62018CJ0236_RES
Дело C‑236/18
GRDF SA
срещу
Eni Gas & Power France SA и др.
(Преюдициално запитване, отправено от Cour de cassation (Франция)
Решение на Съда (втори състав) от 19 декември 2019 година
„Преюдициално запитване — Общи правила за вътрешния пазар на природен газ — Директива 2009/73/ЕО — Член 41, параграф 11 — Уреждане на спорове относно задълженията, наложени на оператора на система — Действие във времето на решенията на органа за уреждане на спорове — Правна сигурност — Оправдани правни очаквания“
Сближаване на законодателствата — Мерки за сближаване — Общи правила за вътрешния пазар на природен газ — Директива 2009/73 — Приложно поле — Условия за достъп до системата, наложени от оператора на газоразпределителната система на доставчиците на природен газ — Договорна клауза, която задължава доставчиците да понасят риска от неплащане, свързан със сумите, дължими от крайните клиенти по тарифата за разпределение — Включване
(член 32, параграф 1, член 41, параграф 1, букви а) и б), параграф 10 и параграф 11 от Директива 2009/73 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 23—26)
Сближаване на законодателствата — Мерки за сближаване — Общи правила за вътрешния пазар на природен газ — Директива 2009/73 — Задача и правомощия на регулаторния орган — Договори за пренос на природен газ, сключени между оператора на газоразпределителната система и доставчиците — Договорна клауза, която задължава доставчиците да понасят риска от неплащане, свързан със сумите, дължими от крайните клиенти по тарифата за разпределение — Задължения, наложени на оператора на газоразпределителната система — Система за достъп до мрежата, основаваща се на тарифи, които се публикуват и прилагат обективно и без дискриминация между ползвателите на мрежата — Регулаторен орган, действащ като орган за уреждане на спорове — Решение на регулаторния орган, с което се предвижда задължение за привеждане на договора в съответствие с директивата за целия срок на договора — Допустимост — Нарушение на принципите на правна сигурност и защита на оправданите правни очаквания — Липса
(член 33, параграф 1 от Директива 2003/55 на Европейския парламент и на Съвета; съображения 4, 6, 25 и 40, и член 1, член 32, параграф 1, член 41, параграф 1, буква б), член 10 и член 11 от Директива 2009/73 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 29—52 и диспозитива)
Резюме
Съдът се произнася относно времевия обхват на решенията, приети от националните регулаторни органи в рамките на задачата им за уреждане на спорове на пазара на природен газ
В решение GRDF (C‑236/18), постановено на 19 декември 2019 г., Съдът се произнася относно времевия обхват на правомощието, възложено на националните регулаторни органи да приемат решения в рамките на задачата им за уреждане на спорове на пазара на природен газ въз основа на член 41, параграф 11 от Директива 2009/73 за вътрешния пазар на природен газ (
1
).
В основата на това дело е спор между двама доставчици на природен газ и GRDF — оператор на газоразпределителната система във Франция, относно валидността на клауза, съдържаща се в договорите им за пренос на природен газ по газоразпределителната система, сключени през 2005 г. и 2008 г. По силата на тази клауза доставчиците са били длъжни да събират в рамките на сключените с крайните клиенти договори сумите, дължими по тарифата за предоставяне на услугите по разпределение, извършвани от GRDF, след което да му ги превеждат, включително когато крайните клиенти не са ги платили. През 2014 г. решение на органа за уреждане на спорове към Commission de régulation de l’énergie (Комисия за енергийно регулиране, наричана по-нататък „CRE“) установява несъвместимостта на договорите с директивата, считано от датата на сключването им. След като това решение е потвърдено от въззивната инстанция, GRDF сезира Cour de cassation (Касационен съд), който решава да отправи до Съда преюдициално запитване, за да се прецени по същество дали Директива 2009/73 допуска решение на регулаторен орган да породи действие преди възникването на спора между страните.
Съдът потвърждава, че е компетентен да отговори на преюдициалното запитване, доколкото то се основава на схващането, че тъй като задължението, наложено от оператора на системата на доставчиците на газ, представлява условие за достъп до посочената система, тази практика е несъвместима с разпоредбите на Директива 2009/73.
По същество Съдът приема, че посочената директива допуска регулаторният орган, действащ като орган за уреждане на спорове, да приеме решение, с което да разпореди на оператора на системата да приведе договор за пренос на природен газ, сключен с доставчик, в съответствие с правото на Съюза за целия срок на договора, включително за периода, предхождащ възникването на спора между страните. В това отношение Съдът посочва най-напред, че в член 41, параграф 11 от Директива 2009/73 не се уточнява какво е действието във времето на решенията на регулаторния орган, действащ като орган за уреждане на спорове. По-нататък, като тълкува посочената разпоредба с оглед на целта и контекста на Директива 2009/73, Съдът отбелязва, че по силата на член 41, параграф 1, буква б) от Директива 2009/73 регулаторният орган има за задача да осигурява изпълнението от страна на операторите на газоразпределителни системи на задълженията им, сред които е и задължението да се прилага системата за достъп на трети страни до газоразпределителната система обективно и без дискриминация между ползвателите на мрежата. Това предполага задължение за държавите членки да гарантират, че по силата на член 41, параграф 10 от Директива 2009/73 регулаторният орган разполага с правомощието за приемане на обвързващи решения по отношение на предприятията за природен газ, като ги задължава да променят при необходимост реда и условията за свързване и достъп до системата, включително тарифите, така че те да са пропорционални и да се прилагат недискриминационно. Впрочем да се ограничи времевият обхват на решение на регулаторен орган, действащ като орган за уреждане на спорове, до периода след възникване на спора между страните, би било в противоречие с целите на Директива 2009/73 и би възпрепятствало полезното ѝ действие.
Освен това, Съдът приема, че посоченото тълкуване на член 41, параграф 11 от Директива 2009/73 не се опровергава от принципа на правна сигурност, нито от принципа на защита на оправданите правни очаквания. Всъщност, от една страна, въпреки че по изключение може да се допусне при определени от Съда условия националната юрисдикция да запази някои последици на отменения национален акт, в случая запитващата юрисдикция не посочва конкретни обстоятелства, от които да могат да се установят специфични рискове от правна несигурност. От друга страна, макар GRDF да твърди, че разглежданите договори за пренос са били договаряни под егидата и контрола на CRE, то не е доказало, че последната му е дала конкретни уверения по отношение на съответствието на спорната клауза, което обаче запитващата юрисдикция следва да провери.
(
1
)	Директива 2009/73/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на природен газ и за отмяна на Директива 2003/55/ЕО (ОВ L 211, 2009 г., стр. 94).