62009CC0151_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Touto předběžnou otázkou je Soudní dvůr znovu žádán o výklad směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (dále jen „směrnice 2001/23“)(2) . Tentokrát se však jedná o otázku, o které Soudní dvůr dosud nerozhodoval, a sice o otázku týkající se významu výrazu „zachová si samostatnost“ uvedeného v čl. 6 odst. 1 směrnice.
Právní rámec
Právo Evropské unie
2. Bod 3 odůvodnění směrnice 2001/23 uvádí, že „je nezbytné stanovit opatření na ochranu zaměstnanců pro případ změny zaměstnavatele, zejména zajistit zachování jejich práv“.
3. Bod 5 odůvodnění směrnice připomíná, že „Charta Společenství základních sociálních práv pracovníků přijatá dne 9. prosince 1989 (dále jen ‚sociální charta‘) v bodech 7, 17 a 18 zejména uvádí, že: ‚dotvoření vnitřního trhu musí vést ke zlepšení životních a pracovních podmínek pracovníků v Evropském společenství. Zlepšení musí být tam, kde je to nezbytné, spojeno s rozvojem určitých hledisek právní úpravy zaměstnanosti, jako jsou postupy pro hromadné propouštění a postupy v případě konkurzu. Informování zaměstnanců, projednání se zaměstnanci a jejich účast musí být vhodnými způsoby rozvíjeny s ohledem na zvyklosti platné v jednotlivých členských státech. Informování zaměstnanců, projednání se zaměstnanci a jejich účast musí být prováděny v přiměřené době, zejména v souvislosti s restrukturalizací podniků nebo s fúzemi podniků, které mají dopad na zaměstnání pracovníků‘ “.
4. Článek 1 uvedené směrnice, který upravuje její oblast působnosti, stanoví:
„1. a) Tato směrnice se vztahuje na veškeré převody podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu na jiného zaměstnavatele, které vyplývají ze smluvního převodu nebo sloučení;
b) S výhradou písmene a) a následujících ustanovení tohoto článku se převodem podle této směrnice rozumí převod hospodářské jednotky, která si zachovává svou identitu, považované za organizované seskupení prostředků, jehož cílem je vykonávat hospodářskou činnost jako činnost hlavní nebo doplňkovou.
c) Tato směrnice se vztahuje na veřejné a soukromé podniky vykonávající hospodářskou činnost s cílem dosáhnout zisku nebo bez tohoto cíle. […]“
5. Článek 2 směrnice stanoví některé definice. V rozsahu relevantním pro účely tohoto stanoviska, stanoví:
1. 	„Pro účely této směrnice se:
a) ‚převodcem‘ rozumí jakákoli fyzická nebo právnická osoba, která v důsledku převodu podle čl. 1 odst. 1 přestává být zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu;
b) ‚nabyvatelem‘ rozumí jakákoli fyzická nebo právnická osoba, která se v důsledku převodu podle čl. 1 odst. 1 stává zaměstnavatelem ve vztahu k podniku, závodu nebo části podniku nebo závodu;
c) ‚zástupci zaměstnanců‘ a souvisejícími výrazy rozumí zástupci zaměstnanců podle právních předpisů nebo zvyklostí členských států;
d) ‚zaměstnancem‘ rozumí jakákoli osoba, které je v příslušném členském státě poskytována ochrana jako zaměstnanci v souladu s platnými vnitrostátními předpisy o zaměstnávání.
2.	Tato směrnice se nedotýká vnitrostátních právních předpisů, pokud jde o vymezení pracovní smlouvy nebo pracovního poměru.
[…]“
6. Článek 3 je součástí kapitoly II, která je nadepsána „Zachování práv zaměstnanců“. Podle čl. 3 odst. 1 práva a povinnosti, které pro převodce vyplývají z pracovní smlouvy nebo pracovního poměru platných ke dni převodu, jsou v důsledku převodu převedeny na nabyvatele.
7. Článek 3 odst. 3, který upravuje pravidla pro kolektivní smlouvy v případě převodu, stanoví:
„Po převodu nabyvatel zachová pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě za stejných podmínek, jaké tato smlouva stanovila pro převodce, až do dne rozvázání kolektivní smlouvy nebo skončení její platnosti nebo do vstupu v platnost nebo nabytí účinnosti jiné kolektivní smlouvy.
[…]“
8. Článek 6 směrnice, který se týká statutu a funkce zástupců nebo zastoupení zaměstnanců v důsledku převodu, stanoví:
„1.	Zachová-li si podnik, závod nebo část podniku nebo závodu samostatnost, zůstávají status a funkce zástupců nebo zastoupení zaměstnanců dotčených převodem zachovány ve stejné míře a za stejných podmínek jako přede dnem převodu na základě právních a správních předpisů nebo dohod za předpokladu, že podmínky nezbytné pro vytvoření zastoupení zaměstnanců jsou splněny.
První pododstavec se [nepoužije], pokud jsou podle právních a správních předpisů nebo zvyklostí členských států nebo podle dohody se zástupci zaměstnanců splněny podmínky nezbytné pro nové jmenování zástupců zaměstnanců nebo pro znovuvytvoření zastoupení zaměstnanců.
Je-li převodce předmětem konkurzního řízení nebo obdobného úpadkového řízení, které bylo zahájeno s cílem likvidace majetku převodce a probíhá pod dohledem příslušného orgánu veřejné moci (kterým může být správce konkurzní podstaty schválený příslušným orgánem veřejné moci), mohou členské státy přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby převádění zaměstnanci byli řádně zastoupeni až do nových voleb nebo jmenování zástupců zaměstnanců.
Nezachová-li si podnik, závod nebo část podniku nebo závodu samostatnost, přijmou členské státy opatření nezbytná k zajištění toho, aby převádění zaměstnanci, kteří byli zastoupeni před převodem, byli nadále řádně zastoupeni po dobu nezbytnou pro nové vytvoření nebo jmenování zastoupení zaměstnanců v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
2.	Skončí-li funkční období zástupců zaměstnanců dotčených převodem v důsledku tohoto převodu, požívají tito zástupci i nadále ochrany stanovené právními předpisy, nařízeními [stanovené právními a správními předpisy] nebo zvyklostmi členských států.“
Vnitrostátní právo
9. Článek 67 odst. 1 in fine Estatuto de los Trabajadores (španělský statut zaměstnanců) stanoví:
„[v rámci podniku] mohu být uspořádány doplňovací volby v důsledku odstoupení, odvolání nebo za účelem přizpůsobení zastoupení zaměstnanců zvýšení počtu zaměstnanců. Kolektivní smlouvy stanoví opatření nezbytná k tomu, aby bylo zastoupení zaměstnanců přizpůsobeno podstatnému snížení počtu zaměstnanců, k němuž může v podniku dojít. V případě nepřijetí výše uvedených opatření bude toto přizpůsobení provedeno na základě dohody mezi podnikem a zástupci zaměstnanců.“
Skutkový stav, původní řízení a předběžná otázka
10. Vyhláškou č. 5983/08 úřadu starosty města La Línea de la Concepción ze dne 25. srpna 2008 bylo rozhodnuto, že by některé obecní veřejné služby dříve zajišťované na základě koncese měly být opět zajišťovány obcí. Konkrétně měli být převedeni všichni zaměstnanci podniků poskytujících tyto služby na základě koncese: (i) služby správy veřejných škol, (ii) úklidové služby ve veřejných školách, (iii) čištění vozovek a (iv) údržba parků a zahrad.
11. Tyto služby do té doby zajišťovaly čtyři různé společnosti působící v soukromém sektoru. Dvacet fyzických osob, které jsou spolužalovanými v původním řízení, bylo zákonem uznanými zástupci zaměstnanců, na které se vztahoval převod, před tím, než bylo poskytování těchto služeb znovu převzato obcí.
12. Dne 10. září 2008, v reakci na různé žádosti dotčených fyzických osob, obecní úřad odmítl uznat jejich postavení zástupců zaměstnanců. Z předkládacího usnesení vyplývá, že toto odmítnutí bylo založeno na důvodu, že: „vzhledem k tomu, že uvedení zaměstnanci jsou nyní zaměstnanci obce, je třeba mít za to, že tito zástupci přestali plnit své funkce, bez ohledu na záruky, které jim vyplývají ze zákona“.
13. V předkládacím usnesení je rovněž uvedeno, že žalobkyně v původním řízení, UGT‑FSP (odborový svaz zastupující dotyčné zaměstnance) od žalovaného orgánu požadovala různá vysvětlení ohledně tohoto rozhodnutí. Poté, dne 13. listopadu 2008, zahájila odborová organizace řízení u Juzgado de lo Social Único de Algeciras (soud pro pracovní záležitosti v Algeciras), v němž se domáhala, aby soud mimo jiné prohlásil, že dotčení zástupci byli oprávněni pokračovat ve výkonu svých funkcí až do skončení jejich funkčního období.
14. Předkládací usnesení je, pokud jde o popis skutkových okolností, za nichž došlo k převodu, na základě kterého začaly být dotčené služby znovu poskytovány obcí, velmi stručné.
15. Uvádí pouze, že poté, co byly veřejné služby zajišťované na základě koncese znovu převzaty orgány obce, byli zaměstnanci podniků, které doposud poskytovaly tyto služby, převedeni na uvedený obecní úřad a „zařazeni“ mezi jeho zaměstnance, přičemž tito stejní zaměstnanci však zastávají nadále stejná pracovní místa a plní stejné funkce jako před uvedeným převzetím, na stejných pracovištích a podle pokynů stejných přímých nadřízených, bez podstatných změn svých pracovních podmínek, s jediným rozdílem, že jejich nejvyššími nadřízenými jsou nyní příslušní veřejně volení zástupci (členové obecního zastupitelstva nebo starosta).
16. Odkaz na to, že dotčení zaměstnanci byli „zařazeni“ mezi zaměstnance nového zaměstnavatele, chápu tak, že vnitrostátní soud pouze uvádí, že tito zaměstnanci jsou nyní zaměstnanci nového zaměstnavatele. V této fázi řízení před vnitrostátním soudem se tento soud nesnaží posuzovat míru, do jaké byli dotčení zaměstnanci začleněni mezi zaměstnance nového zaměstnavatele.
17. Předkládací usnesení neobsahuje informace o tom, zda vnitrostátní soud učinil nějaká zjištění ohledně toho, zda došlo k převodu dotčených služeb ve smyslu směrnice 2001/23. Zejména neuvádí, zda v rámci dohod o zpětném převzetí služeb obecními orgány byl převeden nějaký hmotný majetek, a rozsah, ve kterém poskytování těchto služeb vyžadovalo užívání tohoto majetku.
18. Vzhledem k tomu, že se Juzgado de lo Social Único de Algeciras domnívá, že pro účely rozhodnutí věci v původním řízení je nezbytné vyložit pojem „samostatnost“ uvedený v článku 6 směrnice 2001/23, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je podmínka zachování samostatnosti uvedená v čl. 6 odst. 1 [směrnice 2001/23/ES] splněna v situaci (jako je situace v projednávané věci), ve které po odkupu různých koncesí na veřejné služby obcí byli zaměstnanci podniků, které dosud poskytovaly veřejné služby na základě koncese, převedeni na obecní úřad a byli začleněni mezi jeho zaměstnance, přičemž titíž zaměstnanci (bez výjimky) zastávají nadále stejná pracovní místa a plní stejné funkce jako před uvedeným odkupem, na stejných pracovištích a podle pokynů stejných přímých nadřízených, bez podstatných změn svých pracovních podmínek, s jediným rozdílem, že jejich nejvyššími nadřízenými (hierarchicky postavenými nad přímými nadřízenými) jsou nyní příslušní volení zástupci (členové obecního zastupitelstva nebo starosta)?“
19. Písemná vyjádření předložili Ministerio Fiscal (státní zástupce), španělská vláda a Evropská komise. Jednání se nekonalo, neboť nebylo navrženo.
Analýza
Úvodní poznámky
20. Ačkoli státní zástupce kritizuje předkládající soud za to, že položil předběžnou otázku (neboť podle jeho názoru je smysl čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/23 zcela jasný), nezpochybňuje vhodnost předběžné otázky ani netvrdí, že je nepřípustná. Ani já nemám v tomto ohledu žádné pochybnosti. Předběžná otázka je zjevně přípustná.
Pojem „převod“ ve smyslu článku 1 směrnice 2001/23
21. Ačkoliv se předběžná otázka týká pouze otázek souvisejících se zastoupením zaměstnanců podle článku 6 směrnice 2001/23, je rovněž třeba věnovat pozornost pojmu „převod“ ve smyslu článku 1.
22. Existují proto dva důvody. Zaprvé španělská vláda ve svém písemném vyjádření vznáší otázku, zda za okolností popsaných v předkládacím usnesení vůbec došlo k relevantnímu převodu. Komise navrhuje, aby Soudní dvůr vycházel z toho, že k takovému převodu došlo. Zadruhé pochopení významu odkazu v čl. 1 odst. 1 písm. b) na převáděnou hospodářskou jednotku, která si zachovává svou „identitu“, je podle mého názoru zásadní pro správné pochopení pojmu „samostatnost“ uvedeného v čl. 6 odst. 1.
23. Španělská vláda ve svém vyjádření učinila podrobný odkaz na judikaturu Soudního dvora týkající se otázky, kdy se jedná a kdy nejedná o převod podle této směrnice. Toto odůvodnění chápu tak, že vychází z předpokladu, že ke stanovení, zda si převáděný podnik zachová samostatnost ve smyslu článku 6, stačí určit, zda byl podnik převeden ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b).
24. Vzájemnými vztahy těchto dvou článků se budu zabývat níže(3) . Za prvé vzhledem k tomu, že byla vznesena otázka, zda převod, o který se jedná v původním řízení, byl převodem podle čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice, budu se zabývat touto otázkou.
25. V této souvislosti nebudu v tomto stanovisku provádět rozsáhlý přezkum ustálené judikatury Soudního dvora vydané k dnešnímu dni. Takového přezkumu se zhostilo mnoha generálních advokátů, naposledy generální advokát P. Mengozzi ve svém stanovisku ve věci Klarenberg(4) .
26. Spíše mám v úmyslu učinit stručný odkaz na prvky vyjmenované v právních předpisech, a zejména v judikatuře Soudního dvora, které by měl předkládající soud vzít v úvahu, aby byly vyloučeny jakékoli pochybnosti, existují-li, zda převod v projednávané věci byl převodem, na který se vztahuje čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice, a tudíž byl převodem podniku. Nelze-li na tuto otázku odpovědět kladně, nevyvstane ani otázka týkající se samostatnosti podle článku 6.
27. Obecně platí, že se směrnice o nabytých právech použijí „na všechny případy změny v rámci smluvních vztahů fyzické nebo právnické osoby odpovědné za provozování podniku, která přebírá závazky zaměstnavatele vůči zaměstnancům podniku.“(5) Taková změna je nezbytná k tomu, aby se jednalo o převod podniku ve smyslu směrnice 2001/23(6) . To samozřejmě nebrání tomu, aby byl pracovní poměr přenesen od bývalého zaměstnavatele na nového zaměstnavatele na základě pouhého převodu majetku, nicméně důsledky takového převodu se řídí výhradně vnitrostátním právem.
28. Soudní dvůr shledal, že směrnice o nabytých právech směřují k zajištění zachování práv zaměstnanců v případě změny zaměstnavatele tím, že jim umožňují pokračovat v zaměstnání u nového zaměstnavatele za stejných podmínek, jaké byly dohodnuty s převodcem(7) .
29. Pokud jde o povinnou formu „smluvního převodu“ uvedeného v čl. 1 odst. 1 písm. a) směrnice 2001/23, Soudní dvůr vyložil tento pojem dostatečně pružně, aby vyhověl cíli směrnice(8) . Domnívám se tedy, že skutečnost, že změna vlastnictví a vedení, ke které došlo v projednávané věci, byla provedena prostřednictvím vyhlášky vydané příslušným starostou, není sama o sobě překážkou uplatnění směrnice.
30. V rozsudku Spijkers(9) Soudní dvůr judikoval, že rozhodujícím kritériem při stanovení toho, zda se uskutečnil relevantní převod, je, že se musí jednat o převod hospodářské jednotky, která si zachová svou identitu . Z tohoto rozsudku, jehož znění bylo převzato ve všech následujících rozsudcích, vyplývá, že „je třeba vzít v úvahu všechny skutkové okolnosti charakterizující dotčenou operaci, k nimž patří zejména typ podniku nebo závodu, o který se jedná, převedení, nebo nepřevedení takových hmotných složek podnikání, jako jsou budovy a movitý majetek, hodnota nehmotných složek v době převodu, převzetí, nebo nepřevzetí podstatné části původních zaměstnanců novým vedením podniku, převedení, nebo nepřevedení klientely, jakož i stupeň podobnosti činností vykonávaných před převodem a po převodu a délka případného pozastavení těchto činností“. Tyto skutečnosti představují nicméně pouze „částečné aspekty celkového posouzení, které je třeba provést, a nemohou být proto hodnoceny samostatně“(10) .
31. Seznam kritérií vytvořený Soudním dvorem v rozsudku Spijkers již obstál ve zkoušce času. Je však nutné zohlednit typ převáděného podniku a skutečnost, že význam, který má být přiznán jednotlivým kritériím, se nezbytně liší v závislosti na vykonávané činnosti a na výrobních nebo provozních postupech(11) . Od vydání rozsudku ve věci Schmidt(12) v roce 1994 byl Soudní dvůr několikrát požádán, aby podrobně posoudil otázky vyvstávající v případě, kdy převod zahrnuje služby poskytované na základě koncese, jako jsou služby v původním řízení. Z judikatury lze vyvodit následující zásady, které se týkají těchto otázek.
32. Zaprvé je zřejmé, že se relevantní převod může uskutečnit bez ohledu na to, zda nabyvatelem je veřejnoprávní subjekt(13), nebo že daný převod zahrnuje služby, které jsou zajišťovány na základě koncese soukromoprávním subjektem(14) . Směrnice o nabytých právech se použijí i tehdy, když je daná činnost obecně doplňková k činnosti převodce a nesouvisí s jeho cíli(15) .
33. Existenci relevantního převodu nevylučuje ani skutečnost, že převod zahrnuje zpětné převzetí první smluvní stranou zajišťování služeb, které byly dříve poskytovány na její účet soukromoprávní společností nebo společnostmi(16) . To samé platí ohledně skutečnosti, že dotčenou činností není sledováno dosažení zisku. Tato činnost může samozřejmě představovat hospodářskou činnost ve smyslu směrnic o nabytých právech(17) .
34. Soudní dvůr kromě toho uznal, že v případech týkajících se činností zajišťovaných na základě koncese může být požadavek stanovený v rozsudku Spijkers, aby byl při převodu podniku zohledněn jeho hmotný majetek, nereálný. Důvod je jednoduchý. Podniky zabývající se tímto druhem činnosti nemusí mít ve skutečnosti žádný majetek, nebo mají pouze majetek, jehož význam je zanedbatelný ve vztahu k celkovému objemu jejich činnosti. V rozsudku Schmidt Soudní dvůr rozhodl, že „neexistence [hmotného] majetku [nevylučuje] uskutečnění převodu“(18) . Soudní dvůr následně v rozsudku Süzen(19) uvedl, že „pokud hospodářská jednotka může v určitých odvětvích fungovat bez podstatných majetkových, hmotných či nehmotných, aktiv, zachování identity této jednotky i po dané operaci, jejímž je předmětem, nemůže již z podstaty věci záviset na převodu těchto aktiv“(20) .
35. To však neznamená, že v každém případě, který zahrnuje převod činností zajišťovaných na základě koncese, je majetek bezpředmětný. Aby se uplatnila zásada uvedená výše v bodě 33, musí dotyčné služby spočívat především na pracovní síle. Naopak tam, kde činnosti prováděné poskytovateli služeb vyžadují použití značných hmotných prostředků a vybavení a nemohou být považovány za spočívající především na pracovní síle, povede neexistence převodu podstatné části tohoto majetku k závěru, že si převáděná jednotka nezachovala svou identitu(21) .
36. Stejně tak se musí vždy jednat o převod stálé hospodářské jednotky, to znamená „organizovaného seskupení osob a majetku, které usnadňuje výkon hospodářské činnosti s konkrétním cílem“(22) .
37. Nicméně skutečnost, že jakýkoli majetek užívaný k činnostem dotčeného podniku nebo závodu je zadavatelem dán k dispozici původnímu poskytovateli služeb a poté je zadavatelem poskytnut nabyvateli v rámci dohody o převodu, nebrání tomu, aby byl tento převod relevantním převodem(23) . Není nutné, aby byl dotčený majetek zadavatelem vyhrazen pro „samostatné hospodářské využití“, a to buď před převodem, nebo po něm(24) .
38. Skutečnost, že všichni zaměstnanci přidělení dotčenému podniku nebo závodu byli převedeni jako součást převodu, může být významným faktorem, který je třeba vzít v úvahu zejména v případech, kdy, jako je tomu v projednávané věci, dotyčné činnosti mohou spočívat především na pracovní síle. Ani v tomto případě však toto kritérium není rozhodující(25) .
39. Je však třeba upřesnit, že pokud jde o majetek (existuje-li) používaný v dotčených podnicích, je relevantní jakékoli zařízení, stroje anebo zařízení, které jsou skutečně užívány za účelem poskytování dotčené služby. Na rozdíl od toho, co podle všeho uvádí španělská vláda ve svém vyjádření, skutečnost, že ve věci v původním řízení nedošlo k převodu majetku souvisejícího s poskytovanými službami, jako jsou školní budovy, ulice, parky a veřejné zahrady, je v projednávané věci zcela bez významu.
40. Je věcí vnitrostátního soudu, a nikoli Soudního dvora, aby ve světle těchto kritérií provedl nezbytná posouzení skutkového stavu a aby rozhodl, zda došlo k relevantnímu převodu. Pokud a v rozsahu, v němž vnitrostátní soud taková posouzení dosud neučinil, je třeba, aby tak učinil dříve, než budou projednány otázky, o nichž pojednává zbývající část tohoto stanoviska.
Pojem „samostatnost“ podle článku 6 směrnice 2001/23
41. Zatímco pojem „převod“ ve smyslu článku 1 směrnic o nabytých právech je předmětem rozsáhlé judikatury, je toto poprvé, kdy byl Soudní dvůr požádán o výklad pojmu „samostatnost“ v souvislosti se zastoupením zaměstnanců podle článku 6 směrnice 2001/23.
42. Je zřejmé, že úloha zástupců zaměstnanců při uplatňování směrnic o nabytých právech, a samozřejmě v oblasti sociální politiky Evropské unie obecně, je důležitá. Takové zastoupení je nezbytné k „informování a konzultování pracovníků“, jejichž podpora je cílem článku 137 ES, a tvoří nedílnou součást „dialogu mezi vedením a zaměstnanci“, na který odkazuje článek 136 ES(26) .
43. Směrnice o nabytých právech nejsou ostatně jedinými sekundárními předpisy přijatými zákonodárcem Společenství, které odrážejí důležitost této úlohy. Zejména směrnice 2002/14 upravuje informování a projednávání na příslušné úrovni o „nejnovějším a pravděpodobném vývoji činností podniku […] a o jeho hospodářské situaci“, „o situaci, struktuře a pravděpodobném vývoji zaměstnanosti uvnitř podniku […] a o zamýšlených předběžných opatřeních, zejména pokud je ohrožena zaměstnanost“, a „o rozhodnutích, která pravděpodobně povedou k podstatným změnám v organizaci práce nebo ve smluvních vztazích […]“(27) . Článek 4 odst. 2 písm. c) uvedené směrnice upřesňuje, že takové informace a projednání se vztahují i na záležitosti upravené směrnicí 2001/23(28) .
44. Význam zastoupení zaměstnanců se odráží také v judikatuře Soudního dvora. V rozsudku Maurissen(29) Soudní dvůr shledal, že „svoboda sdružování představuje základní zásadu pracovního práva“(30) . V rozsudku Komise v. Spojené království(31) Soudní dvůr rozhodl, že členský stát má povinnost zajistit, aby jeho vnitrostátní právní řád umožňoval jmenování zástupců zaměstnanců pro účely ustanovení týkajících se informování a projednávání při převodu podniku, která jsou obsažena v článku 6 směrnice 77/187 (nyní článek 7 směrnice 2001/23)(32) .
Uplatnění směrnice 2001/23 na podnik, který byl převeden
45. K tomu, aby se na převod uplatnila směrnice 2001/23, musí si převáděný podnik, závod nebo část závodu ihned po převodu zachovat svou identitu
v souladu s kritérii uvedenými výše v bodech 26 až 39. Tato směrnice nicméně nevyžaduje, aby byl převáděný podnik zachován navždy. Obsahuje pouze některá zvláštní ustanovení, která je nový zaměstnavatel povinen dodržovat, aby byla chráněna práva převedených zaměstnanců.
46. Nový zaměstnavatel smí v převedeném podniku provádět pouze čistě kosmetické změny. V takovém případě bude jejich případný dopad na příslušné zaměstnance pravděpodobně zanedbatelný. V ostatních případech mohou být tyto účinky výraznější. Zaměstnavatel, který právě prostřednictvím relevantního převodu převzal podnik, může chtít provádět rozsáhlá restrukturalizační opatření. Přijetí takových opatření ze strany nového zaměstnavatele se může citelně dotknout převedených zaměstnanců, ne-li vyvolat jejich obavy. Za těchto okolností bude úloha jejich zástupců velmi důležitá, ba dokonce zásadní(33) . V tomto ohledu je významné, že čl. 3 odst. 3 směrnice 2001/23 stanoví, že pracovní podmínky sjednané v kolektivní smlouvě vztahující se na převedené zaměstnance jsou pro nového zaměstnavatele závazné nejméně po dobu jednoho roku po převodu.
47. S ohledem na tyto okolnosti je třeba vyložit odkaz uvedený v článku 6 směrnice na podnik nebo závod, který si zachová samostatnost.
Mají být pojmy „identita“ podle čl. 1 odst. 1 písm. b) a „samostatnost“ podle článku 6 směrnice 2001/23 vykládány stejným způsobem?
48. Španělská vláda uvádí, že pojem „samostatnost“ podle článku 6 směrnice 2001/23 musí být vykládán jako rovnocenný nebo obdobný pojmu „převod“, při kterém si převáděná hospodářská činnost „zachovává svou identitu“, a který je tudíž převodem ve smyslu článku 1.
49. S tímto argumentem nesouhlasím.
50. Ze znění článku 6 jasně vyplývá, že pojem „samostatnost“ podle článku 6 a „identita“ podle článku 1 nemohou mít stejný význam. V opačném případě by neměla smysl úvodní věta čl. 6 odst. 1 prvního pododstavce („ zachová-li
si podnik, závod nebo část podniku nebo závodu samostatnost “(34) ) ani odkaz učiněný ve čtvrtém pododstavci čl. 6 odst. 1 na situaci, kdy si podnik nezachová
samostatnost(35) .
51. Je zřejmé, že otázku, zda si podnik zachoval samostatnost ve smyslu článku 6, je třeba řešit až poté, co bylo zjištěno, že se uskutečnil převod ve smyslu článku 1.
52. Z toho vyplývá, že pojem „samostatnost“ musí být vykládán samostatně. Nemůže být vykládán jednoduše tak, že má stejný význam jako pojem „identita“ podle čl. 1 odst. 1 písm. b).
53. Za předpokladu, že se jedná o převod podniku, který si zachová svou identitu [a jedná se tudíž o relevantní převod ve smyslu čl. 1 odst. 1 písm. b) ve spojení s čl. 1 odst. 1 písm. a)]: Co bude následovat? Podle mého názoru, obecně řečeno, existují dvě možnosti. Po provedení převodu může být převedený podnik zrušen a sloučen s podnikem nabyvatele. Případně může být nadále provozován v rámci společnosti nabyvatele jako organizační složka podniku.
54. Podle mého názoru je k definici pojmu „samostatnost“ uvedeného v článku 6 třeba přistupovat s ohledem na tyto okolnosti. Nicméně upřednostněný výklad musí také odrážet zásadní význam, jaký má zastoupení zaměstnanců při fungování jakéhokoli podniku nebo závodu(36) . Musí odrážet cíl směrnice 2001/23, že „pracovní podmínky“ (v obecném významu tohoto výrazu) převáděných zaměstnanců by neměly být, pokud je to možné a proveditelné, dotčeny převodem. Musí však také odrážet provozní realitu, že nový zaměstnavatel může po převodu provést organizační změny. V důsledku toho již nemusí být účelné nebo vhodné zachovávat samostatné zastoupení převedených zaměstnanců jako prostředek zastupování zájmů zaměstnanců.
55. Ve svém memorandu(37) z roku 1997 Komise uvedla, že požadavek samostatnosti je splněn, jestliže převáděný podnik „i nadále existuje jako samostatná provozní jednotka, místo aby byl sloučen se složitější strukturou“(38) . Téměř totožný přístup byl zvolen ve Zprávě Komise za rok 2007(39), ve které byla použita formulace „nadále existuje jako odlišná provozní jednotka a není sloučen se složitější provozní strukturou“(40) .
56. Ve svém písemném vyjádření v projednávané věci Komise navrhuje poněkud přísnější kritérium. S odkazem na rozsudek Klarenberg(41) tvrdí, že kritériem pro určení, zda si podnik zachoval samostatnost, je, zda si po převodu zachovává zvláštní organizační strukturu vytvořenou převodcem pro různé výrobní faktory, které jsou převedeny. Naopak si podnik nezachová samostatnost, pokud bez ohledu na zachování funkční vazby vzájemné závislosti a vzájemné doplňkovosti mezi převedenými výrobními faktory (taková vazba je nezbytná k tomu, aby si převáděný podnik zachoval svoji identitu po převodu) jsou tyto faktory po převodu začleněny do nové a odlišné organizační struktury.
57. Komise tvrdí, že takový přístup je v souladu s cíli vyplývajícími z článku 6. Uvedený článek podmiňuje pokračování mandátu a funkce zástupců zaměstnanců zachováním samostatnosti podniku, neboť pokud by tato samostatnost zanikla, dotčení zaměstnanci v rámci organizační struktury nabyvatele podniku splynou se stávajícími zaměstnanci, kteří již mají své vlastní zastoupení. Situace, kdy by v podniku byli různí zástupci zaměstnanců poskytující stejné služby a vykonávající podobné funkce, by byla prostě „nesmyslná, kontraproduktivní a byla by potenciálním zdrojem konfliktů“. Nicméně je rovněž zřejmé, že pouhá výměna nejvyšších nadřízených pracovníků podniku nepůsobí problémy tohoto druhu. Proto by neměla být důvodem ukončení mandátu dotyčných zástupců.
58. Komise dále uvádí, že výklad, který navrhuje, je nezbytný k zachování užitečného účinku prvního pododstavce čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/23. Převod podniku je ostatně téměř vždy doprovázen výměnou nejvyšších nadřízených pracovníků.
59. Souhlasím s Komisí, avšak s jednou důležitou výhradou. Podle mého názoru je nezbytné, aby použité kritérium zohledňovalo organizační realitu dotčeného podniku po převodu. Čistě kosmetické změny nebudou mít na tuto realitu žádny vliv. Žádný vliv nebude mít ani menší změna, která se zásadně nedotýká podstaty organizační struktury. Pokud by jakákoli změna, i když drobná nebo kosmetická, byla považována za dostatečnou k narušení samostatnosti převáděného podniku, pro bezohledné zaměstnavatele by bylo snadné zbavit převedené zaměstnance výhody pokračování jejich zastoupení. To by bylo v rozporu s duchem a cílem směrnice 2001/23.
60. Španělská vláda uvádí, že faktorem, který je třeba vzít v úvahu při určení, zda byla po převodu zachována samostatnost, je totožnost zaměstnanců, kteří volili dotčené zástupce. Jinými slovy podle mého chápání tohoto argument, jestliže si identifikovatelná skupina zaměstnanců před převodem zvolila skupinu zástupců a tato skupina si po převodu ponechala samostatnost, je důvodné dospět k závěru, že samostatnost byla zachována.
61. Souhlasím s tím, že takové kritérium může být v praxi užitečné, pokud je použito s opatrností. Bylo by například nesprávné vyžadovat naprostou identitu. Podle španělské vlády stanoví vnitrostátní právní předpisy upravující dobu platnosti mandátu zástupců délku funkčního období na čtyři roky(42) . V mnoha případech existuje reálná možnost, že se složení skupiny dotčených zaměstnanců před převodem podniku již změnilo, ne-li naprosto, tak alespoň podstatně.
62. Výše uvedená vyjádření jsou dostatečná k tomu, aby mohla být dána odpověď na konkrétní otázku položenou předkládajícím soudem ohledně významu pojmu „samostatnost“ uvedeného v článku 6 směrnice 2001/23. Nicméně pro účely poskytnutí užitečné odpovědi vnitrostátnímu soudu a dostatečného projednání jednotlivých argumentů předložených španělskou vládou je třeba posoudit článek 6 jako celek: především všechny okolnosti, za nichž má zastoupení zaměstnanců pokračovat i po relevantním převodu, a pokračuje-li i nadále, za jakých podmínek.
Struktura článku 6
63. Článek 6 směrnice 2001/23 je rozdělen do pěti částí (z nichž první čtyři jsou pododstavci čl. 6 odst. 1 a poslední je čl. 6 odst. 2). První část se použije, jestliže si podnik po převodu zachová svou samostatnost. V takovém případě „zůstávají status a funkce zástupců nebo zastoupení zaměstnanců dotčených převodem zachovány ve stejné míře a za stejných podmínek jako přede dnem převodu na základě právních a správních předpisů nebo dohod“ (čl. 6 odst. 1 první pododstavec). Jinak řečeno, za předpokladu, že si podnik zachová samostatnost, uplatní se status quo . Převedení zaměstnanci jsou i nadále zastoupeni tak, jak byli zastoupeni před účinností převodu na základě vnitrostátních předpisů upravujících takové zastoupení.
64. Na tuto část předpisu se však vztahují dvě výjimky. První z nich vyplývá ze samotného znění prvního pododstavce čl. 6 odst. 1, a sice „za předpokladu, že podmínky nezbytné pro vytvoření zastoupení zaměstnanců jsou splněny“. Touto výjimkou se budu zabývat později(43) .
65. Druhá část představuje rovněž výjimku z první části. Tato druhá část se použije, pokud podle relevantních ustanovení vnitrostátního práva či zvyklostí daného členského státu nebo ustanovení dohody se zástupci převedených zaměstnanců „jsou splněny podmínky nezbytné pro nové jmenování zástupců zaměstnanců nebo pro znovuvytvoření zastoupení zaměstnanců“ (čl. 6 odst. 1 druhý pododstavec). V takovém případě se nepoužijí ustanovení prvního pododstavce. Důvod je zřejmý. Vzhledem k tomu, že se o dotčené zaměstnance budou starat nově jmenovaní zástupci, není již nutné zachovat status a funkce jejich bývalých zástupců. Legislativní požadavek stanovený v první části tedy odpadá.
66. Třetí část se uplatní pouze v případě úpadku převodce. V takovém případě „mohou“ členské státy přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby převádění zaměstnanci byli řádně zastoupeni až do doby zvolení nebo jmenování nových zástupců po převodu (čl. 6 odst. 1 třetí pododstavec). Vzhledem k tomu, že otázka úpadku v řízení před předkládajícím soudem nevyvstala, nebudu se jí dále zabývat.
67. Čtvrtá část se použije tehdy, jestliže si převáděný podnik, závod nebo část podniku nebo závodu nezachová samostatnost. V takovém případě jsou členské státy povinny přijmout opatření nezbytná k zajištění toho, aby převádění zaměstnanci, kteří byli zastoupeni před převodem, byli nadále řádně zastoupeni po dobu nezbytnou pro nové vytvoření nebo jmenování zastoupení zaměstnanců (čl. 6 odst. 1 čtvrtý pododstavec).
68. Potud je struktura článku 6 jasná. Kromě případu úpadku musí být v každém případě zahrnujícím relevantní převod převádění zaměstnanci zastoupeni i po převodu. Toto zastoupení je vytvořeno (i) „přenesením“ stávajícího zastoupení (jestliže si podnik zachová samostatnost a nejsou splněny podmínky nezbytné pro nové zastoupení) nebo (ii) (pokud tyto podmínky jsou splněny) novým zastoupením nebo (iii) (pokud si podnik nezachová samostatnost) ve formě „udržovací činnosti“, přičemž zaměstnanci jsou i nadále řádně zastoupeni po dobu nezbytnou pro nové vytvoření nebo jmenování zastoupení zaměstnanců.
69. V některých případech se však předpokládá poněkud nižší úroveň ochrany.
70. Pátá část se týká situace popsané v čl. 6 odst. 2. Toto ustanovení se použije v případě, kdy „v důsledku převodu“ skončí funkční období zástupců zaměstnanců. Za těchto okolností jsou členské státy povinny zajistit, že tito zástupci převedených zaměstnanců požívají i nadále ochrany stanovené právními předpisy nebo zvyklostmi. Toto ustanovení se použije například za okolností stanovených ve výjimce uvedené v prvním pododstavci čl. 6 odst. 1, který přenesení zastoupení zaměstnanců podmiňuje požadavkem, „že jsou splněny podmínky nezbytné pro vytvoření zastoupení zaměstnanců.“
71. Toto ustanovení je nezbytné, neboť cílem směrnic o nabytých právech je (nebo bylo) dosažení pouze částečné harmonizace právních předpisů členských států v oblasti zaměstnanosti(44) . Vzhledem ke značným odlišnostem v právních předpisech a zvyklostech v jednotlivých členských státech v této oblasti nebylo možné dosáhnout více. To odráží například bod 5 odůvodnění směrnice 2001/86(45), který odkazuje na „velkou rozmanitost předpisů a praxe v jednotlivých členských státech, pokud jde o způsob, jakým se zástupci zaměstnanců podílejí na rozhodování ve společnostech“.
72. V důsledku toho se směrnice 2001/23 může v různých situacích uplatnit různými způsoby – zejména v případě, jako je tento, kdy jedním z účastníků převodu je subjekt veřejného práva. Proto byl Soudní dvůr ve věci Mayeur požádán, aby se zabýval situací týkající se převodu činností na zaměstnavatele ve veřejném sektoru, který vedl k propuštění žalobce v původním řízení. Soudní dvůr rozhodl, že směrnice se na dotčený převod vztahovala. Nicméně nezašel tak daleko, aby měl za to, že ustanovení vnitrostátního práva, které stanoví, že při převodu ze soukromého do veřejného sektoru jsou pracovní smlouvy vypovězeny, musí být svou povahou neslučitelné se směrnicí 77/187. Naopak shledal, že výpověď vyplývající z provádění tohoto ustanovení by znamenala podstatnou změnu pracovních podmínek, tak jak je nyní stanoveno v čl. 4 odst. 2 směrnice 2001/23, takže výpověď musí být považována za učiněnou aktem nového zaměstnavatele ve veřejném sektoru(46) .
73. Stejně tak v rozsudku Delahaye(47), kdy byl zaměstnanci snížen plat na základě vnitrostátních předpisů platných v případě převodu od zaměstnavatele v soukromém sektoru na zaměstnavatele ve veřejném sektoru, Soudní dvůr poté, co shledal, že směrnice 77/187 nebrání použití vnitrostátního pravidla, které v případě převodu činnosti na právnickou osobu veřejného práva stanoví výpověď pracovních smluv podle soukromého práva, dále uvedl, že totéž musí platit v případě použití vnitrostátních pravidel, kterými se řídí postavení státních zaměstnanců, zahrnujících snížení odměny zaměstnanců dotčených převodem(48) .
74. Stejně jako vnitrostátní předpisy způsobující to, že odměna zaměstnance je v důsledku relevantního převodu nižší, nebo dokonce že s výhradou vhodných ochranných opatření může být propuštěn, nemohou být v rozporu se směrnicí 2001/23, tak směrnice nebrání ani použití vnitrostátních předpisů, které mohou, přímo či nepřímo, bránit „přenesení“ sytému zastoupení zaměstnanců. Tak tomu může být například v některých vnitrostátních právních řádech, podle nichž se ustanovení o zastoupení zaměstnanců ve veřejném sektoru liší od ustanovení, která se vztahují na zaměstnance v soukromém sektoru. To je účelem výjimky stanovené na konci prvního pododstavce čl. 6 odst. 1.
75. To samozřejmě neznamená, že by dotčení zaměstnanci byli za těchto okolností ponecháni zcela bez ochrany. Článek 6 odst. 2 zajišťuje, že se tak nestane. Jaká konkrétní ochrana bude poskytnuta v daném případě a samozřejmě, zda se použijí příslušná ustanovení, je však záležitostí právních předpisů a zvyklostí členských států.
76. Je třeba ještě posoudit další dvě řady argumentů předložené španělskou vládou.
Dvojí zastoupení zaměstnanců
77. Španělská vláda zaprvé tvrdí, že takový výklad pojmu „samostatnost“ podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/23, který by v projednávaném případě vedl k pokračování stávajícího zastoupení zaměstnanců, by v rámci personálu nového zaměstnavatele vytvořil určitou formu „dvojího zastoupení“. Pokud by stávající zaměstnanci již byli dostatečně zastoupeni, představovalo by to vážný praktický problém. Takový závěr tudíž nemůže být přijatelný.
78. Pokud a v rozsahu, ve kterém se na tuto konkrétní situaci uplatní první pododstavec čl. 6 odst. 1, je takové dvojí zastoupení nevyhnutelným důsledkem použití čl. 6 odst. 1 a zaměstnavatel to musí jednoduše akceptovat.
79. Pokud je však skutečná situace taková, že se použijí ustanovení druhého nebo čtvrtého pododstavce čl. 6 odst. 1 nebo čl. 6 odst. 2, problém dvojího zastoupení by buď ani nevznikl, nebo pokud by vznikl, byla by doba jeho trvání relativně krátká.
80. První argument španělské vlády by proto měl být odmítnut.
Diskriminace a zásada rovného zacházení, svoboda sdružování a potřeba zohlednit zájmy nabyvatele
81. Zadruhé španělská vláda tvrdí, že pokud by bylo třeba vycházet z toho, že v projednávané věci byla samostatnost zachována, byl by výsledek, pokud jde o zástupce zaměstnanců a zástupce odborových svazů stávajících zaměstnanců nového zaměstnavatele, diskriminační. Neexistence nových voleb v důsledku převodu by vedla k organizační nerovnováze v rámci nového zaměstnavatele, nejen v neprospěch odborů, které jsou již v tomto podniku zastoupeny, ale také zákonem uznaných zástupců dotčených zaměstnanců. Taková nerovnováha by byla v rozporu se zásadou rovného zacházení a narušila by svobodu sdružování zákonných zástupců stávajících zaměstnanců obce. Kromě toho by takový výsledek nezohledňoval hospodářskou újmu způsobenou novému zaměstnavateli, která by vyplynula z povinnosti poskytnout zástupcům převedených zaměstnanců to, co je v předkládacím usnesení nazýváno „pracovní volno k výkonu zastupitelské činnosti“, tedy čas, ve kterém mají vykonávat svou činnost(49) .
82. S touto argumentací nesouhlasím.
83. Je pravda, že použití prvního pododstavce čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/23 na převedené zaměstnance by v určité míře mohlo vést k tomu, co španělská vláda nazývá „organizační nerovnováhou“ v rámci organizace nového zaměstnavatele. Jedním z účinků přenesení zastoupení těchto zaměstnanců by skutečně mohlo být zvýšení administrativní zátěže související se zastoupením zaměstnanců již zaměstnaných novým zaměstnavatelem.
84. Tento účinek je však třeba vnímat v celkovém kontextu směrnice 2001/23, jejímž hlavním cílem je, jak jsem již připomněla, zajištění zachování práv zaměstnanců v případě změny vedení podniku tím, že jim umožňuje pokračovat v zaměstnání u nového zaměstnavatele za stejných podmínek, jaké byly smluveny s převodcem(50) . Na základě této směrnice se v důsledku převodu na nový pracovní poměr převádějí nejen práva týkající se zastoupení zaměstnanců, ale i pracovní podmínky zaměstnanců převáděného podniku. Tyto pracovní podmínky mohou být lepší nebo horší (zcela nebo zčásti) než podmínky stávajících zaměstnanců nového zaměstnavatele. Nevyhnutelně tak pravděpodobně vznikne nerovnováha. Tento výsledek nevyplývá z protiprávnosti vlastní uplatňování čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/23, ale z uplatňování směrnice jako celku.
85. Pokud jde o tvrzení týkající se údajné diskriminace a porušení zásady rovného zacházení, zásada rovného zacházení nebo zákazu diskriminace podle ustálené judikatury vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněné(51) .
86. Při zkoumání otázek srovnatelnosti Soudní dvůr rozhodl, že je třeba zohlednit všechny prvky, které charakterizují dotčené situace(52) . Tyto prvky, a tím jejich srovnatelnost „musí být zejména určeny a posuzovány ve světle předmětu a cíle aktu Společenství, který zakládá dotčené odlišení“(53) .
87. V projednávané věci přitom případná rozdílnost vychází z provádění směrnice 2001/23 a s ohledem na její hlavní cíl. Podle mého názoru se v této souvislosti ve skutečnosti nejedná o diskriminaci a o porušení zásady rovného zacházení. Tyto dvě skupiny dotčených zaměstnanců se nenachází ve srovnatelných situacích z hlediska politiky Společenství, která se uplatňuje v dané oblasti. Výsledkem uplatňování této politiky je vytvoření dvou různých situací v rámci stejného podniku. První z nich představují noví zaměstnanci, jejichž pracovní podmínky byly ze zákona převedeny. Druhou představují stávající zaměstnanci. Mohou se tedy uplatňovat různá pravidla.
88. I pokud by tyto dvě dotčené situace byly srovnatelné, jsem toho názoru, že všechny výsledné rozdíly mezi těmito situacemi by byly objektivně odůvodněné s ohledem na účel směrnice 2001/23, kterým je zajistit, pokud je to možné a proveditelné, aby noví zaměstnanci nebyli z důvodu převodu znevýhodněni.
89. Pokud jde o argument, že by byla oslabena svoboda odborového sdružování, Soudní dvůr skutečně rozhodl, že tato svoboda představuje „obecnou zásadu pracovního práva“. Podle mého názoru však v argumentaci předložené španělskou vládou nic nenasvědčuje tomu, že by tato svoboda byla za uvedených okolností podstatně nebo neodůvodněně oslabena.
90. Pokud jde o argument týkající se případné škody způsobené novému zaměstnavateli, je sice třeba poznamenat, že Soudní dvůr uznal, že je třeba vzít v úvahu případné zájmy zaměstnavatele(54), avšak takový přístup nemůže být, podle mého názoru, povýšen na hlavní zásadu výkladu směrnice tak, že by bylo popřeno jasné znění jejích ustanovení a oslaben její užitečný účinek .
Uplatnění na řízení před vnitrostátním soudem
91. Vnitrostátnímu soudu samozřejmě přísluší, aby uplatnil zásady stanovené v rozsudku Soudního dvora v této věci na skutkový stav věci v původním řízení, s přihlédnutím zejména k relevantním vnitrostátním předpisům a zvyklostem.
92. Následující otázky však mohou být relevantní při posuzování samostatnosti prováděném vnitrostátním soudem:
– zachování funkcí a úkolů vykonávaných převedenými zaměstnanci;
– rozsah, ve kterém převádění zaměstnanci i nadále tvoří samostatnou výrobní jednotku v rámci své činnosti v podniku nabyvatele (v tomto případě obecní úřad);
– rozsah, ve kterém přímí nadřízení těchto zaměstnanců zůstávají stejní;
– rozsah, ve kterém voliči z řad zaměstnanců, kteří jmenovali dotčené zástupce, zůstávají stejní (i když, z důvodů uvedených výše v bodu 61, je třeba toto kritérium uplatňovat široce);
– rozsah, ve kterém všechny významné restrukturalizační činnosti prováděné po převodu nabyvatelem mohly vést k tomu, že převedený podnik ztratil svou organizační a finanční nezávislost.
93. Naopak bych chtěla zdůraznit, že vnitrostátní soud by neměl přihlížet k zanedbatelným restrukturalizační činnostem prováděným nabyvatelem po převodu. Například je velmi málo pravděpodobné, že by přemístění z prostor, ve kterých zaměstnanci vykonávají své zaměstnání, mohlo mít samo sobě významný vliv na zachování samostatnosti. To samé platí podle mého názoru pro jakékoli změny totožnosti klientely, ve vztahu ke které převedení zaměstnanci plní své povinnosti.
94. Změny nejvyšších nadřízených pracovníků rovněž představuje faktor, ke kterému není třeba přihlížet. Jak Komise správně uvedla, změna tohoto druhu je po uskutečnění relevantního převodu téměř nevyhnutelná.
95. Španělská vláda nakonec uvedla, že podle pravidel stanovených v čl. 67 odst. 1 španělského statutu zaměstnanců(55) by se na zastoupení převedených zaměstnanců měl použít spíše druhý, nikoliv první pododstavec čl. 6 odst. 1 směrnice 2001/23. To může znamenat, že uplatnění těchto pravidel může vést k tomu, že „jsou splněny podmínky nezbytné pro nové jmenování zástupců zaměstnanců nebo pro znovuvytvoření zastoupení zaměstnanců“. Zda tomu tak skutečně je, přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu.
Závěry
96. Vzhledem k výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr na předběžnou otázku položenou Juzgado de lo Social Único de Algeciras odpověděl takto:
„Pro účely čl. 6 odst. 1 směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů si podnik, závod nebo část podniku nebo závodu zachová samostatnost, pokud si po převodu ponechá zvláštní organizační strukturu vytvořenou převodcem pro různé výrobní faktory, které jsou převedeny. Naopak hospodářská jednotka si nezachová samostatnost, pokud bez ohledu na zachování funkční vazby vzájemné závislosti a doplňkovosti mezi převedenými výrobními faktory jsou tyto faktory po převodu začleněny do nové a odlišné organizační struktury. Při použití tohoto kritéria je třeba zohlednit organizační realitu dotčené jednotky po převodu.“
(1) .
(2)  –	Úř. věst. 2001 L 82, s. 16; Zvl. vyd. 05/04, s. 98. Tato směrnice kodifikuje a nahrazuje směrnici Rady 77/187/EHS ze dne 14. února 1977 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů (Úř. věst. L 61, s. 26) (dále jen „směrnice 77/187“), která byla následně změněna směrnicí Rady 98/50/ES ze dne 29. června 1998 (Úř. věst. L 201, s. 88) (dále jen „směrnice 98/50“). Níže se na tyto směrnice odvolávám společně jako na „směrnice o nabytých právech“.
(3) –	Viz níže bod 48 a násl.
(4) –	Rozsudek ze dne 12. února 2009, Klarenberg, C‑466/07, Sb. rozh. s. I‑803, bod 20 a násl.
(5)  –	Viz zejména rozsudek ze dne 10. února 1988, Tellerup,
324/86, Recueil, s. 739, bod 9, zvaný „Daddy’s Dance Hall“.
(6)
–	Z důvodu hospodárnosti používám zde i dále výraz „podnik“ tak, že zahrnuje závod, část podniku nebo závodu, a odvolávám se na převod, na který se vztahují směrnice o nabytých právech, jako na „relevantní převod“.
(7)
–	Viz rozsudek ze dne 27. listopadu 2008, Juuri, C‑396/07, Sb. rozh. s. I‑8883, bod 28 a citovaná judikatura. Viz také bod 3 odůvodnění směrnice 2001/23.
(8)
–	Viz rozsudek ze dne 20. listopadu 2007, Jouini a další, C‑458/05, Sb. rozh. s. I‑7301, bod 24 a citovaná judikatura.
(9)
–	Rozsudek ze dne 18. března 1986, Spijkers, 24/85, Recueil, s. 1119.
(10) –	Body 11 a 13.
(11)
–	Viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 10. prosince 1998, Hidalgo a další, spojené věci C‑173/96 a C‑247/96, Recueil, s. I‑8237, bod 31.
(12)
–	 Rozsudek ze dne 14. dubna 1994, Schmidt,
C‑392/92, Recueil, s. I‑1311.
(13)
–	Viz rozsudek ze dne 26. září 2000, Mayeur, C‑175/99, Recueil, s. I‑7755, bod 33, a čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2001/23.
(14) –	Rozsudek Schmidt, uvedený výše v poznámce pod čarou 12, bod 20.
(15)
–	Tamtéž, bod 14. Viz také čl. 1 odst. 1 písm. c) směrnice 2001/23.
(16)  –	Rozsudek ze dne 10. prosince 1998, Hernández Vidal a další, spojené věci C‑127/96, C‑229/96 a C‑74/97, Recueil, s. I‑8179, bod 35.
(17)  –	Viz rozsudek Mayeur, uvedený výše v poznámce pod čarou 13, bod 40.
(18)  –	Bod 16. Je poměrně těžké si představit převod podniku zahrnující méně, pokud jde o hmotný majetek, než je tomu v tomto případě.
(19)  –	Rozsudek ze dne 11. března 1997, Süzen, C‑13/95, Recueil, s. I‑1259.
(20)  –	Výše uvedený rozsudek Süzen, bod 18.
(21)  –	Rozsudek ze dne 25. ledna 2001, Liikenne,
C‑172/99, Recueil, s. I‑745, body 39 a 42.
(22)
–	Viz rozsudek Mayeur uvedený výše v poznámce pod čarou 13, bod 32 a citovaná judikatura. Viz také čl. 1 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/23.
(23)  –	Rozsudek ze dne 20. listopadu 2003, Abler,
C‑340/01, Recueil, s. I‑14023, bod 43.
(24)  –	Rozsudek ze dne 15. prosince 2005, Güney-Görres a Demir, C‑232/04 a C‑233/04, Sb. rozh. s. I‑11237, bod 41.
(25)  –	Viz stanovisko generálního advokáta A. M. La Pergoly ve věci, ve které byl vydán rozsudek Süzen,
uvedený výše v poznámce pod čarou 19, bod 10. Viz také stanovisko generálního advokáta G. Cosmase ve věci, ve které byl vydán rozsudek Hernández Vidal a další, uvedený výše v poznámce pod čarou 16, bod 80.
(26)
–	Podobné zásady se odrážejí mimo jiné v Chartě Společenství základních sociálních práv pracovníků, konkrétně v článcích 7, 17 a 18, na které odkazuje bod 5 odůvodnění směrnice 2001/23 (viz výše bod 3).
(27)  –	Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/14/ES ze dne 11. března 2002, kterou se stanoví obecný rámec pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v Evropském společenství (Úř. věst. 2002 L 80, s. 29; Zvl. vyd. 05/04, s. 219), čl. 4 odst. 2 písm. a), b) a c).
(28)
–	Viz rovněž směrnice Rady 94/45/ES ze dne 22. září 1994 o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství a skupinách podniků působících na území Společenství (Úř. věst. 1994 L 254, s. 64; Zvl. vyd. 05/02, s. 232); směrnice Rady 2001/86/ES ze dne 8. října 2001, kterou se doplňuje statut evropské společnosti s ohledem na zapojení zaměstnanců (Úř. věst. 2001 L 294, s. 22; Zvl. vyd. 06/04, s. 272) a pro úplnost směrnice Rady 2003/72/ES ze dne 22. července 2003, kterou se doplňuje statut evropské družstevní společnosti s ohledem na zapojení zaměstnanců (Úř. věst. 2003 L 207, s. 25; Zvl. vyd. 05/04, s. 338); a směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění (Úř. věst. 1998 L 225, s. 16; Zvl. vyd. 05/03, s. 337).
(29)
–	Rozsudek ze dne 18. ledna 1990, Maurissen a Union syndicale v. Účetní dvůr,
spojené věci C‑193/87 a C‑194/87, Recueil, s. I‑95.
(30)
–	Výše uvedený rozsudek Maurissen, bod 21.
(31)
–	Rozsudek ze dne 8. června 1994, Komise v. Spojené království, C‑382/92, Recueil, s. I‑2435.
(32)
–	Výše uvedený rozsudek Komise v. Spojené království, bod 24.
(33)
–	V této souvislosti je třeba připomenout, že směrnice nestanoví, že převádění zaměstnanci nesmějí být nikdy, za žádných okolností propuštěni; článek 4 odst. 1 totiž výslovně uvádí, že „toto ustanovení však nebrání propouštění z hospodářských, technických nebo organizačních důvodů, se kterými jsou spojeny změny stavu zaměstnanců“.
(34)  –	Zvýraznění provedeno autorkou tohoto stanoviska.
(35)  –	Viz v tomto smyslu rozsudek Klarenberg, uvedený výše v poznámce pod čarou 4, bod 50. Poslední slova tohoto bodu mají jasně za cíl zahrnout případy, ve kterých si převedená hospodářská jednotka zachovala samostatnost (tudíž uplatnění prvního pododstavce čl. 6 odst. 1), a případy, kdy si ji nezachovala (na které se vztahuje čtvrtý pododstavec čl. 6 odst. 1).
(36)  –	Viz výše uvedené body 42 až 44.
(37)
–	Memorandum Komise ze dne 4. března 1997 o nabytých právech zaměstnanců v případech převodů podniků (KOM(97)85 v konečném znění).
(38)
–	Bod 2.7.
(39)
–	Zpráva Komise o směrnici 2001/23 ze dne 18. června 2007 (KOM(2007)334 v konečném znění).
(40)
–	Nedomnívám se, že mírné odlišnosti ve znění těchto dvou dokumentů Komise by měl být připisován nějaký význam (v angličtině, přinejmenším). Francouzská znění těchto dokumentů jsou pro praktické účely totožná.
(41)  –	Uvedený výše v poznámce pod čarou 4. Viz body 47 a 48.
(42)
–	Článek 67 odst. 3 španělského statutu zaměstnanců.
(43)
–	Viz níže uvedené body 70 a 74.
(44)  –	Viz, pokud jde o směrnici 77/187, zejména rozsudek Daddy’s Dance Hall, uvedený výše v poznámce pod čarou 5, bod 16, a rozsudek ze dne 6. listopadu 2003, Martin a další, C‑4/01, Recueil, s. I‑12859, bod 41. Viz, pokud jde o směrnici
2001/23, rozsudek Juuri, uvedený výše v poznámce pod čarou 7, bod 23.
(45)
–	Uvedený výše v poznámce pod čarou 28.
(46)  –	Rozsudek Mayeur, uvedený výše, bod 56.
(47)  –	Rozsudek ze dne 11. listopadu 2004, Delhaye, C‑425/02, Sb. rozh. s. I‑10823.
(48)  –	Rozsudek Delahaye, uvedený výše, body 32 a 33.
(49)
–	Podle Komise článek 68 španělského zákoníku práce stanoví, že zástupcům zaměstnanců má být poskytnut měsíční kredit pracovního volna k výkonu zastupitelské činnosti, který se liší podle velikosti dotčeného podniku. Například v případě podniku s méně než 100 zaměstnanci činí tento kredit 15 hodin. V případě podniku s více než 751 zaměstnanci činí kredit 40 hodin.
(50)
–	Viz výše bod 28.
(51)
–	Viz například rozsudek ze dne 10. ledna 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Sb. rozh. s. I‑403, bod 95, a rozsudek ze dne 10. července 2008, Emirates Airlines,
C‑173/07, Sb. rozh. s. I‑5237, bod 39.
(52)  –	Viz rozsudek ze dne 16. prosince 2008, Arcelor Atlantique a Lorraine a další, C‑127/07, Sb. rozh. s. I‑9895, bod 25.
(53)  –	Tamtéž, bod 26 a citovaná judikatura.
(54)  –	Rozsudek Werhof, C‑499/04, Sb. rozh. s. I‑2397, bod 31.
(55)
–	Viz výše bod 9.