62005CJ0062
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
18 октомври 2007 година (
*1
)
„Обжалване — Регламент (ЕИО) № 1430/79 — Опрощаване на вносни мита — Товар с цигари, предназначен за Испания — Измама, извършена в рамките на транзитна операция в Общността“
По дело C-62/05 P
с предмет жалба на основание член 56 от Статута на Съда, подадена на 10 февруари 2005 г.,
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, в ликвидация, установено в Триест (Италия), за което се явява адв. G. Leone, avvocato,
Livio Danielis, с местожителство в Триест, за когото се явява адв. G. Leone, avvocato,
Domenico D’Alessandro, с местожителство в Триест, за когото се явява адв. G. Leone, avvocato,
жалбоподатели,
като другата страна в производството е:
Комисия на Европейските общности, за която се явяват г-н X. Lewis, в качеството на представител, подпомаган от адв. G. Bambara, avvocato, със съдебен адрес в Люксембург,
ответник в първоинстанционното производство,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: г-н P. Jann, председател на състав, г-н A. Tizzano, г-н R. Schintgen, г-н A. Borg Barthet (докладчик) и г-н M. Ilešič, съдии,
генерален адвокат: г-н D. Ruiz-Jarabo Colomer,
секретар: г-жа Lynn Hewlett, главен администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 30 ноември 2006 г.,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 16 януари 2007 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, в ликвидация (наричано по-нататък „Nordspedizionieri“), Livio Danielis и Domenico d’Alessandro искат отмяна на Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 14 декември 2004 г. по дело Nordspedizionieri di Danielis Livio и др./Комисия (T-332/02, Recueil, стр. II-4405, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“).
Правна уредба
2
Митническото законодателство на Общността предвижда възможност за цялостно или частично възстановяване на платените вносни или износни мита или за опрощаване на определено митническо задължение. Приложимите в настоящия случай условия за опрощаването на митата са определени в член 13 от Регламент (ЕИО) № 1430/79 на Съвета от 2 юли 1979 година за възстановяване или опрощаване на вносни или износни сборове (OВ L 175, стр. 1), изменен с Регламент (ЕИО) № 3069/86 на Съвета от 7 октомври 1986 година (OВ L 286, стр. 1, наричан по-нататък „Регламент № 1430/79“).
3
Член 13, параграф 1, първа алинея от Регламент № 1430/79 предвижда:
„1.   Възстановяване или опрощаване на вносни мита се извършва в особени случаи […], които произтичат от обстоятелства, които не предполагат въвеждане в заблуждение или явна небрежност от страна на заинтересованото лице.“ [неофициален превод]
4
Съгласно член 36 от Регламент (ЕИО) № 222/77 на Съвета от 13 декември 1976 година относно транзита в Общността (OВ L 38, стр. 1):
„1.   Когато е установено, че по време на или във връзка с транзитна операция в Общността в определена държава-членка е извършено нарушение или незаконосъобразно действие, събирането на митата и другите вземания, които евентуално са изискуеми, се извършва от тази държава-членка в съответствие със законовите, подзаконовите и административните ѝ разпоредби, без да се изключва възможността за наказателно преследване.
2.   Ако мястото на нарушението или на незаконосъобразното действие не може да бъде установено, същото се счита за извършено:
a)
когато по време на транзитна операция в Общността нарушението или незаконосъобразното действие е установено в транзитно митническо учреждение, което се намира на вътрешна граница: в държавата-членка, която превозното средство или стоките току-що са напуснали;
б)
когато по време на транзитна операция в Общността нарушението или незаконосъобразното действие е установено в транзитно митническо учреждение по смисъла на член 11, буква г), второ тире: в държавата-членка, към която принадлежи това митническо учреждение;
в)
когато по време на транзитна операция в Общността нарушението или незаконосъобразното действие е установено на територията на държава-членка извън транзитно митническо учреждение: в държавата-членка, в която е направена констатацията;
г)
когато пратката не е представена в получаващото митническо учреждение: в последната държава-членка, на чиято територия е установено, че са навлезли превозното средство или стоките предвид удостоверенията за транзитно преминаване;
д)
когато нарушението или незаконосъобразното действие е установено след приключване на транзитната операция в Общността: в държавата-членка, в която е направена констатацията.“ [неофициален превод]
5
Член 1 от Споразумението за взаимно административно сътрудничество за предотвратяване и наказване на митническите измами, сключено на 10 ноември 1965 г. между Република Италия и Социалистическа федеративна република Югославия (наричано по-нататък „Споразумението за сътрудничество“), предвижда:
„При условията, предвидени в настоящото споразумение, митническите административни органи на договарящите страни си оказват взаимно сътрудничество с оглед предотвратяване, откриване и наказване на нарушенията на съответните им митнически режими.“
6
Съгласно член 4 от това споразумение:
„Митническата администрация на всяка от договарящите страни осъществява специален надзор в зоната под нейна компетентност, по собствена инициатива или по искане на митническата администрация на другата страна:
[…]
—
за да се гарантира защитата на митническите и данъчните интереси на съответните страни, всяка от двете митнически администрации се стреми основно стоките, изнасяни от нейна територия, да не бъдат обект на контрабанда във финансова вреда на другата договаряща страна.
При поискване се извършва особен надзор върху износа на стоки, облагани с високи и специфични данъчни тежести на територията на другата договаряща страна.“
Обстоятелства в основата на спора
7
На 30 октомври 1991 г. Nordspedizionieri, съставено от митнически агенти, със седалище в Триест, подава в митническото учреждение на Fernetti декларация за външен транзит в Общността на картонени опаковъчни кутии с произход от Словения, предназначени за Испания. На 5 и 16 ноември 1991 г. Nordspedizionieri подава други две декларации за транзит в Общността, подобни на тази от 30 октомври.
8
Малко след приключването на митническите формалности за третата транзитна операция директорът на митническото учреждение на Fernetti иска от Guardia di Finanza (финансова полиция) да провери съдържанието на товара. Въпросният камион, който вече бил напуснал митническата зона, е преследван и е спрян след няколко километра, след което е върнат в граничната митническа служба. Проверката му показва, че картонените опаковъчни кутии не са празни, както посочва транзитната декларация, а пълни с цигари. Шофьорът на камиона е задържан, а камионът и товарът, както и документите, намерени в притежание на шофьора, са конфискувани.
9
Разследването, водено от италианските митнически органи със сътрудничеството на словенските власти, установява, че шофьорът на камиона е участвал в три други подобни операции за контрабанда на цигари, като е използвал транзитните декларации от 30 октомври 1991 г. и 5 ноември 1991 г., попълнени от Nordspedizionieri. В рамките на разследването на въпросните операции за извършване на контрабанда италианските власти откриват склад, съдържащ незаконно внесените стоки, в който при претърсване на 8 април 1992 г. откриват 8010 kg цигари, които са конфискувани.
10
На 16 октомври 1992 г., в качеството си на главно задължено лице за транзита в Общността за операциите от 30 октомври 1991 г. и 5 ноември 1991 г., жалбоподателите получават от Службата по приходите на Главното митническо учреждение на Триест нареждане за плащане на сумата от 2951462300 ITL [италиански лири] за митата, с които се облагат чуждестранните тютюневи изделия, незаконно внесени и пуснати за употреба на митническата територия на Общността. Във връзка с товара от 16 ноември 1991 г. на жалбоподателите не е наложено никакво мито, тъй като той е бил задържан от италианските митнически органи, преди да бъде пуснат за употреба.
11
На 14 ноември 2000 г. жалбоподателите подават пред службите на Комисията на Европейските общности молба за опрощаване на митата. Тази молба е подкрепена от италианските власти, които през месец юни 2001 г. подават в Комисията молба за опрощаване на митата в размер на 497589687 ITL.
12
На 28 юни 2002 г. Комисията приема решение REM 1401 (наричано по-нататък „спорното решение“), с което отхвърля тази молба. Тя прави заключението, че в случая не е налице особен случай, произтичащ от обстоятелства, които не предполагат въвеждане в заблуждание или явна небрежност от страна на жалбоподателите по смисъла на член 13 от Регламент № 1430/79, и следователно опрощаването на вносните мита не е обосновано.
Жалбата пред Първоинстанционния съд и обжалваното съдебно решение
13
На 30 октомври 2002 г. жалбоподателите подават жалба срещу спорното решение в секретариата на Първоинстанционния съд.
14
Те изтъкват две правни основания в подкрепа на искането си за отмяна на това решение.
15
Първото правно основание е изведено от множество фактически грешки, съдържащи се в спорното решение, докато второто правно основание е изведено от твърдяното съществуване на особен случай и липсата на въвеждане в заблуждение и явна небрежност по смисъла на член 13 от Регламент № 1430/79. Жалбоподателите искат при условията на евентуалност частично опрощаване на митата.
16
Относно първото правно основание Първоинстанционният съд установява, от една страна, че спорното решение не е опорочено от каквато и да е фактическа грешка при описването на начина, по който се е състояла проверката на товара. От друга страна, той обявява за недопустимо оплакването, основано на твърдяната грешка в размера на поисканото опрощаване, с мотива че компетентността за изчисляване на тази сума принадлежи изключително на националните власти.
17
По отношение на второто правно основание Първоинстанционният съд напомня на първо място, че Комисията има право на преценка при прилагането на член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79, който съставлява обща клауза за справедливост. Първоинстанционният съд посочва също, че за неговото прилагане се изискват две кумулативни условия: i) съществуването на особен случай и ii) липсата на въвеждане в заблуждение и явна небрежност от страна на съответния икономически оператор.
18
Що се отнася до съществуването на особен случай, Първоинстанционният съд приема, че жалбоподателите не са доказали, че италианските власти са знаели предварително за операциите за контрабанда на цигари. Той отхвърля също така довода на жалбоподателите, че контрабандната дейност, на която са жертва, надхвърля търговските рискове, присъщи на тяхната професионална дейност. Преди да направи заключение, че митническите органи не са допуснали тежко неизпълнение на задълженията си, Първоинстанционният съд установява, от една страна, че те не са били длъжни да извършват физически контрол на всички преминаващи границата превозни средства, и от друга страна, че Споразумението за сътрудничество не е задължавало словенските митнически органи да уведомяват незабавно италианските власти за всички превозни средства с тютюн, които напускат територията им с местоназначение Италия.
19
Първоинстанционният съд приема освен това, че твърдяната от жалбоподателите невъзможност да се провери камионът не представлява обстоятелство, което може да постави жалбоподателите в изключително положение в сравнение с другите икономически оператори, и следователно не позволява да се обоснове особен случай по смисъла на член 13 от Регламент № 1430/79 (Решение от 7 септември 1999 г. по дело De Haan, C-61/98, Recueil, стр. I-5003, точка 52). Що се отнася до претеглянето на интересите в настоящия случай, Първоинстанционният съд счита, че Комисията не се е ограничила само да изключи приложението на член 13 от Регламент № 1430/79, а е разгледала и дали обстоятелствата в случая представляват търговски риск, който обикновено се поема от митническите агенти, като е направила заключение, че тези обстоятелства не надхвърлят обикновения търговски риск за тази дейност.
20
Първоинстанционният съд стига до заключението, че жалбоподателите не са доказали, че Комисията е допуснала явна грешка в преценката, като е приела, че обстоятелствата по делото не съставляват особен случай. Тъй като липсва особен случай, не е счетено за необходимо да се разглежда второто условие относно липсата на въвеждане в заблуждение и явна небрежност. Поради това Първоинстанционният съд отхвърля второто правно основание като неоснователно.
21
На последно място, Първоинстанционният съд отхвърля и молбата за частично опрощаване на митата във връзка с конфискуваните тютюневи изделия, като по-специално приема, че въпросът за погасяването на митническото задължение чрез конфискация на част от облаганата стока не попада в приложното поле на член 13 от Регламент № 1430/79.
22
Тъй като жалбата им е отхвърлена, жалбоподателите обжалват това съдебно решение на 10 февруари 2005 г.
Искания на страните
23
Жалбоподателите молят Съда:
—
да отмени спорното решение, с което Комисията приема за необосновано опрощаването на вносните мита в размер на 497589687 ITL,
—
да постанови, обратно, че съгласно член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79 опрощаването на митата е допустимо в случая, доколкото в полза на жалбоподателите съществуват особени обстоятелства, които не предполагат каквато и да било небрежност или въвеждане в заблуждение,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски както по първоинстанционното производство, така и по настоящото производство пред Съда.
24
Ответникът моли Съда:
—
да отхвърли изцяло жалбата, подадена от жалбоподателите,
—
да осъди жалбоподателите да понесат направените от тях съдебни разноски и тези, направени от Комисията, както в хода на първоинстанционното производство, така и пред Съда.
По жалбата
25
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват четири правни основания.
По първото правно основание
26
Като се основават на член 36, параграф 3 от Регламент № 222/77, жалбоподателите оспорват съществуването на митническото задължение, тъй като не били изпълнени всички условия за възникването на това задължение, и по-конкретно условието, произтичащо от съдебната практика, свързано с уведомяването на задълженото лице (Решение от 21 октомври 1999 г. по дело Lensing & Brockhausen, C-233/98, Recueil, стр. I-7349, точка 31 и Решение от 20 януари 2005 г. по дело Honeywell Aerospace, C-300/03, Recueil, стр. I-689, точка 26). Съдът следвало служебно да установи липсата на това предварително условие за събиране на митническото задължение, тъй като самият Първоинстанционен съд не го е установил служебно.
27
Комисията твърди, че това правно основание е недопустимо, доколкото не е изложено пред Първоинстанционния съд.
28
Съгласно постоянната съдебна практика да се позволи на страна да изтъкне за първи път пред Съда правно основание, което не е изтъкнала пред Първоинстанционния съд, би означавало да ѝ се позволи да сезира Съда, чиито правомощия в сферата на обжалването са ограничени, със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Първоинстанционния съд. В рамките на обжалването правомощията на Съда се свеждат до преценка на правното решение, дадено във връзка с изложените пред Първоинстанционния съд правни основания (виж по-специално Решение от 26 октомври 2006 г. по дело Koninklijke Coöperatie Cosun/Комисия, C-68/05 P, Recueil, стр. I-10367, точка 96 и Решение от 27 февруари 2007 г. по дело Gestoras Pro Amnistía и др./Съвет, C-354/04 P, Сборник, стр. І-1579, точка 30).
29
В настоящото дело следва да се констатира, че макар по съображения, чужди на разглежданото правно основание, жалбоподателите да са оспорили пред Първоинстанционния съд точния размер на митническото задължение, те никога не са изтъквали пред него довод относно самото съществуване на това задължение.
30
Освен това, що се отнася до твърдението на жалбоподателите, че това правно основание е от обществен ред, следва да се напомни, че целта на разпоредбата на член 13 от Регламент № 1430/79 е единствено да позволи освобождаване на икономическите оператори от заплащане на дължимите от тях мита, когато са изпълнени определени особени условия и при липсата на небрежност или въвеждане в заблуждение, а не да им даде възможност да оспорват самия принцип на изискуемост на задължението (вж. по-специално Решение от 6 юли 1993 г. по дело CT Control (Rotterdam) и JCT Benelux/Комисия, C-121/91 и C-122/91, Recueil, стр. I-3873, точка 43). Следователно във връзка със спорното решение жалбоподателите могат надлежно да се позоват само на правни основания, имащи за цел да докажат в конкретния случай съществуването на особени обстоятелства, както и липсата на небрежност или въвеждане в заблуждение от тяхна страна, а не на правни основания, имащи за цел да докажат незаконосъобразност на решенията на компетентните национални органи, които ги задължават да заплатят спорните мита (вж. Решение по дело CT Control (Rotterdam) и JCT Benelux/Комисия, посочено по-горе, точка 44). Следователно не следва Първоинстанционният съд да разглежда служебно разпоредба, която не е компетентен да прилага.
31
От горното следва, че първото правно основание трябва да бъде отхвърлено като недопустимо.
По второто правно основание
32
Жалбоподателите поддържат, че като е направил неточни и непълни фактически констатации относно обстоятелствата по откриването на товара с цигари и като е изопачил доказателствата, Първоинстанционният съд е приложил неправилно член 13 от Регламент № 1430/79, що се отнася до преценката за съществуването на особен случай. В точка 29 от обжалваното съдебно решение Първоинстанционният съд се основал на неточна възстановка на фактите, доколкото е приел, че митническото учреждение на Fernetti е извършило проверката на товара, съответстващ на декларацията от 16 ноември 1991 г., чрез Guardia di Finanza, докато в действителност проверката е била извършена извън митническата зона, след като формалностите са били изпълнени и след като камионът е изминал множество километри на италианска територия. Точната последователност на фактите и съображенията, които в действителност довели до разпореждането за проверката на товара на камиона, били видни обаче от присъдата, постановена от Tribunale penale di Trieste (Италия) на 4 ноември 1998 г., с която са осъдени извършителите на въпросната контрабанда. Тази последователност била потвърдена и от писмените показания от 15 януари 2005 г. на г-н Portale, директор на митническото учреждение на Fernetti по време на събитията.
33
Комисията счита, че напротив, Първоинстанционният съд не е допуснал каквато и да било грешка при възстановката на фактите и в преценката си, както и че спорното решение не е опорочено от каквато и да било фактическа грешка, като Първоинстанционният съд е бил добре запознат с момента, в който се е състоял контролът на товара с цигари. Освен това Комисията счита, че показанията на г-н Portale съставляват ново доказателство в това производство и следователно трябва да бъдат обявени за недопустими.
34
В тази насока е достатъчно да се отбележи, че представянето на фактите във връзка с обстоятелствата по откриването на товара с цигари, извършено от Първоинстанционния съд, съвпада напълно с изложената от жалбоподателите последователност на събитията. Всъщност точка 11 от обжалваното съдебно решение гласи следното: „След приключването на митническите формалности […] на камиона е разрешено да продължи по маршрута си. Малко след това директорът на митническото учреждение на Fernetti иска от финансовата полиция при митническия склад в този район да провери товара на камиона. Камионът, който вече е бил напуснал митническата зона, е преследван и спрян от финансовата полиция няколко километра след границата.“
35
Второто правно основание, изведено от твърдение за неточност или изопачаване на фактическите констатации, е насочено срещу представяне на фактите от Първоинстанционния съд, което в действителност съвпада с онова, с което жалбоподателите искат да го заменят. Следователно това правно основание трябва да бъде отхвърлено.
По третото правно основание
36
Жалбоподателите твърдят, че Първоинстанционният съд е нарушил член 13 от Регламент № 1430/79. Те подкрепят своето правно основание с множество доводи, които според тях позволяват да се направи заключение за наличието на особен случай по смисъла на тази разпоредба, а именно:
—
че са били жертва на измама, която надхвърля търговския риск, който обичайно е свързан с тяхната дейност,
—
че Guardia di Finanza е знаела за контрабандната дейност и не се е намесила веднага, за да разруши контрабандната мрежа,
—
че те са били добросъвестни и са имали оправдани правни очаквания във връзка с получените документи,
—
че митническите органи не са проверили товарите,
—
че е било невъзможно да контролират транспортните операции и
—
че в спорното решение не е извършено претегляне на интересите в настоящия случай.
По първото оплакване
— Доводи на страните
37
Основното оплакване, което жалбоподателите формулират по ясен начин, се отнася до грешка при прилагане на правото, която Първоинстанционният съд допуснал при тълкуването на Споразумението за сътрудничество. В действителност, за разлика от посоченото в точка 79 от обжалваното съдебно решение, по силата на това споразумение словенските митнически органи имали задължението да предотвратяват контрабандните действия, като сигнализират на италианските власти за преминаването на чувствителни за фиска стоки, без което това споразумение щяло да загуби своето полезно действие.
38
Жалбоподателите се позовават многократно на Споразумението за сътрудничество, чието неправилно тълкуване се отразило върху преценката на много от доводите им. Така те изтъкват добросъвестността си по отношение на документите, които са им били предадени, и оправданите си правни очаквания във връзка с тяхната точност. Те се били доверили безусловно на изпълнението на международните задължения от страна на словенските митнически органи, които следвало да сигнализират при преминаването на чувствителни стоки. По отношение на носения от тях търговски риск те твърдят, че положението им не било подобно на това на другите митнически агенти, а само на положението на митнически агенти, които могат да се доверят на спазването на международните задължения. Твърдението, според което фактът, че дейността се извършва на границата, и невъзможността камионът да бъде проверяван не ги поставяли в извънредно положение, доколкото тези обстоятелства засягат неопределен брой оператори, било неправилно, тъй като при тази преценка Първоинстанционният съд трябвало да вземе предвид необичайното положение, дължащо се на неспазването на задължението, произтичащо от Споразумението за сътрудничество.
39
Освен това в контекста на становището си относно твърдяната осведоменост на Guardia di Finanza за контрабандната дейност, жалбоподателите поддържат, че принципът, прогласен с Решение по дело De Haan, посочено по-горе в точка 19 от настоящото решение, следвало при всички положения да се приложи в настоящия случай, тъй като словенските власти нарушили Споразумението за сътрудничество, като сами не уведомили съответните италиански власти за преминаването на товари, съдържащи цигари.
40
Комисията изтъква, че от редакцията на Споразумението за сътрудничество, и по-конкретно от член 4, последно тире от него, е видно, че особен надзор на чувствителните стоки може да бъде извършван само по искане на италианските власти и от това не можело да бъде изведено каквото и да било задължение за уведомяване. Това споразумение не предвиждало общо задължение за словенските власти да уведомяват италианските власти за естеството на товара. Поради това Комисията счита, че жалбоподателите не са можели да се позоват на оправданите правни очаквания, тъй като същите били защитени само ако посочените компетентни власти сами са създали основа, на която да почиват оправданите очаквания на задължените лица, което не било възможно, ако властите са били подведени от неточните декларации на задължените лица (Решение на Първоинстанционния съд от по дело Kaufring и др., T-186/97, T-187/97, T-190/97—T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97—T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 и T-147/99, Recueil, стр. II-1337).
— Съображения на Съда
41
Следва да се напомни, че член 13, параграф 1 от Регламент № 1430/79 съдържа обща клауза за справедливост, предназначена да обхване извънредно положение, в което би могло да се намира деклариращото лице в сравнение с другите оператори, които осъществяват същата дейност (Решение по дело De Haan, посочено по-горе, точка 52). Жалбоподателите поддържат, че съществуването на особен случай по смисъла на тази съдебна практика може да бъде обосновано от неспазването на задълженията, които произтичат от Споразумението за сътрудничество, което Първоинстанционният съд обаче тълкувал неправилно. Следователно за да може да се прецени основателността на настоящото правно основание, е необходимо да се установи дали Споразумението за сътрудничество наистина налага на митническите органи да сигнализират за всеки превоз на чувствителни за фиска стоки, по-конкретно на цигари.
42
Безспорно член 1 от Споразумението за сътрудничество изразява по общ начин волята за предотвратяване, откриване и наказване на нарушенията на митническите разпоредби, но в текста на този член все пак се уточнява, че това взаимно сътрудничество се извършва съгласно подробни правила и условия, предвидени в посоченото споразумение. Следователно трябва да се разгледат по-специфичните разпоредби, които следват.
43
По силата на член 4, параграф 1 от Споразумението за сътрудничество митническите органи осъществяват специален надзор, в рамките на възможното, във връзка с движението на лица, стоки и превозни средства, считани за подозрителни, по собствена инициатива или по искане на митническите органи на другата договаряща страна. От това двойно уточнение се подразбира, че за митническите органи няма общо задължение да осъществяват специален надзор по собствена инициатива.
44
Параграф 2, втора алинея от този член урежда по-конкретно износа на стоки, които на територията на другата договаряща страна се облагат със специфични и високи данъчни тежести. Тази разпоредба е релевантна в настоящото дело, тъй като такъв е случаят при износа на цигари към Италия. Тя предвижда, че при отправено искане по отношение на тези стоки ще се извършва особен надзор. Нищо не показва обаче, че такова искане е било направено.
45
От друга страна, както отбелязва генералният адвокат в точка 103 от заключението си, да се наложи на дадена договаряща държава задължението да наблюдава и да съобщава систематично и без конкретно искане всяка информация във връзка с чувствителни за фиска стоки би надхвърлило това, което би било разумно да се очаква от такова споразумение за сътрудничество. Освен това циркулярното писмо от 14 януари 1985 г., публикувано от италианското Министерство на финансите, което се отнася до прилагането на въпросното споразумение, не съдържа каквото и да било указание, което да предположи съществуването на такова обвързващо задължение.
46
От горното следва, че Първоинстанционният съд правилно е установил, че Споразумението за сътрудничество не налага задължение на словенските митнически органи да сигнализират за всеки превоз на цигари с местоназначение Италия. Следователно първото оплакване трябва да бъде отхвърлено като неоснователно.
По второто оплакване
— Доводи на страните
47
Жалбоподателите твърдят, че за разлика от приетото от Първоинстанционния съд проверката от 16 ноември 1991 г. съвсем не е била случайна, а целенасочена проверка, извършена вследствие на получена информация за действителното естество на товара. Впрочем показанията на г-н Portale потвърждавали това. В този смисъл според тях Guardia di Finanza е знаела за трафика на тютюневи изделия и умишлено е позволила извършването на контрабандните операции, за да разруши мрежата от трафиканти. Това обяснявало по-специално защо малко след откриването на товара с цигари италианските власти разполагали вече с необходимата информация, за да пристъпят към арестуването на множество други лица във връзка с тази операция, както и към претърсване на склада с въпросните цигари. В Решение по дело De Haan, посочено по-горе, Съдът приел, че подобни факти съставляват особен случай.
48
Според Комисията извършените по-рано незаконосъобразни действия са били разкрити едва след проверката от 16 ноември 1991 г. и последвалото я разследване. Следователно Първоинстанционният съд правилно преценил, че не са изпълнени условията, които се изискват за прилагането на принципа, прогласен в Решение по дело De Haan.
— Съображения на Съда
49
Следва да се напомни, че съгласно член 225, параграф 1 ЕО обжалването се ограничава само до правни въпроси. Следователно единствено Първоинстанционният съд е компетентен да установява и преценява относимите факти, както и да преценява доказателствата, освен в случай на изопачаването на тези факти и доказателства (вж. в този смисъл Решение от 1 юни 1994 г. по дело Комисия/Brazzelli Lualdi и др., C-136/92 P, Recueil, стр. I-1981, точки 49 и 66, както и Решение от 10 декември 2002 г. по дело Комисия/Camar и Tico, C-312/00 P, Recueil, стр. I-11355, точка 69).
50
Следва да се посочи, че в случая доводите на жалбоподателите не са насочени към установяване на изопачаване на фактите от Първоинстанционния съд, а само отново оспорват установените от него факти.
51
Като допълнение при всички случаи следва да се посочи, че независимо от това дали показанията на г-н Portale са допустими, съдържанието на същите не посочва каквото и да било обстоятелство, което да докаже, че италианските власти са знаели предварително за трафика. Напротив, г-н Portale твърди, че вследствие на информацията, получена по неофициален начин от словенския му колега, митническите органи на Fernetti незабавно са пристъпили към проверка на въпросния камион. От това следва, че тези показания не могат да послужат за доказателство, че италианските власти умишлено са позволили извършването на контрабандните операции, за да разрушат мрежата от трафиканти.
52
Следователно, доколкото оспорва установяването на фактите от Първоинстанционния съд, второто оплакване от третото правно основание следва да бъде обявено за недопустимо.
— По другите доводи, посочени от жалбоподателите
53
Освен това следва да се отбележи, че жалбоподателите изтъкват поредица от други доводи, по-специално относно липсата на всякакъв контрол на товарите от страна на митническите органи, невъзможността на жалбоподателите да контролират транспортните операции и претеглянето на интересите в настоящия случай.
54
Трябва да се отбележи обаче, че в тази връзка в доводите си жалбоподателите не формулират оплакване срещу обжалваното съдебно решение, а само повтарят вече представените пред Първоинстанционния съд доводи и насочват разсъжденията си срещу спорното решение. В писмената си реплика те упрекват Комисията например, че при претеглянето на интересите в настоящия случай не е взела предвид споразумението, подписано от нея с дружеството Philip Morris, което е поело задължение да изплати 1,25 милиарда щатски долара като обезщетение за вредите, претърпени от Общността в резултат на престъпленията, изразяващи се в контрабанда, извършени преди посоченото споразумение, без обаче да посочат в какво упрекват Първоинстанционния съд.
55
От член 225 ЕО, член 58, първа алинея от Статута на Съда и член 112, параграф 1, буква в) от Процедурния правилник на Съда е видно, че една жалба трябва точно да посочва пороците на решението или определението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя това искане. Жалбата, която не съдържа доводи, насочени към установяване на грешка при прилагане на правото, която опорочава обжалваното съдебно решение, а само възпроизвежда вече изложени пред Първоинстанционния съд правни основания и доводи, не отговаря на това изискване. Всъщност, подобна жалба представлява в действителност просто искане за преразглеждане на представената пред Първоинстанционния съд искова молба или жалба, което е извън компетентността на Съда (Решение от 4 юли 2000 г. по дело Bergaderm и Goupil/Комисия, С-352/98 Р, Recueil, стр. І-5291, точки 34 и 35, както и Решение от 30 септември 2003 г. по дело Eurocoton и др./Съвет, C-76/01 Р, Recueil, стр. I-10091, точки 46 и 47).
56
Следователно, тъй като не съдържат точни оплаквания срещу обжалваното съдебно решение, представените от жалбоподателите доводи във връзка с третото правно основание следва да бъдат отхвърлени като недопустими. Първото и второто оплакване следва да бъдат отхвърлени съответно като неоснователно и като недопустимо.
По четвъртото правно основание
57
С четвъртото си правно основание жалбоподателите твърдят, че ако Съдът приеме, както те молят, че по делото е налице особен случай по смисъла на член 13 от Регламент № 1430/79, то второто условие за приложимостта на тази разпоредба, отнасящо се до липсата на „небрежност или въвеждане в заблуждение“ от страна на оператора, също е изпълнено.
58
Следва да се заключи, че тъй като третото правно основание се отхвърля и следователно Първоинстанционният съд правилно е приел, че по делото не е налице особен случай по смисъла на член 13 от Регламент № 1430/79, това правно основание трябва да бъде отхвърлено като безпредметно.
59
От всичко изложено по-горе следва, че жалбата е частично недопустима, частично безпредметна и частично неоснователна. Следователно тя трябва се отхвърли.
По съдебните разноски
60
По смисъла на член 69, параграф 2 от Процедурния правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 118 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на жалбоподателите и последните са загубило делото, те трябва да бъдат осъдени да заплати разноските.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc, в ликвидация, както и г-н Danielis и г-н D’Alessandro, да заплатят съдебните разноски.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.