Laikina versija
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) SPRENDIMAS
2025 m. lapkričio 20 d.(*)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvas asmenų judėjimas – SESV 45 ir 49 straipsniai – Profesinių kvalifikacijų pripažinimas – Teisė verstis specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specialisto profesija valstybėje narėje – Šios valstybės narės piliečiai, gavę formalios kvalifikacijos įrodymą, išduotą privačios aukštojo mokslo įstaigos kitoje valstybėje narėje – Dokumentas, kuris teisėtai nepripažįstamas toje kitoje valstybėje narėje ir nesuteikia teisės joje verstis atitinkama profesija – Pirmosios valstybės narės pareiga atsižvelgti į visus suinteresuotojo asmens turimus diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus – Leidžianti nukrypti nuostata “
Sujungtose bylose C‑340/24 ir C‑442/24 (Artollisi ir Lescolanno)(i)
dėl Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija) 2024 m. gegužės 3 d. ir birželio 17 d.
nutartimis, kurias Teisingumo Teismas gavo atitinkamai 2024 m. gegužės 9 d. ir birželio 21 d., pagal SESV 267 straipsnį pateiktų prašymų priimti prejudicinį sprendimą bylose
EW (C‑340/24),
LO (C‑442/24)
prieš
Ministero dell’Istruzione e del Merito (C‑340/24 ir C‑442/24),
Ministero dell’Università e della Ricerca (C‑340/24)
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė O. Spineanu-Matei, teisėjai S. Rodin (pranešėjas) ir N. Fenger,
generalinis advokatas N. Emiliou,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–        LO, atstovaujamos avvocati S. Berengan, B. Celletti ir F. Vannicelli,
–        Italijos vyriausybės, atstovaujamos S. Fiorentino, padedamo avvocati dello Stato D. D’Alberti ir T. Lubrano Lobianco,
–        Prancūzijos vyriausybės, atstovaujamos B. Dourthe ir M. Guiresse,
–        Norvegijos Karalystės, atstovaujamos A. Narvestad ir I. Collett,
–        Europos Komisijos, atstovaujamos L. Armati, P. A. Messina ir J. Szczodrowski,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1        Prašymai priimti prejudicinį sprendimą pateikti dėl 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, 2005, p. 22), iš dalies pakeistos 2013 m. lapkričio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/55/ES (OL L 354, 2013, p. 132) (toliau – Direktyva 2005/36), 13 straipsnio išaiškinimo.
2        Šie prašymai pateikti nagrinėjant EW ginčą su Ministero dell’Istruzione e del Merito (Švietimo ir mokslo ministerija, Italija) ir Ministero dell’Università e della Ricerca (Universitetų reikalų ir mokslinių tyrimų ministerija, Italija) ir LO ginčą su Ministero dell’Istruzione e del Merito (Švietimo ir mokslo ministerija) dėl to, kad buvo atmesti EW ir LO prašymai pripažinti Valensijos (Ispanija) Universidad Cardenal Herrera – CEU išduotą kvalifikaciją patvirtinantį dokumentą „Curso superior de especialización en atención a las necesidades específicas de apoyo educativo“ (aukštesniosios specializacijos kursas specialiųjų poreikių asmenų ugdymo srityje), kad galėtų verstis specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specialisto profesija.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
3        Direktyvos 2005/36 41 konstatuojamojoje dalyje nustatyta:
„Šia [d]irektyva netrukdoma taikyti [SESV] [45] straipsnio 4 dalies ir [49] straipsnio <...>.“
4        Šios direktyvos 1 straipsnyje nurodyta:
„Ši direktyva nustato taisykles, pagal kurias valstybė narė, suteikianti galimybę savo teritorijoje užsiimti reglamentuojama profesija atsižvelgiant į specifinės profesinės kvalifikacijos turėjimą (toliau – priimančioji valstybė narė), pripažįsta vienoje ar keliose kitose valstybėse narėse (toliau – kilmės valstybė narė) įgytą profesinę kvalifikaciją, ir kurios leidžia turinčiajam minėtą kvalifikaciją užsiimti ta profesija.“
5        Šios direktyvos 2 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje nustatyta:
„Ši direktyva taikoma visiems valstybės narės piliečiams, įskaitant ir užsiimančius laisvomis profesijomis, pageidaujantiems savarankiškai arba pagal darbo sutartį užsiimti reglamentuojama profesija kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje jie įgijo savo profesinę kvalifikaciją.“
6        Šios direktyvos 3 straipsnio 1 dalies c ir d punktuose pateikiamos tokios apibrėžtys:
„Šioje direktyvoje taikomi tokie sąvokų apibrėžimai:
<...>
c)      „formalios kvalifikacijos įrodymas“ – tai diplomai, pažymėjimai ir kiti dokumentai, išduoti valstybės narės institucijos, paskirtos pagal tos valstybės narės įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, ir patvirtinantys sėkmingą profesinio rengimo, įgyto daugiausia [Sąjungoje], baigimą. <...>
d)      „kompetentinga institucija“ – tai kiekviena institucija ar įstaiga, valstybės narės įgaliota išduoti arba priimti mokymų diplomus ir kitus dokumentus arba informaciją, taip pat gauti šioje direktyvoje numatytus prašymus ir priimti sprendimus.“
7        Direktyvos 2005/36 13 straipsnio „Pripažinimo reikalavimai“ 1 dalyje numatyta:
„Jei įgyti reglamentuojamą profesiją ar ja užsiimti priimančiojoje valstybėje narėje leidžiama tik turint tam tikrą profesinę kvalifikaciją, tos valstybės narės kompetentinga institucija pareiškėjams, jeigu jie turi kompetencijas patvirtinantį dokumentą ar 11 straipsnyje nurodyt[ą] formalios kvalifikacijos įrodymą, kurio kita valstybė narė reikalauja iš asmens, norinčio įgyti teisę užsiimti ta profesija ir ja užsiimti jos teritorijoje, leidžia tą daryti tokiomis pačiomis sąlygomis, kokios taikomos jos piliečiams.
Kompetenciją patvirtinantys dokumentai arba formalios kvalifikacijos įrodymas turi būti išduoti valstybės narės kompetentingos institucijos, paskirtos pagal tos valstybės narės įstatymus ar kitus teisės aktus.“
Italijos teisė
8        Specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specialisto profesija Italijoje yra reglamentuojama profesija. Pagal 1999 m. gegužės 3 d.
legge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (Įstatymas Nr. 124 – Skubios nuostatos dėl mokyklų personalo) (GURI, 1999 m. gegužės 10 d., Nr. 107) 4 straipsnį į provincijų sąrašus, pagal kuriuos asmenys skiriami į metines pavaduojančio mokytojo pareigas, gali būti įtraukti tik asmenys, įgiję specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specialisto kvalifikaciją.
9        2020 m. liepos 10 d.
ordinanza ministeriale n. 60 – Procedure di istituzione delle graduatorie provinciali e di istituto di cui all’articolo 4, commi 6 bis e 6-ter, della legge 3 maggio 1999, n. 124 e di conferimento delle relative supplenze per il personale docente ed educativo (Ministro įsakymas Nr. 60 dėl provincijų sąrašų ir 1999 m. gegužės 3 d. Įstatymo Nr. 124 4 straipsnio 6bis ir 6ter dalyse nurodytų įstaigų sąrašų sudarymo, taip pat mokymo ir ugdymo personalo skyrimo į pavaduojančias pareigas tvarkos) 7 straipsnio 4 dalies e punkte numatyta, kad kandidatai, prašantys įtraukti juos į šiuos provincijų sąrašus, prie prašymo turi pridėti „reikalaujamus teisę verstis profesija patvirtinančius dokumentus, išduotus ne vėliau kaip iki prašymo pateikimo termino pabaigos, tiksliai nurodant juos išdavusias įstaigas“, ir kad „tuo atveju, jei teisę verstis profesija patvirtinantis dokumentas išduotas užsienyje ir yra pripažintas ministerijos, taip pat turi būti nurodyta informacija apie sprendimą, kuriuo pripažįstama tokia kvalifikacija“.
10      Be to, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas paaiškina, kad mokytojo, teikiančio pedagoginę pagalbą negalią turintiems moksleiviams, kvalifikacija, įgyta Italijoje baigus specialų kursą, arba panaši užsienyje įgyta ir Italijoje pripažinta specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specialisto kvalifikacija suteikia teisę užimti specialiųjų poreikių asmenų ugdymo pareigas, į kurias paskelbtas konkursas.
11      2002 m. liepos 11 d.
legge n. 148 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione sul riconoscimento dei titoli di studio relativi all’insegnamento superiore nella Regione europea, fatta a Lisbona l’11 aprile 1997, e norme di adeguamento dell’ordinamento interno (Įstatymas Nr. 148, kuriuo ratifikuojama ir įgyvendinama 1997 m. balandžio 11 d. Lisabonoje pasirašyta Konvencija dėl aukštojo mokslo kvalifikacijų pripažinimo Europos regione ir suderinamos vidaus teisės nuostatos) (GURI, Nr. 173, 2002 m. liepos 25 d., paprastasis priedas Nr. 151) 2 straipsnyje numatyta:
„1. Kompetencija pripažinti užsienyje baigtas studijas ir studijų laikotarpius bei užsienio studijų diplomus, siekiant įgyti aukštąjį išsilavinimą, tęsti universitetines studijas ir įgyti Italijos universitetų suteikiamą kvalifikaciją, suteikiama universitetams ir universitetinių studijų įstaigoms, kurios naudojasi šia kompetencija savarankiškai ir laikydamosi savo atitinkamų teisės aktų, nepažeisdamos dvišalių susitarimų šioje srityje.“
12      Šio įstatymo 5 straipsnyje nustatyta:
„1. Mokslinius laipsnius kitais nei 2 straipsnyje nurodytais tikslais pripažįsta valstybės institucijos, laikydamosi galiojančių nuostatų dėl pripažinimo profesiniais tikslais ir įsidarbinant valstybės tarnyboje pagal įgyvendinimo taisyklėse nustatytą tvarką.“
13      2007 m. lapkričio 9 d.
decreto legislativo n. 206 – Attuazione della direttiva 2005/36/CE relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali, nonché della direttiva 2006/100/CE che adegua determinate direttive sulla libera circolazione delle persone a seguito dell’adesione di Bulgaria e Romania (Įstatyminis dekretas Nr. 206, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama Direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo ir Direktyva 2006/100/EB, dėl Bulgarijos ir Rumunijos stojimo adaptuojanti tam tikras direktyvas laisvo asmenų judėjimo srityje) (GURI, Nr. 261, 2007 m. lapkričio 9 d., paprastasis priedas Nr. 228), iš dalies pakeisto 2016 m. sausio 28 d.
decreto legislativo n. 15 – Attuazione della direttiva 2013/55/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, recante modifica della direttiva 2005/36/CE, relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali e del regolamento (UE) n. 1024/2012, relativo alla cooperazione amministrativa attraverso il sistema di informazione del mercato interno (« Regolamento IMI ») (Įstatyminis dekretas Nr. 15, kuriuo į nacionalinę teisę perkeliama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2013/55/ES, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo ir Reglamentas (ES) Nr. 1024/2012 dėl administracinio bendradarbiavimo per Vidaus rinkos informacijos sistemą (VRI reglamentas)) (GURI, Nr. 32, 201 m. vasario 9 d.) (toliau – Įstatyminis dekretas Nr. 206/2007), 1 straipsnyje nurodyta, kad šiame įstatyminiame dekrete, be kita ko, reglamentuojamas „vienoje ar keliose Europos Sąjungos valstybėse įgytų profesinių kvalifikacijų <...>, suteikiančių teisę jas įgijusiems asmenims verstis atitinkama profesija kilmės valstybėje narėje, pripažinimas siekiant leisti verstis reglamentuojama profesija“.
14      Pagal Įstatyminio dekreto Nr. 206/2007 2 straipsnį šis dekretas „taikomas Europos Sąjungos valstybių narių piliečiams, ketinantiems nacionalinėje teritorijoje pagal darbo sutartį arba savarankiškai, įskaitant laisvųjų profesijų atstovus, verstis reglamentuojama profesija pagal Europos Sąjungos valstybėje narėje įgyta profesinę kvalifikaciją, kuri kilmės valstybėje suteikia teisę užsiimti šia profesija“.
15      Įstatyminio dekreto Nr. 206/2007 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.      Profesinių kvalifikacijų pripažinimas pagal šį įstatyminį dekretą suteikia teisę 2 straipsnio 1 dalyje nurodytiems asmenims, atitinkantiems konkrečiai numatytus reikalavimus, užsiimti atitinkama profesija, kuriai reikalingą kvalifikaciją šie asmenys yra įgiję kilmės valstybėje narėje, ir ja verstis Italijos teisėje numatytomis sąlygomis.
2.      Taikant 1 straipsnio 1 dalį, profesija, kuria atitinkamas asmuo gali verstis Italijos teritorijoje, yra ta, kuriai jis yra įgijęs kvalifikaciją kilmės valstybėje narėje, jeigu veikla yra panaši (nepažeidžiant 5septies straipsnio nuostatų dėl teisės iš dalies verstis profesija).“
16      Įstatyminio dekreto Nr. 206/2007 4 straipsnyje nurodyta, kad sąvoka „profesinė kvalifikacija“ reiškia „kvalifikaciją, patvirtintą formalios kvalifikacijos įrodymu, <...> kompetenciją patvirtinančiu dokumentu arba profesine patirtimi“ ir kad asmenys, užsienyje įgiję formalios kvalifikacijos įrodymą, t. y. dokumentą, kurį apima „diplomai, pažymėjimai ir kiti dokumentai, išduoti pagal specialią procedūrą akredituoto universiteto arba kitos institucijos ir patvirtinantys sėkmingą profesinio rengimo, įgyto daugiausia [Sąjungoje], baigimą“, remiantis šiuo dekretu suteikiantį jiems profesinę kvalifikaciją ir teisę verstis šia profesija kilmės valstybėje narėje, gali pradėti šiame įstatyminiame dekrete numatytą profesinių kvalifikacijų pripažinimo procedūrą.
Pagrindinių bylų faktinės aplinkybės, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
17      2021 m. pareiškėjos pagrindinėse bylose Italijos kompetentingai institucijai pateikė prašymus pripažinti kitoje valstybėje narėje įgytą profesinę kvalifikaciją, kad galėtų verstis specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specialisto profesija. Jos prašė pripažinti Valensijos Universidad Cardenal Herrera – CEU išduotą kvalifikacijos įrodymą pavadinimu „Aukštesniosios specializacijos kursas specialiųjų poreikių asmenų ugdymo srityje“.
18      Italijos kompetentinga institucija atmetė pareiškėjų prašymus, motyvuodama tuo, kad, remiantis iš Ispanijos kompetentingų institucijų gauta informacija, atsiųsta pateikus prašymą per Vidaus rinkos informacinę sistemą, numatytą 2012 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) Nr. 1024/2012 dėl administracinio bendradarbiavimo per Vidaus rinkos informacinę sistemą, kuriuo panaikinamas Komisijos sprendimas 2008/49/EB (VRI reglamentas) (OL L 316, 2012, p. 1), aptariamas pažymėjimas yra tik jį išdavusio universiteto pažymėjimas, o ne formalios kvalifikacijos įrodymas Ispanijoje, ir nesuteikia teisės šioje valstybėje narėje verstis reglamentuojama „pradinio ugdymo mokytojo“ profesija gydomosios pedagogikos arba klausos ir kalbos ugdymo specializacijos srityje, t. y. profesijomis, kurias Ispanijoje būtina įgyti specialiojo ugdymo tikslais.
19      Taigi Italijos kompetentinga institucija padarė išvadą, kad šis dokumentas, kurio Ispanijos valstybė nepripažino, negalioja ir nesukelia pasekmių Ispanijoje, todėl jo negalima pripažinti remiantis jokiais Italijos teisės aktais.
20      Dėl šios priežasties pareiškėjos pagrindinėse bylose kreipėsi į Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas, Italija), prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, prašydamos panaikinti sprendimus atmesti jų atitinkamus prašymus.
21      Tas teismas mano, kad kyla abejonių dėl nacionalinėje jurisprudencijoje pateikto reikšmingų nacionalinės teisės aktų aiškinimo (pagal kurį kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos privalo visada vertinti kilmės valstybėje narėje baigto mokymo turinį, jį palygindamos su priimančiosios valstybės narės teisėje numatytu mokymu) suderinamumo su Sąjungos teise, ypač tuo atveju, kai dokumentas, kurį prašoma pripažinti priimančiojoje valstybėje narėje, kilmės valstybėje narėje nėra teisiškai pripažintas oficialiu dokumentu, suteikiančiu teisę užsiimti nagrinėjama profesija.
22      Šiomis aplinkybėmis Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacijaus regiono administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos abiejose pagrindinėse bylose vienodus prejudicinius klausimus:
„1.      Ar Direktyvos 2005/36 <...> 13 straipsnis, atsižvelgiant į [Sąjungos] tikslą panaikinti kliūtis laisvam asmenų ir paslaugų judėjimui tarp valstybių narių ir laisvam mokytojų judėjimui, turi būti aiškinamas taip, kad, kiek tai susiję su profesinių kvalifikacijų pripažinimu Bendrijos viduje, visų pirma specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specializacijos atveju, pagal šį straipsnį draudžiama aiškinti ir taikyti nacionalinės teisės normą, pagal kurią pripažinimo sąlygos gali būti laikomos įvykdytomis net ir tuo atveju, kai kilmės valstybėje narėje įgyta specialisto kvalifikacija neleidžia užsiimti atitinkama profesija toje valstybėje narėje ir nėra teisiškai pripažįstama kaip kvalifikacija, leidžianti užsiimti šia profesija?
2.      Jeigu Direktyvos 2005/36 <...> 13 straipsnis neturi tokio neigiamo poveikio, ar Direktyvos 2005/36 III antraštinės dalies I skyriaus nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad už kvalifikacijų pripažinimą atsakingos institucijos, gavusios atitinkamą prašymą, visada ir bet kuriuo atveju privalo įvertinti visų suinteresuotojo asmens pateiktų dokumentų, kuriais galima patvirtinti jo profesinę kvalifikaciją, turinį (net jeigu jis negali užsiimti šia profesija kilmės valstybėje narėje), taip pat išsilavinimo, kurį jie patvirtina, atitiktį priimančiojoje valstybėje narėje keliamiems reikalavimams atitinkamai profesinei kvalifikacijai įgyti ir prireikus taikyti kompensacines priemones?“
23      2024 m. rugsėjo 11 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos C‑340/24 ir C‑442/24 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma rašytinė ir žodinė proceso dalys ir priimtas galutinis sprendimas.
Dėl prejudicinių klausimų
24      Pirmiausia pažymėtina, kad savo prejudiciniais klausimais prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašo Teisingumo Teismo išaiškinti Direktyvos 2005/36 13 straipsnį. Tačiau šioje nuostatoje numatytas profesinės kvalifikacijos pripažinimas reiškia, kad asmuo, prašantis tokio pripažinimo, turi turėti formalios kvalifikacijos įrodymą, patvirtinantį, kad kilmės valstybėje narėje jis gali užsiimti reglamentuojama profesija. Ši direktyva netaikoma situacijai, kai asmuo, prašantis pripažinti jo profesinę kvalifikaciją, nėra įgijęs tokio formalios kvalifikacijos įrodymo (žr. 2021 m. liepos 8 d. Sprendimo Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija, C‑166/20, EU:C:2021:554, 29 punktą), kaip yra pareiškėjų pagrindinėje byloje atveju.
25      Pagal suformuotą jurisprudenciją nacionaliniams teismams ir Teisingumo Teismui bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, pastarasis turi pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų priimti sprendimą jo nagrinėjamoje byloje. Atsižvelgiant į tai, prireikus Teisingumo Teismas turi performuluoti jam pateiktus klausimus (2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18 punktas ir 2025 m. birželio 24 d. Sprendimo GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 61 punktas).
26      Nagrinėjamu atveju iš visos informacijos, kurią prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑340/24 motyvuose (nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje C‑442/24 iš esmės tik daroma nuoroda į šį prašymą), matyti, kad tas teismas iš tikrųjų siekia išsiaiškinti, ar nagrinėdama prašymą pripažinti kitoje valstybėje narėje įgytas profesines kvalifikacijas priimančioji valstybė narė pagal Sąjungos teisę privalo atsižvelgti į kilmės valstybėje narėje įgytą formalios kvalifikacijos įrodymą, kuris nėra teisiškai pripažįstamas toje valstybėje ir joje nelaikomas oficialiu.
27      Pareiškėjos pagrindinėse bylose yra Italijos pilietės, studijavusios Ispanijos universitete ir taip pasinaudojusios teise laisvai judėti. Baigusios studijas jos kreipėsi į kompetentingą Italijos instituciją su prašymu pripažinti jų turimus Ispanijoje išduotus formalios kvalifikacijos įrodymus, kad galėtų Italijoje verstis specialiųjų poreikių asmenų ugdymo specialisto profesija. Valstybės narės piliečiui, gyvenusiam kitoje valstybėje narėje ir įgijusiam universitetinį išsilavinimą, kurį jis ketina pritaikyti savo pilietybės valstybėje narėje, taikomi SESV 45 arba 49 straipsniai (šiuo klausimu žr. 2022 m. kovo 3 d. Sprendimo Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Pagrindinių medicinos studijų diplomas), C‑634/20, EU:C:2022:149, 40 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
28      Vadinasi, manytina, kad savo dviem prejudiciniais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar SESV 45 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos priimančioji valstybė narė, nagrinėdama prašymą pripažinti profesines kvalifikacijas, įpareigojama atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje įgytą formalios kvalifikacijos įrodymą, kuris nėra teisiškai pripažįstamas toje valstybėje ir joje nelaikomas oficialiu.
29      Remiantis suformuota jurisprudencija, tokiu atveju, kuris nepatenka į Direktyvos 2005/36 taikymo sritį, bet kuriam taikomas SESV 45 arba 49 straipsnis, valstybės narės institucijos, kurioms Sąjungos pilietis pateikė prašymą leisti užsiimti profesine veikla, kuria užsiimti pagal nacionalinės teisės aktus leidžiama tik turint diplomą arba profesinę kvalifikaciją ar tam tikros trukmės praktinę patirtį, privalo atsižvelgti į visus suinteresuotojo asmens diplomus, pažymėjimus ir kitus dokumentus, taip pat reikšmingą patirtį, kai lygina šiais dokumentais ir patirtimi patvirtintas kompetencijas su žiniomis ir kvalifikacijomis, kurių reikalaujama pagal nacionalinės teisės aktus (2022 m. kovo 3 d. Sprendimo Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Pagrindinių medicinos studijų diplomas), C‑634/20, EU:C:2022:149, 38 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
30      Ši lyginamojo tyrimo procedūra suponuoja valstybių narių tarpusavio pasitikėjimą kiekvienos valstybės narės išduotais formalią profesinę kvalifikaciją patvirtinančiais dokumentais. Taigi priimančiosios valstybės narės institucija iš principo privalo laikyti autentišku tokį dokumentą, be kita ko, kitos valstybės narės institucijos išduotą diplomą (šiuo klausimu žr. 2022 m. birželio 16 d. Sprendimo Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Psichoterrapeutai), C‑577/20, EU:C:2022:467, 48 punktą).
31      Vis dėlto nagrinėjamu atveju kilmės valstybė narė pranešė priimančiosios valstybės narės kompetentingoms institucijoms, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamas dokumentas yra tik jį išdavusio universiteto pažymėjimas, jis nėra oficialus dokumentas kilmės valstybėje narėje ir nesuteikia teisės joje verstis reglamentuojama profesija, kuria nori verstis pareiškėjos pagrindinėse bylose. Be to, iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad nagrinėjamas dokumentas nesuteikia teisės į aukštesnio akademinio lygmens studijas ir nepriskiriamas prie Bolonijos proceso ir Europos aukštojo mokslo erdvės nustatytos sistemos, tačiau tai turi patikrinti prašymus priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
32      Darytina išvada, kad tarpusavio pasitikėjimu, kuriuo grindžiama profesinių kvalifikacijų pripažinimo Sąjungoje sistema, negalima remtis tuo atveju, kai kilmės valstybėje narėje įgytą formalios kvalifikacijos įrodymą išdavė privati įstaiga, kurios šios valstybės kompetentingos institucijos neįgaliojo išduoti profesinę kvalifikaciją patvirtinančių formalios kvalifikacijos įrodymų, taigi tokios įstaigos išduotas dokumentas nėra „išduotas valstybės narės“, todėl ne tik joje nepripažįstamas, bet ir nesuteikia jokių garantijų dėl kompetencijų, kurias jis patvirtina, lygio ir kokybės.
33      Nors esant tokiai situacijai, kaip nagrinėjama pagrindinėse bylose, kuri nepatenka į Direktyvos 2005/36 taikymo sritį, bet patenka į SESV 45 arba 49 straipsnio taikymo sritį, atitinkama priimančioji valstybė narė, kaip matyti iš šio sprendimo 29 ir 30 punktų, turi atsižvelgti, be kita ko, į kilmės valstybės narės išduotą pažymėjimą, pagal tuos pačius straipsnius iš pirmosios valstybės narės negalima reikalauti atsižvelgti į dokumentą, kurio antroji valstybė narė neišdavė ir kuris joje nepripažįstamas. Judėjimo laisvės negali įpareigoti priimančiosios valstybės narės suteikti kilmės valstybės narės išduotam formalios kvalifikacijos įrodymui daugiau vertės, nei jam suteikiama pastarojoje valstybėje narėje.
34      Vis dėlto priimančioji valstybė narė prireikus gali atsižvelgti į tokį dokumentą per šio sprendimo 29 punkte nurodytą lyginamojo tyrimo procedūrą.
35      Taigi į pateiktus klausimus reikia atsakyti, kad SESV 45 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos priimančioji valstybė narė, nagrinėdama prašymą pripažinti profesines kvalifikacijas, neįpareigojama atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje įgytą formalios kvalifikacijos įrodymą, kuris nėra teisiškai pripažįstamas toje valstybėje ir joje nelaikomas oficialiu.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
36      Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:
SESV 45 ir 49 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad pagal juos priimančioji valstybė narė, nagrinėdama prašymą pripažinti profesines kvalifikacijas, neįpareigojama atsižvelgti į kitoje valstybėje narėje įgytą formalios kvalifikacijos įrodymą, kuris nėra teisiškai pripažįstamas toje valstybėje ir joje nelaikomas oficialiu.
Parašai.
*      Proceso kalba: italų.
i      Šių bylų pavadinimai išgalvoti. Jie neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.