62020CC0570
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
přednesené dne 9. prosince 2021 (
1
)
Věc C‑570/20
BV
proti
Direction départementale des finances publiques de la Haute-Savoie
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Cour de cassation (Kasační soud, Francie)]
„Řízení o předběžné otázce – Základní práva – Článek 50 a článek 52 Listiny základních práv Evropské unie – Daň z přidané hodnoty (DPH) – Směrnice 2006/112/ES – Vnitrostátní právní úprava, která stanoví kumulaci správních i trestních sankcí za stejné skutky – Požadavky zásady ne bis in idem – Jasnost a předvídatelnost – Nezbytnost a proporcionalita“
1.
Před Soudním dvorem opět vyvstávají otázky vyplývající z kumulace správních a trestních sankcí uložených téže osobě za stejné skutky za účelem souběžného nebo následného potrestání daňových deliktů týkajících se mimo jiné daně z přidané hodnoty („DPH“).
2.
V rozsudcích ze dne 20. března 2018, Menci (
2
) a Garlsson Real Estate a další (
3
) Soudní dvůr upřesnil podmínky, které musí vnitrostátní právní úprava splňovat, aby v souladu čl. 52 odst. 1 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“) omezila základní právo nebýt dvakrát trestán za stejné skutky, které je zaručené článkem 50 Listiny.
3.
V této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce má Cour de cassation (Kasační soud, Francie) pochybnosti o souladu vnitrostátní právní úpravy, o kterou má opřít své rozhodnutí, s judikaturou Soudního dvora, zejména pokud jde o:
–
jasnost a přesnost ustanovení, která umožňují kumulaci řízení a sankcí, a
–
proporcionalitu mezi závažností spáchaného protiprávního jednání, na jedné straně, a celkovou přísností kumulativních sankcí, na straně druhé.
I. Právní rámec
A.
Unijní právo
1. Listina
4.
Článek 50 stanoví, že:
„Nikdo nesmí být stíhán nebo potrestán v trestním řízení za čin, za který již byl v Unii osvobozen nebo odsouzen konečným trestním rozsudkem podle zákona.“
5.
Článek 51 stanoví, že:
„1.   Ustanovení této listiny jsou při dodržení zásady subsidiarity určena orgánům, institucím a jiným subjektům Unie, a dále členským státům, výhradně pokud uplatňují právo Unie. Respektují proto práva, dodržují zásady a podporují jejich uplatňování v souladu se svými pravomocemi, při zachování mezí pravomocí, které jsou Unii svěřeny ve Smlouvách.
2.   Tato listina nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie, ani nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii, ani nemění pravomoc a úkoly stanovené ve Smlouvách.“
6.
Článek 52 stanoví:
„1.   Každé omezení výkonu práv a svobod uznaných touto listinou musí být stanoveno zákonem a respektovat podstatu těchto práv a svobod. Při dodržení zásady proporcionality mohou být omezení zavedena pouze tehdy, pokud jsou nezbytná a pokud skutečně odpovídají cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.
[…]
3.   Pokud tato listina obsahuje práva odpovídající právům zaručeným Úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, jsou smysl a rozsah těchto práv stejné jako ty, které jim přikládá uvedená úmluva. Toto ustanovení nebrání tomu, aby právo Unie poskytovalo širší ochranu.
4.   Pokud tato listina uznává základní práva, která vyplývají z ústavních tradic společných členským státům, musí být tato práva vykládána v souladu s těmito tradicemi.
[…]
6.   K vnitrostátním právním předpisům a zvyklostem musí být plně přihlíženo tak, jak je stanoveno v této listině.“
2. Smlouva o fungování Evropské unie („SFEU“)
7.
Článek 325 stanoví:
„1.   Unie a členské státy bojují proti podvodům a jiným protiprávním jednáním ohrožujícím finanční zájmy Unie opatřeními přijatými podle tohoto článku, která mají odstrašující účinek a poskytují v členských státech a v orgánech, institucích a jiných subjektech Unie účinnou ochranu.
2.   Členské státy přijmou k zamezení podvodů ohrožujících finanční zájmy Unie stejná opatření, jaká přijímají k zamezení podvodů ohrožujících jejich vlastní finanční zájmy.
[…]“
3. Směrnice 2006/112/ES (
4
)
8.
Článek 273 stanoví:
„Členské státy mohou uložit další povinnosti, které považují za nezbytné k správnému výběru daně a k předcházení daňovým únikům, dostojí-li požadavku rovného zacházení s domácími plněními i plněními mezi členskými státy uskutečňovanými osobami povinnými k dani, a za podmínky, že tyto povinnosti nevedou při obchodu mezi členskými státy k formalitám spojeným s překračováním hranic.
[…]“
B.
Vnitrostátní právo
1. Code général des impôts (všeobecný daňový zákoník; dále jen „CGT“)
9.
Článek 1729, ve znění použitelném na spor, stanoví (
5
):
„Nepřesnosti nebo opomenutí zjištěné v přiznání nebo v úkonu, které se týkají skutečností rozhodných pro základ daně nebo vyměření daně, jakož i vrácení slevy na dani, jejíž úhrada byla neoprávněně získána od státu, jsou důvodem k uplatnění zvýšení:
a.
40 % v případě úmyslného porušení;
[…]“
10.
Článek 1741, ve znění použitelném na skutkový stav (
6
), stanovil následující:
„Aniž jsou dotčena zvláštní ustanovení obsažená v tomto zákoníku, kdokoli se podvodně vyhnul nebo pokusil vyhnout stanovení nebo úplnému nebo částečnému zaplacení daní, na které se vztahuje tento zákoník, a to buď tím, že nepodal dobrovolně daňové přiznání ve stanovené lhůtě, nebo tím, že dobrovolně zatajil část částek podléhajících dani, nebo tím, že připravil svou platební neschopnost nebo jinak ztížil výběr daně, nebo tím, že jednal jiným podvodným způsobem, se vystavuje pokutě ve výši 37500 eur a trestu odnětí svobody v délce pěti let, a to bez ohledu na příslušné daňové sankce. Pokud byly skutky provedeny nebo usnadněny prostřednictvím nákupů nebo prodejů bez faktury nebo s fakturami, které se netýkají skutečných plnění, nebo měly za cíl získat neoprávněné náhrady od státu, bude pachatel potrestán pokutou 75000 eur a trestem odnětí svobody v délce pěti let.
Toto ustanovení je však použitelné pouze v případě zatajení, které překročí jednu desetinu základu daně nebo částku 153 eur. Každá osoba odsouzená na základě ustanovení tohoto článku může být zbavena občanských a rodinných práv v souladu s ustanoveními článku 131-26 trestního zákoníku.
Soud může navíc nařídit, aby bylo vydané rozhodnutí zveřejněno a šířeno za podmínek stanovených v článcích 131-35 nebo 131-39 trestního zákoníku.
Řízení se zahajuje v souladu s podmínkami stanovenými v článcích L. 229 až L. 231 daňového řádu.“
2. Livre des procédures fiscal (daňový řád, dále jen „LPF“)
11.
Článek L. 228, ve znění použitelném na projednávanou věc, stanoví podmínky, za kterých může daňová správa oznámit skutečnosti představující daňový únik státnímu zastupitelství:
„Oznámení zaměřená na uplatnění trestních sankcí v oblasti přímých daní, daně z přidané hodnoty a jiných daní z obratu, registračních poplatků, daně z nemovitostí, daně z převodu majetku a listinných právních aktů podává daňová správa pod sankcí nepřípustnosti po obdržení souhlasu Komise pro daňové delikty.“
II. Skutkový stav a předběžná otázka
12.
BV pracoval do 14. června 2011 jako auditor, a to jako osoba samostatně výdělečně činná. Za těchto podmínek a vzhledem ke svému obratu podléhal DPH (běžný způsob zúčtování) a byl povinen podávat měsíční přiznání.
13.
BV také podléhal dani z příjmu v kategorii nepodnikatelských zisků (dále jen „NZ“), což vyžadovalo, aby kromě přiznání za všechny osobní příjmy každoročně podával i přiznání NZ.
14.
V návaznosti na kontroly provedené v letech 2009, 2010 a 2011 správce daně zjistil, že BV vykázal nižší příjem z povolání, než skutečně obdržel, což vedlo k vyhýbání se daňovým povinnostem ve výši 82507 eur z titulu DPH a 108833 eur z titulu NZ.
15.
Daňová správa podala dne 10. března 2014 ke státnímu zastupitelství trestní oznámení z důvodu účetních nesrovnalostí a úniků v souvislosti s daní z příjmů a s DPH, což jsou skutky související se zatajováním příjmů (
7
).
16.
BV byl předvolán před tribunal correctionnel d’Annecy (trestní soud v Annecy, Francie), aby byl souzen za dva trestné činy: daňový únik spočívající v zatajení zdanitelných částek a neuvedení záznamů v účetním dokladu. Ve všech fázích řízení uznal, že se dopustil skutků, které mu byly kladeny za vinu.
17.
Rozsudkem ze dne 23. června 2017 tribunal correctionnel d’Annecy (trestní soud v Annecy, Francie) odsoudil BV k trestu odnětí svobody v délce dvanácti měsíců poté, co jej uznal vinným z trestných činů, pro které byl obžalován.
18.
BV se obrátil na cour d’appel de Chambéry (odvolací soud v Chambéry, Francie), přičemž tvrdil, že uložený trest je v rozporu se zásadou ne bis in idem, neboť pro stejné skutky již proti němu bylo vedeno řízení o doměření daně, v jehož důsledku mu bylo uloženo daňové penále ve výši 40 % nepřiznaných daní. Podle jeho názoru byla celková přísnost represivního systému, který se na něj vztahoval, nepřiměřená.
19.
Odvolání bylo zamítnuto rozsudkem cour d’appel de Chambéry (odvolací soud v Chambéry) ze dne 13. února 2019, který potvrdil rozhodnutí soudu prvního stupně týkající se viny obžalovaného a zvýšil trest (
8
), když jej odsoudil k odnětí svobody v délce osmnácti měsíců, šest z nich s podmíněným odkladem.
20.
Odvolací soud vyloučil porušení zásady ne bis in idem, neboť kumulace trestů a správních sankcí byla provedena podle článku 1741 CGT, což je ustanovení, které je v souladu s článkem 50 Listiny, a to za předpokladu dodržení rozhodnutí Conseil constitutionnel (Ústavní rada, Francie).
21.
BV podal kasační opravný prostředek k Cour de cassation (Kasační soud), přičemž tvrdil, že soud prvního stupně a odvolací soud:
–
nezohlednily článek 50 Listiny při použití článku 1741 CGT, jehož pravidla, jak je vykládá Conseil Constitutionnel (Ústavní rada), nejsou ani jasná, ani přesná;
–
neodůvodnily své rozhodnutí v souladu s požadavky vyplývajícími z unijního práva, neboť nezajistily, aby zátěž vyplývající ze všech uložených sankcí nebyla vzhledem k závažnosti protiprávního jednání nepřiměřená.
22.
Podle Cour de cassation (Kasační soud):
–
Cílem vnitrostátních předpisů je zejména bojovat proti porušování předpisů v oblasti DPH. Odpovídají tedy cíli obecného zájmu, který odůvodňuje kumulaci stíhání a sankcí trestněprávní povahy, které sledují komplementární cíle.
–
Pokud jde o jasnost a předvídatelnost, články 1729 a 1741 CGT přesně definují jednání nebo opomenutí, která mohou být předmětem stíhání a trestních a daňových sankcí.
–
Pokud jde o nezbytnost a přiměřenost, je možnost kumulovat sankce omezena nemožností překročit nejvyšší horní hranici některé z hrozících sankcí. Toto pravidlo se týká pouze sankcí stejné povahy (tedy peněžitých).
–
Nicméně nelze tvrdit, že správné uplatnění unijního práva je natolik zřejmé, že není ponechán prostor pro žádnou rozumnou pochybnost.
23.
Za těchto okolností Cour de Cassation (Kasační soud) předkládá Soudnímu dvoru tyto předběžné otázky:
„1)
Splňují taková vnitrostátní pravidla, jako jsou pravidla popsaná výše, požadavek jasnosti a předvídatelnosti okolností, za kterých může být zatajování při přiznávání splatné DPH předmětem kumulace stíhání a sankcí trestněprávní povahy?
2)
Splňují taková vnitrostátní pravidla, jako jsou pravidla popsaná výše, požadavek nezbytnosti a přiměřenosti kumulace takových sankcí?“
III. Řízení před Soudním dvorem
24.
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla zapsána v kanceláři Soudního dvora dne 28. října 2020.
25.
Písemná vyjádření předložili BV, francouzská vláda a Evropská komise.
26.
Ústní projednání nebylo shledáno nezbytným.
IV. Analýza
A.
Úvodní poznámky týkající se dotčené vnitrostátní právní úpravy a obsahu předběžné otázky
27.
„Vnitrostátní pravidla“, na která odkazuje předkládající soud, jsou výsledkem spojení dvou legislativních ustanovení a jejich soudního výkladu.
28.
Tato legislativní ustanovení jsou články 1729 a 1741 CGT, jejichž znění bylo uvedeno (
9
). V zásadě stanoví správní sankce (40 % zvýšení za úmyslné porušení podle článku 1729) a pokuty a odnětí svobody (podle článku 1741) za určité jednání v rozporu s daňovými předpisy.
29.
Článek 1741 CGT výslovně uvádí, že pokuty a odnětí svobody mohou být uloženy nezávisle na daňových sankcích (tedy sankcích, které mají formálně správní povahu) (
10
) za stejné skutky.
30.
Pokud jde o soudní výklad této vnitrostátní právní úpravy, předkládající soud uvádí, že kumulace trestních a správních sankcí v ní stanovených podléhá třem výkladovým výhradám formulovaným Conseil constitutionnel (Ústavní rada) (
11
).
31.
Tyto výhrady – které nastiňují podmínky, za kterých je možné kumulovat sankce stanovené v článcích 1729 a 1741 CGT – jsou následující:
–
Osoba povinná k dani, která byla z hmotněprávního důvodu osvobozena od daně konečným soudním rozhodnutím, nemůže být v trestním řízení odsouzena za daňový únik (první výhrada, v této věci irelevantní).
–
Článek 1741 CGT se vztahuje pouze na nejzávažnější případy podvodného zatajování částek podléhajících dani nebo opomenutí při přiznávání daně. Závažnost může vyplývat z výše nezaplacené daně, povahy jednání obviněného či okolností, za kterých k tomuto jednání došlo (druhá výhrada).
–
Jsou-li zahájena dvě řízení, která mohou vést ke kumulaci sankcí, ze zásady proporcionality vyplývá, že celková výše případně uložených sankcí v žádném případě nepřekročí nejvyšší horní hranici některé z hrozících sankcí (třetí výhrada).
32.
Pokud jde o druhou výhradu, předkládající soud uvádí, že jeho vlastní judikatura upřesnila příslušná kritéria závažnosti jednání následovně:
„Pokud obviněný z daňového úniku prokáže, že mu byla za stejné skutky uložena daňová sankce, je na trestním soudu, aby poté, co vymezí znaky skutkové podstaty tohoto trestného činu s ohledem na článek 1741 CGT, ověřil ještě před uložením trestních sankcí, zda skutky, ze kterých je osoba obviněna, vykazují stupeň závažnosti, který může odůvodnit komplementární trestní postih. Soud je povinen své rozhodnutí odůvodnit, přičemž závažnost může vyplývat z výše nezaplacené daně, z povahy jednání obviněného nebo z okolností, za kterých se tohoto jednání dopustil, a to zejména těch, které představují přitěžující okolnosti“ (
12
).
33.
Pokud jde o třetí výhradu, předkládající soud zdůrazňuje, že upřesnil podmínky jejího uplatnění takto:
–
„pokud obžalovaný prokáže, že mu byla za stejné skutky pravomocně uložena daňová sankce, je trestní soud povinen zajistit dodržování požadavku proporcionality pouze tehdy, když uloží stejný druh trestu“;
–
„zásada proporcionality není porušena, pokud soud uloží obžalovanému, kterému již byly uloženy pravomocné správní sankce, podmíněný trest odnětí svobody, a to pokud mu neuloží pokutu“.
34.
Takový je ve stručnosti normativní přehled – vyplývající ze vzájemného působení právních předpisů a jejich soudního výkladu – který ve francouzském právu umožňuje kombinaci správních a trestních sankcí za stejné skutky, které představují trestný čin a daňový delikt, pokud je správní orgán oznámí státnímu zastupitelství (
13
).
35.
Cour de cassation (Kasační soud) nemá žádné pochybnosti ve vztahu k judikatuře Soudního dvora ohledně zásady ne bis in idem, a to pokud jde o:
–
trestní povahu správní sankce stanovené v článku 1729 CGT (
14
);
–
souběh obecného zájmu, který odůvodňuje spojení správní sankce s trestní sankcí stanovenou v článku 1741 CGT (
15
).
36.
Otázky Cour de cassation (Kasační soud) se tedy týkají toho, zda vnitrostátní právo splňuje podmínky rozsudku Menci, a to pokud jde o jasnost, předvídatelnost, nezbytnost a přiměřenost pravidel umožňujících kumulaci řízení a sankcí.
37.
Je důležité takto nastavit diskuzi o předběžných otázkách, aby se zdůraznilo, že se tato diskuze netýká otázek vztahujících se k:
–
identifikaci „stejných skutků“ (idem factum);
–
souběhu stejného právního zájmu chráněného dvojím (bis) postihem, trestním a správním, těchto skutků;
–
„hmotněprávně trestní“ povaze správní sankce, která v případě daňového deliktu zvyšuje částku daně o 40 %, a
–
úzké věcné a časové souvislosti správních a trestních řízení, která vedou k uložení peněžitých trestů a trestů odnětí svobody téže osobě za stejné skutky (
16
).
B.
K věci samé
1. První předběžná otázka
38.
Otázka se zaměřuje na údajnou nejasnost a nepřesnost vnitrostátní právní úpravy, podle níž mohou být některé skutky představující daňové delikty předmětem kumulace správního a trestního řízení a sankcí.
39.
BV tvrdí, že nutnost odvolávat se na vnitrostátní judikaturu za účelem určení podmínek, za nichž je legitimní kumulovat správní a trestní sankce, sama o sobě dokazuje, že dotčená právní úprava není dostatečně jasná a přesná.
40.
Dodává, že tato judikatura není způsobilá odstranit vytýkanou vadu, neboť objektivním a přístupným způsobem nedefinuje rozhodující kritéria pro posouzení závažnosti odůvodňující kumulaci.
41.
Francouzská vláda a Komise se shodují, že uplatňovaná právní úprava splňuje podmínky jasnosti a předvídatelnosti. Kritéria, která za tímto účelem zohledňuje vnitrostátní judikatura, jsou dostatečně jasná (a v této věci i relevantní).
42.
Francouzská vláda a Komise rovněž tvrdí, že podle Soudního dvora zásada zákonnosti nezakazuje použití soudního výkladu k upřesnění pravidel trestní odpovědnosti.
43.
Mé posouzení tohoto aspektu se v podstatě shoduje s posouzením francouzské vlády a Komise.
44.
Podle judikatury Soudního dvora kumulace řízení a sankcí, o jaké se jedná v dotčené věci, představuje omezení základního práva nebýt dvakrát trestně stíhán nebo trestán za stejný trestný čin (
17
).
45.
Podle čl. 52 odst. 1 Listiny může vnitrostátní ustanovení takové omezení zavést pouze za splnění několika kumulativních podmínek:
–
musí být stanoveno zákonem,
–
musí respektovat podstatu dotčeného práva,
–
musí být nezbytné a dodržovat zásadu proporcionality,
–
musí skutečně odpovídat cílům obecného zájmu, které uznává Unie, nebo potřebě ochrany práv a svobod druhého.
46.
Omezení dotčené v tomto řízení bylo stanoveno zákonem, čímž v zásadě splňuje první z těchto podmínek. Možnost kumulace správního a trestního řízení a sankcí není obsažena v pouhých správních aktech nebo soudní praxi, ale ve dvou zvláštních legislativních ustanoveních:
–
v článku 1729 CGT, který pro účely projednávané věci postihuje určité úmyslné daňové nesprávnosti nebo opomenutí zvýšením daně o 40 %;
–
a dále v článku 1741 CGT, který, aniž je dotčeno výše uvedené, stanoví uložení pokuty a trestu odnětí svobody v případech podvodného jednání trestní povahy.
47.
Na základě zásady zákonnosti trestů, která je stanovena v článku 49 Listiny, je tedy rovněž nezbytné, aby zákon jasně a přesně vymezoval případy, kdy je možné stanovit dvojí řízení a tresty za stejné skutky.
48.
Soudní dvůr spojil požadavek jasnosti a přesnosti zákona s jeho „striktně nezbytnou povahou“, aby byla dodržena zásada proporcionality (
18
).
49.
V rámci analýzy „striktně nezbytné povahy“ příslušné právní úpravy rozsudek ve věci Menci uvedl, že tato právní úprava musí „stanovit jasná a přesná pravidla umožňující jednotlivci předvídat, které úkony a opomenutí mohou být předmětem takové kumulace stíhání a sankcí“ (
19
).
50.
Poté, co Soudní dvůr, s výhradou ověření předkládajícím soudem, přezkoumal, zda je dotčená italská právní úprava „jasná a přesná“, požadoval v rozsudku Menci, aby byla zajištěna nezbytná shoda mezi závažností protiprávního jednání, na jedné straně, a celkovou přísností kumulativních sankcí, na straně druhé (
20
).
51.
Podle mého názoru má požadavek jasnosti a přesnosti zákona své vlastní místo v rámci zásady zákonnosti omezení výkonu základních práv, na kterou odkazuje první z podmínek uvedených v čl. 52 odst. 1 Listiny.
52.
Posoudit obsah a rozsah dvojího postihu lze pouze tehdy, když zákon, který umožňuje kumulaci správního a daňového řízení a sankcí, tak činí jasně a přesně. Na základě tohoto předpokladu je pak nutné ověřit, zda je kumulace proporcionální.
53.
Jasnost a přesnost zákona slouží předcházejícímu a pojmově samostatnému účelu ve vztahu k zásadě proporcionality. Řídí se zejména požadavkem, že je to zákon a pouze zákon, který omezuje platnost zásady non bis in idem.
54.
K dodržení této zásady nestačí jakékoli legislativní vymezení případů, v nichž je možné dvojí řízení a sankce, ale pouze jasné a přesné vymezení.
55.
V opačném případě by byla narušena záruka, kterou poskytuje zásada zákonnosti, pokud jde o výlučnou pravomoc zákonodárce omezovat základní práva. Zákonodárná moc tedy nemůže výkon této pravomoci svěřit správním orgánům nebo soudům.
56.
Navíc zákonnost, kterou vyžaduje čl. 52 odst. 1 Listiny pro omezení práva zaručeného článkem 50 Listiny, doplňuje zákonnost, kterou vyžaduje článek 49 Listiny, pokud jde o vymezení trestu.
57.
Pokud může kumulace správních a trestních řízení a trestů vést ve svém souhrnu k závažnějšímu důsledku, než jaký stanoví samotný trestní zákonodárce, bude tento více postihující důsledek přijatelný pouze tehdy, když mu předchází jasné a přesné vymezení případů a okolností, které jej umožňují, zákonodárcem.
58.
Trestněprávní zásada zákonnosti je tedy použitelná na kumulaci správních a trestních řízení a sankcí. Z toho vyplývá, že ustanovení povolující dvojí postih musí dodržovat určité požadavky na přístupnost a předvídatelnost (
21
).
59.
Právě do tohoto kontextu, a nikoli do kontextu zásady proporcionality podle čl. 52 odst. 1 Listiny, je třeba zasadit požadavek jasnosti a přesnosti, o němž se hovoří v rozsudku Menci.
60.
Předkládající soud se táže, zda „jasnost a přesnost“ vyžadované zásadou zákonnosti musí být obsaženy již – a pouze – ve znění zákona, anebo zda se naopak lze v tomto ohledu opřít o judikaturu soudů.
61.
Francouzská vláda i Komise připomněly, že pro Soudní dvůr zásada zákonnosti trestných činů a trestů nevylučuje soudní výklad zákona.
62.
Jak uvedl Soudní dvůr, ačkoli trestněprávní zásada zákonnosti „vyžaduje, aby zákon jasně vymezoval protiprávní jednání a tresty za ně“, je tato podmínka „splněna, pokud jednotlivec má možnost se ze znění příslušného ustanovení – a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy – dozvědět, z jakých úkonů a opomenutí mu vzniká trestněprávní odpovědnost“ (
22
).
63.
Dále Soudní dvůr uvedl, že „[z]ásadu legality trestných činů a trestů nelze vykládat tak, že vylučuje postupné objasňování pravidel trestní odpovědnosti prostřednictvím soudního výkladu každého jednotlivého případu za podmínky, že výsledek je přiměřeně předvídatelný v době, kdy došlo k protiprávnímu jednání, zejména s ohledem na výklad použitý v dané době v judikatuře týkající se dotčeného právního ustanovení“ (
23
).
64.
V této věci, jak jsem již uvedl, jak Conseil Constitutionnel (Ústavní rada), tak Cour de cassation (Kasační soud) vyložily články 1729 a 1741 CGT. Ústavní rada zejména podmínila ústavnost obou ustanovení – tedy jejich platnost – dodržením výše uvedených výhrad.
65.
Na základě těchto výhrad je kombinované uplatnění článků 1729 a 1741 CGT – tedy kumulace řízení a sankcí, které každé z nich stanoví samostatně – ústavně přípustné pouze „v nejzávažnějších případech podvodného zatajení částek podléhajících dani“.
66.
Tato závažnost, dodává Conseil constitutionnel (Ústavní rada), „může vyplývat z výše nezaplacené daně, povahy jednání obviněného či okolností, za kterých k tomuto jednání došlo“ (
24
).
67.
Výklad článků 1729 a 1741 CGT ze strany Conseil Constitutionnel (Ústavní rada) nepředstavuje pouhou „pomoc“, kterou podle výše nastíněné judikatury Soudního dvora (
25
) mohou soudy disponovat při určování, které jednání a opomenutí zakládá trestní odpovědnost.
68.
Jeho ústavní povaha znamená, že výklad Conseil constitutionnel (Ústavní rada) je normativně začleněn do vykládaných právních ustanovení tak, že s nimi tvoří nerozlišitelný celek.
69.
Články 1729 a 1741 CGT mají tedy normativní obsah, který vyplývá z jejich ústavního výkladu a jsou v tomto smyslu výsledkem pozitivní legislativy zákonodárné moci na straně jedné a „negativní legislativy“ Conseil constitutionnel (Ústavní rada) (
26
) na straně druhé.
70.
Články 1729 a 1741 CGT na základě ústavního výkladu, kterému byla podrobena jejich platnost, stanoví, že správní sankce stanovená v prvním z těchto ustanovení za určité nepřesnosti nebo opomenutí může být doprovázena trestní sankcí podle článku 1741 CGT pouze v nejzávažnějších případech podvodného zatajení.
71.
Vnitrostátní právní úprava posuzovaná v rozsudku Menci se podstatně nelišila od té, o kterou se jedná v této věci, ačkoli kumulace byla v dané věci vyhrazena pro porušení přesahující 50000 eur.
72.
Soudní dvůr dospěl k závěru, že tato právní úprava, což měl ověřit předkládající soud, jasně a přesně stanoví okolnosti, za nichž může být vyhýbání se zaplacení DPH předmětem kumulace řízení a sankcí (
27
).
73.
Otázkou tedy je, zda odkaz na „nejzávažnější případy podvodného zatajení“, na který se odvolává Conseil constitutionnel (Ústavní rada), představuje z hlediska jasnosti a přesnosti podmínku rovnocennou prahové hodnotě, která byla ve věci Menci stanovena na minimálně 50000 eur.
74.
V dalším rozsudku Soudní dvůr považoval za dostatečně „jasnou a přesnou“ vnitrostátní právní úpravu, která umožňovala duplikovat řízení a sankce v případě manipulací s trhem, které mohou vyvolat „výraznou změnu ceny finančních nástrojů“ (
28
). Neodmítl tedy využití neurčitých ustanovení za předpokladu, že je zajištěno jejich soudní vymezení.
75.
Conseil constitutionnel (Ústavní rada) podrobně popsala závažnost, která může odůvodnit kumulaci řízení a sankcí. Tato závažnost, jak již bylo uvedeno, „může vyplývat z výše nezaplacené daně, povahy jednání obviněného či okolností, za kterých k tomuto jednání došlo“ (
29
).
76.
Jako doplněk k tomuto upřesnění – které, a na tom trvám, musí být chápáno jako začleněné do obsahu dotčených legislativních ustanovení – Cour de cassation (Kasační soud) upřesnil kritéria, která usnadňují posouzení souběhu závažnosti požadované Conseil constitutionnel (Ústavní rada) (
30
).
77.
Tímto způsobem Cour de cassation (Kasační soud), nyní plnící funkci upřesnění rozsahu legislativních ustanovení, kterou rozsudek AC-Treuhand v. Komise přiznává obecným soudům, činí francouzský systém dvojího trestního a správního postihu srozumitelnějším (
31
).
78.
Přijatá kritéria jsou v závislosti na příslušných typech protiprávního jednání a dotčených daních:
–
opakované „opomenutí“ při přiznávání daně v průběhu delšího období navzdory několika výzvám;
–
obviněný má postavení voleného zastupitele republiky;
–
využití prostředníků usazených v zahraničí a
–
— výše nepřiznaných daní (
32
).
79.
Ačkoli by byla žádoucí lepší systematizace všech použitelných kritérií, upřesnění francouzského nejvyššího trestního soudu za podmínek stanovených předkládajícím soudem jdou nad rámec minima nutného k tomu, aby vnitrostátní úprava – v této věci souhrn ústavně vyloženého zákona a jeho postupná konkretizace tímto nejvyšším soudem – rozumně předvídatelným způsobem stanovila případy, v nichž je možný dvojí postih.
80.
Lze připustit, jak tvrdí BV, že srozumitelnost tohoto normativního režimu není pro laika dosažitelná a je nezbytné využít odborného poradenství. Nicméně podle Soudního dvora:
–
„[p]ředvídatelnost zákona nebrání tomu, aby dotyčná osoba byla dovedena k tomu obstarat si odbornou radu pro přiměřené posouzení důsledků, jež mohou za okolností konkrétního případu z daného jednání vyplývat“ (
33
);
–
to „platí zvláště pro výdělečně činné osoby, které musejí při výkonu svého povolání prokazovat značnou obezřetnost“ a lze od nich „očekávat, že zvlášť pečlivě vyhodnotí rizika spojená s výkonem jejich činnosti“ (
34
).
81.
V tomto smyslu připomínám, že jednání, které je BV vytýkáno, bylo provedeno v rámci výkonu jeho profesní činnosti auditora, a tedy v kontextu, v němž je právní poradenství obvykle spíše pravidlem než výjimkou.
82.
Je také pravda, jak zdůrazňuje BV (
35
), že při posuzování pojmů jako „úmyslné porušení“, „podvodné jednání“ nebo „podvodné vyhýbání se daňovým povinnostem“ mají soudy široký (a podle mého názoru nevyhnutelný) prostor pro výklad. Nicméně tyto pojmy (
36
) je třeba kombinovat s dalšími již zmíněnými kritérii, která vypracoval Cour de cassation (Kasační soud), aby bylo možné získat přesnější obraz o režimu, který umožňuje dvojí postih daňových trestných činů.
83.
Stručně řečeno, mám za to, že na první předběžnou otázku je třeba odpovědět, že vnitrostátní právní úprava obsahuje minimum informací nezbytných k tomu, aby bylo možné jasně a předvídatelně stanovit případy, kdy může existovat kumulace správních a trestních řízení a sankcí ve vztahu k téže osobě za stejné skutky.
2. Druhá předběžná otázka
84.
Svou druhou otázkou se Cour de cassation (Kasační soud) táže, zda předmětná vnitrostátní právní úprava splňuje požadavky nezbytnosti a přiměřenosti, které jsou pro kumulaci trestních a správních řízení a sankcí nezbytné.
85.
Odpověď musí být záporná, pokud taková právní úprava přesahuje rámec toho, co je nezbytně nutné k dosažení cílů legitimně sledovaných dvojím postihem. Tento názor zastávají BV a Komise, přičemž tvrdí, že zejména nezaručuje, že přísnost všech uložených sankcí je úměrná závažnosti spáchaného protiprávního jednání.
86.
Pro francouzskou vládu je naopak rozhodující, že v této věci trestní soud rozhodl až po pravomocném uložení správní sankce. To znamená, že při použití pravidla, podle něhož má soud povinnost zohlednit všechny okolnosti věci, bude soud posuzovat existenci této (první) sankce.
87.
Francouzská vláda dodává, že proporcionalita je zajištěna nejen omezením výše sankcí, ale také tím, že kumulace je možná pouze v nejzávažnějších případech.
88.
S tímto posledním tvrzením francouzské vlády nesouhlasím, neboť odkaz na nejzávažnější případy je vhodnější spíše při posuzování, zda jsou pravidla umožňující dvojí postih dostatečně přesná. Skutečnost, že daňový delikt je závažný, neumožňuje bez dalšího ignorovat požadavky přiměřenosti za účelem ověření, zda jsou uložené (dvojí) sankce v souladu s těmito požadavky.
89.
Znovu odkazuji na judikaturu Soudního dvora týkající se nezbytnosti vnitrostátní právní úpravy, která omezuje právo obsažené v článku 50 Listiny.
90.
Podle Soudního dvora,
–
pokud jde o souběh řízení, je nezbytně nutná „existenc[e] pravidel zajišťujících koordinaci s cílem snížit na přísně nezbytné minimum dodatečnou zátěž, kterou takový souběh pro dotyčné osoby přináší“ (
37
);
–
pokud jde o kumulaci sankcí, ta „musí být doprovázena pravidly umožňujícími zajistit, že přísnost souhrnu uložených sankcí odpovídá závažnosti dotčeného protiprávního jednání, neboť takový požadavek vyplývá nejen z čl. 52 odst. 1 Listiny, ale i ze zásady přiměřenosti trestů stanovené v jejím čl. 49 odst. 3“ (
38
).
91.
Cílem tohoto požadavku je v konečném důsledku zajistit, aby kumulace sankcí probíhala takovým způsobem, aby byl řádně zaručen soulad (proporcionalita) mezi závažností protiprávního jednání na jedné straně a celkovou přísností uložených sankcí na straně druhé.
92.
Podle předkládajícího soudu Conseil constitutionnel (Ústavní rada) ve stejném smyslu uvedla, že v případě kumulace sankcí zásada proporcionality znamená, že jejich celková výše nesmí překročit nejvyšší horní hranici některé z uložených sankcí.
93.
Ačkoli je pravomoc kumulovat sankce omezena nemožností překročit nejvyšší horní hranici některé z již uložených sankcí, „toto pravidlo se týká pouze sankcí stejné povahy (tedy peněžitých)“ (
39
).
94.
Cour de Cassation (Kasační soud) pochybuje, že pokud je proporcionalita takto omezena na případy kumulace peněžitých sankcí, je splněn požadavek zajištění souladu mezi závažností protiprávního jednání a přísností všech sankcí (tedy nevyjímaje sankce, které zahrnují odnětí svobody).
95.
V rozsudku Garlsson Real Estate Soudní dvůr považoval za rozpornou se zásadou proporcionality vnitrostátní právní úpravu, která „se podle všeho týká pouze kumulace peněžitých sankcí, a nikoliv kumulace peněžité správní sankce trestní povahy a trestu odnětí svobody“. Tato právní úprava „nezajišťuje, aby přísnost všech uložených sankcí byla omezena na to, co je přísně nezbytné ve vztahu k závažnosti dotyčného protiprávního jednání“ (
40
).
96.
S ohledem na vnitrostátní normativní přehled předložený předkládajícím soudem francouzské právo umožňuje vyvážit přísnost kumulativních sankcí pouze v případě, že jsou všechny peněžité povahy.
97.
Pokud tomu tak je, použití judikatury Soudního dvora, kterou jsem právě citoval, by vedlo k závěru (jak tvrdí BV a Komise), že dotčená právní úprava není v souladu s článkem 50 Listiny. Konkrétně nesplňuje povinnost příslušných orgánů v případě uložení druhé sankce dbát na to, aby „celková přísnost uložených sankcí nepřekračovala závažnost zjištěného protiprávního jednání“ (
41
).
98.
Francouzská vláda odpovídá, že vnitrostátní právo zajišťuje proporcionalitu i v případě sankcí jiné povahy, neboť daňové a trestní řízení jsou právně propojeny: trestní řízení se opírá o daňové řízení za účelem uložení sankce, která doplňuje daňové sankce uložené v rámci správní kontroly (
42
).
99.
Francouzská vláda dále zdůrazňuje, že v takových případech probíhá trestní řízení až po ukončení správního řízení. Trestní soud je v každém případě povinen dodržovat zásadu přiměřenosti trestů, přičemž za tím účelem má pravomoc trestní sankci upravit. Tato pravomoc mu umožňuje zajistit přísně nezbytnou a přiměřenou povahu trestu a individualizovat jej podle okolností případu (
43
).
100.
Zejména podle článku 132-1 trestního zákoníku musí soud určit povahu, výši a režim trestů na základě okolností protiprávního jednání a osobnosti pachatele, jakož i jeho majetkové, rodinné a sociální situace (
44
).
101.
V této souvislosti je podle francouzské vlády v případě kumulace sankcí trestní soud povinen zohlednit předchozí uložení správní sankce (
45
).
102.
Soudní dvůr nemůže zasahovat do rozdílnosti názorů předkládajícího soudu a francouzské vlády pokud jde o výklad vnitrostátního práva. Odpověď na žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je třeba poskytnout s ohledem na vnitrostátní skutkový a právní rámec stanovený předkládajícími soudy.
103.
Pokud je situace taková, jak ji předkládá Cour de cassation (Kasační soud), vnitrostátní právní úprava neumožňuje zajistit, aby se závažnost protiprávního jednání a celková přísnost kumulativních sankcí náležitě shodovaly, tudíž je neslučitelná s článkem 50 Listiny, jak jej vykládá Soudní dvůr.
104.
Pokud naopak vnitrostátní právo poskytuje odpovídající prostředky k zajištění toho, aby trestní soud mohl upravit trestní sankci (i v případě odnětí svobody a nikoliv peněžitého trestu) na základě toho, že bude přičtena ke správní peněžité sankci, nedochází k porušení článku 50 Listiny.
105.
Konečně, pokud vnitrostátní právo neumožňuje náležitý soulad mezi závažností protiprávního jednání na jedné straně a přísností všech uložených sankcí – bez ohledu na jejich povahu – na straně druhé, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu, je dotčená právní úprava neslučitelná s unijním právem z důvodu porušení článku 50 Listiny.
V. Závěry
106.
S ohledem na výše uvedené navrhuji, aby Soudní dvůr na otázky Cour de cassation (Kasační soud, Francie) odpověděl takto:
„Článek 50 Listiny základních práv Evropské unie musí být vykládán v tom smyslu, že:
–
nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje kumulaci správních a trestních řízení a sankcí v případech vymezených na základě jasných a přesných kritérií stanovených zákonem a dostatečně specifikovaných judikaturou.
–
brání takové vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje zajistit náležitou proporcionalitu mezi závažností protiprávního jednání, na jedné straně, a celkovou přísností kumulativních sankcí, na straně druhé, ať už se jedná o peněžité správní sankce, jež mají z věcného hlediska trestní povahu, nebo tresty odnětí svobody.“
(
1
) – Původní jazyk: španělština.
(
2
) – Věc C‑524/15 (EU:C:2018:197; dále jen „rozsudek Menci“).
(
3
) – Věc C‑537/16 (EU:C:2018:193; dále jen „rozsudek Garlsson Real Estate“).
(
4
) – Směrnice Rady ze dne 28. listopadu 2006 o společném systému daně z přidané hodnoty (Úř. věst. 2006, L 347, s. 1).
(
5
) – Loi (zákon) č. 2008-1443 ze dne 30. prosince 2008.
(
6
) – Loi (zákon) č. 2010-1658 ze dne 29. prosince 2010.
(
7
) – Podle předkládacího rozhodnutí správce daně BV zejména vytkl: „nesprávné vedení účetnictví (nezaúčtované příjmy, neexistence dokladů odůvodňující příjmy a používání osobních bankovních účtů pro výplatu příjmů z podnikání); podání přiznání k DPH s vynecháním většiny příjmů, s únikem na DPH ve výši 82507 eur; podání zkrácených přiznání NZ; podání zkrácených přiznání ke všem příjmům s uvedením NZ nižších, než jakých bylo skutečně dosaženo, s únikem na dani z příjmů ve výši 108883 eur“.
(
8
) – Státní zastupitelství se rovněž odvolalo.
(
9
) – Body 9 a 10 tohoto stanoviska.
(
10
) – Při dalším používání spojení „správní sankce“ odkazuji na sankce, které jsou uloženy správcem daně a mají z věcného hlediska trestní povahu, neboť splňují požadavky uvedené v bodech 26 až 33 rozsudku Menci.
(
11
) – Podle předkládacího rozhodnutí Conseil constitutionnel (Ústavní rada) „ve čtyřech rozhodnutích prohlásila kumulaci trestního a daňového řízení a sankcí v případě zatajení částek podléhajících dani a nepodání přiznání (rozhodnutí č. 2016-545 QPC ze dne 24. června 2016; č. 2016-546 QPC ze dne 24. června 2016; č. 2016-556 QPC ze dne 22. července 2016; č. 2016-556 QPC ze dne 23. listopadu 2018) za slučitelný se zásadami nezbytnosti a přiměřenosti trestných činů a trestů“.
(
12
) – Předkládací rozhodnutí, bod 28.
(
13
) – Rozhodnutí Conseil constitutionnel (Ústavní rada) č. 2016-555 QPC ze dne 22. července 2016 neuvedlo výhrady ohledně toho, že obžalobě z daňového úniku ze strany státního zastupitelství musí nutně předcházet oznámení správce daně.
(
14
) – Jedná se navíc o posouzení, které přísluší ověřit předkládajícímu soudu, jak bylo uvedeno v rozsudku Menci (bod 27), aniž je dotčena možnost, že Soudní dvůr může případně podat upřesňující vysvětlení, jejichž účelem je poskytnout předkládajícímu soudu vodítko při jeho výkladu.
(
15
) – Podle Cour de cassation (Kasační soud) „[j]e nesporné, že cílem dotčené právní úpravy je zejména boj proti trestným činům v oblasti DPH za účelem zajištění toho, aby byla splatná DPH vybrána v plné výši, a tato právní úprava tedy odpovídá cíli obecného zájmu, který může odůvodnit kumulaci stíhání a sankcí trestněprávní povahy, které sledují komplementární cíle“ (bod 48 předkládacího rozhodnutí).
(
16
) – Vyloučení těchto aspektů ze sporu mi brání uvést vlastní úvahy o řešení přijatém v rozsudku Menci, pokud jde o tyto aspekty. Pro podrobnou kritiku judikatury vyplývající z tohoto rozsudku viz stanovisko generálního advokáta M. Bobka ze dne 2. září 2021 ve věcech C‑117/20, bpost (EU:C:2021:680) a C‑151/20, Nordzucker (EU:C:2021:681); zejména body 101 až 117 prvně uvedeného stanoviska.
(
17
) – Rozsudek ze dne 26. února 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105), bod 34.
(
18
) – Rozsudek Menci, bod 46: dodržování zásady proporcionality „vyžaduje, aby kumulace stíhání a sankcí stanovených vnitrostátní právní úpravou, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, nepřekročila meze toho, co je přiměřené a nezbytné k dosažení legitimních cílů sledovaných dotčenou právní úpravou, přičemž se rozumí, že pokud se nabízí volba mezi více přiměřenými opatřeními, je třeba zvolit nejméně omezující opatření a způsobené nevýhody nesmějí být nepřiměřené vzhledem ke sledovaným cílům“.
(
19
) – Rozsudek Menci, bod 49.
(
20
) – Rozsudek Menci, body 50 až 59. Ve stejném smyslu rozsudek Garlsson Real Estate, body 51 až 56.
(
21
) – Pokud jde o trestněprávní zásadu zákonnosti, za všechny rozsudek ze dne 11. června 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), ve kterém se v bodě 49 připomíná, že „zákon musí jasně definovat trestné činy i tresty, které jsou za ně ukládány. Tato podmínka je splněna, pokud procesní subjekt má možnost se ze znění příslušného ustanovení – a v případě potřeby z výkladu, který k němu podaly soudy – dozvědět, jaká konání a opomenutí zakládají jeho trestněprávní odpovědnost“. A pro účely projednávané věci, jaká
konání a opomenutí
zakládají kumulaci řízení a sankcí.
(
22
) – Rozsudek ze dne 22. října 2015, AC-Treuhand v. Komise (C‑194/14 P, EU:C:2015:717; dále jen „rozsudek AC-Treuhand v. Komise“), bod 40.
(
23
) – Rozsudek AC-Treuhand v. Komise, bod 41.
(
24
) – Rozhodnutí č. 2016-545 QPC ze dne 24. června 2016, bod 21. Dále jen „rozhodnutí Ústavní rady“.
(
25
) – Rozsudek AC-Treuhand v. Komise, bod 40.
(
26
) – Role „negativních zákonodárců“, kterou ústavní soudy vykonávají při kontrole zákona, je vede k tomu, že vylučují z právního řádu (nebo do něj nepřipouštějí, pokud posuzují právní texty, které ještě definitivně nevstoupily v platnost) ustanovení zákonodárné moci, která jsou v rozporu s příslušnými ústavami.
(
27
) – Rozsudek Menci, body 50 a 51.
(
28
) – Rozsudek Garlsson Real Estate, body 52 a 53.
(
29
) – Rozhodnutí Ústavní rady, bod 21.
(
30
) – Cour de Cassation (Kasační soud) při použití ústavní judikatury uvedl, že „[p]okud obviněný z daňového úniku prokáže, že mu byla za stejné skutky uložena daňová sankce, je na trestním soudu, aby poté, co vymezí znaky skutkové podstaty tohoto trestného činu s ohledem na článek 1741 [CGT], ověřil ještě před uložením trestních sankcí, zda skutky, ze kterých je osoba obviněna, vykazují stupeň závažnosti, který může odůvodnit komplementární trestní postih. Soud je povinen své rozhodnutí odůvodnit, přičemž závažnost může vyplývat z výše nezaplacené daně, z povahy jednání obviněného nebo z okolností, za kterých se tohoto jednání dopustil, a to zejména těch, které představují přitěžující okolnosti. Pokud se taková závažnost nepotvrdí, soud k odsouzení nemůže přistoupit“ (předkládací rozhodnutí, bod 28).
(
31
) – V bodě 75 svého písemného vyjádření BV uznává, že se Cour de cassation (Kasační soud) pokusil „vyjasnit rozsah působnosti [druhé] výhrady“, ale podle jeho názoru „se mu nepodařilo ji učinit jasnější a předvídatelnější“.
(
32
) – Předkládací rozhodnutí, bod 31. Pokud jde o výši uniklé daně, předkládající soud odkazuje na částky přesahující 200000 eur v případě daně z příjmů a solidární daně z majetku. V každém případě musí soud vydat odůvodněné rozhodnutí o závažnosti protiprávního jednání a před svým rozhodnutím se vyjádřit k volbě a odůvodnění trestu, který má být uložen (bod 29 předkládacího rozhodnutí).
(
33
) – Rozsudek AC-Treuhand v. Komise, bod 42.
(
34
) – Tamtéž.
(
35
) – V bodě 73 svého písemného vyjádření BV odkazuje na „oficiální komentář“ samotné Conseil constitutionnel (Ústavní rada), který tento prostor pro soudní uvážení uznává.
(
36
) – Adekvátnost těchto pojmů ve vztahu k povinné taxativnosti vymezení trestných činů by případně mohla vyvolat určité výhrady. Není to však tento rámec, ve kterém se používají, když pomáhají stanovit obrysy režimu kumulace trestních a správních sankcí.
(
37
) – Rozsudek Menci, bod 53.
(
38
) – Rozsudek Menci, bod 55. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
39
) – Předkládací rozhodnutí, bod 63.
(
40
) – Rozsudek Garlsson Real Estate, bod 60.
(
41
) – Rozsudek Garlsson Real Estate, bod 56. Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
(
42
) – Bod 71 písemného vyjádření francouzské vlády.
(
43
) – Bod 75 písemného vyjádření francouzské vlády.
(
44
) – Bod 77 písemného vyjádření francouzské vlády.
(
45
) – Bod 78 písemného vyjádření francouzské vlády. Je však zarážející, že toto vyjádření končí návrhem na zodpovězení druhé předběžné otázky v tom smyslu, že článek 50 Listiny nebrání „kumulaci sankcí […] omezené nemožností překročit nejvyšší horní hranici jedné ze sankcí, přičemž toto omezení se vztahuje pouze na sankce stejné povahy, tedy peněžité“. Tento návrh ponechává stranou možnost, že sankce jiné povahy mohou být kompenzovány.