РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
19 септември 2024 година(*)
„ Преюдициално запитване — Социална политика — Директива 1999/70/ЕО — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Клауза 4 — Принцип на недопускане на дискриминация — Назначаване на работник на срочен трудов договор като работник на постоянен трудов договор — Определяне на прослуженото време — Неотчитане на периоди на заетост, завършени в рамките на срочни трудови договори, които са сключени преди да изтече срокът за транспониране на Директива 1999/70 — Незабавно прилагане към бъдещите последици на положение, възникнало при действието на стария закон “
По дело C‑439/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Tribunale civile di Padova (първоинстанционен граждански съд Падуа, Италия) с акт от 22 юни 2023 г., постъпил в Съда на 13 юли 2023 г., в рамките на производство по дело
KV
срещу
Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR),
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: T. von Danwitz, председател на състава, Aл. Арабаджиев (докладчик), председател на първи състав, и P. G. Xuereb, съдия,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–        за KV, от F. Americo, avvocato,
–        за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от L. Fiandaca и M. T. Lubrano Lobianco, avvocati dello stato,
–        за Европейската комисия, от D. Recchia и F. van Schaik, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1        Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (OВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
2        Запитването е отправено в рамките на спор между KV и Consiglio Nazionale delle Ricerche (CNR) (Национален съвет за научни изследвания, Италия) (наричан по-нататък относно изчисляването на прослуженото му време към момента на сключването на постоянен трудов договор със CNR.
Правна уредба
Правото на Съюза
3        Съгласно съображение 14 от Директива 1999/70, основана на член 139, параграф 2 ЕО, със сключването на Рамковото споразумение подписалите го страни искат да подобрят качеството на срочната заетост чрез гарантиране на прилагането на принципа на недопускане на дискриминация и да създадат рамка за предотвратяване на нарушенията, произтичащи от използването на последователни срочни трудови правоотношения или договори.
4        Видно от член 1 от Директива 1999/70, същата има за цел „да въведе в действие рамковото споразумение […], сключено […] между общите междуотраслови организации (CES, UNICE и CEEP), приложено по-долу“.
5        Член 2, първа и трета алинея от тази директива гласи:
„Държавите членки въвеждат в сила законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива най-късно до 10 юли 1999 г. или осигуряват, най-късно до тази дата, социалните партньори да са въвели необходимите мерки чрез споразумение, като от държавите членки се изисква да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от настоящата директива резултати. Те незабавно информират [Европейската комисия] за това.
[…]
Когато държавите членки приемат разпоредбите, посочени в първия параграф, те съдържат позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Условията и редът на позоваване се определят от държавите членки“.
6        Съгласно член 3 от Директива 1999/70, същата е влязла в сила на 10 юли 1999 г., датата на публикуването ѝ в Официален вестник на Европейските общности.
7        Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение то има за цел:
„a)      да подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на недискриминация;
б)      да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“.
8        Клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение има следното съдържание:
„Настоящото споразумение се прилага за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“.
9        Съгласно клауза 4 от Рамковото споразумение:
„1.      По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор за сравнение, само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
[…]
4.      Критериите за прослужено време, свързани с определени условия за наемане на работа, са същите за работниците на срочни трудови договори, както и за работниците на постоянни трудови договори, освен когато различните критерии за прослужено време са оправдани по обективни причини“.
Италианското право
10      Съгласно член 6, параграф 1 от decreto legislativo n. 368 — Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Законодателен декрет № 368 за прилагане на Директива [1999/70]) от 6 септември 2001 г. (GURI, бр. 235 от 9 октомври 2001 г., стр. 4), който транспонира Директива 1999/70 в италианското законодателство:
„Работникът на срочен трудов договор има — пропорционално на придобития трудов стаж — право на платен отпуск, на новогодишна премия или на тринадесета заплата, както и на обезщетение при прекратяване на договора и на всички други предимства, предоставени в предприятието на сравнимите работници на постоянен трудов договор, т.е. на работниците, които са класирани на същото равнище съгласно критериите за класиране, създадени с колективния трудов договор, стига това да не е обективно несъвместимо с характера на срочния трудов договор“.
11      Член 36 от legge n. 70 — Disposizioni sul riordinamento degli enti pubblici e del rapporto di lavoro del personale dipendente (Закон № 70 за приемане на разпоредби относно реорганизацията на публичноправните субекти и трудовите правоотношения на служителите) от 20 март 1975 г. (GURI, бр. 87 от 2 април 1975 г.), в приложимата му към спора по главното производство редакция, предвижда:
„За да се отговори на особена необходимост за целите на научните изследвания, [CNR] може да наема високоспециализирани научни работници, включително чуждестранни граждани, на срочен договор с продължителност не повече от пет години. Назначаване с договор на високоспециализирани научни и технически работници е разрешено и във връзка с индивидуални програми за научни изследвания, за цялата продължителност на програмата“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
12      Ищецът в главното производство, KV, е нает от CNR, публичноправно юридическо лице, с три срочни трудови договора за периодите съответно от 2 ноември 1993 г. до 31 март 1995 г., от 1 август 1995 г. до 1 август 2000 г. и от 4 септември 2000 г. до 30 септември 2001 г., г., за да работи като технолог и научен изследовател.
13      След като успешно преминава публичен конкурс, считано от 1 октомври 2001 г., ищецът е назначен от CNR на постоянен трудов договор, за да изпълнява същите функции. При назначаването CNR не признава, с оглед на определянето на трудовия стаж и на възнаграждението на ищеца в главното производство, трудовия стаж, който е придобит от това лице в рамките на срочните трудови договори, сключени преди да изтече предоставеният срок на държавите членки да транспонират Директива 1999/70, т.е. съгласно член 2, първа алинея от нея — 10 юли 2001 г.
14      На 8 февруари 2022 г. ищецът в главното производство предявява иск пред Tribunale civile di Padova (първоинстанционен граждански съд Падуа, Италия), запитващата юрисдикция, с който по-специално моли в приложение на клауза 4 от Рамковото споразумение да се приеме за установено, че той има право да му се признаят горепосоченият придобит трудов стаж и следващите му се оттук увеличения на възнаграждението.
15      Пред тази юрисдикция CNR моли искът да бъде отхвърлен, като по-специално твърди липса на обратно действие на Директива 1999/70.
16      Според запитващата юрисдикция за целите на преюдициалното запитване е важен само въпросът за прилагането на тази директива във времето.
17      В тази насока посочената юрисдикция отбелязва, на първо място, че трудовото правоотношение на ищеца в главното производство през периода 2 ноември 1993 г.—31 март 1995 г. се е развило изцяло преди цитираната директива да влезе в сила, на второ място, че трудовото му правоотношение от 1 август 1995 г. до 1 август 2000 г. е възникнало на дата преди същата директива да влезе в сила и е прекратено след влизането ѝ в сила, но преди да изтече срокът за нейното транспониране, и на трето място, че трудовото правоотношение на ищеца в главното производство, започнало на 4 септември 2000 г. и предсрочно прекратено на 30 септември 2001 г., защото жалбоподателят успешно издържал публичен конкурс, е възникнало и се е развило почти изцяло през периода между влизането в сила на Директива 1999/70 и изтичането на споменатия срок. Тя изтъква, че Италианската република е транспонирала тази директива във вътрешното си законодателство няколко месеца след като изтекъл въпросният срок, а именно на 24 октомври 2001 г., когато е влязъл в сила Законодателен декрет № 368 от 6 октомври 2001 г.
18      Според нея процесните по главното производство срочни трудови договори не представляват продължения на първоначално срочно трудово правоотношение, а са актове, които създават ex novo последователни и независими срочни трудови правоотношения.
19      Запитващата юрисдикция уточнява, че ако процесните периоди на труд бяха завършени в рамките на постоянни трудови договори, те щяха да бъдат взети предвид при изчисляването на общото време, прослужено от ищеца в главното производство.
20      Тази юрисдикция отбелязва съществуването в италианската правна система на две различни течения в съдебната практика, що се отнася до времевия обхват на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение. Според първото течение принципът на забрана за прилагане с обратно действие на правото Съюза, съгласно който материалноправните норми се прилагат само към положенията, възникнали след влизането на тези норми в сила, изключва прилагането на тази клауза към срочните трудови правоотношения, изцяло развили се преди да изтече срокът за транспониране на Директива 1999/70. Според второто течение в съдебната практика принципът, че новото правило се прилага, освен ако не е предвидено друго, незабавно към бъдещите последици на положенията, възникнали при действието на стария закон, дава възможност да се вземат под внимание — с оглед на изчисляването на общото прослужено време на работника на постоянен трудов договор — и периодите на работа по срочен трудов договор, изцяло завършени преди тази директива да влезе в сила.
21      Запитващата юрисдикция смята, че последният принцип трябва да се тълкува в смисъла, възприет от първото течение в съдебната практика. Според нея всъщност цитираният принцип визира положенията, които са възникнали преди да влезе в сила новото правило и продължават от гледна точка на приемственост по същество и през последващия период, а не положенията, изцяло възникнали и приключили преди това ново правило да влезе в сила.
22      Тя счита, че това тълкуване е съобразено с принципите на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания, които изключват възможността разпоредбите на материалното право на Съюза да се прилагат с обратно действие към правоотношения, определени преди тези разпоредби да влязат в сила, освен ако от техния текст, техните цели или тяхната структура не следва ясно, че трябва да им бъде придаден такъв ефект.
23      Като приема, че посоченото тълкуване се потвърждава и от практиката на Съда, запитващата юрисдикция изтъква, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение, тълкувана в светлината на тази съдебна практика, трябва да се тълкува в смисъл, че не обхваща срочни трудови правоотношения като съществувалите между страните по главното производство от 2 ноември 1993 г. до 31 март 1995 г. и от 1 август 1995 г. до 1 август 2000 г., доколкото всяко от тези правоотношения е изчерпило напълно действието си преди да изтече срокът за транспониране на Директива 1999/70.
24      От друга страна, по нейно мнение тази клауза би могла да се прилага към срочното трудово правоотношение през периода 4 септември 2000 г.—30 септември 2001 г., защото то е било в процес на изпълнение към момента, в който изтича този срок.
25      При тези условия Tribunale civile di Padova (първоинстанционен граждански съд, Падуа) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Може ли клауза 4, точка 1 от [Рамковото споразумение]
–        да се прилага ratione temporis за срочни трудови правоотношения, възникнали и прекратени поради изтичане на уговорения срок на дата, предхождаща влизането в сила на Директива [1999/70] (10.7.1999 г.),
–        да се прилага ratione temporis за срочни трудови правоотношения, възникнали по силата на индивидуален трудов договор, сключен на дата, предхождаща влизането в сила на Директива [1999/70] (10.7.1999 г.) и прекратени поради изтичане на уговорения срок в периода между влизането в сила на Директивата и изтичането на срока, предоставен на държавите членки за нейното транспониране (10.7.2001 г.),
–        да се прилага ratione temporis за срочни трудови правоотношения, възникнали по силата на индивидуален трудов договор, сключен в периода между влизането в сила на Директива [1999/70] (10.7.1999 г.) и изтичането на срока, предоставен на държавите членки за нейното транспониране (10.7.2001 г.), и прекратени поради изтичане на уговорения срок след тази дата[?]“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
26      Според италианското правителство преюдициалният въпрос е недопустим, защото тълкуването на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение не носи никаква полза за отговора на този въпрос. Всъщност предмет на този въпрос било не третирането на ищеца в главното производство в рамките на срочните му правоотношения, а признаването на престирания от него труд по тези трудови правоотношения, за да се определи възнаграждението му за периода след като неговото трудово правоотношение е преобразувано в безсрочно. Всъщност този проблем се уреждал не от клауза 4, точка 1, а от клауза 4, точка 4 от Рамковото споразумение.
27      Тъй като се свързва с определянето на разпоредбата от правото на Съюза, приложима към спора по главното производство, този довод се отнася до съществото на отправения преюдициален въпрос, а не до неговата допустимост, поради което той следва да се обсъди при разглеждането на този въпрос по същество (вж. по аналогия решение от 18 януари 2024 г., Lietuvos notarų rūmai и др., C‑128/21, EU:C:2024:49, т. 43 и цитираната съдебна практика).
28      Ето защо следва да се приеме, че преюдициалният въпрос е допустим.
По същество
29      С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска времето, прослужено от даден работник в рамките на срочни трудови договори, изцяло или частично изпълнени преди датата, на която изтича срокът за транспониране на Директива 1999/70, да не бъде взето под внимание при определянето на възнаграждението на този работник, когато той е назначен на постоянен трудов договор след тази дата.
30      В рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество между националните юрисдикции и Съда последният следва да даде на националния съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран. Всъщност задача на Съда е да тълкува всички разпоредби от правото на Съюза, които са необходими на националните юрисдикции, за да се произнасят по споровете, с които са сезирани, дори тези разпоредби да не са изрично посочени във въпросите, отправени от тези юрисдикции до Съда (решение от 21 декември 2021 г., Skarb Państwa (Покритие при застраховката на автомобилистите), C‑428/20, EU:C:2021:1043, т. 24).
31      В тази насока трябва да се припомни, че клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение въвежда забрана работниците на срочни трудови договори да се третират — само защото работят на срочен договор — по по-неблагоприятен начин от гледна точка на условията за наемане на работа спрямо работниците на постоянни трудови договори в сходно положение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини. Точка 4 от тази клауза формулира същата забрана по отношение на критериите за прослужено време, свързани с определени условия за наемане на работа (решения от 18 октомври 2012 г., Valenza и др., C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646, т. 39 и цитираната съдебна практика, от 20 септември 2018 г., Motter, C‑466/17, EU:C:2018:758, т. 26, и от 30 ноември 2023 г., Ministero dell'Istruzione и INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, т. 52 и 53).
32      Безспорно е, че спорът по главното производство, предмет на който е изчисляването на прослуженото време от ищеца в главното производство към момента, в който е сключен постоянният му трудов договор, се отнася до такива критерии.
33      При това положение, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, следва да се тълкува и клауза 4, точка 4 от Рамковото споразумение.
34      В тази насока е уместно да се припомни, че Съдът вече е постановил, че клауза 4 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която напълно изключва отчитането на трудовия стаж, придобит от работник на срочен трудов договор в публичен орган, при определянето на прослуженото време на работника във връзка с назначаването му за неопределено време от този орган, освен ако това изключване е оправдано по „обективни причини“ по смисъла на точка 1 и/или точка 4 от тази клауза. Само по себе си обстоятелството, че работникът на срочен трудов договор е натрупал този трудов стаж по срочен трудов договор или правоотношение, не представлява такава обективна причина (вж. в този смисъл решение от 18 октомври 2012 г._Valenza и др., C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646, т. 71).
35      Видно от информацията, предоставена от запитващата юрисдикция, в настоящия случай при упражняването на функциите си в CNR в рамките на срочни трудови договори ищецът по главното производство е бил в положение, сходно с това на работниците, назначени на постоянен трудов договор от CNR, защото е изпълнявал задачи, които могат да бъдат изпълнявани от работници на постоянен трудов договор.
36      По отношение на разглежданото по главното производство по-неблагоприятно третиране на работниците на срочен трудов договор тази юрисдикция изтъква, че ако периодът на труд на ищеца по главното производство, престиран в рамките на срочните му трудови договори, беше престиран в рамките на постоянен трудов договор, той щеше да бъде взет предвид при изчисляването на общото му прослужено време.
37      Съдът е постановил, че правила като разглежданите в главното производство относно периоди на трудов стаж, който трябва да се придобие, за да стане възможно класирането в дадена категория възнаграждение, попадат в обхвата на понятието „условия за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение (решение от 30 ноември 2023 г., RMinistero dell'Istruzione и INPS, C‑270/22, EU:C:2023:933, т. 55 и цитираната съдебна практика).
38      Сам по себе си фактът, че даден работник е придобил качеството на работник на постоянен трудов договор, не изключва възможността при определени обстоятелства той да се позове на принципа на недопускане на дискриминация, установен в клауза 4 (решение от 18 октомври 2012 г., Valenza и др., C‑302/11—C‑305/11, EU:C:2012:646, т. 34 и цитираната съдебна практика).
39      Що се отнася до приложимостта във времето на цитираната клауза 4, важно е да се припомни, че по принцип новата правна норма се прилага от момента на влизане в сила на акта, с който тя се въвежда. Макар да не се прилага към правните положения, възникнали и окончателно установени при действието на стария закон, новата правна норма се прилага спрямо бъдещите последици на положение, възникнало при действието на старата норма, както и спрямо новите правни положения. Без да се засяга принципът на забрана на прилагането на правните актове с обратна сила, изключения са възможни единствено ако новата правна норма е придружена от особени разпоредби, които определят изрично условията за прилагането ѝ във времето (решение от 22 юни 2022 г., Volvo и DAF Trucks, C‑267/20, EU:C:2022:494, т. 32 и цитираната съдебна практика).
40      В този смисъл актовете, приети за транспонирането на директива, трябва да се прилагат към бъдещите последици на положения, възникнали при действието на стария закон, считано от датата на изтичане на срока за транспониране, освен ако в директивата е предвидено друго (решение от 21 декември 2021 г., Skarb Państwa (Покритие при застраховката на автомобилистите), C‑428/20, EU:C:2021:1043, т. 32).
41      Налага се изводът, че нито Директива 1999/70, нито Рамковото споразумение съдържат особени разпоредби, които да определят изрично условията за тяхното прилагане във времето.
42      Ето защо следва да се провери дали правното положение, разглеждано по главното производство, представлява положение, установено преди датата, на която е изтекъл срокът за транспониране на Директива 1999/70.
43      В тази насока трябва да се подчертае, че това положение се отнася до признаването на времето, което ищецът в главното производство е прослужил в изпълнение на срочни трудови договори до 1 октомври 2001 г., с оглед на определянето на неговото възнаграждение, считано от тази дата.
44      Въпреки че това време е прослужено основно преди да изтече срокът за транспониране на Директива 1999/70, посоченото положение се свързва с определянето на отражението на това прослужено време върху възнаграждението, което този ищец получава по постоянния му трудов договор, сключен след въпросната дата, и следователно за прилагане на клауза 4 от Рамковото споразумение след същата дата.
45      Както по същество отбелязва Комисията, правното положение, разглеждано по главното производство, е аналогично на положението при изчисляването на прослуженото време, което е необходимо за придобиването на пенсия за осигурителен стаж и възраст и е предмет на делата, по които са постановени решения от 10 юни 2010 г., Bruno и др. (C‑395/08 и C‑396/08, EU:C:2010:329), и от 7 ноември 2018 г., O’Brien (C‑432/17, EU:C:2018:879), и по които се поставя въпросът за отчитането на периоди, преди да изтече срокът за транспониране на Директива 97/81/EО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, 1998 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35).
46      Всъщност в точка 35 от последното решение Съдът отбелязва, че обстоятелството, че право на пенсия е окончателно придобито в края на съответния период прослужено време, не позволява да се направи изводът, че правното положение на съответния работник следва да се счита за окончателно установено, защото едва по-късно и след като се вземат предвид релевантните периоди прослужено време, въпросният работник ще може да се позовава ефективно на това право, за да му бъде изплащана неговата пенсия за осигурителен стаж и възраст. В точка 36 от последното решение Съдът прави извод, че когато формирането на правото на пенсия обхваща периоди както преди, така и след изтичането на срока за транспониране на Директива 97/81, следва да се приеме, че определянето на това право се урежда от разпоредбите на тази директива, включително що се отнася до времето, прослужено преди датата на нейното влизане в сила.
47      Тези съображения са валидни mutatis mutandis и за Директива 1999/70 и правото на възнаграждение, което е претендирано от ищеца в главното производство въз основа на времето, прослужено в рамките на срочните му трудови договори, защото той ще може да се позове ефективно на това право едва по-късно и след като се вземат предвид релевантните периоди прослужено време.
48      Обстоятелството, подчертано от запитващата юрисдикция и от италианското правителство, че периодите на прослужено време на този ищец са по-специално срочни трудови договори, изтекли преди да изтече срокът за транспониране на Директива 1999/70, няма как да доведе до различен извод.
49      Всъщност трудовият стаж се придобива прогресивно от работника, дори в рамките на трудови договори, стигнали до крайната си дата, и продължава да е определящ за положението на този работник след тази дата. Следователно продължителността на всяко трудово правоотношение и датата, на която то изтича, са ирелевантни за изчисляването на трудовия стаж на работника, което по принцип предполага да се определи общата продължителност на периодите на заетост на този работник.
50      В допълнение, предмет на спора по главното производство е приложимостта на клауза 4 от Рамковото споразумение след датата на изтичане на срока за транспониране на Директива 1999/70, когато се взима предвид времето, прослужено по тези срочни трудови договори, а не е приложимостта на цитираната клауза към самите тези трудови договори преди тази дата. Както по същество подчертава Комисията, доколкото целта на иска, предявен от ищеца в главното производство, не е да постави под въпрос условията за изпълнение на същите трудови договори, този иск не цели споменатата клауза да се приложи с обратно действие.
51      При тези условия правното положение, разглеждано по главното производство, не може да се смята за окончателно установено към датата, когато изтича срокът за транспониране на Директива 1999/70.
52      Този извод не се поставя под въпрос от точки 99—104 от цитираното от запитващата юрисдикция и от италианското правителство решение от 22 юни 2022 г., Volvo и DAF Trucks (C‑267/20, EU:C:2022:494), в които Съдът по същество постановява, че следва да се приеме, че установената в член 17, параграф 2 от Директива 2014/104/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 ноември 2014 година относно някои правила за уреждане на искове за обезщетение за вреди по националното право за нарушения на разпоредбите на правото на държавите членки и на Европейския съюз в областта на конкуренцията (ОВ L 349, 2014 г., стр. 1) оборима презумпция, съгласно която нарушенията, извършени в рамките на картел, причиняват вреди, не може да се приложи ratione temporis към иск за обезщетение за вреди, който, макар и предявен след влизането в сила на национални разпоредби, с които тази директива е транспонирана със закъснение в националното право, се отнася до нарушение на конкурентното право, което е прекратено преди изтичането на срока за транспониране на тази директива.
53      Както става ясно от точки 100—102 от цитираното решение, всъщност този подход е оправдан от особените естество и механизъм на действие на тази разпоредба от Директива 2014/104, за приложимостта във времето на която е необходимо да е налице действащ картел.
54      Това положение обаче няма аналог, що се отнася до клауза 4 от Рамковото споразумение.
55      С оглед на изложеното дотук на поставения въпрос следва да се отговори, че клауза 4, точки 1 и 4 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска времето, прослужено от даден работник в рамките на срочни трудови договори, изцяло или частично изпълнени преди датата, на която изтича срокът за транспониране на Директива 1999/70, да не бъде взето под внимание при определянето на възнаграждението на този работник, когато той е назначен на постоянен трудов договор след тази дата, освен ако такова изключване не е оправдано от обективни причини.
По съдебните разноски
56      С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
Клауза 4, точки 1 и 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г., което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP),
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска времето, прослужено от даден работник в рамките на срочни трудови договори, изцяло или частично изпълнени преди датата, на която изтича срокът за транспониране на тази директива, да не бъде взето под внимание при определянето на възнаграждението на този работник, когато той е назначен на постоянен трудов договор след тази дата, освен ако такова изключване не е оправдано от обективни причини.
Подписи
*      Език на производството: италиански.