62007CJ0251
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
11. září 2008 (
*1
)
„Životní prostředí — Směrnice 2000/76/ES — Spalování odpadů — Kvalifikace zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny — Pojmy ‚spalovací zařízení‘ a ‚spoluspalovací zařízení‘ “
Ve věci C-251/07,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 234 ES, podaná rozhodnutím Högsta domstolen (švédský nejvyšší soud) ze dne 7. května 2007, došlým Soudnímu dvoru dne 29. května 2007, v řízení
Gävle Kraftvärme AB
proti
Länsstyrelsen i Gävleborgs län,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení K. Lenaerts, předseda senátu, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász (zpravodaj), J. Malenovský a T. von Danwitz, soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
vedoucí soudní kanceláře: C. Strömholm, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 17. dubna 2008,
s ohledem na vyjádření předložená:
—
za švédskou vládu A. Falk, jako zmocněnkyní,
—
za rakouskou vládu E. Riedlem, jako zmocněncem,
—
za Komisi Evropských společenství J.-B. Laignelotem a P. Dejmek, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 22. května 2008,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/76/ES ze dne 4. prosince 2000 o spalování odpadů (Úř. věst. L 332, s. 91; Zvl. vyd. 15/05, s. 353).
2
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi Gävle Kraftvärme AB (dále jen „Gävle Kraftvärme“) a Länsstyrelsen i Gävleborgs län (prefektura Gävleborg, dále jen „prefektura“) ohledně žádosti o povolení provozovat zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny.
Právní rámec
3
Článek 3 odst. 1 směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), ve znění rozhodnutí Komise 96/350/ES ze dne 24. května 1996 (Úř. věst. L 135, s. 32; Zvl. vyd. 15/03, s. 59, dále jen „směrnice 75/442“), stanoví:
„Členské státy přijmou vhodná opatření na podporu:
a)
za prvé, předcházení nebo omezování vzniku odpadů a jejich škodlivosti […]
[…]
b)
za druhé:
—
využití odpadů prostřednictvím recyklace, opětovného použití, regenerace nebo každé jiné činnosti zaměřené na získávání druhotných surovin
nebo
—
používání odpadů jako zdroje energie.“
4
Směrnice 75/442 byla zrušena a kodifikována s účinností ode dne 17. května 2006 směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2006/12/ES ze dne 5. dubna 2006 o odpadech (Úř. věst. L 114, s. 9). Znění čl. 3 odst. 1 směrnice 75/442 bylo v zásadě v totožné verzi převzato do čl. 3 odst. 1 směrnice 2006/12.
5
Sedmý, třináctý a dvacátý čtvrtý bod odůvodnění směrnice 2000/76 uvádějí:
„(7)
[…] k dosažení vysoké úrovně ochrany životního prostředí a lidského zdraví [je] nutno stanovit a dodržovat přísné provozní podmínky, technické požadavky a mezní hodnoty emisí pro zařízení spalující nebo spoluspalující odpady ve Společenství. Tyto mezní hodnoty by měly přispět k prevenci nebo co největšímu omezení negativních účinků na životní prostředí a následně ohrožení lidského zdraví.
[…]
(13)
Dodržování mezních hodnot emisí stanovených v této směrnici by mělo být pokládáno za nezbytnou, ale nikoli postačující podmínku pro splnění požadavků směrnice [Rady] 96/61/ES [ze dne 24. září 1996 o integrované prevenci a omezování znečištění (Úř. věst. L 257, s. 26; Zvl. vyd. 15/03, s. 80)]. Splnění těchto požadavků může obsáhnout i přísnější mezní hodnoty emisí pro znečišťující látky předpokládané touto směrnicí, mezní hodnoty emisí pro další látky, další složky prostředí a další potřebné podmínky.
[…]
(24)
Požadavky na využití tepla vzniklého procesem spalování nebo spoluspalování a na minimalizaci a recyklaci zbytků vznikajících při provozu spalovacích nebo spoluspalovacích zařízení napomohou ke splnění cílů článku 3 směrnice 75/442/EHS, který se týká hierarchie priorit nakládání s odpady.“
6
Jak vyplývá z čl. 1 prvního pododstavce směrnice 2000/76, je cílem této směrnice předcházet negativním účinkům spalování a spoluspalování odpadu na životní prostředí, zejména znečišťování ovzduší, půdy a vod povrchových i podzemních, a z toho vyplývající ohrožení lidského zdraví, nebo tyto účinky podle možností omezit.
7
Druhý pododstavec uvedeného článku uvádí, že tohoto cíle bude dosaženo zejména přísnějšími provozními podmínkami a technickými požadavky a prostřednictvím mezních hodnot emisí pro zařízení na spalování a spoluspalování odpadů.
8
Výrazy „spalovací zařízení“ a „spoluspalovací zařízení“ jsou vymezeny v čl. 3 bodech 4 a 5 směrnice 2000/76 následovně:
„4)
‚spalovacím zařízením‘[se] rozumí stacionární nebo mobilní technická jednotka a zařízení určené k tepelnému zpracování odpadů, s využitím tepla vzniklého spalováním nebo bez něho. To zahrnuje spalování oxidací odpadu stejně jako další způsoby tepelného zpracování, jako je např. pyrolýza, zplynování nebo plazmové procesy, pokud jsou látky tímto zpracováním vzniklé následně spáleny.
Tato definice se vztahuje na areál a celé spalovací zařízení, včetně všech spalovacích linek, příjmu odpadu, skladování, zařízení pro předběžnou úpravu odpadů na místě, systém odpad-palivo a systém přívodu vzduchu, kotle, zařízení pro čištění spalin, místní zařízení pro zpracování nebo skladování zbytků a jímání odpadních vod, komín, zařízení a systémy pro řízení spalovacích podmínek a pro jejich monitorování a zaznamenávání;
5)
‚spoluspalovacím zařízením‘[se] rozumí stacionární nebo mobilní zařízení, jehož hlavním účelem je výroba energie nebo hmotných produktů, a
—
které využívá odpad jako normální nebo přídavné palivo; nebo
—
ve kterém je odpad tepelně zpracován za účelem jeho odstranění.
Pokud spoluspalování probíhá tak, že hlavním účelem zařízení není výroba energie nebo hmotných produktů, ale spíše tepelné zpracování odpadů, pokládá se takové zařízení za spalovnu ve smyslu odstavce 4.
Tato definice se vztahuje na areál a celé spalovací zařízení, včetně všech spalovacích linek, příjmu odpadu, skladování, zařízení pro předběžnou úpravu odpadů na místě, systém odpad-palivo a systém přívodu vzduchu, kotle, zařízení pro čištění spalin, místní zařízení pro zpracování nebo skladování zbytků a jímání odpadních vod, komín, zařízení a systémy pro řízení spalovacích podmínek a pro jejich monitorování a zaznamenávání“.
9
Článek 3 bod 12 směrnice 2000/76 vymezuje pojem „povolení“ takto:
„písemné rozhodnutí (nebo několik písemných rozhodnutí) vydané příslušným orgánem, jímž se povoluje provoz zařízení za jistých podmínek, které zaručují, že zařízení splňuje všechny požadavky této směrnice. Povolení se může týkat jednoho nebo více zařízení nebo částí zařízení provozovaných v téže lokalitě týmž provozovatelem“.
10
Článek 4 odst. 2 uvedené směrnice stanoví:
„Aniž je dotčena směrnice 96/61/ES, žádost o povolení provozovat spalovací nebo spoluspalovací zařízení musí obsahovat popis opatření určených k zajištění toho, že:
[…]
b)
teplo vznikající při procesech spalování nebo spoluspalování je podle možností využíváno, např. kombinovanou výrobou tepla a elektřiny, výrobou technologické páry nebo dálkovým vytápěním;
[…]“
11
Článek 6 odstavce 1 až 3 a 6 téže směrnice stanoví:
„1.   Spalovací zařízení musí být provozována s cílem dosáhnout takové úrovně spalování, aby obsah celkového organického uhlíku ve strusce a ve zbytkovém popelu byl nižší než 3 % nebo aby jejich ztráty po spálení byly nižší než 5 % hmotnosti suchého materiálu. Podle potřeby musí být použity vhodné metody předběžné úpravy odpadu.
Spalovací zařízení musí být navržena, vybavena, postavena a provozována tak, aby byl plyn vznikající při procesu ohřát, po posledním vstřiku spalovacího vzduchu, řízeným a stejnoměrným způsobem i za nejméně příznivých podmínek, na teplotu 850 °C, měřeno v blízkosti vnitřní stěny nebo v jiném reprezentativním místě spalovací komory schváleném příslušným orgánem, na dobu dvou sekund. Pokud je spalován nebezpečný odpad s obsahem halogenovaných organických látek (vyjádřených jako chlor) vyšším než 1 %, musí tato teplota dosáhnout 1100 °C na dobu nejméně dvou sekund.
Každá linka spalovacího závodu či zařízení musí být vybavena nejméně jedním pomocným hořákem. Tento hořák se musí automaticky zapnout, pokud teplota spalin po posledním vstřiku spalovacího vzduchu poklesne pod stanovenou teplotu 850 °C nebo 1100 °C podle spalovaného odpadu. Tento hořák musí být rovněž využíván během uvádění zařízení do provozu a jeho odstavování s cílem zajistit, že příslušná úroveň teploty (850 °C nebo 1100 °C podle spalovaného odpadu) bude ve spalovací komoře udržena po celou tuto dobu, dokud je ve spalovací komoře nějaký nespálený odpad.
Během uvádění zařízení do provozu a jeho odstavování nebo pokud teplota ve spalovací komoře poklesne pod příslušnou stanovenou úroveň (850 °C nebo 1100 °C podle spalovaného odpadu), nesmí pomocný hořák spalovat palivo, které může způsobit emise vyšší, než jsou emise vznikající spalováním plynového oleje, definované v čl. 1 odst. 1 směrnice Rady 75/716/EHS [ze dne 24. listopadu 1975 o sbližování zákonů členských států týkajících se obsahu síry v některých kapalných palivech (Úř. věst. L 307, s. 22)], zkapalněného plynu nebo zemního plynu.
2.   Spoluspalovací zařízení musí být navržena, vybavena, postavena a provozována tak, aby byl plyn vznikající při procesu ohřát, po posledním vstřiku spalovacího vzduchu, řízeným a stejnoměrným způsobem i za nejméně příznivých podmínek na teplotu 850 °C na dobu dvou sekund. Pokud je spoluspalován nebezpečný odpad s obsahem halogenovaných organických látek (vyjádřených jako chlor) vyšším než 1 %, musí tato teplota dosáhnout 1100 °C.
3.   Zařízení pro spalování a spoluspalování musí mít a provozovat automatický systém, který zabrání přívodu odpadu:
a)
při uvádění do provozu, dokud není dosaženo stanovené teploty 850 °C nebo 1100 °C (podle spalovaného odpadu) nebo teploty stanovené podle odstavce 4;
b)
kdykoli není dodržena stanovená teplota 850 °C nebo 1100 °C (podle spalovaného odpadu) nebo teplota stanovená podle odstavce 4;
c)
kdykoli nepřetržitá měření požadovaná touto směrnicí prokážou, že je v důsledku poruch nebo selhání čisticích zařízení překročena jakákoli mezní hodnota emisí.
[…]
6.   Veškeré teplo vznikající při spalování nebo spoluspalování musí být využito v co největší míře.“
12
Článek 7 směrnice 2000/76, ve spojení s přílohami II a V této směrnice, stanoví mezní hodnoty emisí do ovzduší pro spalovací zařízení i pro spoluspalovací zařízení. Podle odst. 2 druhého pododstavce uvedeného článku se mezní hodnoty emisí do ovzduší, které se použijí na spalovací zařízení, použijí rovněž na spoluspalovací zařízení, v nichž více než 40 % tepla vznikajícího spalováním pochází z nebezpečných odpadů.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
13
Gävle Kraftvärme AB je společnost náležející ke skupině Gävle Energi, jež patří akciové společnosti, kterou vlastní obec Gävle. Obec provozuje zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny Johannes, které je základním výrobním zařízením v síti dálkového vytápění Gävle vyrábějícím současně teplo a elektrickou energii.
14
Protože Gävle Kraftvärme plánovala rozšíření tohoto zařízení, podala k Östersunds tingsrätt, miljödomstolen (oddělení soudu prvního stupně v Östersund příslušné pro oblast životního prostředí) žádost o povolení výkonu činnosti zahrnující celkový maximální tepelný výkon v rámci uvedeného zařízení v rozsahu 170 MW. Tato žádost se týká obzvláště následujících bodů:
—
povolení nadále provozovat dosavadní kotel na tuhá paliva (kotel č. 1) s celkovým tepelným výkonem 85 MW;
—
instalace a uvedení do provozu nového kotle na odpady s celkovým maximálním tepelným výkonem 50 MW (kotel č. 2) a
—
instalace a uvedení do provozu nového kotle na biopaliva s celkovým maximálním tepelným výkonem 85 MW (kotel č. 3).
15
Uvedená žádost směřovala ještě k dalším změnám, které se jevily jako nezbytné po rozšíření plánované činnosti.
16
Při podání této žádosti nebyl ještě s konečnou platností stanoven přesný způsob tohoto rozšíření. Gävle Kraftvärme mohla buď přistoupit k vybudování kotle č. 2 a vybudovat kotel č. 3 pouze v případě potřeby, nebo kotel č. 2 nebudovat a přistoupit spíše k vybudování kotle č. 3. V každém případě neměl kombinovaný výkon překročit 85 MW.
17
Ve své žádosti o povolení tvrdila Gävle Kraftvärme, že jak kotel č. 1, tak kotel č. 2 mohou být kvalifikovány jako „spoluspalovací zařízení“. Prefektura, která se vyslovila ve prospěch této žádosti, však dotčenou činnost považovala spíše za spalování odpadů. Soud prvního stupně potvrdil kvalifikaci navrženou Gävle Kraftvärme, když měl za to, že hlavním účelem zařízení je výroba energie.
18
Prefektura napadla toto rozhodnutí u Svea Hovrätt, Miljööverdomstolen oddělení odvolacího soudu ve Svea příslušné pro oblast životního prostředí), přičemž uvedla, že kotel č. 1 má být kvalifikován jako „spoluspalovací zařízení“, zatímco kotel č. 2 má být kvalifikován jako „spalovací zařízení“; uvedený soud tyto kvalifikace přijal.
19
Gävle Kraftvärme podala proti tomuto rozhodnutí kasační opravný prostředek k Högsta domstolen (nejvyšší soud), přičemž tvrdila, že odvolací soud nesprávně posuzoval kotle samostatně.
20
Předkládající soud uvádí, že kvalifikace zařízení je důležitá, neboť požadavky na provozování jsou odlišné podle typu zařízení, o něž se jedná. V důsledku toho se soud, maje za to, že řešení sporu v původním řízení závisí na výkladu práva Společenství, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba při výkladu směrnice […] 2000/76/ES […] vycházet z toho, že pokud zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny sestává z několika jednotek (kotlů), je nutno každou jednotku posuzovat jako jedno zařízení, nebo posuzovat zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny jako celek?
2)
Je při výkladu směrnice [2000/76] třeba kvalifikovat zařízení, které je vybudováno pro spalování odpadů, jehož hlavním účelem je nicméně výroba energie, jako spalovací zařízení, nebo jako spoluspalovací zařízení?“
K předběžným otázkám
K první otázce
21
Pojmy „spalovací zařízení“ a „spoluspalovací zařízení“ jsou vymezeny v čl. 3 bodech 4 a 5 směrnice 2000/76.
22
V rámci uvedeného čl. 3 bodu 4 je zařízení vymezeno jako „technická jednotka a zařízení“.
23
Výraz „zařízení“ není v rámci definice „spoluspalovacího zařízení“ uvedené v čl. 3 bodě 5 směrnice 2000/76 vysvětlen, ale je zjevné, že toto ustanovení odkazuje implicitně na předcházející bod téhož článku. Ze znění uvedeného bodu 5 totiž vyplývá, že definice „spoluspalovacího zařízení“ vychází z pojmu „spalovací zařízení“ obsaženého v uvedeném čl. 3 bodě 4 a že se tato ustanovení neliší, pokud jde o souhrn technických prvků, které musí být pro účely kvalifikace spalovací jednotky zohledněny.
24
Základní technické prvky spalovacího a spoluspalovacího zařízení jsou uvedeny v čl. 3 bodě 4 druhém pododstavci a v bodě 5 třetím pododstavci směrnice 2000/76. K těmto prvkům patří „kotel“. Jak zdůraznila generální advokátka v bodě 20 svého stanoviska, na rozdíl od ostatních uvedených prvků, které se vyskytují v množném čísle, je výraz „kotel“ (a ještě výraz „komín“) uveden v čísle jednotném.
25
Znění čl. 3 bodů 4 a 5 směrnice 2000/76 svědčí tedy ve prospěch výkladu, podle něhož představuje každý jednotlivý kotel se svým příslušenstvím samostatné zařízení ve smyslu této směrnice.
26
Tento výklad je podpořen systematikou a účelem směrnice 2000/76.
27
Pokud jde jednak o systematiku směrnice, je nesporné, že spalovací a spoluspalovací zařízení podléhají odlišným pravidlům, co se týče provozních podmínek, jakož i mezních hodnot emisí do ovzduší, které jsou pro ně použitelné. Obecně podléhají spoluspalovací zařízení méně přísným pravidlům.
28
Co se týče zvláště provozních podmínek, pak podmínky použitelné na spalovací zařízení zahrnují požadavky ohledně obsahu celkového organického uhlíku ve zbytkovém popelu a ve strusce, jakož i ohledně jejich ztráty po spálení, které pro spoluspalovací zařízení stanoveny nejsou. Krom toho pro oba typy zařízení sice uvedené podmínky obsahují určité požadavky týkající se teploty spalin v průběhu přísunu odpadu, nicméně pouze spalovací zařízení musí být vybavena nejméně jedním pomocným hořákem.
29
Jak uvedla generální advokátka v bodě 21 svého stanoviska, některá pravidla pro spalovací zařízení se mohou použít pouze na jednotlivé kotle. Z toho vyplývá, že výklad, podle nějž musí být ve spoluspalovacím zařízení každý kotel považován za samostatné zařízení, je v souladu se systematikou směrnice 2000/76.
30
Takový závěr je navíc potvrzen pravidly upravujícími získání povolení k provozování spalovacího nebo spoluspalovacího zařízení. Článek 3 bod 12 směrnice 2000/76 totiž výslovně stanoví předpoklad, podle něhož se povolení týká více různých zařízení provozovaných v téže lokalitě týmž provozovatelem.
31
Co se dále týče účelu směrnice 2000/76, vyplývá z jejího článku 1, že jejím cílem je předcházet negativním účinkům spalování a spoluspalování odpadu na životní prostředí, nebo tyto účinky podle možností omezit stanovením přísnějších provozních podmínek a technických požadavků, jakož i mezních hodnot emisí.
32
Jak uvedly rakouská vláda a Komise Evropských společenství ve svých vyjádřeních, je výklad směrnice 2000/76, který vylučuje samostatnou kvalifikaci každého kotle, způsobilý tento účel ohrozit. Kdyby zařízení na kombinovanou výrobu tepla a elektřiny zahrnující jednotku spalování i jednotku spoluspalování bylo kvalifikováno jako celek jako „spoluspalovací zařízení“, mohlo by se takové zařízení vyhnout přísnějším povinnostem, které se uplatňují na spalovací zařízení.
33
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na první otázku odpovědět tak, že pokud zařízení na kombinovanou výrobou tepla a elektřiny zahrnuje více kotlů, je třeba každý kotel včetně jeho příslušenství považovat pro účely použití směrnice 2000/76 za samostatné zařízení.
Ke druhé otázce
34
Podle čl. 3 bodu 4 prvního pododstavce směrnice 2000/76 je spalovacím zařízením každé zařízení určené k tepelnému zpracování odpadů.
35
Podle bodu 5 prvního pododstavce téhož článku musí být zařízení, jehož hlavním účelem je výroba energie nebo hmotných produktů a které využívá odpad jako normální nebo přídavné palivo nebo ve kterém je odpad tepelně zpracován za účelem jeho odstranění, považováno za spoluspalovací zařízení.
36
Druhý pododstavec uvedeného čl. 3 bodu 5 uvádí, že pokud spoluspalování probíhá tak, že hlavním účelem zařízení není výroba energie nebo hmotných produktů, ale spíše tepelné zpracování odpadů, pokládá se takové zařízení za „spalovací zařízení“ ve smyslu bodu 4 téhož článku.
37
Ze znění těchto ustanovení jasně vyplývá, že spoluspalovací zařízení představuje zvláštní formu spalovacího zařízení a že otázku, zda zařízení je spalovacím, nebo spoluspalovacím zařízením, je třeba posoudit podle jeho hlavního účelu.
38
Je třeba upřesnit, že posouzení hlavního účelu zařízení se týká faktických prvků, jež existují v okamžiku tohoto posuzování, a sice výkonu a chodu tohoto zařízení, nebo pokud dotčené zařízení není dosud vybudováno, základu pro plán, se zřetelem k němuž bylo požádáno o povolení provozu.
39
Ve svém písemném vyjádření tvrdí švédská vláda, že přístup ke kvalifikaci zařízení, který se zakládá výlučně na jeho základním účelu, představuje nebezpečí, že bude obcházen účel směrnice 2000/76. Mnohá spalovací zařízení, která byla původně navržena a vybudována ke spalování odpadů, mohou totiž být překvalifikována na spoluspalovací zařízení, když je zachycené teplo používáno k výrobě energie. Tyto jednotky se takto vyhýbají přísnějším podmínkám použitelným pro spalovací zařízení. Podle této vlády je k rozlišení obou druhů zařízení třeba opírat se spíše o účel, k němuž byla dotčená jednotka vybudována.
40
Takový výklad však nemůže být přijat. Zaprvé je zde rozpor s jasným zněním směrnice 2000/76. Jak uvedla Komise ve svých vyjádřeních před Soudním dvorem, z výslovného znění čl. 3 bodu 5 této směrnice vyplývá, že spoluspalovací zařízení se odlišují od zařízení spalovacích právě svým hlavním účelem. Toto ustanovení naopak nestanoví žádné kritérium, pokud jde o cíl, s nímž bylo zařízení budováno.
41
Zadruhé, jak vyplývá z dvacátého čtvrtého bodu odůvodnění uvedené směrnice, jakož i z čl. 3 odst. 1 písm. b) směrnic 75/442 a 2006/12, právní úprava Společenství v oblasti odpadů směřuje v nejvyšší možné míře k podpoře využití odpadů a obzvlášť k jejich použití jako zdroje energie. Příliš restriktivní výklad pojmu „spoluspalovací zařízení“ by byl tedy způsobilý ohrozit tento účel. Použití přísnějších pravidel pro zařízení, jejichž hlavním účelem je skutečně výroba energie nebo hmotných produktů, by totiž mohlo odradit provozovatele těchto jednotek od zahájení či pokračování v takové činnosti.
42
Zatřetí je třeba zdůraznit, že skutečnost, že zařízení uskutečňuje výrobu energie spalováním odpadů v omezeném rozsahu, není sama o sobě postačující k tomu, aby je bylo možno považovat za jednotku, jejímž hlavním účelem je výroba energie nebo hmotných produktů. Uvedený dvacátý čtvrtý bod odůvodnění, jakož i čl. 4 odst. 2 písm. b) a čl. 6 odst. 6 směrnice 2000/76 totiž výslovně počítají s tím, že podle možností má být využito teplo vyrobené nejen během procesu spoluspalování, ale rovněž během procesu spalování.
43
A konečně je třeba připomenout, že směrnice 2000/76 ukládá přísné podmínky pro oba typy zařízení a stanoví zvláštní ochranná opatření pro spoluspalovací zařízení. Například podle čl. 7 odst. 2 druhého pododstavce této směrnice se mezní hodnoty emisí stanovené pro spalovací zařízení použijí rovněž pro spoluspalovací zařízení, pokud více než 40 % vznikajícího tepla pochází z nebezpečných odpadů. Jak navíc vyplývá z třináctého bodu odůvodnění této směrnice, pokud zařízení, na něž se tato směrnice vztahuje, spadají z důvodu svého výkonu rovněž do oblasti působnosti směrnice 96/61, musí rovněž respektovat ustanovení posledně zmíněné směrnice, zejména pokud jde o mezní hodnoty emisí.
44
Jak uvedla generální advokátka v bodech 43 až 47 svého stanoviska, hlavní účel spalovací jednotky musí objektivním způsobem vyplývat z několika faktických prvků.
45
V rámci takového posouzení je úkolem příslušných orgánů přezkoumat zvláštní okolnosti každého zařízení. Zejména je třeba zohlednit rozsah výroby energie nebo hmotných produktů se zřetelem k množství spalovaného odpadu v dotčeném zařízení, jakož i stabilitu nebo kontinuitu této výroby.
46
Vzhledem k výše uvedenému je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že zařízení musí být kvalifikováno jako „spalovací zařízení“, nebo „spoluspalovací zařízení“ ve smyslu čl. 3 bodů 4 a 5 směrnice 2000/76 podle svého hlavního účelu. Je věcí příslušných orgánů, aby identifikovaly tento účel na základě posouzení faktických prvků existujících v okamžiku, kdy je toto posuzování prováděno. V rámci takového posuzování je třeba zohlednit zejména rozsah výroby energie nebo hmotných produktů vyrobených dotčeným zařízením se zřetelem k množství spalovaného odpadu v tomto zařízení, jakož i stabilitu nebo kontinuitu této výroby.
K nákladům řízení
47
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)
Pokud zařízení na kombinovanou výrobou tepla a elektřiny zahrnuje více kotlů, je třeba každý kotel včetně jeho příslušenství považovat pro účely použití směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/76 o spalování odpadů za samostatné zařízení.
2)
Zařízení musí být kvalifikováno jako „spalovací zařízení“, nebo „spoluspalovací zařízení“ ve smyslu čl. 3 bodů 4 a 5 směrnice 2000/76 podle svého hlavního účelu. Je věcí příslušných orgánů, aby identifikovaly tento účel na základě posouzení faktických prvků existujících v okamžiku, kdy je toto posuzování prováděno. V rámci takového posuzování je třeba zohlednit zejména rozsah výroby energie nebo hmotných produktů vyrobených dotčeným zařízením se zřetelem k množství spalovaného odpadu v tomto zařízení, jakož i stabilitu nebo kontinuitu této výroby.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: švédština.