Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
N. EMILIOU
представено на 26 март 2026 година(1)
Дело C‑579/24
Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,
AKM eingetragene Genossenschaft mit beschränkter Haftung
срещу
Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften
(Преюдициално запитване, отправено от
Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия)
„ Преюдициално запитване — Авторски и сродни права — Директива (ЕС) 2019/790 — Член 17 — Отговорност на доставчиците на онлайн услуги за споделяне за защитено съдържание, качено от ползвателите на тези услуги — Обхват на отговорността — Задължение на доставчиците да получат разрешение от правоносителите за разгласяване или предоставяне на публично разположение на това съдържание — Директива
2001/29/ЕО — Член 2 — Право на възпроизвеждане — Създаване на цифрови копия на защитено съдържание на компютърните сървъри на доставчиците на услуги — Копия, които са технически необходими, за да бъде съдържанието достъпно за обществеността — Липса на задължение за получаване на отделно разрешение от правоносителите“
I.      Въведение
1.        Настоящото дело дава втора възможност на Съда на Европейския съюз да тълкува(2) член 17 от Директива
(ЕС) 2019/790 относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар(3). Тази разпоредба подробно описва условията, при които доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание като YouTube, Soundcloud и Pinterest могат да носят отговорност за предоставянето на публичен достъп до произведения или други обекти („защитено съдържание“), качени на техните платформи от потребителите им в нарушение на авторското право.
2.        По-конкретно в член 17, параграф 1 от Директива
2019/790 се предвижда, че когато дават достъп на обществеността до защитено съдържание, тези доставчици извършват действие по „публично разгласяване“ или „предоставяне на публично разположение“, както са определени в член 3 от Директива
2001/29/ЕО относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество(4).
3.        Съгласно последната разпоредба правоносителите по принцип имат изключителното право да разгласяват или да предоставят на публично разположение своите произведения или други обекти. Следователно доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание не могат сами да извършват действие по разгласяване или предоставяне на публично разположение, без да получат предварително разрешение от правоносителите, обикновено чрез сключване на лицензионно споразумение. Това задължение за получаване на такова разрешение е ясно посочено в член 17, параграф 1 от Директива 2019/790.
4.        Поставените от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия) преюдициални въпроси са вследствие на факта, че когато защитено съдържание се качва от потребители на онлайн услуги за споделяне на съдържание на онлайн платформи, автоматично се създават и съхраняват цифрови копия на това съдържание на компютърните сървъри на доставчика на услуги. Изготвянето на такива копия е технически необходимо, за да се даде възможност на обществеността да получи достъп до въпросното съдържание.
5.        Както обаче ще обясня, това би могло да засегне друго право, защитено с член 2 от Директива 2001/29, а именно „правото на възпроизвеждане“, което по същество предвижда, че изготвянето на копия от защитено съдържание по принцип също е запазено за правоносителите.
6.        В този контекст запитващата юрисдикция иска по-специално да се установи дали цифровите копия на защитено съдържание, направени на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са технически необходими, за да може това съдържание да се предостави на публично разположение, представляват „възпроизвеждане“ по смисъла на член 2 от Директива
2001/29, попадащо в обхвата на това право. В случай на утвърдителен отговор запитващата юрисдикция иска от Съда на Европейския съюз да изясни дали разрешенията, които тези доставчици на услуги трябва да получат от правоносителите съгласно член 17, параграф 1 от Директива
2019/790, за да разгласяват или предоставят на публично разположение защитено съдържание, задължително дават право на тези доставчици да правят такива копия.
7.        Главното производство се отнася до спор между, от една страна, Austro-Mechana и AKM (дружество
майка на Austro-Mechana) — две организации за колективно управление, вписани в австрийския търговски регистър (наричани по-нататък „жалбоподателите“), които притежават разрешения за управление на авторски права, както е предвидено в Директива 2014/26/ЕС(5), за целите на упражняване и управление на авторското право и сродните му права върху музикални произведения и свързани с музикални произведения литературни произведения в интерес на правоносителите — и от друга страна, Aufsichtsbehörde für Verwertungsgesellschaften (Надзорен орган за организациите за колективно управление на авторски права, Австрия) (наричан по-нататък „надзорният орган“).
8.        Надзорният орган по същество счита, че разрешението, което доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание трябва да получат от правоносителите съгласно член 17, параграф 1 от Директива
2019/790, задължително обхваща създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги, което е технически необходимо, за да се предостави това съдържание на публично разположение. Жалбоподателите пък твърдят, че изготвянето на такива копия следва да бъде разрешено отделно и следователно да бъде предмет на различно лицензионно споразумение, и че следователно е възможно такова споразумение да бъде договорено с тези доставчици на услуги от организация за колективно управление на авторски права (в случая Austro Mechana), различно от това, което управлява правото на съответните правоносители на разгласяване или предоставяне на разположение на обществеността (в случая AKM). Ще предложа на Съда да възприеме първата гледна точка.
II.    Правна уредба
1.      Международното право
9.        Бернската конвенция за закрила на литературните и художествени произведения, подписана в Берн на 9 септември 1886 г. (Парижки акт от 24 юли 1971 г.), в редакцията след изменението от 28 септември 1979 г. (наричана по-нататък „Бернската конвенция“), която е подписана от всички държави членки, предвижда в член 9:
„1)      Авторите на литературни и художествени произведения, закриляни от тази Конвенция, имат изключителното право да разрешават възпроизвеждането на тези произведения по какъвто и да е начин и в каквато и да е форма.
2)      Законодателствата на страните от Съюза могат да разрешат възпроизвеждането на посочените произведения в някои специални случаи, при условие че това възпроизвеждане не противоречи на нормалното използване на произведението и не уврежда неоправдано законните интереси на автора.
3)      Всеки звуков или визуален запис се счита за възпроизвеждане по смисъла на настоящата конвенция“.
Б.      Правото на Съюза
1.      Директива 2001/29
10.      Член 2 от Директива 2001/29 е озаглавен „Право на възпроизвеждане“ и гласи:
„[д]ържавите членки предвиждат изключителното право да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да е начин и под каквато и да е форма, изцяло или частично:
а)      за авторите — на техните произведения;
б)      за артистите изпълнители — на фиксирането на техните изпълнения;
в)      за продуценти на звукозаписи — на техните звукозаписи;
г)      за продуцентите — на първото фиксиране на филми, по отношение на оригинала и копията на техните филми;
д)      за радио- и телевизионните организации — за фиксирането на техните излъчвания, независимо дали тези излъчвания са предавани по жичен път или по въздуха, включително чрез кабел или спътник“.
11.      Член 3 от тази директива е озаглавен „Право на публично разгласяване на произведения и право на предоставяне на публично разположение на други закриляни обекти“. Параграф 1 от този член гласи, че „[д]ържавите членки предоставят на авторите изключително право да разрешават или забраняват публичното разгласяване на техни произведения по жичен или безжичен път, включително предоставяне на публично разположение на техни произведения по такъв начин, че всеки може да има достъп до тях от място и във време, самостоятелно избрани от него“. В параграф 2 от този член са изброени другите специфични случаи, за които се прилага това право, които са същите като изброените в член 2, букви б)—д) от Директива 2001/29.
2.      Директива 2014/26
12.      Член 4 от Директива 2014/26 гласи, че „[д]ържавите членки гарантират, че организациите за колективно управление на авторски права действат в интерес на носителите на авторски права, чиито права представляват, и че не им налагат задължения, които не са обективно необходими за защита на правата и интересите им или за ефективното управление на правата им“.
13.      Член 5 от тази директива изброява специфичните права на носителите на авторски права по отношение на организациите за колективно управление на авторски права.
14.      Член 16, параграфи
1 и 2 от Директива 2014/26 се отнася до процедурата за лицензиране и критериите, приложими към условията за лицензиране.
3.      Директива 2019/790
15.      Съгласно член 2, точка 6 от Директива
2019/790 „доставчик на онлайн услуга за споделяне на съдържание“ означава „доставчик на услуга на информационното общество, основната цел или една от основните цели на когото е да съхранява и да предоставя достъп на обществеността до голям брой защитени от авторското право произведения или други защитени обекти, качени от ползватели на услугата на този доставчик, които той организира и популяризира с цел реализиране на печалба“.
16.      Член 17 от тази директива гласи:
„1.      Държавите членки предвиждат, че доставчикът на онлайн услуга за споделяне на съдържание извършва публично разгласяване или предоставяне на публично разположение за целите на настоящата директива, когато дава достъп на обществеността до защитени с авторско право произведения или до други защитени обекти, качени от нейните ползватели.
Следователно доставчикът на онлайн услуга за споделяне на съдържание получава разрешение от правоносителите, посочени в член 3, параграфи 1 и 2 от [Директива 2001/29], например чрез сключване на лицензионно споразумение, за публично разгласяване или предоставяне на публично разположение на произведения или други обекти.
2.      Държавите членки предвиждат, че когато доставчик на онлайн услуга за споделяне на съдържание получи разрешение, например чрез сключването на лицензионно споразумение, това разрешение обхваща също така действия, извършвани от ползватели на услугите, попадащи в обхвата на член 3 от Директива [2001/29], когато те не действат на търговска основа или когато тяхната дейност не генерира значителни приходи.
3.      Когато доставчик на онлайн услуга за споделяне на съдържание извършва действие по публично разгласяване или действие по предоставяне на публично разположение при условията, установени в настоящата директива, ограничението на отговорността по член 14, параграф 1 от Директива
2000/31/ЕО(6) не се прилага за ситуациите, обхванати от настоящия член.
Първа алинея от настоящия параграф не засяга евентуалното прилагане на член 14, параграф 1 от [Директива 2000/31] по отношение на тези доставчици на услуги за цели, които попадат извън обхвата на настоящата директива.
4.      Ако не е дадено разрешение, доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание носят отговорност за неправомерни действия по публично разгласяване, включително предоставяне на публично разположение, на защитени от авторското право произведения и други обекти, освен ако доставчиците на услуги докажат, че:
а)      са положили всички възможни усилия за получаване на разрешение; и
б)      в съответствие с високите секторни стандарти за дължима професионална грижа са положили всички възможни усилия, за да се гарантира неналичността на конкретните произведения и други обекти, за които правоносителите са предоставили на доставчиците на услуги съответната и необходима информация; и във всеки случай
в)      са действали експедитивно, след като са получили достатъчно обосновано уведомление от страна на правоносителите, за да преустановят достъпа до или да премахнат от своите уебсайтове произведенията или другите обекти, за които е постъпило уведомлението, и са положили максимални усилия за предотвратяване на бъдещото им качване в съответствие с буква б).
[…]“.
В.      Националното право
17.      Член 15 от Bundesgesetz über das Urheberrecht an Werken der Literatur und der Kunst und über verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz) (Закон за авторското право върху литературни и художествени произведения и сродните му права) (Закон за авторското право)
(наричан по-нататък „UrhG“) е озаглавен „Право на възпроизвеждане“ и в параграфи 1 и 2 предвижда:
„1)      Авторът има изключителното право да възпроизвежда произведението, независимо от използвания процес, възпроизведеното количество и дали това възпроизвеждане е временно или постоянно.
2)      Възпроизвеждане означава също записването на представянето или изпълнението на произведението върху средства, позволяващи повтаряемо аудио или визуално възпроизвеждане (видео- или звуконосител), като напр. филмови ленти или грамофонни плочи“.
18.      Член 17 от UrhG е озаглавен „Право на излъчване“ и в параграф 1 предвижда:
„1)      Авторът има изключителното право да излъчва произведението чрез радио-телевизионно разпръскване или по друг подобен начин.
[…]“.
19.      Член 18а от UrhG е озаглавен „Право на предоставяне на разположение“ и в параграф 1 предвижда:
„Авторът има изключителното право да предоставя произведението на разположение на обществеността по жичен или безжичен път по такъв начин, че всеки представител на обществеността да има достъп до него от място и във време, самостоятелно избрани от него.
[…]“.
20.      Член 18c от UrhG е озаглавен „Излъчване и предоставяне на разположение от доставчици на големи онлайн платформи“ и предвижда:
„При условията на член 17, параграфи
1 и 2 и член 18а излъчване, респ. предоставяне на произведение на публично разположение, извършва и всеки, който в качеството си на доставчик на голяма онлайн платформа предостави публичен достъп до защитени от авторското право произведения, качени от неговите ползватели. Поради това той трябва да получи разрешение от авторите.
[…]“.
21.      Член 24a от UrhG е озаглавен „Разрешение или право на използване на произведение за излъчването или предоставянето на публично разположение съгласно член 18с“ и предвижда, че ако доставчик на голяма онлайн платформа получи разрешение за използването на произведение за излъчването или предоставянето на публично разположение съгласно член 18с или за тази цел му се предостави или прехвърли право на използване на произведението, на ползвателите на тази услуга също е разрешено чрез онлайн платформата да излъчват или да предоставят на публично разположение съответните произведения в рамките на издаденото разрешение, при условие че тези ползватели не извършват действия в рамките на упражняваната търговска дейност и тяхната дейност не генерира значителни приходи. Освен това член 24а предвижда, че разрешение, издадено на ползвател, дава право и на доставчика на услугата на правомерно използване.
III. Фактите, националното производство и преюдициалните въпроси
22.      Първият жалбоподател,
Austro-Mechana, е организация за колективно управление на авторски права по смисъла на член 2, точка 1 от Bundesgesetz über Verwertungsgıschaften (Федерален закон за организациите за колективно управление на авторски права). В това си качество той представлява правата и интересите на различни носители на права върху произведения и други обекти на закрила по смисъла на UrhG. То е изцяло дъщерно дружество на втория жалбоподател AKM — също организация за колективно управление на авторски права. За да осъществяват дейността си,
Austro-Mechana и AKM сключват договори с правоносителите за управление на авторските им права. Тези договори за управление им дават право да управляват някои изключителни права на правоносителите, и по-специално да договарят от тяхно име разрешения или лицензионни споразумения с доставчици на онлайн услуги за споделяне на съдържание.
23.      Разрешението за управление на авторски права, издадено от надзорния орган на Austro-Mechana, дава право на организацията да „управлява авторски права за музикални произведения и свързани с музикални произведения […] с цел упражняване или управляване на права на възпроизвеждане […] както и на съответните права на участие и/или възнаграждение“(7). То се отнася
inter alia за „възпроизвеждане и/или разпространение върху звуко- и/или видеоносители (информационни носители) съгласно членове
15 и 16 от UrhG“ и „възпроизвеждане […]
звуко- и/или видеоносители (информационни носители) във връзка с излъчването на определени филмови произведения, които излъчваща организация или Webcaster произвежда сам или са произведени от друго лице“.
24.      Разрешението на АКМ е за управление на авторски права за музикални произведения и свързани с музикални произведения литературни произведения […] с цел упражняването или управляване на права на изпълнение, представяне, излъчване и предоставяне на разположение на презентации, концертни изпълнения и предавания, както и на съответните права на участие и/или възнаграждение(8).
25.      На 7 юни 2022 г. Austro-Mechana подава молба до надзорния орган с искане да се установи, че разрешението му за управление на авторски права включва и възпроизвеждане с цел излъчването и предоставянето на публично разположение от големи онлайн платформи. По същество то изтъква, че разрешението му обхваща цифровите копия на защитено съдържание, направени на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са съпътстващи и технически необходими за разгласяването или предоставянето на публично разположение на това съдържание на тези платформи. То отправя искането си, независимо от факта, че тези актове на разгласяване или предоставяне на публично разположение попадат в приложното поле на разрешението за управление на AKM.
26.      С решение от 30 януари 2023 г. надзорният орган отхвърля (в т. 1) искането на Austro-Mechana и установява (в т. 2), че притежаваното от AKM разрешение за управление вече обхваща такова възпроизвеждане.
27.      От една страна, надзорният орган отбелязва, че не е сигурно дали правото на възпроизвеждане, защитено с член 15 от UrhG, който транспонира в австрийското право член 2 от Директива 2001/29, е засегнато от действията или операциите, посочени в член 18с от UrhG, който от своя страна транспонира член 17 от Директива 2019/790 в австрийското право. В тази връзка той се позовава на някои от поясненията на Европейската комисия в нейните насоки относно тази разпоредба(9) и подчертава, че член 17 от Директива 2019/790 и следователно член 18c от UrhG се отнасят изключително до правото на разгласяване или предоставяне на публично разположение, както е определено в член 3 от Директива 2001/29.
28.      Той добавя, че дори да се предположи, че правото на възпроизвеждане е засегнато от действията или способите, посочени в член 17 от Директива 2019/790 и съответно в член 18c от UrhG, от целта на член 17 от Директива 2019/790 може да се заключи, че разрешението, което доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание са длъжни да получат за разгласяване или предоставяне на публично разположение на защитено съдържание, качено от потребители на техните платформи, задължително обхваща всички действия на възпроизвеждане, които са технически необходими за тази цел. Тези действия не могат да бъдат отделени от действията по разгласяване или предоставяне на публично разположение, така че разрешение, различно от правото на възпроизвеждане, не е възможно.
29.      Както Austro-Mechana, така и AKM обжалват това решение пред Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд), който е запитващата юрисдикция. Те по същество молят изцяло да се отмени точка 2 от обжалваното решение, а точка 1 от него да се измени, като се уважи молбата на Austro-Mechana от 7 юни 2022 г.
30.      Имайки съмнения относно правилното тълкуване на посочените по-горе разпоредби на правото на Съюза, Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) решава да спре производството и да отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„[1)]      Трябва ли правото на Съюза, по-специално член 2 от Директива [2001/29], както и член 17, параграф 1 от Директива [2019/790] и член 9 от [Бернската конвенция] да се тълкуват в смисъл, че доставчик на онлайн услуга за споделяне на съдържание по смисъла на член 2, [точка 6] от Директива [2019/790], който съхранява произведения или други защитени обекти, качени от ползвателите, освен действието на публично разгласяване (или действието по предоставяне на публично разположение) по смисъла на член 3 от Директива [2001/29], извършва или следва да смята, че извършва също и възпроизвеждане по смисъла на член 2 от Директива [2001/29] и поради това същият трябва да получи отделно разрешение от посочените в член 2 от Директива [2001/29] носители на права?
[2)]      При утвърдителен отговор на първия преюдициален въпрос:
Трябва ли правото на Съюза, по-специално член 17, параграфи 1 и 2, както и член 1, параграф 2 и член 2, точка [6] от Директива [2019/790] да се тълкуват в смисъл, че разрешение за възпроизвеждане, получено от доставчици на онлайн услуга за споделяне на съдържание по смисъла на член 2, точка [6] от Директива [2019/790], се прилага и за действия на възпроизвеждане, извършени или които могат да се смятат за извършени от ползвателите на такива платформи, ако с действията си тези ползватели не упражняват търговска дейност или когато тяхната дейност не генерира значителни приходи?
[3)]      При отрицателен отговор на първия преюдициален въпрос:
Трябва ли правото на Съюза, по-специално член 2 от Директива [2001/29] и член 17, параграф 2 от Директива [2019/790] да се тълкуват в смисъл, че чрез качването за целите на съхранението и споделянето на защитени с авторско право произведения или други защитени обекти, ползвателите на предложенията на доставчици на онлайн услуга за споделяне на съдържание по смисъла на член [2, точка 6] от Директива [2019/790] извършват възпроизвеждане по смисъла на член 2 от Директива [2001/29] и за това се нуждаят от разрешение от носителите на права, посочени в член 2 от [тази директива]?
[4)]      При утвърдителен отговор на първия преюдициален въпрос:
Трябва ли правото на Съюза, по-специално членове 4 и 5 и член 16, параграфи 1 и 2 от Директива [2014/26] да се тълкуват в смисъл, че за целите на лицензирането по член 17, параграфи 1 и 2 от Директива [2019/790] носителите на права освен това могат да предоставят правото на възпроизвеждане съгласно член 2 от Директива [2001/29/ЕО], от една страна, и правото на публично разгласяване съгласно член 3 от същата директивата, от друга страна, отделно и независимо едно от друго, на организация за колективно управление на авторски права (респ. на независими субекти за управление на авторски права), за да управляват тези права или чрез различни организации за колективно управление на авторски права (респ. независими субекти за управление на авторски права) или отчасти индивидуално?“.
31.      Преюдициалното запитване от 30 август 2024 г. е постъпило в секретариата на Съда на 3 септември 2024 г. Жалбоподателите в главното производство, австрийското и френското правителство, както и Комисията представят писмени становища. Тези заинтересовани страни, както и надзорният орган представят устни становища в съдебното заседание от 8 октомври 2025 г.
IV.    Анализ
32.      Член 2 от Директива 2001/29 определя правото на възпроизвеждане като „изключителното право“ на авторите, артистите изпълнители, продуцентите и радио- и телевизионните организации „да разрешават или забраняват пряко или непряко, временно или постоянно възпроизвеждане по какъвто и да било начин и под каквато и да било форма, изцяло или частично“ на техните произведения, изпълнения, фиксирани изпълнения, филми и излъчвания.
33.      В случая Съдът е приканен да се произнесе дали в рамките на онлайн услугите за споделяне на съдържание това право се прилага, когато цифрови копия на защитено съдържание, които са технически необходими, за да може да се предостави публичен достъп до това съдържание, са направени на компютърните сървъри на доставчиците на тези услуги. Това предполага да се уточни дали такива копия представляват възпроизвеждане по смисъла на член 2 от Директива
2001/29.
34.      Освен това, ако се предположи, че правото на възпроизвеждане се прилага в този контекст, запитващата юрисдикция иска да се установи дали разрешението, което доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание трябва да получат от правоносителите по силата на член 17, параграф 1 от Директива 2019/790, за да разгласяват или предоставят на публично разположение защитено съдържание на техните платформи, непременно обхваща създаването на цифрови копия на това съдържание на сървърите на тези доставчици, които са технически необходими за целта.
35.      За да се обясни защо законодателят на Съюза е въвел специален режим на отговорност за доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание в член 17 от Директива 2019/790, е полезно да се припомни една от основните цели на Директива
2001/29, както и съображенията, довели до приемането на тази разпоредба.
36.      Както следва от преамбюла ѝ, Директива
2001/29 има за цел да предостави на носителите на права „високо ниво на закрила“ на техните авторски и сродни права и да им гарантира „съответно възнаграждение“ за използването на техните произведения и други закриляни обекти, по-специално в „информационното общество“(10). В този смисъл, както обясних във въведението, Директивата им предоставя изключително право на възпроизвеждане на тяхното защитено съдържание (член 2) и изключително право на разгласяване или предоставяне на публично разположение на това съдържание (член 3). По този начин действията, попадащи в обхвата на тези права, по правило(11) не могат да бъдат извършвани от трети лица без предварително разрешение, което обикновено се дава под формата на лиценз, издаден срещу възнаграждение.
37.      Малко след приемането на Директива
2001/29 обаче появата на интерактивни „Web 2.0“ услуги, и по-специално на големи платформи като YouTube, породи правна несигурност относно качването на защитено съдържание в тези платформи.
38.      Към онзи момент се спори главно за предвиденото в член 3 от Директива 2001/29 право на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение. Макар да е ясно, че качването от ползвател на произведение или друг закрилян обект на платформа за онлайн споделяне на съдържание представлява акт на разгласяване или предоставяне на публично разположение, което по принцип изисква предварителното разрешение от съответния правоносител или правоносители, възниква спор по въпроса дали самият оператор на такава платформа извършва такова действие, когато предоставя публичен достъп до това съдържание, и следователно дали е длъжен да сключва лицензионни договори или да плащат възнаграждение на правоносителите. От своя страна носителите на права изразяват загриженост(12), че доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание насърчават потребителите да качват защитено съдържание на своите онлайн платформи и да получават значителни приходи от това съдържание чрез реклама или абонаменти, без да искат разрешение или да предоставят възнаграждение на носителите на права. Това е т.нар. „довод за разликата в стойността“(13).
39.      Несигурността е свързана и с обхвата на т.нар. „сигурна зона (safe harbour)“, предвидена в член 14, параграф 1 от Директива 2000/31. При определени условия тази разпоредба освобождава доставчиците на „хостинг услуги“ от отговорността, която може да възникне за техните ползватели от защитеното съдържание, което те хостват. И в този случай не става ясно дали тази разпоредба „защитава“ доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание, като YouTube, Soundcloud и Pinterest, от отговорност за авторски права за публичното разпространение на защитено съдържание, качено от техните потребители(14).
40.      За да разсее тази правна несигурност, законодателят на Съюза реши да разгледа този въпрос в Директива 2019/790(15), по-конкретно в член 17 от нея.
41.      Както обясних във въведението, от една страна, параграф 1 от този член предвижда, че доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание сами извършват акт на разгласяване или предоставяне на публично разположение по смисъла на член 3 от Директива
2001/29, когато предоставят на обществеността достъп до защитено съдържание, качено от техните потребители(16). Това поражда задължение за тези доставчици да получат разрешение от съответните носители на права, обикновено чрез сключване на лицензионно споразумение. Освен това в такъв случай член 17, параграф 3 от Директива 2019/790 изключва прилагането на „сигурната зона“, предвидена в член 14, параграф 1 от Директива 2000/31.
42.      Второ, член 17, параграф 2 от Директива 2019/790 ясно посочва, че ползвателите на онлайн услуги за споделяне на съдържание също извършват действия по разгласяване или предоставяне на публично разположение, когато качват защитено съдържание на онлайн платформите на тези доставчиците на тези услуги. Когато обаче тези доставчици получат разрешение, например чрез сключване на лицензионно споразумение, съгласно член 17, параграф 1 от тази директива, такова разрешение обхваща и тези действия, при условие че съответните потребители не действат с търговска цел или дейността им не генерира значителни приходи.
43.      Специфичният режим на отговорност(17), установен с член 17 от Директива
2019/790, има за цел да консолидира „високото ниво на защита“, от което се ползват правоносителите върху защитеното им съдържание(18), и по-специално да гарантира, че те получават по-добро възнаграждение за използването на това съдържание на онлайн платформи за споделяне на съдържание. Същевременно се стреми да постигне „справедлив баланс“ между правата и интересите на правоносителите и тези на доставчиците на услуги за споделяне на съдържание онлайн и техните потребители, по-специално като осигурява правна сигурност за тези доставчици на услуги(19).
44.      Нито член 17, параграф 1 от Директива 2019/790, нито другите параграфи от този член обаче се позовават изрично на правото на възпроизвеждане, предоставено на носителите на права по силата на член 2 от Директива 2001/29, или впрочем на създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са технически необходими, за да се предостави на обществеността достъп до това съдържание.
45.      Така несигурността, която преди се свързваше с правото на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение, сега възниква отново по отношение на правото на възпроизвеждане.
46.      На този фон ще започна с обяснение защо такива цифрови копия представляват „възпроизвеждания“ по смисъла на член 2 от Директива 2001/29 и следователно попадат в обхвата на изключителното право на възпроизвеждане на носителите на права (първата част от въпрос 1) (раздел А). След това ще изложа причините, поради които считам, че разрешението, което доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание трябва да получат от правоносителите съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2019/790, с цел да разгласяват или предоставят на публично разположение защитено съдържание, задължително се разпростира върху създаването на цифрови копия на това съдържание на техните сървъри, което е технически необходимо, за да се предостави достъп до това съдържание (втората част от въпрос 1) (раздел Б). Освен това ще обясня защо това разрешение обхваща, съгласно член 17, параграф 2 от Директива 2019/790, и действията по възпроизвеждане, извършвани от ползвателите на онлайн услуги за споделяне на съдържание, така че тези ползватели да не се налага да получават отделно разрешение за тези действия, при условие че не действат на търговска основа или че тяхната дейност не генерира значителни приходи (въпроси 2 и 3) (раздел В). Накрая ще разгледам накратко въпроса дали правоносителите могат да поверят управлението на своите права на различни организации за колективно управление на авторски права (въпрос 4) (раздел Г).
47.      Преди това обаче трябва да обясня защо обхватът на настоящото заключение е ограничен до два важни аспекта. Първо, поставените от запитващата юрисдикция въпроси се ограничават до специфичния контекст на качването на защитено съдържание на платформи за онлайн услуги за споделяне на съдържание, попадащи в приложното поле на член 17 от Директива 2019/790. Член 2, точка 6,
първо изречение от Директива
2019/790 определя доставчика на онлайн услуга за споделяне на съдържание като „доставчик на услуга на информационното общество, основната цел или една от основните цели на когото е да съхранява и да предоставя достъп на обществеността до голям брой защитени от авторското право произведения или други защитени обекти, качени от ползватели на услугата на този доставчик, които той организира и популяризира с цел реализиране на печалба“. От използването на думата „голям“ по-специално следва, че член 17 се отнася до основните оператори на платформи за споделяне на съдържание, като YouTube, Soundcloud или Pinterest и изключва други(20).
Съответно, моят анализ няма да засяга цифровите копия, направени в процеса на предоставяне на защитено съдържание онлайн от физически лица на техните собствени уебсайтове или чрез посреднически услуги, които не са обхванати от тази разпоредба(21).
48.      На второ място, правните въпроси, повдигнати в настоящото дело, се отнасят до конкретния контекст на създаването, на компютърните сървъри на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание на цифрови копия на защитено съдържание, които са технически необходими, за да се предостави на обществеността достъп до това съдържание. Настоящото заключение не се отнася до копията, създадени на сървърите на потребителите на услуги за споделяне на съдържание в интернет, на другите им ИТ‑устройства или в акаунтите им за онлайн съхранение, по-специално в облака(22).
А.      По въпроса дали технически необходимите цифрови копия, направени на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, представляват възпроизвеждане, което попада в приложното поле на правото на възпроизвеждане, защитено по силата на член 2 от Директива 2001/29 (първа част от въпрос 1)
49.      Както обяснява Комисията в съдебното заседание, когато потребител получи достъп до бутона „качване“ на платформа за онлайн споделяне на съдържание, съответният файл се разделя на „пакети“. Тези пакети се предават в интернет чрез рутери и след като достигнат до центровете за данни на съответния доставчик на онлайн услуги за споделяне на съдържание, се сглобяват отново на сървърите му, където файлът се реконструира, преди да бъде споделен онлайн. При този процес автоматично се създават цифрови копия на файла(23) като неразделна част от процеса на предаване или предоставяне на защитеното съдържание на обществеността на съответната платформа. Моето разбиране е, че единствената цел на тези копия е да се даде възможност за онлайн споделяне на това съдържание с обществеността.
50.      Според мен е ясно, че цифровите копия на защитено съдържание, създадени по този начин на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание, представляват възпроизвеждания, попадащи в обхвата на изключителното право, предвидено в член 2 от Директива 2001/29.
51.      Първо, Съдът вече е потвърдил в друг контекст, че това право обхваща създаването и съхранението на цифрови копия на защитено съдържание на компютърни сървъри, тъй като се отнася за възпроизвеждане „по какъвто и да е начин, и под каквато и да е форма“ на защитено съдържание(24).
52.      Това тълкуване е в съответствие с първата разпоредба, която признава правото на възпроизвеждане в международното право, а именно член 9 от Бернската конвенция. В тази връзка в съвместната декларация по член 1, параграф 4 от Договора на Световната организация за интелектуална собственост (СОИС) за авторското право(25) се посочва, че „съхраняването на електронен носител на закриляно произведение в дигитална форма се приема за възпроизвеждане по смисъла на член 9 от [Бернската] конвенция“. Припомням, че Европейският съюз не е страна по Бернската конвенция, която съгласно член 29, параграф 1 от нея е открита за подписване само за държави, но не и от международните организации. Въпреки това Европейският съюз се е задължил да спазва материалноправните разпоредби (членове
1—21) на тази конвенция съгласно член 9, параграф 1 от Споразумението за свързаните с търговията аспекти на правата върху интелектуалната собственост (ТРИПС)(26) и член 1, параграф 4 от Договора на СОИС за авторското право(27).
53.      Второ, съгласно съзнателно широкото разбиране, възприето от законодателя на Съюза в член 2 от Директива 2001/29, правото на възпроизвеждане се прилага не само за възпроизвеждане „по какъвто и да е начин, и под каквато и да е форма“, но и независимо дали това възпроизвеждане е „пряко или непряко, временно или постоянно“. Следователно фактът, че както от техническа, така и от икономическа гледна точка разглежданите цифрови копия са само акцесорни спрямо разгласяването или предоставянето на публично разположение на съдържанието по смисъла на член 3 от тази директива, по принцип е ирелевантен.
54.      С оглед на това следва обаче да се отбележи, че член 5, параграф 1 от Директива
2001/29 предвижда, при спазване на строги условия, изключение по отношение на „временни действия на възпроизвеждане […], които имат преходен или инцидентен характер [и] представляват неразделна и съществена част от технологичния процес“(28). Това изключение се прилага само ако са изпълнени пет условия, а именно когато въпросното действие:
–        е временно,
–        има преходен или инцидентен характер,
–        представлява неразделна и съществена част от технологичния процес,
–        има за единствена цел да позволи предаването в мрежа между трети лица чрез посредник или законно използване на произведение или закрилян обект и
–        няма самостоятелно стопанско значение(29).
55.      Макар от съдебната практика да става ясно, че тези пет условия трябва да се тълкуват стеснително(30), Съдът все пак е постановил, че временните действия на възпроизвеждане, които са осъществени в паметта на спътников декодер и върху телевизионен екран(31), както и копията на екрана и кешираните копия, направени от краен потребител при разглеждането на сайт в интернет(32), могат да се считат за отговарящи на всички тях.
56.      Също като жалбоподателите, австрийското и френското правителство, и надзорния орган считам, че това не се отнася за цифрови копия като разглежданите в главното производство. Както обяснява надзорният орган по време на съдебното заседание, тези копия не са временни, тъй като е напълно възможно да останат съхранени на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание в продължение на години.
57.      С оглед на тези съображения считам, че освобождаването от правото на възпроизвеждане, предвидено в член 5, параграф 1 от Директива 2001/29, не се прилага за създаването на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание на цифрови копия на защитено съдържание, които са технически необходими, за да се предостави публичен достъп до това съдържание.
58.      Трето, добавям, че в Директива
2001/29 няма нищо, което да сочи, че в такъв случай правото на разгласяване или на предоставяне на публично разположение по член 3 от същата директива трябва да „има предимство“ пред прилагането на правото на възпроизвеждане, защитено по силата на член 2, в смисъл че това право вече не би било приложимо.
59.      На първо място, съгласен съм с жалбоподателите, че всяка форма на „групиране“ на различни изключителни права — в настоящия контекст правото на възпроизвеждане и правото на разгласяване или предоставяне на публично разположение — би било в противоречие с член 2 от Директива 2001/29, както и по-специално с член 9 от Бернската конвенция, като и двете разпоредби определят правото на възпроизвеждане като изключително право, различно от правото на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение.
60.      Освен това, както отбелязва френското правителство, съображение 23 от Директива 2001/29 предвижда, че правото на съобщаване
на произведение на обществеността „не обхваща други действия“. Разбирам това в смисъл, че констатацията, че правото на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение се прилага в даден случай, не е пречка за едновременното прилагане на други изключителни права, включително правото на възпроизвеждане.
61.      Противно на твърденията на Комисията, от по-ранните решения на Съда — по-специално по делата Renckhoff(33), YouTube и Cyando или Полша/Парламент и Съвет — не следва никакво друго заключение.
62.      Както правилно подчертават жалбоподателите, австрийското и френското правителство, причината, поради която Съдът не е разгледал нито правото на възпроизвеждане, нито член 2 от Директива 2001/29 по тези дела, е просто, че поставените въпроси не се отнасят нито до това право, нито до тази разпоредба. В разглеждания в решение по дело Renckhoff случай запитващата юрисдикция иска от Съда да тълкува единствено правото на разгласяване или предоставяне на разположение на обществеността. В разглеждания в решението по съединени дела YouTube и Cyando случай възниква въпросът за отговорността за качването и споделянето на съдържание на уебсайтовете на въпросните доставчици на услуги съгласно режима, който се прилагаше преди приемането на член 17 от Директива
2019/790. Накрая, в разглеждания в решение Полша/Парламент и Съвет случай Съдът преценява съвместимостта на някои аспекти на този режим на отговорност с основното право на свобода на изразяване по член 11 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“). Следователно от тези решения не може да се направи никакъв извод относно обхвата на правото на възпроизвеждане.
63.      Накрая, в практиката си Съдът последователно поддържа ясно разграничение между правото на възпроизвеждане и правото на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение и вече е потвърждавал, че двете права могат да се прилагат успоредно. Например Съдът е постановил, че всяко разгласяване, което произтича от споделянето на произведение от ползвателя на услуга за съхранение в облак, представлява действие по използване, различно от действието по възпроизвеждане, посочено в член 2, буква а) от Директива
2001/29, което може да попадне в обхвата на член 3, параграф 1 от същата директива, ако са изпълнени съответните условия(34).
64.      С оглед на гореизложеното ми се струва очевидно, че качването на защитено съдържание в онлайн платформа на доставчик на услуги за споделяне на съдържание предполага не само действия по разгласяване или предоставяне на публично разположение по смисъла на член 3 от Директива 2001/29, но и действия на възпроизвеждане, попадащи в приложното поле на член 2 от нея. Следователно, когато такива действия на възпроизвеждане се извършват без разрешението на съответните правоносители, те могат да доведат до нарушаване на отделно изключително право, а именно правото на възпроизвеждане, различно от правото на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение.
Б.      По въпроса дали доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание трябва да получат разрешение за разглежданите цифрови възпроизвеждания, различно от разрешението, от което се нуждаят, за да предоставят публичен достъп до въпросното защитено съдържание (втора част от въпрос 1)
65.      Сега ще разгледам въпроса дали разрешението, което доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание трябва да получат от правоносителите съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2019/790 за разгласяване или предоставяне на публично разположение на защитено съдържание по смисъла на член 3 от Директива 2001/29, обхваща и възпроизвежданията, които са налице съгласно член 2 от тази директива, когато на техните сървъри се правят цифрови копия на това съдържание, технически необходими за споделяне на това съдържание с публиката.
66.      В това отношение пред Съда са изтъкнати три отделни довода.
67.      Първо, надзорният орган и Комисията считат, че при прилагането на член 17 от Директива 2019/790 правото на възпроизвеждане не може да се упражнява независимо от правото на разгласяване или предоставяне на публично разположение. Следователно разрешението, което доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание трябва да получат по силата на параграф 1 от този член, по необходимост обхваща и изготвянето на такива копия.
68.      Второ, жалбоподателите твърдят, че макар и специфичният режим на отговорност, предвиден в член 17 от Директива
2019/790, да се прилага по отношение на създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание, които са технически необходими, за да се осигури публичен достъп до това съдържание, тези доставчици на услуги трябва въпреки това да получат отделно разрешение за тези възпроизвеждания, различно от разрешението, изрично посочено в параграф 1
от същия член. Според тях възприемането на предложеното от надзорния орган и Комисията разрешение би било равносилно на „фактическо премахване“ на правото на възпроизвеждане в нарушение на член 17, параграф 2 от Хартата, съгласно който „[и]нтелектуалната собственост е защитена“.
69.      Трето, австрийското и френското правителство твърдят, че член 17 от Директива
2019/790 не се прилага към създаването на такива копия, тъй като тази разпоредба се отнася единствено до действия по разгласяване или предоставяне на публично разположение. Следователно отговорността на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание за цифровите копия на защитено съдържание, създадени на техните сървъри, които са технически необходими, за да се осигури публичен достъп до това съдържание, следвало да се преценява изключително съгласно общия режим на отговорност, а именно съгласно правилата, установени в Директива
2001/29. Във връзка с това френското правителство припомня, че съгласно последователната практика на Съда член 2 от посочената директива трябва да се тълкува в смисъл, че като се изключат изчерпателно изброените в член 5 от Директива
2001/29 изключения и ограничения, за всяко възпроизвеждане или публично разгласяване на произведение от трето лице е необходимо предварителното съгласие на съответния правоносител(35). Според това правителство, ако на такива доставчици се позволи да създават цифрови копия на защитено съдържание без специално разрешение от съответния правоносител, различно от това, което се изисква съгласно член 17 от Директива
2019/790, това би било равносилно на въвеждането на ново, неписано „изключение“ или „ограничение“ на правото на възпроизвеждане, защитено съгласно член 2 от Директива
2001/29.
70.      Тук бих искал да отбележа, както надзорният орган вече е посочил пред запитващата юрисдикция(36), че в насоки във връзка с член 17 от Директива
2019/790 Комисията посочва — без, трябва да се отбележи, да даде каквото и да е реално обяснение — че „[с]ледва да се счита, че действията по публично разгласяване и предоставяне на публично разположение съгласно член 17, параграф 1 обхващат също възпроизвеждането, необходимо за извършването на тези действия“(37), и че „[д]ържавите членки не следва да предвидят задължение за доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание да получат разрешение за възпроизвеждането, което се осъществява в контекста на член 17“(38). Припомням обаче, че насоките на Комисията относно член 17 от Директива 2019/790 отразяват единствено становището на тази институция и нямат задължителна сила(39).
71.      В следващите раздели ще обясня, че текстовият и историческият анализ на член 17 от Директива
2019/790 не позволява да се направи окончателно заключение относно това дали разрешението, изисквано съгласно тази разпоредба, задължително обхваща създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание, което е технически необходимо за целите на разгласяването или предоставянето на това съдържание на публично разположение (1). При все това контекстуалното и телеологичното тълкуване на член 17, параграф 1 от Директива 2019/790 ме карат да се съглася с позицията, възприета от Комисията в нейните насоки (2).
1.      Текстуален и исторически анализ
72.      В самото начало бих искал да отбележа, че споделям становището на австрийското и френското правителство, че член 17, параграф 1 от Директива 2019/790 се отнася изключително до „действие по публично разгласяване или акт на предоставяне на публично разположение“. Нито този параграф, нито която и да било друга разпоредба на член 17 се отнася до действията по възпроизвеждане или правото на възпроизвеждане, както е определено в член 2 от Директива 2001/29.
73.      По отношение на произхода на тази разпоредба отбелязвам, че член 13, параграф 1, трета алинея от Консолидираното компромисно предложение на председателството на Съвета от 23 март 2018 г.(40) — което впоследствие се превърна в член 17, параграф 2 от Директива
2019/790 — предвиждаше, че лицензионните споразумения, сключени между доставчиците на услуги за споделяне на съдържание онлайн и носителите на права, „обхващат отговорността на ползвателите на услугата за действия, попадащи в обхвата на членове
2 и 3 от Директива [2001/29], когато те не действат на търговска основа“(41). Впоследствие в по-късните етапи на законодателния процес позоваването на член 2 от Директива 2001/29 беше премахнато, доколкото ми е известно(42), без никакво изрично обяснение. Подготвителните работи по член 17 от Директива 2019/790 не съдържат никакво друго указание за евентуалното му прилагане по отношение на действията на възпроизвеждане по смисъла на член 2 от Директива 2001/29.
74.      Следователно, макар че както текстът на член 17, параграф 1, така и историята на неговото приемане мълчат по разглеждания въпрос, това мълчание е двусмислено. Както правилно отбелязва Комисията, фактът, че член 2 от Директива 2001/29 е споменат на етап от законодателния процес, показва, че законодателят на Съюза е знаел за междинния етап, състоящ се в изготвянето на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание.
75.      При липсата на каквото и да е обяснение за последващото заличаване на това позоваване могат да се направят две противоположни заключения. Може да се поддържа, подобно на Комисията, че законодателят на Съюза е приел, че такова посочване не е необходимо, тъй като тези възпроизвеждания са акцесорни спрямо разгласяването или предоставянето на публично разположение на това съдържание и следователно са имплицитно обхванати от специалния режим на отговорност, предвиден в член 17 от Директива
2019/790. При условията на евентуалност, както твърдят Austro-Mechana, AKM и френското правителство, може да се твърди, че правото на възпроизвеждане умишлено е било оставено извън приложното поле на тази разпоредба и продължава да се подчинява единствено на общия режим, а именно правилата, предвидени в Директива
2001/29 (и евентуално на „сигурна зона“, въведена с член 14 от Директива 2014/26).
76.      Както ще обясня в следващите раздели, считам, че следва да се предпочете първото от тези тълкувания.
2.      Контекстуален и телеологичен анализ
77.      Две разпоредби от Директива 2019/790, различни от член 17, параграф 1 от нея, позволяват да се заключи, че тази разпоредба се прилага за изготвянето на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, когато такива копия са технически необходими, за да се даде възможност на обществеността да получи достъп до това съдържание.
78.      Първо, както обясних в точка 41 по-горе, специфичният режим на отговорност, установен с член 17 от Директива 2019/790, се прилага към „доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание“, определени в член 2, параграф 6 от Директива 2019/790, като „доставчи[ци] на услуга на информационното общество, основната цел или една от основните цели на [които] е да съхранява[т] и да предоставя[т] достъп на публиката до голям брой защитени от авторското право произведения или други защитени обекти, качени от ползватели на услугата на т[е]зи доставчи[ци], които [те] организира[т] и популяризира[т] с цел реализиране на печалба“(43). Трудно е да се разбере защо законодателят на Съюза би се позовал изрично в тази дефиниция на дейността „съхранение“, ако създаването и съхранението на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на съдържание онлайн нямаше отношение към тази разпоредба(44).
79.      Второ, в съображение 61 от Директива 2019/790 се посочва, че специфичният режим на отговорност, установен с член 17 от същата директива, има за цел да изясни, след години на дебати и несигурност, че доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание „участват в действия, свързани с авторското право, и трябва да получат разрешение от правоносителите за съдържание, качено от техните ползватели“(45). От това съображение следва, че член 17, параграф 1 е приет, за да предпази тези доставчици на услуги от отговорност за нарушения на изключителните права на правоносителите в широк смисъл, при условие че са получили разрешение.
80.      Що се отнася до целите на специалния режим на отговорност, установен с член 17 от Директива
2019/790, припомням, както бе отбелязано в точка 43 по-горе, че той има за цел да затвърди „високото ниво на защита“, с което се ползват правоносителите по отношение на защитеното им съдържание. Това се постига чрез насърчаване на развитието на „пазара за лицензиране между правоносителите и доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание“(46). По този начин тя има за цел да даде възможност на правоносителите да получават по-добро възнаграждение за използването на защитено съдържание на платформите на тези доставчици
и да допринесе за „добре функциониращ и справедлив пазар за авторското право“(47). В същото време този конкретен режим на отговорност има за цел да гарантира „справедлив баланс“ между правата и интересите на носителите на права, от една страна, и тези на доставчиците на услуги за споделяне на съдържание в интернет и техните потребители, от друга.
81.      По-конкретно, в съображение 61 от Директива 2019/790 се подчертава, че лицензионните споразумения трябва да бъдат справедливи и да поддържат разумен баланс между страните (правоносителите и доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание)(48), докато съображение 70 от същата директива подчертава важността на гарантирането, в конкретния контекст на услугите за споделяне на онлайн съдържание, на свободата на изразяване на потребителите и на „постигане на баланс между основните права, провъзгласени в [Хартата], по-специално свободата на изразяване и свободата на изкуствата, както и правото на собственост, включително на интелектуална собственост“(49).
82.      С оглед на тези цели ми се струва, че ако разрешението, което доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание трябва да получат по силата на член 17, параграф 1 от Директива 2019/790, не обхваща създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите им, които са технически необходими, за да се предостави на обществеността достъп до това съдържание, член 17 от тази директива би бил лишен от полезното си действие.
83.      На първо място, от гледна точка на доставчиците на услуги за споделяне на съдържание в интернет, член 17, параграф 1 от Директива 2019/790 се отнася единствено до „разрешение […] публично разгласяване или предоставяне на публично разположение на произведения или други обекти“. Ако Съдът стигне до извода, че за създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на тези доставчици на услуги, които са технически необходими за предоставянето на публичен достъп до това съдържание, може да се изисква отделно разрешение, което никъде не е посочено в член 17, за доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание би възникнала значителна степен на правна несигурност. В тази връзка припомням, че както бе отбелязано в точка 40 по-горе, при приемането на тази разпоредба законодателят на Съюза се е стремял, наред с другото, да намали правната несигурност, свързана с отговорността на тези доставчици на услуги за защитено съдържание, качено от потребители. Разбирам, че той не е възнамерявал да разглежда само част от тази отговорност (т.е. само отговорността на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание за действията по разгласяване или предоставяне на публично разположение, с изключение на действията на възпроизвеждане, които са технически необходими за тази цел).
84.      Освен това, ако разрешението, изисквано съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2019/790, не обхваща изготвянето на такива цифрови копия, това разрешение на практика би станало безполезно. Тези доставчици на услуги биха могли да се сблъскат с жалби на правоносителите за нарушаване на тяхното изключително право на възпроизвеждане, защитено с член 2 от Директива 2001/29, само поради факта, че цифрови копия на защитено съдържание се правят автоматично на техните сървъри всеки път, когато ползвател качва такова защитено съдържание.
85.      От това следва, че от гледна точка на правната сигурност единственото логично решение е, че разрешението, изисквано съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2019/790, задължително обхваща такива копия.
86.      Второ, от гледна точка на правоносителите, ако разрешението, изисквано съгласно член 17, параграф 1 от Директива
2019/790, не обхващаше създаването на такива копия, постигането на целта за осигуряване на по-добро възнаграждение за използването на защитено съдържание на онлайн платформи за споделяне на съдържание би било сериозно възпрепятствано. Доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание не биха имали никакъв стимул да поискат такова разрешение, тъй като при всички положения биха могли да бъдат изложени на отговорност за необхванатите от него действия по възпроизвеждане.
87.      Освен това въпросът за отговорността на тези доставчици на услуги за подобни действия по възпроизвеждане по същество би възродил същите неясни моменти, които Съдът е разгледал в решение YouTube и Cyando във връзка с правото на разпространение или предоставяне на разположение на обществеността, в момент, когато конкретният режим, установен с член 17 от Директива 2019/790, все още не се е прилагал. По-специално въпросът е дали доставчикът на услуги носи основната отговорност съгласно член 2 от Директива 2001/29. Може ли той да се позове на „сигурната зона“, установена с член 14, параграф 1 от Директива 2000/31(50)? В зависимост от отговора доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание могат да носят пълна отговорност или изобщо да не носят отговорност.
88.      Припомням, че по отношение на първия въпрос в посоченото решение(51) Съдът приема, че евентуално незаконното съдържание по принцип се качва на съответната платформа не от оператора, а от потребителите, които действат самостоятелно, и че отговорността на самия оператор зависи от степента и умишления характер на неговата намеса в разгласяването. В него се добавя, че самото обстоятелство, че операторът по принцип знае за незаконното наличие на защитено съдържание върху неговата платформа, обаче не е достатъчно, за да се приеме, че той действа с цел да предостави на интернет потребителите достъп до това съдържание.
89.      По отношение на втория въпрос в решение YouTube и Cyando Съдът не изключва, че член 14, параграф 1 от Директива
2000/31 може да се прилага по отношение на доставчиците на услуги за споделяне на съдържание в интернет(52). Тази разпоредба, разгледана във връзка с член 15, параграф 1 от посочената директива(53), постановява, че доставчиците на „хостинг услуги“ не са обвързани с общо задължение за наблюдение и по същество са длъжни да предприемат действия при получаване на уведомление от носителите на права, като премахват или блокират достъпа до незаконно съдържание („уведомление и изтегляне“)(54).
90.      При приемането на Директива
2019/790 законодателят на Съюза е счел, че това разрешение не защитава достатъчно
правоносителите(55). Ето защо член 17, параграф 4, букви
б) и в) от Директива 2019/790 изисква от доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание по същество да предотвратяват качването или повторното качване на съдържание, нарушаващо правата, още в самото начало, посредством предварителни мерки, състоящи се в инструменти за автоматично филтриране, предназначени да проверяват съдържанието, качено от потребителите, преди то да бъде разпространено сред обществеността(56), а не просто да го премахват, след като вече е било публикувано.
91.      Имайки предвид изложеното и изразената от френското правителство позиция, че Съдът следва да възприеме
защитаващ правоносителите подход, волята на законодателя на Съюза явно е действия като разглежданите в главното производство да останат подчинени на режима на общата отговорност (т.е. на правилата, приложими извън обхвата на член 17 от Директива 2019/790), а не на членове
14 и 15 от Директива
2000/31, така че доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание да носят отговорност по член 2 от Директива 2001/29 за цифровите копия на защитено съдържание, направени на техните сървъри, които са технически задължени да предоставят публичен достъп до това съдържание, освен ако не са получили специално разрешение от правоносителя или ако се прилага едно от изключенията или ограниченията, предвидени в член 5 от Директива 2001/29.
92.      Аз обаче не откривам основание за такъв подход в текстовете на който и да било от приложимите актове (Директива
2000/31, Директива
2001/29 или Директива
2017/790). Освен това позицията на френското правителство по същество се свежда, от една страна, до твърдението, че законодателят на Съюза не е имал намерение специфичният режим на отговорност, установен с член 17 от Директива 2019/790, да се прилага към разглежданите действия по възпроизвеждане, а от друга страна, до констатацията — без никакво правно основание — че е възнамерявал параграф 3 от същия член, който предвижда, че „когато доставчик на онлайн услуга за споделяне на съдържание извършва действие на публично разгласяване или действието по предоставяне на публично разположение […], ограничението на отговорността, установено в член 14, параграф 1 от [Директива 2000/31], не се прилага […]“, все пак да се прилага по аналогия към тези действия.
93.      Според мен е ясно, че член 17, параграф 3 от Директива 2019/790 може да се приложи към създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание само ако член 17, параграф 1 от тази директива се разбира от законодателя на Съюза в смисъл, че разрешението, което тези доставчици трябва да получат по силата на тази разпоредба, за да разгласяват или предоставят на публично разположение защитено съдържание, по необходимост обхваща и изготвянето на такива цифрови копия.
94.      Само това тълкуване дава възможност в контекста на услугите за споделяне на съдържание в интернет напълно да се премахне системата за „уведомление и изтегляне“, посочена в точка 89 по-горе, и да се запази ефективността на задължението, предвидено в член 17, параграф 4, букви
б) и в) от Директива
2019/790, което изисква от доставчиците на такива услуги да въведат превантивни, автоматизирани мерки под формата на инструменти за автоматично филтриране. Трудно е да си представим, че законодателят на Съюза е имал намерение, от една страна, да задължи тези доставчици да премахват и да предотвратяват бъдещото качване на съдържание, нарушаващо авторските права, открито от инструменти за автоматично филтриране, а от друга страна, да изисква премахването на цифровите копия на същото това съдържание едва след получаване на уведомление от съответния носител на права.
95.      Накрая, що се отнася до интереса на правоносителите да запазят икономическата стойност на изключителното си право на възпроизвеждане, считам, че при всички положения тази стойност може да бъде договорена и отразена в разрешението, което доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание са длъжни да получат от правоносителите по силата на член 17, параграф 1 от Директива 2019/790. Следователно не е необходимо отделно разрешение за това право.
96.      Трето, от гледна точка на потребителите на онлайн услуги за споделяне на съдържание, припомням, че конкретният режим на отговорност, установен в член 17 от Директива
2019/790, има за цел също така да защити интересите и правата на тези потребители, когато качват защитено съдържание на платформите на доставчиците на тези услуги.
97.      От техническа гледна точка е безспорно, че създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание се инициира от ползвателите на тези услуги, когато те натиснат бутона за качване. Следователно трябва да се счита, че тези ползватели извършват действия по възпроизвеждане по смисъла на член 2 от Директива 2001/29. Както обясних в точка 42 по-горе, член 17, параграф 2 от Директива 2019/790 ясно посочва, че самите потребители извършват действия по разпространение или предоставяне на разположение на обществеността по смисъла на член 3 от Директива
2001/29, когато качват защитено съдържание на тези онлайн платформи на доставчиците.
98.      Въпреки това в член 17, параграф 2 от Директива 2019/790 се посочва също, че когато доставчик на услуги за споделяне на онлайн съдържание е получил разрешение от правоносител съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2019/790, това разрешение „обхваща също така действия, извършвани от ползватели на услугите, попадащи в обхвата на член 3 от Директива [2001/29]“, при условие че „те не действат на търговска основа или когато тяхната дейност не генерира значителни приходи“. Следователно в подобна ситуация не е необходимо самите потребители да получат разрешение и могат свободно да качват съответното защитено съдържание.
99.      Що се отнася до действията по възпроизвеждане, попадащи в приложното поле на член 2 от Директива 2001/29, отбелязвам, че те не са изрично посочени в член 17, параграф 2 от Директива 2019/790. Въпреки това съображение 69 от Директива 2019/790, което е формулирано в по-широк смисъл от посочената разпоредба,
предвижда, че в обхвата на разрешението, предоставено на доставчиците на услуги, тези разрешения следва да включват и „свързаните с авторското право действия по отношение на каченото от потребителите съдържание […] в рамките на обхвата на разрешението, предоставено от правоносителя“(57). Това общо позоваване на „свързаните с авторското право действия“, а не само на действия по разпространение или предоставяне на достъп на обществеността, подкрепя становището, че обхватът на член 17, параграф 2 от Директива 2019/790 не е непременно ограничен до „действия, извършвани от ползватели на услугите, попадащи в обхвата на член 3 от Директива [2001/29]“, а може да се разшири и до действия по възпроизвеждане, извършвани от тях.
100. Във всеки случай съм съгласен с жалбоподателите, че да се изисква от потребителите систематично да получават отделно разрешение за създаването на цифрови копия на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, би довело не само до значителни практически трудности, но и до положение, при което ползвател би могъл да качи защитено съдържание, считайки, че то е „обхванато“ от полученото от доставчика разрешение, само за да се противопостави на иск за отговорност съгласно авторското право за технически изискваните копия, направени в хода на този процес. Такъв резултат би застрашил защитата на свободата на изразяване на мнение на потребителите на онлайн платформите, гарантирана от член 10 от Европейска конвенция за защита на правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г. (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) и член 11 от Хартата, както и свободата на изкуствата, прогласена в член 13 от нея.
101. В това отношение припомням, че Директиви 2001/29 и 2019/790 преследват целта за гарантиране на високо равнище на закрила на правоносителите(58). В същото време тези правни актове ясно посочват, че правоносителите не разполагат с абсолютен монопол върху използването на своите произведения или други обекти на авторското право. Действително, както обясних в точки 54 и 69 по-горе, член 5, параграфи
1, 2 и 3 от Директива 2001/29 предвижда съответно освобождаване от правото и набор от изключения и ограничения, наред с другото, по отношение на изключителното право на възпроизвеждане. Това изключение, както и посочените изключения и ограничения, имат за цел да осигурят „справедливо равновесие“ между, от една страна, правата и интересите на правоносителите по отношение на защитата на тяхната интелектуална собственост, и от друга страна, защитата на интересите и основните права на ползвателите на закриляни обекти, както и общия интерес(59) — включително достъпа на обществеността до културата.
102. По-специално, като се има предвид значението на услугите по член 17 от Директива 2019/790 за свободата на получаване и разпространяване на информация и идеи, Съдът потвърждава, че качването на защитено съдържание на онлайн платформи за споделяне на съдържание попада в обхвата на упражняването на правото на свобода на изразяване на мнение(60). Това важи независимо от факта, че съдържанието може да нарушава авторското право, тъй като самият факт, че информацията е защитена с авторско право, не я изключва автоматично от обхвата на свободата на изразяване(61).
103. Правото на свобода на изразяване на мнение е установено в член 11 от Хартата и „включва свободата [на всеки] да отстоява своето мнение, да получава и да разпространява информация и идеи без намеса на публичните власти и независимо от границите“. То съответства на правото, гарантирано от член 10 от ЕКПЧ(62).
104. Видно от установената практика на ЕСПЧ по член 10 от ЕКПЧ, интернет е станал едно от главните средства, чрез което лицата упражняват правото си на свобода на изразяване на мнение и на информация. Като се имат предвид достъпността и способността им да съхраняват и разпространяват големи обеми информация, уебсайтовете, и по-специално платформите за онлайн споделяне на съдържание, играят централна роля за подобряване на обществения достъп до информация и за улесняване на съобщаването на информация като цяло. Така творческата дейност, създадена от потребителя в интернет, предоставя безпрецедентна платформа за упражняването на свободата на изразяване на мнение(63). Това важи особено за големите социални мрежи и платформи, като например YouTube, които безспорно представляват важно средство за упражняване на свободата да се получава и разпространява информация и идеи(64).
105. С оглед на тези съображения считам, за разлика от жалбоподателите, че правото на възпроизвеждане, подобно на другите права на интелектуална собственост, защитени с член 17, параграф 2 от Хартата, не е абсолютно и трябва да се претегли по-специално с правото на свобода на изразяване на мнение, от което се ползват потребителите на онлайн платформи съгласно член 10 от ЕКПЧ и член 11 от Хартата.
106. Освен това Съдът многократно е постановявал, че „от член 17, параграф 2 от Хартата [който гласи, че „[и]нтелектуалната собственост е защитена“] въобще не произтича, че правото върху интелектуална собственост е неприкосновено и че трябва да се осигури абсолютната му защита“(65).
107. По-конкретно, ако в рамките на специфичната отговорност, установена с член 17 от Директива 2019/790, изготвянето на цифрови копия на защитено съдържание, които са технически необходими, за да се предостави на обществеността достъп до това съдържание, изискваше допълнително разрешение, освен това, което доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание трябва вече да са получили съгласно параграф 1 от същата разпоредба, правоносителите на практика биха могли да попречат на онлайн разгласяването или достъпността на съдържанието. В това отношение те биха могли да се позоват на липсата на разрешение за тези действия на възпроизвеждане, дори когато са изпълнени всички изрично предвидени в тази разпоредба условия. По мое мнение такъв резултат явно би нарушил справедливото равновесие, което, както обясних в точка 43 по-горе, законодателят на Съюза се е стремил да гарантира при приемането на член 17 от Директива
2019/790.
108. С оглед на всички тези обстоятелства считам, подобно на Комисията в съдебното заседание, че причината, поради която в член 17 от Директива 2019/790 законодателят на Съюза се е съсредоточил върху действието по разгласяване или предоставяне на публично разположение, дефинирано в член 3 от Директива 2001/29, без изрично да споменава в тази разпоредба създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са технически необходими за тази цел, не е възнамерявал да изключи такива копия от обхвата на член 17 от Директива 2019/790. Напротив, от гледна точка на законодателя тяхното включване е очевидно.
109. Това тълкуване е в съответствие и с факта, че цифровите копия на защитеното съдържание, което е предмет на главното производство, са технически необходими, за да се осигури достъп на обществеността до това съдържание. Действията по възпроизвеждане и разпространение или предоставяне на разположение на обществеността, които се извършват по време на качването на защитено съдържание на онлайн платформа, представляват част от единен процес, който започва веднага щом потребителят натисне бутона за качване. Тъй като целта на този процес в крайна сметка е споделянето онлайн на защитеното съдържание с обществеността, ми се струва, както вече обясних в предходния раздел, че първите действия (действията по възпроизвеждане) са спомагателни по отношение на вторите (действията по разпространение или предоставяне на разположение на обществеността)(66).
110. От това следва, че в рамките на специалния режим на отговорност, установен с член 17 от Директива 2019/790, създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са технически необходими, за да се предостави на обществеността достъп до това съдържание, според мен не може да зависи от разрешение, различно от разрешението, което доставчиците на такива услуги трябва вече да са получили по силата на параграф 1 от този член.
В.      По необходимостта ползвателите на онлайн услуги за споделяне на съдържание да получат отделно разрешение за създаването на цифрови копия на сървърите на доставчиците на услуги (въпроси 2 и 3)
111. С втория и третия въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали потребителите на онлайн услуги за споделяне на съдържание трябва сами да получат разрешение за създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги, когато такива копия са технически необходими, за да се осигури публичен достъп до това съдържание. По-конкретно запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 17, параграф 2 от Директива 2019/790 се прилага в този случай. В тази разпоредба се посочва, че „когато доставчик на онлайн услуга за споделяне на съдържание получи разрешение, например чрез сключването на лицензионно споразумение, това разрешение обхваща също така действия, извършвани от ползватели на услугите, попадащи в обхвата на член 3 от Директива [2001/29], когато те не действат на търговска основа или когато тяхната дейност не генерира значителни приходи“(67).
112. Както вече посочих в точка 97 по-горе, създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание се инициира от ползвателите на тези услуги, когато те натиснат бутона за качване на въпросното съдържание. Следователно трябва да се счита, че тези ползватели извършват не само действие по публично разгласяване по смисъла на член 3 от Директива 2001/29, но и действие по възпроизвеждане по смисъла на член 2 от тази директива.
113. Ако член 17, параграф 1 от Директива
2019/790 не обхващаше създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на онлайн съдържание, според мен биха се приложили по аналогия мотивите на Съда от решение YouTube и Cyando, посочени в точка 88 по-горе. Оттук следва, че защитеното съдържание трябва да се разглежда като качено на съответната платформа не от оператора, а от потребителите, които следователно биха били длъжни сами да получат разрешение за създаването на такива цифрови копия.
114. Въпреки това по причините, изложени в предходния раздел, считам, че разрешението, което доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание трябва да получат по силата на член 17, параграф 1 от Директива 2019/790 за целите на разгласяването или предоставянето на публично разположение на защитено съдържание, по необходимост обхваща създаването на цифрови копия на това съдържание на сървърите на тези доставчици, когато такива копия са технически необходими за тази цел, като това се отнася и за член 17, параграф 2 от тази директива. С други думи, посочената разпоредба урежда въпроса за отговорността на ползвателите на онлайн услуги за споделяне на съдържание не само за действията, попадащи в приложното поле на член 3 от Директива 2001/29 (а именно действията по разгласяване или предоставяне на публично разположение на защитено съдържание), но и за действията по възпроизвеждане, състоящи се в изготвянето на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са технически необходими за извършването на тези действия.
Г.      По възможността носителите на права да поверят управлението на изключителните си права на основание членове 2 и 3 от Директива 2001/29 на отделни организации за колективно управление на авторски права (въпрос 4)
115. С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали по силата на член 4, член 5, член 16, параграфи
1 и 2 от Директива 2014/26 правоносителите могат да предоставят, за целите на лицензиране на основание член 17, параграфи 1 и 2 от Директива 2019/790, правото на възпроизвеждане, предвидено в член 2 от Директива 2001/29, от една страна, и правото на публично разгласяване, предвидено в член 3 от същата директива, от друга страна, поотделно и независимо едно от друго, като в резултат на това тези права могат да се управляват от различни организации за колективно управление.
116. Този въпрос отразява разглеждания в главното производство случай, при който, от една страна, Austro-Mechana отговаря за управлението на правото на възпроизвеждане на правоносителите по силата на член 2 от Директива 2001/29, а от друга страна, AKM отговаря за управлението на правото им на разгласяване или предоставяне на публично разположение по силата на член 3 от тази директива. Така запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали такова „разпределение на труда“ е съвместимо с Директива 2014/26, която урежда колективното управление на авторските и сродните им права.
117. С оглед на съображенията, изложени в предходните раздели, считам, че не е необходимо да се отговаря на този въпрос. Ако обаче Съдът се отклони от тази гледна точка и по същество прецени, че доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание са длъжни, първо, да получат лицензия за публичното разгласяване на защитено съдържание, публикувано онлайн от потребителите, съгласно член 17, параграф 1 от Директива 2019/790 във връзка с член 3 от Директива 2001/29 и второ, да получат разрешение за възпроизвеждане (цифрови копия), извършено на техните сървъри, с цел предоставяне на това съдържание на публично разположение съгласно член 2 от Директива 2001/29, ще разгледам накратко този въпрос от съображения за изчерпателност.
118. Както отбелязват жалбоподателите, Директива
2014/26 се основава на принципа на самостоятелност при избора. В съображение 19 от посочената директива се посочва, че „колективното управление на авторски и сродни права следва да предполага, че носителят на права има възможност свободно да избира организация за колективно управление на авторски права, на която да възложи управлението на своите права, били те права за разгласяване пред публика или права за възпроизвеждане […]“. По същия начин член 5, параграф 2 от Директива
2014/26 предвижда, че „[н]осителите на авторски права имат правото да оправомощават избрана от тях организация за колективно управление на [техните] права[…]“(68).
119. Член 5, параграф 7 от Директива 2014/26 освен това предвижда, че „[в] случаите, в които носител на авторски права оправомощава организация за колективно управление на авторски права да управлява неговите права, той дава изрично съгласие за всяко право, категория права или вид произведения и други обекти, за чието управление той оправомощава организацията за колективно управление на авторски права“. С оглед на тази разпоредба организация за колективно управление на авторски права по принцип не може да договаря от името на носител на права лицензионен договор, който обхваща не само правото на публично разгласяване, но и правото на възпроизвеждане, освен ако този носител на авторски права не е дал изричното си и конкретно съгласие за последното право.
120. Според мен от това следва, че носителите на права могат да поверят управлението на правото им на възпроизвеждане по член 2 от Директива 2001/29 на една организация за колективно управление на авторски права и управлението на правото им на публично разгласяване или предоставяне на публично разположение съгласно член 3 от тази директива на друга организация.
121. При това положение, ако Съдът възприеме предложеното от мен разрешение по първите три въпроса, от това би следвало, че в специфичния контекст на качването онлайн на защитено съдържание на платформи за онлайн споделяне на съдържание единствено организацията за колективно управление на авторски права, натоварена с управлението на правото на разгласяване или предоставяне на публично разположение на съответния притежател, би могла да договори лиценз или разрешение за това право. Такъв лиценз или разрешение по необходимост обхваща и правото на възпроизвеждане, защитено с член 2 от Директива 2001/29, доколкото това право се упражнява върху цифровите копия на защитено съдържание, направени на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, и е технически необходимо, за да се предостави това съдържание на публично разположение.
Д.      Заключителни бележки
122. Бих искал да завърша анализа си, като припомня, че съгласно член 17, параграф 4 от Директива 2019/790, когато не е предоставено разрешение съгласно член 17, параграф 1 от тази директива, доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание все пак могат да бъдат освободени от отговорност за неразрешените действия по разгласяване и предоставяне на публично разположение на защитено съдържание, при условие че са изпълнени определени кумулативни условия. Тези условия включват съгласно член 17, параграф 4, букви б) и в) от Директива 2019/790 задължението по-конкретно да се докаже, че тези доставчици на услуги са положили всички възможни усилия, за да гарантират, че съответното съдържание е недостъпно, и да предотвратят бъдещо качване на същото на техните платформи, което на практика предполага използването на автоматизирани инструменти за филтриране(69).
123. С оглед на съображенията, изложени по същество в точка 94 по-горе, считам, че това изключение се отнася и за създаването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на услуги за споделяне на съдържание в интернет, когато такива копия са технически необходими, за да се осигури публичен достъп до това съдържание. При тези обстоятелства обаче задължението за полагане на всички възможни усилия според мен налага на доставчиците на услуги да премахнат всяко цифрово копие от съответния файл на своите сървъри веднага щом автоматизираните инструменти за филтриране установят, че този файл нарушава авторското право или сродните му права.
V.      Заключение
124. По изложените съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, отправени от Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия), както следва:
„1)      Член 2 от Директива 2001/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 година относно хармонизирането на някои аспекти на авторското право и сродните му права в информационното общество
трябва да се тълкува в смисъл, че създаването на цифрови копия на произведения или други обекти на компютърните сървъри на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са технически необходими, за да се предоставят на публично разположение тези произведения или други обекти на онлайн платформите, експлоатирани от тези доставчици на услуги, представлява „възпроизвеждане“, попадащо в обхвата на защитеното с тази разпоредба изключително право на възпроизвеждане. Изключението за „временни действия на възпроизвеждане […], които имат преходен или инцидентен характер [и] представляват неразделна и съществена част от технологичния процес“, предвидено в член 5, параграф 1 от посочената директива, не се прилага.
2)      Член 17, параграф 1 от Директива
(ЕС)
2019/790 на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година относно авторското право и сродните му права в цифровия единен пазар и за изменение на директиви 96/9/ЕО и 2001/29/ЕО
трябва да се тълкува в смисъл, че се прилага за създаването на цифрови копия на произведения или други обекти на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание, които са технически необходими, за да се предоставят на публично разположение тези произведения или други обекти. Разрешението, което тези доставчици трябва да получат по силата на тази разпоредба, за да разгласяват или предоставят на публично разположение авторски произведения или други обекти на авторско право, по необходимост обхваща и изготвянето на такива цифрови копия, за което не може да се изисква отделно разрешение.
3)      Член 17, параграф 2 от Директива 2019/790
трябва да се тълкува в смисъл, че разрешението, получено от доставчиците на услуги за споделяне на съдържание в интернет съгласно член 17, параграф 1 от посочената директива, обхваща също и извършвани от ползвателите на услугите действия —
които попадат в обхвата на член 2 от Директива 2001/29
и са технически необходими, за да се предостави на обществеността достъп до произведения или други обекти на авторското право —
ако тези ползватели не действат на търговска основа или ако дейността им не генерира значителни приходи“.
1      Език на оригиналния текст: английски.
2      Вж. решение от 26 април 2022 г., Полша/Парламент и Съвет
(C‑401/19, EU:C:2022:297, наричано по-нататък „решение Полша/Парламент и Съвет“).
3      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 17 април 2019 година за изменение на директиви
96/9/ЕО и 2001/29/ЕО (ОВ L 130, 2019 г., стр. 92).
4      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2001 г. (ОВ L 167, 2001 г., стр. 10; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 230).
5      Вж. Директива 2014/26/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 февруари 2014 година относно колективното управление на авторското право и сродните му права и многотериториалното лицензиране на правата върху музикални произведения за използване на вътрешния пазар (ОВ L 84, 2014 г., стр. 72).
6      Директива на Европейския парламент и на Съвета от 8 юни 2000 година за някои правни аспекти на услугите на информационното общество, и по-специално на електронната търговия на вътрешния пазар (Директива за електронната търговия) (ОВ L 178, 2000 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 29, стр. 257).
7      Курсивът е мой.
8      Пак там.
9      Вж. Съобщение на Комисията, Насоки във връзка с член 17 от Директива
2019/790 относно авторското право в цифровия единен пазар, COM(2021) 288 final.
10      Вж. съображения
4 и 10 от Директива
2001/29. Освен това съображение 9 от Директивата предвижда, че „[в]сяка хармонизация на авторското право и сродните му права трябва да се основава на висока степен на закрила, тъй като такива права са основни за интелектуалното творчество“, а съображения 12 и 22 съответно предвиждат, че „[а]декватната защита на произведенията, обект на авторското право и обектите на сродните му права, е също от голямо значение от културна гледна точка“ и че „[ц]елта за оказване на адекватна подкрепа на разпространението на културата не трябва да бъде постигната, като се жертва строгата закрила на правата“.
11      Това е така, освен ако не се прилага изключение или ограничение на авторското право. Повечето от тези изключения и ограничения са изброени в член 5 от Директива 2001/29.
12      Вж. „Работен документ на службите на Комисията, Оценка на въздействието на модернизирането на правилата на ЕС в областта на авторското право“ (SWD(2016) 301 final), част 1/3, стр. 137—142, и заключението на генерален адвокат Saugmandsgaard Øe по съединени дела YouTube и Cyando (C‑682/18 и C‑683/18, EU:C:2020:586, т. 67—70).
13      Вж. Предложение на Комисията за директива на Европейския парламент и на Съвета относно авторското право в цифровия единен пазар (COM(2016) 593 final) (наричано по-нататък „предложението за директива“), стр. 3. Вж. също Grisse, K. After the Storm —
Examining the Final Version of Article 17 of the New Directive 2019/790. —
Journal of Intellectual Property Law & Practice (2019) vol. 14. No. 11, 2019 г., р. 887—899.
14      Вж. решение от 22 юни 2021 г., YouTube и Cyando (C‑682/18 и C‑683/18, EU:C:2021:503, т. 106 и цитираната съдебна практика, наричано по-нататък „решението YouTube и
Cyando“).
15      Вж. обяснителния меморандум към предложението за директива, в който Комисията посочва, че целта на предложението е да адаптира правилата, предвидени в Директива
2001/29, към развитието на цифровите технологии (стр. 2 и 3).
16      Преди приемането на Директива
2019/790 операторът на платформа за споделяне на видеоклипове или платформа за съхраняване и споделяне на файлове, на която потребителите могат незаконно да предоставят на публично разположение защитено съдържание, не извършва „публично разгласяване“ на това съдържание по смисъла на член 3, параграф 1 от Директива 2001/29, освен ако извън рамките на самото предоставяне на платформата на разположение, той допринася за предоставянето на публичен достъп до посоченото съдържание в нарушение на авторското право (вж. решение YouTube и Cyando, т. 102).
17      За останалото вж. член 1, параграф 2 от Директива 2019/790, който предвижда, че с изключение на определени случаи, тази директива не засяга по никакъв начин съществуващите правила, съдържащи се в понастоящем действащите в тази област директиви в областта на авторското право или сродните му права.
18      Вж. съображения
2 и 3 от Директива
2019/790.
19      Вж. съображения 61 и 66 от тази директива. Вж. също Dusollier, S. The 2019 Directive on Copyright in the Digital Single Market: Some Progress, a Few Bad Choices, and an Overall Failed Ambition. —
Common Market Law Review, vol. 57, 2020, р. 1008 sq., и Rosati, E. Article 17 —
Use of Protected Content by Online Content-sharing Service Providers’, Copyright in the Digital Single market: Article-by-Article Commentary to the Provisions of Directive 2019/790. Oxford University Press, 2021, р. 334
sq.
20      Вж. член 2, точка 6, второ изречение от Директива 2019/790, което съдържа неизчерпателен списък на доставчиците на услуги, за които член 17 от същата директива не се прилага.
21      По-конкретно, тъй като член 17 от Директива 2019/790 не се отнася до създаването на цифрови копия във връзка с други онлайн дейности, като например предоставянето на защитено съдържание в търсачки и чрез генеративен изкуствен интелект, тези копия не попадат в обхвата на настоящото заключение. В тази връзка отбелязвам, че пред Съда е висящо дело (C‑250/25, Like Company), което се отнася, наред с другото, до въпроса дали процесът на обучение на чатбот, базиран на голям езиков модел (LLM), представлява „действие по възпроизвеждане“ по смисъла на член 2 от Директива
2001/29, когато този LLM е изграден въз основа на наблюдение и съпоставяне на модели, което позволява на модела да се научи да разпознава езикови модели.
22      Що се отнася до действията по възпроизвеждане, извършвани от потребители на интернет услуги в по-общ план, вж. например заключението на генерален адвокат Szpunar по дело Stichting de Thuiskopie (C‑496/24, EU:C:2025:749) относно произведения, предоставяни за офлайн ползване на абонатите на интернет услуга за стрийминг по заявка и запаметени в паметта на устройството на абонатите.
23      Както обясни австрийското правителство, доставчиците на услуги за споделяне на съдържание в интернет обикновено създават допълнителни копия на файла на сървъри, разположени на различни географски места, за да осигурят достатъчно бърз достъп за всички потребители.
24      В тази връзка вж. решения от 16 юли 2009 г., Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, т. 51), от 24 март 2022 г., Austro-Mechana (C‑433/20, EU:C:2022:217, т. 16—18 и цитираната съдебна практика, наричано по-нататък „решението Austro-Mechana“), както и от 11 септември 2014 г., Eugen Ulmer (C‑117/13, EU:C:2014:2196, т. 52 и 53).
25      Вж.: https://www.wipo.int/wipolex/en/text/295456. На 20 декември 1996 г. СОИС приема Договора на СОИС за авторското право и Договора на СОИС за изпълненията и фонограмите („Договорът за изпълненията и фонограмите“). Тези договори са одобрени от името на Европейската общност с Решение 2000/278/ЕО на Съвета от 16 март 2000 година относно одобрението от името на Европейската общност на Договора на СОИС за авторското право и Договора на СОИС за изпълненията и фонограмите (ОВ L 89, 2000 г., стр. 6; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 20, стр. 212) и влизат в сила по отношение на Съюза на 14 март 2010 г.
26      Споразумение, включено в приложение 1 А към Споразумението за създаване на Световната търговска организация (СТО), подписано в Маракеш на 15 април 1994 г. и одобрено с Решение 94/800/ЕО на Съвета от 22 декември 1994 година относно сключването от името на Европейската общност, що се отнася до въпроси от нейната компетентност, на споразуменията, постигнати на Уругвайския кръг на многостранните преговори (1986—1994 г.) (ОВ L 336, 1994 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 10, стр. 3).
27      Вж. решения от 13 ноември
2018 г.,
Levola Hengelo (C‑310/17, EU:C:2018:899, т. 38 и цитираната съдебна практика), и от 12 септември 2019 г., Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, т. 41 и цитираната съдебна практика).
28      Курсивът е мой.
29      Освен това въпросните действия трябва да отговарят и на условията, предвидени в член 5, параграф 5 от посочената директива (вж. решение от 5 юни 2014 г., Public Relations Consultants Association, C‑360/13, EU:C:2014:1195, т. 53 и цитираната съдебна практика).
30      Вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 162 и 163 и цитираната съдебна практика).
31      Вж. решение от 4 октомври 2011 г., Football Association Premier League и др. (C‑403/08 и C‑429/08, EU:C:2011:631, т. 180).
32      Вж. решение от 5 юни 2014 г., Public Relations Consultants Association (C‑360/13, EU:C:2014:1195, т. 63).
33      Решение от 7 август 2018 г. (C‑161/17, EU:C:2018:634).
34      Вж. решение Austro-Mechana, точка 32.
35      Вж. в този смисъл решение Renckhoff, точка 29 и цитираната съдебна практика.
36      Вж. точка 27 по-горе.
37      Вж. стр. 6 от Насоките на Комисията във връзка с член 17 от Директива 2019/790. Курсивът е мой.
38      Пак там.
39      Вж. стр. 1 от този документ, където се посочва, че той „не е правно обвързващ […] и с него се изпълнява мандатът, даден на Комисията от законодателя на Съюза по силата на член 17, параграф 10 [от Директива 2019/790]“.
40      2016/0280 (COD).
41      Курсивът е мой. Неофициален превод.
42      Запитани по време на съдебното заседание, заинтересованите страни не успяха да дадат никакво обяснение.
43      Курсивът е мой.
44      Бих добавил, че член 17, параграф 3 от Директива 2019/790 се позовава на ограничението на отговорността, установено в член 14, параграф 1 от Директива
2000/31. Както вече обясних в точка 47 по-горе, последната разпоредба се отнася за „хостинг“, тоест за „услуга на информационното общество […], която се състои в съхраняването на информация, предоставена от получател на услугата“ (курсивът е мой). И в този случай според мен законодателят на Съюза не би се позовал в член 17 от Директива 2019/790 на разпоредба (член 14, параграф 1 от Директива 2000/31), която се отнася до дейността по „съхраняване“, ако тя не означава, че създаването и съхраняването на цифрови копия на защитено съдържание на сървърите на доставчиците на онлайн услуги за споделяне на съдържание са релевантни с оглед на специфичния режим на отговорност, установен с тази разпоредба.
45      Курсивът е мой.
46      Вж. съображение 61 от Директива 2019/790. В него също се посочва, че „тъй като свободата на договаряне не следва бъде засегната […], правоносителите не следва да бъдат задължени да дават разрешение или да сключват лицензионни споразумения“.
47      Вж. съображение 3 от Директива 2019/790.
48      Вж. също съображение 6 от Директива 2019/790.
49      Курсивът е мой. В това съображение се посочва също, че „[н]а потребителите следва да се позволява да качват и да предоставят достъп до съдържание, генерирано от потребители за конкретните цели на цитиране, критика, рецензиране, карикатура, пародия или имитация“.
50      Вж. точка 39 по-горе.
51      Точки 71, 80 и 85.
52      Точки 107—109.
53      Член 15 от Директива 2000/31 е със следния текст: „Държавите членки не налагат общо задължение на доставчиците при предоставянето на услугите по [член 14] да контролират информацията, която пренасят или съхраняват, нито общо задължение да търсят активно факти или обстоятелства за незаконна дейност“.
54      Вж. заключението на генерален адвокат Saugmandsgaard Øe по дело Полша/Парламент и Съвет (C‑401/19, EU:C:2021:613, т. 48).
55      Пак там, точка 53, в която генералният адвокат обяснява, че при приемането на член 17 от Директива
2019/790 законодателят на Съюза е счел, че системата за наблюдение, установена с членове
14 и 15 от Директива
2000/31, създава прекомерна тежест за правоносителите, тъй като не им позволява ефективно да контролират използването на техните произведения и други закриляни обекти. Това се дължи най-вече на факта, че съдържанието често бива качвано отново онлайн малко след премахването им, което принуждава правоносителите да подават нови и нови уведомления.
56      Вж. решение Полша/Парламент и Съвет, точки 53 и 54.
57      Курсивът е мой.
58      Вж. съображения 9, 12 и 22 от Директива
2001/29, както и съображения 4 и 10 от същата. Тази цел е посочена и в съображения 2 и 3 от Директива 2019/790.
59      Вж. по-специално решения от 3 септември 2014 г., Deckmyn и Vrijheidsfonds (C‑201/13, EU:C:2014:2132, т. 26), и от 29 юли 2019 г., Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, т. 38, 42, 43 и 54).
60      Вж. решение Полша/Парламент и Съвет, точка 45. Когато каченото съдържание представлява художествено изразяване на потребителя, публикуването му попада в обхвата на свободата на изкуствата, гарантирана в член 13 от Хартата.
61      Вж. заключението на генерален адвокат Saugmandsgaard Øe по дело Полша/Парламент и Съвет (C‑401/19, EU:C:2021:613, т. 74 и цитираната съдебна практика).
62      Вж. решение от 29 юли 2019 г., Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2019:623, т. 73 и цитираната съдебна практика). Следователно съгласно член 52, параграф 3 от Хартата тези две разпоредби трябва да се разбират в смисъл, че имат едно и също значение и поне едно и също приложно поле, освен ако правото на Съюза не предвижда по-широка защита. От това следва, че член 11 от Хартата трябва да се тълкува в светлината на член 10 от ЕКПЧ и на практиката на Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „ЕСПЧ“).
63      В това отношение вж. решение на ЕСПЧ от 1 декември 2015 г. по дело Cengiz и др. с/у Турция, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, § 52 и цитираната съдебна практика; ЕСПЧ, 23 юни 2020 г., Vladimir Kharitonov с/у Русия, CE:ECHR:2020:0623JUD001079514, § 33 и цитираната съдебна практика. И двете решения са цитирани в решение Полша/Парламент и Съвет, точка 46.
64      Вж. по-специално ЕСПЧ, 1 декември 2015 г., Cengiz и др. с/у Турция, CE:ECHR:2015:1201JUD004822610, § 51 и
52.
65      Вж. по-специално решение от 27 март 2014 г., UPC Telekabel Wien (C‑314/12, EU:C:2014:192, т. 61 и цитираната съдебна практика).
66      Разбира се, това не означава, че правото на възпроизвеждане е по-малко важно от правото на разпространение или предоставяне на обществеността. Както обясних в раздел А по-горе, онлайн споделянето на защитено съдържание с обществеността без разрешението на съответния правоносител(и) води до отделни нарушения на тези различни права.
67      Вж. също точка 42 по-горе.
68      Курсивът е мой.
69      Вж. точка 91 по-горе.