Soud: Nejvyšší soud 
Datum rozhodnutí: 05/19/2015 
Senátní značka: 29 ICdo 23/2015 
ECLI: ECLI:CZ:NS:2015:29.ICDO.23.2015.1 
Typ rozhodnutí: USNESENÍ 
Heslo: Insolvence 
Dotčené předpisy: § 88 písm. v) o. s. ř. 
§ 160 odst. 1 IZ. 
čl. 3 odst. 1 Nařízení () č. 593/2008 
Kategorie rozhodnutí: D EU 
 
 
KSOS 36 INS 954/2012 
36 ICm 390/2013 
29 ICdo 23/2015-153 
 
U S N E S E N Í  
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Krčmáře a 
soudců JUDr. Petra Gemmela a JUDr. Heleny Myškové v právní věci žalobce Ing. Jiřího 
Hanáka, se sídlem v Ostravě - Vítkovicích, Erbenova 29, PSČ 703 00, jako insolvenčního 
správce dlužníka Eiffage Construction Česká republika, s. r. o., zastoupeného Mgr. Piotrem 
Adamczykem, advokátem, se sídlem v Českém Těšíně, Havlíčkova 190/12, PSČ 737 01, proti 
žalovanému EIFFAGE POLSKA KOLEJE SPÓŁKA Z OGRANICZONA 
ODPOWIEDZIALNOSCIA, se sídlem ve Varšavě, Postepu 5 A, PSČ 02-676, Polská republika, 
identifikační číslo 072392975, zastoupenému Mgr. Martinem Šípem, advokátem, se sídlem v 
Táboře, Tyršova 521, PSČ 390 02, o určení neúčinnosti právních úkonů a vydání věcí do 
majetkové podstaty dlužníka, vedené u Krajského soudu v Ostravě pod sp. zn. 36 ICm 390/2013, 
jako incidenční spor v insolvenční věci dlužníka Eiffage Construction Česká republika, s. r. o., 
se sídlem v Ostravě - Porubě, Francouzská 6167, PSČ 708 00, identifikační číslo osoby 15504158, 
vedené u Krajského soudu v Ostravě pod sp. zn. KSOS 36 INS 954/2012, o dovolání žalovaného 
proti usnesení Vrchního soudu v Olomouci ze dne 26. listopadu 2014, č. j. 36 ICm 390/2013, 13 
VSOL 193/2014-129 (KSOS 36 INS 954/2012), takto: 
Dovolání se odmítá.  
 
O d ů v o d n ě n í : 
Odpůrčí žalobou podanou u Krajského soudu v Ostravě (dále též jen „insolvenční soud“) dne 7. 
února 2013 se žalobce (Ing. Jiří Hanák, jako insolvenční správce dlužníka Eiffage Construction 
Česká republika, s. r. o.) domáhal vůči žalovanému (EIFFAGE POLSKA KOLEJE SPÓŁKA Z 
OGRANICZONA ODPOWIEDZIALNOSCIA):  
1/ Určení, že vůči věřitelům dlužníka v insolvenčním řízení vedeném na majetek dlužníka u 
insolvenčního soudu pod sp. zn. KSOS 36 INS 954/2012 jsou neúčinné právní úkony, učiněné 
dlužníkem ve prospěch žalovaného, konkrétně:  
a/ kupní smlouva uzavřená dne 22. listopadu 2011 mezi dlužníkem a žalovaným, jejímž 
předmětem byly stroje Komatsu PW 160 (388), registrační značka T00 3345, včetně 
hydraulického kladiva, a Komatsu PW 160 (389), registrační značka T00 3346;
b/ kupní smlouva uzavřená dne 5. ledna 2012 mezi dlužníkem a žalovaným, jejímž předmětem byl 
stroj Komatsu D 51 EX-22, výrobní číslo B10852;  
c/ právní úkon, kterým dlužník převedl na žalovaného vlastnictví ke stroji Komatsu PW 160 
(388), registrační značka T00 3345, včetně hydraulického kladiva;  
d/ právní úkon, kterým dlužník převedl na žalovaného vlastnictví ke stroji Komatsu PW 160 
(389), registrační značka T00 3346;  
e/ právní úkon, kterým dlužník převedl na žalovaného vlastnictví ke stroji Liebherr A 900 Litronic 
(392), registrační značka T00 3856;  
f/ právní úkon, kterým dlužník převedl na žalovaného vlastnictví ke stroji Komatsu D51 EX-22, 
výrobní číslo B10852;  
2/ Vydání výše uvedených strojů do majetkové podstaty dlužníka, nebo - v případě, že to nebude 
možné - zaplacení rovnocenné náhrady předmětů získaných z neúčinného plnění.  
Podáním z 30. prosince 2013 namítl žalovaný (bez další argumentace) nedostatek příslušnosti 
(pravomoci) českých soudů a nedostatek místní příslušnosti insolvenčního soudu.  
Žalobce této námitce oponoval podáním z 10. února 2014, v němž (stejně jako v žalobě) poukázal 
na ustanovení článku 4 odst. 2 nařízení Rady (ES) č. 1346/2000, ze dne 29. května 2000, o 
úpadkovém řízení (dále též jen „nařízení“ či „nařízení o úpadkovém řízení“) [jehož česká verze 
byla uveřejněna ve Zvláštním vydání úředního věstníku EU (Kapitola 19, Svazek 01, s. 191-208) 
dne 20. srpna 2004], na § 160 zákona č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení 
(insolvenční zákon), jakož i na závěr vyslovený v rozsudku Soudního dvora (prvního senátu) ze 
dne 12. února 2009, v případu Seagon, C-339/07, Sbírka rozhodnutí, s. I-767, k výkladu článku 3 
odst. 1 nařízení.  
V reakci na podání žalovaného z 31. března 2014 (v němž však žalovaný ke své námitce nic 
nového nedodal) žalobce ve vyjádření z 22. dubna 2014 doplnil, že nařízení je předpisem účinným 
i v rámci polského právního řádu a je ve vztahu speciality k nařízení rady (ES) č. 44/2001 o 
příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech - dále 
jen „nařízení Brusel I“ [česká verze nařízení Brusel I byla uveřejněna ve Zvláštním vydání 
úředního věstníku EU (Kapitola 19, Svazek 04, s. 42-64) dne 20. srpna 2004]. Dodal též, že coby 
insolvenčního správce se jeho procesních práv nemůže dotýkat jakékoliv ujednání smlouvy, 
jejímž účastníkem nebyl.  
Usnesením ze dne 8. srpna 2014, č. j. 36 ICm 390/2013-117, pak insolvenční soud zamítl námitku 
„nedostatku mezinárodní pravomoci českých soudů a místní nepříslušnosti Krajského soudu v 
Ostravě“.  
Insolvenční soud poukázal na článek 3 odst. 1 a 4 nařízení a na ustanovení § 160 insolvenčního 
zákona, s tím, že nařízení Brusel I se na „konkursy, vyrovnání a podobná řízení“ nevztahuje. 
Odtud je pak zřejmé, že Krajský soud v Ostravě je ve věci věcně i místně příslušný, pročež je 
založena i „pravomoc tohoto soudu České republiky“ a vznesená námitka tak není důvodná.  
K odvolání žalovaného Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 26. listopadu 2014, č. j. 36 
ICm 390/2013, 13 VSOL 193/2014-129 (KSOS 36/13/ INS 954/2012), potvrdil usnesení 
insolvenčního soudu.
Odvolací soud úvodem své právní argumentace konstatoval, že normy upravující mezinárodní 
pravomoc soudů, obsažené v českých právních předpisech, tj. v zákonu č. 97/1963 Sb., o 
mezinárodním právu soukromém a procesním, respektive (s účinností od 1. ledna 2014) v zákonu 
č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém, se použijí, jen neupravují-li daný vztah přímo 
použitelné předpisy Evropské unie, k nimž patří nařízení Brusel I a pro úpadková řízení nařízení o 
úpadkovém řízení.  
Dále odvolací soud - cituje ustanovení článku 4 odst. 2 písm. m/ a článku 13 nařízení, a vycházeje 
z ustanovení § 160 odst. 1 insolvenčního zákona - uzavřel, že insolvenční řízení, v jehož rámci 
probíhá řízení o odpůrčí žalobě, bylo zahájeno v České republice, takže pravidla týkající se 
odporovatelnosti právních úkonů poškozujících všechny věřitele se řídí českým právem, včetně 
procesních pravidel, která stanoví, že jde o incidenční spor, k jehož projednání je příslušný 
insolvenční soud v rámci insolvenčního řízení.  
Nadto (pokračuje odvolací soud) si strany dohodly v kupních smlouvách (konkrétně v článcích 6 
označených jako „závěrečná ustanovení“), že práva a povinnosti „z těchto smluv plynouc�� a 
spory vzniklé z těchto smluv nebo v souvislosti s nimi, se řídí českým právem, zejména zákonem 
č. 513/1991 Sb., obchodním zákoníkem - tedy, že se práva a povinnosti smluvních stran budou 
řídit právem České republiky“.  
Dle článku 3 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 
2008, o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I), má volba práva smluvními 
stranami přednost před jinými způsoby určení rozhodného práva.  
Z uvedeného vyplývá, že výjimka z ustanovení článku 4 odst. 2 písm. m/ nařízení, obsažená v 
článku 13 nařízení, se na posuzovanou věc nepoužije, neboť smlouva se řídí českým právem. Není 
tak splněna jedna z podmínek obsažených v článku 13 nařízení, a jelikož obě podmínky musí být 
splněny současně, je nadbytečné zkoumat splnění druhé z nich.  
Místní příslušnost insolvenčního soudu k projednání incidenčního sporu je pak dána podle 
ustanovení § 88 písm. v/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“) 
[ve znění účinném ke dni zahájení sporu], ve spojení s § 160 odst. 1 insolvenčního zákona.  
Proti usnesení odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, jehož přípustnost vymezuje ve smyslu 
ustanovení § 237 o. s. ř. argumentem, že napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného 
nebo procesního práva, která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena, a požaduje, 
aby Nejvyšší soud zrušil rozhodnutí soudů obou stupňů a věc vrátil soudu prvního stupně k 
dalšímu řízení.  
Konkrétně dovolatel argumentuje (a opakuje tak svou odvolací argumentaci) ve prospěch názoru, 
že (oproti mínění odvolacího i insolvenčního soudu) byl důvod na věc aplikovat článek 2 odst. 1 
nařízení Brusel I, podle něhož „mohou být osoby s bydlištěm (sídlem) na území některého 
členského státu EU žalovány před soudy státu svého sídla“, s tím, že příslušným soudem v tomto 
řízení je soud příslušný podle sídla žalované ve Varšavě.  
Žalobce ve vyjádření navrhuje dovolání zamítnout.  
S přihlédnutím k době vydání napadeného rozhodnutí je pro dovolací řízení rozhodný občanský 
soudní řád ve znění účinném od 1. ledna 2014 (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. května 
2014, sen. zn. 29 ICdo 33/2014, uveřejněné pod číslem 92/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a 
stanovisek, které je - stejně jako další rozhodnutí Nejvyššího soudu zmíněná níže - dostupné i na 
webových stránkách Nejvyššího soudu).
Nejvyšší soud dovolání, jež může být přípustné jen podle § 237 o. s. ř., a pro něž neplatí žádné z 
omezení přípustnosti vypočtených v § 238 o. s. ř., odmítl podle § 243c odst. 1 a 2 o. s. ř.  
Závěr odvolacího soudu, že je dána mezinárodní příslušnost (pravomoc) českých soudů k 
projednání a rozhodnutí předmětné odpůrčí žaloby, je totiž v souladu s již ustálenou (níže 
zmíněnou) judikaturou Nejvyššího soudu.  
V jiném incidenčním sporu vzešlém z insolvenčního řízení téhož dlužníka (v řízení o odpůrčí 
žalobě z 10. ledna 2013, kterou se žalobce v této věci domáhal vůči žalovanému Eiffage 
Construction Slovenská republika, s. r. o. určení neúčinnosti označených právních jednání 
dlužníka a zaplacení z toho plynoucího peněžitého plnění do majetkové podstaty dlužníka, vedené 
u insolvenčního soudu pod sp. zn. 36 ICm 89/2013) byla v typově shodné věci uplatněna typově 
shodná námitka a poté, co ji soudy nižších stupňů neshledaly důvodnou, se věcí k dovolání 
tamějšího žalovaného zabýval Nejvyšší soud. Ten v usnesení ze dne 16. února 2015, sen. zn. 29 
ICdo 7/2015:  
I/ Úvodem zdůraznil, že při výkladu práva Evropské unie si byl vědom omezení kladených na něj 
závěry vyslovenými v rozsudku Soudního dvora ze dne 6. října 1982, v případu CILFIT, 283/81 
[1982], ECR 3415, ve spojení s článkem 267 Smlouvy o fungování Evropské unie (dříve článek 
234 Smlouvy o založení Evropského společenství). Článek 267 Smlouvy o fungování Evropské 
unie mu totiž (jako soudu, jehož rozhodnutí nelze napadnout opravnými prostředky podle 
vnitrostátního práva) ukládá povinnost předložit předběžnou otázku, která se týká platnosti a 
výkladu aktů přijatých orgány Společenství, a která vyvstala při jeho jednání, Soudnímu dvoru.  
Soudní dvůr v označeném rozsudku též uzavřel, že národní soudy posledního stupně nemají 
povinnost předběžné otázky, jestliže existuje ustálená judikatura Soudního dvora k dané otázce 
nebo rozsudek Soudního dvora týkající se v zásadě identické otázky (tzv. acte éclairé).  
II/ Vyšel z ustanovení článku 3 odst. 1, článku 4 odst. 1, odst. 2 písm. m/, článku 13, článku 25 
odst. 1 nařízení o úpadkovém řízení a z odstavců 4, 6 a 23 Preambule tohoto nařízení, přičemž 
uzavřel, že:  
1/ Ustanovení článku 4 nařízení již podle svého nadpisu („Rozhodné právo“) a především podle 
obsahu naplňuje odstavec 23 Preambule nařízení [„Toto nařízení stanoví v oblasti své působnosti 
jednotná pravidla pro kolizní normy jednotlivých států, které nahrazují předpisy mezinárodního 
práva soukromého jednotlivých států. Pokud není stanoveno jinak, měly by být použity právní 
předpisy státu, který řízení zahájil (lex concursus). Tato kolizní norma jednotlivých států by měla 
platit pro hlavní i územní řízení. Lex concursus určuje veškeré procesní i hmotněprávní účinky 
úpadkového řízení na osoby a právní vztahy. Upravuje veškeré podmínky pro zahájení, vedení a 
skončení úpadkového řízení.“].  
Stejný charakter pak logicky má i článek 13 nařízení (upravující výjimku z pravidla obsaženého v 
článku 4 odst. 2 písm. m/ nařízení).  
Jinak řečeno, článek 4 nařízení upravuje z hmotněprávního (!) hlediska kolizní problematiku 
[výlučně určuje, které (hmotné) právo je rozhodné pro dané insolvenční řízení]. V literatuře srov. 
k uvedenému přiléhavě např. Bělohlávek A. J.: Evropské a mezinárodní insolvenční právo. 
Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2007 (dále jen „Bělohlávek“), str. 206 a násl.  
2/ Mezinárodní příslušnost (pravomoc) insolvenčního soudu (zde českého insolvenčního soudu) 
coby soudu, který ve smyslu nařízení (!) „zahájil insolvenční řízení“, k projednání a rozhodnutí 
odpůrčí žaloby se podává z článku 3 odst. 1 nařízení, což opět signalizuje již jeho nadpis
(„Mezinárodní příslušnost“). Tím se naplňuje odstavec 4 Preambule nařízení [„Pro řádné 
fungování vnitřního trhu je nutné vyhnout se podnětům, které motivují zúčastněné strany k 
převodům majetku nebo soudních řízení z jednoho členského státu do druhého za účelem 
výhodnějšího právního postavení (tzv. forum shopping).“] i odstavec 6 Preambule nařízení („V 
souladu se zásadou proporcionality se toto nařízení omezuje na ustanovení, která upravují 
příslušnost pro zahájení úpadkových řízení a rozhodnutí, která jsou učiněna přímo na základě 
úpadkových řízení a s takovými řízeními úzce souvisí. Kromě toho obsahuje toto nařízení 
ustanovení, která se týkají uznávání takových rozhodnutí a rozhodného práva, které tyto zásady 
rovněž splňují.“). V literatuře srov. k tomu opět Bělohlávek, str. 122 a násl.  
3/ Řečené plyne určující měrou již z rozsudku Soudního dvora ve věci Seagon, na který navázal 
rozsudek Soudního dvora (prvního senátu) ze dne 16. ledna 2014, v případu Schmid, C-328/12 
(Úř. věst. C 85, 22. března 2014, s. 5).  
4/ Jak s přihlédnutím k závěrům obsaženým v rozsudku Soudního dvora ve věci Seagon, tak s 
přihlédnutím k závěrům obsaženým v rozsudku Soudního dvora ve věci Schmid, lze pro poměry 
dané věci uzavřít (potud jde o tzv. acte éclairé), že:  
Český soud, u něhož bylo zahájeno insolvenční řízení na majetek (insolvenčního) dlužníka, je 
příslušný (má pravomoc) rozhodnout o odpůrčí žalobě podané insolvenčním správcem dlužníka 
jako spor vyvolaný tímto insolvenčním řízením (incidenční spor) proti žalovanému, který má 
sídlo na území Slovenska.  
5/ Jakkoli tedy neobstojí ani právní posouzení věci odvolacím soudem [jenž neodlišil pravidla 
upravující mezinárodní příslušnost (pravomoc) soudu (článek 3 odst. 1 nařízení) od těch, jež 
vymezují (coby insolvenční kolizní normy) rozhodné právo (článek 4 a 13 nařízení)], závěr 
odvolacího soudu, že je dána mezinárodní příslušnost (pravomoc) českých soudů k projednání a 
rozhodnutí předmětné odpůrčí žaloby, je ve výsledku správný a dovolání tak potud není 
opodstatněné.  
6/ Výklad pojmu „zahájení insolvenčního řízení“ podal Soudní dvůr (velký senát) v rozsudku ze 
dne 2. května 2006 v případu Eurofood IFSC Ltd., C-339/07, C-341/04, Sbírka rozhodnutí, 03813, 
odstavec 58 (srov. v podrobnostech i důvody usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. ledna 2008, 
sp. zn. 29 Odo 164/2006, uveřejněného pod číslem 87/2008 Sbírky soudních rozhodnutí a 
stanovisek) a s přihlédnutím k tomu, že insolvenční soud zjistil úpadek dlužníka (již) usnesením 
ze dne 9. února 2012, č. j. KSOS 13 INS 954/2012-A-10 a usnesením ze dne 4. května 2012, č. j. 
KSOS 13 INS 954/2012-B-36, prohlásil konkurs na majetek dlužníka, je i tato podmínka splněna.  
Usnesení sen. zn. 29 ICdo 7/2015, na které Nejvyšší soud v podrobnostech odkazuje, bylo na 
jednání občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 20. května 2015 
schváleno k uveřejnění ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek a má tak v dotčeném ohledu 
povahu (již) ustálené judikatury Nejvyššího soudu, od které Nejvyšší soud nevidí důvod se 
odchýlit ani pro poměry této věci.  
Závěr, že český soud, u něhož bylo zahájeno insolvenční řízení na majetek (insolvenčního) 
dlužníka, je příslušný (má pravomoc) rozhodnout o odpůrčí žalobě podané insolvenčním 
správcem dlužníka jako spor vyvolaný tímto insolvenčním řízením (incidenční spor) proti 
žalovanému, který má sídlo na území Polské republiky, je tudíž závěrem souladným s ustálenou 
judikaturou Nejvyššího soudu (se závěry obsaženými v usnesení Nejvyššího soudu sen. zn. 29 
ICdo 7/2015) a dovolání proto není přípustné.
K závěru odvolacího soudu, že je dána místní příslušnost insolvenčního soudu ve smyslu § 88 
písm. v/ o. s. ř. (v rozhodném znění), dovolatel v rovině právní samostatně žádné výhrady 
neuplatnil (v tomto ohledu žádnou právní otázku dovoláním nevymezil).  
Nejvyšší soud proto, aniž nařizoval jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), dovolání odmítl (§ 
243c odst. 1 a 2 o. s. ř.).  
K důvodům absence výroku o nákladech dovolacího řízení srov. usnesení Nejvyššího soudu ze 
dne 23. července 2002, sp. zn. 20 Cdo 970/2001, uveřejněné pod číslem 48/2003 Sbírky soudních 
rozhodnutí a stanovisek.  
Toto usnesení se považuje za doručené okamžikem zveřejnění v insolvenčním rejstříku; 
účastníkům incidenčního sporu se však doručuje i zvláštním způsobem.  
Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek.  
V Brně 19. května 2015  
 
JUDr. Zdeněk K r č m á ř 
předseda senátu