62024CJ0291
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (четвърти състав)
29 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Предотвратяване на използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма — Директива (ЕС) 2015/849 — Санкции — Член 58 — Отговорност на юридическите лица — Член 59 — Търсене на отговорност от юридическо лице за извършено от физически лица неизпълнение на неговите задължения — Условия — Член 60“
По дело C‑291/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Bundesverwaltungsgericht (Федерален върховен административен съд, Австрия) с акт от 25 април 2024 г., постъпил в Съда на 25 април 2024 г., в рамките на производство по дело
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL,
TR
срещу
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA)
СЪДЪТ (четвърти състав),
състоящ се от: I. Jarukaitis, председател на състава, M. Condinanzi (докладчик) и N. Jääskinen, съдии,
генерален адвокат: T. Ćapeta,
секретар: I. Illéssy, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 9 април 2025 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за Steiermärkische Bank und Sparkassen AG, KL и TR, от S. Ficulovič и B. Fletzberger, Rechtsanwälte,
–
за sterreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA), от D. Wagner и P. Wanek, в качеството на представители,
–
за германското правителство, от J. Möller, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от A. Manzaneque Valverde и G. von Rintelen, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 3 юли 2025 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 58, параграфи 1—3, член 59, параграф 1 и член 60, параграфи 5 и 6 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията (ОВ L 141, 2015 г., стр. 73), изменена с Директива (ЕС) 2018/843 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2018 г. (ОВ L 156, 2018 г., стр. 43) (наричана по-нататък „Директива 2015/849“).
2
Запитването е направено в рамките на спор между Steiermärkische Bank und Sparkassen AG, KL и TR, от една страна, и Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA) (Орган за надзор на финансовите пазари (наричан, по-нататък „FMA“), Австрия) относно законосъобразността на акта, с който последният налага административно наказание на Steiermärkische Bank und Sparkassen.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2015/849
3
Съображения 1 и 59 от Директива 2015/849 гласят:
„(1)
Потоците от пари с незаконен произход могат да навредят на целостта, стабилността и репутацията на финансовия сектор и да застрашат вътрешния пазар на [Европейския съюз] и международното развитие. Изпирането на пари, финансирането на тероризма и организираната престъпност продължават да бъдат значителни проблеми, по които следва да се работи на равнището на Съюза. Освен по-нататъшното развитие на равнището на Съюза на наказателноправния подход към този проблем, целенасочените и пропорционални превантивни действия срещу използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма играят жизнено важна роля и може да дадат допълнителни резултати.
[…]
(59)
Важността на борбата с изпирането на пари и финансирането на тероризма следва да доведе до въвеждане от държавите членки в националното право на ефективни, съразмерни и възпиращи административни санкции и мерки за неспазване на национални разпоредби, с които се транспонира настоящата директива. […]“.
4
Член 1, параграфи 1 и 2 от тази директива предвижда:
„1.   Целта на настоящата директива е предотвратяване използването на финансовата система на Съюза за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма.
2.   Държавите членки гарантират, че изпирането на пари и финансирането на тероризъм са забранени“.
5
Член 2, параграф 1 от посочената директива гласи:
„Настоящата директива се прилага за следните задължени субекти:
1.
кредитни институции;
2.
финансови институции;
3.
следните физически или юридически лица, действащи при упражняване на професионалните си дейности:
[…]“.
6
Член 5 от същата директива гласи следното:
„Държавите членки могат да приемат или да запазят в сила по-строги разпоредби в областта, обхваната от настоящата директива, за да предотвратяват изпирането на пари и финансирането на тероризма, в рамките на правото на Съюза“.
7
Глава VI от Директива 2015/849, озаглавена „Политики, процедури и надзор“, съдържа раздел 4, озаглавен „Санкции“, който включва членове 58—62. Член 58, параграфи 1—3 предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че задължените субекти могат да бъдат подведени под отговорност за нарушения на националните разпоредби, с които се транспонира настоящата директива, в съответствие с настоящия член и членове 59—61. Всички произтичащи санкции и мерки трябва да са ефективни и пропорционални и да имат възпиращ ефект.
2.   Без да се засяга правото на държавите членки да предвиждат и налагат наказателни санкции, държавите членки установяват правила относно административните санкции и мерки и гарантират, че националните компетентни органи могат да налагат такива санкции и мерки във връзка с нарушения на националните разпоредби за транспониране на настоящата директива, и правят необходимото за тяхното прилагане.
Държавите членки могат да решат да не установяват правила за административни санкции или мерки за нарушения, за които са предвидени наказателноправни санкции в тяхното национално право. В този случай държавите членки съобщават на [Европейската комисия] съответните разпоредби от наказателното право.
Държавите членки гарантират също така, че когато компетентните им органи установят нарушения, за които се налагат наказателноправни санкции, те информират своевременно правоохранителните органи.
3.   Държавите членки гарантират, че когато задълженията се отнасят за юридически лица, санкциите и мерките в случай на нарушение на националните разпоредби за транспониране на настоящата директива могат да се прилагат по отношение на членовете на управителния орган и други физически лица, които съгласно националното право са отговорни за нарушението“.
8
Член 59 от посочената директива предвижда:
„1.   Държавите членки гарантират, че настоящият член се прилага най-малко при нарушения от страна на задължените субекти, които са сериозни, повтарящи се или систематични, или комбинират няколко от посочените характеристики, по отношение на изискванията, установени във:
a)
членове 10—24 (комплексна проверка на клиента);
б)
членове 33, 34 и 35 (докладване на съмнителни сделки);
в)
член 40 (съхраняване на информация); и
г)
членове 45 и 46 (вътрешен контрол).
2.   Държавите членки гарантират, че в случаите по параграф 1 административните санкции и мерки, които могат да бъдат наложени, включват най-малко следното:
a)
изявление, което се отправя към обществеността и в което се посочва физическото или юридическото лице и естеството на нарушението;
б)
разпореждане, с което се изисква физическото или юридическото лице да прекрати въпросното поведение и да не извършва повторно нарушение;
в)
когато задълженият субект е под разрешителен режим - отнемане или суспендиране на разрешението;
г)
временна забрана за всяко лице, натоварено с управленски отговорности в задължения субект, или всяко друго физическо лице, което е отговорно за нарушението, да изпълнява управленски функции в задължени субекти;
д)
максимални административни имуществени санкции на стойност най-малко двойния размер на ползата, вследствие на нарушението, когато размерът на тази полза може да бъде определен, или най-малко 1000000 [евро].
3.   Държавите членки гарантират, че когато задълженият субект е кредитна институция или финансова институция, чрез дерогация от параграф 2, буква д) могат да се прилагат и следните санкции:
a)
по отношение на юридически лица: максимални административни имуществени санкции на стойност най-малко 5000000 [евро] или 10 % от общия годишен оборот в съответствие с последните налични отчети, одобрени от управителния орган […];
б)
по отношение на физически лица: максимални административни имуществени санкции на стойност най-малко 5000000 [евро] или — в държавите членки, чиято парична единица не е еврото — равностойността в националната парична единица към 25 юни 2015 г.
4.   Държавите членки могат да оправомощават компетентните органи да налагат допълнителни видове административни санкции освен предвидените в параграф 2, букви а)—г) или да налагат административни имуществени санкции, надвишаващи сумите, посочени в параграф 2, буква д) и в параграф 3“.
9
Член 60, параграфи 5 и 6 от същата директива има следния текст:
„5.   Държавите членки гарантират, че юридическите лица могат да носят отговорност за предвидените в член 59, параграф 1 нарушения, извършени в тяхна полза от всяко лице, което действа самостоятелно или като част от орган на въпросното юридическо лице и има водеща роля в рамките на юридическото лице въз основа на:
a)
правомощие да представлява юридическото лице,
б)
правомощие да взема решения от името на юридическото лице; или
в)
правомощие да упражнява контрол в рамките на юридическото лице.
6.   Държавите членки гарантират също така, че юридическите лица могат да носят отговорност в случаите, когато липсата на надзор или контрол от страна на лице по параграф 5 от настоящия член е направила възможно извършването на нарушения по член 59, параграф 1 в полза на въпросното юридическо лице от лице на негово подчинение“.
Регламент (ЕС) 2016/679
10
Член 58, параграф 2 от Регламент (ЕС) 2016/679 на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/EО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1).
„Всеки надзорен орган има всички от посочените по-долу корективни правомощия:
[…]
i)
да налага административно наказание „глоба“ или „имуществена санкция“ съгласно член 83, в допълнение към мерките, посочени в настоящия параграф, или вместо тях, в зависимост от особеностите на всеки отделен случай;
[…]“.
11
Член 83, параграфи 1—6 от този регламент гласи:
„1.   Всеки надзорен орган гарантира, че наложените административни наказания „глоба“ или „имуществена санкция“ в съответствие с настоящия член за извършени нарушения на настоящия регламент, посочени в параграфи 4, 5 и 6, във всеки конкретен случай са ефективни, пропорционални и възпиращи.
2.   В зависимост от обстоятелствата във всеки конкретен случай административните наказания „глоба“ или „имуществена санкция“ се налагат в допълнение към мерките, посочени в член 58, параграф 2, букви а)-з) и й), или вместо тях. Когато се взема решение дали да бъде наложено административно наказание „глоба“ или „имуществена санкция“ и се определя нейният размер, във всеки конкретен случай надлежно се разглеждат следните елементи:
[…]
3.   Ако администратор или обработващ лични данни умишлено или по небрежност наруши няколко разпоредби на настоящия регламент при една и съща операция по обработване или при свързани операции, общият размер на административната глоба или имуществената санкция не може да надвишава сумата, определена за най-тежкото нарушение.
4.   Нарушенията на посочените по-долу разпоредби подлежат, в съответствие с параграф 2, на административно наказание „глоба“ или „имуществена санкция“ в размер до 10000000 [евро] или, в случай на предприятие — до 2 % от общия му годишен световен оборот за предходната финансова година, която от двете суми е по-висока:
[…]
5.   Нарушенията на посочените по-долу разпоредби подлежат, в съответствие с параграф 2, на административно наказание „глоба“ или „имуществена санкция“ в размер до 20000000 [евро] или, в случай на предприятие — до 4 % от общия му годишен световен оборот за предходната финансова година, която от двете суми е по-висока:
[…]
6.   Неспазването на разпореждане на надзорния орган, както е посочено в член 58, параграф 2, подлежи, в съответствие с параграф 2 от настоящия член, на административно наказание „глоба“ или „имуществена санкция“ в размер до 20000000 [евро] или, в случай на предприятие — до 4 % от общия му годишен световен оборот за предходната финансова година, която от двете суми е по-висока“.
Австрийското право
12
Член 34 от Finanzmarkt-Geldwäschegesetz (Закон за мерките срещу изпирането на пари на финансовите пазари), от 26 юли 2017 г. (BGBl. I, № 118/2016), в редакцията му от 28 май 2021 г. (BGBl. I, № 17/2018) (наричан по-нататък „Закон срещу изпирането на пари“), предвижда:
„(1)   Всеки, който в качеството си на отговорно лице (член 9 от Verwaltungsstrafgesetz (Закон за административните наказания, наричан по-нататък „VStG“) за деянията на задължен субект не изпълни задълженията си по
[…]
2.
членове 5—12 (комплексна проверка на клиента) […];
[…]
8.
член 23, параграфи 1—3 или 6 (вътрешна организация);
[…]
извършва административно нарушение и се наказва от FMA с глоба в размер до 150000 евро.
(2)   Ако неизпълнението на задълженията по параграф 1, точка 2, […] са сериозни, повтарящи се или систематични, или съчетават няколко от посочените характеристики, глобата е в размер до 5000000 евро или до двойния размер на извлечената вследствие на неизпълнението на задълженията облага, доколкото тя може да бъде остойностена.
(3)   Всеки, който в качеството си на отговорно лице (по член 9 от VStG) за деянията на задължен субект
1.
неколкократно или систематично не предостави изискваната информация относно платеца или получателя в нарушение на членове 4—6 от Регламент (ЕС) 2015/847 [на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година относно информацията, придружаваща преводите на средства, и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1781/2006 (OB L 141, 2015 г., стр. 1],
2.
не осигури съхраняването на информация в съответствие с член 16 от Регламент (ЕС) 2015/847 и това представлява повтарящо се, систематично и сериозно неизпълнение на съответните задължения,
3.
не спази задължението за прилагане на ефективни стратегии и процедури, основани на анализ на риска, в нарушение на член 8 или 12 от Регламент (ЕС) 2015/847 или
4.
ако задълженият субект е междинен доставчик на платежни услуги съгласно член 3, точка 5, грубо нарушава член 11 или 12 от Регламент (ЕС) 2015/847,
извършва административно нарушение и се наказва от FMA с глоба в размер до 5000000 евро или до удвоения размер на облагата, извлечена вследствие на неизпълнението на задълженията, доколкото тя може да бъде остойностена.
[…]“.
13
Член 35 от Закона срещу изпирането на пари гласи:
„(1)   FMA може да налага имуществени санкции на юридически лица, ако те са извлекли облаги вследствие на неизпълнение на задължение по член 34, параграфи 1—3, извършено от лице, което действа самостоятелно или като член на орган на юридическото лице и което заема ръководна позиция в това юридическо лице, тъй като разполага с което и да е от следните правомощия:
1.
правомощие да представлява юридическото лице,
2.
правомощие да взема решения от името на юридическото лице; или
3.
правомощие да упражнява контрол в рамките на юридическото лице.
(2)   Юридическите лица също могат да бъдат подвеждани под отговорност за неизпълнение на задълженията по член 34, параграфи 1—3 в случаите, когато липсата на надзор или контрол от страна на лице по параграф 1 е направила възможно извършването от лице, действащо от името и за сметка на юридическо лице, на неизпълнение на задълженията по член 34, параграфи 1—3, от което юридическото лице е извлякло определена облага.
[…]“.
14
Член 36 от същия закон е със следния текст:
„За административните нарушения съгласно този федерален закон се прилага тригодишна давност вместо общата давността, с която се погасява административнонаказателно преследване (член 31, параграф 1 от Закона за административните наказания). Давността, с която се погасява възможността за налагане на административно наказание (член 31, параграф 2 от Закона за административните наказания) в тези случаи е пет години“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
15
С решение от 29 февруари 2024 г. FMA налага на Steiermärkische Bank und Sparkassen имуществена санкция на основание член 35, параграфи 1 и 2 от Закона срещу изпирането на пари за неизпълнение на задълженията за комплексна проверка във връзка с изпирането на пари.
16
Сезиран с жалба срещу това решение, Bundesverwaltungsgericht (Федерален върховен административен съд, Австрия), който е запитващата юрисдикция, квалифицира посочената санкция като „административно наказание“ и пояснява, че институтът на наказателната отговорност на юридическите лица е чужд за австрийското „административно наказателно право“. Според този съд член 35, параграфи 1 и 2 от Закона срещу изпирането на пари, който по същество транспонира в австрийското право разпоредбите на член 59 и член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849, е една от първите разпоредби, с които в това право се въвежда институтът на наказателната отговорност на юридическите лица.
17
Същевременно член 35, параграф 1 въвежда като допълнително условие за административното наказване на юридическото лице изискването „неизпълнението на задълженията по член 34, параграфи 1—3“ да е допуснато от физическо лице, което действа от името и за сметка на посоченото юридическо лице.
18
KL и TR са двете физически лица, с оглед на чиито деяния се търси отговорност от Steiermärkische Bank und Sparkassen. Те също така участват в главното производство в качеството на обвиняеми.
19
Запитващата юрисдикция уточнява, че съгласно практиката на Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), за да може на дадено юридическо лице да бъде наложено административно наказание, е необходимо, първо, физическото лице, с оглед на чието деяние се търси отговорност от това юридическо лице, да е преди това конституирано като страна в съответното производство, в рамките на което то да участва не само като свидетел, но и като обвиняем, който разполага с всички права, свързани с това му качество; второ, в диспозитива на наказателното постановление, издадено на посоченото юридическо лице, да е надлежно установено съставомерното деяние, извършено противоправно и виновно от това поименно посочено физическо лице или от законния представител на същото юридическо лице, и трето, в диспозитива на наказателното постановление да е посочено, че за извършеното деяние се търси отговорност от юридическото лице.
20
Запитващата юрисдикция иска да се установи дали тези допълнителни изисквания не ограничават обхвата на член 60, параграф 5 от Директива 2015/849. Опасенията, изразени от тази юрисдикция, се основават преди всичко на факта, че съгласно съображение 59 и член 58, параграф 1 от посочената директива административните „санкции или мерки трябва да са ефективни и пропорционални и да имат възпиращ ефект“. Освен това разглежданите производства били сложни, тъй като фактите в основата им често били прикрити и следователно неизвестни за публичния орган, като приложимата към тези производства погасителна давност била пет години, считано от датата на настъпване на съответните факти.
21
Накрая посочената юрисдикция изтъква, че за разрешаването на спора, с който е сезирана, може да е от значение съдебната практика, установена с решение от 5 декември 2023 г., Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950), в което Съдът приема, че член 58, параграф 2 и член 83, параграфи 1—6 от Регламент 2016/679 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, съгласно която на юридическо лице в качеството му на администратор на данни може да се наложи административно наказание за нарушение по член 83, параграфи 4—6 само ако преди това е прието, че нарушението е извършено от поименно посочено физическо лице.
22
При тези обстоятелства Bundesverwaltungsgericht (Федерален върховен административен съд) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Изключва ли вторичното право на Съюза (по-специално, член 60, параграфи 5 и 6 във връзка с член 58, параграфи 1—3 във връзка с член 59, параграф 1 от [Директива 2015/849]), както и общите правни принципи на Европейския съюз (по-специално принципът на effet utile) разпоредбите на член 35, параграфи 1—3 (относно възможността за налагане на административни наказания на юридически лица) и член 36 (относно удължаването на погасителната давност) от [Закона срещу изпирането на пари], които, разгледани във връзка с тълкуването на тези разпоредби от Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд, Австрия), поставят следните изисквания, за да се наложи административно наказание на юридическото лице: за обвиняемо лице със статут на главна страна по делото да бъде предварително признато физическо лице, което е член на орган на юридическото лице и има правомощие да го представлява, управлява или контролира, или друго физическо лице, което е действало от името и за сметка на юридическото лице (при стриктно спазване на всички права на страните), а освен това — в диспозитива на наказателното постановление срещу юридическото лице задължително да бъде установено, че деянието на поименно посоченото в него физическо лице (или физическо лице, което е член на орган на юридическото лице и има правомощие да го представлява, управлява или контролира) е съставомерно, както и че това физическо лице е действало противоправно и виновно, за да може на последващ етап за това деяние да се търси отговорност от юридическото лице, при положение че погасителната давността за административнонаказателното преследване и за възможността за налагане на административно наказание e съответно три и пет години от извършването на деянието?“.
По преюдициалния въпрос
23
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 58, параграфи 1—3, член 59, параграф 1 и член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 във връзка с принципа на полезното действие трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която:
–
изисква, за да бъде наложено административно наказание на юридическо лице, преди това да бъде формално признато качеството на обвиняем на дадено физическо лице и която постановява, че в диспозитива на наказателното постановление, с което се налага административно наказание на това юридическо лице, да се посочи поименно това физическо лице и да бъде установено, че то е извършило съставомерно, противоправно и виновно деяние, за което следва да се търси отговорност от посоченото юридическо лице, и
–
предвижда, че погасителната давност по отношение на административнонаказателното преследване и възможността за налагане на административно наказание e съответно три и пет години от извършването на деянието.
По условията за ангажиране на отговорността на юридическо лице на основание Директива 2015/849
24
Що се отнася до първата част от поставения въпрос, отнасяща се до условията за ангажиране на отговорността на дадено юридическо лице, в самото начало следва да се припомни, че, видно от заглавието на Директива 2015/849 и от член 1, параграфи 1 и 2 от нея, основната ѝ цел е предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма. По-конкретно, с разпоредбите от тази директива се цели чрез подход, основан на риска, да се въведе набор от превантивни и възпиращи мерки, позволяващи ефективна борба с изпирането на пари и финансирането на тероризъм, за да не се допусне — както следва от съображение 1 от посочената директива — потоците от пари с незаконен произход да навредят на целостта, стабилността и репутацията на финансовия сектор на Съюза и да застрашат вътрешния му пазар и международното развитие (решение от 19 юни 2025 г., Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, т. 35 и цитираната съдебна практика).
25
Съгласно член 2, параграф 1 от Директива 2015/849 субектите, към които се прилага тази директива, се наричат „задължени субекти“. Съгласно член 2, параграф 1, точки 1—3 тези субекти са съответно кредитните институции, финансовите институции и посочените в точка 3 физически или юридически лица, действащи при упражняване на професионалните си дейности.
26
Следователно задълженията, които Директива 2015/849 възлага на задължените субекти, обвързват както юридически, така и физически лица, доколкото тези лица могат да се считат за задължени субекти по смисъла на член 2, параграф 1 от посочената директива.
27
Що се отнася по-специално до санкциите, предвидени в член 59 от Директива 2015/849, които съгласно член 59, параграф 1 се прилагат най-малко при нарушения, извършени от такива субекти, които са сериозни, повтарящи се, систематични или комбинират няколко от посочените характеристики, важно е да се подчертае, че член 58, параграф 1 от тази директива задължава държавите членки да гарантират, че задължените субекти могат да бъдат подведени под отговорност за нарушения на националните разпоредби, с които се транспонира посочената директива.
28
Същевременно по никакъв начин от съдържанието на този член 58, параграф 1 не може да се приеме, че отговорността на задължен субект на основание на посочената директива, когато този субект е юридическо лице, може да зависи от ангажирането на отговорността на физическо лице съгласно националното право.
29
Когато задълженият субект е юридическо лице, доколкото то може да действа само чрез физически лица, за чиито действия то отговаря, Директива 2015/849 се ограничава да предвиди правила, позволяващи да се прецизират условията, при които, от една страна, за нарушенията, за които се търси отговорност от дадено юридическо лице, трябва да се търси отговорност и от физическите лица, които отговарят за извършването им по националното право, и от друга страна, за деянията на определени физически лица може да се ангажира отговорността на дадено юридическо лице.
30
Така, от една страна, съгласно член 58, параграф 3 от тази директива, когато задълженията се отнасят до юридически лица, държавите членки гарантират, че санкциите и мерките в случай на нарушение на националните разпоредби за транспониране на посочената директива могат да се прилагат по отношение на членовете на управителните органи и други физически лица, които съгласно националното право са отговорни за нарушението. От тази разпоредба обаче не следва, че налагането на административно наказание на дадено юридическо лице, което е задължен субект, следва да се обуславя от предварителната констатация, че съответното нарушение е извършено от дадено физическо лице. Напротив, отговорността на физическите лица съгласно националното право е само акцесорна и допълваща отговорността на съответното юридическо лице съгласно Директива 2015/849.
31
От друга страна, съгласно член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 държавите членки гарантират, че дадено юридическо лице може да носи отговорност както за нарушения, извършени в негова полза от всяко лице, което действа самостоятелно или като част от на орган на това юридическо лице и има ръководна позиция в това юридическо лице, така и когато липсата на надзор или контрол от страна на такова лице е направила възможно извършването на нарушения в полза на същото юридическо лице от лице на негово подчинение.
32
Както посочват FMA и Комисията този член 60, параграфи 5 и 6 се ограничава да посочи кои са физическите лице, за чиито действия или бездействия от името и за сметка на дадено юридическо лице може да бъде ангажирана отговорността на последното. Все пак от това не следва, че в съответствие с националното право следва да бъде предварително ангажирана отговорността на тези физически лица и че те следва да бъдат поименно посочени в диспозитива на наказателното постановление срещу това юридическо лице, и да бъдат признати за отговорни за съответното нарушение.
33
Тълкуване на членове 58—60 от Директива 2015/849 в смисъл, че държавите членки могат да обуславят отговорността на юридическо лице от предварителното установяване, че нарушението е извършено от физическо лице, освен това би противоречало на изискването по член 58, параграф 1 от тази директива, съгласно който всички санкции и мерки, произтичащи от отговорността на задължените субекти за нарушения на националното законодателство за транспониране на посочената директива, трябва да са ефективни и пропорционални и да имат възпиращ ефект. Всъщност подобно изискване би създало риск от отслабване на ефективността и възпиращия ефект на санкциите, пряко налагани с Директива 2015/849 на юридическите лица в качеството им на задължени субекти (вж. по аналогия решение от 5 декември 2023 г., Deutsche Wohnen, C‑807/21, EU:C:2023:950, т. 51).
34
Освен това следва да се уточни, от една страна, че макар че с тази директива се извършва само минимална хармонизация (решение от 18 април 2024 г., Citadeles nekustamie īpašumi, C‑22/23, EU:C:2024:327, т. 48 и цитираната съдебна практика), държавите членки все пак не могат да ограничават обхвата на отговорността, която член 58, параграф 1 от посочената директива налага на тези задължени субекти, сред които са и юридическите лица.
35
Освен това, както отбелязва Съдът, макар член 59 от Директива 2015/849 да предоставя на държавите членки възможност да предвидят други санкции и мерки, различни от изброените в член 59, параграф 1, това не променя факта, че тези държави членки трябва най-малко да санкционират посочените в тази разпоредба нарушения, извършени от задължените субекти, като при това предвидят поне административните санкции и мерки, посочени в член 59, параграфи 2 и 3 (вж. в този смисъл решение от 19 юни 2025 г., Lietuvos bankas, C‑671/23, EU:C:2025:457, т. 37).
36
От друга страна, доколкото, както бе припомнено в точка 19 от настоящото решение, запитващата юрисдикция уточнява, че условията за ангажиране на отговорността на юридическите лица на основание на националните норми, с които се транспонира Директива 2015/849, произтичат от практиката на Verwaltungsgerichtshof (Върховен административен съд), важно е също така да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда от националните юрисдикции се изисква при прилагане на вътрешното право да го тълкуват, доколкото е възможно, в светлината на текста и целите на съответната директива, за да постигнат предвидения от последната резултат и следователно да спазят член 288, трета алинея ДФЕС. Това задължение за съответстващо на директивите тълкуване на националното право всъщност е присъщо за системата на Договора за функционирането на ЕС, доколкото дава възможност на националните юрисдикции в рамките на своята компетентност да осигурят пълната ефикасност на правото на Съюза, когато се произнасят по споровете, с които са сезирани (решение от 26 юни 2025 г., Makeleio и Zougla, C‑555/23 и C‑556/23, EU:C:2025:484, т. 85 и цитираната съдебна практика).
37
Принципът за съответстващо на директивите тълкуване изисква националните юрисдикции да използват всички свои правомощия, като вземат предвид цялото вътрешно право и като приложат признатите от последното методи за тълкуване, за да гарантират пълната ефективност на съответната директива и да стигнат до разрешение, което съответства на преследваната от нея цел (решение от 26 юни 2025 г., Makeleio и Zougla, C‑555/23 и C‑556/23, EU:C:2025:484, т. 86 и цитираната съдебна практика).
38
Следователно в случая запитващата юрисдикция трябва да тълкува релевантните разпоредби на Закона срещу изпирането на пари в съответствие с Директива 2015/849.
По погасителната давност
39
Що се отнася до втората част от поставения въпрос, отнасяща се до определянето от националното право на погасителна давност, следва да се припомни, че при липсата на правна уредба на Съюза държавите членки запазват правото да прилагат процесуалните правила, предвидени от техния вътрешен правен ред, по-специално в материята на преклузивните срокове, при условие че спазват принципите на равностойност и ефективност (вж. в този смисъл решение от 20 декември 2017 г., Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, т. 37 и цитираната съдебна практика).
40
За да се провери дали принципът на равностойност е спазен, трябва да се разгледа дали освен разпоредба за погасителна давност, която е приложима по отношение на съдопроизводства, предназначени да гарантират във вътрешното право защитата на субективните права, които страните черпят от правото на Съюза, съществува и разпоредба за погасителна давност, която е приложима по отношение на вътрешноправни съдопроизводства, и дали с оглед на своя предмет и на своите съществени елементи може да се смята, че двете разпоредби за погасителна давност са сходни (решение от 20 декември 2017 г., Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, т. 38 и цитираната съдебна практика).
41
Що се касае до принципа на ефективност, следва да се припомни, че държавите членки са длъжни във всеки един случай да осигурят ефективна защита на правата, предоставени от правото на Съюза, и този принцип налага по-специално органите на държавите членки да не правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени от правния ред на Съюза (вж. в този смисъл решение от 20 декември 2017 г., Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, т. 41 и цитираната съдебна практика).
42
Съдът признава, че определянето на разумни срокове за образуване на дадено съдопроизводство, пропускането на които води до преклудиране на правото в интерес на правната сигурност, е съвместимо с правото на Съюза. Той приема например, че определянето на погасителна давност от три или от две години е в съответствие с принципа на ефективност (вж. в този смисъл решение от 20 декември 2017 г., Caterpillar Financial Services, C‑500/16, EU:C:2017:996, т. 42 и цитираната съдебна практика).
43
Така тригодишната давност от датата на извършване на предполагаемото нарушение, с която се погасява правото на компетентните органи да започнат административнонаказателно преследване, и петгодишната давност от посочената дата, с която се погасява възможността за налагане на административно наказание, каквито са разглежданите в главното производство давностни срокове, трябва по принцип да се считат за съответстващи на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 13 юли 2023 г., Napfény-Toll, C‑615/21, EU:C:2023:573, т. 37).
44
Все пак, преписката по делото, с която разполага Съдът, не съдържа данни, от които да следва, че погасителна давност от три и от пет години съгласно член 36 от Закона срещу изпирането на пари, би могла да не е в съответствие с принципите на равностойност и ефективност.
45
С оглед на изложеното на поставения въпрос следва да се отговори, че член 58, параграфи 1—3, член 59, параграф 1 и член 60, параграфи 5 и 6 от Директива 2015/849 във връзка с принципа на полезното действие трябва да се тълкуват в смисъл, че:
–
не допускат национална правна уредба, която изисква, за да бъде наложено административно наказание на юридическо лице, преди това да бъде формално признато качеството на обвиняем на дадено физическо лице и която постановява, че в диспозитива на наказателното постановление, с което се налага административно наказание на това юридическо лице, трябва да се посочи поименно това физическо лице и да бъде установено, че то е извършило съставомерно, противоправно и виновно деяние, за което следва да се търси отговорност от посоченото юридическо лице, но
–
допускат тази правна уредба да предвижда тригодишна и петгодишна погасителната давност от датата на извършване на разглежданото нарушение — съответно за започване на административнонаказателното преследване и за възможността за налагане на административно наказание.
По съдебните разноски
46
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
Член 58, параграфи 1—3, член 59, параграф 1 и член 60, параграфи 5 и 6 от Директива (ЕС) 2015/849 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година за предотвратяване използването на финансовата система за целите на изпирането на пари и финансирането на тероризма, за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 на Европейския парламент и на Съвета и за отмяна на Директива 2005/60/ЕО на Европейския парламент и на Съвета и на Директива 2006/70/ЕО на Комисията, изменена с Директива (ЕС) 2018/843 на Европейския парламент и на Съвета от 30 май 2018 г., във връзка с принципа на полезното действие,
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
–
не допускат национална правна уредба, която изисква, за да бъде наложено административно наказание на юридическо лице, преди това да бъде формално признато качеството на обвиняем на дадено физическо лице и която постановява, че в диспозитива на наказателното постановление, с което се налага административно наказание на това юридическо лице, трябва да се посочи поименно това физическо лице и да бъде установено, че то е извършило съставомерно, противоправно и виновно деяние, за което следва да се търси отговорност от посоченото юридическо лице, но
–
допускат тази правна уредба да предвижда тригодишна и петгодишна погасителната давност от датата на извършване на разглежданото нарушение — съответно за започване на административнонаказателното преследване и за възможността за налагане на административно наказание.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.