62021CC0280
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
JEANA RICHARDA DE LA TOUR
přednesené dne 30. června 2022 (
1
)
Věc C‑280/21
P. I.
za účasti
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy)]
„Řízení o předběžné otázce – Azylová politika – Postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany – Směrnice 2011/95/EU – Podmínky pro přiznání postavení uprchlíka – Hrozba pronásledování – Důvody pronásledování – Pojem ‚politické názory‘ – Odpor vůči korupční skupině mající vliv na státní úrovni“
I. Úvod
1.
Projednávaná věc se týká výkladu pojmu „politické názory“ definovaného směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (
2
).
2.
V rámci odpovědi na položenou otázku bude mít Soudní dvůr možnost upřesnit, co se rozumí politickými názory, na nichž lze založit žádost o přiznání postavení uprchlíka, nejedná-li se o politické názory zastávané žadatelem, nýbrž názory připisované mu původcem pronásledování.
3.
Soudnímu dvoru navrhnu, aby odpověděl v tom smyslu, že tyto politické názory připisované žadateli musí naplňovat definici uvedenou v čl. 10 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/95, být prokázány za splnění podmínek stanovených článkem 4 této směrnice a současně být způsobilé mít za následek odvetná opatření ze strany státních orgánů.
II. Právní rámec
A.
Mezinárodní právo
4.
Úmluva o právním postavení uprchlíků, podepsaná v Ženevě dne 28. července 1951 (
3
), ve znění Protokolu týkajícího se právního postavení uprchlíků, který byl uzavřen v New Yorku dne 31. ledna 1967 (
4
) (dále jen „Ženevská úmluva“), v kapitole I čl. 1 oddílu A odst. 2 prvním pododstavci stanoví, že pojem „uprchlík“ se vztahuje na kteroukoliv osobu, jež „se nachází mimo svou vlast a má oprávněné obavy před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů, je neschopna přijmout nebo, vzhledem ke shora uvedeným obavám, odmítá ochranu své vlasti; totéž platí pro osobu bez státní příslušnosti, která se nachází mimo zemi svého dosavadního pobytu […] a která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce nebo nemůže vrátit“.
B.
Unijní právo
5.
Bod 12 odůvodnění směrnice 2011/95 uvádí:
„Hlavním cílem této směrnice je na jedné straně zajistit, aby členské státy používaly společná kritéria pro zjišťování totožnosti osob, které mezinárodní ochranu skutečně potřebují, a na druhé straně zajistit minimální úroveň výhod poskytovaných uvedeným osobám ve všech členských státech.“
6.
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí
[…]
d)
‚uprchlíkem‘ státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout, nebo vzhledem ke shora uvedeným obavám odmítá ochranu dotyčné země, nebo osoba bez státní příslušnosti, která se ze stejných shora uvedených důvodů nachází mimo zemi svého dosavadního pobytu, která vzhledem ke shora uvedeným obavám se tam nechce nebo nemůže vrátit a na kterou se nevztahuje článek 12;
[…]“
7.
Článek 4 odst. 5 uvedené směrnice stanoví:
„Uplatňují-li členské státy zásadu, podle které je povinností žadatele, aby žádost o mezinárodní ochranu zdůvodnil, a nejsou-li jednotlivá prohlášení žadatele doložena písemnými nebo jinými doklady, nevyžadují tato prohlášení důkazy při splnění těchto podmínek:
a)
žadatel vynaložil skutečné úsilí, aby svou žádost odůvodnil;
b)
žadatel předložil všechny náležitosti, které měl k dispozici, a podal uspokojivé vysvětlení ohledně jiných chybějících náležitostí;
c)
prohlášení žadatele byla shledána souvislými a hodnověrnými a nejsou v rozporu s dostupnými zvláštními i obecnými informacemi o případu žadatele;
d)
žadatel požádal o mezinárodní ochranu v nejkratším možné době, ledaže může prokázat dobrý důvod, proč tak neučinil, a dále
e)
byla zjištěna celková hodnověrnost žadatele.“
8.
Článek 6 téže směrnice, nadepsaný „Původci pronásledování nebo vážné újmy“, stanoví:
„Mezi původce pronásledování nebo vážné újmy patří
a)
stát;
[…]
c)
nestátní původci, lze-li prokázat, že původci uvedení v písmenech a) a b), včetně mezinárodních organizací, nejsou schopni nebo ochotni poskytnout ochranu před pronásledováním nebo vážnou újmou, jak je vymezena v článku 7.“
9.
Článek 9 směrnice 2011/95, nadepsaný „Pronásledování“, zní:
„1.   Aby bylo jednání považováno za pronásledování ve smyslu čl. 1 odst. A Ženevské úmluvy, musí být
a)
svou povahou nebo opakováním dostatečně závažné, aby představovalo vážné porušení základních lidských práv, zejména práv, od nichž se podle čl. 15 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod [ (
5
)] nelze odchýlit, nebo
b)
souběhem různých opatření, včetně porušování lidských práv, který je dostatečně závažný k tomu, aby postihl jednotlivce způsobem podobným uvedenému v písmenu a).
2.   Za pronásledování ve smyslu odstavce 1 mohou být mimo jiné považována tato jednání:
[…]
b)
právní, správní, policejní nebo soudní opatření, která jsou sama o sobě diskriminační nebo jsou prováděna diskriminačním způsobem;
c)
nepřiměřené nebo diskriminační trestní stíhání nebo trestání;
[…]
3.   V souladu s čl. 2 písm. d) musí existovat souvislost mezi důvody uvedenými v článku 10 a pronásledováním ve smyslu odstavce 1 tohoto článku nebo neexistencí ochrany před takovým jednáním.“
10.
Článek 10 směrnice 2011/95, nadepsaný „Důvody pronásledování“, v odstavci 1 písm. e) a odstavci 2 stanoví:
„1.   Při posuzování důvodů pronásledování přihlíží členský stát k těmto hlediskům:
[…]
e)
pojem politických názorů zahrnuje zejména zastávání názorů, myšlenek nebo přesvědčení ohledně potenciálních původců pronásledování uvedených v článku 6 a jejich politik nebo postupů, bez ohledu na to, zda žadatel podle dotyčných názorů, myšlenek nebo přesvědčení jednal.
2.   Při posuzování otázky, zda má žadatel odůvodněnou obavu z pronásledování, není důležité, zda žadatel skutečně má rasové, náboženské, národnostní, sociální nebo politické charakteristické rysy, které vedou k pronásledování, jestliže původce pronásledování tyto rysy žadateli připisuje.“
C.
Litevské právo
11.
V Litvě jsou postavení uprchlíka a status doplňkové ochrany upraveny Lietuvos Respublikos įstatymas „Dėl užsieniečių teisinės padėties“ Nr. IX-2206 (zákon Litevské republiky o právním postavení cizinců č. IX-2206) (
6
), ze dne 29. dubna 2004, ve znění použitelném v projednávané věci, kterým se provádí do litevského práva zejména směrnice 2011/95.
12.
Článek 71 odst. 3 bod 4 tohoto zákona stanoví:
„Žadatel o azyl [je povinen] při posuzování žádosti o azyl poskytnout veškeré dokumenty, které má k dispozici, jakož i úplné a pravdivé informace, pokud jde o důvody jeho žádosti o azyl, totožnost a okolnosti vstupu a pobytu v Litevské republice, a spolupracovat se zaměstnanci a úředníky a příslušných orgánů.“
13.
Článek 83 uvedeného zákona, který upravuje posuzování žádosti o azyl, v odstavcích 1, 2 a 5 stanoví:
„1.   Žádost o azyl a informace poskytnuté žadatelem o azyl na podporu jeho žádosti se posuzují ve spolupráci s žadatelem o azyl.
2.   Pokud je při posuzování žádosti zjištěno, že skutečnosti týkající se určení statusu žadatele o azyl nemohou být ani přes veškeré úsilí žadatele o azyl doloženy písemnými doklady, posoudí se tyto skutečnosti v jeho prospěch a žádost o azyl se považuje za oprávněnou, jestliže byla podána v nejkratší možné době, ledaže žadatel o azyl může uvést náležitý důvod, proč tak neučinil, jestliže žadatel o azyl předložil veškeré náležitosti, které má k dispozici, a podal uspokojivé vysvětlení ohledně jiných chybějících náležitostí, prohlášení žadatele byla shledána souvislými a hodnověrnými a nejsou v rozporu s dostupnými zvláštními i obecnými informacemi o případu žadatele.
[…]
5.   Odstavec 2 tohoto článku se nepoužije a skutečnosti, které nelze doložit písemnými doklady, nebudou zohledněny, pokud žadatel o azyl při posuzování žádosti o azyl maří šetření, způsobí průtahy v šetření svým jednáním nebo opomenutím, pokusí se spáchat podvod nebo ve skutečnostech tvrzených žadatelem o azyl jsou zjištěny rozpory, které mají podstatný vliv na udělení azylu.“
14.
Článek 86 odst. 1 téhož zákona zní:
„Postavení uprchlíka se přizná žadateli o azyl, který se se nachází mimo stát, jehož je státním příslušníkem, a má oprávněné obavy před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů, a který je neschopen nebo se obává přijmout ochranu uvedeného státu; totéž platí pro osobu bez státní příslušnosti, která se nachází mimo zemi svého dosavadního pobytu a vzhledem ke shora uvedeným důvodům se tam nemůže nebo se obává vrátit, a to za předpokladu, že se na něj nevztahují důvody vyloučení stanovené v čl. 88 odst. 1 a 2 tohoto zákona.“
III. Skutkové okolnosti sporu v původním řízení a předběžná otázka
15.
P. I. napadl u soudu rozhodnutí ze dne 21. září 2020, kterým mu Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (odbor migrace Ministerstva vnitra Litevské republiky, dále jen „odbor migrace“) odmítl přiznat postavení uprchlíka v Litvě s odůvodněním, že nesplňuje podmínky pro přiznání postavení uprchlíka stanovené v článku 86 zákona Litevské republiky o právním postavení cizinců č. IX-2206 a v článku 1 oddílu A Ženevské úmluvy.
16.
Dne 21. ledna 2021 Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správní soud ve Vilniusu, Litva) žalobu P. I. zamítl a P. I. se proti tomuto rozhodnutí odvolal k Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy).
17.
Předkládající soud konstatuje, že navrhovatel podal žádost o azyl dne 15. července 2019, přičemž v ní uvedl, že v roce 2010 uzavřel ve třetí zemi, jíž je státním příslušníkem, se společností vlastněnou osobou mající vazby na mocenské struktury a zpravodajské služby smlouvu, na základě které této společnosti zaplatil částku 690000 amerických dolarů (USD) (přibližně 647500 eur), požádal nicméně o její vrácení, a to z toho důvodu, že protistrana nepřevedla akcie odpovídající této částce.
18.
Předkládající soud dále uvádí, že vůči navrhovateli byly v období října a listopadu 2015 provedeny aktivní kroky v rámci přípravného trestního řízení, které bylo zahájeno na podnět vlastníka společnosti, s níž navrhovatel smlouvu uzavřel, že z toho důvodu v prosinci 2015 od převážné části projektu za nevýhodných podmínek odstoupil a že kontrolu nad jeho společností převzaly společnosti patřící dvěma jiným osobám. Předkládající soud upřesňuje, že v lednu 2016 bylo trestní řízení ukončeno odložením věci a navrhovatel se snažil bránit se proti protiprávnímu převzetí svého projektu soudní cestou. Dále tento soud uvádí, že v dubnu 2016 bylo v návaznosti na svědeckou výpověď, kterou proti navrhovateli podal muž napojený na nové vlastníky jeho společnosti, trestní řízení znovu zahájeno a v jeho rámci mu bylo v prosinci 2016 a v lednu 2017 sděleno obvinění a rozhodnuto o vzetí do vazby a že mu byla odebrána i zbývající část projektu.
19.
Předkládající soud upřesňuje, že navrhovatel zpochybňuje závěr odboru migrace ohledně neexistence možné hrozby pronásledování z důvodu jím zastávaných politických názorů, když je proti němu vedeno trestní stíhání na základě uměle vykonstruovaného obvinění příslušníků nejvyšších kruhů kleptokracie, kteří se rozhodli ovládnout jeho společnost a obohatit se na ní, a dále uvádí, že navrhovatel nemá možnost hájit své vlastnické právo, jelikož jeho svoboda, bezpečnost a život jsou v ohrožení. Předkládající soud dodává, že navrhovatel prohlašuje, že se neúčastní politického, nýbrž toliko podnikatelského života a jako podnikatel se postavil osobám úzce napojeným na mocenské kruhy, v důsledku čehož mu hrozí trestní stíhání pro jeho politické názory. Podle předkládajícího soudu navrhovatel zpochybňuje analýzu odboru migrace, podle které systém, jehož je obětí, je civilizovaným soudním a politickým systémem a neexistuje souvislost mezi vlastníkem společnosti, který porušil smlouvu, a porušením lidských práv, i když trestní stíhání proti němu vedené je poznamenáno korupcí a jeden z jeho aktérů spolupracuje se zaměstnanci vězeňského systému.
20.
Předkládající soud poukazuje na to, že odbor migrace dospěl k závěru, že navrhovatel nesplňuje podmínky pro přiznání postavení uprchlíka ani podmínky nároku na doplňkovou ochranu s odůvodněním, že hrozba trestního stíhání otevírá přístup k postavení uprchlíka pouze tehdy, pokud se trestní stíhání zakládá na některém z důvodů Ženevské úmluvy, a sice, v projednávané věci, na skutečně zastávaných nebo připisovaných politických názorech. Předkládající soud dodává, že podle odboru migrace bylo na základě jím provedeného šetření konstatováno, že důvody, které byly identifikovány a shledány jako hodnověrné, jsou zájmy ekonomické povahy, finanční výhody či korupční vazby.
21.
Předkládající soud připomíná, že podle čl. 9 odst. 3 směrnice 2011/95 musí existovat souvislost mezi důvody uvedenými v článku 10 této směrnice a pronásledováním, a v této souvislosti si klade otázku, co je třeba rozumět „politickými názory“ ve smyslu uvedené směrnice.
22.
Předkládající soud připomíná, že navrhovatel v průběhu celého šetření konzistentně tvrdil, že osoby napojené korupčními vazbami na mocenské struktury se zmocnily jeho majetku za pro něho nevýhodných podmínek, že poté, co se proti těmto aktivitám vymezil, bylo proti němu zahájeno trestní řízení na podnět jednoho z uvedených podnikatelů, že toto trestní řízení bylo ukončeno odložením věci a následně znovu zahájeno, když se navrhovatel pokusil domoci svých práv soudní cestou, a v rámci tohoto trestního řízení byla přijata procesní rozhodnutí včetně rozhodnutí o vzetí do vazby.
23.
Předkládající soud uvádí, že podle vnitrostátních právních předpisů představuje trestní stíhání či trestní sankce pronásledování za předpokladu, že jsou nepřiměřené a diskriminační, tedy zejména pokud se zakládají na politických názorech, a že se mu jeví jako spíše pravděpodobné než nepravděpodobné, že navrhovateli hrozí pronásledování.
24.
Předkládající soud dále uvádí, že pronásledování nepostačuje a že musí být založeno na některém z důvodů stanovených Ženevskou úmluvou vykazujícím příčinnou souvislost s pronásledováním. Předkládající soud upřesňuje, že podle navrhovatele jsou tímto důvodem jeho politické názory, tedy pojem definovaný široce v čl. 10 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/95.
25.
Předkládající soud poukazuje na to, že Evropský podpůrný úřad pro otázky azylu (EASO) uvádí, že politické názory je třeba vykládat široce tak, aby byl zajištěn plný účinek Ženevské úmluvy, a že tento pojem může zahrnovat jakýkoli názor na jakoukoli záležitost, do níž může být zapojen státní aparát, vláda a politická reprezentace. Předkládající soud z toho dovozuje, že v rámci směrnice 2011/95 mohou být činnosti považovány za politické v zemi původu i přesto, že jsou politické jen v nízké míře nebo otevřeně politické nejsou.
26.
Předkládající soud doplňuje, že pokyny vypracované Vysokým komisařem OSN pro uprchlíky (UNHCR) podporují rovněž široký výklad pojmu „politické názory“ v tom smyslu, že zahrnuje jakýkoliv názor týkající se záležitostí, do nichž je zapojen stát, orgány veřejné moci nebo společnost, a uvádí, že rozhodující je otázka, zda jsou tyto názory tolerovány orgány veřejné moci nebo společností. Předkládající soud uvádí, že podle příručky (
7
) vydané UNHCR a aktualizované v roce 2019 není vždy možné dovodit příčinnou souvislost mezi názory vyjádřenými žadatelem a zacházením, kterému je vystaven nebo se obává, že mu bude vystaven, a že takové zacházení má nejčastěji podobu sankcí za údajná protiprávní jednání směřující proti státní moci.
27.
Předkládající soud poukazuje na to, že podle právní vědy, kanadské judikatury a UNHCR je odpor namířený proti nelegálně působící skupině mající vliv z důvodu korupčních vazeb, která utlačuje žadatele o azyl prostřednictvím státního mechanismu a proti které je nemožné se bránit právní cestou z důvodu rozsáhlé korupce ve státě, rovnocenný politickým názorům připisovaným žadateli o azyl a oběti takového pronásledování musí být přiznáno postavení uprchlíka.
28.
Za těchto okolností se Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba odpor vůči nelegálně působící skupině mající vliv z důvodu korupčních vazeb, která utlačuje žadatele o azyl prostřednictvím státního mechanismu a proti které je nemožné se bránit právní cestou z důvodu rozsáhlé korupce ve státě, považovat za rovnocenný politickým názorům připisovaným žadateli ([anglicky] attributed political opinion) ve smyslu článku 10 [směrnice 2011/95]?“
29.
Písemná vyjádření předložili P. I., litevská vláda a Evropská komise.
IV. Analýza
30.
Úvodem je třeba připomenout, že je-li požadován výklad směrnice 2011/95, musí být prováděn ve světle systematiky a účelu této směrnice, s ohledem na Ženevskou úmluvu a ostatní příslušné smlouvy ve smyslu čl. 78 odst. 1 SFEU. Jak vyplývá z bodu 16 odůvodnění směrnice, tento výklad musí rovněž ctít práva uznaná Listinou základních práv Evropské unie (
8
). Svoboda zastávat názory je přitom chráněna článkem 11 této Listiny a článkem 10 EÚLP.
31.
V článku 2 písm. d) směrnice 2011/95 je uprchlík definován jako státní příslušník třetí země, který se v důsledku oprávněných obav před pronásledováním z důvodů rasových, náboženských nebo národnostních nebo z důvodů příslušnosti k určitým společenským vrstvám nebo i zastávání určitých politických názorů nachází mimo zemi své státní příslušnosti a je neschopen přijmout nebo vzhledem ke shora uvedeným obavám odmítá ochranu dotyčné země.
32.
Z článků 9 a 10 této směrnice vyplývá, že pronásledování v sobě zahrnuje dva prvky, mezi kterými musí existovat souvislost:
–
materiální prvek, a sice „pronásledování“, jak ho definuje článek 9 uvedené směrnice, které je příčinou obav navrhovatele a toho, že odmítá nebo je neschopen přijmout ochranu své země původu, a
–
nemateriální prvek, tedy „důvod“ definovaný v článku 10 téže směrnice, na kterém se toto pronásledování zakládá.
33.
Předmětem projednávané věci není první z těchto prvků, ani souvislost mezi těmito dvěma prvky, třebaže musí být před předkládajícím soudem konstatovány. Předkládající soud požaduje po Soudním dvoru pouze výklad důvodu pronásledování, a to z velmi konkrétního pohledu připisovaných politických názorů.
34.
Vzhledem k tomu, že Ženevská úmluva definici „politických názorů“ jako jednoho z pěti důvodů umožňujících přiznání postavení uprchlíka neobsahuje, znamenala směrnice 2011/95 posun směrem k jednotnějšímu posuzování tohoto důvodu v členských státech (
9
). Směrnice zaprvé tyto „politické názory“ definovala v čl. 10 odst. 1 písm. e) a zadruhé v odstavci 2 tohoto článku upřesnila, že postačuje, že tyto politické názory připisuje žadateli původce pronásledování, aniž by se jednalo o skutečné názory žadatele.
35.
Otázka položená předkládajícím soudem vyžaduje, aby Soudní dvůr upřesnil obsah těchto dvou norem a jejich vzájemný vztah.
36.
Co se politických názorů týče, čl. 10 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/95 nedefinuje tento pojem vyčerpávajícím způsobem, když stanoví, že tento pojem „zahrnuje zejména zastávání názorů, myšlenek nebo přesvědčení ohledně potenciálních původců pronásledování […] a jejich politik nebo postupů, bez ohledu na to, zda žadatel podle dotyčných názorů, myšlenek nebo přesvědčení jednal“.
37.
Uvedená definice obsahuje čtyři odlišné kumulativně stanovené prvky:
–
zastávání názorů, myšlenek nebo přesvědčení ohledně;
–
potenciálních původců pronásledování, jak je vymezuje tato směrnice;
–
a jejich politik nebo postupů, a
–
bez ohledu na to, zda žadatel podle dotyčných názorů, myšlenek nebo přesvědčení jednal.
38.
Je na příslušném vnitrostátním orgánu, aby posoudil důkazy, které mu jsou ve vztahu ke každému z těchto prvků předloženy, za podmínek stanovených v článku 4 směrnice 2011/95.
39.
Právní věda dospěla ke klasifikaci politických uprchlíků do dvou kategorií: na straně jedné pachatelé trestných činů politické povahy, a to se zřetelem k pohnutce, závažnosti a politickému kontextu trestného činu (
10
), a na straně druhé jednotlivci pronásledovaní pro své odlišné politické názory (
11
).
40.
Právě tato kategorie žadatelů doznala významného vzrůstu v návaznosti na uznání teorie připisovaných politických názorů ve vnitrostátních judikaturách a následně v unijním právu.
41.
Poté, co byla teorie připisovaných politických názorů uznána zejména v americké (
12
), kanadské (
13
), francouzské (
14
) a belgické (
15
) judikatuře, byla tato teorie zakotvena v unijním právu čl. 10 odst. 2 směrnice 2011/95 a Soudním dvorem rozvedena v rozsudku ze dne 4. října 2018, Ahmedbekova (
16
).
42.
V tomto rozsudku Soudní dvůr rozhodl, že „na účast žadatele o mezinárodní ochranu na podání stížnosti proti zemi jeho původu k Evropskému soudu pro lidská práva […] musí […] být nahlíženo jako na důvod pronásledování založený na ‚politických názorech‘ ve smyslu [čl. 10 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/95], existují-li odůvodněné obavy, že účast na podání této stížnosti bude uvedeným režimem vnímána jako akt politického disentu, proti němuž by tento režim mohl zamýšlet přijetí odvetných opatření“ (
17
).
43.
Pojem „politický názor“ se objevuje v tomto rozhodnutí Soudního dvora, když uvádí, že stížnost k Evropskému soudu pro lidská práva (dále jen „ESLP“) musí být uvedeným režimem vnímána jako akt politického disentu, což implikuje, že ne všechny státní příslušníky dané země mající postavení stěžovatele před ESLP lze kvalifikovat jako „politické oponenty“ v uvedené zemi. Podání stížnosti k ESLP tak nemůže samo o sobě představovat „politický názor“ ve smyslu čl. 10 odst. 1 písm. e) směrnice 2011/95.
44.
Mám za to, že projednávaná věc si žádá upřesnění zásady, kterou Soudní dvůr vyjádřil v rozsudku Ahmedbekova.
45.
Otázka předkládajícího soudu je tak příležitostí vysvětlit obsah pojmu „akt politického disentu“, který Soudní dvůr použil v rozsudku Ahmedbekova v kontextu, jenž se výrazně odlišuje od kontextu projednávané věci.
46.
Ázerbájdžánská státní příslušnice tvrdila, že vedle stížnosti podané k ESLP proti Ázerbájdžánu, ke které se připojila, se účastnila obhajoby osob pronásledovaných vnitrostátními orgány pro jejich aktivity v oblasti ochrany základních práv a přispívala do audiovizuálního média, které se angažovalo v kampani proti vládnímu režimu (
18
). Právě tyto skutečnosti ve svém úhrnu měly umožnit předkládajícímu soudu kvalifikovat tyto aktivity jako „akt politického disentu“.
47.
V projednávané věci přitom podle zjištění předkládajícího soudu P. I. uvádí, že uzavřel smlouvu, kterou druhá smluvní strana nedodržela. P. I. se domáhal splnění smlouvy nejprve nespecifikovaným způsobem a poté soudní cestou. Od této snahy upustil, když proti němu bylo v návaznosti na první pokus zahájeno trestní řízení. To bylo opětovně zahájeno poté, co podal žalobu k soudu, na popud jeho smluvního partnera a osob, které se zmocnily jeho majetku. V rámci uvedeného trestního řízení bylo rozhodnuto o jeho vzetí do vazby. P. I. se neodvolává na žádný politický názor, domnívá se nicméně, že to, že se soudně domáhá své pohledávky a navrácení svého majetku, je odporem proti zkorumpovanému systému. Tento odpor by mohl původce pronásledování považovat za akt politického disentu, a tedy za politický názor.
48.
Jakmile jsou politické názory připisovány navrhovateli původcem pronásledování a v očích původce pronásledování představují akt politického disentu, skutečnost, že navrhovatel tyto politické názory nezastává, nemá totiž valný význam pro účely závěru, že je z tohoto důvodu pronásledován.
49.
Je naproti tomu třeba, aby zmíněné politické názory odpovídaly definici stanovené směrnicí 2011/95?
50.
Jsem přesvědčen o tom, že vzhledem k tomu, že byla definice politických názorů vypracována ve směrnici 2011/95, musí být uplatněna při kvalifikaci politických názorů shodným způsobem, ať už jsou tyto názory skutečně zastávané nebo připisované. Za podmínek stanovených v článku 4 této směrnice je tudíž třeba doložit čtyři náležitosti zmíněné v bodě 37 tohoto stanoviska, a sice zastávání názoru ohledně původce pronásledování nebo kritizujícího jeho politiku nebo postupy bez ohledu na to, zda žadatel podle něho jednal či nikoli.
51.
Právě konstatování, že byly splněny tyto čtyři náležitosti, umožní odlišit pronásledování pro připisovaný politický názor od obchodního sporu, který vyústil v trestní řízení, jehož účelem je vyvinout nátlak na jednu ze smluvních stran, k čemuž může dojít mimo rámec zastávání jakéhokoliv politického názoru, a to i v situaci poznamenané korupcí. Ne každá osoba poškozená trestnou činností je politickým oponentem, byť by tomu bylo z důvodů názorů, které jsou jí připisovány, jelikož je ještě zapotřebí, aby se jednalo o politické názory.
52.
Soudní dvůr již přitom připustil, že přiznání nároku na postavení nebo status upravené ve směrnici 2011/95 státním příslušníkům třetích zemí, kteří se octli v situaci postrádající jakoukoli vazbu na logiku mezinárodní ochrany, by bylo v rozporu s celkovou systematikou a s cíli této směrnice (
19
). Soudní dvůr rovněž upřesnil, že odepření výkonu vojenské služby může být odůvodněno politickými názory nebo jinými důvody nesouvisejícími s žádným z důvodů stanovených touto směrnicí (
20
), v důsledku čehož mezinárodní ochrana nebude z tohoto důvodu poskytnuta.
53.
Je pravda, jak připomíná předkládající soud, že v některých zemích judikatura soudů připustila, že odsouzení korupce může představovat připisovaný politický názor (
21
) a že UNHCR v rámci některých svých hlavních zásad uvedl, že drogové kartely mohou mít vedle zisku jako takového za cíl „posílit nebo rozšířit moc, vliv a podporu skupiny mezi obyvatelstvem“ (
22
), což by mohlo umožnit kvalifikaci odporu proti zločinům drogových kartelů jako „politického“.
54.
Nicméně v obou těchto případech se politický charakter zakládá buď na aktivním odsouzení korupce formou podání trestního oznámení pro trestný čin korupce, která je vnímána jako všeobecně rozšířená, nebo na zjištění, že ozbrojená skupina má politické cíle, se zřetelem ke kterým lze odpor proti zločinnému jednání této skupiny považovat za politický názor. Tyto situace jsou tak zjevně způsobilé naplnit podmínky definice politického názoru podle směrnice 2011/95, což je umožňuje odlišit od zločinů založených pouze na finančním zájmu.
55.
Kromě toho judikatura v některých zemích dospěla k názoru, že „odmítání podílet se na korupci lze považovat za opoziční politický názor v případě, že je na korupci založen politický systém jako celek“ (
23
). Odmítání podílet se na korupci, aniž by došlo k výslovnému odsouzení korupce, tak nabývá politického rozměru pouze tehdy, když je korupce všeobecně rozšířená a netýká se jen omezeného okruhu osob. Mám za to, že tato situace odpovídá rovněž definici „politického názoru“ ve smyslu směrnice 2011/95 a není možné ji zaměňovat se situací, v níž jsou obhajovány, a to i před soudem, toliko majetkové zájmy a která se „netýká otázky s širším společenským a kolektivním dopadem“ (
24
).
56.
Ve všech těchto věcech byla zjištěna existence politického důvodu. Obtíže se tak přenášejí do oblasti dokazování.
57.
Jsou-li totiž dané osobě určité politické názory připisovány, je třeba prokázat, že původce pronásledování považuje odpor nebo odsouzení za politický názor. Původce pronásledování přitom není účastníkem řízení o žádosti o mezinárodní ochranu a nelze ho vyslechnout. Aby se zamezilo tomu, že pojem „připisované politické názory“ povede k nepřiměřenému rozšíření kategorie politických uprchlíků-disidentů, některé státy včetně Spojených států, a to od roku 2005, požadují, aby žadatel předložil přímé důkazy o tom, že mu původce pronásledování politické názory připisuje (
25
).
58.
Této otázce rozsahu požadovaných důkazů se ovšem Soudní dvůr již věnoval v rámci výkladu požadavků článku 4 směrnice 2011/95. Soudní dvůr rozhodl, že „[n]a jedné straně […] čl. 4 odst. 1 této směrnice umožňuje pouze členským státům, aby pokládaly za povinnost žadatele ‚předložit co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o mezinárodní ochranu‘, a ukládá členskému státu, u kterého je vedeno řízení, aby posoudil významné náležitosti žádosti. Na druhé straně […] čl. 4 odst. 5 směrnice 2011/95 připouští, že žadatel nemusí být vždy schopen doložit svou žádost písemnými nebo jinými doklady, a uvádí kumulativní podmínky, za nichž takové důkazy nejsou vyžadovány. V tomto ohledu důvody odepření výkonu vojenské služby, a v důsledku toho trestní stíhání, kterým se dotyčná osoba vystavuje, představují subjektivní prvky žádosti, o nichž může být obzvláště obtížné podat přímý důkaz“ (
26
).
59.
Tyto úvahy jsou použitelné při prokazování důvodu pronásledování. Je tedy na předkládajícím soudu, aby v projednávané věci posoudil s přihlédnutím ke všem okolnostem hodnověrnost připisovaných politických názorů v případě P. I.
60.
Nutnost upustit od soudního vymáhání splnění smluvní povinnosti, jejíž porušení se prakticky rovná devastující krádeži majetku, s ohledem na trestní řízení, ke kterému dal podnět smluvní partner mající vazby na vězeňský systém a v jehož rámci byly učiněny aktivní kroky, nepostačuje k prokázání politické povahy připisovaných názorů. Je dále třeba, aby soudní žaloba byla vnímána původcem pronásledování jako akt politického disentu, který netoleruje, tedy jako kritiku jeho postupů, jeho politiky. To předpokládá, že původce pronásledování působí ve vysokých politických kruzích nebo že korupce je v dotčené zemi všeobecně rozšířená a že původce pronásledování uvedenou žalobu nepojímá jako prostou žalobu na splnění smluvních závazků. Je na předkládajícím soudu, aby z těchto hledisek situaci, o níž má rozhodnout, posoudil.
61.
Se zřetelem k výše zmíněným úvahám navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku odpověděl následovně:
Článek 10 odst. 1 písm. e) a odst. 2 směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že soudní žalobu, kterou osoba podá proti nestátním původcům za účelem ochrany svých majetkových zájmů, je možné považovat za „politický názor“, existují-li odůvodněné obavy, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, že podání této žaloby by mohlo být považováno za odpor a být vnímáno státními orgány jako akt politického disentu, proti němuž by tyto orgány mohly zamýšlet přijetí odvetných opatření.
V. Závěry
62.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžnou otázku položenou Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Nejvyšší správní soud Litvy) odpověděl následovně:
„Článek 10 odst. 1 písm. e) a odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany musí být vykládán v tom smyslu, že soudní žalobu, kterou osoba podá proti nestátním původcům za účelem ochrany svých majetkových zájmů, je možné považovat za „politický názor“, existují-li odůvodněné obavy, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, že podání této žaloby by mohlo být považováno za odpor a být vnímáno státními orgány jako akt politického disentu, proti němuž by tyto orgány mohly zamýšlet přijetí odvetných opatření“.
(
1
) – Původní jazyk: francouzština.
(
2
) – Úř. věst. 2011, L 337, s. 9.
(
3
) – Recueil des traités des Nations unies, sv. 189, s. 150, č. 2545 (1954). Úmluva vstoupila v platnost dne 22. dubna 1954.
(
4
) – Protokol vstoupil v platnost dne 4. října 1967.
(
5
) – Podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“).
(
6
) – Žin., 2004, č. 73-2539.
(
7
) – Viz UNHCR, Příručka k postupům a kritériím pro určování postavení uprchlíka a pokyny k mezinárodní ochraně, Ženeva, 2019, s. 24, dostupná na následující internetové adrese: https://www.unhcr.org/publications/legal/5ddfcdc47/handbook-procedures-criteria-determining-refugee-status-under-1951.
(
8
) – Viz rozsudek ze dne 5. září 2012, Y a Z (C‑71/11 a C‑99/11, EU:C:2012:518, bod 48 a citovaná judikatura).
(
9
) – Viz bod 25 odůvodnění směrnice 2011/95.
(
10
) – Viz Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. vyd., Bruylant, Brusel, 2016, s. 94 až 99, body 58 až 60.
(
11
) – Viz Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. vyd., Bruylant, Brusel, s. 100 až 107, body 61 až 64.
(
12
) – Viz rozsudek United States Court of Appeals for the Ninth Circuit (Odvolací soud Spojených států pro devátý obvod) ze dne 7. března 1998, Desir v. Ilchert (840 F.2d 723), ve věci haitského rybáře vydíraného haitskými bezpečnostními službami, nazývanými „Tonton Macoutes“.
(
13
) – Viz rozsudek la Cour Suprême du Canada (Nejvyšší soud Kanady) ze dne 30. června 1993, Kanada (Nejvyšší státní zástupce) v. Ward [(1993) 2 RCS 689], týkající se příslušníka Irish Republican Army (Irská republikánská armáda), který umožnil tajné osvobození civilních rukojmí, na jejichž únosu se podílel, a to poté, co si uvědomil, že budou popraveni.
(
14
) – Viz rozsudek Conseil d’État (Státní rada, Francie), ze dne 27. dubna 1998, 10/7 SSR (č. 168335, zveřejněný ve sbírce Lebon).
(
15
) – Viz rozsudek Conseil du contentieux des étrangers (Rada pro spornou cizineckou agendu, Belgie), ze dne 18. prosince 2008 (č. 20772), ve věci afgánského žalobce považovaného za příslušníka Tálibánu.
(
16
) – C‑652/16, dále jen „rozsudek Ahmedbekova, EU:C:2018:801. Viz také rozsudek ze dne 19. listopadu 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl) (C‑238/19, EU:C:2020:945, bod 60).
(
17
) – Rozsudek Ahmedbekova (bod 90 a výrok).
(
18
) – Rozsudek Ahmedbekova (bod 41).
(
19
) – Viz rozsudek ze dne 23. května 2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, bod 44 a citovaná judikatura).
(
20
) – Viz rozsudek ze dne 19. listopadu 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl) (C‑238/19, EU:C:2020:945, body 47 a 48).
(
21
) – Co se týče Kanady, viz rozsudek Cour Fédérale (Federální soud) ze dne 16. dubna 1998, Klinko v. Kanada (Minister of Citizenship and Immigration) [(1998) 148 F. T. R. 69 (TD)], ve věci trestního oznámení týkajícího se všeobecně rozšířené korupce v ukrajinském státním aparátu.
(
22
) – Viz UNHCR, „Směrnice k mezinárodní ochraně č. 12: Žádosti o přiznání právního postavení uprchlíka související se situacemi ozbrojeného konfliktu a násilí podle článku 1A odst. 2 Úmluvy o právním postavení uprchlíků z roku 1951 a/nebo jejího Protokolu z roku 1967 a regionálních definic uprchlíka“, 2. prosince 2016 (HCR/GIP/16/12), bod 36, dostupná na následující internetové adrese: https://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain/opendocpdf.pdf?reldoc=y&docid= 605b55724.
(
23
) – Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. vyd., Bruylant, Brusel, s. 111, bod°66 a judikatura citovaná v poznámkách pod čarou 287 a 288.
(
24
) – „Recommandations de Michigan sur le risque en raison d’opinions politiques“, International Journal of Refugee Law, Oxford University Press, Oxford, 2015, sv. 27, č. 3, s. 508 až 511, bod 11.
(
25
) – Tissier-Raffin, M., La qualité de réfugié de l’article 1 de la Convention de Genève à la lumière des jurisprudences occidentales, 1. vyd., Bruylant, Brusel, 2016, s. 107, bod 65 a judikatura citovaná v poznámkách pod čarou 245 a 284.
(
26
) – Rozsudek ze dne 19. listopadu 2020, Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Vojenská služba a azyl) (C‑238/19, EU:C:2020:945, bod 55).