62006CC0135_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Toto řízení o kasačním opravném prostředku poskytuje příležitost k objasnění otázky, kdy dochází k „vyplácení příspěvku podobné povahy z jiných zdrojů“ ve smyslu čl. 67 odst. 2 služebního řádu úředníků Evropských společenství (dále jen „služební řád“).
2. Základem tohoto řízení je služebněprávní spor vedený mezi úředníkem Společenství panem Roderichem Weißenfelsem (dále jen „navrhovatel“) a Evropským parlamentem. Navrhovatel se prvoinstanční žalobou obrátil proti rozhodnutím Parlamentu, kterými mu Parlament od dvojnásobného příspěvku na vyživované dítě, jenž mu byl vyplacen podle služebního řádu, odečetl částku ve výši dávky podle lucemburského práva.
3. Navrhovatel podal kasační opravný prostředek proti rozsudku Soudu prvního stupně ze dne 25. ledna 2006 (dále jen „napadený rozsudek“)(2), kterým byla jeho žaloba zamítnuta.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
4. Podle čl. 62 odst. 3 služebního řádu, ve znění platném pro projednávaný případ, zahrnují odměny úředníků rodinné přídavky.
5. Podle čl. 67 odst. 1 písm. b) služebního řádu zahrnují rodinné přídavky mimo jiné příspěvek na vyživované dítě.
6. Článek 67 odst. 2 a 3 služebního řádu stanoví:
„2. Úředníci pobírající rodinné přídavky uvedené v čl. 67 odst. 1 oznámí přídavky podobné povahy vyplácené z jiných zdrojů; tyto přídavky se odečtou od přídavků vyplácených podle článků 1, 2 a 3 přílohy VII.
3. Příspěvek na vyživované dítě může být zdvojnásoben zvláštním odůvodněným rozhodnutím orgánu oprávněného ke jmenování založeným na lékařské dokumentaci potvrzující duševní nebo tělesné zdravotní postižení dítěte spojené se značnými výdaji pro úředníka.“
B – Vnitrostátní právo
7. Lucemburský zákon ze dne 16. dubna 1979 o zavedení zvláštních příspěvků pro osoby s vážným zdravotním postižením, který byl zrušen zákonem ze dne 19. června 1998 o zavedení pojištění pro případ odkázanosti, avšak podle přechodných ustanovení posledně jmenovaného zákona je v projednávaném případě nadále použitelný (dále jen „lucemburský zákon ze dne 16. dubna 1979“), stanoví:
„Článek 1. Každá osoba s vážným zdravotním postižením, která má bydliště v Lucemburském velkovévodství a která zde pobývá po dobu alespoň deseti let, má nárok na výhody podle tohoto zákona.
Stejný nárok mají děti se zdravotním postižením od věku tří let […].
[…]
Článek 3. Každá osoba s vážným zdravotním postižením […] má […] nárok na zvláštní příspěvek […].
Článek 4. […] příspěvek se vyplácí […] až do výše […] zahraniční dávky podobné povahy.
Článek 5. Příspěvek […] je osvobozen od daní a příspěvků na sociální zabezpečení. […]“
III – Skutečnosti předcházející sporu a rozsudek Soudu
8. Soud líčí skutečnosti předcházející sporu v bodech 5 až 16 následovně:
„5 Žalobce, úředník zařazený do platové třídy A*12 (dříve platová třída A 4), nastoupil do služebního poměru v Parlamentu v Lucemburku dne 1. dubna 1982.
6 Jeho nejstarší syn se narodil dne 31. ledna 1982. Od svého raného dětství má vážné zdravotní postižení.
7 Od jeho nástupu do služebního poměru v Parlamentu byl žalobci přiznán příspěvek na vyživované dítě (dále jen ‚příspěvek na dítě‘) stanovený v čl. 67 odst. 1 písm. b) služebního řádu. Dne 31. července 1987 Parlament rozhodl podle čl. 67 odst. 3 služebního řádu o zdvojnásobení příspěvku na dítě pro syna žalobce s účinností od 1. května 1987. Rozhodnutím ze dne 8. července 1997 byl schválen dvojnásobný příspěvek na dítě na další období od 1. července 1997 do 30. června 2000.
8 Rozhodnutím ze dne 26. dubna 1999 lucemburský Fonds National de Solidarité (Národní fond solidarity) podle lucemburského zákona ze dne 16. dubna 1979 rozhodl o vyplácení zvláštního příspěvku pro osoby s vážným zdravotním postižením žalobci, jakožto zákonnému zástupci svého syna, s účinností od 1. prosince 1998.
9 Žalobce informoval Parlament v polovině října 1999 o vyplácení lucemburského příspěvku.
10 Rozhodnutím ze dne 22. října 1999 snížil Parlament podle čl. 67 odst. 2 služebního řádu s účinností od 1. prosince 1998 částku odpovídající dvojnásobnému příspěvku na dítě podle služebního řádu o částku lucemburského příspěvku.
11 Rozhodnutím ze dne 20. září 2000 byl schválen dvojnásobný příspěvek na dítě pro další období od 1. července 2000 do 30. června 2003. Částka odpovídající dvojnásobnému příspěvku na dítě podle služebního řádu byla rozhodnutím ze dne 18. září 2000 snížena o částku lucemburského příspěvku.
12 Rozhodnutím ze dne 1. července 2003 byl dvojnásobný příspěvek na dítě schválen pro další období od 1. července 2003 do 30. června 2006.
13 Mezitím žalobce dopisem ze dne 4. června 2003 v zásadě zpochybnil odečtení lucemburského příspěvku ze strany Parlamentu následovně:
‚Jak jsem již […] [dne] 28. května 2003 zdůraznil, důchod je vyplácen nikoliv mně, ale mému synovi […], nicméně do mých rukou jako jeho zákonnému zástupci. Odečtení podle čl. 67 odst. 2 služebního řádu od dvojnásobného příspěvku na dítě, který mi byl přiznán jako část mé odměny podle odst. 3, nepřipadá v úvahu.
To vyplývá jednak ze skutečnosti, že se jedná o dvě různé oprávněné osoby (právní subjekty), a jednak ze skutečnosti, že důchod představuje samostatnou dávku, a nikoliv »příspěvek«.
Konečně dávka není »podobné povahy«: příspěvek podle odst. 3 slouží ke zmírnění mimořádných výdajů úředníka, důchod je dávkou sociálního zabezpečení pro osobu se zdravotním postižením.‘
14 Rozhodnutím ze dne 26. června 2003 však Parlament odečtení provedl.
15 Dopisem ze dne 13. srpna 2003 podal žalobce proti rozhodnutí ze dne 26. června 2003 stížnost podle čl. 90 odst. 2 služebního řádu. Tato stížnost byla dopisem Parlamentu ze dne 10. listopadu 2003 zamítnuta.
16 Dne 28. dubna 2004 – po zápisu návrhu na zahájení řízení v projednávané věci do rejstříku – přijal Parlament s přihlédnutím k aktualizované částce lucemburského příspěvku rozhodnutí o odečtení podle čl. 67 odst. 2 služebního řádu. Dne 8. června 2004 podal žalobce proti rozhodnutí ze dne 28. dubna 2004 stížnost, která byla rozhodnutím Parlamentu ze dne 15. září 2004 zamítnuta.“
9. Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 2. února 2004 podal navrhovatel svou prvoinstanční žalobu. Touto žalobou navrhoval zrušit rozhodnutí odpůrce ze dne 26. června 2003, jakož i s ním spojené rozhodnutí odpůrce ze dne 10. listopadu 2003 o stížnosti a uložit Parlamentu, aby navrhovateli doplatil všechny části odměny zadržované bez právního důvodu a zákonné úroky.
10. Navrhovatel v replice přeformuloval své druhé návrhové žádání a navrhl:
„Zrušit konkludentní odmítnutí žalovaného vyplatit žalobci v souladu s jeho žádostí ze dne 4. června 2003 v minulosti neprávem zadržený dvojnásobný příspěvek na dítě, jakož i zrušit s ním spojené rozhodnutí žalovaného ze dne 10. listopadu 2003 o stížnosti žalobce.
Zrušit rozhodnutí žalovaného ze dne 28. dubna 2004, kterým se zvláštní příspěvek pro osoby se zdravotním postižením vyplacený synovi žalobce […] z jiných zdrojů prohlašuje za ‚příspěvek podobné povahy‘ ve smyslu čl. 67 odst. 2 služebního řádu jako […] dvojnásobný příspěvek na dítě, jakož i zrušit s ním spojené rozhodnutí žalovaného ze dne 15. září 2004 o stížnosti žalobce.
Uložit žalovanému, aby žalobci nahradil škodu ve výši zákonné úrokové míry, která vyplývá z neprávem zadržovaných částí jeho odměny od 1. prosince 1998 ve formě dvojnásobného příspěvku na dítě.“
11. Soud žalobu zamítl. Co se týče návrhového žádání směřujícího k uložení povinnosti Parlamentu doplatit určité částky, Soud žalobu odmítl jako nepřípustnou. Návrhové žádání směřující k uložení povinnosti Parlamentu doplatit určité částky je nepřípustné, protože Soud v rámci žaloby na základě článku 91 služebního řádu není oprávněn orgánům Společenství ukládat příkazy. Podle článku 233 ES je totiž orgán, jehož akt byl prohlášen za neplatný, povinen přijmout opatření vyplývající z rozsudku.
12. Co se týče přeformulovaného návrhového žádání obsaženého v replice, kterým žalobce navrhoval, aby byla Parlamentu uložena náhrada vzniklé škody, Soud konstatoval, že toto návrhové žádání představuje návrh na náhradu škody ve smyslu článku 235 ES. Avšak vzhledem k tomu, že se předmět žaloby stanoví v návrhu na zahájení řízení, nelze jej měnit ve stadiu repliky.
13. Žalobu na neplatnost považoval Soud za žalobu směřující pouze proti rozhodnutí ze dne 26. června 2003. Toto návrhové žádání Soud zamítl jako neopodstatněné. Parlament vycházel podle Soudu právem z toho, že se v případě lucemburské dávky jedná o příspěvek podobné povahy ve smyslu čl. 67 odst. 2 služebního řádu, kterou je nutné odečíst od dvojnásobného příspěvku na dítě podle služebního řádu.
IV – Kasační opravný prostředek
14. Navrhovatel uvádí tři důvody kasačního opravného prostředku. Prvním a druhým důvodem vytýká nezohlednění, respektive zamítnutí, některých návrhových žádání, třetím důvodem vytýká porušení čl. 67 odst. 2 služebního řádu.
15. Navrhovatel navrhuje, aby Soudní dvůr:
„1) zrušil rozsudek Soudu (prvního senátu) ze dne 25. ledna 2006 ve věci T‑33/04 (Weißenfels v. Evropský parlament) doručený dne 31. ledna 2006;
2) zrušil rozhodnutí odpůrce ze dne 26. června 2003, kterým se navrhovateli od dvojnásobného příspěvku na dítě podle čl. 67 odst. 3 služebního řádu odečítá zvláštní příspěvek pro osoby s vážným zdravotním postižením, který byl jeho synovi Frederikovi vyplacen z jiných zdrojů;
3) zrušil konkludentní odmítnutí odpůrce vyplatit navrhovateli v souladu s jeho žádostí ze dne 4. června 2003 v minulosti neprávem zadržený dvojnásobný příspěvek na dítě;
4) zrušil rozhodnutí odpůrce ze dne 28. dubna 2004, kterým se prohlašuje zvláštní příspěvek pro osoby s vážným zdravotním postižením, který byl synovi navrhovatele Frederikovi vyplacen z jiných zdrojů, za ‚příspěvek podobné povahy‘ ve smyslu čl. 67 odst. 2 služebního řádu, jako je dvojnásobný příspěvek na dítě přiznaný žalobci;
5) uložil odpůrci náhradu škody (podpůrně: ve výši zákonné úrokové míry), která navrhovateli vznikla neoprávněným zadržováním částí jeho odměny ve formě dvojnásobného příspěvku na dítě od 1. prosince 1998;
6) uložil odpůrci náhradu nákladů obou řízení, včetně nezbytných výdajů navrhovatele.“
16. Evropský parlament navrhuje, aby Soudní dvůr:
1) zamítl kasační opravný prostředek, neboť jeho důvody jsou z části irelevantní, nepřípustné a v každém případě neopodstatněné,
2) uložil navrhovateli náklady řízení o kasačním opravném prostředku.
V – Posouzení
17. Je vhodné začít s přezkumem třetího důvodu kasačního opravného prostředku. Podle judikatury Soudního dvora je totiž nutné kasační opravný prostředek zamítnout, i když odůvodnění napadeného rozsudku je v rozporu s právem Společenství, ale výrok se jeví jako opodstatněný z jiných důvodů(3) . Pokud by se tedy mělo ukázat, že navrhovatel nemá nárok na zaplacení nekráceného rodinného přídavku, nebyl by první a druhý důvod kasačního opravného prostředku již nadále relevantní, neboť potom by se výrok v každém případě ukázal jako správný.
A – K výkladu čl. 67 odst. 2 služebního řádu
18. Třetím důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel tvrdí, že Soud při výkladu pojmu „příspěvky podobné povahy vyplácené z jiných zdrojů“ přehlédl, že čl. 67 odst. 2 vyžaduje dvojí podobnost, totiž jak ve formálním, tak i materiálním ohledu. Aby příspěvek vyplacený z jiných zdrojů mohl být „příspěvkem podobné povahy“, musí být dávkou vyplácenou vedle platu, jako je tomu v případě rodinného přídavku úředníků. To již vyplývá ze znění čl. 67 odst. 2 služebního řádu, který používá pojem „příspěvek“; lucemburská dávka není žádnou dávkou vyplácenou vedle platu, pro tuto dávku se mimoto také [v němčině] nepoužívá pojem „příspěvek“, ale tato dávka se [v němčině] nazývá spíše zvláštní pomocí. Mimoto se navrhovatel odvolává na rozsudky Soudního dvora Komise v. Belgie(4) a Komise v. Německo(5) . Napadený rozsudek vychází tedy nesprávně z toho, že pro použití čl. 67 odst. 2 služebního řádu není relevantní, že vnitrostátní příspěvek je vyplácen nezávisle na pracovním poměru osoby, která má své bydliště v členském státě.
19. Také v materiálním ohledu neexistuje podle názoru navrhovatele žádná podobnost, neboť osoby oprávněné z obou dávek nejsou totožné. Osobou oprávněnou z vnitrostátní dávky není úředník, ale samotné dítě. Nezáleží na skutečném příjemci dávky, ale pouze na oprávněné osobě.
20. Je tak nutné zkoumat, zda Soud vyložil čl. 67 odst. 2 služebního řádu nesprávně, jestliže za příspěvek podobné povahy ve smyslu tohoto ustanovení považoval také takovou dávku, která není vyplácena v souvislosti s výdělečnou činností, když při zkoumání podobnosti dávek vycházel pouze ze smyslu a účelu dávky.
1. Ke spojitosti dávky s příjmem
21. Soud v bodu 52 napadeného rozsudku konstatuje, že argument žalobce, že obě sporné dávky nejsou podobné povahy, protože příspěvek je podle služebního řádu připojen k platu úředníka, zatímco vnitrostátní příspěvek je vyplácen dítěti se zdravotním postižením nezávisle na výdělečné činnosti rodičů, není přesvědčivý. Pro posouzení, zda jsou obě dávky dotčené v projednávaném případě podobné povahy, je určující spíše smysl a účel poskytnuté platby. V daném případě tedy záleží na výdajích vyplývajících z podpory a péče, kterou vyžaduje zdravotní stav osoby se závažným zdravotním postižením.
22. Podle napadeného rozsudku je tak pro použití čl. 67 odst. 2 služebního řádu irelevantní, zda je vnitrostátní příspěvek vyplácen v souvislosti s příjmem nebo nezávisle na něm. Je třeba souhlasit s navrhovatelem, že tento výsledek z německého znění nevyplývá. Tam se totiž hovoří o „příspěvku“ („Zulage“)(6) . Tento pojem lze chápat tak, že se jedná o dávku, která je připojena k jiné dávce, a to v dané souvislosti k platu úředníka, stejně tak jako dávka, na kterou se započítává dávka vyplacená z jiných zdrojů, jež představuje příspěvek k platu úředníka. Text služebního řádu, přinejmenším jeho německého znění, tedy lze na první pohled chápat tak, že dávka je podobné povahy pouze v případě, že představuje „příspěvek“ k platu.
23. Tento gramatický výklad však není jediným možným výkladem. Použití pojmu „příspěvek“ lze také nespecificky a šíře chápat tak, že zahrnuje také takové dávky, které nejsou vypláceny v souvislosti s platem.
24. Rozhodující význam má tak teleologický výklad. Je nutné souhlasit s Parlamentem, že při výkladu pojmu „příspěvek“ v čl. 67 odst. 2 služebního řádu jako „příspěvku k platu“ by v mnoha případech bylo toto ustanovení neúčinné. Příspěvky k platu úředníka vyplácené z jiných zdrojů totiž nebudou zpravidla existovat, nanejvýš v případě, že úředník vykonává vedlejší činnost. Článek 67 odst. 2 by se v případě tohoto chápání vztahoval pouze na příspěvek k platu manžela či manželky úředníka.
25. Rozhodujícím způsobem však proti chápání dávky pouze jako příspěvku k platu hovoří argument, že toto chápání by vedlo k rozdílnému zacházení mezi úředníky v závislosti na nahodilé úpravě systémů rodinných přídavků v členských státech. V případě úředníka, respektive úřednice, jejíž manžel je zaměstnán v členském státě, který upravil výplatu doplňkových dávek pro děti se zdravotním postižením ve formě příspěvku k platu, by tato platba byla započtena na dávku Společenství. V případě jiného úředníka, který pobírá pro své dítě se zdravotním postižením vnitrostátní příspěvek od členského státu, který tento příspěvek neupravil jako příspěvek k platu, ale učinil jej závislým na splnění kritéria bydliště, by tento příspěvek nebyl započten na dávku Společenství, a tento úředník by tak obdržel dávku dvakrát. Takové nerovné zacházení mezi úředníky v závislosti na příslušné úpravě vnitrostátního práva není odůvodněné.
26. Přesvědčivější je proto výklad čl. 67 odst. 2 služebního řádu – ze kterého vycházel také Soud ve svém rozsudku – který takové nerovné zacházení mezi úředníky vylučuje tím, že za určující kritérium nepovažuje formální podobnost s příspěvkem k platu, ale za toto kritérium považuje materiální podobnost, tedy dávkou sledovaný smysl a účel.
27. Na rozdíl od tvrzení navrhovatele nejsou ani rozsudky Soudního dvora ve věcech Komise v. Belgie(7) a Komise v. Německo(8) v rozporu s tímto výkladem. Soudní dvůr v těchto rozsudcích sice konstatoval, že „čl. 67 odst. 2 služebního řádu platí pouze v případě, že v členském státě, podle jehož práva by existoval nárok na výplatu vnitrostátního příspěvku pro dítě, na které by mohly být přiznány příspěvky podle služebního řádu, platí předpoklady nároku, které jsou srovnatelné s předpoklady přiznání příspěvků podle služebního řádu“(9) .
28. Dále Soudní dvůr uvedl, že „za příspěvky podobné povahy, které je nutné podle čl. 67 odst. 2 služebního řádu odečíst od příspěvků stanovených služebním řádem, [je] nutné považovat pouze takové příspěvky, jaké jsou vypláceny v souvislosti se závislou činností“(10) .
29. Vzhledem k tomu, že napadený rozsudek prohlásil za irelevantní jak skutečnost, že vnitrostátní příspěvek je poskytován nikoliv v souvislosti s výdělečnou činností, ale pouze na základě bydliště, tak i skutečnost, že manželka úředníka nevykonává žádnou závislou činnost, zdá se tak, že tento rozsudek je prima facie
v rozporu s výše uvedenými rozsudky.
30. S přihlédnutím ke kontextu, v němž byly vydány rozsudky ve věcech Komise v. Německo a Komise v. Belgie, však na rozdíl od tohoto prvního dojmu žádný rozpor neexistuje. Tyto rozsudky byly vydány na základě řízení o nesplnění povinnosti, ve kterých Komise napadla vnitrostátní
zákony, které stanovily, že přídavky na dítě nejsou poskytovány na dítě, pro které pobírá jeden z rodičů srovnatelnou dávku od Evropského společenství. Vnitrostátní právo tedy obsahovalo pravidlo o zákazu souběhu příspěvků, srovnatelné s čl. 67 odst. 2. Podle tohoto ustanovení byla povinnost placení v zásadě přenesena na Společenství. Při souběhu vnitrostátního právního režimu a právního režimu Společenství neexistovalo ustanovení, jež by stanovovalo přednostní použití, tedy ustanovení, které by upravovalo, který systém musí vyplácet příspěvky přednostně. Soudní dvůr měl tedy rozhodnout o tom, do jaké míry brání čl. 67 odst. 2 vnitrostátnímu pravidlu o zákazu souběhu příspěvků, a do jaké míry tedy vyplývají z čl. 67 odst. 2 povinnosti pro členské státy.
31. V těchto případech tedy nešlo o výklad čl. 67 odst. 2 služebního řádu z pohledu evropského úředníka, jehož nárok je krácen s odkazem na pravidlo o zákazu souběhu příspěvků přijaté v tomto ustanovení, ale o otázku, zda má poskytnout dávku přednostně vnitrostátní systém, nebo systém Společenství. Komise v uvedených řízeních vyvodila z čl. 67 odst. 2 služebního řádu povinnost členských států přednostního poskytnutí dávky s tím následkem, že Společenství se může poté odvolat na zákaz souběhu příspěvků a nemusí příspěvek již nadále vyplácet.
32. Generální advokát Mischo ve svých stanoviscích v obou věcech navrhoval nevyvozovat z čl. 67 odst. 2 služebního řádu přednostní úpravu. Článek 67 odst. 2 služebního řádu je podle jeho názoru pouhým pravidlem o zákazu souběhu příspěvků. Má se uplatnit pouze v případě, že rodinné přídavky jsou skutečně na základě vnitrostátní úpravy vypláceny. Z tohoto ustanovení naopak podle jeho názoru nevyplývá žádné omezení pravomoci členských států samostatně rozhodovat o poskytování sociálních dávek(11) .
33. Soudní dvůr však stanovisko generálního advokáta nesdílel, ale naopak ve svých rozsudcích konstatoval, že čl. 67 odst. 2 služebního řádu obsahuje také přednostní ustanovení. Podle názoru Soudního dvora z tohoto přednostního ustanovení vyplývá, že členský stát porušuje čl. 67 odst. 2 služebního řádu tehdy, když v případě, že manžel/ka evropského úředníka vykonává závislou činnost, vylučuje placení rodinných přídavků podle vnitrostátního práva s odvoláním na jejich placení podle služebního řádu(12) . Zjištění Soudního dvora k definici „podobnosti příspěvku“ učiněná v této souvislosti se tak týkala čl. 67 odst. 2 služebního řádu jakožto přednostního ustanovení.
34. Definici „podobnosti příspěvku“ v působnosti čl. 67 odst. 2 jakožto přednostního ustanovení není nezbytně nutné přenášet na definici pojmu v rámci čl. 67 odst. 2 jakožto pravidla o zákazu souběhu příspěvků. Naopak je nutné v rámci čl. 67 odst. 2 jakožto pravidla o zákazu souběhu vycházet z materiálního chápání normy. Pouze takto lze – jak je uvedeno výše – zabránit nerovnému zacházení mezi úředníky. Chápání čl. 67 odst. 2 navrhované generálním advokátem Mischem, které v tomto ustanovení spatřuje pouze pravidlo o zákazu souběhu příspěvků, a nikoliv také přednostní ustanovení, by vyloučilo takovou rozdílnost chápání pojmu v závislosti na funkci čl. 67 odst. 2 jakožto přednostního ustanovení nebo pravidla o zákazu souběhu příspěvků.
35. V působnosti čl. 67 odst. 2 služebního řádu jakožto pravidla o zákazu souběhu příspěvků tak při zkoumání podobnosti dávky záleží pouze na materiálním kritériu, zda toto ustanovení slouží stejnému smyslu a účelu.
2. K materiální podobnosti dávky
36. V souvislosti s přezkumem materiální podobnosti dávek navrhovatel vytýká, že napadený rozsudek nezohledňuje skutečnost, že osobou oprávněnou z vnitrostátní dávky není úředník, ale naopak samotné dítě a že dávka je vyplácena úředníkovi pouze jakožto zákonnému zástupci nezletilého dítěte.
37. Soud však právem konstatoval, že rozhodující nesmí být formální zařazení dávky. Je naopak nutné vycházet z toho, v čí prospěch je nakonec dávka poskytnuta. Touto osobou je v tomto případě navzdory formálnímu oprávnění nejen syn, ale i otec. V konečném výsledku jsou totiž i tyto dávky ve prospěch otce: tím, že snižují částky potřebné pro výživu dítěte, mu částečně ulehčují výdaje na výživné(13) . Také v tomto rozsahu je třetí důvod kasačního opravného prostředku neopodstatněný.
3. Mezitímní výsledek
38. V souhrnu je nutné konstatovat, že Soud v napadeném rozsudku správně použil čl. 67 odst. 2 služebního řádu, když konstatoval, že Parlament byl oprávněn odečíst od dvojnásobného přídavku na dítě podle služebního řádu platby podle lucemburského práva.
39. Vzhledem k tomu, že napadený rozsudek je i v případě, že by se uplatnily ostatní důvody kasačního opravného prostředku, v každém případě ve výsledku správný, na dalších důvodech kasačního opravného prostředku již nezáleží. Tyto důvody je však třeba dále projednat pro případ, že by Soudní dvůr ohledně právě projednaného třetího důvodu kasačního opravného prostředku dospěl k jinému výsledku.
B – K zamítnutí různých návrhových žádání
40. Prvním důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel Soudu vytýká, že neprávem opomněl, že celkem byla napadena tři různá rozhodnutí. Druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel Soudu vytýká, že v napadeném rozsudku odmítl jeho návrh na náhradu ušlých úroků jako nepřípustný.
41. Na rozdíl od názoru Parlamentu nejsou tyto důvody kasačního opravného prostředku z důvodu nedostatku dotčení zájmů navrhovatele nepřípustné. Zájmy navrhovatele by mohly být dotčeny jak zamítnutím návrhu na zaplacení ušlých úroků, tak i opomenutím návrhů, jejichž cílem bylo zrušení dalších rozhodnutí Parlamentu.
1. K výtce opomenutí některých návrhových žádání
42. První důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel vytýká, že rozsudek opomíjí, že celkem byla napadena tři samostatná rozhodnutí, a to rozhodnutí ze dne 26. června 2003, konkludentní odmítnutí žádosti ze dne 4. června 2003 a rozhodnutí ze dne 28. dubna 2004. Soud měl v napadeném rozsudku nesprávně za to, že žaloba na neplatnost podaná žalobcem směřuje pouze proti rozhodnutí ze dne 26. června 2003.
43. Nejprve je nutné zkoumat, zda je tento důvod kasačního opravného prostředku neúspěšný již proto, že navrhovatel vzal uvedené návrhy během jednání před Soudem zpět. V napadeném rozsudku se v bodě 31 poukazuje na to, „že žalobce na jednání připustil, že různá návrhová žádání směřující ke zrušení navrhovaná v žalobě a replice měla stejný předmět, totiž návrh na zrušení rozhodnutí ze dne 26. června 2003“. Tato formulace Soudu však nepředpokládá, že žalobce ve vztahu k těmto návrhům vzal svou žalobu formálně částečně zpět. Také z protokolu z jednání nevyplývá, že by žalobce prohlásil, že bere částečně svou žalobu zpět. Dále je tedy nutné zkoumat první důvod kasačního opravného prostředku.
44. Po podání žaloby dne 2. února 2004 přijal Parlament rozhodnutím ze dne 28. dubna 2004, s přihlédnutím k aktualizované výši lucemburského příspěvku, nové rozhodnutí o odečtení podle čl. 67 odst. 2 služebního řádu.
45. Co se týče tohoto rozhodnutí, napadený rozsudek v bodu 31 konstatuje, že je v podstatě totožné s rozhodnutím ze dne 26. června 2003. Toto rozhodnutí pouze potvrzuje rozhodnutí ze dne 26. června 2003, a to že žalobu na neplatnost je nutné považovat za žalobu nesměřující proti tomuto rozhodnutí.
46. Toto zjištění Soudu nepovažuji za správné. Rozhodnutím ze dne 28. dubna 2004 bylo znovu s přihlédnutím k aktualizované částce lucemburského příspěvku rozhodnuto o odečtení podle čl. 67 odst. 2 služebního řádu s účinkem do budoucnosti. Toto rozhodnutí tak představuje samostatnou zátěž: i v případě zrušení rozhodnutí ze dne 26. června 2003 by toto rozhodnutí i nadále zůstalo v platnosti pro období od 28. dubna 2004. Žalobce tak má rovněž právní zájem na zrušení rozhodnutí ze dne 28. dubna 2004.
47. Toto návrhové žádání bylo ostatně i výjimečně přípustné, ačkoliv bylo vzneseno teprve v replice.
48. Podle judikatury Soudního dvora je návrh na zrušení rozhodnutí, které bylo vydáno po podání žaloby, přípustné, pokud představuje pouhé pokračování předchozího rozhodnutí; bylo by v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti a požadavkem hospodárnosti řízení vyžadovat, aby žalobce byl povinen podat proti novému rozhodnutí novou žalobu(14) .
49. Sporné také je, zda se tato judikatura může použít také ve sporech úředníků, neboť v těchto sporech je provedení řízení o stížnosti předpokladem pro přípustnost žaloby. Ani v takovém případě však zásada hospodárnosti řízení nevyžaduje, aby byl žalobce odkázán na nové řízení, není-li provedení řízení o stížnosti nezbytné. Je tomu tak v případě, kdy správní rozhodnutí, o které je rozšířen předmět žaloby, pouze mění nebo nahrazuje rozhodnutí, proti kterému již bylo provedeno řízení o stížnosti. Mimoto musí z vyjádření správního orgánu v soudním řízení vyplývat, že řízení o stížnosti by bylo neúspěšné.
50. Mimoto navrhovatel vytýká, že napadený rozsudek neprávem opomíjí, že konkludentní odmítnutí žádosti žalobce ze dne 4. června 2003 představuje samostatné rozhodnutí, které bylo předmětem žaloby na neplatnost.
51. V napadeném rozsudku k tomu Soud v bodě 30 konstatuje, že předmět konkludentního odmítnutí žádosti ze dne 4. června 2003 je totožný s předmětem rozhodnutí ze dne 26. června 2003, takže návrh na jeho zrušení se kryje s návrhem na zrušení rozhodnutí ze dne 26. června 2003.
52. Také tato kvalifikace v napadeném rozsudku není ve výsledku přesvědčivá. Předmět obou žádostí není totožný. Navrhovatel totiž svou žádostí ze dne 4. června 2003 požadoval vyplacení v minulosti neprávem zadržovaného dvojnásobného přídavku na dítě. Tím jde tento návrh na zrušení rozhodnutí ze dne 26. června 2003 nad rámec rozhodnutí, kterým bylo rozhodnuto o odečtení lucemburského příspěvku. O odečtení lucemburského příspěvku bylo totiž již rozhodnuto předtím rozhodnutími ze dne 22. října 1999 a ze dne 18. září 2000. Žádost ze dne 4. června 2003 o vyplacení v minulosti zadržených přídavků na dítě se může vztahovat také na období před 26. červnem 2003, a tudíž tvoří samostatný předmět žaloby.
53. První důvod kasačního opravného prostředku by však do té míry neodůvodnil zrušení napadeného rozsudku, neboť návrhové žádání, pokud jde o konkludentní odmítnutí žádosti ze dne 4. června 2003, bylo nepřípustné z jiného důvodu. Toto návrhové žádání bylo totiž vzneseno teprve v rámci repliky, a tudíž opožděně.
2. K návrhu na náhradu škody
54. Druhým důvodem kasačního opravného prostředku navrhovatel vytýká, že jeho návrh na náhradu ušlých úroků byl napadeným rozsudek zamítnut jako opožděný.
55. Soud v bodu 26 napadeného rozsudku konstatuje, že návrh žalobce na náhradu ušlých úroků ve výši zákonné úrokové míry ve znění repliky představuje návrh na náhradu škody, jenž měl být podán společně s žalobou a musel být vzhledem k tomu, že byl uplatněn teprve v replice, zamítnut jako opožděný.
56. Toto zjištění v rámci právního přezkumu neobstojí. Podle článku 21 statutu musí již žaloba obsahovat návrhové žádání, nové návrhové žádání již nelze v zásadě později podat. Návrh, aby dvojnásobný přídavek na dítě, který má být vyplacen, byl zvýšen o úroky, však již lze vyčíst z žaloby prostřednictvím výkladu, a tudíž byl podán včas. Žalobce totiž již v žalobě navrhoval, aby byla žalovanému uložena povinnost doplatit žalobci všechny části jeho odměny, jež byly zadržovány bez právního důvodu, a zákonné úroky. Žalobce sice ve svém návrhovém žádání expressis verbis
nenavrhoval zaplacení úroků jako náhradu škody . To však nemůže být rozhodující. Návrh uvedený v replice nelze tudíž hodnotit jako nové návrhové žádání, ale pouze jako upřesnění již v žalobě dostatečně určitě formulovaného původního návrhového žádání, jež pouze nebylo výslovně deklarováno jako návrh na náhradu škody. Návrh vznesený v replice tudíž nejde nad rámec původního návrhového žádání, ale spíše za ním zaostává, neboť netrvá na uložení povinnosti Parlamentu doplatit nevyplacený příspěvek na dítě.
57. Toto návrhové žádání je také ostatně přípustné. Soud prvního stupně právem vycházel z toho, že soudy Společenství nejsou v zásadě oprávněny orgánům Společenství ukládat příkazy; podle článku 233 ES je orgán, jehož akt byl prohlášen za neplatný, povinen přijmout opatření vyplývající z rozsudku Soudního dvora.
58. Článek 91 služebního řádu však stanoví, že ve sporech majetkoprávní povahy mezi Společenstvím a každou osobou, na kterou se vztahuje služební řád, má Soudní dvůr neomezenou soudní pravomoc, včetně oprávnění zrušit nebo změnit přijatá opatření.
59. Na otázku, do jaké míry jsou v rámci sporů mezi Společenstvím a osobami, na které se vztahuje služební řád, přípustné žalobní návrhy, jejichž předmětem je uložení povinnosti institucím zaplatit zadržené dávky, například rodinné přídavky nebo denní příspěvky, odpovídá Soud prvního stupně různě(15) .
60. Parlament je toho názoru, že pojem „spor majetkoprávní povahy“ je nutné vykládat úzce a že se vztahuje pouze na žaloby na náhradu škody. Na projednávaný spor o dvojnásobný přídavek na dítě se nevztahuje, neboť Soudní dvůr by tak v případě vyhovění – jinak, než je tomu v případě žalob na náhradu škody – neměl žádný prostor pro uvážení, pokud jde o výši doplatků, které má Parlament zaplatit, neboť tato výše by vyplývala přímo ze zákona.
61. V každém případě, pokud jde o zvýšení nevyplaceného příspěvku na dítě o úroky, jedná se v projednávaném případě o nárok na náhradu škody a tudíž – také podle úzkého chápání Parlamentu – o majetkoprávní spor. Aby Soud mohl o tomto nároku rozhodnout, musí však mít také pravomoc alespoň implicitně objasnit předběžnou otázku, zda povinnost Parlamentu zaplatit přídavek vůbec existuje, a zejména také pro jaké období je nutné dodatečně dvojnásobný příspěvek na dítě poskytnout.
62. Návrh na uložení povinnosti Parlamentu zaplatit ušlé úroky, vznesený v replice, byl tudíž přípustný.
C – Mezitímní výsledek
63. Jak bylo uvedeno výše, měl by navrhovatel s prvním a druhým důvodem kasačního opravného prostředku alespoň částečný úspěch. Parlament, podle názoru zastávaného v tomto případě k třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, však ve výsledku právem odečetl od dvojnásobného příspěvku na dítě platby provedené podle lucemburského práva. Rozsudek se tak ve výsledku jeví jako správný. V důsledku tohoto je nutné kasační opravný prostředek zamítnout jako celek.
VI – Náklady řízení
64. Podle čl. 69 odst. 2 prvního pododstavce jednacího řádu, jenž se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě článku 118 téhož jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle článku 70 jednacího řádu ve sporech mezi Společenstvími a jejich zaměstnanci nesou orgány vlastní náklady. Z článku 122 druhého pododstavce jednacího řádu nicméně vyplývá, že článek 70 není použitelný na kasační opravný prostředek podaný – jako v projednávaném případě – úředníkem nebo jiným zaměstnancem orgánu proti tomuto orgánu.
65. Podle čl. 122 druhého pododstavce jednacího řádu může Soudní dvůr – odchylně od čl. 69 odst. 2 – v případě kasačních opravných prostředků podaných úředníky nebo jinými zaměstnanci některého orgánu rozhodnout, že se náklady řízení rozdělí mezi účastníky řízení, pokud to vyžadují ohledy spravedlivého řešení. V projednávaném případě však nejsou zjevná žádná hlediska, která by hovořila pro rozhodnutí v zájmu spravedlivého řešení.
66. V projednávaném případě se tak použije úprava čl. 69 odst. 2 jednacího řádu. Vzhledem k tomu, že Parlament požadoval náhradu nákladů řízení a navrhovatel neměl úspěch se svým kasačním opravným prostředkem, je důvodné mu uložit náhradu nákladů řízení o kasačním opravném prostředku.
VII – Závěry
67. Navrhuji tedy Soudnímu dvoru, aby rozhodl následovně:
1) Kasační opravný prostředek se zamítá.
2) Navrhovatel ponese náklady řízení o kasačním opravném prostředku.
(1) .
(2)  –	Rozsudek ze dne 25. ledna 2006, Weißenfels v. Parlament (T‑33/04, Sb. rozh. s. II‑0000).
(3)  –	Viz rozsudky Soudního dvora ze dne 9. června 1992, Lestelle v. Komise (C‑30/91 P, Recueil, s. I‑3755, bod 28), a usnesení ze dne 3. června 2005, Killinger v. Německo a další (C‑396/03 P, Sb. rozh. s. I‑4967, bod 12).
(4)  –	Rozsudek ze dne 7. května 1987, Komise v. Belgie (186/85, Recueil, s. 2029).
(5)  –	Rozsudek ze dne 7. května 1987, Komise v. Německo (189/85, Recueil, s. 2061, bod 12).
(6)  –	V anglickém znění se používá pojem „allowance“. Ve francouzském znění se používá pojem „allocation“; pojmem „allocation“ se označuje také lucemburská dávka.
(7)  –	Rozsudek Komise v. Belgie (uvedený v poznámce pod čarou 4).
(8)  –	Rozsudek Komise v. Německo (uvedený v poznámce pod čarou 5).
(9)  –	Rozsudek Komise v. Belgie (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 30).
(10)  –	Rozsudek Komise v. Belgie (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 33).
(11)  –	Stanovisko generálního advokáta Mischa ze dne 29. ledna 1987, Komise v. Německo (189/85, Recueil, 2061, pod I.)
(12)  –	Rozsudek Komise v. Německo (uvedený v poznámce pod čarou 5, bod 30) a rozsudek Komise v. Belgie (uvedený v poznámce pod čarou 4, bod 35).
(13) –	Viz k tomu také, i když v jiné souvislosti, mé stanovisko ze dne 20. října 2005, Hosse (C‑286/03, Sb. rozh. s. I‑1771, bod 97).
(14)  –	Rozsudek ze dne 29. září 1987, Fabrique de fer de Charleroi v. Komise (351/85 a 360/85, Recueil, s. 3639, bod 11).
(15)  –	Viz k přípustnosti takového návrhu mimo jiné rozsudky Soudu ze dne 3. prosince 1991, Boessen v. WSA (T‑10/90 a T‑31/90, Recueil, II‑1365, uložení povinnosti zaplatit příspěvek na výchovu), ze dne 30. listopadu 1993, Vienne v. Parlament (T‑15/93, Recueil, II‑1327, uložení povinnosti zaplatit denní příspěvek), ze dne 11. července 2000, Skrzypek v. Komise (T‑134/99, Recueil FP, I‑A‑139 a II‑633, uložení povinnosti zaplatit rodinné přídavky a sirotčí důchod). Pro přípustnost takového návrhu hovoří také rozsudek Soudního dvora ze dne 2. října 2001, EIB v. Hautem (C‑449/99 P, Recueil, s. I‑6733, body 26 a 90 a násl.).