62022CJ0394
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (druhého senátu)
14. listopadu 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v občanských věcech – Příslušnost a výkon soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech – Nařízení (EU) č. 1215/2012 – Působnost – Článek 1 odst. 2 písm. b) – Vyloučení – Pojem ‚insolvenční a podobná řízení‘ – Žaloba přímo vyplývající z úpadkového řízení a úzce s ním související – Žaloba na zaplacení pohledávky podaná po prohlášení úpadku dlužnické společnosti a po přihlášení této pohledávky do úpadkového řízení – Nařízení (ES) č. 1346/2000“
Ve věci C‑394/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím hof van beroep te Antwerpen (Odvolací soud v Antverpách, Belgie) ze dne 7. června 2022, došlým Soudnímu dvoru dne 15. června 2022, v řízení
Oilchart International NV
proti
O. W. Bunker (Netherlands) BV,
ING Bank NV,
SOUDNÍ DVŮR (druhý senát),
ve složení: F. Biltgen (zpravodaj), předseda prvního senátu vykonávající funkci předsedy druhého senátu, M. L. Arastey Sahún, předsedkyně pátého senátu, a J. Passer, soudce,
generální advokátka: L. Medina,
za soudní kancelář: A. Lamote, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 1. února 2024,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Oilchart International NV: E. Van den Wijngaert, advocaat,
–
za ING Bank NV: D. Arts, T. Mertens, L. Rasking a E. Ulrix, advocaten,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman a M. H. S. Gijzen, jako zmocněnkyně,
–
za Evropskou komisi: S. Noë a W. Wils, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 18. dubna 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1) ve spojení s čl. 3 odst. 1 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000 ze dne 29. května 2000 o úpadkovém řízení (Úř. věst. 2000, L 160, s. 1; Zvl. vyd. 19/01, s. 191).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Oilchart International NV (dále jen „Oilchart“), společností založenou podle belgického práva, na straně jedné a O. W. Bunker Netherland BV (dále jen „OWB“) a ING Bank NV (dále jen „ING“), společnostmi založenými podle nizozemského práva, na straně druhé ve věci vymáhání plnění z neuhrazené faktury vystavené za zásobování pohonnými látkami společností Oilchart na účet společnosti OWB, ve vztahu k níž byl prohlášen úpadek.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 1346/2000
3
Body 2 a 6 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 uvádějí:
„(2)
Řádné fungování vnitřního trhu vyžaduje, aby mezinárodní úpadková řízení probíhala účinně […]
[…]
(6)
V souladu se zásadou proporcionality se toto nařízení omezuje na ustanovení, která upravují příslušnost pro zahájení úpadkových řízení a rozhodnutí, která jsou učiněna přímo na základě úpadkových řízení a s takovými řízeními úzce souvisí. Kromě toho obsahuje toto nařízení ustanovení, která se týkají uznávání takových rozhodnutí a rozhodného práva, které [která] tyto zásady rovněž splňují.“
4
Článek 3 tohoto nařízení, nadepsaný „Mezinárodní příslušnost“, v odstavci 1 stanoví:
„Soudy členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, jsou příslušné k zahájení úpadkového řízení. V případě společnosti nebo právnické osoby se za místo, kde jsou soustředěny hlavní zájmy, považuje sídlo, pokud není prokázán opak.“
5
Článek 4 uvedeného nařízení, nadepsaný „Rozhodné právo“, zní takto:
„1.   Pokud toto nařízení nestanoví jinak, je právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky právo toho členského státu, na jehož území bylo úpadkové řízení zahájeno (dále jen ‚stát, který řízení zahájil‘).
2.   Právo státu, který řízení zahájil, určuje podmínky pro zahájení tohoto řízení, jeho vedení a skončení. Určuje zejména,
a)
proti kterým typům dlužníků může být insolvenční řízení zahájeno;
b)
majetek, který tvoří část [součást] majetkové podstaty, a způsob nakládání s majetkem, který dlužník nabyl po zahájení úpadkového řízení;
c)
oprávnění dlužníka a správce podstaty;
[…]
e)
účinky úpadkového řízení na probíhající smlouvy, jejichž smluvní stranou je dlužník;
f)
účinky úpadkového řízení na řízení zahájená jednotlivými věřiteli, s výjimkou probíhajících soudních řízení;
g)
pohledávky, které mají být přihlášeny proti dlužníkově [dlužníkovu] majetku, a způsob nakládání s pohledávkami, které vznikly po zahájení úpadkového řízení;
h)
pravidla pro přihlašování, prověřování a přiznávání [uznávání] pohledávek;
[…]
m)
pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele.“
6
Nařízení č. 1346/2000 bylo zrušeno nařízením Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/848 ze dne 20. května 2015 o insolvenčním řízení (Úř. věst. 2015, L 141, s. 19). Podle čl. 84 odst. 2 posledně uvedeného nařízení se však nařízení č. 1346/2000 nadále použije na úpadková řízení zahájená před 26. červnem 2017.
Nařízení č. 1215/2012
7
Body 10 a 21 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 uvádějí:
„(10)
Oblast působnosti tohoto nařízení by měla zahrnovat všechny hlavní věci spadající do oblasti občanského a obchodního práva kromě určitých přesně stanovených záležitostí […].
[…]
(21)
V zájmu harmonického výkonu spravedlnosti je nezbytné minimalizovat možnost souběžných řízení a zajistit, aby v různých členských státech nebyla vydána vzájemně neslučitelná rozhodnutí. […]“
8
Článek 1 odst. 1 a čl. 1 odst. 2 písm. b) tohoto nařízení znějí následovně:
„1.   Toto nařízení se vztahuje na věci občanské a obchodní bez ohledu na druh soudu. Nevztahuje se zejména na daňové, celní či správní věci ani na odpovědnost státu za jednání a opominutí při výkonu státní moci (acta iure imperii).
2.   Toto nařízení se nevztahuje na:
[…]
b)
insolvenční řízení a podobná řízení.“
9
Článek 28 odst. 1 nařízení uvádí:
„Pokud je žalovaný, který má bydliště v jednom členském státu, žalován před soudem jiného členského státu, a řízení před tímto soudem se neúčastní, prohlásí soud bez návrhu, že není příslušný, nevyplývá-li jeho příslušnost z tohoto nařízení.“
Nizozemské právo
10
Článek 25 Wet op het faillissement en desurance van betaling (zákon o insolvenci a odkladu plateb) ze dne 30. září 1893 (Stb. 1893, č. 140, dále jen „NFW“) zní následovně:
„1.   Žaloby týkající se práv nebo povinností, které jsou součástí majetkové podstaty, se podávají jak vůči insolvenčnímu správci, tak jeho prostřednictvím.
2.   Jsou-li tyto žaloby podány dlužníkem v úpadku nebo dlužník v úpadku v řízení o těchto žalobách pokračuje nebo směřují-li proti tomuto dlužníkovi a vedou k vydání rozsudku proti němu, nemá tento rozsudek právní účinky vůči majetkové podstatě.“
11
Článek 26 NFW stanoví:
„Žaloby směřující k uspokojení závazku z majetkové podstaty lze během úpadkového řízení podat proti úpadci pouze způsobem stanoveným v článku 110.“
12
Článek 110 NFW zní:
„Pohledávky se přihlašují insolvenčnímu správci ve formě faktur nebo jiných písemných prohlášení, v nichž se uvede povaha a výše pohledávky, spolu s podpůrnými doklady nebo jejich kopiemi a prohlášením, zda se uplatňuje přednostní právo, zástavní právo, hypotéka nebo zadržovací právo. […]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
13
V rámci souboru smluv o dodávkách pohonných hmot pro námořní plavidla dodala Oilchart na účet společnosti OWB dne 21. října 2014 pohonné hmoty lodi Evita K., kotvící v přístavu Sluiskil (Nizozemsko).
14
Dne 22. října 2014 vystavila Oilchart společnosti OWB fakturu na částku 116471,45 amerického dolaru (USD) (přibližně 107229,44 eura). Tato faktura zůstala nezaplacena.
15
Rozsudkem rechtbank te Rotterdam (Soud prvního stupně v Rotterdamu, Nizozemsko) ze dne 21. listopadu 2014 byl vyhlášen úpadek společnosti OWB.
16
Oilchart předložila pohledávku vyplývající z uvedené nezaplacené faktury k ověření insolvenčním správcům společnosti OWB.
17
Z důvodu řady nezaplacených faktur nechala Oilchart provést zajištění některých námořních lodí, pro které dodala pohonné hmoty. Za účelem zrušení těchto zajištění byly společnosti Oilchart poskytnuty záruky, přičemž o plnění z nich bylo možné žádat na základě soudního rozhodnutí nebo rozhodčího nálezu vydaných v Belgii proti OWB nebo majiteli dotčené lodi.
18
Dne 11. března 2015 podala Oilchart u rechtbank van koophandel te Antwerpen (Obchodní soud v Antverpách, Belgie) proti společnosti OWB žalobu, kterou chtěla dosáhnout úhrady mj. uvedené nezaplacené faktury. ING Bank, již byla společností OWB pohledávka postoupena protihodnotou za poskytnutí úvěrové linky, dobrovolně vstoupila do řízení o uvedené žalobě.
19
Uvedený soud sice uznal svou příslušnost k rozhodnutí o uvedené žalobě, avšak rozsudkem ze dne 15. března 2017 ji na základě nizozemského úpadkového práva prohlásil za nepřípustnou.
20
Dne 16. května 2017 podala Oilchart proti uvedenému rozsudku odvolání k hof van beroep te Antwerpen (Odvolací soud v Antverpách, Belgie), který je předkládajícím soudem.
21
Vzhledem k tomu, že se OWB jednání před rechtbank van koophandel te Antwerpen (Obchodní soud v Antverpách) ani před předkládajícím soudem nezúčastnila, měl posledně uvedený soud za to, že musí v souladu s čl. 28 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 posoudit svou mezinárodní příslušnost.
22
S odkazem na judikaturu Soudního dvora se předkládající soud zabývá tím, zda je žaloba podaná společností Oilchart proti OWB založena na obecných pravidlech občanského a obchodního práva ve smyslu čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1215/2012, anebo na zvláštních pravidlech úpadkového řízení.
23
V tomto ohledu předkládající soud upřesňuje, že žaloba společnosti Oilchart proti OWB byla podána po zahájení úpadkového řízení, a aniž ho zohledňovala, a to na základě zvláštního ustanovení nizozemských právních předpisů v oblasti úpadku, tj. čl. 25 odst. 2 NFW, který se týká žalob souvisejících nikoliv s majetkovou podstatou, ale s osobními zájmy úpadce, a nikoli na základě odstavce 1 uvedeného článku, který se přímo týká majetkové podstaty.
24
Podle uvedeného soudu musí být přesná povaha žaloby podané společností Oilchart a možnost podat ji proti společnosti v úpadku zkoumány s ohledem na odchylná ustanovení nizozemského úpadkového práva, a nikoli s ohledem na obecná pravidla občanského a obchodního práva. V rámci určení mezinárodní příslušnosti předkládajícího soudu, které tomuto zkoumání předchází, se uvedený soud nicméně zabývá tím, zda žaloba, o niž se jedná ve věci v původním řízení, nemá úzkou spojitost s úpadkovým řízením, takže k rozhodnutí o ní by byl příslušný toliko soud, u něhož bylo zahájeno úpadkové řízení.
25
Mimoto se uvedený soud zabývá tím, zda čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 brání ustanovení vnitrostátního práva, které umožňuje věřiteli podat v členském státě žalobu na zaplacení pohledávky, kterou již uplatňuje vůči majetkové podstatě v jiném členském státě.
26
Za těchto podmínek se hof van beroep te Antwerpen (Odvolací soud v Antverpách, Belgie) rozhodl řízení přerušit a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení [č. 1215/2012] ve spojení s čl. 3 odst. 1 nařízení [č. 1346/2000] vykládat v tom smyslu, že do pojmu ‚insolvenční řízení a podobná řízení‘ uvedeného v čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1215/2012 spadá rovněž řízení, ve kterém je pohledávka v žalobě popsána jako samostatná pohledávka z dodání zboží a služeb, aniž je zmíněn úpadek, který byl ve vztahu k žalovanému vyhlášen, třebaže skutečný právní základ žaloby spočívá ve zvláštních odchylných ustanoveních nizozemského úpadkového práva (čl. 25 odst. 2 [NFW]), a ve kterém
–
je třeba rozhodnout, zda je takovou pohledávku třeba považovat za přezkoumatelnou (článek 26 NFW ve spojení s jeho článkem 110), nebo za nepřezkoumatelnou (čl. 25 odst. 2 NFW),
–
to, zda obě řízení mohou být zahájena současně a zda s přihlédnutím ke specifickým právním důsledkům plynoucím z každého z nich (včetně možnosti požadovat plnění z bankovní záruky vystavené po prohlášení úpadku) jedno nevylučuje druhé, je zřejmě řešeno zvláštními pravidly nizozemského úpadkového práva?
[…]
2)
Je možné ustanovení čl. 25 odst. 2 NFW považovat za slučitelná s čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 v rozsahu, v němž umožňuje zahájit takové řízení (čl. 25 odst. 2 NFW) před soudem jiného členského státu namísto uplatnění pohledávky před úpadkovým soudem členského státu, v němž došlo k prohlášení úpadku?“
Řízení před Soudním dvorem
27
Dne 31. března 2023 zaslal Soudní dvůr předkládajícímu soudu žádost o informace o věcných a právních aspektech věci v původním řízení, na kterou posledně uvedený soud odpověděl dne 28. dubna 2023.
28
Dne 11. července 2023 se Soudní dvůr předkládajícího soudu dotázal, zda s ohledem na okolnost, že Oilchart vzala žalobu v původním řízení zpět, na své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce trvá.
29
Rozsudkem ze dne 27. listopadu 2023 informoval předkládající soud Soudní dvůr, že řízení před ním stále probíhá, jelikož zpětvzetí žaloby společností Oilchart bylo zamítnuto.
K předběžným otázkám
K první otázce
30
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1215/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že se použije na žalobu podanou v členském státě proti určité společnosti a znějící na zaplacení za dodané zboží, ve které se nezmiňuje úpadkové řízení, které bylo již dříve proti této společnosti zahájeno v jiném členském státě, ani skutečnost, že pohledávka již byla přihlášena do tohoto úpadkového řízení.
31
Konkrétně je třeba určit, zda se na takovou žalobu vztahuje čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1215/2012, který z jeho působnosti vylučuje insolvenční a podobná řízení. V případě kladné odpovědi by tato žaloba spadala do věcné působnosti nařízení č. 1346/2000, jehož čl. 3 odst. 1 přiznává soudům členského státu, na jehož území jsou soustředěny hlavní zájmy dlužníka, výlučnou mezinárodní příslušnost k zahájení hlavního úpadkového řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. prosince 2019, Tiger a další, C‑493/18, EU:C:2019:1046, body 23, 25 a 29, jakož i citovaná judikatura).
32
Pokud jde o působnosti nařízení č. 1215/2012 a č. 1346/2000, Soudní dvůr již totiž rozhodl, že tato nařízení musí být vykládána tak, aby bylo zabráněno nejen jakémukoli překrývání právních pravidel, která tyto akty obsahují, ale rovněž jakémukoliv právnímu vakuu. Žaloby vyloučené z působnosti nařízení č. 1215/2012 na základě jeho čl. 1 odst. 2 písm. b) z důvodu, že se týkají „insolvenčních a podobných řízení“, spadají do působnosti nařízení č. 1346/2000. Nařízení č. 1215/2012 se pak symetricky vztahuje na žaloby, které nespadají do působnosti čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 24, a ze dne 18. září 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, bod 33 a citovaná judikatura).
33
Soudní dvůr rovněž zdůraznil, jak vyplývá zejména z bodu 10 odůvodnění nařízení č. 1215/2012, že úmyslem unijního zákonodárce bylo zavést širokou definici pojmu „občanské a obchodní věci“ obsaženého v čl. 1 odst. 1 nařízení, a přiznat tedy tomuto nařízení širokou působnost. Naproti tomu působnost nařízení č. 1346/2000 nesmí být v souladu s bodem 6 jeho odůvodnění vykládána široce (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. prosince 2017, Valach a další, C‑649/16, EU:C:2017:986, bod 25, jakož i ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 25 a citovaná judikatura).
34
Na základě těchto zásad Soudní dvůr rozhodl, že působnost obou nařízení je jasně vymezena a že jsou z působnosti nařízení č. 1215/2012 vyloučeny pouze žaloby, které vyplývají přímo z úpadkového řízení a které s ním úzce souvisejí. Pouze tyto žaloby proto spadají do působnosti nařízení č. 1346/2000 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 26, a ze dne 18. září 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, bod 34 a citovaná judikatura).
35
Toto dvojí kritérium, které je uvedeno v bodě 6 odůvodnění nařízení č. 1346/2000 pro účely vymezení cíle nařízení, bylo ostatně doslovně převzato nařízením 2015/848, které ale není ve věci v původním řízení použitelné ratione temporis, když v článku 6, nadepsaném „Příslušnost pro projednání žalob přímo vyplývajících z insolvenčního řízení a úzce s ním souvisejících“, stanoví, že soudy členského státu, na jehož území bylo zahájeno insolvenční řízení, jsou příslušné pro projednání žalob, které přímo vyplývají z insolvenčního řízení a úzce s ním souvisejí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 27).
36
Ve světle výše uvedených úvah je tedy třeba určit, zda žaloba na zaplacení dodaného zboží podaná proti společnosti v úpadkovém řízení toto dvojí kritérium splňuje.
37
Pokud jde o první kritérium, k určení, zda žaloba vyplývá přímo z úpadkového řízení, je třeba uvést, že z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že určující skutečností pro rozhodnutí, do které oblasti žaloba spadá, je nikoliv procesní kontext žaloby, nýbrž základ o který se po právní stránce opírá. Podle tohoto přístupu je nutno zkoumat, zda právo nebo povinnost, které jsou základem žaloby, plynou z obecných pravidel občanského a obchodního práva, nebo z pravidel odchylných, která jsou specifická pro úpadková řízení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 28; ze dne 18. září 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, bod 33, a ze dne 4. prosince 2019, Tiger a další, C‑493/18, EU:C:2019:1046, bod 27 a citovaná judikatura).
38
Soudní dvůr tak rozhodl, že žaloba podaná na základě výhrady vlastnictví podaná prodávajícím proti kupujícímu, jehož úpadek byl prohlášen, zpochybňuje právní otázku nezávislou na zahájení úpadkového řízení. Jinými slovy představuje nezávislou žalobu, která nevychází z práva úpadkového řízení a nevyžaduje zahájení řízení tohoto druhu ani zásah insolvenčního správce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2009, German Graphics Graphische Maschinen, C‑292/08, EU:C:2009:544, body 31 a 32).
39
Mimoto žaloba podaná proti třetí osobě žalobcem jednajícím na základě postoupení pohledávky odsouhlasené insolvenčním správcem určeným v rámci úpadkového řízení spadá pod pojem „občanská nebo obchodní věc“, pokud se spor netýká platnosti správcem schváleného postoupení a uplatnění práva nabytého nabyvatelem podléhá jiným pravidlům než pravidlům použitelným v rámci úpadkového řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2012, F-Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, body 37, 42 a 49).
40
Totéž platí, pokud se spor v rámci výkonu nabytého práva nabyvatelem týká pouze jednání nabyvatele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. dubna 2012, F-Tex, C‑213/10, EU:C:2012:215, bod 42). Naopak do působnosti nařízení č. 1346/2000 spadá žaloba zpochybňující převod podílů společnosti uskutečněný v rámci úpadkového řízení, pokud je insolvenčnímu správci vytýkáno, že nevyužil pravomoci, která mu náleží na základě vnitrostátního práva upravujícího kolektivní řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 2. července 2009, SCT Industri, C‑111/08, EU:C:2009:419, bod 28).
41
Do působnosti nařízení č. 1215/2012 nespadá ani žaloba na určení pohledávky za účelem jejího přihlášení v rámci úpadkového řízení, jelikož taková žaloba vyplývá přímo z vnitrostátních předpisů v oblasti insolvence (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. září 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, body 37 a 38), nebo žaloba na náhradu škody směřující proti členům věřitelského výboru, kteří svým hlasováním přeměnili reorganizační řízení na úpadkové řízení, jelikož taková žaloba je přímým a neoddělitelným důsledkem výkonu funkce vycházející specificky z vnitrostátních ustanovení upravujících úpadkové řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Valach a další, C‑649/16, EU:C:2017:986, body 30 a 35).
42
V projednávané věci z písemností ve spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, jakož i z upřesnění poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že žaloba dotčená v původním řízení směřuje k tomu, aby byla určité společnosti uložena povinnost zaplatit za zboží dodané podle smlouvy uzavřené před zahájením úpadkového řízení týkajícího se této společnosti. Podle smluv, které byly následně uzavřeny za účelem zrušení provedeného zajištění majetku, se takové uložení povinnosti jeví nezbytným k tomu, aby žalobkyně v původním řízení mohla vymáhat plnění z bankovní záruky zřízené v její prospěch.
43
Je přitom nutno konstatovat, že smluvní závazky uplatňované v rámci žaloby i mechanismy vymáhání stanovené pro uvedené závazky mají základ ve smluvním právu a nezávisí na zvláštních pravidlech použitelných na úpadková řízení.
44
Mimoto žaloba na zaplacení dodaného zboží je autonomní, jelikož může být podána mimo jakékoli úpadkové řízení.
45
Zahájení úpadkového řízení ani jmenování insolvenčního správce nemění právní základ žaloby, na kterou se vztahují obecná pravidla občanského a obchodního práva, do té míry, aby se na ni začala vztahovat zvláštní pravidla pro úpadková řízení.
46
Soudní dvůr totiž rozhodl, že pouhá skutečnost, že insolvenční správce ustanovený v rámci úpadkového řízení podal po zahájení takového řízení žalobu na zaplacení v zájmu věřitelů, nemění zásadním způsobem povahu uplatňované pohledávky, která nezávisí na úpadkovém řízení a po hmotněprávní stránce podléhá nadále obecným právním pravidlům (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 29 a citovaná judikatura, a ze dne 21. listopadu 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, bod 36).
47
Pokud jde o druhé kritérium, uvedené v bodě 34 tohoto rozsudku, z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že pro rozhodnutí, zda se použije důvod pro vyloučení stanovený v čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1215/2012, je určující intenzita vztahu mezi soudní žalobou a úpadkovým řízením (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. prosince 2017, Valach a další, C‑649/16, EU:C:2017:986, bod 27 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 6. února 2019, NK, C‑535/17, EU:C:2019:96, bod 30).
48
Jak zdůraznila generální advokátka v bodě 57 svého stanoviska, toto kritérium umožňuje zohlednit jiné související faktory než ty, které se týkají právního základu.
49
Ve věci v původním řízení sice nelze popřít určitý vztah mezi podanou žalobou a úpadkovým řízením, jelikož tato žaloba byla podána po prohlášení úpadku společnosti-dlužníka, v jehož rámci žalobkyně v původním řízení přihlásila tutéž pohledávku do předmětného úpadkového řízení, avšak nic nenasvědčuje tomu, že by pouhá totožnost pohledávky uplatňované před předkládajícím soudem a pohledávky přihlášené insolvenčním správcům postačovala k tomu, aby se na danou žalobu vztahovala výluka uvedená v čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1215/2012.
50
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že určení příslušného soudu nijak nepředjímá právo rozhodné pro žalobní návrh dotčený v původním řízení ani relevantní pravidla, která mohou určit právo rozhodné pro žalobu v původním řízení. (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. listopadu 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, bod 38).
51
Na přípustnost individuální žaloby podané proti společnosti v úpadku i na to, jak bude o takové žalobě rozhodnuto v případě přihlášení pohledávky do úpadkového řízení, se totiž vztahují nikoliv pravidla pro určení příslušnosti, nýbrž kolizní normy určující rozhodné právo.
52
V tomto ohledu z čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 plyne, že právem rozhodným pro úpadkové řízení a jeho účinky je právo toho členského státu, na jehož území bylo toto řízení zahájeno.
53
Článek 4 odst. 2 daného nařízení upřesňuje, že právo posledně uvedeného státu určuje podmínky pro zahájení, vedení a skončení úpadkového řízení, přičemž uvádí demonstrativní výčet jednotlivých fází úpadkového řízení, které se řídí právem dotčeného státu, mimo jiné pod písmenem e) účinky úpadkového řízení na probíhající smlouvy, pod písmenem f) účinky úpadkového řízení na řízení zahájená jednotlivými věřiteli, pod písmenem h) pravidla pro přihlašování, prověřování a uznávání pohledávek, pod písmenem g) pohledávky, které mají být přihlášeny proti dlužníkovu majetku, a způsob nakládání s pohledávkami, které vznikly po zahájení úpadkového řízení, jakož i pod písmenem m) pravidla týkající se neplatnosti, odporovatelnosti nebo neúčinnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele
54
Z článku 3 nařízení č. 1346/2000 ve spojení s jeho článkem 4 plyne, že cílem této právní úpravy je v zásadě dosažení souladu mezi soudy, které jsou mezinárodně příslušné, a právem rozhodným pro úpadkové řízení. Kromě případů, kdy je v uvedeném nařízení výslovně stanoveno jinak, se totiž podle článku 4 nařízení rozhodné právo řídí mezinárodní příslušností určenou podle jeho článku 3 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. listopadu 2019, CeDe Group, C‑198/18, EU:C:2019:1001, bod 30).
55
Vzhledem k tomu, že čl. 3 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 se omezuje na aspekt soudní příslušnosti pro zahájení úpadkových řízení a že působnost jeho článku 4 je širší než působnost článku 3, jelikož se vztahuje na úpadková řízení i na jejich účinky, nelze přitom tento soulad mezi rozhodným právem a příslušným soudem zaručit za všech okolností.
56
V projednávaném případě bylo úpadkové řízení dotčené ve věci v původním řízení zahájeno v Nizozemsku, takže právem rozhodným pro toto řízení a jeho účinky je v souladu s čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000 nizozemské právo.
57
Z toho vyplývá, že žaloba dotčená v původním řízení, která směřuje k tomu, aby byla společnosti v úpadku uložena povinnost zaplatit dodané zboží, spadá do působnosti nizozemského práva, jak je uvedeno v bodě 53 tohoto rozsudku, jelikož tomuto právu přísluší určit účinky úpadkového řízení na probíhající smlouvy a jeho dopady na řízení zahájená jednotlivými věřiteli a stanovit pravidla pro přihlašování, prověřování a uznávání pohledávek, jakož i pravidla týkající se úkonů, které mohou způsobit újmu věřitelům.
58
Jak zdůraznila Evropská komise na jednání před Soudním dvorem, použití téhož práva, určeného v souladu s čl. 4 odst. 1 nařízení č. 1346/2000, na úpadkové řízení a všechny jeho účinky umožňuje zaručit, že bude dosaženo cílů sledovaných tímto nařízením, pokud jde o rovnost věřitelů a ochranu jejich zájmů, nezávisle na aspektu soudní příslušnosti.
59
V tomto kontextu je třeba ostatně uvést, že pravidlo obsažené v nařízení č. 1215/2012, podle něhož je-li u soudů různých členských států zahájeno řízení v téže věci mezi týmiž stranami, přeruší soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, řízení, aby v těchto věcech nebyla vydána vzájemně neslučitelná rozhodnutí, se nepoužije, a to ani per analogiam na systém nařízení č. 1346/2000 v rozsahu, v němž uvedené nařízení připouští zejména pro vedlejší úpadková řízení příslušnost soudů v jiných členských státech (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. září 2019, Riel, C‑47/18, EU:C:2019:754, body 42, 44 a 46).
60
S ohledem na vše výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 1 odst. 2 písm. b) nařízení č. 1215/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na žalobu podanou v členském státě proti určité společnosti a znějící na zaplacení za dodané zboží, ve které se nezmiňuje úpadkové řízení, které bylo již dříve proti této společnosti zahájeno v jiném členském státě, ani skutečnost, že pohledávka již byla přihlášena do tohoto úpadkového řízení.
Ke druhé otázce
61
Vzhledem k odpovědi podané na první otázku není nutno na druhou otázku odpovídat.
K nákladům řízení
62
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:
Článek 1 odst. 2 písm. b) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech
musí být vykládán v tom smyslu, že
se nepoužije na žalobu podanou v členském státě proti určité společnosti a znějící na zaplacení za dodané zboží, ve které se nezmiňuje úpadkové řízení, které bylo již dříve proti této společnosti zahájeno v jiném členském státě, ani skutečnost, že pohledávka již byla přihlášena do tohoto úpadkového řízení.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.