Дело C‑328/24 P
Constantin Mincu Pătrașcu Brâncuși
срещу
Европейска прокуратура
Решение на Съда (пети състав) от 16 април 2026 година
„ Обжалване — Институционално право — Регламент (ЕС) 2017/1939 — Европейска прокуратура — Член 42, параграф 1 — Процесуални актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица — Съдебен контрол, упражняван от националните съдилища — Възражение за незаконосъобразност — Допустимост — Изключителна компетентност на Съда на Европейския съюз да осъществява контрол за законосъобразност върху актовете на Съюза — Член 86, параграфи 2 и 3 ДФЕС — Упражняване на функциите по обвинението пред националните съдилища — Оправомощаване на законодателя на Съюза да определя правилата, приложими към съдебния контрол на процесуалните актове на Европейската прокуратура — Неразрешена дерогация от член 263 ДФЕС — Липса — Член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Право на ефективна съдебна защита — Нарушение — Липса — Липса на компетентност на Общия съд “
1.        Обжалване — Основания — Допустимост — Условия — Представяне на доводи, изложени и пред Общия съд
(член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС; Статут на Съда, член 58, първа алинея; Процедурен правилник на Съда, член 168, параграф 1, буква г) и член 169, параграф 2)
(вж. т. 38—40)
2.        Жалба за отмяна — Условия за допустимост — Компетентност на съда на Съюза —Абсолютна процесуална предпоставка — Възражение за незаконосъобразност, с което се цели да се докаже нарушение на първичното право на Съюза — Акт на вторичното право, с който се изключва компетентността на съда на Съюза — Задължение на съда на Съюза да разгледа това възражение, преди да обяви, че не е компетентен да разгледа главния иск или главната жалба
(член 256, параграф 1, втора алинея и член 263 ДФЕС; Регламент 2017/1939 на Съвета, член 42)
(вж. т. 53, 58—61)
3.        Жалба за отмяна — Компетентност на съда на Съюза — Жалба срещу решението на постоянна камара на Европейската прокуратура за внасяне на обвинителен акт срещу жалбоподателя — Процесуален акт на Европейската прокуратура — Липса на компетентност — Компетентност на националните юрисдикции — Право на ефективна съдебна защита — Нарушение — Липса
(член 19, параграфи 1 и 3 ДЕС; член 86, параграфи 1—3, член 263, четвърта алинея, членове 267 и 277 ДФЕС; Харта на основните права на Европейския съюз, членове 47 и 48; Регламент 2017/1939 на Съвета, съображения 83, 85 и 86, съображение 87, първа алинея, съображение 88 и член 10, параграф 2, член 13, параграф 1, член 28, параграф 1, член 30, параграф 5, член 31, параграф 3, член 36, член 37, параграф 2, член 41 и член 42, параграфи 1—3 и 8)
(вж. т. 64—91 и 96—100)
4.        Обжалване — Основания — Процесуално нарушение — Произнасяне относно разглеждането на възражение за недопустимост едновременно със спора по същество — Право на преценка на Общия съд
(член 256 ДФЕС; Процедурен правилник на Общия съд, член 130, параграфи 1 и 7)
(вж. т. 106)
Резюме
Сезиран с жалба, която отхвърля, Съдът уточнява връзката между установената с Договорите съдебна система и член 42, параграф 1 от Регламент
2017/1939(1), съгласно който процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни
последици спрямо трети лица, подлежат на контрол от компетентните национални съдилища.
След разследване на Европейската прокуратура постоянна камара на Европейската прокуратура взема решение за внасяне на обвинителен акт срещу жалбоподателя в румънски наказателен съд. Жалбоподателят подава пред Общия съд жалба за отмяна на това решение и повдига възражение за незаконосъобразност на член 42 от Регламент
2017/1939. Общият съд обявява, че не е компетентен, тъй като съдебният контрол на процесуалните актове на Европейската прокуратура е от компетентността на националните съдилища.
Съображения на Съда
Съдът постановява, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е констатирал, че не е компетентен да разгледа жалбата срещу процесуален акт на Европейската прокуратура по смисъла на член 42, параграф 1 от Регламент
2017/1939, без да провери дали първичното право на Съюза не представлява пречка за такава констатация.
Всъщност, тъй като компетентността е абсолютна процесуална предпоставка, която при необходимост се разглежда служебно, Общият съд не може да обяви, че не е компетентен да разгледа иск или жалба, без преди това да е разгледал основателността на всички изтъкнати пред него доводи, целящи именно да се установи
неговата компетентност в това отношение. По-конкретно, постоянната съдебна практика, съгласно която недопустимостта на иска или жалбата води до недопустимост на възражението за незаконосъобразност, изтъкнато в подкрепа на иска или жалбата, не позволява на Общия съд да обяви, че не е компетентен да разгледа доводи, които целят да поставят под въпрос съгласно първичното право на Съюза валидността на разпоредба на вторичното право, с мотива, че не е компетентен да разгледа иска или жалбата, именно когато Общият съд се основава на тази разпоредба, за да направи извод за липсата на компетентност. Така от съдебната практика следва, че когато Общият съд е сезиран с възражение за незаконосъобразност на разпоредба от вторичното право, която изключва възможността да бъде упражнен съдебен контрол върху решение на орган на Съюза, оспорено пред него поради несъвместимост на тази разпоредба с член 263 ДФЕС, той трябва да провери дали това възражение за незаконосъобразност е основателно, и евентуално да приеме, че е компетентен да упражни контрол за законосъобразност върху това решение на основание член 263 ДФЕС, за да осигури ефективен съдебен контрол.
Съдът обаче постановява, че като е предоставил на националните съдилища компетентност да упражняват съдебен контрол върху процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, законодателят на Съюза не е накърнил правомощията му, предвидени в член 19 ДЕС и в член 263 ДФЕС.
В това отношение Съдът отбелязва, че установеното в член 42 от Регламент
2017/1939 разпределение на компетентността между националните съдилища и съдилищата на Съюза не представлява неразрешена дерогация от изключителната компетентност на съдилищата на Съюза да упражняват контрол за законосъобразност на актовете на органите, службите или агенциите на Съюза на основание член 263 ДФЕС. Като предвижда съдебен контрол от националните съдилища само за процесуалните актове на Европейската прокуратура, които имат за цел да породят правни последици спрямо трети лица, с изключение на решенията за прекратяване на наказателното производство, и като предвижда компетентността на Съда в останалите случаи, законодателят на Съюза не е превишил пределите на предоставеното му с член 86, параграф 3 ДФЕС оправомощаване, за да определи „правилата, приложими по отношение на съдебната проверка на процесуалните актове“ на Европейската прокуратура.
Освен това с оглед на особеното естество на задачите, възложени с ДФЕС на Европейската прокуратура, и на обхвата на предоставените от този договор правомощия на законодателя на Съюза за определяне на институционалната и процесуална рамка, в която Европейската прокуратура изпълнява задачите си, изразът „правилата, приложими по отношение на съдебната проверка
на процесуалните актове на [Европейската прокуратура]“ трябва да се тълкува в смисъл, че може да включва не само въвеждането на специални условия и правила за обжалване на тези процесуални актове, но и евентуално създаването на специални правила за съдебна компетентност.
В тази институционална и процесуална рамка правните последици, които процесуалните актове на Европейската прокуратура пораждат по отношение на трети лица, до голяма степен се определят от националното право. Освен това процесуалните актове на Европейската прокуратура са етап от наказателно производство, чийто изход е от изключителната компетентност на националните съдилища, които разполагат с право на свободна
преценка на доказателствата. При тези обстоятелства компетентността на националните юрисдикции да упражняват контрол върху тези актове, не представлява неразрешена дерогация от член 263 ДФЕС. Впрочем общата структура на член 42 от Регламента потвърждава това разпределение на компетентността.
Освен това Съдът припомня, че член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз не може да създаде компетентност в полза на съдилищата на Съюза, когато Договорите я изключват, нито да промени предвидената в тях система за съдебен контрол, по-специално правилата за допустимост на преките производства. При всички положения член 42, параграф 1 от Регламент
2017/1939 зачита правото на ефективна съдебна защита.
От една страна, тълкуван в светлината на член 41 от Регламент
2017/1939 и на съображенията на последния, съдебният контрол върху процесуалните актове, които имат за цел да породят правни
последици спрямо трети лица, позволява да се гарантира, че Европейската прокуратура спазва основните права. Освен това държавите членки трябва да гарантират ефективни правни средства за защита.
От друга страна, тъй като параграф 1
от него трябва да се тълкува с оглед на общата му структура, член 42 напълно съответства
на завършената система от способи за защита и процедури, чиято цел е да осигурят контрола за законосъобразност на актовете на Съюза. По-специално, той е свързан с параграф 2, по силата на който механизмът за преюдициални запитвания е приложим към съдебния контрол на процесуалните актове на Европейската прокуратура, като така се гарантира, че Съдът може да разглежда всички въпроси относно тълкуването или валидността на оспорваните пред компетентния национален съд процесуални актове на Европейската прокуратура, както и посочения регламент.
1      Регламент (ЕС) 2017/1939 на Съвета от 12 октомври 2017 година за установяване на засилено сътрудничество за създаване на Европейска прокуратура (ОВ L 283, 2017 г., стр. 1).