyek szempontjából nincsen jelentősége, még kell jegyezni, hogy az etikai kódexet 1999 óta többször módosították. Egy mellékletet is csatoltak hozzá, amely felsorolja a „két országot érintő események[et]” (korábban „egyéb események”). Ez az időszakosan átvizsgálandó felsorolás magában foglalta: a barátságos mérkőzéseket, a selejtezőket, az Inertoto Kupa futballmérkőzéseit, az UEFA-kupa nyolcaddöntőit megelőző selejtezőket. Az is rögzítésre került, hogy az e felsorolásba tartozó találkozókat a csapatok vagy a sportolók egyikének „különös közismertsége”(10) okán „nemzetközi eseményeknek” lehet minősíteni. Végül elismerésre került a francia műsorszolgáltatók azon lehetősége, hogy kikérhették a CSA véleményét arról, hogy a közvetítendő sportesemény „nemzetközi” vagy „két országot érintő”-e.
25. Az ügy irataiból kiderül, hogy 2000. és 2001. folyamán az etikai kódexet újból módosították. Elsősorban a „két országot érintő események” felsorolása lett rövidebb (11) ; kiszélesedett és pontosabbá vált a CSA konzultációs eljárása, és elismerésre került minden érintett azon joga, hogy a kódex alkalmazási feltételeiről e szervezetnél érdeklődhessen, és hogy legfeljebb három hetes határidőn belül választ kaphasson kérdéseire; végül az említett kódex az Ifjúsági és Sportminisztérium Közlönyében, a „CSA hírlevélben” és a CSA internetes honlapján történő közlésével annak széles körű elterjesztéséről gondoskodtak.
II – A tényállás és az eljárás
A C‑262/02 sz. ügy
26. 1995 óta a Bizottsághoz számtalan jelzés érkezett magánszemélyektől, amelyek az Evin‑törvény által a más tagállamokban zajló sportesemények franciaországi közvetítése és az említett események helyszí nén elhelyezett reklámtáblák felületeinek – az alkoholtartalmú italokat gyártók részéről történő – megvásárlása elé gördített akadályokra vonatkoztak.
27. E jelzések következtében 1995. augusztus 21-én a Bizottság felszólító levelet küldött Franciaországnak. Ezt 1996. november 21-én egy indoklással ellátott vélemény követett, amelyben a Bizottság azt állította, hogy Franciaország megsértette az EK 59. cikkét (jelenlegi 49. cikk).
28. A Franciaország válaszaival, valamint az indoklással ellátott vélemény elküldése után a kódexben végzett módosításokkal elégedetlen Bizottság – 2002. július 16-án benyújtott keresetében – annak megállapítására kérte a Bíróságtól, hogy „mivel a más tagállamok területén zajló sportesemények francia televíziós csatornák általi Franciaországi közvetítését az alkoholtartalmú italok reklámjainak előzetes visszavonáshoz kötötte, a Francia Köztársaság nem teljesítette az EK 49. cikk alapján fennálló kötelezettségeit.”
29. 2002. december 3-i végzésével a Bíróság az eljárási szabályzat 93. cikke (1) bekezdése alapján engedélyezte, hogy az Egyesült Királyság és Észak-Írország Egyesült Királysága a Bizottság mellett beavatkozzanak.
A C‑429/02 sz. ügy
30. Az alapügy eredeti tényállásában négy gazdasági társaság szerepel: a Bacardi France SAS (a továbbiakban: Bacardi), a Télévision Française TF1 SA (a továbbiakban: TF1), a Jean-Claude Darmon SA csoport (a továbbiakban: Darmon) és a Girosport SARL (a továbbiakban: Girosport). A Bacardi, egy alkoholtartalmú italokat gyártó és forgalmazó társaság, a TF1 francia televíziós műsorszolgáltató, a Darmon és a Girosport két francia jog alapján alapított, sportesemények televíziós jogairól való tárgyalással foglalkozó társaság.
31. Az ügy irataiból kiderül, hogy a CSA által kidolgozott etikai kódexnek való megfelelés céljából a TF1 felszólította a Darmont és a Girosportot, hogy „a [sportesemények] közvetítési jogainak a TF1 javára történő megszerzésekor vegyenek igénybe minden szükséges eszközt, hogy megelőzzék az alkoholtartalmú italok kereskedelmi neveinek megjelenését az adásban” (12) .
32. Az ügy irataiból az is kiderül, hogy a Franciaországban közvetítésre kerülő, külföldön megrendezett sportesemények alkalmával egyes labdarúgó-egyesületek megtagadták, hogy a stadionokban található reklámtáblákra a Bacardi által előállított alkoholtartalmú italok reklámjait kihelyezzék.
33. A Bacardi szerint ez az elutasítás, a TF1kérésére, a Darmon és a Girosport által a külföldi klubokra gyakorolt nyomásnak volt köszönhető, és erre a nyomásgyakorlásra csak akkor került sor, amikor a bemutatandó reklámok francia italokra vonatkoztak. A Bacardi ezért azt kérte a Tribunal de commerce de Paris-tól, hogy tiltsa el a nevezett társaságokat ettől a hátrányosan megkülönböztető magatartástól.
34. Tekintve, hogy e keresetet mind első, mind pedig másodfokon elutasították, a Bacardi a Cour de cassationnál nyújtott be jogorvoslat iránti kérelmet. Miután e bíróságnak kétségei voltak afelől, hogy a francia szabályozás összeegyeztethető-e a 89/552 irányelvvel és az EK 49. cikkel, az EK 234. cikk alapján az alábbi előzetes döntéshozatali kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) […] az 1989. október 3-i 89/552/EGK, ún. »Határok nélküli televíziózás« irányelv az 1997. június 30-i 97/36/EK irányelv általi módosítását megelőző szövegével ellentétben áll-e az, hogy a nemzeti szabályozás – úgymint az italforgalmazási kódex L. 17. és L. 21. cikkei, valamint a 1992. március 27-i, 92‑280. sz. rendelet 8. cikke – a közegészség védelme érdekében, és büntetőjogi szankció kilátásba helyezése mellett tiltja a hazai vagy az Unió más tagállamaiból származó alkoholtartalmú italok televízióban történő reklámozását, legyen szó akár az irányelv 10. cikke szerinti reklámfilmekről (közvetlen reklám) vagy az alkoholtartalmú italok népszerűsítésére szolgáló reklámtáblák televíziós megjelenítése útján megvalósuló – az irányelv 1. cikkének c) pontjában meghatározott burkolt reklámnak nem minősülő – közvetett reklámról [?]
2) […] az EK szerződés 49. cikke és a televíziós műsorok szabad továbbközvetítésének Uniós elve úgy értelmezendők-e, hogy azok szembenállnak az italforgalmazási kódex L. 17. és L. 21. cikkeiből és a 1992. március 27-i, 92‑280. sz. rendelet 8. cikkéből következő nemzeti szabályozással –, amely a közegészség védelme érdekében, és büntetőjogi szankció kilátásba helyezése mellett tiltja a hazai vagy az Unió más tagállamaiból származó alkoholtartalmú italok televízióban történő reklámozását, legyen szó akár az irányelv 10. cikke szerinti reklámfilmekről (közvetlen reklám) vagy az alkoholtartalmú italok népszerűsítésére szolgáló reklámtáblák televíziós megjelenítése útján megvalósuló, az irányelv 1. cikkének c) pontjában meghatározott burkolt reklámnak nem minősülő közvetett reklámról – amelynek az a célja, hogy a televíziós műsorszolgáltatással és közvetítéssel foglalkozó gazdálkodó szervezetek:
a) kötelesek legyenek tartózkodni olyan televíziós műsorok közvetítésétől, különösen az akár Franciaországban, akár az Unió más tagállamaiban megrendezésre kerülő olyan sportesemények továbbközvetítésétől, amelynek során az italforgalmazási kódex értelmében tiltott reklámok láthatók,
b) vagy csak azzal a feltétellel közvetíthessék ezeket, ha az italforgalmazási kódex értelmében tiltott reklámok nem jelennek meg, így akadályozva meg a hazai vagy más Uniós tagállamokból származó alkoholtartalmú italok reklámozására irányuló szerződések megkötését [?]”
35. Az így létrejött eljárásban a Bacardi és a TF1, a francia kormány, az Egyesült Királyság kormánya és a Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket.
36. A jelen és a C‑262/02. sz. ügyben 2003. november 25-én tartott együttes tárgyaláson a Bacardi, a francia kormány, az Egyesült Királyság kormánya és a Bizottság vett részt.
III – Jogi elemzés
Előzetes megjegyzések
37. Ahogyan azt már az előzőekben megjegyeztem, a két ügy érdemi kérdései egymással szorosan összefüggenek. Ezért a két ügyet együttesen vizsgálom, ez előtt azonban néhány megállapítást kell tennem a C‑429/02. sz. ügyben előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérdésekkel kapcsolatban.
38. Ahogyan láttuk, ebben az ügyben két kérdést terjesztettek a Bíróság elé, amelyben a nemzeti bíróság azt kérdezi, hogy a  89/552 irányelvnek és az EK 49. cikknek ellentmond-e egy olyan jogszabály, mint a francia törvény, amely megtiltja az alkoholtartalmú italok televíziós reklámját, mind közvetlen reklámként, televíziós reklámspot formájában, mind pedig a sportesemények során kihelyezett reklámtáblák televíziós felvételéből eredő közvetett reklámként.
39. A kérdés megfogalmazása véleményem szerint bizonyos észrevételek megtételét igényli.
40. Először is azt kell megállapítanom, hogy ahhoz, hogy a Bíróság a kérdést előterjesztő bíróságnak megfelelő választ adhasson, elemzése nem szorítkozhat a nemzeti bíróság által kifejezetten hivatkozott CDB L. 17‑L. 21. cikkeire és a 92‑280 rendelet 8. cikkére, hanem szükségképpen a CSA által a hivatkozott rendelkezések végrehajtására hozott intézkedéseket is érintenie kell. Különösen az e hatóság által kidolgozott etikai kódexet kell figyelembe venni, amely, mint láttuk, és amint az az ügy irataiból is kiderül, arra kötelezi a külföldön zajló, de nem „nagyszámú országban” közvetített, és „elsősorban a francia közönséget” célzó (az ún. „egyéb események”) sportesemények televíziós jogainak megszerzéséről tárgyaló feleket, hogy igénybe vegyenek minden „rendelkezésükre álló eszközt” annak megakadályozása érdekében, hogy Franciaországban feltűnjenek az ezen események során kihelyezett alkoholtartalmú italokat hirdető reklámok.
41. Valóban, az alapügy alapját képező, a TF1, a Darmon és a Girosport által tanúsított, és a Bacardi által vitatott magatartás e jogalanyok azon szándékát fejezte ki, hogy alkalmazkodjanak a fent hivatkozott CDB L. 17. és L. 21. cikkeinek és a 92‑280 rendelet 8. cikkének értelmezési és alkalmazási gyakorlatához. Úgy gondolom, hogy ezt a gyakorlatot – amelynek jelentőségét a fent hivatkozott cikkek értelmezése tekintetében a kérdést előterjesztő bíróság is elismerte, és amely a C‑262/02. sz. ügyben a Bizottság kifogásainak fő tárgyát is alkotja – figyelembe kell venni a két előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés vizsgálata során. Másrészt viszont a Bíróságnak az a válasza, hogy e gyakorlatnak nincs jelentősége, végül is egy, az alapügy valóságától elrugaszkodott, tisztán tanácsadás jellegű vélemény lenne, nyilvánvalóan ellentmondva az előzetes döntéshozatali eljárás funkciójának. (13) .
42. Másodsorban úgy vélem, hogy a fent hivatkozott jogszabályok elemzése során a Bíróságnak az alkoholos italoknak a sportesemények során kihelyezett reklámtáblák televíziós felvétele által, közvetetten történő reklámozása tilalmának a közösségi joggal való összeegyeztethetőségére kell összpontosítania. Ahogyan már említettem, az alapügy a TF1, a Darmon és a Girosport e tilalomhoz való alkalmazkodása érdekében tanúsított magatartása jogosságának kérdésén alapul. Ebben az ügyben viszont semmilyen jelentőséghez nem jut a közvetlen reklám tilalma, amelyet a francia törvény hasonlóképpen előír. Következésképpen úgy ítélem meg, hogy az alapügy megoldása tekintetében a Bíróságnak nem szükséges válaszolnia az ez utóbbi tilalomnak a közösségi joggal való összeegyeztethetőségére vonatkozóan.
43. Ezen okokból eredően tehát úgy gondolom, hogy a Cour de cassation által előterjesztett kérdéseket úgy kell érteni, hogy a Bíróságnak azt kell értékelnie, hogy a 89/552 irányelvnek és az EK 49. cikknek ellentmond-e egy olyan tagállami jogszabály, mint a francia törvény, amely a tagállam területén tiltja a más tagállamokban zajló, de nem nagyszámú országban, és elsősorban a tagállam közönségét célzóan közvetített sportesemények közvetítését, ha az említett események színhelyén olyan termékeket (jelen esetben alkoholtartalmú italokat) hirdető reklámtáblák láthatóak, amely termékek televíziós reklámozása az első tagállamban tilos.
44. Ebben az értelemben a C‑429/02. sz. ügyben előterjesztett második kérdés és a Bizottság által a C‑262/02. sz. ügyben benyújtott, tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránt benyújtott kereset összefügg egymással, mert mindkét esetben azt kell megállapítani, hogy a fent hivatkozott jogszabály – ahogyan azt a CSA értelmezte és alkalmazta – összeegyeztethető-e az EK 49. cikkel.
45. Nyilvánvalóan ez a két ügy központi, és – ismétlem – közös kérdése. A vizsgálat előtt azonban ki szeretnék emelni egy olyan szempontot, amely csak az előzetes döntéshozatali eljárásban kap jelentőséget. Annak értékeléséről van szó, hogy a vizsgált francia jogszabály jogszerűtlennek tekinthető-e a 89/552 irányelv megsértése miatt.
A 89/552 irányelvről
46. A kérdésnek csak kevés figyelmet szentelek, mert egyetértek az előzetes döntéshozatali eljárás minden alanyával (a TF1-et kivéve) abban, hogy ez az irányelv nem alkalmazható a jelen ügyben, amennyiben a sportesemények során bemutatott reklámtáblák televíziós felvétele nem minősíthető „televíziós reklámnak”, tehát nem tartozhat az irányelv hatálya alá.
47. Ez a következtetés, véleményem szerint, egyértelműen következik az irányelv 1., 10. és 11. cikkeiből.
48. Az 1. cikk b) pontja a „televíziós reklám” fogalmát úgy határozza meg, mint „ fizetett vagy hasonló módon térített televíziós közlemények
bármilyen formájának adása […] azért, hogy elősegítsék áruk vagy szolgáltatások […] értékesítését ” (14) .
49. Ez a rendelkezés tehát kifejezetten reklámcélokat szolgáló, és ezért a műsorszolgáltatónak fizetett televíziós képek sorozatára vonatkozik. Nem tartoznak viszont ide olyan más jellegű képek, mint a sportesemények közvetítése során felvett, táblákon elhelyezett reklámok képei, amiért a műsorszolgáltatók semmiféle ellenszolgáltatást nem kapnak.
50.  A 10. és 11. cikkek megállapítják, hogy a reklámot „a műsorszolgáltatás más részeitől kellően el kell különíteni” (10. cikk (1) bekezdés), és hogy az „olyan műsorszámokban, amelyek önálló részekből állnak össze, továbbá a sport-, hír- és szórakoztató műsorszámokban, amelyekben szünetek vannak, reklám kizárólag a részek között és a szünetekben tehető közzé” (11. cikk, (2) bekezdés).
51. Ahogyan azt az Egyesült Királyság és a Bizottság is jogosan kiemelte, csak az áruk vagy szolgáltatások értékesítésének televízióban történő elősegítése céljából elkészített televíziós üzenetek felelnek meg ezeknek a feltételeknek, és csak ezeket lehet, az irányelv szándéka szerint, az önálló részek között vagy a sportközvetítések szünetében oly módon közzétenni, hogy kellően elkülönüljenek a sportközvetítésektől.
52. Megfordítva, a játék színhelyének szélén elhelyezett, valamely, televízióban közvetített sportesemény során látható reklámtáblák szükségszerűen
megjelennek a sportesemény teljes időtartama alatt, és ezeket nem lehet kellően elkülöníteni a játék eseményeinek képeitől. Következésképpen nem volna logikus azt állítani, hogy a 89/552 irányelv a közvetett reklámnak ezt a formáját is szabályozza, amely – jellegénél fogva – nem tud az irányelv rendelkezéseinek megfelelni.
53. Megállapítom tehát, hogy a 89/552 irányelvnek nem mond ellent egy olyan tagállami jogszabály, mint a francia törvény, amely a tagállam területén tiltja a más tagállamokban zajló sportesemények közvetítését, ha az említett események színhelyén olyan termékeket (jelen esetben alkoholtartalmú italokat) hirdető reklámtáblák láthatóak, amely termékek televíziós reklámozása az első tagállamban tilos.
Az EK 49. cikkről
54. Ahogyan arra már többször is felhívtam a figyelmet, a Bizottság által benyújtott tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset és az előzetes döntéshozatalra – a Cour de cassation által – előterjesztett második kérdés ugyanazt a problémát érinti. Lényegében annak megállapításáról van szó, hogy a francia szabályozás, a CSA értelmezésében és alkalmazásában összeegyeztethető-e az EK 49. cikkel.
55. A Bizottság, az Egyesült Királyság és a Bacardi úgy ítélik meg, hogy a szóban forgó intézkedések a közegészség védelme és a törvény kijátszásának megelőzése céljához viszonyítva határokon átnyúló jellegű, különböző szolgáltatások nyújtásának aránytalan korlátozást jelentik. Franciaország ellenben, bár elismeri, hogy a szóban forgó szabályozás korlátozza a szolgáltatások nyújtásának szabadságát, úgy ítéli meg, hogy ezt, az arányosság védelmének tiszteletben tartása mellett, közegészségügyi okok indokolják.
1) A szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának fennállásáról
56. Az első megoldandó kérdés tehát annak megállapítása, hogy a CSA által elfogadott intézkedések, különösen az etikai kódex eredeti változata a szolgáltatásnyújtás szabadságának az EK 49. cikk szerinti korlátozását valósítja-e meg.
57. Igazság szerint egy ilyen jellegű korlátozás fennállása tekintetében nem mutatkozott tényleges eltérés a két eljárás feleinek álláspontja között, olyannyira, hogy a Bacardi, a Bizottság és az Egyesült Királyság erről alkotott véleményét Franciaország valójában nem vitatta.
58. Különösen az nem képezte vita tárgyát, hogy a CSA által elfogadott intézkedések határokon átnyúló jellegű, összesen három típusú szolgáltatás nyújtásának korlátozását jelentik: i) a külföldön rendezett, „két ország részvételével” zajló olyan sportesemények francia műsorszolgáltatók általi közvetítése, ahol alkoholos italok reklámjai láthatók; ii) az ezen események televíziós jogainak a szervezők részéről a francia műsorszolgáltatók részére történő eladása; iii) és végül az említett eseményeken kihelyezett reklámtáblák felületeinek alkoholtartalmú termékek reklámozása céljából történő eladása. A tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetében a Bizottság a „két ország részvételével” zajló eseményeken résztvevő csapatok szponzorálási tevékenységének korlátozását is feltételezte (például alkoholos italok védjegyeinek elhelyezése a játékosok mezén). Ahogyan azonban azt a Bizottság is elismerte, ez a kifogás nem szerepelt az indoklással ellátott véleményben, tehát azt nem lehet figyelembe venni a C‑262/02. sz. ügyben (15) .
59. Ezek után számomra is úgy tűnik, hogy a vizsgált jogszabály, bár csak a francia jogalanyokkal szemben fogalmaz meg kötelezettségeket, közvetlenül akadályozza akár a szóban forgó francia, akár egyéb tagállambeli szolgáltatók részéről nyújtott szolgáltatások piacra jutását.
60. Ahogyan ugyanis már láttuk, az etikai kódex az „egyéb események” esetében arra kötelezi a televíziós jogok jogosultjaival tárgyaló feleket, hogy „minden rendelkezésre álló eszközt” használjanak fel ahhoz, hogy megakadályozzák az alkoholtartalmú italok reklámjainak megjelenését a francia képernyőn.
61. Úgy tűnik, hogy a kódex által az említett eredmény eléréséhez a szóban forgó jogalanyok számára előírt „eszközök” között az a kötelezettség is szerepel, hogy nem lehet megvásárolni „egyéb események” közvetítésének televíziós jogait, ha nem tettek megelőző lépéseket az alkoholreklá mok eltávolítására. Kétségtelen, hogy ez az „eszköz” is a televíziós jogokról tárgyalók „rendelkezésére áll”.
62. Ha ez így van, nehezen lehetne letagadni, hogy a vizsgált jogszabály akadályozza a fent említett szolgáltatásokhoz való hozzáférést. A reklámok eltávolításának kérelme esetén valójában két helyzet állhat elő: ha a sportesemény szervezői nem távolítják el a reklámokat, nem adhatják el ezen esemény televíziós jogait, vagyis az Franciaországban nem lesz közvetíthető, illetve, ha e reklámokat eltávolítják vagy előzetesen megtiltják azok elhelyezését a pályákon, akkor a reklámtáblák üzemeltetői nem fogják tudni eladni a rendelkezésükre álló felületeket az alkoholt gyártóknak, illetve ez utóbbiak nem tudják ezeket megvenni. Bármely eset is áll elő, az a magatartás, amelyre a kódex a televíziós jogokról tárgyalókat kötelezi, megakadályozza, hogy a felek a „közösségi határokon átnyúló” szerződéseket nyújtsanak vagy vegyenek igénybe.
63. Úgy sem érdemes érvelni, hogy a francia műsorszolgáltatók, ahelyett, hogy a kérdéses reklámok jelenléte miatt lemondanának a „két ország részvételével zajló” események közvetítéséről, a képek elrejtése modern technikájának köszönhetően eltakarnák az alkoholokat reklámozó táblákat. Ahogyan azt a Bizottság már megállapította, és amit a tárgyaláson Franciaország is elismert, meglehetősen kifinomult, a rakéták irányításához használt technológiáról van szó, amelyek kiemelkedően nagy költségeket jelentenének a televíziós műsorszolgáltatóknak.
64. Azt sem lehet állítani, hogy a vizsgált nemzeti szabályozás – az EK 49. cikke szerint – nem képez korlátozást abból a tényből adódóan, amelyet az előzetes kérdést előterjesztő bíróság is kihangsúlyozott, miszerint a vizsgált nemzeti jogszabály megkülönböztetés nélkül vonatkozik minden alkoholtartalmú italra, és ezt a jogszabályt az alkoholos italokra „televíziós programok közvetítésével és terjesztésével megbízott gazdasági szereplők alkalmazták”, abból a tényből kiindulva, hogy „ ezek az italok nemzeti eredetűek, vagy a tagállamokból származóak ” (16) .
65.  Emlékeztetnék arra, hogy az EK 49. cikk nem csak a nemzeti hovatartozás alapján történő hátrányos megkülönböztetést tiltja, hanem – nagyobb általánosságban – bármely tagállamban székhellyel rendelkező szolgáltató minden szolgáltatásának nyújtására irányuló korlátozását (17) . Ez a rendelkezés tehát ellentmond minden olyan nemzeti rendelkezésnek, amelyek, bár megkülönböztetés nélkül alkalmazandók, olyan jellegűek, hogy a többi tagállamban közvetlenül befolyásolják a szolgáltatások piacához való hozzáférést (18) .
66. Ahogyan már ezt említettük, éppen ez történik a jelen ügyben.
67. Úgy vélem tehát, hogy e kérdés tekintetében azt a következtetést kell levonnom, hogy a CSA által az Evin‑törvény alkalmazása során elfogadott intézkedések – arra kötelezve az „egyéb események” televíziós jogai jogosultjaival tárgyaló feleket, hogy „minden rendelkezésre álló eszközt” használjanak fel ahhoz, hogy megakadályozzák az alkoholtartalmú italok reklámjainak megjelenését Franciaországban – az EK 49. cikk értelmében a szolgáltatások nyújtása szabadságának korlátozását jelentik.
2)
A francia jogszabály arányosságáról
68. Mindezek után azt kell megvizsgálni, hogy a szóban forgó korlátozás indokolt-e azon igények fényében, amelyek védelmét a közösségi jog a szolgáltatások szabad mozgása elvétől való eltérés esetén is lehetővé tesz a tagállamok számára.
69. E tekintetben először is azt hangsúlyoznám ki, hogy a két eljárásban részt vevő összes jogalany egyetért a Bíróság azon megállapításaival, amelyek szerint az olyan intézkedések, mint a jelen ügyben vizsgáltak – amelyek „az alkoholtartalmú italok reklámjának lehetőségeit korlátozza, és így próbálnak meg az alkoholizmus ellen küzdeni” – bár korlátozzák a szolgáltatások nyújtását, „a közegészség iránti törekvéseket jelenítik meg” (19), és indokolhatóak az [EK 55.] cikk szerinti szolgáltatásnyújtás szabadságával kapcsolatban alkalmazandó, az [EK 46.] cikk által elismert általános érdekű indokkal” (20) .
70. Köztudott ugyanakkor, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, az EK 46. cikk felhatalmazása alapján elfogadott nemzeti intézkedések továbbra is csak akkor jogszerűek, ha „nem (…) aránytalanok a megvalósítandó célhoz képest” (21) . Következésképpen, ha igaz az, hogy az alkoholos italok reklámját általános jelleggel szabályozó közösségi jogszabályok hiányában e területen is „a tagállamokra van bízva annak eldöntése, hogy milyen szinten kívánják a közegészség védelmét biztosítani, és hogyan kívánják ezt a szintet elérni”, akkor az is igaz, hogy ezt csak „a Szerződés keretei között és leginkább az arányosság elvének tiszteletben tartásával” tehetik meg” (22), ami megköveteli, hogy az elfogadott intézkedések „alkalmas módon biztosítsák a cél megvalósítását, és lépjen túl azon, ami e célkitűzés eléréséhez szükséges (23) .
71. Éppen a francia jogszabály arányossága a fő kérdése a Bizottság által tagállami kötelezettségszegés miatt indított eljárásnak és a Cour de cassation által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelemnek. A két ügy megoldásához meg kell tehát állapítani, hogy ez a jogszabály: i) alkalmas-e az általa megvalósítandó cél, a közegészség védelmének eléréséhez; ii) nem lép-e túl a szükséges mértéken a cél megvalósítása érdekében.
i) A francia jogszabály alkalmasságáról a közegészség védelme, mint cél elérése tekintetében
72. A Bizottság és a Bacardi szerint a vizsgált francia rendelkezések nem alkalmasak a közegészség védelme céljának megvalósításához, mivel a céllal nem összefüggő jogszabályi választásokon és feltételeken alapulnak, mégpedig több okból is, amelyeket az alábbiakban elemzek részletesen.
73.  Az első indokot a Bacardi és a Bizottság a dohányról és az alkoholos italokról szóló jogszabályok összevetése során jelölte meg. A dohány tekintetében a francia jogszabály általános reklámtilalmat ír elő, a Formula 1 versenyeit kivéve. Az alkoholos italok tekintetében viszont többféle reklámozási formát is lehetővé tesz (például az írott sajtóban, a rádióban és reklámtáblán), ugyanakkor tiltja a televíziós reklámot, amely – az etikai kódex együttes alkalmazásával – kiterjed az alkoholt hirdető reklámtáblák televíziós felvételére is.
74. A Bizottság szerint, ha jól értem, a két hipotézis nem koherens, abban a tekintetben, hogy a dohány vonatkozásában előírt általános tilalmat egy kivétel korlátoz, míg az alkoholtartalmú italok vonatkozásában előírt részleges tilalom, annak a televíziós közvetítésekre való kiterjesztett alkalmazásával, szélesebb körűvé válik.
75. A Bacardi és a Bizottság abban a tényben látja a második indokot, hogy az Evin‑törvény megengedi az alkoholos italok sportlétesítményekben elhelyezett reklámtáblákon történő reklámozását, de tiltja e táblák televíziós felvételét. E tekintetben is inkoherencia fedezhető fel, amennyiben egyfelől engedélyezett a táblákon elhelyezett és a sporteseményen résztvevők által az egész esemény során látható reklám, másfelől pedig megtiltja ugyanezen táblák televízióban történő megjelenését, jóllehet ezeket csak szórványosan fogják be a kamerák, tehát a televíziónézők csak néhány pillanatig láthatják ezeket.
76. E kifogásokra válaszolván a francia kormány úgy véli, hogy olyan jogalkotás-politikai választást tett, amely – a közegészség védelme céljával összhangban, a reklámozott termékek veszélyességének és az alkalmazott reklámhordozó hatékonyságának megfelelően – fokozza a reklám tilalmát.
77. A francia kormány különösen azt állapította meg, hogy nincs ellentmondás abban, hogy a dohány reklámja tekintetében az alkohol esetében nem szabályozott kivételek kerültek megállapításra, mivel az alkoholnak más az emberi szervezetre való veszélyessége. Ezen túlmenően, logikus engedélyezni az alkoholtartalmú italok reklámját olyan táblákon, amelyeket csak a sportversenyek színhelyén ténylegesen jelen lévő személyek láthatnak, illetve megtiltani ugyanezen táblák megjelenését a televízióban, figyelembe véve, hogy ezt sokkal több ember láthatja.
78. Részemről nem ütközik nehézségekbe annak megállapítása, hogy a francia jogalkotó egyes választásai vitathatóknak tűnhetnek. Nem kétséges ugyanis, hogy egy reklámtilalom esetében lényeges kivételeket megengedni, vagy korlátozni a reklámtáblák képének televízióban való megjelenését, anélkül, hogy ezek elhelyezését a stadionokban tiltanák, kevésbé hatékonnyá teheti az államnak a közegészség védelmében folytatott tevékenységét.
79. Úgy tűnik ugyanakkor, hogy ezek a választások a tagállamoknak azon szabadságát érintik, hogy eldöntsék „milyen szinten kívánják a közegészség védelmét biztosítani, és hogyan
kívánják ezt a szintet elérni  (24) ; és hogy ezek a választások a tagállamok számára fenntartott, e célkitűzés megvalósítására szolgáló lehetőségek közé tartoznak. Ami viszont nem a tagállamok szabadságába, hanem a Bíróság ellenőrzése alá tartozik, az – ahogyan láttuk – ezen választásoknak a meghatározott célok eléréséhez viszonyított alkalmassága és szükségessége, tekintve, hogy csak ezek a feltételek indokolhatják azokat a korlátozásokat, amelyeket maguk a választások okoznak.
80. Nem azt kell tehát megvizsgálni, hogy elméletben milyen intézkedések volnának lehetségesek és hatékonyabbak, hanem azt, hogy a Franciaország által a saját mérlegelési jogkörében elfogadott konkrét intézkedések
– amelyek arra irányulnak, hogy megakadályozzák az olyan, két ország részvételével zajló sportesemények közvetítését, ahol alkoholos italok reklámjai láthatók – alkalmasak-e arra, hogy általuk a közegészségügy védelmének állam által kitűzött szintjét elérjék.
81. Úgy tűnik, hogy – ha csak a felvázolt határokon belül is, de – ezt az alkalmasságot nem lehet nem elismerni. A szóban forgó intézkedésekkel ugyanis csökken azon esetek száma, amelyek során a televízióban alkoholos italok reklámtábláinak képei láthatók, vagyis azok a képek, amelyeket egyértelműen azért helyeznek el a játéktéren, hogy a fogyasztókat e termékek vásárlására ösztönözzék. Ésszerű tehát úgy gondolni, hogy a reklámüzenet közvetítése alkalmainak csökkentésével azon esetek száma is csökkenthető, amelyek során a televízió nézői, a reklám ösztönzésének hatására, alkoholos italokat fogyasztanak.
82. De a Bacardi és a Bizottság jelen ügy szempontjából legfontosabb ellenvetése valójában nem ez. Az ellenvetés a fentebb említett (19-23. pont) etikai kódexre vonatkozik, különösen a „nemzetközi események” és az „egyéb események” közötti megkülönböztetésre, amelyen a külföldön rendezett sportesemények közvetítésének tilalma alapul.
83. A Bacardi és a Bizottság szerint ugyanis, ez a megkülönböztetés nem csak pontatlan, hanem ellentmondásos is. Ez a megkülönböztetés ugyanis megtiltja a francia közönség által kevésbé nézett „egyéb események” közvetítését, ha a versenyek színhelyén alkoholos italokat reklámozó táblák találhatók, ugyanakkor nem tiltja meg a francia közönség által nagyobb figyelemmel követett „nemzetközi események” közvetítését. Ennek eredményeképpen éppen a nagyobb nézettséggel rendelkező események tekintetében kerül sor kevésbé szigorú szabályozás bevezetésére, tehát ott, amely események a reklám által több embert ösztönözhetnek alkoholfogyasztásra.
84. Jómagam nem osztom ezt az ellenvetést, az alább részletezett okokból.
85. Mindenekelőtt arra emlékeztetnék, hogy az alkoholtartalmú italok televíziós reklámjának az Evin‑törvény által bevezetett tilalma után, a CSA – amelynek feladata volt e törvény tiszteletben tartatása – azt észlelte, hogy az alkoholgyártók egyes esetekben kijátszották ezt a tilalmat. Ugyanis utóbbiak a Franciaországban közvetített olyan sporteseményeken kihelyezett táblákon vásároltak reklámfelületeket, amelyek bár külföldön kerültek megrendezésre, azonban nem volt különösebb nemzetközi jelentőségük, ugyanakkor rendkívül érdekelték a francia közönséget.
86. Mivel úgy ítélték meg, hogy ez a magatartás megkerüli az alkoholos italok televíziós reklámjának az Evin‑törvény által előírt tilalmát, tehát sérti a törvény által kitűzött, a közegészség védelmére irányuló célt, a CSA 1995-ben úgy döntött, hogy megtiltja azon „egyéb események” franciaországi közvetítését, ahol jelen vannak a fentebb említett reklámok. Éppen azon, korábban már visszaélést megvalósító magatartások tárgyát képező események közvetítésére terjesztette ki a tilalmat, amelyeket nem közvetítenek „nagyszámú országban” és „főként a francia közönségnek szólónak” tekinthetők.
87. Az e választás hátterében álló logika még egyértelműbbnek és a francia jogszabály célkitűzéseivel még koherensebbnek tűnik, ha figyelembe vesszük, hogy az említett „egyéb események”„főként a francia közönségnek” szólnak, az alkoholgyártók és a reklámozók (a reklámozandó termék kiválasztásával és a táblákon elhelyezendő üzenet meghatározásával) a francia televíziónézőkkel szemben nézettebb, és éppen ezért hatékonyabb, tehát károsabb reklámokat alkalmazhatnak.
88. Ráadásul, a szóban forgó tilalom éppen az „egyéb események” tekintetében érvényesül jobban. Miután korlátozott számú országban közvetített eseményekről van szó, ezek olyan széles közönségnek való közvetítése, mint a francia közönség, különösen fontossá teszi ezen eseményeket a televíziós jogok jogosultjai és a reklámozók számára, akik következésképpen könnyebben elfogadnák e tilalom tiszteletben tartását.
89. Másfelől hozzátehetném még, hogy a „nemzetközi események” és az „egyéb események” közötti megkülönböztetés jobban összeegyeztethetővé teszi a közegészség védelmének célkitűzését a szolgáltatások nyújtása szabadságának elvével, miután ez a megkülönböztetés csökkenti azon esetek számát, amelyek során tilos a külföldön zajló sportesemények franciaországi közvetítése. E megkülönböztetés által ugyanis a korlátozás csak az „egyéb eseményeket” érinti, amelyeket, ahogyan már említettük, nem közvetítenek nagyszámú országban és különösen a francia közönségnek szólnak.
90. Biztos, hogy egy általános, minden sporteseményt érintő közvetítési tilalom hatékonyabb lett volna az alkoholizmus elleni küzdelemben, következésképpen alkalmasabb lett volna a közegészség védelmére. Magától értetődik azonban, hogy ez a tilalom sokkal inkább korlátozta volna a szolgáltatások nyújtását, mint a vizsgált jogszabály.
91. Azt az ellenvetést illetően pedig, hogy egy általános tilalom jobban biztosította volna a jogbiztonságot, megjegyzem, hogy a jogbiztonság számára az „egyéb eseményekre” irányuló tilalom is garanciát jelent. Ezek az események ugyanis két pontos feltétel alapján kerültek meghatározásra (az országok száma, ahová a közvetítés irányul és a francia közönség érdeklődése), amelyek egymással kombinálva – véleményem szerint – lehetővé teszik a műsorszolgáltatók és az ágazat egyéb szereplői számára, hogy világosan megkülönböztessék azokat az eseteket, ahol a sportesemény közvetítése tilos, azoktól az esetektől, ahol ez megengedett (25) .
92. Hozzátenném még, hogy a francia műsorszolgáltatóknak, akik leginkább érdekeltek a sportesemények közvetítésében, lehetőségük van arra, hogy eloszlassanak minden kételyt azzal kapcsolatban, hogy az adott esemény nemzetköziként vagy két országot érintőként minősítendő, ha a CSA-hoz fordulnak, akár telefonon is. Annál is inkább, mert a CSA, mint az Evin‑törvény alkalmazására létrehozott, általánosabban pedig a televíziós ágazatot felügyelő hatóság, gyakori és rendszeres kapcsolatot tart fenn a műsorszolgáltatókkal (26) .
93. Másrészt pedig rámutatnék, hogy a Bacardi és a Bizottság nagyobb jogbiztonságra vonatkozó ellenvetése, következésképpen a teljes tilalomból eredő nagyobb közösségi „tolerancia”, olyan paradoxont jelent, amely a jelen ügyben benyújtott kereset és észrevételek több pontjában is fellelhető. Ebből ugyanis az tűnik ki, hogy a szóban forgó francia intézkedést a Szerződéssel összeegyeztethetetlennek kellene ítélni, abból a tényből következően, hogy túlságosan kis mértékben korlátozza az alkoholos italok reklámját, míg egy teljes reklámtilalom, jóllehet sokkal jobban korlátozná a szolgáltatásnyújtás szabadságát, paradox módon összeegyeztethető lenne a közösségi joggal.
94. Annak megcáfolására, hogy a francia jogszabály alkalmas a közegészség védelme célkitűzésének elérésére, a tagállami kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetében a Bizottság végül azokat a módszereket bírálja, ahogyan a CSA konkrétan alkalmazta az Evin-törvényt és az etikai kódexet. Álláspontja sze rint ugyanis a CSA a vitatott intézkedésekkel csak akkor akadályozta meg sportesemények franciaországi közvetítését, amikor a versenyek színhelyén a francia piacon forgalmazott alkoholos italokat reklámozó táblák voltak. Ha a CSA koherens módon akarta volna elérni a közegészség védelmének célkitűzését – jegyzi meg a Bizottság – akkor a szóban forgó tilalmat mindenfajta alkoholos ital reklámjának jelenlétére alkalmaznia kellett volna, függetlenül attól, hogy ezeket az italokat értékesítik-e Franciaországban.
95. A francia kormány visszautasította azt a vádat, hogy hátrányosan megkülönböztető módon alkalmazta volna az etikai kódexet, és azt állította, hogy a francia jogszabály a Franciaországban és az egyéb tagállamokban forgalmazott termékek közötti megkülönböztetés nélkül került alkalmazásra.
96. Annak az érvnek a már említett sajátosságától eltekintve, amely újfent azért bírálja a francia intézkedéseket, mert azok kevésbé korlátozóak, meg kell állapítanom, hogy sem az Evin-törvény, sem pedig az etikai kódex nem korlátozza az alkoholos italok televíziós reklámjának tilalmát a francia piacon forgalmazott termékekre. Valóban, az előbbi minden, 1,2 foknál magasabb alkoholtartalmú ital televíziós reklámját tiltja, az utóbbi pedig kifejezetten „egyenlő figyelmet” ír elő „minden alkoholos ital tekintetében, legyenek ezek akár franciák, akár külföldiek”, sőt azt is rögzíti, hogy a „francia gyártók és hirdetők tekintetében nem alkalmazható a külföldi versenytársakkal szemben alkalmazottól eltérő bánásmód”.
97. Mindemellett azonban megállapítom, hogy a Bizottság keresetében nem bizonyította, hogy a CSA az Evin-törvényt és az etikai kódexet csak a Franciaországban forgalmazott alkoholos italok reklámozására alkalmazta. A jelen ügyben semmi nem támasztja biztosan alá azt a megállapítást, miszerint a hátrányos megkülönböztetés kódexben rögzített tilalmának alkalmazása „nem volt eléggé határozott abban az értelemben, hogy a Franciaországban forgalmazott alkoholtartalmú italokat érintette elsősorban” (27), vagy pedig egyenesen figyelmen kívül kellett volna hagyni, lehetővé téve, hogy a francia televízióban csak „néhány külföldi alkoholmárka reklámja” jelenjék meg” (28) . Ezzel szemben, a Bizottság által a keresethez csatolt iratokból (amelyek részben az indoklással ellátott véleményben vitatott tények után bekövetkezett tényekre vonatkoztak) kiderül, hogy a francia jogszabály több alkalommal megakadályozta reklámfelületek értékesítését minden alkoholtartalmú ital tekintetében, és egyéb tagállamokban előállított italokra vonatkozóan is alkalmazásra került (29) .
98. E kérdés tekintetében tehát azt a következtetést vonom le, hogy a vizsgált francia jogszabály alkalmas az általa megvalósítandó célkitűzés, a közegészség védelme céljának elérésére.
ii) A francia jogszabály szükségességéről
99. A francia jogszabály közegészség-védelmi célkitűzéséhez viszonyított arányossága értékeléséhez meg kell még bizonyosodni arról, hogy alkalmasságán nem lép-e túl a cél eléréséhez szükséges mértéken.
100. A Bizottság szerint ez az arányosság elve által megkövetelt feltétel a jelen ügyben nem teljesül. A francia jogszabály ugyanis az alkoholos italokat hirdető reklámtáblák szórványos televíziós feltűnésének elkerülése érdekében megakadályozná annak a sporteseménynek a teljes közvetítését, ahol az említett táblák jelen vannak.
101. Bár eltérő okokból, de ugyanerre a következtetésre jutott a Bacardi és az Egyesült Királyság is, akik kihangsúlyozzák, hogy a vizsgált jogszabály által követett célt kevésbé korlátozó intézkedésekkel is el lehetne érni, amelyek célja a reklám tartalmának korlátozása, illetve a közönség figyelmének a túlzott alkoholfogyasztásból eredő veszélyekre történő felhívása. Az Egyesült Királyság azt az ellenvetést is felhozza, hogy a szóban forgó francia jogszabály minden, 1,2 foknál magasabb alkoholtartalmú italra alkalmazandó, alkoholfokuktól függetlenül, és hogy a jogszabály megakadályozza – egy másik tagállam törvényei szerint már elfogadott – reklámok franciaországi közvetítését, megkettőzvén így az ezen utóbbi tagállam által már gyakorolt ellenőrzést.
102. Véleményem szerint ezeket az érveket nem lehet elfogadni.
103. Elsősorban nem lehet a Bizottság ellenvetését elfogadni, mivel, ahogyan már fentebb említettem, a televíziós műsorszolgáltatók jelenleg nem rendelkeznek olyan technikai eszközökkel, amelyek a felvételek során lehetővé tennék az alkoholos italokat reklámozó táblák célzott kitakarását. A televíziós képek elfedésének modern technikáit, bár kisebb korlátozást valósítanának meg, kiemelkedő költségterheik miatt a műsorszolgáltatók nem tudják alkalmazni.
104. Ugyanakkor nem meggyőzőek a Bacardi és az Egyesült Királyság ellenvetései sem. Véleményem szerint ezekre Franciaország helyes választ adott, amikor kijelentette, hogy az alkoholtartalmú italok túlzott fogyasztása – alkoholfoktól függetlenül – veszélyes az emberi egészségre, és hogy az etikai kódexben megtiltott reklámfajta (alkoholt hirdető reklámtáblák felvétele) hirtelen és néhány másodpercre jelenik meg a képernyőn, ami nem teszi lehetővé sem a közvetített reklám tartalmának ellenőrzését, sem pedig a reklámüzenet képernyőn való feltűnésének pillanatában a túlzott alkoholfogyasztásból eredő veszélyekre való figyelmeztetések feltüntetését.
105. Ami az egy másik tagállam törvényeinek már megfelelő reklámok ellenőrzése megkettőzésének veszélyét illeti, Franciaország jogosan állapítja meg, hogy a kettő közül az egyik: vagy az a tagállam tiltja meg az alkoholtartalmú italokat hirdető reklámtáblák képeinek közvetítését, amelynek területén a sportesemény zajlik, és akkor az eseményt Franciaországban ellenőrzés nélkül lehet közvetíteni, vagy pedig abban a tagállamban nem létezik a tilalom, és akkor a francia hatóságok tilalma jelenti majd az egyetlen ellenőrzést.
106. Részemről hozzáteszem, hogy még ha az egyéb tagállamok enyhébb rendelkezései felül is írják a francia jogszabályt, ez utóbbit egyébként sem lehet aránytalannak, tehát a közösségi joggal összeegyeztethetetlennek tekinteni. A Bíróság ugyanis már megállapította, hogy „az a tény, hogy az egyik tagállam enyhébb szabályokat alkalmaz a másik tagállamban hatályban lévő szabályoknál, még nem jelenti azt, hogy ez utóbbiak aránytalanok lennének” (30) . A francia jogszabályokat tehát nem lehet az arányosság elvével ellentétesnek tekinteni csak abból a tényből következően, hogy egy másik tagállam az alkoholos italok reklámjának vonatkozásában kevésbé szigorú rendelkezéseket alkalmaz.
107. E tekintetben tehát azt a következtetést vonom le, hogy a vizsgált francia jogszabály nem lép túl a közegészségügy védelme céljának eléréséhez szükséges mértéken.
108. Végül megjegyzem, hogy véleményem szerint, ha a vizsgált jogszabályt a közegészség védelme céljából indokoltnak és ehhez viszonyítottan arányosnak kell tekinteni, nem szükséges megbizonyosodni arról, hogy ezt a jogszabályt a törvény kijátszása elkerülésének nyomós követelménye indokolja-e, bár erre a felek mindkét eljárásban hivatkoztak.
109. Következésképpen úgy ítélem meg, hogy:
– a C‑429/02 ügyben olyan értelemben kell válaszolni a Cour de cassation-nak, hogy a 89/552 irányelv és az EK. 46., 49. és 55. cikkeivel nem áll ellentétben egy olyan tagállami jogszabály, mint a francia jogszabály, amely saját területén tiltja más országokban zajló, de nem nagyszámú országban közvetített, és elsősorban a saját közönségnek szóló sportesemények közvetítését, ha az események színhelyén elhelyezett, olyan termékeket (jelen ügyben alkoholos italokat) hirdető reklámtáblák kerülnek bemutatásra, amelyek televíziós reklámja az első tagállamban tilos;
– a Bizottság keresetét a C‑262/02. sz. ügyben el kell utasítani.
IV – A költségekről a C-262/02. sz. ügyben
110. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A Bizottságot, mivel pervesztes lett, a Francia Köztársaság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.
111. Az eljárási szabályzat 69. cikkének 4. §‑a alapján a beavatkozó államok maguk viselik költségeiket. Következésképpen az Egyesült Királyság maga viseli saját költségeit.
V – Végkövetkeztetések
A fenti megállapítások fényében azt indítványozom, hogy a Bíróság a következőképpen határozzon:
– a C‑429/02. sz. ügyben a 89/552 irányelvvel és az EK. 46., 49. és 55. cikkeivel nem áll ellentétben egy olyan tagállami jogszabály, mint a francia jogszabály, amely saját területén tiltja más országokban zajló, de nem nagyszámú országban közvetített, és elsősorban a saját közönségnek szóló sportesemények közvetítését, ha az események színhelyén elhelyezett, olyan termékeket (jelen ügyben alkoholos italokat) hirdető reklámtáblák kerülnek bemutatásra, amelyek televíziós reklámja az első tagállamban tilos;
– a C‑262/02. sz. ügyben:
„1) A Bizottság keresetét elutasítja.
2) A Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.
3) Az Egyesült Királyságot kötelezi saját költségeinek viselésére”.
(1) .
(2)
–	A tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedésekben megállapított, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 1989. október 3-i, 89/552/EGK tanácsi irányelv (HL L 298., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 224. o.)
(3)
–	A tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezésekben meghatározott, televíziós műsorszolgáltató tevékenységre vonatkozó egyes rendelkezéseinek összehangolásáról szóló, 89/552/EGK tanácsi irányelv módosításáról szóló 1997. június 30-i 97/36/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 202., 60. o.).
(4)
–	JORF 1991. január 12., 615. o.
(5)
–	Jelenleg a Code de la santé publique L. 3323‑2. cikke.
(6)
–	JORF 1992. március 28., 4313. o.
(7)
–	Például az 1995. január 18-án Utrechtben (Hollandia) megrendezett Franciaország-Hollandia barátságos mérkőzés során a CSA nyolc különböző alkoholmárka reklámját fedezte fel.
(8)
–	1995. január 23-án a CSA a francia büntetőeljárási törvénykönyv 40. cikke értelmében feljelentést tett a Procurateur de la République-nál, a Tribunal de grande instance de Nanterre-nél. A feljelentés nyomán a TF1 francia műsorszolgáltató úgy döntött, hogy nem közvetíti az 1995. március 2-án játszott Auxerre-Arsenal labdarúgó mérkőzést. Hasonlóképpen a France 2 sem közvetítette az 1995. március 18-ra kiírt Írország-Skócia és az Írország-Wales rögbimérkőzéseket.
(9)
–	Az etikai kódexet az Ifjúsági és Sportminisztérium Hivatalos Lapjának 1995. március 31-i számában tették közzé.
(10)
–	Az etikai kódexnek a műsorszolgáltatókkal 1999. október 9-én közölt változata értelmében „különös közismertség” alatt „azt a hírnevét [kell érteni], amelyet valamely nemzeti válogatott, francia vagy külföldi egyesület vagy sportoló élvez saját országán kívül”.
(11)
–	E módosítás következtében a felsorolás tartalmazza: a barátságos mérkőzéseket, a döntőbe jutásért folyó mérkőzéseket, az UEFA Kupa selejtezőit (a nyolcaddöntőket megelőzően).
(12)
–	Ld. a Cour d’appel de Paris 1997. május 27-én hozott ítéletét, 3. o. (a Bacardi észrevételeinek 42. sz. melléklete). Ebben az ítéletben megállapításra kerül, hogy „a TF1 által 1995. október 23-án Jean-Claude Darmon úrnak küldött, az UEFA Kupa második fordulójának, a nemzetközi eseményeknek nem minősülő mérkőzéseire vonatkozó levél egyetlen célja, hogy emlékeztessen a francia jogszabályra” (10-11. o.).
(13)
–	E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a jól ismert ítélkezési gyakorlat szerint „az előzetes döntéshozatalra utaló végzés, tehát a bíróság hatáskörének lényege nem az, hogy általános vagy feltételezett kérdésekről lehessen véleményt nyilvánítani […], hanem valamely peres eljárás konkrét megoldása”. Ld. többek között a C‑422/93- C‑424/93. sz. Zabala Erasun és társai egyesített ügyekben 1995. június 15-én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑1567. o.] 29. pontját és a C‑314/96. sz. Djabali-ügyben 1998. március 12-én hozott ítélet [EBHT I‑1149. o.] 17‑20. pontjait).
(14)
–	A kiemelés tőlem.
(15)
–	E tekintetben emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint „az [EK 226.] cikk értelmében benyújtott kereset tárgyát az e rendelkezésben előírt pert megelőző eljárás határolja körül; következésképpen a Bizottság indoklással ellátott véleményének és a keresetnek ugyanazon jogalapokon és jogi eszközökön kell alapulnia”. Ld. a 298/86. sz. Bizottság kontra Belgium ügyben  1988. július 14-én hozott ítélet (EBHT 1988., 4343. o.) 10. pontja.
(16)
–	A kiemelés tőlem. E tekintetben úgy látom, hogy a Cour de cassation ily módon egyetért azzal, amit a Cour d’appel 1997. szeptember 23-i ítéletében megállapított, amikor is a Bacardi feltételezését a francia termékek hátrányos megkülönböztetéséről alaptalannak minősítette. (a Bacardi észrevételeinek 42. sz. melléklete 10-11. o.).
(17)
–	ld. a C‑154/89. sz. Bizottság kontra Franciaország ügyben 1991. február 26-án hozott ítélet (EBHT 1991., I‑659. o.) 12. pontját; a C‑180/89. sz. Bizottság kontra Olaszország ügyben hozott ítélet (EBHT 1991., I‑709. o.) 15. pontját; és a C‑198/89 sz. Bizottság kontra Görögország ügyben hozott ítélet (EBHT 1991., I-727. o.) 16. pontját; valamint a C‑76/90. sz. Säger-ügyben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑4221. o.) 12. pontját).
(18)
–	ld. a C‑384/93. sz. Alpine Investments ügyben 1995. május 10-én hozott ítélet (EBHT 1995., I‑1141. o.) 38. pontját.
(19)
–	A 152/78.sz. Bizottság kontra Franciaország ügyben 1980. július 10-én hozott ítélet (EBHT 1980., 2299. o.) 17. pontját; a C‑1/90. és C‑176/90. sz. Aragonesa de Publicidad Exterior és Publivía egyesített ügyekben 1991. július 25-én hozott ítélet (EBHT 1991., I‑4151. o.) 15. pontját; és a C‑405/98. sz. Gourmet-ügyben 2001. március 8-án hozott ítélet (EBHT 2001., I‑1795. o.) 27. pontját.
(20)
–	Id. a fent hivatkozott Gourmet-ítélet 40. pontját.
(21)
–	A 352/85. sz. Bond van Adverteerders ügyben 1988. április 26-án hozott ítélet (EBHT 1988., 2085. o.) 36. pontja.
(22)
–	Id. Aragonesa-ítélet, 16. pont
(23)
–	A C‑390/99. sz. Canal Satélite Digital ügyben 2002. január 22-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑607. o.) 33. pontja. Ld. továbbá a C‑369/96. és C‑376/96. sz. Arblade és társai egyesített ügyekben 1999. november 23-án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑8453. o.) 35. pontját; és a C‑58/98. sz. Corsten-ügyben 2000. október 3-án hozott ítélet (EBHT 2000.,  ‑7919. o.) 39. pontját.
(24)
–	Id. Aragonesa-ítélet, 16. pont (a kiemelés tőlem).
(25)
–	E pont kapcsán emlékeztetnék arra, hogy a Bizottság indoklással ellátott véleményének elküldése után a „ nemzetközi események” és az „egyéb események” közötti megkülönböztetés további pontosításra került. Ezen kívül a kódexhez mellékletet is csatoltak, amely felsorolja a második csoportba tartozó eseményeket (ld. fentebb, 24-25. pontok).
(26)
–	E tekintetben arra is emlékeztetnék, hogy a Bizottság indoklással ellátott véleményének elküldése után az etikai kódexet módosították, bevezetvén annak lehetőségét, hogy minden érdekelt jogalany a CSA-hoz fordulhat a kódex alkalmazásának feltételeiről, valamint azt, hogy ez utóbbi legfeljebb három héten belül választ adjon (ld. fentebb, 24-25. pont).
(27)
–	A kereset 6. pontja.
(28)
–	A kereset 9. pontja..
(29)
–	Ld. az Alkoholgyártók Európai Szövetségének 1999. december 20-i levelét (a kereset 9. sz. melléklete), amelyben tájékoztatják a Bizottságot, hogy az 1999. november 23-án lezajlott, az UEFA Kupa harmadik fordulójának számító találkozó alkalmával, egy, a szövetségbe tartozó társaságtól megtagadták, hogy táblákon található reklámfelületeket szerezzen meg az Ouzo hirdetésére, azzal az indokkal, hogy az Evin-törvény tiltja az olyan sportesemények franciaországi közvetítését, ahol alkoholos italokat hirdető plakátok találhatók. Ld. a Newcastle United’s klub pénzügyi igazgatójának 2000. január 28-án az angol bíróság előtt tett nyilatkozatát is (a kereset 10. sz. melléklete), amelyben az olvasható, hogy „a francia törvény valóságos problémát jelent a francia egyesületekkel mérkőző labdarúgó egyesületek számára az UEFA Kupa keretében zajló találkozókon. A törvény korlátozza az egyesületek azon szabadságát, hogy értékesítsék a saját pályájukon található reklámfelületeket. A CSI [a mérkőzések közvetítési jogait a labdarúgó egyesületek megbízásából értékesítő társaság] azt tanácsolja az angol egyesületeknek, hogy „e mérkőzések alkalmával ne fogadják el az alkoholgyártók reklámjait, azért, hogy maximalizálják televíziós bevételeiket” (a kiemelés tőlem). Ez a nyilatkozat ellentmond a Bizottság egy másik dokumentumának (a kereset 11. sz. melléklete), amelyből kiderül, hogy a „CSI folyamatosan azt ajánlotta az ügyfelei közé tartozó angol egyesületeknek, hogy ha maximalizálni akarják az európai találkozókból származó televíziós bevételeiket, ne fogadják el […] a francia alkoholgyártóknak az e találkozók során a stadionokban elhelyezett reklámokra vonatkozó ajánlatait” (a kiemelés tőlem).
(30)
–	Ld. az id. 1995. május 10-i, Alpine Investments ítéletet, 51. pont.