62015CC0268
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2016. június 14. (
1
)
C‑268/15. sz. ügy
Fernand Ullens de Schooten
kontra
Ministre des Affaires sociales et de la Santé publique,
Ministre de la Justice
(a cour d’appel de Bruxelles [brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – Az állam felelőssége az uniós jog megsértése miatt – Kizárólag belső jellegű helyzet – EK 43. cikk (jelenleg EUMSZ 49. cikk) – Nemzeti szabályozás, amely alapján csak biokémiai szolgáltatások nyújtására jogosult személyek üzemeltethetnek biokémiai laboratóriumot – Összeegyeztethetőség”
1.
A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EK 43., EK 49. és EK 56. cikk (jelenleg EUMSZ 49., EUMSZ 56., illetve EUMSZ 63. cikk), az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése, továbbá a hatékonyság és az uniós jog elsőbbsége elvének, valamint az EUMSZ 267. cikk harmadik bekezdése értelmében a végső fokon eljáró bíróságra háruló azon kötelezettség értelmezésére vonatkozik, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmet terjesszen elő.
2.
E kérelmet azon felelősség megállapítása iránti keresettel összefüggésben terjesztették elő, amelyet Fernand Ullens de Schooten indított a belga állammal szemben az uniós jognak a belga jogalkotó és a belga bíróságok általi megsértése miatt.
3.
Ezen eljárás keretében F. Ullens de Schooten elsődlegesen azt rója fel a belga jogalkotónak, hogy az 1988. december 30‑i kerettörvény 17. cikkével módosított, 1982. december 30‑i 143. sz. királyi rendelet (
2
) – amely meghatározza azokat a feltételeket, amelyeket a laboratóriumoknak teljesíteniük kell annak érdekében, hogy egészségbiztosítási támogatásban részesülhessenek a biokémiai szolgáltatások nyújtásáért – (a továbbiakban: 143. sz. királyi rendelet) 3. cikke (1) bekezdése 3. és 4. pontjának elfogadásával megsértette az EK 43. cikket.
4.
A 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja a biokémiai szolgáltatások terén meghatározta azokat a feltételeket, amelyeket az orvosi elemző laboratóriumoknak teljesíteniük kellett annak érdekében, hogy az ügyfelek a kapott szolgáltatások után az egészségbiztosítástól visszatérítésben részesülhessenek. A 143. sz. királyi rendeletet módosító 2005. május 24‑i törvény elfogadása előtti hatályos változatában e rendelkezésből az következett, hogy csak a biokémiai szolgáltatások nyújtására jogosult személyek, azaz orvosok, gyógyszerészek vagy a biokémiai tudományok területén diplomát szerzett személyek által üzemeltetett laboratóriumok nyújthatnak olyan szolgáltatásokat, amelyekre visszatérítés igényelhető. (
3
)
5.
Ezenkívül F. Ullens de Schooten azt kifogásolja, hogy a belga bíróságok is megsértették az uniós jogot. Ezáltal a Cour de cassationnak (semmitőszék, Belgium) azt rója fel, hogy elutasította az előzetes döntéshozatalra utalást, a cour d’appel de Bruxelles‑nek (brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium) azt, hogy megsértette az EK 43. cikket, a Cour de cassationnak (semmitőszék) és a cour d’appel de Monsnak (monsi fellebbviteli bíróság, Belgium) pedig azt, hogy megsértették az uniós jogot, amikor a jogerő elve terjedelmének téves értelmezésére támaszkodtak.
6.
A jelen ügy megfelelő körülhatárolása és fő kérdésének meghatározása érdekében mindenekelőtt be kell mutatni az annak alapját képező, hosszú bírósági eljárás egyes szakaszait.
I – A jelen ügy alapját képező eljárási előzmények
7.
F. Ullens de Schooten a BIORIM biokémiai laboratóriumot üzemeltette, amely ellen 2000. november 3‑án csődeljárást indítottak. Ez a laboratórium a szolgáltatásai finanszírozásához támogatásban részesült az Institut national d’assurance maladie‑invaliditétől (Országos Egészségbiztosítási és Rokkantsági Biztosítási Intézet, INAMI). Ez a laboratórium a „harmadik kifizető fél” rendszert alkalmazta.
8.
Azt követően, hogy F. Ullens de Schooten panaszt nyújtott be az Európai Bizottsághoz, ez utóbbi 1985. június 20‑án keresetet nyújtott be a Bírósághoz annak megállapítása érdekében, hogy a Belga Királyság nem teljesítette az EGK‑Szerződés 52. cikkéből (később az EK‑Szerződés 43. cikke, majd EK 43. cikk) eredő kötelezettségeit azáltal, hogy a társadalombiztosítási visszatérítésből kizárta az olyan magánjogi jogi személyek által üzemeltetett laboratóriumokban nyújtott biokémiai szolgáltatásokat, amelyek nem minden tagja, részvényese, illetve vezető tisztségviselője jogosult orvosi elemzések végzésére.
9.
Az 1987. február 12‑iBizottság kontra Belgium ítéletével (221/85, EU:C:1987:81) a Bíróság elutasította ezt a keresetet. A letelepedés szabadságával kapcsolatban megállapította különösen, hogy amennyiben az államok tiszteletben tartják az egyenlő bánásmód elvét, az adott területre vonatkozó uniós szabályok hiányában saját területükön szabályozhatják a biokémiai szolgáltatásokat nyújtó laboratóriumok tevékenységét. (
4
) Ezenkívül a Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó belga szabályozás nem akadályozza meg a más tagállambeli állampolgár orvosokat, illetve gyógyszerészeket abban, hogy letelepedjenek Belgiumban, ott orvosbiológiai elemző laboratóriumot üzemeltessenek, és társadalombiztosítási visszatérítésben részesüljenek. Következésképpen a belga állampolgárokra és a más tagállambeli állampolgárokra megkülönböztetés nélkül alkalmazandó szabályozásról volt szó, amely ebben a tekintetben nem valósított meg hátrányos megkülönböztetést. (
5
)
10.
1989‑ben a BIORIM laboratóriummal szemben nyomozást folytattak adócsalás gyanúja miatt. A nyomozást követően más személyekkel együtt F. Ullens de Schooten ellen is eljárás indult a tribunal correctionnel de Bruxelles (brüsszeli büntetőbíróság, Belgium) előtt. Ezen eljárásban többrendbeli okirathamisítással vádolták, amelyeket többek között annak érdekében követett el, hogy leplezze az orvosi elemző laboratóriumoknak a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkét sértő jogellenes üzemeltetésének folytatását.
11.
1998. október 30‑i ítéletével a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság, Belgium) öt év letöltendő szabadságvesztésre és pénzbüntetésre ítélte F. Ullens de Schootent. Emellett e bíróság helyt adott a magánfélként fellépő kölcsönös biztosítási alapok kérelmeinek, és F. Ullens de Schootent arra kötelezte, hogy részükre 1 euró ideiglenes összeget fizessen meg.
12.
Ezt az ítéletet a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) 2000. szeptember 7‑i ítélete megsemmisítette. Ez a fellebbviteli bíróság ugyanakkor F. Ullens de Schootent ugyanazon cselekmény alapján öt év szabadságvesztés‑büntetésre – amelynek a négy évet meghaladó részét felfüggesztette – és pénzbüntetésre ítélte. A magánfelek kérelmeit elfogadhatatlannak vagy megalapozatlannak nyilvánította.
13.
Mivel a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkének hatálybalépését követően elkövetett cselekményekről volt szó, a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) elutasította az F. Ullens de Schooten által felhozott, az e rendelkezésnek az uniós joggal való összeegyeztethetetlenségén alapuló kifogást, és elutasította, hogy előzetes döntéshozatal céljából kérdést terjesszen a Bíróság elé.
14.
2001. február 14‑i ítéletével a Cour de cassation (semmítőszék) elutasította a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) büntetőítélete ellen irányuló felülvizsgálati kérelmet, valamint helyt adott a magánfelek által előterjesztett felülvizsgálati kérelemnek, és az ügyet visszautalta a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) elé.
15.
2005. november 23‑i ítéletével a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) hat kölcsönös biztosítási alapnak az F. Ullens de Schootennel szemben benyújtott, a BIORIM laboratóriumnak az 1989. augusztus 1‑je és 1992. április 16. közötti időszakban tévesen kifizetett összegekkel kapcsolatos kifizetés iránti kérelmét részben megalapozottnak nyilvánította.
16.
Ez a bíróság elutasította F. Ullens de Schootennek a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke uniós joggal való összeegyeztethetetlenségén alapuló érvelését. Megállapítva azt, hogy köti a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) 2000. szeptember 7‑i ítéletének jogereje, a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) F. Ullens de Schootent arra kötelezte, hogy e kölcsönös biztosítási alapoknak 1 euró ideiglenes összeget fizessen meg, a kölcsönös biztosítási alapokat pedig felhívta arra, hogy számolják újra a kárukat az 1990. április 30‑át követően teljesített kifizetések tekintetében.
17.
Az ezen 2005. november 23‑i ítélet ellen előterjesztett felülvizsgálati kérelmet a Cour de cassation (semmitőszék) a 2006. június 14‑i ítéletével elutasította.
18.
Az F. Ullens de Schooten felelősségének megállapítására irányuló ezen bírósági eljárással párhuzamosan a biokémiai bizottság 1999. március 18‑i határozatával a BIORIM engedélyét 12 hónapra felfüggesztette.
19.
Az egészségügyi miniszter az 1999. július 9‑i miniszteri rendelettel elutasította az e határozat ellen benyújtott fellebbezést.
20.
A biokémiai bizottság 2000. június 8‑i határozatával az engedély felfüggesztését 12 hónappal meghosszabbította.
21.
Az egészségügyi miniszter a 2000. július 24‑i miniszteri rendelettel elutasította az ezen új határozat ellen benyújtott fellebbezést.
22.
A Conseil d’État (államtanács, Belgium), amelyhez két keresetet nyújtottak be e miniszteri rendeletek megsemmisítése érdekében, előzetes döntéshozatal céljából a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdése 3. és 4. pontjának az alkotmánnyal való összeegyeztethetőségével kapcsolatos kérdést terjesztett a Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság, Belgium) elé.
23.
A Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) 2007. december 19‑i 160/2007. sz. ítéletével megállapította, hogy e rendelkezésnek a 2005. május 24‑i törvénnyel történt módosításokat megelőzően alkalmazandó változata összhangban áll az alkotmány 10. és 11. cikkével.
24.
Következésképpen a Conseil d’État (államtanács) a 2008. szeptember 10‑i és december 22‑i ítéletével elutasította a kereseteket.
25.
Ezzel párhuzamosan a Bizottság, amelyhez többek között F. Ullens de Schooten panaszt nyújtott be, 2002. július 17‑én indokolással ellátott véleményt bocsátott ki a Belga Királysággal szemben, amelyben úgy vélte, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja ellentétes az EK 43. cikkel.
26.
Mivel a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkét a 2005. május 24‑i törvény az uniós joggal való összhang megteremtése érdekében módosította, a panaszt a Bizottság 2006. április 4‑én lezárta.
27.
F. Ullens de Schooten ugyanakkor 2007. április 10‑én egy második panaszt nyújtott be a Bizottsághoz, amelyben az uniós jog megsértésének újabb eseteit kifogásolta, amelyekért a Belga Királyságot teszi felelőssé, nevezetesen bírósági kötelezettségszegéseket az uniós jog belga bíróságok általi állítólagos megsértése következtében, valamint a jogalkotói kötelezettségszegést a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkének (1) bekezdése 3. és 4. pontjai hatásainak hatályban tartása és a belga hatóságok által a múltra nézve történő alkalmazása következtében.
28.
2006. december 14‑i és 2008. március 3‑i keresetével F. Ullens de Schooten ezenkívül kérelmet nyújtott be az Emberi Jogok Európai Bíróságához annak megállapítása iránt, hogy a belga állam megsértette az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezményt. (
6
)
29.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága a 2011. szeptember 20‑án az Ullens de Schooten és Rezabek kontra Belgium ügyben hozott ítéletében (
7
) megállapította, hogy nem sértették meg az EJEE 6. cikkének (1) bekezdését.
30.
2007. július 17‑én F. Ullens de Schooten keresetet indított a belga állam ellen a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) előtt, amely arra irányul, hogy mentesítsék őt először is a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) 2005. november 23‑i ítéletében kimondott marasztalásának minden pénzügyi következménye, másodszor a BIORIM laboratórium, illetve annak korábbi ügyvezetője keresete nyomán történő esetleges marasztalásának minden következménye, harmadszor pedig az adójogi jogviták keretében történő marasztalásának minden következménye alól.
31.
Ezzel a keresettel F. Ullens de Schooten azt is kérte, hogy a belga államot kötelezzék a következők megfizetésére: 500000 euró nem vagyoni kár címén; 34500000 euró ideiglenes összeg arra tekintettel, hogy 1990. január 1‑je és 2005. december 1. között nem volt lehetséges biokémiai laboratórium üzemeltetése; valamint 1 euró ideiglenes összeg a bírósági eljárások és a Bizottság előtti eljárás során felmerült ügyvédi munkadíjakra és költségekre tekintettel.
32.
Arra az esetre, ha a tribunal de première instance de Bruxelles‑nek (brüsszeli elsőfokú bíróság) kétségei lennének az uniós jog jelen ügyre történő alkalmazását illetően, F. Ullens de Schooten azt kérte e bíróságtól, hogy előzetes döntéshozatal céljából terjesszen kérdést a Bíróság elé.
33.
2009. június 19‑i ítéletével a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) a kérelmet elévülés miatt elfogadhatatlannak nyilvánította.
34.
F. Ullens de Schooten fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, amely előtt megismétli a tribunal de première instance de Bruxelles (brüsszeli elsőfokú bíróság) elé terjesztett kérelmeit.
35.
E körülmények között a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Megköveteli‑e a[z uniós] jog, és különösen a tényleges érvényesülés elve, hogy bizonyos – különösen a [jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem] 38. pontjában leírt – körülmények között az olyan nemzeti elévülési idő, mint amelyet az államháztartásról szóló, egységes szerkezetbe foglalt törvények 100. cikke rögzít, amely magánszemély által a belga állam ellen az EK‑Szerződés 43. cikkének […] a jogalkotó általi megsértése miatt előterjesztett kártérítési kérelemre alkalmazandó, csak akkor kezdődjön el, amikor ezt a jogsértést megállapították, vagy ellenkezőleg, a tényleges érvényesülés elve ilyen körülmények között megfelelően biztosított az e magánszemély rendelkezésére álló azon lehetőség révén, hogy végrehajtói végzés kézbesíttetése révén megszakíthatja az elévülést?
2)
Úgy kell‑e értelmezni az EK 43., EK 49. és EK 56. cikket, valamint a »kizárólag belső jellegű helyzet« fogalmát, amely korlátozhatja annak lehetőségét, hogy valamely jogalany nemzeti bíróság előtti jogvita keretében e rendelkezésekre hivatkozhasson, hogy azok kizárják az uniós jog alkalmazását egy belga állampolgár és a belga állam közötti, a[z uniós] jog állítólagos megsértésével okozott kár megtéríttetésére irányuló jogvitában, ahol a[z uniós] jog állítólagos megsértését a […] 143. sz. királyi rendelet 3. cikkéhez hasonló, a saját állampolgárokra és más tagállamok állampolgáraira megkülönböztetés nélkül alkalmazandó belga jogszabály elfogadása és hatályban tartása jelenti?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az uniós jog elsőbbségének elvét és az EUSZ 4. cikk (3) bekezdését, hogy azok nem engedik meg a jogerő szabályától való eltérést, ha valamely, az uniós joggal ellentétesnek bizonyuló, jogerőre emelkedett bírósági határozat felülvizsgálatáról vagy hatályon kívül helyezéséről van szó, ezzel szemben ugyanakkor megengedik a jogerőre vonatkozó nemzeti szabály alkalmazásától való eltérést, ha az megkövetelné e jogerőre emelkedett, azonban az uniós joggal ellentétes bírósági határozat alapján egy másik olyan bírósági határozat elfogadását, amely fenntartaná az uniós jog ezen első bírósági határozat általi megsértését?
4)
Meg tudná‑e erősíteni a Bíróság, hogy az a kérdés, hogy a jogerő szabályától el kell térni a jogerőre emelkedett, az uniós joggal ellentétes bírósági határozat esetén az e határozat felülvizsgálata vagy hatályon kívül helyezése iránti kérelem keretében, a[z 1963. március 27‑i] Da Costa [és társai] ítélet [(28/62–30/62, EU:C:1963:6)], valamint [az 1982. október 6‑i] Cilfit [és társai] ítélet [(283/81, EU:C:1982:335)] értelmében nem jelent azzal a kérdéssel lényegében megegyező kérdést, amely az uniós joggal ellentétes jogerő szabályára vonatkozik egy olyan (új) határozat iránti kérelem keretében, amely határozatnak meg kellene ismételnie az uniós jog megsértését, így a végső fokon eljáró bíróság nem mentesülhet az előzetes döntéshozatalra utalásra vonatkozó kötelezettsége alól?”
II – Elemzésem
36.
Először a második kérdést vizsgálom meg, amely tekintetében a tárgyaláson részt vevő feleket arra kérték, hogy szóbeli előadásaikat erre összpontosítsák. Ezt követően a többi kérdés átfogalmazására teszek javaslatot, amelyek azon a téves előfeltevésen alapulnak, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja összeegyeztethetetlen az EK 43. cikkel, végül ezen előfeltevés kiigazítását javaslom az uniós jog helyes alkalmazásának szellemében, ahogyan az számomra a Bíróságnak a gyógyszertárak és orvosi elemző laboratóriumok tőkéjében való részesedéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából következik.
A –
A második kérdésről, amely azzal kapcsolatos, hogy milyen következményekkel jár a kizárólag belső jellegű helyzet fennállása az EK 43. cikknek valamely tagállammal szemben az uniós jog megsértése miatt fennálló felelősség megállapítása iránti keresettel összefüggésben történő felhívhatóságára
37.
F. Ullens de Schooten lényegében a következő álláspontot képviseli. Az őt érintő jogvitákat elbíráló nemzeti bíróságok szerinte nem tulajdonítottak jelentőséget annak az érvelésnek, amely szerint a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke összeegyeztethetetlen az EK 43. cikkel. Az uniós jog elsőbbségének elve ellenére ezt a 3. cikket továbbra is alkalmazták. Az uniós jog nyilvánvaló megsértése a Bizottság fellépése ellenére tehát számos nemzeti bíróságon megismétlődött. Ezeket a jogsértéseket a jogerővel kapcsolatos nemzeti jogszabály megerősítette.
38.
A belga kormányhoz hasonlóan úgy vélem, hogy az EK 49. és EK 56. cikkre a második kérdésben csak pusztán formálisan történik hivatkozás. Az alapügy felperese ugyanis állításait lényegében az EK 43. cikkre alapozza. (
8
) E kérdést tehát kizárólag a letelepedés szabadsága tekintetében kell megvizsgálni, amelyre az első kérdés kizárólagosan irányul.
39.
A második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy annak ellenére, hogy az alapügy tényállása egyetlen tagállamra korlátozódik, a felperes hivatkozhat‑e az EK 43. cikkre ugyanezen tagállammal szemben az uniós jog megsértése miatti felelősség megállapítása iránti keresettel összefüggésben.
40.
Kísértést jelenthet e kérdés tömör megválaszolása oly módon, hogy szigorúan alkalmazzuk a Bíróságnak a kizárólag belső jellegű helyzetekben a Szerződés személyek szabad mozgására vonatkozó szabályai alkalmazásának mellőzésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát.
41.
A kizárólag belső jellegű helyzeteket olyan helyzetként lehet leírni, amelyekben nincs jelen „[semmilyen] kapcsoló elv valamely, [az uniós] jog által szabályozott helyzettel” (
9
), és amely következésképpen „a tagállamok közötti kereskedelemmel való kellő mértékű kapcsolódási pont [hiányában]” (
10
)„kívül esik a Szerződés szabályainak alkalmazási körén” (
11
).
42.
A Bíróság szerint „a személyek szabad mozgása tárgyában a Szerződés szabályai és az annak végrehajtására hozott jogi aktusok nem alkalmazhatók azokra a tevékenységekre, amelyekben nincs jelen semmilyen kapcsoló elv valamely uniós jog által szabályozott helyzettel, és amelynek valamennyi lényeges eleme egyetlen országra korlátozódik”. (
12
)
43.
Márpedig megállapítható, hogy az alapügy felperese, aki belga állampolgár, azon ítéletek megalapozottságával szemben emel kifogást a belga állammal szemben, amelyekben a büntetőjogi felelősségét állapították meg egy Belgiumban található orvosbiológiai laboratórium üzemeltetésével kapcsolatban. Hacsak a kérdést előterjesztő bíróság nem győződik meg arról, hogy az alapügy felperese által hivatkozott tények nemzetközi elemek fennállását bizonyíthatják, (
13
) úgy tűnik, hogy kizárólag belső jellegű helyzet fennállását lehet megállapítani.
44.
A Cour constitutionnelle‑nek (alkotmánybíróság) a 2007. december 19‑i ítéletében kifejtett álláspontját figyelembe véve itt nem alkalmazható a Bíróság azon ítélkezési gyakorlata, amely szerint a Bíróság válasza még az ehhez hasonló kizárólag belső jellegű helyzetben is hasznos lehet a kérdést előterjesztő bíróság számára abban az esetben, amikor a nemzeti jog őt arra kötelezné, hogy ugyanazokat a jogokat biztosítsa valamely meghatározott tagállam állampolgárainak, mint amelyekre azonos esetben valamely más tagállamból származó állampolgárok az uniós jog alapján igényt tarthatnának. (
14
)
45.
A 2007. december 19‑i ítélet alapjául szolgáló ügyben a Conseil d’État (államtanács) azzal az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéssel fordult a Cour constitutionnelle‑hez (alkotmánybíróság), hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja ellentétes‑e az alkotmány 10. és 11. cikkében foglalt egyenlőség és hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvével amiatt, hogy eltérő bánásmódban részesíti egyrészről az orvosokat, a gyógyszerészeket és a biokémiai tudományok területén diplomát szerzett személyeket, másrészről pedig a többi gazdasági szereplőt annyiban, amennyiben csak az előbbiek részesülhetnek egészségbiztosítási és rokkantsági biztosítási támogatásban az általuk nyújtott szolgáltatásokért. Ebben az ítéletben a Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) rámutatott, hogy „[a]z SPRL »BIORIM« egy Belgiumban letelepedett, belga jog szerinti társaság, a Conseil d’État [államtanács] előtti elsőrendű beavatkozó pedig belga állampolgár; panaszuk az, hogy csak az azon rendelkezésekben meghatározott feltételek mellett üzemeltethetnek biokémiai laboratóriumot, amelyeket a bíróságnak meg kell vizsgálnia. Mivel ezek a jogviszonyok teljes egészében a tagállam belső szférájában állnak fenn, a felperesek nem hivatkozhatnak az [EK] 43., az [EK] 49. és az [EK] 56. cikkre” (
15
).
46.
Amint azt a belga kormány megállapítja, a Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) ítéletéből tehát kitűnik, hogy a belga nemzeti jogszabályok nem írják elő, hogy az alapügy felperese számára ugyanolyan jogokat kell biztosítani, mint amelyek egy másik tagállam állampolgárát adott esetben az uniós jog alapján megilletik a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontjában előírt feltételek tekintetében.
47.
A belga kormány joggal végez összehasonlítást a 2010. december 22‑iOmalet‑ítélet (C‑245/09, EU:C:2010:808) alapjául szolgáló üggyel, amely a belga Office national de sécurité sociale (országos társadalombiztosítási hivatal) és egy belgiumi székhelyű fővállalkozó – amely a belga szabályozás alapján egyetemlegesen felel az ugyancsak Belgiumban letelepedett alvállalkozója tartozásaiért – közötti jogvitáról szólt. Ezen eljárás keretében a Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) már állást foglalt abban a kérdésben, hogy alkalmazhatatlan‑e az EK 49. cikk az előtte folyamatban lévő kizárólag belső jellegű jogvitára. E körülmények között a Bíróság megállapította, hogy nem rendelkezik hatáskörrel az előzetes döntéshozatalra elé terjesztett kérdés megválaszolására, mivel az uniós jog nem alkalmazandó.
48.
Ugyanakkor úgy vélem, hogy a jelen ügy összefüggésében a kizárólag belső jellegű helyzetekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat szigorú alkalmazása – amely ahhoz vezet, hogy az alapügy felperese nem hivatkozhat az uniós jogra a közte és a belga állam közötti, felelősség megállapítása iránti keresettel összefüggésben – nem szükséges és nem is megfelelő, mégpedig több ok miatt.
49.
Először is a Bíróság nem hagyhatja figyelmen kívül azt a tényt, hogy azon peres eljárások középpontjában, amelyeket F. Ullens de Schooten ellen folytattak, illetve amelyeket ő kezdeményezett az elmúlt mintegy húsz évben, főként az a központi érvelés állt, miszerint a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja nem egyeztethető össze az EK 43. cikkel. A bíróságok – és különösen a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) a 2000. szeptember 7‑i ítéletében – alkalmazták az EK 43. cikket.
50.
Másodszor emlékeztetek arra, hogy a Bizottság indokolással ellátott véleményt bocsátott ki, amelyet a Belga Királysággal 2002. július 17‑én közölt, és amelyben a Bizottság megállapította, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja ellentétes az EK 43. cikkel. Kiemelem azt a paradoxont, hogy a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel összefüggésben ki kell jelenteni, hogy az alapügy felperese a belga állammal szembeni felelősség megállapítása iránti keresetének alátámasztása érdekében nem hivatkozhat az uniós jogra, miközben a Bizottság hivatalosan az uniós joggal való összeegyeztethetetlenség mellett foglalt állást.
51.
Köztudott, hogy az indokolással ellátott vélemény joghatásai korlátozottak, és különösen, hogy ez utóbbi nem bizonyítja a kötelezettségszegés fennállását. Ez az indokolással ellátott vélemény ugyanakkor rávilágít az uniós jog lehetséges megsértéseire, és a magánszemélyek a nemzeti bíróságaik előtt megalapozottan kívánhatják megtudni, hogy e jogsértések milyen következményekkel járnak, annak érdekében, hogy kártérítést kapjanak az elszenvedett kárért.
52.
Egyébként mi lenne a helyzet, ha a Belga Királyság a Bizottság indokolással ellátott véleményét követően megtagadta volna a nemzeti szabályozásának módosítását; ha a Bírósághoz fordultak volna, és a Bíróság megállapította volna, hogy ez a tagállam a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdése 3. és 4. pontjának elfogadásával nem teljesítette az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit? Ugyanez a Bíróság ezt követően kimondhatja‑e előzetes döntéshozatal keretében, a jelen ügyben előterjesztett második kérdéssel azonos kérdésre válaszul, hogy a felperes nem hivatkozhat az e nemzeti rendelkezésnek az uniós joggal való összeegyeztethetetlenségén alapuló érvre a nemzeti bíróság előtt a belga állammal szemben az uniós jog megsértése miatt indított felelősség megállapítása iráni kereset alátámasztása érdekében, pusztán amiatt, hogy kizárólag belső jellegű helyzetről van szó, másképpen megfogalmazva, pusztán amiatt, hogy ez a felperes azon tagállam állampolgára, amely a vitatott intézkedést meghozta? Ezzel nem értek egyet, és nem látom az okát annak, hogy ez másképp legyen abban az esetben, ha a pert megelőző eljárás az indokolással ellátott véleményi szakaszban befejeződött.
53.
Harmadszor, amint azt a Bizottság által annak érdekében indított kereset is tanúsítja, hogy a Belga Királyság módosítsa a nemzeti szabályozását, és ahogyan azt a későbbiekben részletesebben is megmagyarázom, a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja olyan intézkedésnek minősül, amely akadályozhatja a más tagállamban letelepedett gazdasági szereplőket abban, hogy az orvosi elemző laboratóriumok belga piacára jussanak.
54.
Egy ilyen határon átnyúló hatásokkal járó szabályozással kapcsolatban a Bíróság több alkalommal helyt adott az uniós jog értelmezésének, még akkor is, ha az előzetes döntéshozatali eljárások alapját képező jogviták tényállásai egyetlen tagállamon belülre korlátozódtak. (
16
)
55.
Ezen ítélkezési gyakorlat keretében a Bíróság annak megállapításával kezdi, hogy egy olyan tagállami szabályozás, amely – annak szövege szerint – egyformán alkalmazandó e tagállam állampolgáraira és más tagállamok állampolgáraira, főszabály szerint csak annyiban tartozhat a Szerződésben biztosított alapvető szabadságokra vonatkozó rendelkezések hatálya alá, amennyiben a tagállamok közötti kereskedelmet érintő helyzetekre alkalmazandó. Ezt követően a Bíróság a joghatóságának megállapítása érdekében rámutat, hogy egyáltalán nem zárható ki, hogy a más tagállamokban letelepedett gazdasági szereplők is érdekeltek lettek volna vagy lennének abban, hogy gazdasági tevékenységet folytassanak abban a tagállamban, amelynek szabályozása vitatott.
56.
Figyelemmel e körülmények összességére, úgy vélem, hogy a legjobb, ha a Bíróság nem oly módon válaszol a kérdést előterjesztő bíróságnak, hogy a kizárólag belső jellegű helyzetekkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatát szigorúan alkalmazza és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatatlanságát állapítja meg, hanem inkább oly módon, hogy az ezen eljárásra jellemző együttműködés szellemének megfelelően ezt a kérelmet elfogadhatónak nyilvánítja, majd a feltett kérdéseket átfogalmazza annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak olyan választ adjon, amely lehetővé teszi számára az alapügybeli jogvita egyértelmű eldöntését.
57.
Kétségtelen, hogy az alapügy tényállása egyetlen tagállamon belülre korlátozódik. Mindamellett a Bíróság válaszát az alapügybeli jogvita megoldásának szükségessége indokolja. Másképpen megfogalmazva a Bíróság teljes mértékben helyesen jár el, amikor az előzetes döntéshozatali eljárás működéséhez elengedhetetlen együttműködés szellemében hozzájárul a tagállamok igazságszolgáltatásához. (
17
)
58.
Emlékeztetek arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „az EK 43. cikkel ellentétes valamennyi nemzeti intézkedés, amely – legyen bár állampolgársági alapon történő megkülönböztetés nélkül alkalmazandó – alkalmas arra, hogy megzavarja vagy kevésbé vonzóvá tegye a letelepedés Szerződés által biztosított szabadságának a[z európai uniós] állampolgárok általi gyakorlását” (
18
).
59.
Azon ítélkezési gyakorlat, amely támogatja az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek elfogadhatóságát egy olyan nemzeti intézkedés esetén, amely hatással lehet arra, hogy a más tagállamban letelepedett vállalkozások tudják‑e gyakorolni az ezen intézkedést meghozó tagállamban való letelepedési jogukat, feloldhatja az abban rejlő ellentmondást, hogy ennek az intézkedésnek az uniós joggal való összeegyeztethetőségét kötelezettségszegés megállapítása iránti keresettel összefüggésben lehet vizsgálni, míg – a nemzetközi elemekkel nem rendelkező konkrét ügy sajátosságai miatt – előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel összefüggésben nem.
60.
Ezt szem előtt tartva azt javaslom, hogy a Bíróság nyilvánítsa elfogadhatónak a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelmet, és a második kérdésre azt a választ adja, hogy olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, hivatkozni lehet az EK 43. cikkre a valamely tagállammal szemben az uniós jog megsértése miatti felelősség megállapítása iránti kereset keretében.
B –
A 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdése 3. és 4. pontjának az uniós joggal való összeegyeztethetőségéről
61.
Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy bár igaz, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem tesz fel kifejezetten a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdése 3. és 4. pontjának a Szerződés letelepedés szabadságára vonatkozó szabályaival való összeegyeztethetőségére irányuló kérdést, azonban előirányozza e szabályok alkalmazását az alapeljárásban, amennyiben a kizárólag belső jellegű helyzet fennállásával kapcsolatos akadályt a Bíróság a második kérdésre adott válaszában feloldja.
62.
Ugyanakkor annak vizsgálata érdekében, hogy a belga állammal szemben indított felelősség megállapítása iránti kereset megalapozott‑e vagy sem, a kérdést előterjesztő bíróságnak szükségszerűen állást kell foglalnia arról, hogy megsértette‑e vagy sem a nemzeti jogalkotó, valamint az e jogvitában egymást követően eljáró nemzeti bíróságok az uniós jogot.
63.
Ezzel kapcsolatban rámutatok, hogy az F. Ullens de Schooten által előadott érvelés lényegében azon az előfeltevésen alapul, hogy a nemzeti bíróságok tévesen állapították meg, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja összhangban áll az EK 43. cikkel. Az uniós jognak ez a téves alkalmazása álláspontja szerint állandósult az egymást követő keresetek során a Cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) 2000. szeptember 7‑i ítéletében elismert jogerő elve miatt.
64.
Kétségtelen, hogy ha azt az előfeltevést, amely szerint megsértették az uniós jogot, meg kellene cáfolni – ez az én álláspontom, amint azt a következőkben kifejtem – a jelen ügy – amely álláspontom szerint indokolatlanul összetett szempontok alapján jelenik meg előttem – megoldása egyszerűbbé válna.
65.
Emiatt kell a Bíróságnak álláspontom szerint arról határoznia, hogy úgy kell‑e értelmezni az EK 43. cikket, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti rendelkezés, mint a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja.
66.
Tudatában vagyok annak, hogy a Bíróságnak nem feladata, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által az előzetes döntéshozatal iránti kérelemben azonosított problémáktól eltérő problémákat próbáljon megoldani.
67.
Ugyanakkor számomra úgy tűnik, hogy a Bíróság egyáltalán nem szembesül ilyen problémával.
68.
E tekintetben rámutatok, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 24. pontjából kifejezetten következik, hogy a belga állammal szemben indított, felelősség megállapítása iránti keresetének alátámasztása érdekében F. Ullens de Schooten azt kifogásolja, hogy a jogalkotó és az igazságszolgáltatás egyaránt megsértette az EK 43. cikket.
69.
Számomra legalábbis ellentmondásosnak tűnik, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem keretében – amelynek célja az, hogy lehetővé tegye a kérdést előterjesztő bíróság számára az alapügybeli jogvita eldöntését – a Bíróság nem foglalkozik ezzel a kérdéssel, miközben az e jogvita középpontjában áll.
70.
Ebben az összefüggésben az a körülmény, hogy a kérdést előterjesztő bíróság kifejezetten nem kérte az EK 43. cikk értelmezését a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontjával összefüggésben, számomra úgy tűnik, nem képezi akadályát annak, hogy a Bíróság foglalkozzon ezzel a kérdéssel. A Bíróság fennálló gyakorlatának egyébként megfelel annak megállapítása, hogy a nemzeti bíróságok és a Bíróság közötti, az EUMSZ 267. cikkel bevezetett együttműködési eljárás keretében a Bíróság feladata, hogy a nemzeti bíróságnak az előtte folyamatban lévő ügy eldöntéséhez hasznos választ adjon. A Bíróság rendszeresen jelét adja annak, hogy fontosnak tartja, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára teljes körű választ adjon. (
19
) Ennek érdekében adott esetben a Bíróságnak át kell fogalmaznia az elé terjesztett kérdéseket. Az a körülmény, hogy valamely nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdést formálisan bizonyos uniós rendelkezésekre hivatkozva fogalmazta meg, nem akadálya annak, hogy a Bíróság megadja e bíróság számára az uniós jog értelmezésének minden olyan elemét, amely hasznos lehet az utóbbi előtt lévő ügy megítéléséhez, akár hivatkozott ezekre a kérdéseinek megfogalmazásában, akár nem. E tekintetben a Bíróságnak kell a nemzeti bíróság által szolgáltatott információk összessége és különösen az előzetes döntéshozatalra utaló határozat indokolása alapján meghatározni az uniós jog azon rendelkezéseit, amelyeknek az értelmezése a jogvita tárgyára figyelemmel szükséges. (
20
)
71.
A fenti tényezők alapján azt javaslom, hogy a Bíróság – az együttműködés előzetes döntéshozatali eljárást meghatározó szellemének megfelelően, valamint abból a célból, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára biztosítsuk az uniós jog értelmezéséhez szükséges összes olyan szempontot, amely hasznos lehet számára az alapeljárás eldöntéséhez – adja meg e bíróságnak azokat az iránymutatásokat, melyek lehetővé teszik, hogy ez utóbbi újból megvizsgálja az uniós jog megsértésére vonatkozó azon előfeltevésének megalapozottságát, amelyen a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem alapul.
72.
A jelen ügy ezen lényeges szempontjára a tárgyaláson hivatkoztak. Így a Bizottság kifejtette, hogy fenntartja a 2002. július 17‑i indokolással ellátott véleményében kifejtett álláspontját. F. Ullens de Schooten tudomásul vette a Bizottság ebben az indokolással ellátott véleményben kifejtett álláspontját. Végül a Belga Királyság kifejtette, hogy 2005‑ben módosította a vitatott nemzeti rendelkezést annak érdekében, hogy önként és megelőző jelleggel megfeleljen ennek az indokolással ellátott véleménynek, és elkerülje a Bírósághoz való fordulást, azonban ez a módosítás nem jelentette azt, hogy elismeri e rendelkezésnek az uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét.
73.
A Bíróság elé terjesztett ügyiratokból kitűnik, hogy a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) 2000. szeptember 7‑i ítéletének alapjául szolgáló nemzeti eljárásban a felperesek arra hivatkoztak, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja nem egyeztethető össze az EK 43. cikkel.
74.
Ebben az ítéletben ez a bíróság ebben a tekintetben elutasította a felperesek érvelését. Emlékeztetett arra, hogy azoknak a nemzeti rendelkezéseknek, amelyek a Szerződés által biztosított alapvető szabadságok gyakorlását akadályozhatják vagy kevésbé vonzóvá tehetik, a következő négy feltételnek kell megfelelniük, nevezetesen azokat megkülönböztetésmentesen kell alkalmazni, közérdeken alapuló kényszerítő indokkal igazolhatónak kell lenniük, alkalmasnak kell lenniük az általuk kitűzött cél elérésére, és nem léphetik túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket.
75.
A cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) szerint a vitatott nemzeti rendelkezés megfelel ennek a négy feltételnek. Rámutatott arra, hogy azt a feltételt, amely szerint a laboratóriumokat biokémiai szolgáltatások nyújtására jogosult személyeknek kell üzemeltetniük, nem lehet hátrányosan megkülönböztetőnek tekinteni, mivel a megkövetelt jogosultság a belga állampolgárok és a többi tagállam állampolgárai számára egyaránt elő van írva.
76.
A cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) arra is rámutatott, hogy a kifogásolt szabályozás által követett cél a biokémiai szolgáltatások túlzott igénybevétele elleni harc volt, mivel az felboríthatja a társadalombiztosítási költségvetés egyensúlyát. E bíróság szerint az üzemeltetőktől megkövetelt jogosultság megfelelő és a kitűzött célhoz képest arányos módon teszi lehetővé a laboratóriumok számának korlátozását, azok üzleti érdekek alá rendelésének megakadályozását, a biokémiai szolgáltatások túlzott kínálatának elkerülését, valamint a túlzott igénybevétel elleni harcot.
77.
Számomra úgy tűnik, hogy a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) által a 2000. szeptember 7‑i ítéletében kifejtett érvelés egyáltalán nem áll összhangban a Bíróságnak a gyógyszertárak és az orvosbiológiai elemző laboratóriumok tőkéjében való részesedéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában rögzített elvekkel.
78.
E tekintetben megjegyzem, hogy a Bizottság által a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdése 3. és 4. pontjának az EK 43. cikkel való összeegyeztethetetlenségével kapcsolatos indokolással ellátott véleményben képviselt álláspont ellentétes volt a Bíróság ezen ítélkezési gyakorlatával. (
21
)
79.
F. Ullens de Schooten a látszerészeti üzletekre vonatkozó, 2005. április 21‑iBizottság kontra Görögország ítéletre (C‑140/03, EU:C:2005:242) hivatkozik. Ezen ítéletében a Bíróság megállapította, hogy a szóban forgó görög szabályozás által előírt rendelkezések, amelyek nem teszik lehetővé a látszerészek számára egynél több látszerészeti üzlet működtetését, továbbá az üzemeltető látszerésztől eltérő személyek által megszerezhető törzstőke‑részesedést 50%‑ban korlátozza, ellentétes az EK 43. cikkel és EK 48. cikkel. F. Ullnens de Schooten szerint párhuzam áll fenn egyrészt az ezen ítélet alapjául szolgáló szabályozás, másrészt a jelen ügyben szóban forgó belga rendelkezés között.
80.
Ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy a Bíróság eltérő megközelítést alkalmazott a gyógyszertárak tőkéjében való részesedés korlátozására vonatkozó ítéleteiben. (
22
) Ezekben az ítéletekben ugyanis a Bíróság megállapította, hogy a letelepedés szabadságával nem ellentétesek az olyan, az olasz és német jogszabályokhoz hasonló jogszabályok, amelyek a gyógyszertárak tulajdonlását és azok üzemeltetését kizárólag a gyógyszerészek számára tartja fenn.
81.
A 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772) alapjául szolgáló ügyben a Bizottság az első kifogásában azt állította, hogy az orvosi elemző laboratóriumokra vonatkozó francia szabályozás sérti az EK 43. cikket, amennyiben akként rendelkezik, hogy biológusi végzettséggel nem rendelkező személy orvosbiológiai elemző laboratóriumot működtető szabad foglalkozást gyakorló korlátolt felelősségű társaság (kft.) törzsbetéteinek és ezzel szavazati jogainak csupán egynegyedét szerezheti meg.
82.
Ebben az ügyben a Bizottság azt állította, hogy a Bíróság által a gyógyszertárakkal kapcsolatban kialakított megközelítés jól magyarázható a gyógyszerek igen sajátos jellegével. (
23
) Márpedig a Bíróság szerint az orvosbiológiai tevékenységeket kizárólag orvosi rendelvény alapján, és ebből következően mind a közegészségügy védelme, mind pedig az egészségügyi rendszer költségeinek ellenőrzése tekintetében nagyobb garanciával végzik. E tevékenységek orvosi rendelvény általi keretek közé szorítása vonatkozik úgy az elvégzendő vizsgálatok jellegére, mint azok mennyiségére. (
24
)
83.
A Bizottság azt állította továbbá, hogy az orvosbiológiai ágazatot a jelentős pénzügyi támogatások iránti igény jellemzi, amely megkülönbözteti többek között a gyógyszertárak ágazatától. Márpedig a vitatott rendelkezések nem engedik olyan vállalatcsoportok létrehozását, amelyek a minőségi szolgáltatás nyújtásához szükséges beruházások megvalósítását lehetővé tennék. (
25
)
84.
A Francia Köztársaság által akkor felállított cél a közegészség védelme volt. A vitatott rendelkezések ugyanis e tagállam szerint a biológusok függetlenségének megőrzésére irányulnak, megakadályozva azt, hogy az általuk hozott döntéseket gazdasági jellegű, és ne a közegészséghez kapcsolódó megfontolások vezéreljék. (
26
)
85.
Ítéletében a Bíróság emlékeztetett, hogy úgy az ítélkezési gyakorlatából, mint az EK 152. cikk (5) bekezdéséből az következik, hogy az uniós jog nem érinti a tagállamoknak a társadalombiztosítási rendszereik kialakítására, különösen az egészségügyi szolgáltatások és az orvosi ellátás szervezésére és nyújtására vonatkozó rendelkezések meghozatalára vonatkozó hatáskörét. (
27
)
86.
Mindazonáltal e hatáskörük gyakorlása során a tagállamok kötelesek tiszteletben tartani az uniós jogot, különösen a Szerződésnek az alapvető mozgásszabadságokra vonatkozó rendelkezéseit, ideértve az EK 43. cikk szerinti letelepedés szabadságát. E rendelkezések értelmében e szabadságoknak az egészségügyi ellátások terén történő gyakorlásával szemben a tagállamok nem írhatnak elő és tarthatnak fenn nem igazolt korlátozásokat. (
28
)
87.
Ily módon e kötelezettség betartásának értékelésekor figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az emberek egészsége és élete az első helyen áll a Szerződés által oltalmazott javak és érdekek között, és a tagállamok feladata eldönteni, hogy milyen szinten óhajtják biztosítani a közegészség védelmét, és azt milyen módon kívánják megvalósítani. Ez a szint tagállamonként változhat, ezért a tagállamok részére bizonyos mérlegelési mozgásteret kell engedni. (
29
)
88.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 43. cikkel ellentétes valamennyi nemzeti intézkedés, amely – legyen bár állampolgársági alapon történő megkülönböztetés nélkül alkalmazandó – alkalmas arra, hogy megzavarja vagy kevésbé vonzóvá tegye a letelepedés Szerződés által biztosított szabadságának az uniós polgárok általi gyakorlását. (
30
)
89.
Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 43. cikk szerinti „korlátozás” fogalma magában foglalja a tagállam által elfogadott olyan intézkedéseket, amelyek – bár megkülönböztetés nélkül alkalmazandók – befolyásolják a más tagállamok vállalkozásainak piacra jutását, és így akadályozzák az Unión belüli kereskedelmet.
90.
A Bíróság szerint az EK 43. cikk értelmében vett korlátozásnak minősül különösen az olyan szabályozás, amely a más tagállambeli gazdasági szereplőnek a fogadó tagállamban való letelepedését olyan előzetes engedélyhez köti, amely valamely önálló vállalkozóként végzett tevékenység gyakorlásának jogát kizárólag azon gazdasági szereplők részére tartja fenn, amelyek megfelelnek az említett engedély megadásához szükséges, előzetesen meghatározott feltételeknek. (
31
)
91.
Egyértelmű, hogy hasonlóan ahhoz, amit a Bíróság a 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítéletében (C‑89/09, EU:C:2010:772) megállapított, a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontjában foglalt azon feltétel, amely szerint az orvosbiológiai laboratóriumokat – annak érdekében, hogy az INAMI‑tól támogatásban részesüljenek – csak biokémiai szolgáltatások nyújtására jogosult személyek üzemeltethetik, korlátozhatja az e feltételt nem teljesítő, más tagállamban letelepedett természetes vagy jogi személyek azon lehetőségét, hogy Belgiumban letelepedjenek. Az ugyanis, hogy nem tudnak az INAMI támogatására jogosító, laboratóriumi vizsgálatokból álló szolgáltatásokat nyújtani, alkalmas arra, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontjában meghatározott feltételt nem teljesítő gazdasági szereplőket elriassza attól, hogy letelepedjenek Belgiumban. E nemzeti rendelkezésnek így az a hatása, hogy megzavarja és kevésbé vonzóvá teszi az ezen gazdasági szereplők tevékenységének Belgium területén való, állandó telephelyről történő gyakorlását, továbbá befolyásolja ugyanezen személyeknek az orvosbiológiai elemzések belga piacára való jutását.
92.
A követezőkben azt kell megvizsgálni, hogy egy ilyen korlátozás igazolható‑e.
93.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedés szabadságának állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés nélkül történő korlátozása nyomós közérdekkel igazolható azzal a feltétellel, hogy alkalmas az általa elérni kívánt cél megvalósításának biztosítására, és nem haladja meg az e cél megvalósításához szükséges mértéket. (
32
)
94.
Meg kell állapítani, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés nélkül alkalmazandó.
95.
Amint azt a Bíróság már elismerte, a közegészség védelme azon nyomós közérdekek közé tartozik, amelyek igazolhatják a Szerződés által biztosított mozgásszabadságok – mint például a letelepedés szabadsága – korlátozásait. (
33
)
96.
Ilyen összefüggésben az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az orvosi ellátás minőségének fenntartására irányuló cél az EK 46. cikkben előírt egyik eltérésnek tekinthető, amennyiben hozzájárul a magas szintű közegészség‑védelem megvalósításához. (
34
)
97.
Szükség van továbbá arra, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozás alkalmas legyen e cél elérésére.
98.
Ebben a tekintetben a Bíróság a 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítéletében (C‑89/09, EU:C:2010:772) rámutatott, hogy az orvosbiológiai ágazat sajátos jelleget mutat, és hogy – amint arra a Francia Köztársaság hivatkozik – kiemelt helyet foglal el az ellátások rendszerében. (
35
)
99.
A Bíróság – felidézve a Mengozzi főtanácsnok által javasolt elemzést (
36
) – kiemelte, hogy „hasonlóan ahhoz, hogy ha a gyógyszerész nem megfelelő gyógyszert ad át a vevőnek, az súlyos következményeket okozhat, az, ha az orvosbiológiai elemzés szolgáltatását nem megfelelő módon, késve vagy hibásan végzik, ugyancsak többek között a diagnózissal vagy a kezeléssel kapcsolatos hibákhoz vezethet”. (
37
) A Bíróság rámutatott továbbá, hogy „a gyógyszerek túladagolásához vagy helytelen alkalmazásához hasonlóan az akár mennyiségi, akár minőségi szempontból nem megfelelő módon végzett orvosbiológiai elemzés szükségtelen költségeket eredményezhet a társadalombiztosítási rendszer, és következésképpen az állam számára”. (
38
)
100.
A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy „úgy tűnik, az akár mennyiségi, akár minőségi szempontból nem megfelelő módon végzett orvosbiológiai elemzés a gyógyszerek nem megfelelő kiadásához hasonló kockázatot jelent a közegészség számára, amit a Bíróságnak alkalma nyílt megvizsgálni a [2009. május 19‑i] Bizottság kontra Olaszország […] ítéletében [C‑531/06, EU:C:2009:315], valamint az Apothekerkammer des Saarlandes és társai […] ítéletben [C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316]. Ezzel szemben az említett kockázat nem tűnik hasonlónak ahhoz a kockázathoz, amelyet látszerészeti cikkek – a [2005. április 21‑i] Bizottság kontra Görögország […] ítélet [C‑140/03, EU:C:2005:242] tárgyát képező – téves vagy nem megfelelő kiadása jelent. Az ilyen kiadás persze járhat negatív következménnyel a betegre nézve, a Bizottság mindazonáltal nem bizonyította, hogy e kockázat eléri azon kockázat súlyosságát, mint amelyet az orvosbiológiai elemzések téves vagy nem megfelelő végzése jelent” (
39
).
101.
A Bíróság szerint „tekintettel egyrészt a gyógyszerészeti ágazat és az orvosbiológiai elemzések ágazata között a közegészséget érintő kockázatok szempontjából fennálló hasonlóságokra, másrészt arra, hogy a Bizottság állításával ellentétben e két ágazat valójában nem különböztethető meg egymástól sem az orvosi rendelvények, sem pedig a pénzügyi támogatásra vonatkozó igények tárgyában tett megállapítások fényében, úgy tűnik, a [2009. május 19‑i] Bizottság kontra Olaszország […] ítéletben [C‑531/06, EU:C:2009:315] és az Apothekerkammer des Saarlandes és társai […] ítéletben [C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316] a gyógyszertárak tőkéjében való részesedésre vonatkozó korlátozásokkal kapcsolatban kimondott elvek a jelen ügyre teljességgel alkalmazhatók” (
40
). Következésképpen „tekintettel a tagállamok számára elismert azon jogra, hogy maguk határozzák meg a közegészség védelmének általuk elérni kívánt szintjét, el kell fogadni, hogy azt is előírhatják, hogy az orvosbiológiai elemzéseket olyan biológusok végezzék, akik tényleges szakmai függetlenséggel rendelkeznek. A tagállamok hozhatnak olyan intézkedéseket is, amelyek alkalmasak e függetlenség sérelmének kockázatát kizárni vagy csökkenteni, amennyiben az említett sérelem olyan jellegű lenne, hogy befolyásolhatná a közegészséget és az egészségügyi szolgáltatások minőségi színvonalát” (
41
). A Bíróság azt is kiemelte, hogy „[a] biológusoktól eltérően a biológus végzettséggel nem rendelkező személyeknek per definitionem nincs a biológusokéval egyenértékű képzettsége, tapasztalata és felelőssége. E körülményekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy az ő esetükben nincsenek meg ugyanazok a garanciák, mint amelyeket a biológusok nyújtanak” (
42
).
102.
Azon kérdés vizsgálata keretében, hogy az EK 43. cikk szerinti letelepedés szabadságának korlátozása nem lépi‑e túl a közegészség védelmének hivatkozott célja eléréséhez szükséges mértéket, a Bizottság többek között azt állította, hogy az említett cél kevésbé korlátozó intézkedések által is elérhető, mint amilyen például annak előírása, hogy az orvosbiológiai elemzéseket a szükséges szakképesítésekkel rendelkező, kompetens személyzet végezze, amely tekintetében alkalmazandó az egészségügyi szakemberek függetlenségének szakmai etikai elve. Mindazonáltal, tekintettel a tagállamok részére hagyott mérlegelési mozgástérre, a Bíróság átvette a gyógyszertárak tőkéjében való részesedéssel kapcsolatban elfogadott indokolást, és megállapította, hogy „a tagállam olyan álláspontra is helyezkedhet, hogy fennáll annak a kockázata, hogy a biológusok szakmai függetlenségének biztosítására irányuló jogszabályokat a gyakorlatban nem tartják be, hiszen a biológusi végzettséggel nem rendelkező személyek nyereségre való törekvésének érdeke az önálló vállalkozó biológusokéhoz képest nem egyenértékű módon van fékezve, és a biológusoknak az orvosbiológiai elemző laboratóriumokat üzemeltető, biológusi végzettséggel nem rendelkező személyek többségi tulajdonában álló szabad foglalkozást gyakorló kft.‑knek munkavállalóként való alárendelése megnehezítheti számukra a biológusi végzettséggel nem rendelkező, üzemeltető személyek által adott utasításokkal való szembehelyezkedést.” (
43
) A Bíróság szerint „nem lehet kizárni többek között azt, hogy az említett, biológusi végzettséggel nem rendelkező személyek hajlamosak néhány, gazdaságilag nem jövedelmező vagy bonyolultabban végrehajtható vizsgálat elvégzésének visszautasítására vagy az elemzést megelőző és az elemzést követő szakaszban a betegtanácsadási tevékenység visszaszorítására, amely tevékenység léte az orvosbiológia franciaországi rendszerét jellemzi” (
44
).
103.
Úgy vélem, hogy még ha a jelen ügyben szóban forgó belga szabályozás nem is azonos azzal a szabályozással, amelyet a Bíróság a 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítéletben (C‑89/09, EU:C:2010:772) vizsgált, az ezen ítéletben, valamint a gyógyszertárak tőkéjében való részesedéssel kapcsolatos ítéletekben egyaránt rögzített vezérelvek alapján megállapítható, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja az EK 43. cikkel összeegyeztethető, amennyiben az abban foglalt, letelepedés szabadságával kapcsolatos korlátozás igazolható a közegészség védelmének céljával, és nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket.
104.
Ebben a tekintetben a Bíróság rendelkezésére álló iratokból és különösen a Cour constitutionnelle (alkotmánybíróság) 2007. december 19‑i ítéletéből kitűnik, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikkének célja a biokémiai szektorban a szolgáltatások növekvő mértékű, túlzott igénybevétele és az ebben a szektorban tapasztalt visszaélések elleni harc volt.
105.
A belga kormányhoz hasonlóan úgy vélem, hogy a belga jogalkotó – annak biztosításával, hogy a laboratóriumokat ne olyan személyek üzemeltessék, akik képesítésüknél fogva nem tartoznak az egészségügyi szektorba, hanem biokémiai szolgáltatásokat nyújtó szakemberek, akik éppen a jogállásuknál fogva tevékenységüket nem gyakorolhatják szigorúan üzleti célból, hanem ellenkezőleg, a közegészségügyi célok tiszteletben tartásával kell eljárniuk, és ennélfogva biztosítaniuk kell a betegek egészségét, valamint a szolgáltatások minőségét – egy olyan intézkedést fogadott el, amely alkalmas a biokémiai szektorban a szolgáltatások növekvő mértékű, túlzott igénybevétele és az ebben a szektorban tapasztalható visszaélések elleni harc céljának elérésére.
106.
Nem vitatott – emlékeztetek rá –, hogy a közegészség védelme közérdeken alapuló kényszerítő oknak minősül, amely az EK 46. cikk (1) bekezdése alapján igazolhatja a letelepedés szabadságának korlátozásait. Az ítélkezési gyakorlatból egyébként azt következik, hogy az említett eltérési lehetőség a szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlyát súlyosan veszélyeztető kockázat megelőzésére irányuló cél kapcsán alkalmazható. (
45
) A biokémiai szektorban a szolgáltatások növekvő mértékű, túlzott igénybevétele és az ebben a szektorban tapasztalható visszaélések elleni harc célja közvetlenül kapcsolódik ez utóbbi célhoz.
107.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság a gyógyszertárak tőkéjében való részesedéssel kapcsolatos ítéleteiben megállapította, hogy „[a] túlzott gyógyszerfogyasztás vagy a gyógyszerek nem megfelelő alkalmazása […] az anyagi erőforrások pazarlásával jár, ami még ennél is több kárt okoz, mivel a gyógyszerágazat jelentős költségeket emészt fel, és egyre növekvő igényeknek kell megfelelnie, miközben az egészségügyi ellátásra fordítható anyagi erőforrások – a finanszírozás módjától függetlenül – végesek” (
46
). Ebben a tekintetben a Bíróság rámutatott, hogy „közvetlen kapcsolat van ezen anyagi erőforrások és a gyógyszerágazatban aktív gazdasági szereplők üzleti haszna között, mivel a gyógyszerek receptre történő felíratása a tagállamok többségében az érintett egészségbiztosítási szervezeteken keresztül zajlik” (
47
).
108.
A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy tekintettel az esetlegesen a közegészségügyi és a társadalombiztosítási rendszerek pénzügyi egyensúlyára gyakorolt kockázatokra, „a tagállamoknak joguk van szigorú követelményeket támasztani a gyógyszer‑kiskereskedelmi tevékenység végzésére feljogosított személyekkel szemben, különösen a gyógyszerek értékesítési módjait és a nyereségre való törekvést illetően. A tagállamok így főszabály szerint fenntarthatják a gyógyszer‑értékesítés jogát kizárólag a gyógyszerészek részére, azon indokból kifolyólag, hogy ők azok a személyek, akiknek a fogyasztók részére garanciát és tájékoztatást kell adniuk” (
48
).
109.
Másfelől úgy vélem, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontja nem lépi túl a biokémiai szektorban a szolgáltatások növekvő mértékű, túlzott igénybevétele és az ebben a szektorban tapasztalható visszaélések elleni harc céljának eléréséhez szükséges mértéket. Ebben a tekintetben emlékeztetek arra, hogy e rendelkezés célja nem az, hogy megtiltsa az olyan laboratóriumok létét és üzemeltetését, amelyek nem felelnek meg az említett rendelkezésben meghatározott feltételeknek, hanem pusztán az, hogy az INAMI‑tól a laboratóriumi vizsgálatokból álló szolgáltatások után történő visszatérítést az ezen laboratóriumok üzemeltetőinek szakmai képesítésével kapcsolatban meghatározott követelményeknek való megfeleléstől tegye függővé. A Bíróságnak a gyógyszertárak tőkéjében való részesedéssel és az orvosbiológiai elemző laboratóriumokkal kapcsolatos, fentiekben említett ítélkezési gyakorlata alapján ezek a követelmények számomra arányosnak tűnnek.
110.
A fenti megfontolásokból következik, hogy a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdésének 3. és 4. pontját az EK 43. cikkel összeegyeztethetőnek kell tekinteni.
111.
Most meg kell állapítani, hogy e következtetés milyen következményekkel jár az F. Ullens de Schooten által a belga állammal szemben az uniós jog megsértése miatt indított felelősség megállapítása iránti keresetre.
112.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog három feltétel fennállásakor ismeri el a kártérítéshez való jogot, nevezetesen: a megsértett jogszabály célja, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza fel, a jogsértés kellően súlyos, továbbá közvetlen okozati összefüggés áll fenn a tagállamot terhelő kötelezettség megsértése és a sérelmet szenvedett személyek kára között. (
49
)
113.
Amennyiben tévesnek bizonyul az az előfeltevés, miszerint megállapítható az uniós jog megsértése a 143. sz. királyi rendelet 3. cikke (1) bekezdése 3. és 4. pontjának az EK 43. cikkel való összeegyeztethetetlensége miatt, F. Ullens de Schooten az uniós jog alapján nem kaphat kártérítést az általa a belga állammal szemben indított, felelősség megállapítása iránti kereset keretében.
114.
Ebből következik, hogy egy ilyen keresetnek a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) mindenesetre nem adna helyt. Ennélfogva a Bíróságnak az első, a harmadik és a negyedik kérdésre adandó válasza – amelyek mindegyike azon az álláspontom szerint téves előfeltevésen alapul, hogy a belga állam megsértette az uniós jogot – nem segíti elő az alapügybeli jogvita megoldását. Azt javaslom tehát a Bíróságnak, hogy válaszát a jelen indítványban a fentiekben elemzett kérdésekre korlátozza.
III – Végkövetkeztetések
115.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a következőképpen válaszolja meg a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság, Belgium) által előterjesztett kérdéseket:
Olyan körülmények között, mint amelyek az alapügyben szerepelnek, az EK 43. cikk nem hívható fel a valamely tagállammal szemben az uniós jog megsértése miatti felelősség megállapítása iránti kereset keretében.
Az EK 43. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amelynek értelmében csak a biokémiai szolgáltatások nyújtására jogosult személyek, azaz orvosok, gyógyszerészek vagy a biokémiai tudományok területén diplomát szerzett személyek által üzemeltetett laboratóriumok nyújthatnak olyan, laboratóriumi vizsgálatokból álló szolgáltatásokat, amelyekre visszatérítés igényelhető e tagállam szociális biztonsági rendszerétől.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Moniteur belge, 1983. január 12.
(
3
)	A 143. sz. királyi rendelet 3. cikkének (1) bekezdése a következő:
„A laboratóriumot a következőknek kell üzemeltetniük:
[…]
3. egy vagy több, biokémiai szolgáltatások nyújtására jogosult olyan személy, aki elemzéseket végez ebben a laboratóriumban, és aki nem gyógyszert rendelő orvos;
4. olyan polgári jogi társaság, amely korlátolt felelősségű magánjogi társasági, közkereseti társasági vagy szövetkezeti formát öltött, és amelynek tagjai, ügyvezetői vagy vezető tisztségviselői kizárólag az e bekezdés 3. pontjában meghatározott személyek;
[…]”
(
4
)	9. pont.
(
5
)	11. pont.
(
6
)	A továbbiakban: EJEE.
(
7
)	CE:ECHR:2011:0920JUD000398907.
(
8
)	Lásd ebben a tekintetben az előzetes döntéshozatalra utaló határozat 24. pontját.
(
9
)	1979. március 28‑i Saunders‑ítélet (175/78, EU:C:1979:88, 11. pont).
(
10
)	Picod, F., „Libre circulation et situation interne”, Revue des affaires européennes, 2003‑2004/1, 47. o., különösen 48. o.
(
11
)	1979. március 28‑i Saunders‑ítélet (175/78, EU:C:1979:88, 12. pont).
(
12
)	2013. május 8‑iLibert és társai ítélet (C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
13
)	F. Ullens de Schooten szerint a helyzete számos ponton kapcsolódik az uniós joghoz. Ugyanis élt a más tagállamokba való szabad mozgás jogával, a BIORIM laboratóriumot e más tagállamokban, többek között Luxembourgban elhelyezett tőke felhasználásával üzemelteti, ahol e laboratórium nevében több bankszámlát is nyitott. A belga állam több luxemburgi társaságot vont felelősségre F. Ullens de Schooten adótartozásai miatt. Ezenkívül a más tagállamokban letelepedett személyek is igénybe vehették a BIORIM laboratórium szolgáltatásait.
(
14
)	Lásd: 2010. december 22‑iOmalet‑ítélet (C‑245/09, EU:C:2010:808).
(
15
)	Az ítélet B.4.3. pontja.
(
16
)	Lásd többek között: 2010. március 11‑iAttanasio Group ítélet (C‑384/08, EU:C:2010:133, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, továbbá 24. pont); 2010. június 1‑jeiBlanco Pérez és Chao Gómez ítélet (C‑570/07 és C‑571/07, EU:C:2010:300, 40. pont); 2012. július 19‑iGarkalns‑ítélet (C‑470/11, EU:C:2012:505, 21. pont); 2013. május 8‑iLibert és társai ítélet (C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288, 34. pont); 2013. december 5‑iVenturini és társai ítélet (C‑159/1–C‑161/12, EU:C:2013:791, 25. pont); 2015. október 15‑iGrupo Itevelesa és társai ítélet (C‑168/14, EU:C:2015:685, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, továbbá 36. pont). Ezen ítélkezési gyakorlat szintéziseként lásd továbbá Wall főtanácsnok Venturini és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványát (EU:C:2013:529, 33–38. pont). Ahogyan arra a 2013. május 8‑iLibert és társai ítélettel (C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288) kapcsolatban Cheynel, B., rámutat a „Les situations purement internes à la lumière de l’arrêt Libert e.a.”, Revue des affaires européennes, 2013/2, 405. o. művében, „úgy tűnik, hogy a Bíróság elismerte, hogy annak puszta lehetősége, hogy valamely nemzeti szabályozás korlátozó hatásokkal járhat, elegendő ahhoz, hogy ezt a szabályozást az EUMSZ 21. cikk (polgárok szabad mozgása), az EUMSZ 45. cikk (munkavállalók szabad mozgása), az EUMSZ 49. cikk (szabad letelepedés), az EUMSZ 56. cikk (szolgáltatásnyújtás szabadsága) és az EUMSZ 63. cikk (tőke szabad mozgása) hatálya alá helyezzük azon uniós polgár helyzetére való tekintet nélkül, aki e szabályozásnak az említett rendelkezésekbe való ütközésére hivatkozik” (407. o.).
(
17
)	Lásd többek között: 2013. március 14‑iLoreti és társai végzés (C‑555/12, nem tették közzé, EU:C:2013:174, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
18
)	Lásd többek között: 2005. április 21‑iBizottság kontra Görögország ítélet (C‑140/03, EU:C:2005:242, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
19
)	Lásd többek között: 2015. október 6‑iSchrems‑ítélet (C‑362/14, EU:C:2015:650, 67. pont).
(
20
)	Lásd többek között: 2014. december 18‑iAbdida‑ítélet (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2015. október 15‑iBiovet‑ítélet (C‑306/14, EU:C:2015:689, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
21
)	A „belső piac követelményeit, jelen esetben a letelepedés szabadságát és a közegészség védelmét harmonikusan összeegyeztető ítélkezési irányzatról” van szó (lásd: Michel, V., „Laboratoires d’analyses médicales”, Revue Europe, no2, 2011. február, 59. kommentár).
(
22
)	Lásd: 2009. május 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑531/06, EU:C:2009:315); 2009. május 19‑iApothekerkammer des Saarlandes és társai ítélet (C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316).
(
23
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 23. pont).
(
24
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 24. pont).
(
25
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 25. pont).
(
26
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 31. pont).
(
27
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 40. pont).
(
28
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
29
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
30
)	Lásd többek között: 2009. május 19‑iApothekerkammer des Saarlandes és társai ítélet (C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
31
)	Lásd többek között: 2009. május 19‑iApothekerkammer des Saarlandes és társai ítélet (C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
32
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
33
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
34
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
35
)	56. pont.
(
36
)	Lásd Mengozzi főtanácsnoknak a Bizottság kontra Franciaország ügyre vonatkozó indítványát (C‑89/09, EU:C:2010:305, 83. és 84. pont).
(
37
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 57. pont).
(
38
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 57. pont).
(
39
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 58. pont).
(
40
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 65. pont).
(
41
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
42
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
43
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
44
)	Lásd: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet (C‑89/09, EU:C:2010:772, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
45
)	Lásd többek között: 2009. március 10‑iHartlauer‑ítélet (C‑169/07, EU:C:2009:141, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
46
)	Lásd: 2009. május 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑531/06, EU:C:2009:315, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2009. május 19‑iApothekerkammer des Saarlandes és társai ítélet (C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316, 33. pont).
(
47
)	Lásd: 2009. május 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑531/06, EU:C:2009:315, 57. pont); 2009. május 19‑iApothekerkammer des Saarlandes és társai ítélet (C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316, 33. pont).
(
48
)	Lásd: 2009. május 19‑iBizottság kontra Olaszország ítélet (C‑531/06, EU:C:2009:315, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2009. május 19‑iApothekerkammer des Saarlandes és társai ítélet (C‑171/07 és C‑172/07, EU:C:2009:316, 34. pont).
(
49
)	Lásd többek között: 2014. július 10‑iOgieriakhi‑ítélet (C‑244/13, EU:C:2014:2068, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).