ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА (първи състав)
14 декември 2007 година
Дело F‑21/07
Luigi Marcuccio
срещу
Комисия на Европейските общности
„Публична служба — Длъжностни лица — Иск за обезщетение — Твърдение за неправомерно обработване на медицински данни — Недопустимост — Неспазване на разумен срок за представяне на искане за обезщетение“
Предмет: Иск на основание член 236 ЕО и член 152 АЕ, с който г‑н Marcuccio иска обезщетение за вредите, които твърди, че е претърпял
поради проявилото се в редица действия или бездействия неправомерно поведение на някои служители на Комисията, в частност
при обработването на медицинските му данни
Решение: Отхвърля иска като явно недопустим. Всяка страна понася направените от нея съдебни разноски.
Резюме
1.      Производство — Допустимост на исковете и жалбите — Преценка с оглед на нормите в сила към момента на подаването на исковата
молба
(член 76 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба)
2.      Длъжностни лица — Иск — Срокове — Искане за обезщетение, отправено до институция — Спазване на разумен срок
(член 46 от Статута на Съда; член 90 от Правилника за длъжностните лица)
1.      Докато нормата на член 76 от Процедурния правилник на Съда на публичната служба, съгласно която този съд може с определение
да отхвърли иск, който явно подлежи на отхвърляне, е процесуалноправна норма и като такава се прилага от момента на влизането
ѝ в сила към всички висящи пред Съда на публичната служба спорове, това не е вярно за нормите, въз основа на които Съдът на
публичната служба може съгласно посочения член да приеме определен иск за явно недопустим и сред които трябва да се приложат
онези норми, които са били в сила към момента на предявяването на иска.
(вж. точка 14)
2.      От момента, в който са узнали обстоятелствата, във връзка с които се оплакват, длъжностните лица или служителите следва да
сезират в разумен срок институцията с искане за получаване на обезщетение от Общността за вреди, за които тя може да носи
отговорност. Разумният характер на срока се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретното дело, и по-специално
от значимостта на спора за заинтересованото лице, от сложността на делото, както и от поведението на страните.
В това отношение следва да се вземе предвид и съпоставката с предвидения в член 46 от Статута на Съда петгодишен погасителен
давностен срок за иска за установяване на извъндоговорна отговорност. Петгодишният срок обаче не може да се разглежда като
строго и императивно ограничение, при чието спазване всяко искане би било допустимо, независимо от обстоятелствата по конкретния
случай и от времето, което ищецът е оставил да изтече, преди да сезира администрацията с искането си.
(вж. точки 19—22)
Позоваване на:
Първоинстанционен съд — 5 октомври 2004 г., Eagle и др./Комисия, T‑144/02, Recueil, стр. II‑3381, точки 65 и 66; 1 февруари
2007 г., Tsarnavas/Комисия, F‑125/05, Сборник на Съда на публичната служба, стр. I‑A‑1‑0000 и II‑A‑2‑0000, точки 76 и 77