62002CC0027_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A Gabriel ügy(2) után a Bíróságnak ismét arról kell döntenie, hogy a Brüsszeli Egyezmény(3) szerint melyik a megfelelő fórum az olyan eljárásban, amelyben egy magánszemély az általa látszólag megnyert nyeremény kifizetését követeli egy kereskedelmi vállalkozástól.
2. Mind a Gabriel ügyben, mind a jelen ügyben a felperes lakóhelye Ausztriában van, ahol egy speciális fogyasztóvédelmi szabály megengedi az ilyen nyereményígéretek bírósági végrehajtását, és mindkét ügyben mind a két felperes nyereményről szóló értesítést kapott egy németországi székhelyű vállalkozástól.
3. A Gabriel ügyben a nyeremény felvételére való jogosultság világos feltétele az volt, hogy a felperes bizonyos összegű árut rendeljen a vállalkozástól, és ez a rendelés meg is történt. A Bíróságnak az volt az álláspontja, hogy a joghatóságot azon az alapon kell meghatározni, hogy a nyeremény követelésére irányuló eljárás szerződéses természetű, és az Egyezmény értelmében vett fogyasztói szerződéssel kapcsolatos.
4. A jelen ügyben ezzel szemben nem kötöttek ki ilyen feltételt, és nem történt rendelés. Felmerül a kérdés, hogy a joghatóság megállapításának mi a helyes alapja.
A Brüsszeli Egyezmény
5. A Brüsszeli Egyezmény polgári és kereskedelmi ügyekben alkalmazandó. A II. cím állapítja meg a szerződő államok joghatóságát. A 2. cikk alapvető szabálya, hogy annak a szerződő államnak a bíróságai rendelkeznek joghatósággal, amelyben az alperes lakóhelye van. Azonban e szabály alóli kivételként, bizonyos típusú perekben való eljárásra más bíróságok is rendelkeznek joghatósággal.
6. Az egyezmény 5. cikkének (1) bekezdése amennyiben „az eljárás tárgya szerződés vagy szerződéses igény”, „a kötelezettség teljesítésének helye szerinti bíróságot” ruházza fel joghatósággal.
7. Az 5. cikk (3) bekezdése a „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel” kapcsolatos ügyekben annak a helynek a bíróságát ruházza fel joghatósággal, „ahol a káresemény bekövetkezett”.
8. Az egyezmény II. cím 4. szakasza a 13–15. cikket foglalja magában, és a „Joghatóság fogyasztói szerződések esetén” címet viseli. A 13. cikk, amennyiben alkalmazandó, a következőképpen rendelkezik:
„Valamely személy – a továbbiakban a fogyasztó – által kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívül eső céllal megkötött szerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot [...] e szakasz határozza meg, ha:
1. a szerződés tárgya ingó dolgok részletfizetésre történő értékesítése; vagy
2. a szerződés tárgya olyan részletekben visszafizetendő kölcsön vagy bármely egyéb hitel, amelyet áruk vételének finanszírozására nyújtanak; vagy
3) minden más esetben, ahol a szerződés tárgya szolgáltatás nyújtása vagy ingó dolog értékesítése, ha:
a) a szerződés megkötését a fogyasztó lakóhelye szerinti szerződő államban kifejezett vételi ajánlat vagy reklám előzte meg,
és
b) a fogyasztó ebben a szerződő államban megtette a szerződés megkötéséhez szükséges intézkedéseket.
[...]” [nem hivatalos fordítás]
9. A 14. cikk előírja, hogy a fogyasztó a másik szerződő fél ellen „akár annak a tagállamnak a bíróságai előtt, ahol a fél lakóhellyel vagy székhellyel rendelkezik, akár saját lakóhelyének bíróságai előtt indíthat eljárást” [nem hivatalos fordítás].
A vonatkozó nemzeti szabályozás
10. Az osztrák fogyasztóvédelmi törvény(4) 5j. §‑át a távértékesítésről szóló törvény(5) vezette be. E szakasz a következőképpen rendelkezik:
„„Azok a vállalkozások, amelyek meghatározott fogyasztóknak nyereményígéreteket vagy ehhez hasonló üzeneteket küldenek, amelyek megfogalmazása alapján a fogyasztó azt gondolhatja, hogy meghatározott díjat megnyert, kötelesek ezt a díjat átadni a fogyasztónak; és a díj bíróság előtt is követelhető.”
A tények és az eljárás
11. Petra Engler, aki Ausztriában lakik, ott indított keresetet a Németországban székhellyel rendelkező Janus Versand GmbH (a továbbiakban: Janus) nevű társaság ellen, a fogyasztóvédelmi törvény 5j. §‑a alapján. P. Engler állítólagos, 455 000 ATS (33 066,14 EUR) összegű nyereményének kifizetését követeli.
12. P. Engler azt állítja, hogy a 2001 elején kapott, személyesen neki címzett levél szövegéből és tartalmából gondos olvasás után azt hitte, hogy 455 000 ATS‑t nyert a Janus által rendezett készpénzsorsoláson, és ahhoz, hogy a nyereményt megkapja csupán a mellékelt „kifizetési utalványt” kell visszaküldenie, amit megtett. A Janus először nem válaszolt, később pedig megtagadta a fizetést.
13. Bár úgy tűnt, hogy a nyereményhez való jogosultság nem árurendelés függvénye, és P. Engler nem is adott le ilyen rendelést, megjegyezte, hogy a nyereményígérettel együtt megkapta a Janus katalógusát is, valamint kapott egy kötelezettség nélküli kipróbálásra szolgáló megrendelőszelvényt. Megítélése szerint ezért az ügy fogyasztói kérdést is tartalmazott, mivel a másik félnek az volt a szándéka, hogy őt áruszolgáltatásra vonatkozó szerződéskötésre ösztönözze.
14. A Landesgericht Feldkirch elutasította a keresetet azon az alapon, hogy nincs joghatósága, alapvetően azért, mert P. Engler nem bizonyította, hogy annak a levélnek a feladója, amelyre a keresetét alapította, azaz a Handelskontor Janus GmbH azonos a Janus Versand GmbH-val.
15. A kereset elutasítása elleni fellebbezést tárgyaló Oberlandesgericht Innsbruck alapvetően megállapította, hogy először azt szükséges meghatározni, hogy a P. Engler által állított tények az osztrák bíróságokat ruházzák‑e fel joghatósággal, és mindezt annak vizsgálhatósága előtt, hogy ezek a tények bizonyítottak‑e, és különösen, hogy a Janus Versand és a Handelskontor Janus személyazonossága kellőképpen bizonyított‑e, annak ellenére, hogy ez is a joghatóság feltétele.(6)
16. Ennek következtében az Oberlandesgericht Innsbruck felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„Az [...] osztrák fogyasztóvédelmi törvény 5j. §‑ában – a távollévők közötti szerződésekről szóló osztrák törvény 1. cikkének (2) bekezdése szerinti változatban […] – a fogyasztóra ruházott keresetindítási jog […], amely lehetővé teszi bizonyos fogyasztók számára, hogy a vállalkozásoktól bíróság előtt követeljék a látszólag megnyert nyeremény kifizetését, amennyiben a vállalkozások számukra nyeremény juttatását ígérik vagy ígérték, vagy más hasonló üzenetet küldenek vagy küldtek, amelyek megfogalmazásuk alapján azt a látszatot kelthetik (vagy kelthették), hogy az adott nyereményt megnyerték, a Brüsszeli Egyezmény vonatkozásában
a) a 13. cikk (1) bekezdésének 3. pontja szerinti szerződéses igénynek
vagy
b) az 5. cikk 1. pontja szerinti szerződésnek vagy szerződéses igénynek
vagy
c) az 5. cikk 3. pontja szerinti jogellenes károkozásból vagy jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményből fakadó igénynek
minősül‑e, amennyiben az átlagos tájékozottságú fogyasztó a számára megküldött küldemény alapján megalapozottan jutott arra a következtetésre, hogy a csatolt kifizetési utalvány visszaküldése önmagában elegendő a számára fenntartott összeg követeléséhez, és hogy a nyeremény kifizetése független a nyereményt ígérő vállalkozás termékeinek megrendelésétől, illetve szállításától, ugyanakkor a fogyasztó – a nyeremény látszólagos ígéretével együtt – a fenti vállalkozás termékeit bemutató katalógust és kötelezettség nélküli kipróbálásra szolgáló megrendelőszelvényt is kapott?”
17. Az alapeljárás felei, az osztrák kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztett elő, és a 2004. május 26‑i tárgyaláson mindannyian szóbeli érvelést is előadtak.
Értékelés
A 13. cikk (3) bekezdése
18. P. Engler és az osztrák kormány úgy ítélik meg, hogy az eljárás a 13. cikk (3) bekezdése alá esik, lényegében azon az alapon, hogy a nyereményígérethez megrendelésre való felhívást is csatoltak, amely ekképpen fogyasztói szerződés megkötését készítette elő. A Janus és a Bizottság nem értenek egyet, az előbbi azt emelte ki, hogy P. Engler részéről nem állt fenn semmilyen kölcsönös kötelezettség, az utóbbi pedig azt hangsúlyozta, hogy nem „kötöttek” fogyasztói szerződést.
19. Lényegében a Bizottsággal értek egyet.
20. A 13. cikk (3) bekezdése egyértelműen áruszolgáltatásra vagy szolgáltatás nyújtására irányuló szerződésre vonatkozik, amelynek megkötése érdekében a fogyasztók megtették a szükséges lépéseket, és amelyet meg is kötöttek.
21. A megállapított tények alapján a jelen ügyben nem kötöttek ennek a meghatározásnak megfelelő szerződést. Bár kétségkívül remélték, hogy P. Engler lead árurendelést, nem adott le, és semmilyen lépést sem tett ennek érdekében, és szolgáltatás nyújtására vonatkozó szerződés sem született.
22. P. Engler és az osztrák kormány ennek ellenére erősen érveltek amellett – különösen a tárgyaláson –, hogy tág értelmezésben a jelen ügy körülményeinek a Brüsszeli egyezmény 13. cikkének hatálya alá kell tartozniuk, mert bizonyíthatóan általában a fogyasztói szerződések körébe esnek, és a kereskedő fogyasztó iránt tanúsított visszaélésszerű magatartását is magukban foglalják, és a fogyasztó a gyengébbnek tartott fél, és ekképpen megérdemli az egyezmény 13. és azt követő cikkei által biztosítani kívánt védelmet.
23. Bár ez a nézet rokonszenves, nem értek vele egyet. A Gabriel ügyben ismertetett indítványomban(7) hangsúlyoztam, hogy a 13. cikket nem szabad túlzottan szűken értelmezni. Azonban ez nem azt jelenti, hogy olyan tágan lehetne értelmezni, hogy ellentétessé váljon egyértelmű szövegével – amely előírja az áruszolgáltatásra vagy szolgáltatás nyújtására irányuló szerződés megkötését –, még akkor sem ha az ilyen megoldás bizonyos üggyel összefüggésben kívánatosnak tűnhet.
24. A Gabriel ügyben a Bíróság úgy döntött, hogy egy, a jelen esetben hivatkozottal azonos nemzeti rendelkezés alapján indított eljárás a 13. cikk hatálya alá tartozik, amely ügyben egy vállalkozás azt a látszatot keltette, hogy a fogyasztó nyereményt kap, ha árut rendel, és a fogyasztó valóban le is adott ilyen rendelést. Ennek a döntésnek lényegében az volt az alapja, hogy a nyereményígérettel kapcsolatos eljárás olyan szorosan kapcsolódott a fogyasztói szerződéshez (az árurendelés), hogy attól elválaszthatatlan volt; ennek következtében, olyan helyzet elkerülése érdekében, amelyben több bíróság rendelkezne joghatósággal egy és ugyanazon szerződés tekintetében, lehetővé kellett tenni, hogy az eljárást a fogyasztói szerződés elbírálására joghatósággal rendelkező bíróság előtt indítsák meg.(8)
25. P. Engler esetében azonban lehetetlen olyan hasonló szerződést találni, amelyhez a nyereményígéret elválaszthatatlan módon kapcsolódna. A szerződéskötés nem volt feltétele annak, hogy a nyereményt megkapja, és nem is kötöttek ilyen szerződést. Következésképpen nem áll fenn annak a veszélye, hogy a szerződéshez szorosan kapcsolódó különböző jogvitákban különböző bíróságok rendelkezzenek joghatósággal.
26. Az a tény, hogy a nyereményígéretet
rendelés leadására való felhívás kísérte – kétségkívül a rendelés leadására ösztönző szándékkal – nem releváns. Ha egy magánszemély katalógust kap valamely csomagküldőtől, de nem ad le megrendelést, nem keletkezik áruszolgáltatásra vagy szolgáltatás nyújtására irányuló szerződés. Ezenkívül a nyereményígéret kézhezvétele nem keletkeztethet ilyen szerződést.
27. Meglátásom szerint a fogyasztóvédelem biztosítása iránti érdek sem követeli meg a jelen ügy körülményeinek a Brüsszeli egyezmény 13. és azt követő cikkei szerinti minősítését.
28. Világos, hogy ezeknek a rendelkezéseknek az a célja, hogy „védjék a fogyasztót mint a másik szerződő féltől gazdaságilag gyengébbnek tartott és jogi kérdésekben kevésbé tapasztalt felet, akit ennek következtében nem szabad a pertől az arra való kötelezéssel elriasztani, hogy abban a szerződő államban indítson keresetet, amelyben a másik szerződő fél székhelye található”(9) .
29. Azonban, amint arra a Janus jogi képviselője a tárgyaláson rámutatott, a cél valóban a fogyasztó védelme, és nem pedig gazdagodásának előmozdítása. Az a cél, hogy megszűnjenek azok az akadályok, amelyekbe a fogyasztó a visszterhes áruszolgáltatásra vagy szolgáltatás nyújtására irányuló szerződéssel kapcsolatos jogvita során ütközhet, ha másik államban kell perelnie. Az ilyen nehézségek megszüntetésének szükségessége azonban távolról sem ilyen egyértelmű olyan esetben, amelyben a személy olyan nyereményről kap értesítést, amellyel kapcsolatban nem merült fel költsége, és ennek követelésére kell keresetet indítania valamely másik államban.
30. Ennek következtében az a véleményem, hogy nem kötöttek a Brüsszeli egyezmény 13. és azt követő cikkeinek hatálya alá tartozó szerződést, és nem lehet ezekre a cikkekre joghatóságot alapítani.
Az 5. cikk (1) bekezdése
31. P. Engler előterjesztette, hogy az ilyen állítólagos, önkéntes és egyoldalú kötelezettségvállalás, amely az osztrák jog alapján kikényszeríthető, szerződéses természetű. A Janus viszont azt állítja, hogy az ex lege, mindkét fél egybehangzó akaratnyilatkozata nélkül keletkezett kötelezettség nem tartozhat a szerződés fogalma alá, és az árurendelésre való felhívás nem lehet releváns, amikor valójában nem adtak le rendelést. A Bizottság szerint a megadott tények alapján nem áll fenn szerződéses természetű kapcsolat P. Engler és a Janus között, és semmilyen jogi alap nincs az ilyen kapcsolatra.
32. Véleményem szerint nem lehet a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének (1) bekezdésével kapcsolatban a Bíróság által a Gabriel ügyben kifejtett 13. cikk (3) bekezdésére vonatkozó indoklással való analógia útján továbblépni.
33. Ugyanazon indokok miatt, mint amelyeket 24–26. pontban kifejtettem, lehetetlen bármilyen szerződést felfedezni, amely a Gabriel ügyben leadott árurendeléshez hasonló lenne, és amelyhez a nyereményígéret elválaszthatatlanul kapcsolódna. Amellett, hogy az 5. cikk (1) bekezdése nem ír elő szerződéskötést, szükség van azonosítható kötelezettségre, azonosítható teljesítési hellyel, mivel ellenkező esetben a joghatóság telepítésének az alapja szűnik meg(10), és nem keletkezhet semmilyen kötelezettség olyan megrendeléssel kapcsolatban, amelyet nem adtak le.
34. Ezzel azonban nem azt akartam mondani, hogy P. Engler ügyének körülményei egyáltalán semmilyen kötelezettséget sem tartalmaznak. A nyereményígéretet önmagában szerződéses kötelezettséget keletkeztető tényezőnek lehet tekinteni.
35. Az osztrák fogyasztóvédelmi törvény 5j. §‑ára akkor lehet hivatkozni, amikor valamely vállalkozás nyereményígéretet vagy hasonló közleményt küld bizonyos fogyasztónak, azt a látszatot keltve, hogy a fogyasztó bizonyos nyereményt nyert, és ebben az esetben a nyereményt oda kell adni. Így tehát az a kérdés, hogy ilyen körülmények között a vállalkozás és a fogyasztó kapcsolata az egyezmény alapján szerződéses természetű‑e.
36. Állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének (1) bekezdésében megfogalmazott „szerződés vagy egy szerződéses igény” kifejezést önállóan kell értelmezni, elsősorban az egyezmény céljaira és általános rendszerére figyelemmel, és nem fogható fel egyik vagy másik érintett szerződő állam nemzeti jogára való utalásként.(11)
37. Ez a megközelítés véleményem szerint nem zár ki minden, a szerződő államok különböző jogrendszereiben közös szerződési jogi alapelvekre való utalást. E megközelítésnek a szerződés vagy szerződéses igény fogalmának ezen alapelvek alapján való megalkotása a célja, az egyes nemzeti jogi fogalmakra való utalás kizárásával – mint amilyen például az ellenszolgáltatás doktrínája az angol jogban.
38. Az 5. cikk (1) bekezdésének értelmezése során a Bíróság nem úgy ítélte meg, hogy e cikk alkalmazási körét szűken kellene meghatározni. Az alkalmazási kör kiterjed „az ugyanolyan típusú szoros kapcsolatokra, mint a szerződő felek között létrejövők”, beleértve a valamely szervezet és az annak tagjai között fennálló kapcsolatot.(12) Úgy tűnik, hogy az ilyen megközelítés tükrözi a rendelkezés különböző nyelvű változatainak szövegében hallgatólagosan megtalálható szándékot, amely lényegesen tágabb, mint a 13. cikké.
39. Világos azonban, hogy korlátozni kell, hogy mit lehet szerződésesnek tekinteni, és az a Bíróság által alkalmazott legfontosabb kritérium, hogy „a szerződés vagy szerződéses igény” nem vonatkozhat olyan helyzetre, amelyben nincs az egyik fél által a másik féllel szemben szabadon vállalt kötelezettség.(13) Más szóval: a szerződések vagy szerződéses igények önkéntes, jogilag kötelező kötelezettségeket foglalnak magukban.
40. Ezt a két irányvonalat szem előtt tartva, számottevő meggyőző erőt találok abban a nézetben, hogy a jelen ügyben az eljárás tág értelemben vett szerződéses természetű kapcsolatból fakad.
41. Először is: az egyik fél által tett arra vonatkozó kijelentés, hogy bizonyos dolgot vagy előnyt szolgáltat vagy meghatározott összeget fizet a másiknak – amely az osztrák törvény 5j. §‑ában említett típusú közlemények által hordozott üzenet –, alkalmas önkéntes és jogilag kötelező kötelezettség keletkeztetésére, bár az ügy tényleges kimenetele az adott körülményeken és az értékelésükre szolgáló jogszabályokon múlik. Valamennyi szerződő állam jogrendszerében valamely meghatározott cselekmény másik fél hasznára történő teljesítésére vonatkozóan legalább bizonyos típusú egyoldalú kötelezettségvállalás kikényszeríthető az ígérettevővel szemben, feltéve, hogy teljesülnek bizonyos, minden rendszerben külön-külön meghatározott feltételek, ahol az a közös követelmény, hogy a kötelezettségvállalásnak írásbelinek kell lennie.(14)
42. Másodszor: az ilyen kötelezettségvállalás önkéntes, és a belőle fakadó bármely kötelezettséget nem jogszabály írja elő. Amint az az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben kifejtésre került, az 5j. §‑t a fogyasztóvédelmi törvénybe bevezető módosítás magyarázatából kitűnik, hogy a jogalkotói szándék a szóban forgó típusú ígéretek („Zusagen”) kikényszerítésének útjában álló polgári jogi akadályok megszüntetése volt – amelyek egyébként nem voltak kikényszeríthetőek, mint például a fogadási vagy szerencsejáték-ügyletek. Ekképpen a kötelezettség a kötelezett személy akaratából származik, és nem a törvényi rendelkezés keletkezteti, az csupán lehetővé teszi a kikényszerítését.
43. Általánosabban fogalmazva: a jogszabályok alapján egyes kötelezettségek nem kikényszeríthetőek, azonban ha egy jogszabály-módosítás megszünteti a kikényszeríthetőség korlátját, azzal nem változtatja meg a kötelezettség alapvető természetét.
44. Az a kérdés, hogy az önkéntes kötelezettségvállalás szerződéses kötelezettséget keletkeztet‑e, minden jogrendszerben a szerződési jog alapján dől el. És a szerződéses kötelezettség fennállására vonatkozó jogvita esetén a joghatóságot az 5. cikk (1) bekezdése alapján kell megállapítani.(15)
45. Harmadszor: még ha az 5j. § nem is írja elő kifejezetten a viszonosság követelményét, az a tény, hogy a nyereményt kérni kell – hacsak nem spontán módon küldik meg, amely esetben nem kerül sor jogvitára –, azt jelenti, hogy az ígéreteket vagy a vállalt kötelezettségeket mindig elfogadják, és ekképpen olyan kétoldalú kapcsolat alakul ki, amelyet tág értelemben a szerződés központi elemének tekintünk.
46. Az is valószínűnek tűnik, hogy a nyereményígéret feladója e rendelkezés értelmében valóban gyakran vagy mindig előírja a címzettnek, hogy a nyeremény kérésével elfogadjon bizonyos, a megküldéshez kötött feltételeket. A jelen ügyben P. Englernek igazolnia kellett, hogy elolvasta „a fizetés és részvétel feltételeit”, és elfogadta őket. E feltételek megfogalmazásától függetlenül annak szükségessége, hogy a fogyasztó elfogadja őket, tág értelemben vett szerződéses természetű kapcsolatra utal.
47. Negyedszer: az 5j. § alapján perelhető kötelezettségeket „az egyik fél szabadon vállalja a másikkal szemben”. A tárgybeli közleményeket a feladó saját elhatározásából küldte az egyes címzetteknek, akiket az általa szabadon választott módszerrel határozott meg. A feladónak tudatában kellett lennie, hogy e közlemények valószínűleg azt a benyomást keltik, hogy majd megküldi a nyereményt a címzettnek. Ha ausztriai címzetteknek küldi e közleményeket, akkor azzal is tisztában kell lennie, hogy azok ebben az országban az értesítésben szereplő nyeremény megküldésére vonatkozó kötelezettséget vonhatják maguk után.
48. Amint arra a Bizottság is rámutatott, az apró betűs részek tanulmányozása felfedheti, hogy a feladónak nem áll szándékában valóban megküldeni az értesítőben szereplő nyereményt, legalábbis nem az adott címzettnek, illetve csak bizonyos további feltételek – mint például egy még meg nem tartott lottósorsoláson való sikeres részvétel – teljesülése esetén, amely esetben az 5j. § felülírja e szándék hiányát. Azonban a feladó ekképpen kifejezett szándékának kérdése ilyen körülmények között szerződéses kérdés. Az apró betűs részeket csak valamilyen szerződéses kapcsolatra vagy az ilyen kapcsolat fennállására vonatkozó jogvitában lehet megvizsgálni.
49. Ekképpen azon a nézeten vagyok, hogy a Janus és P. Engler közti, illetve bármely, az osztrák fogyasztóvédelmi törvény 5j. §‑ában meghatározott közlemény feladója és címzettje közti kapcsolat kellőképpen szerződéses természetű ahhoz, hogy egy, az értesítőben szereplő nyeremény kifizetésének állítólagos kötelezettségével kapcsolatos jogvitában a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének (1) bekezdése értelmében „szerződéses igénynek” lehessen tekinteni.
50. Az ilyen megközelítés teljes mértékben összhangban van a Bíróság ezen területtel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatával. Nemcsak a Peters-ítélettel(16) cseng egybe annak elismerésével, hogy a „szerződés vagy szerződéses igényt” nem szabad megszorítóan értelmezni, de megfelel annak a különösen a Handte ügyben(17) és a Tacconi ügyben(18) hozott ítéletekben hangsúlyozott követelménynek is, hogy kell lennie egy „az egyik fél által a másikkal szemben szabadon vállalt” kötelezettségnek, még akkor is – mint ahogyan a jelen helyzetben – a jogszabályok olyan módon határozzák meg e kötelezettség határait, hogy az azt vállaló fél nem módosíthatja őket szabadon.
51. Az 5. cikk (1) bekezdésével kapcsolatos végkövetkeztetésem elegendő az alapeljárás alapjául szolgáló joghatóság kérdésének megoldásához. Ennek ellenére hasznos lehet figyelembe venni a nemzeti bíróság által felvetett harmadik lehetőséget, azaz az egyezmény 5. cikkének (3) bekezdését is.
Az 5. cikk (3) bekezdése
52. P. Engler az 5j. §‑t a fogyasztóvédelmi törvénybe illesztő, módosító jogszabály magyarázatára hivatkozik, kiemelve azokat a részeket, amelyek a kérdéses közleményeket a fogyasztókat félrevezető, tisztességtelen piaci gyakorlatként kategorizálták. A Janus viszont azt hangsúlyozza, hogy valamilyen veszteségre vagy kárra kell hivatkozni ahhoz, hogy jogellenes károkozás, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekmény vagy ilyen cselekményből fakadó igény miatt kártérítést lehessen követelni, amelyek közül a jelen ügyben egyik sem áll fent. A Bizottság úgy érvel, hogy a nyereményígéret egyértelműen félrevezető és rosszhiszemű volt, így alapul szolgálhat a jogellenes károkozás, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekmény vagy ilyen cselekményből fakadó igény miatt való kártérítés követelésének; ezenkívül pedig elsőfokon P. Engler alternatívaként azt kérte, hogy keresetét így minősítsék.
53. Ugyanúgy, mint ahogyan az 5. cikk (1) bekezdése esetében, az 5. cikk (3) bekezdésében szereplő „jogellenes károkozással, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekménnyel vagy ilyen cselekményből fakadó igénnyel kapcsolatos ügyek” fogalmát önállóan kell értelmezni, az egyezmény céljaira és általános rendszerére figyelemmel. Az ítélkezési gyakorlat értelmében e fogalom hatálya alá tartozik minden kereset, amely az alperes felelősségének megállapítására irányul, és nem kapcsolódik valamely, az 5. cikk (1) bekezdése értelmében vett szerződéshez.(19)
54. Ennek következtében első látásra úgy tűnik, hogy ha egy kereset nem tartozik az 5. cikk (1) bekezdésének hatálya alá, az 5. cikk (3) bekezdésének hatálya alá kell tartoznia.
55. Mégsem vagyok általánosságban meggyőződve arról, hogy az ilyen egyszerű kétoldalú minősítés helyes. Nemcsak a 2. cikkben megfogalmazott általános szabály hatályát egyszerűsítené le egy kisebb jelentőségű, másodlagos szabállyá(20), de a felelősség megállapítása iránti kereseteknek egyértelműen vannak olyan típusai is, amelyek nem tartoznak sem az 5. cikk (1) bekezdése, sem pedig az 5. cikk (3) bekezdése alá. Például az 5. cikk (2) bekezdése többek között a szülőtartás megállapítása iránti keresetekre is vonatkozik, de ennek hiányában is nehéz lenne megállapítani, hogy az ehhez hasonló felelősséget hogyan lehetne vagy az 5. cikk (1) bekezdésének, vagy az 5. cikk (3) bekezdésének hatálya alá tartozónak tekinteni. Nem lenne bölcs dolog azt feltételezni, hogy nem léteznek más hasonló kategóriák, amelyeket az egyezmény külön nem nevesít.
56. Azonban habár túlzottan elsöprő kijelentésnek tűnik, hogy az 5. cikk (3) bekezdése alá tartozik minden kereset, amely felelősség megállapítására irányul, de nem tartozik az 5. cikk (1) bekezdése alá, és bár kétségkívül vannak olyan helyzetek, amelyekben ez nem igaz, a jelen ügyben nincs olyan ok, amely indokolná, hogy a kérdéses eljárás a két rendelkezés együttes hatályán kívül esik.
57. De még e körülmények között sem elegendő egyszerűen feltenni azt a kérdést, hogy az eljárás szerződéssel kapcsolatos‑e. A jogellenes károkozás, a jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekmény vagy ilyen cselekményből fakadó igény kategóriája nem csak negatív vagy másodlagos, hanem pozitív tartalommal is bír. Különösen azokban az esetekben hasznos mindkettőt megvizsgálni, amelyek nem tartoznak egyértelműen valamelyik kategóriába.(21)
58. Igaz ugyan, hogy nehéz lenne a „jogellenes károkozás, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekmény vagy ilyen cselekményből fakadó igény” átfogó fogalmát megalkotni a szerződő államok jogszabályai alapján, vannak azonban egyes általában visszatérő jellemzők.(22)
59. Először: a jogellenes károkozás, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekmény vagy ilyen cselekményből fakadó igény egyik gyakori eleme a jogszabálysértés.
60. Ez az elem valószínűleg gyakran megjelenik az osztrák fogyasztóvédelmi törvény 5j. §‑a alapján indított keresetekben. Valójában az e rendelkezést bevezető módosító jogszabály magyarázata kifejezetten megállapítja, hogy a legtöbb esetben a kérdéses közlemények az 1984. évi, tisztességtelen versenyről szóló törvénybe ütköznek. Az 5j. §‑ban azonban nem található olyan kitétel, amely a keresetet az ilyen törvénysértés bizonyításának feltételéhez – azaz vagy rosszhiszeműséghez, vagy bármilyen más kifejezetten jogellenes magatartáshoz – kötné.
61. Másodszor: a jogellenes károkozásra, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményre vagy ilyen cselekményből fakadó igényre alapított kereset követelménye általában – vagy talán minden esetben – legalább a veszteségre vagy elszenvedett kárra való hivatkozás(23), amit az egyezmény 5. cikk (3) bekezdésében a „károkozó cselekmény” kifejezés is tükröz.
62. Igaz, hogy a hamis nyereményígéret címzettje hivatkozhat valamilyen elszenvedett veszteségre. Lehetséges, hogy a nyeremény látszólagos ígéretével szükségtelen vagy előnytelen vásárlásra csábították, vagy a kézhezvétel reményében más kötelezettséget, illetve kiadást vállalt. Ugyanakkor az olyan címzett, aki teljesen tisztában van az osztrák jogszabályok szerinti jogaival, nem szenvedhet kárt, inkább nagy örömére szolgálhat a váratlan pénzre való kilátás, amellyel nincs nagy kiadása – és semmilyen esetben sem található utalás arra, hogy a kereset sikerességéhez szükséges lenne valamilyen, kárra irányuló bizonyíték vagy hivatkozás.
63. A jelen ügyben sem az előzetes döntéshozatalra utaló végzés, sem P. Engler észrevételei nem említenek egyetlen általa elszenvedett állítólagos kárt sem. Azt a tényt sem látom mérvadónak, hogy elsőfokon alternatívaként („hilfsweise”), azt kérte, hogy keresetét jogellenes károkozásra, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekményre vagy ilyen cselekményből fakadó igényre alapított keresetként minősítsék. Ez csak a Janus által felhozott azon érvre volt válasz, hogy a Brüsszeli Egyezmény nem alkalmazható. P. Engler az eredeti kérelmében világosan kijelentette, hogy keresete „szerződéses természetű” („vertraglicher Natur”), és a nemzeti bíróságok előtti perbeszédeiben úgy tűnik, hogy ragaszkodott ahhoz, hogy fogyasztói szerződést kötöttek, és hangsúlyozta a fizetésre tett ígéret létezését, de nem hivatkozott semmilyen kifejezett kárra.
64. Harmadszor: a jogellenes károkozás, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekmény vagy ilyen cselekményből fakadó igény miatt indított eljárásban a bíróság által a felperesnek ítélt valamely összeg rendszerint elsősorban az elszenvedett kár természetét és mértékét veszi számításba, és talán másodsorban a kereset alapjául szolgáló (jogellenes) cselekmény súlyosságát. Az ellentételezés általában központi elemként van jelen, habár a véglegesen megítélt összeget egyes esetekben olyan szintre emelhetik, hogy visszatartó erejű legyen, vagy jelképes szintűre csökkenthetik.
65. Ezek közül az osztrák törvény 5j. §‑ára alapított kereset alapján egyik sem lehetséges. P. Englerrel elhitették, hogy 455 000 ATS‑t kap, és úgy tűnik, hogy a rendelkezés alapján jogosult erre az összegre. Ha ennek az összegnek a tízszeresét vagy tizedét hitették volna el vele, arra az összegre lett volna jogosult, függetlenül attól, hogy nagyobb vagy kisebb mértékű kárt szenvedett el. A megítélt összeg minden esetben az az összeg – vagy más előny – amelyet az alperes előre megjelölt. Lehet, hogy a rendelkezés célja az, hogy a kereskedőket visszatartsa bizonyos taktikától, az alkalmazott módszer egyszerűen az ígéreteik betartatása – amely sokkal inkább a szerződésekkel rokon elv.
66. E megfontolásokra figyelemmel azon a nézeten vagyok, hogy bár a jogellenes károkozás, jogellenes károkozással egy tekintet alá eső cselekmény vagy ilyen cselekményből fakadó igény elemei jelen lehetnek a szóban forgó típusú eljárásokban, minden egyes elemet mások ellensúlyoznak, amelyek az eljárást szerződéses természetű kapcsolathoz kötik.
Végkövetkeztetések
67. Következésképpen azt javasolom, hogy a Bíróság az alábbi választ adja az Oberlandesgericht Innsbruck által előterjesztett kérdésre:
A Brüsszeli Egyezmény által előírt joghatósági szabályokat úgy kell értelmezni, hogy egy kereset az 5. cikk (1) bekezdése szerinti szerződéses igény, amennyiben valamely fogyasztó azon szerződő állam joga szerint, amelyben lakóhellyel rendelkezik, a valamely más szerződő államban székhellyel rendelkező csomagküldő kereskedelmi vállalkozástól a látszólag megnyert nyeremény kifizetését követeli, ha a vállalkozás névre szóló küldeményt intézett a fogyasztóhoz, amely azt a látszatot kelthette,
– hogy a fogyasztó a nyereményt megkapja, és
– a nyeremény nem függ a nyereményt ígérő vállalkozástól való árurendeléstől és szállítástól.
Az a tény, hogy a nyereményígérettel együtt reklámkatalógust és kötelezettség nélküli kipróbálásra szolgáló megrendelőszelvényt is küldtek, ebből a szempontból nem bír jelentőséggel, ha a fogyasztó ténylegesen nem adott fel megrendelést.
(1) .
(2)
–	A C‑96/00 sz. ügyben 2002. július 11‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑6367. o.).
(3)
–	A polgári és kereskedelmi ügyekben irányadó bírósági joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i egyezmény. A négy későbbi csatlakozási egyezménnyel módosított, egységes szerkezetbe foglalt – a jelen ügyben irányadó – változatot a HL 1998. C 27., 1. o.‑án közölték. 2002. március 1‑je óta (a jelen ügyben kérdéses időszak után) az egyezményt Dánia és más tagállamok egyes tengeren túli területeinek kivételével a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet (HL 2001. L 12., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.) váltotta fel.
(4)
–	Konsumentenschutzgesetz (BGBl. Nr. 140/1979), abban a változatban, ahogy a Távértékesítésről szóló törvény (Fernabsatz-Gesetz; BGBl. I Nr. 185/1999) 1. cikkének (2) bekezdése bevezette.
(5)
–	Fernabsatz-Gesetz (hivatkozás a 4. lábjegyzetben), amely a távollevők között kötött szerződések esetén a fogyasztók védelméről szóló, 1997. május 20‑i 97/7/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet (HL 1997. L 144., 19. o.) ülteti át. Azonban az 5j. § rendelkezését ezen irányelv egyetlen rendelkezése sem írja elő kifejezetten.
(6)
–	A személyazonosságra vonatkozó vitára és arra a tényre tekintettel, hogy ez nem lényeges a jogi elemzés azon szakaszában, amelyre az előzetes döntéshozatal iránti kérelem vonatkozik, mindkét cégre megkülönböztetés nélkül Janusként utalok, annak hangsúlyozása mellett, hogy ez nem a személyazonosság kérdésének előzetes elbírálásaként értelmezendő. Habár az alperes neve az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben Janus Versand GmbH, a Bírósághoz a Handelskontor Janus GmbH nyújtotta be észrevételeit mint az alapeljárásban részt vevő egyik fél.
(7)
–	A 45. és azt követő pontokban.
(8)
–	Lásd az ítélet 53–57. pontját.
(9)
–	A C‑89/91. sz. Shearson Lehmann Hutton-ügyben 1993. január 19‑én hozott ítélet (EBHT 1993., I‑139. o.) 18. pontja.
(10)
–	Lásd a C‑334/00. sz., Tacconi ügyben 2002. szeptember 17‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7357. o.) 22. pontját.
(11)
–	Lásd például a C‑265/02. sz., Frahuil ügyben 2004. február 5‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑1543. o.) 22. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(12)
–	A 34/82. sz., Peters ügyben 1983. március 22‑én hozott ítélet (EBHT 1983., 987. o.), különösen az ítélet 13. pontja.
(13)
–	A C‑26/91. sz., Handte ügyben 1992. június 17‑én hozott ítélet (EBHT 1992., I‑3967. o.) 15. pontja, a C‑51/97. sz., Réunion européenne és társai ügyben 1998. október 27‑én hozott ítélet (EBHT 1998., I‑6511. o.) 17. pontja, a Tacconi ügyben hozott ítélet (hivatkozás a 10. lábjegyzetben) 23. pontja és a Frauhil ítélet (hivatkozás a 10. lábjegyzetben) 24. pontja.
(14)
–	Lásd általában: James Gordley (szerk.): The enforceability of promises in European contract law (Az ígéretek kikényszeríthetősége az európai szerződési jogban) . 2001, Cambridge.
(15)
–	Lásd a 38/81. sz., Effer ügyben 1982. március 4‑én hozott ítéletet (EBHT 1982., 825. o.), különösen az ítélet 7. pontját.
(16)
–	Hivatkozás a 12. lábjegyzetben.
(17)
–	Hivatkozás a 13. lábjegyzetben.
(18)
–	Hivatkozás a 10. lábjegyzetben.
(19)
–	Lásd például a C‑167/00. sz., Henkel ügyben 2002. október 1-jén hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8111. o.) 35. és 36. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(20)
–	A bevett ítélkezési gyakorlattal szemben lásd példaként a C‑168/02. sz., Kronhofer és társai ügyben a közelmúltban, 2004. június 10‑én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑6009. o.) 12. és az azt követkő pontjait.
(21)
-	Lásd például a 19. lábjegyzetben hivatkozott Henkel ítélet 41. és azt követő pontjait.
(22)
-	Lásd Warner főtanácsnoknak a 814/79. sz., Rüffer ügyben ismertetett indítványát (EBHT 1980., 3807. o., a 3834. és 3835. o.); Darmon főtanácsnoknak a 189/87. sz. Kalfelis ügyben ismertetett indítványának (EBHT 1988., I‑5565. o.) 20. és 21. pontját; valamint Gulmann főtanácsnoknak a C‑261/90. sz., Reichert és Kockler ügyben ismertetett indítványát (EBHT 1992., I‑2149. o., a 2168. és 2169. o.). Lásd szintén Christian von Bar: The Common European Law of Torts (A szerződésen kívüli kár közös európai joga) . 1998, 1–5. o.; valamint Walter van Gerven, Jeremy Lever és Pierre Larouche: Tort Law (A szerződésen kívüli kár) . 2000, Common Law of Europe Casebooks Series, 1–18. o.
(23)
–	Vagy valószínűleg a jövőben elszenvedett. A jelen ügy céljából azonban figyelmen hagyhatjuk a jövőbeli kár megelőzésére vonatkozó kereseteket. P.  Engler keresete nem ilyen típusú, továbbá úgy t űnik, hogy ezzel a fogyasztóvédelmi törvény 5j. §‑a sem foglalkozik.