62008CP0195_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Момиче, родено в Германия през 2005 г. с баща германец и майка литовка, които тогава имат сключен брак, а сега са разведени, в момента се намира в Литва с майката против волята на бащата. В производството по развод германските юрисдикции предоставят на бащата упражняването на родителските права върху детето и разпореждат връщането му при бащата. Lietuvos Aukščiausiasis teismas (Върховен съд на Литва) поставя шест въпроса относно условията за разглеждане на молба от майката за постановяването на решение, с което да не се признае тази част от съдебното решение за развода.
2. На общностно равнище подобно положение се урежда с Регламент „Брюксел IIа“(2) във връзка с Хагската конвенция от 1980 г.(3) Тук няма да цитирам техните приложими разпоредби in extenso, но в хода на изложението си ще се позовавам на тях.
3. Основните моменти от фактическата и процесуална страна на спора могат да се обобщят в хронологична таблица. А именно в съставената от мен по-долу:
– обозначенията в получер шрифт
се отнасят, от една страна, до бракоразводното производство в Германия, приключило с решение, с което се постановява разводът, поверява се на бащата окончателното упражняване на родителските права върху детето и се разпорежда връщането му при бащата, и от друга страна, до производството, което е образувано в Литва по молба на майката да не се признаят последните две части от диспозитива на това решение и в рамките на което е отправено настоящото преюдициално запитване,
– обозначенията в курсив
се отнасят до отделно производство, което е образувано пред юрисдикциите в Литва по молба на бащата да се постанови решение за връщане на детето в Германия; след множество оспорвания и спирания на изпълнението на постановеното определение, това производство продължава в Литва успоредно с производството, в рамките на което е отправено преюдициалното запитване.
(4) да разпореди връщането на детето в Германия.
22.12.2006 г.
Klaipėdos apygardos teismas отхвърля молбата на бащата.
15.3.2007 г.
Lietuvos apeliacinis teismas (aпелативен съд в Литва) отменя определението на Klaipėdos apygardos teismas и разпорежда връщането на детето до 15.4.2007 г.
4.6.2007 г.
Майката иска възобновяване на производството, по което е постановено определението от 15.3.2007 г., позовавайки се на нови обстоятелства и на интереса на детето по смисъла на член 13 от Конвенцията.
13.6.2007 г.
Главният прокурор на Република Литва иска възобновяване на същото производство, като се позовава на неправилно прилагане на Конвенцията от Lietuvos apeliacinis teismas.
19.6.2007 г.
Klaipėdos apygardos teismas отхвърля двете искания за възобновяване и се произнася, че компетентен е Amtsgericht Oranienburg.
20.6.2007 г.
Amtsgericht Oranienburg постановява развода, предоставя упражняването на родителските права на бащата, разпорежда връщането на детето и издава удостоверение на основание член 42 от Регламента.
6.8.2007 г.
Майката обжалва решението в частта, с която упражняването на родителските права се предоставя на бащата и се разпорежда връщане на детето.
27.8.2007 г.
Произнасяйки се по жалба на майката и протест на главния прокурор, Lietuvos apeliacinis teismas потвърждава отхвърлянето на двете молби за възобновяване.
?.2007 г.
Майката иска да не се признае решението на Amtsgericht Oranienburg от 20.6.2007 г. в частта, с която упражняването на родителските права се предоставя на бащата и се разпорежда връщането на детето.
14.9.2007 г.
Lietuvos apeliacinis teismas отхвърля молбата да се постанови решение за непризнаване.
11.10.2007 г.
Майката подава касационна жалба срещу решението на Lietuvos apeliacinis teismas от 14.9.2007 г.
7.1.2008 г.
По жалба на майката и по протест на главния прокурор Lietuvos Aukščiausiasis teismas отменя решенията от 19.6.2007 г. и от 27.8.2007 г. поради нарушения на Гражданскопроцесуалния кодекс и връща делото на Klaipėdos apygardos teismas, за да се произнесе по двете искания за възобновяване.
20.2.2008 г.
Brandenburgisches Oberlandesgericht отхвърля въззивната жалба на майката срещу решението от 20.6.2007 г.
15.3.2008 г.
Lietuvos Aukščiausiasis teismas спира изпълнението на определението на Lietuvos apeliacinis teismas от 15.3.2007 г.
21.3.2008 г.
Klaipėdos apygardos teismas отново отхвърля исканията за възобновяване, представени от майката и от главния прокурор.
30.4.2008 г.
Lietuvos apeliacinis teismas потвърждава отхвърлянето на исканията за възобновяване.
Lietuvos Aukščiausiasis teismas решава да постави шест преюдициални въпроса в рамките на касационното производство, образувано по жалба срещу решението от 14.9.2007 г.
14.5.2008 г.
Преюдициалното запитване е получено в Съда.
21.5.2008 г.
Lietuvos Aukščiausiasis teismas иска преюдициалното запитване да бъде разгледано по реда на спешното производство.
26.5.2008 г.
Lietuvos Aukščiausiasis teismas приема за допустима касационната жалба на майката срещу решенията от 21.3.2008 г. и 30.4.2008 г. и спира изпълнението на определението на Lietuvos apeliacinis teismas от 15.3.2007 г.
>lt>1
4. В производството, по което е отправено преюдициалното запитване, Lietuvos Aukščiausiasis teismas на Литва трябва да се произнесе дали в рамките на касационното производство следва да се отмени решението на Lietuvos apeliacinis teismas от 14 септември 2007 г., с което се отхвърля молбата на майката за непризнаване на бракоразводното решение, доколкото същото поверява упражняването на родителските права на бащата и разпорежда връщането на детето в Германия.
5. Що се отнася до връщането на детето, Lietuvos apeliacinis teismas установява, че съгласно член 11, параграф 8 от Регламента въпреки решението(5) за отказ за връщане в приложение на член 13 от Хагската конвенция, всяко последващо решение, което разпорежда връщането на детето, издадено от съда, който е компетентен, се изпълнява в съответствие с раздел 4 от глава III. Съгласно член 42, параграф 1, който се съдържа в този раздел, подобно последващо решение се признава и се ползва с изпълняемост в друга държава-членка, без да е необходима декларация за изпълняемост и без да се признава каквато и да е възможност за повдигане на възражение срещу неговото признаване, при условие че е изпълнимо и е било удостоверено в държавата-членка на произход. Amtsgericht Oranienburg издава въпросното удостоверение, като посочва, че са изпълнени всички необходими условия за неговото издаване. Тъй като това решение следвало пряко да се изпълни, без да се провежда специално производство по екзекватура, искането за непризнаването му било недопустимо.
6. Lietuvos apeliacinis teismas припомня също че на 15 март 2007 г. е разпоредил връщането на детето на основание на Регламента и Конвенцията. Ето защо решението от 20 юни 2007 г. на Amtsgericht Oranienburg следвало пряко да се изпълни съгласно разпоредбите на раздел 4 от глава III от Регламента, без да се провежда специално производство по екзекватура. Lietuvos apeliacinis teismas отхвърля довода, че от член 11, параграф 8 от Регламента е видно, че при липса на процедура за признаване на съдебното решение, връщането на детето трябва да бъде приложено само ако съдебното решение за отказ за връщане е прието в съответствие с член 13 от Конвенцията. Според Lietuvos apeliacinis teismas формулировката „въпреки решението за отказ за връщане на детето“ показва, че дори да е постановено подобно решение, връщането е възможно по силата на Регламента, без да се провежда процедура за признаване на съдебното решение. Когато по силата на Конвенцията вече е постановено решение за връщане, то трябва да се изпълни едновременно с аналогичното решение, прието по силата на Регламента, без да се провежда предварителна процедура за признаване (член 42, параграф 1 от Регламента).
7. Що се отнася до упражняването на родителските права върху детето, Lietuvos apeliacinis teismas приема, че при липсата на искане за признаването на тази част от съдебното решение искането за непризнаване не може да бъде разгледано.
8. При разглеждането на касационната жалба от Lietuvos Aukščiausiasis teismas възникват въпроси по тълкуването.
9. На първо място, член 21, параграф 3 от Регламента предвижда, че всяко заинтересовано лице може да подаде искане решението да бъде или да не бъде признато. Съгласно член 31, параграф 1 лицето, срещу което се иска изпълнението, не може на този етап да представя факти по молбата. В случая лицето, срещу което решението ще бъде изпълнено, представя искане за непризнаване, макар другата страна да не е направила искане за признаване. При тези условия може ли лицето, срещу което решението трябва да бъде изпълнено, да иска същото да не бъде признато и ако да, как трябва да се тълкува член 31, параграф 1?
10. На следващо място, съгласно член 40, параграф 2 от Регламента разпоредбите на раздел 4 не са пречка носителят на родителската отговорност да се позове на признаването
и изпълнението на дадено решение. В случая майката сезира Lietuvos apeliacinis teismas с искане за непризнаване . Допустимо ли е подобно искане и ако да, трябва ли сезираната юрисдикция да провери основанията за непризнаване въз основа на член 23 от Регламента? Какъв е смисълът на условието в член 21, параграф 3, според което може да се иска решението да бъде или да не бъде признато, без да се засягат разпоредбите на раздел 4,
който урежда изпълнението на някои решения, изискващи връщането на дете?
11. Макар Регламентът да не определя пряко юрисдикцията, която е компетентна да се произнесе по въпроса за връщането на детото, член 11, параграф 6 предвижда, че ако дадена юрисдикция постанови решение за отказ за връщане съгласно член 13 от Конвенцията, тя трябва да изпрати копие на компетентната юрисдикция на държавата-членка, където детето обичайно е пребивавало преди неправомерното задържане. От това следвало, че в случая германската юрисдикция би имала право да се произнесе по връщането на детето само ако по този въпрос литовската юрисдикция постанови отказ. Ако тогава германската юрисдикция разпореди неговото връщане и издаде удостоверение, това решение би било пряко признато и изпълняемо в Литва, без да се провежда специално производство по екзекватура (член 11, параграф 8 и член 42 от Регламента). Тъй като обаче Lietuvos apeliacinis teismas вече е разпоредил връщането на детето, компетентна ли е била германската юрисдикция да разгледа този въпрос на основание член 11 и да издаде удостоверение на основание член 42? Постановяването на решението за връщане и издаването на удостоверението били ли са в съответствие с целите и процедурите по Регламента?
12. На последно място, съгласно член 24 от Регламента литовска юрисдикция не може да преразглежда компетентността на германска юрисдикция, нито да проверява дали тази компетентност съответства на обществения ред. След като обаче провери основанията за непризнаване, посочени в член 23 от този регламент, сезираната с искане за непризнаване юрисдикция трябва да се произнесе с решение. Ако приеме, че не са налице основания за непризнаване, тя ще трябва да признае германското решение. В този случай в Литва ще бъдат изпълняеми две решения, с които се разпорежда връщането на детето — това на германския съд и това на Lietuvos apeliacinis teismas. При тези условия трябва ли сезираната с искането за непризнаване юрисдикция да признае решението, разпореждащо връщането, въпреки че юрисдикцията в държавата-членка на произход не е спазила определената в Регламента процедура?
13. Ето защо Lietuvos Aukščiausiasis teismas поставя следните въпроси:
„1) Може ли заинтересовано лице по смисъла на член 21 от Регламент № 2201/2003 да иска непризнаване на съдебно решение, ако няма подадена молба за признаването на същото?
2) При утвърдителен отговор на първия въпрос, по какъв начин при разглеждане на искането за непризнаване на решение, предявено от лице, по отношение на което това решение е изпълняемо, националният съд е длъжен да приложи член 31, параграф 1 от Регламент № 2201/2003, който гласи, че „[...] лицето, срещу което се иска изпълнението [да се чете: „[н]ито лицето, срещу което се иска изпълнението, нито детето“], на този етап на производството няма право да представя факти по молбата“?
3) Трябва ли националният съд, пред който носителят на родителска отговорност подава искането за непризнаване на решението — по отношение на което е издадено удостоверение съгласно член 42 от Регламент № 2201/2003 — на съда на държавата-членка на произхода, с което се разпорежда връщане в държавата на произхода на дете, което пребивава при носителя на родителската отговорност, да го разгледа на основание разпоредбите на глава ІІІ, раздели 1 и 2 от Регламент № 2201/2003, както предвижда член 40, параграф 2 от посочения регламент?
4) Какво е значението на установеното в член 21, параграф 3 от Регламент № 2201/2003 условие „без да се засягат разпоредбите на раздел 4“?
5) Постановяването на решение за връщане на детето и издаването на удостоверението по член 42 от Регламент № 2201/2003 от страна на съда на държавата-членка на произхода, след като съдът на държавата-членка, където детето е неправомерно задържано, постановява решение за връщането му в държавата на произхода, в съответствие ли са с целите и процедурите по Регламент № 2201/2003?
6) Означава ли предвидената в член 24 от Регламент № 2201/2003 забрана за преразглеждане на компетентността на съда на произхода, че националният съд, пред който е предявено искането за признаване или за непризнаване на решението на чуждестранен съд, който не може да преразгледа компетентността на съда на държавата-членка на произхода и не установява някое от другите посочени в член 23 от Регламент № 2201/2003 основания за непризнаването на решения, е длъжен да признае решението на съда на държавата-членка на произхода за връщане на детето, ако съдът на държавата-членка на произхода не е спазил определената в регламента процедура при решаване на въпроса за връщането на детето?“
14. След като Съдът решава да разгледа делото по реда на спешното производство, уредено в член 104б от неговия процедурен правилник, писмени становища представят майката, бащата, литовското правителство и Комисията на Европейските общности, които на този етап са единствените страни с право на участие в производството. Тези страни, както и правителствата на Германия, Франция, Латвия, Нидерландия и Обединеното кралство участват в съдебното заседание, проведено на 26 и 27 юни 2008 г.
Анализ
Цели и принципи на Конвенцията и Регламента
15. Докладът „Pérez-Vera“ относно Конвенцията обобщава изложените в член 1 от нея цели, както следва: „имайки предвид, че характерна особеност на разглежданите положения е обстоятелството, че отвличащият иска действието му да бъде узаконено от компетентните органи на държавата на убежище, ефикасен способ за неговото възпиране е действията му да бъдат лишени от каквито и да било практически и юридически последици. За да се постигне това, конвенцията си поставя на първо място за цел възстановяването на status quo чрез „незабавното връщане на децата, прехвърлени незаконно или задържани [другаде в текста: „неправомерно отведени или задържани“] в някоя от договарящите държави“(6) .
16. От съображенията на Регламента, и по-конкретно от съображения 17, 21, 23 и 24, както и от разпоредбите на член 11 ясно произтича, че този регламент има същата цел, доколкото предназначението му е да осигури, по принцип и извън особените обстоя телства, бързото и автоматично връщане на детето в държавата-членка, от която е било отведено и в която е обичайно пребивавало преди отвеждането(7) .
17. Освен това конкретно от съображения 12 и 17, както и от разпоредбите на членове 8, 10 и 11 е видно, че Регламентът има също така за цел да предостави на юрисдикциите на тази държава-членка материалноправната компетентност да се произнасят по въпроси относно упражняването на родителските права и личните отношения, както и да запази тази компетентност, като същевременно потвърждава ролята на юрисдикциите на държавата-членка, в която е отведено детето, що се отнася до връщането му.
18. Регламентът като цяло се основава на принципа на сътрудничество и взаимно доверие между юрисдикциите и органите на държавите-членки, което по правило предполага автоматичното признаване и изпълнение на решенията на юрисдикциите в държавата-членка на обичайното местопребиваване на детето(8) (вж. по-конкретно съображения 18, 21, 23 и 25, както и членове 21, 24, 26 и 42).
19. Основополагащото значение на този принцип проличава в съдебното заседание, когато адвокатът, представляващ майката, заявява, че литовските юрисдикции биха могли да приемат, че обективността на германските съдилища не е гарантирана в спор между баща германец и майка литовка. Очевидно е, че да се допусне отказ за признаване, основан на подобни съмнения (независимо дали в действителност литовските юрисдикции са имали такива), би обезсмислило изцяло заложената в Регламента система. Това би било напълно несъвместимо и с целта за създаване на пространство на свобода, сигурност и справедливост, която всички държави-членки са възприели, подписвайки Договорите.
20. Накрая, няма съмнение, че най-важният принцип, от който се ръководят както Конвенцията, така и Регламентът, е зачитането на най-добрия интерес на детето (вж. по-конкретно преамбюла на Конвенцията и съображения 12 и 13, както и членове 12, 15 и 23 от Регламента; вж. също член 3 от Конвенцията за правата на детето на Организацията на обединените нации(9) и член 24, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз(10) ).
21. Този принцип е подчертан и в съдебното заседание и мога само да се присъединя към твърдението, че най-добрият интерес на детето трябва действително да има превес при всякакви обстоятелства.
22. Бих искала обаче да се спра по-подробно на това твърдение, що се отнася до връщането на детето в държавата-членка на обичайното му местопребиваване. Очевидно е, че Конвенцията и Регламентът се основават на принципа, че в случаите на неправомерно отвеждане или задържане на дете неговият най-добър интерес всъщност винаги изисква такова връщане, освен при някои конкретни обстоятелства, посочени в членове 13 и 20 от Конвенцията (тълкувана, що се отнася до член 13, буква b), във връзка с член 11, параграф 4 от Регламента). Това ми се струва съвсем уместно и дори задължително. Не е в интерес на детето родителят му да го води от държава-членка в държава-членка в търсене на съд, който според този родител в най-голяма степен е склонен да се произнесе в негова полза. Бих добавила, че връщането на детето в държавата-членка на обичайното му местопребиваване не предполага задължително връщането му на родителя, от който детето е било отнето, и отделянето му от отвлеклия го родител. Това са различни въпроси, които трябва да бъдат разрешени от компетентната юрисдикция, като същата държи сметка за всички емоционални, психологически и фактически аспекти на случая и в решението си даде превес на най-добрия интерес на детето.
23. Ето защо според мен разпоредбите на Регламента следва да се тълкуват най-вече в светлината на тези цели и принципи.
24. Налага се обаче изводът, че в случая основната цел, да се лиши действието на отвличащия родител от каквито и да било практически и юридически последици, като се осигури незабавното и действително връщане на детето, далеч не е постигната.
25. Без да е възможно от данните, с които разполага Съдът, да се установят точно и сигурно всички фактори, довели до възникването на това положение, във всички случаи изглежда, че сътрудничеството между юрисдикциите и централните органи, заложено в Конвенцията и Регламента, не сработва по най-добрия начин. Още повече, от ретроспективна гледна точка изглежда ясно, че търсеният с Конвенцията и Регламента резултат е нямало да бъде осуетен по същия начин, ако бащата се бе обърнал направо към Amtsgericht Oranienburg веднага след решението за отказ за връщане на Klaipėdos apygardos teismas(11) .
26. Независимо от това ми изглежда полезно, преди да се опитам да отговаря на поставените от Lietuvos Aukščiausiasis teismas въпроси, да разгледам хода на производството в светлината на приложимите разпоредби на Конвенцията и на Регламента.
Ход на проведеното производство, разгледан в светлината на приложимите разпоредби
27. Преди всичко няма и не би могло да има спор, че германските юрисдикции са били компетентни да се произнесат по иска за развод по силата на член 3, параграф 1, буква a) от Регламента, тъй като всички посочени в тази разпоредба условия за местопребиваване са изпълнени към момента на предявяването на иска.
28. На следващо място, изглежда безспорно, че наистина е налице „неправомерно задържане“ на детето по смисъла на Конвенцията (член 3) и на Регламента (член 2, точка 11). Към момента, в който майката известява за намерението си да не се върне с детето в Германия, родителските права са се упражнявали съвместно и ефективно от двамата родители съгласно германското право и бащата е дал съгласието си за отвеждането на детето в Литва само за две седмици.
29. Следователно доколкото условията по член 10 от Регламента за прехвърлянето на компетентността не са изпълнени, компетентността за вземане на решения, предоставена по силата на член 8, по всеки въпрос, свързан с родителската отговорност, се запазва за юрисдикциите в държавата-членка, в която детето обичайно е пребивавало непосредствено преди неправомерното му задържане, а именно Германия. По необорима логика — в подкрепа на която, ако се налага, е и член 12, параграф 1 от Регламента — става въпрос по-точно за юрисдикцията, пред която е бил висящ бракоразводният иск, а именно Amtsgericht Oranienburg.
30. Детето е трябвало да се върне в Германия на 6 август 2006 г. Тъй като майката е обявила намерението си да остане с него в Литва, бащата първо е сезирал юрисдикцията, компетентна в областта на родителската отговорност (Amtsgericht Oranienburg), която на 14 август 2006 г. временно му предоставя изключителното упражняване на родителските права. В производството, образувано по жалба на майката, това е потвърдено от Brandenburgisches Oberlandesgericht на 11 октомври същата година.
31. На този етап може да се отбележи, че съгласно член 21, параграф 1 от Регламента това временно предоставяне на родителските права е трябвало да бъде признато в Литва „без изискване за специални процесуални действия“, но че съгласно параграф 3 от същия член бащата е можел да поиска неговото признаване или майката — решение за непризнаване, „съгласно процедурите, предвидени в раздел 2“. Не са предприети обаче никакви подобни действия.
32. След това, на 30 октомври 2006 г., най-вече на основание член 12 от Конвенцията бащата е поискал от компетентната литовска юрисдикция (в случая Klaipėdos apygardos teismas) да разпореди връщането на детето. Тук искам да отбележа, че макар да е предприел това действие едва след като му е предоставено и потвърдено изключителното упражняване на родителските права, не е имало никаква пречка да направи искането веднага след като задържането на детето е станало факт.
33. След като е сезиран, литовският съд по принцип е бил длъжен да разпореди връщането на детето, тъй като предвиденият в член 12 от Конвенцията едногодишен срок още не е бил изтекъл. Трябвало е също така да постанови решението си в срок от шест седмици след сезирането (член 11, параграф 3 от Регламента). Основанията, на които е можел да откаже връщането, са били ограничени до изброените в член 13 от Конвенцията, допълнен с член 11, параграфи 4 и 5 от Регламента, и в член 20 от Конвенцията.
34. В случая литовският съд е постановил решението си — отказвайки връщането — на 22 декември 2006 г., малко повече от седем седмици след като е бил сезиран с искането(12) .
35. На този етап въпросният съд е трябвало съгласно член 11, параграф 6 от Регламента незабавно да изпрати копие от решението си и от съответните документи на компетентната юрисдикция или на централния орган в Германия, така че германската юрисдикция да ги получи в срок от един месец. Според обясненията, дадени в съдебното заседание, всъщност първо адвокатът на бащата е уведомил германския централен орган за решението, а впоследствие литовският централен орган е изпратил превод.
36. След това по искане на бащата Amtsgericht Oranienburg е можел съгласно член 11, параграф 8 от Регламента да разпореди връщането на детето. Тогава този съд би имал последната дума. Ако след разглеждане на въпроса за упражняването на родителските права в съответствие с член 11, параграф 7 бе разпоредил връщането и бе удостоверил решението си съгласно член 42 от Регламента, това решение е щяло да бъде изпълняемо в Литва при условията, предвидени в членове 42—45.
37. Вместо обаче да се възползва от тази възможност, бащата е обжалвал решението за отказ за връщане пред Lietuvos apeliacinis teismas, който на 15 март 2007 г. е отменил решението и е разпоредил връщането на детето в срок от един месец(13) .
38. Изглежда, че това последно определение е трябвало да бъде изпълнено в определения срок, тъй като, видно от решението на Lietuvos Aukščiausiasis teismas от 7 януари 2008 г., член 2, параграф 6 от литовския закон, въвеждащ Регламента, изрично забранява касационното обжалване. Впрочем незабавното му изпълнение е щяло да бъде в съответствие с основните цели на Конвенцията и на Регламента.
39. Същевременно в резултат от направеното от майката искане за възобновяване на производството и последвалите процесуални усложнения то съвсем не е било изпълнено, което е така и понастоящем. Обратно, изпълнението на решението на Lietuvos apeliacinis teismas е било спирано многократно, включително от Lietuvos Aukščiausiasis teismas — и то въпреки факта, че в решението си за възобновяване същата тази юрисдикция(14) е приела, че подобно спиране е изключено.
40. Макар изпълнението на решение на юрисдикция на държава-членка на нейна територия да е въпрос на вътрешното право, на този етап може само да се заключи, че положението, което възниква в резултат от тези последователни спирания — а именно че почти две години след задържането и повече от 15 месеца след обявяването на решението, разпореждащо неговото връщане, детето все още не е върнато в Германия — е напълно несъвместимо с основните цели на Конвенцията и на Регламента.
41. Сега ще разгледам решението на Amtsgericht Oranienburg от 20 юни 2007 г., с което се постановява разводът, окончателно се предоставя на бащата едноличното упражняване на родителските права и се разпорежда (отново) връщането на детето (решение, потвърдено на 17 февруари 2008 г. от Brandenburgisches Oberlandesgericht). Това решение е удостоверено в съответствие с член 42 от Регламента, което обикновено предполага, че връщането „се признава и изпълнява“ в Литва, „без да е необходима декларация за изпълняемост и без да се предоставя каквато и да е възможност за противопоставяне на неговото признаване“.
42. Установявам, че за удостоверението, придружаващо това решение, е използван предвиденият образец и то съдържа всички необходими данни и изявления и че в самото решение се посочва в съответствие с член 42, параграф 2 от Регламента: a) че предвид възрастта на детето не е уместно то да бъде изслушано, б) че страните са имали възможност да бъдат изслушани (доколкото, макар да не се е явила, майката е била представлявана(15) ) и в) че основанията да се откаже връщането, посочени от Klaipėdos apygardos teismas в неговото определение за отказ за връщане (определение от 22 декември 2006 г., понастоящем отменено, без да се изключи възможността за възобновяване на производството), са разгледани и отхвърлени. Ето защо макар предвидената в член 11, параграф 6 от Регламента процедура по изпращане формално да не е била напълно спазена, търсеният с нея резултат действително е бил постигнат и видно от решението на Amtsgericht Oranienburg от 20 юни 2007 г. и от решението на Brandenburgisches Oberlandesgericht от 20 февруари 2008 г., с което се отхвърля жалбата на майката, тези две юрисдикции са се произнесли, след като подробно са се запознали с делото.
43. Предвид разпоредбите на Регламента статутът на това решение и на придружаващото го удостоверение поражда съмнения у препращащата юрисдикция, които са изразени в петия ѝ въпрос. Струва ми се от полза да разгледам първо този въпрос, тъй като според мен той е най-важният и разрешаването му може да даде отговор на редица други въпроси.
Петият въпрос
44. С този въпрос Lietuvos Aukščiausiasis teismas иска по същество да се установи дали при обстоятелствата в конкретното производство германският съд е имал право по силата на разпоредбите от Регламента да разпореди връщането на детето и да издаде удостоверението по член 42 от този регламент.
45. Според мен на първо място трябва да се разграничат следните два аспекта: определението за връщане и удостоверяването на това определение.
Определението за връщане
46. Що се отнася до компетентността на юрисдикцията на държавата-членка на обичайното местопребиваване да разпореди връщането на детето, на следващо място е необходимо да се разграничат двете възможни основания на компетентността: член 8 от Регламента (тълкуван във връзка с член 10 и евентуално с член 12, параграф 1) и член 11 от Регламента, и по-конкретно параграф 8 от него (тълкуван във връзка с разпоредбите на Конвенцията).
47. В хода на съдебното заседание се установява, че по отношение на смисъла на тези разпоредби гледните точки на държавите-членки и на Комисията са доста различни, дори диаметрално противоположни. От една страна, се предлага тълкуване, според което с оглед на Конвенцията и на член 11 от Регламента първоначално само юрисдикциите на държавата-членка, в която се намира детето, са компетентни да разпоредят неговото връщане и тази компетентност може да бъде упражнена от юрисдикциите в държавата-членка на обичайното местопребиваване само ако и след като юрисдикция на държавата-членка, в която се намира детето, постанови окончателно и изпълняемо решение за отказ за връщане. От друга страна, съществува и гледната точка, според която юрисдикциите в държавата-членка на обичайното местопребиваване също са компетентни във всеки един момент да разпоредят връщането на детето било съгласно член 8 от Регламента (тълкуван във връзка с член 10), било по силата на Конвенцията и на член 11 от Регламента(16) .
48. Предвид тези различия при тълкуването ми се струва наложително Съдът да се произнесе по много ясен начин по този аспект на Регламента.
49. От своя страна преди всичко отхвърлям хипотезата, че юрисдикциите на държавата-членка, в която се намира детето, притежават изключителна компетентност, докато не постановят решение за отказ за връщане.
50. Несъмнено член 12 от Конвенцията предвижда, че тези юрисдикции следва да бъдат сезирани с искане да се постанови определение за връщане, и действително изглежда логично първо те да бъдат сезирани, тъй като за да се изпълни тяхното решение, изобщо не е необходимо производство по екзекватура. Вярно е също така, че формулировката на член 11 от Регламента дава основание да се предположи, че първо се изисква решение в държавата-членка, в която се намира детето.
51. Следва все пак да се напомни, че Конвенцията не съдържа никакви норми относно компетентността, и да се отбележи, че нито една от разпоредбите на Регламента не посочва изрично, че само юрисдикциите на държавата-членка, в която се намира детето, са компетентни да разпоредят неговото връщане. Следователно тази компетентност е неоспорима, но изобщо няма изискване задължително да бъде и изключителна.
52. Освен това общата компетентност в областта на родителската отговорност по необходимост включва и компетентност да се разпореди връщането на отвлеченото дете.
53. Всъщност съгласно член 2, точка 7 от Регламента родителската отговорност включва по-специално правото на упражняване на родителски права, а съгласно точка 9 от същата разпоредба правото на упражняване на родителски права включва по-конкретно правото да се вземе решение за мястото на пребиваване на детето. Раздел 2 от глава II е озаглавен „Родителска отговорност“ и включва по-специално член 11, озаглавен „Връщане на дете“. Освен това тъй като в член 10, буква б), подточка iv) се посочва „решение относно упражняването на родителските права, което не съдържа
завръщането на детето [...] издадено от съдилищата на държавата-членка, където детето е имало обичайно местопребиваване непосредствено преди неправомерното отвеждане или задържане“(17), следва да се заключи, че същите съдилища могат да постановят и решение относно упражняването на родителските права, което съдържа
връщането. На последно място, ако дадена юрисдикция е компетентна съгласно член 8 или 12 от Регламента по всички въпроси, които се отнасят до родителската отговорност, и следователно до упражняването на родителските права (свързани евентуално с молба за развод), немислимо е тази компетентност да не включва правомощието да се осигури действителното присъствие на детето при лицето, на което е поверено упражняването на родителските права. А това правомощие трябва на свой ред да включва правомощието да се вземат привременните мерки, които се окажат необходими в хода на производството. Да се забрани на компетентната в областта на родителската отговорност юрисдикция да разпореди връщането на детето би означавало тя да бъде лишена от всякаква ефективна компетентност да реши временно или окончателно въпроса за упражняването на родителските права.
54. Така стигам до извода, че при отвличане на дете преди всичко е възможно да се иска постановяването на решение за неговото връщане било от компетентната юрисдикция на държавата-членка, в която то се намира, било от компетентната юрисдикция в държавата-членка на обичайното му местопребиваване, а дори и от компетентната юрисдикция, която е сезирана с молба за развод, за обявяване на фактическа раздяла или за унищожаване на брака между съпрузите, ако тя се намира в трета държава-членка(18) .
55. За сметка на това правните последици на постановеното определение могат да са различни в зависимост от избраната юрисдикция.
56. Ако определението съдържа връщането на детето, то ще бъде по хипотеза изпълняемо в държавата-членка, в която се намира детето, при условие че е постановено от юрисдикция в тази държава. Ако е постановено от юрисдикция в друга държава-членка, то ще бъде признато
в държавата-членка, в която се намира детето, съгласно член 21, параграф 1 от Регламента, без изискване за специални процесуални действия (при запазване на възможността да се направи искане за непризнаване съгласно член 21, параграф 3 поради наличие на някое от основанията, изчерпателно посочени в член 23), но за неговото изпълнение ще е необходима декларация за изпълняемост, изисквана в съответствие с процедурите, предвидени в глава III, раздел 2 от Регламента (а именно членове 28—36). Това е така, тъй като единствените решения, които са изпълняеми в друга държава-членка без подобна декларация, са приетите съгласно член 11, параграф 8 от Регламента (тоест след
първото решение за отказ за връщане, постановено в приложение на член 13 от Конвенцията) и
удостоверени в съответствие с член 42, параграф 2 от Регламента.
57. Ако определението не съдържа връщането на детето и ако то е постановено от юрисдикция на държава-членка, различна от тази, в която се намира детето, очевидно няма да се иска то да бъде признато и изпълнено в нито една държава, но без съмнение ще са приложими способите за обжалване на решението съгласно националното право.
58. Ако обаче определението за отказ за връщане е постановено от компетентна юрисдикция на държавата-членка, в която се намира детето, тогава се прилага механизмът по член 11, параграфи 6—8 от Регламента: уведомяване на компетентната юрисдикция в държавата-членка на обичайното местопребиваване за решението, призоваване на страните от тази юрисдикция, разглеждане на въпроса за упражняването на родителските права и накрая възможност за тази юрисдикция да вземе решение, разпореждащо връщането на детето — решение, което във всяка друга държава-членка ще бъде автоматично изпълняемо и няма да може да бъде оспорвано, ако е удостоверено в съответствие с член 42, параграф 2.
59. Ето защо компетентната юрисдикция в държавата-членка на обичайното местопребиваване на детето може съгласно компетентността, която вече ѝ е предоставена по силата на членове 8, 10 и евентуално 12 от Регламента, да разпореди връщането на детето на основание член 11, параграф 8, ако в приложение на член 13 от Конвенцията е било постановено решение за отказ за връщане. В този случай по отношение на нейното решение няма да е необходима декларация за изпълняемост съгласно процедурата, уточнена в раздел 2 от глава III.
60. Същевременно поставеният от препращащата юрисдикция въпрос предполага предварителното съществуване не на решение за отказ за връщане в приложение на член 13 от Конвенцията, а на определение за връщане, постановено съгласно член 12 от нея от компетентна юрисдикция на държавата-членка, в която се намира детето. В такъв случай може ли компетентната юрисдикция в държавата-членка на обичайното местопребиваване също да разпореди връщането на детето?
61. Естествено, подобен въпрос може да се постави само при извънредни обстоятелства, като тези в настоящия случай. От само себе си се разбира, че във всички обикновено мислими хипотези детето ще бъде върнато в държавата-членка на обичайното му местопребиваване в резултат от първото определение за връщане, още повече че стриктният срок за вземането на решение не благоприятства въззивното обжалване(19) . Ето защо е напълно разбираемо, както отбелязва нидерландското правителство в съдебното заседание, че в Регламента законодателят не е предвидил изрично малко вероятния случай, пред който сме изправени понастоящем.
62. Все пак ще се опитам в разпоредбите на Регламента, тълкувани в съответствие с неговите основни цели, да намеря разрешение на този случай.
63. На първо място може да се погледне член 19 от Регламента, който се отнася до наличието на висящо производство. Съгласно параграфи 2 и 3 от него когато искове, свързани с родителската отговорност и имащи еднакъв предмет и основание, са заведени пред съдилища в различни държави-членки, съдът, пред който искът е предявен по-късно, спира съдебното производство до установяване на компетентността на първия сезиран съд. След установяване на тази компетентност съдът, пред който искът е предявен по-късно, се отказва от компетентност в полза на първия сезиран съд. От това заключавам, че в обичайния случай докато в държавата-членка, в която се намира детето, има висящо производство с оглед постановява не на определение за връщане, юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване не трябва да разглежда същия въпрос. Доколкото се прилага срокът от шест седмици, наложен от член 11, параграф 3, подобен резултат по никакъв начин не забавя производството относно връщането, докато едновременното провеждане на две производства с еднакъв предмет може да доведе до усложнения.
64. След като обаче юрисдикцията на държавата-членка, в която се намира детето, е постановила решението си, вече не е налице висящо производство и следователно вече няма пречка юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване да упражни компетентността си. Подобна компетентност е изрично потвърдена в член 11, параграф 8 от Регламента при наличието на по-ранно решение за отказ за връщане и няма никаква причина тази компетентност (изведена от членове 8 и 10) да бъде изключена при наличието на по-ранно решение, разпореждащо връщането на детето. Единствената разлика в този случай е, че особените разпоредби на член 11, параграф 8 няма да се приложат и на практика по-късното определение за връщане обикновено ще е излишно.
65. Без задължително да споделям мнението на Комисията, според което ако юрисдикцията на държавата-членка, в която се намира детето, не приеме решение в определен срок, ще е налице de facto решение за отказ за връщане, което може да бъде основание за прилагането на член 11, параграф 8, бих добавила, че според мен нормата относно висящото производство в член 19 трябва да се тълкува, като се има предвид срокът от шест седмици, наложен от член 11, параграф 3, и че всяко превишаване на този срок може също да премахне пречката юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване да упражни компетентността си съгласно членове 8 и 10.
66. Ето защо — и така обобщавам анализа си по тази част от петия въпрос — приемането на решение за връщане на детето от юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване, след като юрисдикцията в държавата-членка, в която се намира детето, е взела решение за връщане, съвсем не е несъвместимо с целите и процедурите по Регламента.
Удостоверяването на решението
67. Препращащата юрисдикция поставя и въпроса дали, след като това решение е прието, издаването на удостоверението по член 42 от Регламента съответства на същите цели и процедури.
68. Поне теоретично, отговорът на тази част на въпроса е по-лесен. Във всички случаи въпросното удостоверение може да бъде издадено само ако решението е било прието при обстоятелствата, посочени в член 11, параграф 8 от Регламента (член 42 препраща към член 40, параграф 1, буква б), който на свой ред препраща към член 11, параграф 8). Приемането на решение за връщане при подобни обстоятелства предполага, че преди това в приложение на член 13 от Конвенцията е било постановено решение за отказ за връщане. Без съмнение сама по себе си формулировката „ въпреки
решението за отказ за връщане на детето по смисъла на член 13“ (курсивът е мой) би могла да се тълкува в смисъл „дали е прието или не подобно решение“(20) . При все това систематичното тълкуване на член 11, параграфи 6—8 изключва подобно тълкуване. Освен това удостоверението по член 42 може да бъде издадено само ако юрисдикцията е постановила решението си, като е взела предвид съображенията и доказателствата в основата на решението, взето в приложение на член 13 от Конвенцията (член 42, параграф 2, буква в).
69. Заключавам, че по принцип издаването от юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване на детето на удостоверение по член 42 от Регламента по отношение на решение за връщане, което самата тя е постановила, след като юрисдикция на държавата-членка, в която се намира детето, сама е приела решение за връщане, не съответства на процедурите по Регламента.
Компетентността в настоящия случай да се издаде удостоверението по член 42
70. Във формулировката на петия преюдициален въпрос обаче е пропуснато обстоятелство по настоящия случай, което не можем да пренебрегнем, ако с отговора си искаме да бъдем полезни на препращащата юрисдикция.
71. Всъщност решението на Amtsgericht Oranienburg от 20 юни 2007 г., което се оспорва в релевантното производство, несъмнено се предхожда от това на Lietuvos apeliacinis teismas от 15 март 2007 г., също разпореждащо връщането на детето, но и от това на Klaipėdos apygardos teismas от 22 декември 2006 г., което е именно „решение за отказ за връщане по смисъла на [другаде в текста: „в приложение на“] член 13 от Конвенцията“ по смисъла на член 11, параграф 8 от Регламента.
72. Може ли това обстоятелство да се отрази върху съвместимостта с Регламента на удостоверението, което Amtsgericht Oranienburg е издал по отношение на своето решение? С други думи, имал ли е право Amtsgericht Oranienburg да приеме, че условията за прилагане на член 11, параграфи 6—8 са били изпълнени?
73. В съдебното заседание се установява, че по-голямата част от държавите-членки, представили становища, са на мнение, че отговорът трябва да бъде отрицателен — само окончателно, изпълняемо и придобило сила на пресъдено нещо решение за отказ за връщане можело да доведе до прилагането на тези разпоредби. В случая обаче решението на Klaipėdos apygardos teismas от 22 декември 2006 г. не само било обжалвано, но и било отменено преди приемането на решението на Amtsgericht Oranienburg от 20 юни 2007 г. Освен това според изложените пред Съда твърдения решението от 22 декември 2006 г. в нито един момент не било изпълняемо.
74. Не мога да подкрепя този анализ.
75. В член 11 са използвани изразите „съдът се произнася с решение“ (параграф 3, второ изречение), „ако съдът е издал
решение за отказ за връщане“ (параграф 6) и „въпреки решението за отказ за връщане по смисъла на член 13 от Конвенцията“ (параграф 8)(21) . В други разпоредби от Регламента когато се уточнява изпълняемостта на дадено решение, това е направено изрично (вж. по-конкретно членове 28, 36 и 44). Същевременно текстът на член 11 по никакъв начин не изисква решението за отказ за връщане да е изпълняемо или дори още да е в сила към момента, в който юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване се произнася в контекста на член 11, параграф 8(22) .
76. Обратно, този текст сякаш дори не се интересува от по-нататъшната съдба на това решение. Той не предвижда, изрично или имплицитно, производство по обжалване в държавата-членка, в която се намира детето. Параграф 6 задължава постановилата го юрисдикция незабавно
да изпрати решението и съответните документи на органите на държавата-членка на обичайното местопребиваване на детето, така че те да бъдат получени от компетентната юрисдикция в тази държава в императивния срок от един месец, считано от датата на решението за отказ за връщане. Съгласно параграф 7 от това уведомяване започва да тече нов срок от три месеца, за да могат страните да представят становищата си с оглед на разглеждането от юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване на въпроса за упражняването на родителските права, което позволява на тази юрисдикция да разпореди връщането на детето по начина, предвиден в параграф 8, с всички произтичащи от член 42 последици на изпълняемостта, ако бъде издадено удостоверение.
77. Тази поредица от задължения и действия съставлява едно цяло и се задвижва автоматично с постановяването на решението за отказ за връщане. Единственото предвидено обстоятелство, което би могло да я прекъсне, е юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване да не получи становища от страните (параграф 7, втора алинея), което всъщност би се равнявало на оттегляне на искането от страна на родителя, от който детето е отнето.
78. Ако решение за отказ за връщане, постановено от юрисдикцията в държавата-членка, в която се намира детето, е отменено впоследствие от по-горна инстанция, това не променя по никакъв начин основните обстоятелства, а именно: a) че подобно решение е било прието, б) че детето все още не е върнато, в) че времето минава и г) че единствено юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване продължава да бъде компетентна да се произнесе относно упражняването на родителските права върху детето, което по необходимост предполага правомощието да осигури неговото действително присъствие при лицето, на което е поверено упражняването на родителските права, включително чрез привременна мярка.
79. Що се отнася до случаите на отвличане на деца, в пълно съответствие с целите и структурата на Регламента е параграфи 6—8 от член 11 да се тълкуват в смисъл, че се прилагат независимо от жалбите, които могат да бъдат подадени срещу първоначалното решение за отказ за връщане в държавата-членка, в която то е било постановено. Тяхната цел е да се прехвърли окончателната отговорност във връзка с решението за връщането на детето на юрисдикция, която е компетентна да се произнесе както относно временното, така и относно окончателното упражняване на родителските права (което по необходимост предполага правомощието да осигури действителното присъствие на детето при лицето, на което е поверено упражняването на родителските права), и то във възможно най-кратки срокове, за да може окончателното решение относно връщането да бъде прието колкото се може по-бързо.
80. Това тълкуване не нарушава и процесуалните права или интереси на страните. Отвличащият родител няма да има никакъв интерес да оспорва решение за отказ за връщане в държавата-членка, в която се намира детето, а родителят, от който детето е отнето, обикновено ще може по-добре да изложи своите доводи пред юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване на детето.
81. Обратното тълкуване обаче задължително би внесло допълнителни срокове в процеса на връщане на детето, чиято бързина е едно от първостепенните изисквания както на Конвенцията, така и на Регламента. В извънредни случаи, както е в настоящото дело, то би могло да доведе до явно безкрайни отсрочвания, което непоправимо би застрашило правилното прилагане на тези два акта.
82. Според мен текстът не ни задължава да тълкуваме Регламента в този смисъл и подобно тълкуване би противоречало на някои от неговите основни цели.
83. Ето защо в случая последващата отмяна на 15 март 2007 г. на решението на Klaipėdos apygardos teismas от 22 декември 2006 г. от Lietuvos apeliacinis teismas по никакъв начин не е попречила на Amtsgericht Oranienburg да постанови на 20 юни 2007 г. връщането на детето, както е предвидено в член 11, параграф 8 от Регламента.
84. Следователно тази юрисдикция е била компетентна да издаде удостоверението по член 42, което предполага, че нейното решение, надлежно удостоверено, е било изпълняемо в Литва, „без да е необходима декларация за изпълняемост и без да се предоставя каквато и да е възможност за противопоставяне на неговото признаване“.
85. В отговор на опасенията, изразени от майката и възпроизведени от препращащата юрисдикция във връзка с отношението между решението на Lietuvos apeliacinis teismas от 15 март 2007 г. и това на Amtsgericht Oranienburg от 20 юни 2007 г., като и двете съдържат връщането на детето, първо бих посочила, че две решения с еднакъв обхват обикновено би трябвало да могат да съществуват успоредно. Ако обаче това положение поставя проблем от гледна точка на процесуалното право на държавата-членка, в която се намира детето, би било уместно съответните разпоредби да бъдат съобразени или тълкувани и прилагани в съответствие с крайната цел на Регламента. А ако двете решения предвиждат различни условия за връщането, предимство ще имат тези на юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване, тъй като тя е компетентна да се произнесе по всички въпроси, които се отнасят до родителската отговорност. Освен това нито Конвенцията, нито Регламентът предвиждат, че юрисдикцията в държавата-членка, в която се намира детето, може да включи в решението си условия. Нейната роля е само да осигури (доколкото основанията за отказ по членове 13 и 20 от Конвенцията са отхвърлени) връщането на детето в държавата-членка на неговото обичайно местопребиваване, чиито компетентни органи и юрисдикции ще вземат необходимите мерки, за да обезпечат благополучието на детето и зачитането на неговите интереси.
Възможността за юрисдикцията на държавата-членка, в която се намира детето, да провери действителността на удостоверение, издадено на основание член 42
86. Остава да се разгледа още един аспект на този въпрос, който е обсъден в писмените становища и в съдебното заседание, но който, ако Съдът възприеме моя анализ, няма да има отражение в случая: ако юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване разпореди връщането на детето и удостовери решението си в съответствие с член 42, параграф 2 от Регламента, макар да не е компетентна да направи това, тъй като условието юрисдикцията в държавата-членка, в която се намира детето, преди това да е постановила решение за отказ за връщане, не е изпълнено, може ли последната юрисдикция да провери тази компетентност и евентуално да не признае действително стта на удостоверението?
87. Според мен отговорът трябва да е отрицателен.
88. На първо място е ясно, че Регламентът не предвижда проверка от такова естество. Обратно, обстоятелството, че когато е издадено удостоверение в съответствие с разпоредбите на член 42, параграф 2, решението „се признава и изпълнява в друга държава-членка, без да е необходима декларация за изпълняемост и без да се предоставя каквато и да е възможност за противопоставяне на неговото признаване“, изключва изрично подобен контрол.
89. Това изключване съответства на целта да се гарантира, че решението, взето при условията на член 11, параграф 8, ще бъде окончателно (припомням, че когато това решение бъде постановено, обичайният срок от шест седмици, предвиден в член 11, параграф 3, със сигурност отдавна ще е изтекъл), както и на принципа на взаимно доверие и признаване в отношенията между юрисдикциите на държавите-членки.
90. Този резултат не уврежда интересите и на отвличащия родител.
91. На първо място, член 42 предвижда редица процесуални гаранции, за да може юрисдикцията в държавата-членка на произход да издаде такова удостоверение.
92. На второ място, макар член 43 да изключва всякаква възможност за обжалване на издаденото удостоверение като такова, отвличащият родител винаги може да подаде (съгласно процесуалните правила в държавата-членка на произход) жалба срещу самото удостоверено решение. Ако уважи тази жалба — по съображение например че посочените в член 11, параграфи 6 и 7 обстоятелства не са били взети предвид — въззивната юрисдикция ще отмени решението и следователно правните последици на удостоверението ще отпаднат.
93. Освен това самият Регламент предвижда, че „[у]достоверението има действие само в границите на изпълнението на решението“ (член 44). В член 47 също така се уточнява, че „решение, което е било заверено [другаде в текста: „удостоверено“] в съответствие с [...] член 42, параграф 1 не може да се изпълни, ако е в противоречие с последващо изпълняемо решение“. Въззивно решение, с което се отменя по-ранното решение, би изпълнило това условие и следователно би било пречка за изпълнението на удостовереното решение.
94. Следователно страната, която иска да оспори удостоверението, не е лишена от право на обжалване; правилният подход е да се иска отмяна на решението, във връзка с което е издадено това удостоверение.
95. Според мен тази възможност е напълно достатъчна, за да се защити отвличащият родител срещу всяко неправилно решение от страна на юрисдикция в държавата-членка на обичайното местопребиваване на детето.
96. Добавям, че в настоящия случай макар съгласно Регламента юрисдикцията в изпълняваща държава-членка да трябва да прояви взаимното доверие, от което зависи пространството на свобода, сигурност и справедливост, от нея не се изисква сляпо доверие. Напротив, създадената система ѝ налага единствено да признава и зачита, така както в отношенията си с юрисдикциите в своята държава, безпристрастността, обективността и независимостта на юрисдикция в друга държава-членка, чието решение подлежи на обжалване от страната, срещу която се иска изпълнението. В крайна сметка не се изисква много.
Шестият въпрос
97. Тъй като при анализа на петия въпрос стигнах до извода, че решението от 20 юни 2007 г. е било прието при спазване на предвидената в Регламента процедура, шестият преюдициален въпрос, който се основава на хипотеза, в която тази процедура не е спазена, става безпредметен по отношение на настоящия случай.
98. Все пак може да се отбележи, че от член 21 и член 31, параграф 2 от Регламента, тълкувани във връзка един с друг, ясно произтича, че по принцип решенията в областта на родителската отговорност трябва да бъдат признати и изпълнени в друга държава-членка, освен ако е налице някое от основанията за непризнаване, посочени в член 23, и че преразглеждането на компетентността на юрисдикцията по произхода е изрично изключено по силата на член 24.
99. От моя анализ в точки 86—96 по-горе е видно също така, че проверката дали е спазена предвидената в член 11 от Регламента процедура, също е изключена.
Четвъртият въпрос
100. Първите четири въпроса се отнасят до молбата на майката да се постанови решение за непризнаване на спорното решение на Amtsgericht Oranienburg от 20 юни 2007 г. в частта относно упражняването на родителските права и връщането на детето. Струва ми се уместно първо да разгледам четвъртия въпрос.
101. Препращащата юрисдикция иска да се установи значението на съдържащото се в член 21, параграф 3 от Регламента условие „без да се засягат разпоредбите на раздел 4“.
102. Член 21, параграф 3, първа алинея гласи: „Без да се засягат разпоредбите на раздел 4 от настоящата глава, всяко заинтересовано лице може, в съответствие с процедурите, предвидени в раздел 2 от настоящата глава, да подаде искане решението да бъде или да не бъде признато.“
103. Следователно той предвижда общо правило (член 21 обхваща всички съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност), което дава възможност на всяко заинтересовано лице да поиска признаването или непризнаването на решение, попадащо в обхвата на Регламента, при спазване евентуално на разпоредбите на глава III, раздел 4.
104. Посоченият раздел се отнася до някои решения, които са свързани с правото на лични отношения или с които се разпорежда връщането на детето. Във втория случай той се прилага към връщането на дете вследствие на решение, разпореждащо неговото връщане, съгласно член 11, параграф 8 (член 40, параграф 1, буква б). В случая става въпрос за решение от последния вид.
105. Ето защо всяко заинтересовано лице може да иска непризнаването на решение, разпореждащо връщането на дете, постановено при условията по член 11, параграф 8, освен ако това се окаже несъвместимо с разпоредба от глава III, раздел 4, която като lex specialis в случая има предимство пред общото правило.
106. В този раздел член 42, параграф 1 предвижда по-конкретно следното: „Връщането на детето по смисъла на член 40, параграф 1, буква б), произтичащо от изпълняемо решение, издадено в държава-членка, се признава и изпълнява в друга държава-членка [...] без да се предоставя каквато и да е възможност за противопоставяне на неговото признаване, ако решението е било заверено [другаде в текста: „удостоверено“] в държавата-членка, която го е издала [другаде в текста: „на произхода“] в съответствие с параграф 2“.
107. Ето защо в случай като настоящия, в който е издадено такова удостоверение, конкретното значение на условието „без да се засягат разпоредбите на раздел 4“ в член 21, параграф 3 от Регламента е, че липсва възможност за противопоставяне на признаването на удостовереното решение, както и a fortiori за представяне на отделно искане, за да се получи декларация за непризнаване.
Третият въпрос
108. Заключението ми по четвъртия въпрос, а именно че по отношение на определение за връщането на детето, постановено при условията на член 11, параграф 8 от Регламента и удостоверено в съответствие с разпоредбите на член 42, параграф 2, не може да бъде направено никакво искане за непризнаване, обезсмисля третия въпрос, който се основава на хипотеза, в която подобно искане е възможно.
109. Всъщност в такъв случай контролът върху решението или удостоверението от страна на юрисдикцията в държавата-членка, в която се намира детето, независимо дали е служебен или по жалба на лицето, срещу което се иска изпълнението, е недопустим.
Първият и вторият въпрос
110. Същото важи и за първия и втория въпрос, доколкото те се отнасят до искането за непризнаване на частта от съдебното решение, с която се разпорежда връщането на детето.
111. За разлика обаче от другите въпроси, обхватът на първите два въпроса не е ограничен изрично до решението, разпореждащо връщането на детето. Доколкото майката иска да бъде постановено решение за непризнаване и на частта от съдебното решение, в която упражняването на родителските права се предоставя на бащата, тези въпроси могат да запазят своята релевантност. Всъщност противно на решението, разпореждащо връщането, този аспект не се урежда от глава III, раздел 4 от Регламента, която изключва всякаква възможност за противопоставяне на признаването на определение за връщане, надлежно удостоверено в съответствие с член 42, параграф 2.
112. Препращащата юрисдикция поставя въпроса дали заинтересованите лица по смисъла на член 21 от Регламента могат да искат непризнаване на съдебно решение, без да е направено искане за признаване, и ако да, как юрисдикцията, разглеждаща такова искане, представено от лицето, срещу което решението е изпълняемо, трябва да приложи член 31, параграф 1, според който на този етап на производството това лице няма право да представя факти по молбата.
113. Член 21 от Регламента е част от глава III, раздел 1, озаглавен „Признаване“. Параграф 1 от него предвижда, че решението, постановено в една държава-членка, „се признава в друга държава-членка без изискване за специални процесуални действия“. Съгласно параграф 3 от него обаче (без да се засягат разпоредбите на раздел 4 — който, както посочих, не е приложим по отношение на решенията във връзка с предоставянето на родителски права) „всяко заинтересовано лице може, в съответствие с процедурите, предвидени в раздел 2 от настоящата глава, да подаде искане решението да бъде или да не бъде признато“. В член 23 са посочени седем основания за непризнаване на решенията, свързани с родителската отговорност.
114. Раздел 2 от глава III е озаглавен „Молба за декларация за изпълнение [другаде в текста: „изпълняемост“]“. Член 28, параграф 1 от него предвижда, че „[р]ешение, което се отнася до упражняването на родителската отговорност за дете, постановено в държава-членка, което подлежи на изпълнение в тази държава-членка и е било връчено за изпълнение, се изпълнява в друга държава-членка, ако по молба на всяка заинтересована страна е обявено [другаде в текста: „декларирано“] за изпълняемо в тази държава“. Член 31, параграф 1 предвижда, че съдът, пред който е предявен искът, се произнася с решение своевременно, като „[...] лицето, срещу което се иска изпълнението [...] на този етап на производството няма право да представя факти по молбата“. В параграф 2 се уточнява, че „[м]олбата може да бъде отхвърлена само на основанията, предвидени в членове 22, 23 и 24“ — като всички те са основания за не признаване. Член 33 предвижда, че решението по молбата за декларация, с което се установява изпълняемост (параграф 1), може да бъде обжалвано в срок от един месец (параграф 5) от всяка от страните и че жалбата се разглежда в съответствие с правилата относно състезателното производство (параграф 3).
115. Разбирам причината за недоумението на Lietuvos Aukščiausiasis teismas. С оглед на член 21, параграф 3 изглежда, че лицето, срещу което решението може да бъде изпълнено (което очевидно е „засегнато лице“), може да иска това решение да не бъде признато, но член 31, параграф 1 сякаш изключва възможността на този етап въпросното лице(23) да представи факти по молбата.
116. Според мен за да се разреши тази дилема, трябва да се отчете разликата между „признаването“ и „декларацията за изпълняемост“ на дадено решение. В някои случаи тези две понятия задължително са свързани. Такъв е по-специално случаят при решенията, съдържащи връщането на дете, които не би имало смисъл да бъдат признати за действителни, ако не им се предостави изпълняемост. За сметка на това няма никаква нужда да се осигури „изпълняемост“ на решение за развод, за да се даде възможност на единия или на другия от бившите съпрузи да сключи последващ брак; достатъчно е само да се признае действителността на това решение. Що се отнася до решенията относно упражняването на родителската отговорност, от значение биха били конкретните обстоятелства. При несъгласие от страна на родителя, на когото не е възложено упражняването на тази отговорност, ще бъде необходима декларация за изпълняемост. При наличието на съгласие между родителите е достатъчно само да се признае съответното решение.
117. Глава III, раздел 1 от Регламента се отнася до признаването. Член 21, параграф 1 от този раздел предвижда автоматично признаване на всички решения, които попадат в приложното поле на Регламента. Ясно е, че волята на общностния законодател е била всички тези решения последователно да бъдат автоматично признавани по силата на принципа на взаимно доверие (вж. съображения 21 и 23 от Регламента). Параграф 3 от същия член обаче допуска искането да се постанови решение за признаване или непризнаване „в съответствие с процедурите, предвидени в раздел 2“. Тъй като раздел 2 се отнася до молбите за деклариране на изпълняемост, стигам до извода, че става въпрос за положения, при които са необходими и признаването, и
изпълнението. Така е и при предоставянето на родителските права на бащата в настоящия случай, тъй като майката се противопоставя на това.
118. Освен това от член 31 от Регламента ясно произтича, че производството за деклариране на изпълняемост (което следователно обхваща исканията за признаване и непризнаване) трябва да бъде бързо и опростено. Това изглежда в пълно съответствие с принципа за автоматично признаване по силата на взаимното доверие.
119. Ето защо всяко искане да бъде или да не бъде признато решение, с което се предоставят родителските права върху дете, трябва да е съобразено с процедурите по раздел 2. Проблемът, който сякаш се поставя в случай като настоящия, е свързан с очевидно неравните процесуални възможности на двете страни предвид текста на член 31, параграф 1. Ако иска да се признае и изпълни решението, родителят, на когото са предоставени родителските права върху детето, може да представи съображенията, които счита за уместни, докато другият родител няма подобна възможност. За сметка на това ако другият родител иска да се постанови решение за непризнаване, положението не е обърнато, поне при буквален прочит на текста на разпоредбата.
120. В представените пред Съда становища бе предложено член 31, параграф 1, който изглежда има предвид преди всичко исканията за декларация за признаване или изпълняемост, да се тълкува или като приложим mutatis mutandis към исканията за непризнаване (тоест тълкувайки израза „лицето, срещу което се иска изпълнението“ като „лицето, което се противопоставя на искането“), или като неприложим по отношение на такива искания.
121. От своя страна считам, че не съществува императивно съображение, с което да се отхвърли буквалното тълкуване и прилагане. Съществуването на неравни процесуални възможности не може да се отрече, но то е в съответствие с предимството, предоставено на взаимното доверие и признаване, по-несъществено е, отколкото може да се предположи, и не е в състояние да лиши намиращата се в по-неблагоприятно положение страна от възможността да изложи своите доводи.
122. От една страна, когато искането за признаване и изпълняемост е подадено от родителя, на когото са предоставени родителските права, е очевидно, че сезираната юрисдикция трябва във всички случаи да провери евентуалното съществуване на някое от основанията за непризнаване, към които препраща член 31, параграф 2. Само на тези основания обаче може да се позове другият родител. Следователно същият е лишен само от възможността да развие своите доводи относно основанията за отказ.
123. От друга страна, когато именно този родител иска да не бъде признато решението, искането може да бъде подадено само чрез акт, в който се излагат твърдените основания за непризнаване. Дори този родител да не може на този етап да развие доводите си, въпреки че родителят, на когото е поверено упражняването на родителските права, може да представи съображенията, които счита за уместни, неговата гледна точка във всички случаи ще бъде взета предвид от сезираната юрисдикция. Всъщност става въпрос за производство, което е ограничено до една-единствена размяна на доводи между страните, което не е необичайно за бързо и опростено производство.
124. И в единия, и в другия случай съгласно член 33 от Регламента да обжалват съобразно правилата на състезателното производство.
125. По този начин създадената система обезпечава разумно равновесие между целта да се осигури признаването и изпълнението на решенията съгласно принципа на взаимното доверие посредством бързо и опростено производство и правото на справедлив процес, от което в крайна сметка нито една от страните не е лишена.
Заключение
126. С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Lietuvos Aukščiausiasis teismas въпроси по следния начин:
„Разпоредбите на Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000, трябва да се тълкуват в смисъл, че:
– приемането на решение за връщане на детето от юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване, след като юрисдикцията в държавата-членка, в която се намира детето, е взела решение за връщане, съвсем не е несъвместимо с целите и процедурите по Регламента,
– по принцип издаването от юрисдикцията в държавата-членка на обичайното местопребиваване на детето на удостоверение по член 42 от Регламент № 2201/2003 по отношение на решение за връщане, което самата тя е постановила, след като юрисдикцията на държавата-членка, в която се намира детето, сама е приела решение за връщане, не съответства на процедурите по Регламента,
– обстоятелството, че решение за отказ за връщане е постановено от юрисдикция на държавата-членка, в която се намира детето, е достатъчно, за да се приложат процедурите по член 11, параграфи 6—8 от Регламент № 2201/2003, без значение каква е по-нататъшната съдба на това решение, и по-специално без значение дори дали впоследствие то е обжалвано или отменено,
– когато юрисдикция в държава-членка е постановила решение, разпореждащо връщането на детето, и е удостоверила това решение в съответствие с член 42, параграф 2 от Регламент № 2201/2003, нейната компетентност в това отношение може да бъде оспорена само по пътя на обжалването на решението пред компетентната в същата държава-членка по-горна инстанция, което изключва всякаква възможност за проверка от юрисдикциите в държавата-членка, където се иска признаване,
– когато е издадено такова удостоверение, липсва възможност за противопоставяне на признаването на удостовереното решение, както и a fortiori за представяне на отделно искане, за да се получи декларация за непризнаване,
– в случай на други съдебни решения, за които член 42 от Регламент № 2201/2003 не изключва възможността за противопоставяне на признаването им, заинтересованите лица по смисъла на член 21 от посочения регламент могат да искат тяхното непризнаване, без предварително да е внесено искане за признаване,
– в такъв случай разпоредбите на член 31, параграф 1 от Регламент № 2201/2003 разрешават на тази страна да изложи в молбата си твърдените основания за непризнаване, но не и на този етап от производството да отговори на доводите на другата страна.“
(1) .
(2)  –	Регламент (ЕО) № 2201/2003 на Съвета от 27 ноември 2003 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по брачни дела и делата, свързани с родителската отговорност, с който се отменя Регламент (ЕО) № 1347/2000 (ОВ L 338, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 183, наричан по-нататък „Регламентът“).
(3)  –	Конвенция за гражданските аспекти на международното отвличане на деца, сключена на 25 октомври 1980 година (наричана по-нататък „Конвенцията“ или „Хагската конвенция“). Следва да се отбележи, че за разлика от Регламента Конвенцията не съдържа норми относно компетентността. В това отношение Регламентът е вдъхновен от нормите, съдържащи се в Конвенция за компетентността, приложимото право, признаването, изпълнението и сътрудничеството във връзка с родителската отговорност и мерките за закрила на децата, сключена в Хага на 19 октомври 1996 г., която все още не е в сила между всички държави-членки, и по-конкретно между Федерална република Германия и Република Литва. Може да се отбележи, че съгласно член 60 от Регламента същият има предимство пред Конвенцията по въпросите, уредени с него.
(4)  – Това наименование не е точно, но го използвам за краткост, за да обознача едновременно Klaipėdos apylinkės teismas (Районен съд Klaipėda), първоинстанционна юрисдикция, и Klaipėdos apygardos teismas (Окръжен съд Klaipėda), въззивна юрисдикция.
(5)  –	Съгласно член 2, точка 4 от Регламента „решение“ означава решение за развод, фактически раздяла или унищожаване на брака, както и решение, което е свързано с родителската отговорност, което е постановено от съда на държава-членка, както и да може да се нарече решението, включително „постановление, заповед или присъда [да се чете: „решение, присъда или определение“]“.
(6)  –	Доклад на разположение в сайта на Хагската конференция по международно частно право, точка 16. За обосновка може да се изтъкне фактът, че „(р)одителят, който отвежда детето, разполага с безусловен съюзник: времето. Действително, колкото повече време минава, толкова повече отслабват връзките с предишната среда на живот и толкова по-трудно е да се иска възвръщане на status quo ante “ (Hugues Fulchiron, „La lutte contre les enlèvements d’enfants“, Le nouveau droit communautaire du divorce et de la responsabilité parentale,
Dalloz, 2005). Следователно незабавното и действително връщане на детето е императивно изискване.
(7)  –	Вж. също „Практическо ръководство за прилагането на новия регламент „Брюксел ІІ“ (документ, изготвен от службите на Комисията в сътрудничество с Европейската съдебна мрежа, наричан по-нататък „практическо ръководство“), раздел VII, стр. 37: „Целта на регламента е да се възпрепятства отвличането на деца между държави-членки, а ако въпреки всичко то бъде извършено, да се осигури незабавното връщане на детето в държавата-членка по неговия произход“.
(8)  –	По-нататък ще използвам следното съкратено наименование „държава-членка на обичайното местопребиваване“, с което обозначавам държавата, от която детето е отведено или в която то обичайно е пребивавало преди отвеждането му.
(9)  –	От 20 ноември 1989 г., ратифицирана от всички държави-членки.
(10)  –	ОВ C 364, 2000 г., стр. 1 (по-късно ОВ C 303, 2007 г., стр. 1).
(11)  –	Вж. точка 34 и сл. по-горе.
(12)  –	Това решение липсва, но изглежда безспорно, че отказът се основава на член 13, буква b) от Конвенцията, който предвижда тази възможност, ако „съществува сериозна опасност връщането на детето да го изложи на заплаха от психическо или физическо увреждане или по всякакъв друг начин да го постави в неблагоприятна ситуация“.
(13)  –	Може да се отбележи, че според данните, предоставени от представителя на германското правителство в съдебното заседание, това решение е изпратено от литовския централен орган на германския централен орган, който го е изпратил на адвоката на бащата, но по погрешка не на Amtsgericht Oranienburg. От решението на този съд от 20 юни 2007 г., както и от потвърдителното решение на Brandenburgisches Oberlandesgericht от 20 февруари 2008 г. обаче следва, че тези юрисдикции са се запознали с решението.
(14)  –	Но в различен състав, според информацията, предоставена в съдебното заседание от представителя на бащата.
(15)  –	От германските решения, съдържащи се в материалите по делото, е видно, че майката е била представлявана и е могла да изложи становището си, въпреки че не се е явила по делата, по които са постановени решенията на Amtsgericht Oranienburg от 14 август 2006 г. и от 20 юни 2007 г., както и че тя лично се е явила и е била изслушана по делото, по което е постановено потвърдителното решение на Brandenburgisches Oberlandesgericht от 20 февруари 2008 г. Тези обстоятелства са били потвърдени в съдебното заседание пред Съда, в което майката също се явява.
(16)  –	Доколкото членове 12 и 13 от Конвенцията не съдържат норми относно компетентността, а указания към всички компетентни юрисдикции, и доколкото член 11, параграфи 1—5 от Регламента препраща към тях.
(17)  –	Курсивът е мой.
(18)  –	Използването на израза „свързани с тази молба“ ясно показва, че молбата трябва да е действително подадена; не е достатъчно хипотетично юрисдикцията да е компетентна да се произнесе по нея.
(19)  –	В точка VII.2.4 от Практическото ръководство на Комисията се посочва, че за да се осигури спазването на срока от шест седмици, наложен от член 11, параграф 3, във вътрешното право на държавите-членки би трябвало: a) да се изключи възможността за обжалване на решение, което съдържа връщането на детето, или б) да се предвиди възможност за обжалване, но и да се допусне предварително изпълнение на обжалваното решение, или в) да се осигури бързо разглеждане на въззивната жалба. Може да се отбележи също, че в същия смисъл литовското право изглежда изключва всякаква възможност за касационно обжалване на решението, постановено в случая от Lietuvos apeliacinis teismas на 15 март 2007 г. и разпореждащо връщането на детето (макар с оглед на фактите да не са изключени други производства, които да възстановят висящността на спора).
(20)  –	Испанският текст „aun cuando se haya dictado una resolución de no restitución“ изглежда се поддава още по-лесно на подобно тълкуване.
(21)  –	Курсивът навсякъде е мой. В параграф 8 в текстовете на някои езици е пропуснат еквивалентът на думата „rendue“, тъй като от граматическа гледна точка той не е необходим.
(22)  –	Ясно е обаче, че е трябвало действително да има решение за отказ за връщане — вж. съображенията, изложени в точка 64 по-горе.
(23)  –	Макар че може да изглежда малко странно когато с определено решение се предоставя упражняването на родителските права на един родител да се говори за изпълнение
на това решение срещу
другия родител, ми се струва, че от структурата на глава III, раздел 2 от Регламента ясно произтича, че понятието „лицето, срещу което се иска изпълнението“ обхваща родителя, на когото не е предоставено упражняването на родителските права.