62024CC0338
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
L. MEDINA
представено на 19 юни 2025 година (
1
)
Дело C‑338/24
LF
срещу
Sanofi Pasteur SA
(Преюдициално запитване, отправено от Cour d’appel de Rouen (Апелативен съд Руан, Франция)
„Преюдициално запитване — Директива 85/374/ЕИО — Защита на потребителите — Отговорност за вреди, причинени от дефект на стока — Член 13 — Връзка с общия режим на виновна отговорност — Непроявяване на бдителност предвид свързаните със стоката рискове — Член 11 — Десетгодишен давностен срок — Изтичане на давностния срок — Сложно и прогресиращо патологично състояние — Право на достъп до съд — Член 10 — Тригодишен давностен срок — Момент, от който давностният срок започва да тече — Установяване на дата на консолидиране“
I. Въведение
1.
Преди 40 години с Директива 85/374/ЕИО (
2
) се въвежда режим на безвиновна отговорност за вреди, причинени от дефект на стока. Тази директива бележи един от най-ранните и може би най-трайните (
3
) опити за хармонизация в областта на европейското частно право, и по-специално на деликтната отговорност (
4
). Сферата, която Директивата урежда, е в „сърцето на облигационното право“ (
5
). Чувствителният характер на тази уредба се подчертава от факта, че по уредените от нея въпроси Директива 85/374 се стреми към пълно хармонизиране (
6
), което води до ограничаване на свободата на преценка на държавите членки. Затова не е изненадващо, че по много от делата пред Съда във връзка с тази директива се изследват така наречените удачно „скрити недостатъци на европейската хармонизация“ (
7
).
2.
Директива 85/374 се стреми да постигне сложен баланс между различните засегнати интереси: интересите на потребители и производители, технологичния напредък и безопасността на стоките. Въпреки че цели интеграция на пазара, тя има значителни чисто човешки последици, когато потребители са претърпели телесна повреда, обяснена с дефект на стока. Настоящото дело се отнася по-специално до изключителната хипотеза на увредени лица, страдащи от прогресиращо заболяване, обяснено с ваксинация. Съдът е приканен да прецени по отношение на тези лица дали прилагането на въведения с тази директива десетгодишен давностен срок за предявяване на иск за обезщетение за вреди е съвместим с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
II. Правна уредба
3.
Член 10, параграф 1 от Директива 85/374 гласи следното:
„Държавите членки предвиждат в законодателството си, че искът за обезщетение по настоящата директива се погасява в тригодишен давностен срок, считано от датата, на която ищецът е узнал или е следвало да узнае за вредата, дефекта и самоличността на производителя“.
4.
Член 11 от Директива 85/374 е формулиран така:
„Държавите членки предвиждат в законодателствата си, че правата, предоставени на увреденото лице вследствие прилагането на настоящата директива, се погасяват с изтичането на десетгодишен срок, считано от датата, на която производителят е пуснал в обращение стоката, причинила вредата, освен ако увреденото лице междувременно е предявило иск срещу него“.
III. Обстоятелствата, предхождащи спора в главното производство, и преюдициалните въпроси
5.
На 20 март 2003 г. LF е ваксинирана срещу дифтерит, тетанус и полиомиелит с ваксина Revaxis, произведена от лабораторията Sanofi Pasteur.
6.
LF декларира, че от 2004 г. нататък е имала различни симптоми, инфекции и болки (засягащи храносмилането, гърлото, рамото, ръцете от рамото до пръстите и врата и причиняващи инфекции на пикочните пътища, болки в лумбалната област, косопад), като от декември 2005 г. многократно е била в отпуск по болест.
7.
Направени са различни медицински изследвания, включително биопсия на левия делтоиден мускул на 31 март 2008 г., при която се открива макрофагиален миофасциит, свидетелстващ за трайно наличие на алуминиев хидроксид, използван като адювант в някои ваксини. Този макрофагиален миофасциит е причината LF да бъде хоспитализирана между 2 и 5 април 2013 г.
8.
На 2 юни 2015 г. LF сезира Сommission de conciliation et d’indemnisation des accidents médicaux (Комисия за помирение и обезщетения при медицински злополуки, наричана по-нататък „CCI“), която разпорежда да се направи експертиза.
9.
Експертният доклад установява, че към 20 септември 2016 г. състоянието на LF се е консолидирало и че не може да се заключи, че причина за заболяването е ваксинацията с Revaxis. CCI отхвърля молбата ѝ на 11 януари 2017 г.
10.
На 17 и 23 юни 2020 г. LF предявява пред Tribunal judiciaire d’Alençon (Първоинстанционен общ съд Алансон, Франция) искове за обезщетение за вредите, претърпени от нея в резултат от тази ваксинация, срещу три различни ответника, един от които е Sanofi Pasteur. Тя се позовава както на отговорност за вреди, причинени от дефект на стока, така и на виновна отговорност.
11.
С определение от 10 юни 2021 г. съдията, който отговаря за подготовката на делото за разглеждане в Tribunal judiciaire d’Alençon (Първоинстанционен общ съд Алансон), установява, че искът на LF срещу Sanofi Pasteur е погасен по давност, и отхвърля претенциите ѝ.
12.
На 30 юни 2021 г. LF подава въззивна жалба срещу това определение. С решение от 31 май 2022 г. Cour d’appel de Caen (Апелативен съд Кан, Франция) потвърждава по същество обжалваното определение и постановява, че исканията на LF, основани на отговорност за вреди от дефект на стока и на виновна отговорност, са недопустими.
13.
С решение от 5 юли 2023 г. Cour de cassation (Касационен съд, Франция) отменя по същество решението на Cour d’appel de Caen (Апелативен съд Кан) и връща делото на запитващата юрисдикция — Cour d’appel de Rouen (Апелативен съд Руан, Франция).
14.
Cour de cassation (Касационен съд) по същество постановява, че член 1245‑16 от Code civil (Граждански кодекс), с който се транспонира член 10 от Директива 85/374, следва да се тълкува в смисъл, че при телесна повреда датата, на която ищецът е узнал за вредата, е датата, на която вредата се консолидира. Едва към датата на консолидиране на вредата ищецът може да прецени степента на увреждането си. При прогресиращо патологично състояние, при което не може да се установи дата на консолидиране, предвидената в тази разпоредба тригодишна давност не започва да тече.
15.
На 18 септември 2023 г. LF сезира запитващата юрисдикция.
16.
Запитващата юрисдикция посочва, че настоящото дело повдига много въпроси във връзка с тълкуването на Директива 85/374. На първо място, поставя се въпросът за връзката между режима на отговорност за вреди, причинени от дефект на стока, и режима на виновна отговорност. По-специално, може ли ищецът да предяви иск, позовавайки се на режима на виновна отговорност на едно от следните основания: производителят е оставил дефектната стока в обращение, производителят не е изпълнил задължението си за бдителност с оглед на свързаните със стоката рискове или, по-общо, стоката не е безопасна.
17.
На второ място, в рамките на режима на отговорност за вреди, причинени от дефект на стока, запитващата юрисдикция поставя въпроса дали десетгодишният давностен срок за предявяване на иск, предвиден в член 11 от Директива 85/374, нарушава правото на достъп до съд при прогресиращо патологично състояние на увредения.
18.
На трето място, запитващата юрисдикция поставя въпроса за тълкуването на предвидения в член 10 от Директива 85/374 тригодишен давностен срок. По-конкретно, тя пита дали датата, от която започва да тече този срок при прогресиращо патологично състояние като това на LF, може да бъде датата на консолидиране на съответното патологично състояние.
19.
При това положение Cour d’appel de Rouen (Апелативен съд Руан, Франция) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 13 от Директива [85/374], с оглед на тълкуването му в решение от 25 април 2002 г. [González Sánchez, C‑183/00, EU:C:2002:255 (наричано по-нататък „решение González Sánchez“)], съгласно което увреденото лице може да се позове на други режими на договорна или извъндоговорна отговорност, в които основанията за отговорност са различни от въведения с Директивата, да се тълкува в смисъл, че увреденото от дефект на стока лице може да претендира обезщетение от производителя за вредите си въз основа на общия режим на виновна отговорност, като се позове по-специално на това, че стоката е оставена в обращение, че не е изпълнено задължението за бдителност с оглед на свързаните със стоката рискове, или по-общо, че тази стока не е безопасна?
2)
Член 11 от Директива [85/374] — съгласно който правата, предоставени на увреденото лице вследствие прилагането на Директивата, се погасяват с изтичането на десетгодишен срок, считано от датата, на която причинилата вредата стока е била пусната в обращение — противоречи ли на разпоредбите на член 47 от [Хартата], тъй като би лишил от правото му на достъп до съд увреденото лице, страдащо от прогресиращо увреждане, предизвикано от дефект на стока?
3)
Може ли член 10 от [Директива 85/374], който определя като начален момент на тригодишния давностен срок „датата, на която ищецът е узнал или е следвало да узнае за вредата“, да се тълкува в смисъл, че този срок може да тече едва от деня, в който е известна цялата вреда — по-специално като се установи дата на консолидиране, определена като момента, от който състоянието на лицето с телесна повреда вече не прогресира, така че при прогресиращо патологично състояние давността не започва да тече — а не от деня, в който вредата се е проявила по сигурен начин във връзка с дефекта на стока, без последващото ѝ развитие да има значение?“.
20.
Писмени становища представят LF, Sanofi Pasteur, френското, германското и нидерландското правителство, Европейската комисия и Съветът на Европейския съюз. Тези страни и заинтересовани страни участват в съдебното заседание, проведено на 27 март 2025 г., и отговарят устно на поставените от Съда въпроси.
IV. Анализ
А.
По първия въпрос
21.
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество пита дали член 13 от Директива 85/374, разглеждан с оглед на решение González Sánchez, трябва да се тълкува в смисъл, че увреденото от дефект на стока лице може да претендира обезщетение от производителя за вредите си по общ режим на виновна отговорност, като се позове по-специално на това, че стоката е оставена в обращение, че не е изпълнено задължението за бдителност с оглед на свързаните със стоката рискове или, по-общо, че тази стока не е безопасна.
22.
От акта за преюдициално запитване е видно, че запитващата юрисдикция поставя този въпрос, за да определи дали ищцата в главното производство LF, която твърди, че е претърпяла вреди, причинени от ваксина, пусната в обращение от Sanofi Pasteur, има право на иск срещу Sanofi Pasteur за виновна отговорност. По-конкретно, LF твърди пред запитващата юрисдикция, че е налице виновно поведение, тъй като въпреки предупрежденията за последиците от неговата ваксина, съдържаща алуминиев хидроксид, Sanofi Pasteur изобщо не реагира. Според Sanofi Pasteur вината, която му вменява LF, не се различава от твърдяната липса на безопасност.
23.
Запитващата юрисдикция изтъква, че в няколко решения (
8
) Cour de cassation (Касационен съд) постановява, че пострадалият от дефект на стока може да предяви иск, основан на виновно поведение на производителя. Виновното поведение може да се изразява в оставяне от производителят в обращение на стока с дефект, който му е известен, или в неизпълнение на задължението му да прояви бдителност относно присъщите на стоката рискове.
24.
С оглед на тази съдебна практика въпросът на запитващата юрисдикция по същество следва да се разбира като искане да се определи дали Директива 85/374 не допуска увреденият да претендира ангажиране на отговорността на производителя, когато твърдяното виновно поведение е сред посочените в тази съдебна практика (
9
).
25.
За да се отговори на този въпрос, в самото начало е важно да се припомнят естеството и основните характеристики на въведения с Директива 85/374 режим на отговорност, както и връзката между този режим и националните режими на договорна и извъндоговорна отговорност.
1. Безвиновна отговорност, основана на дефект на стоката
26.
С член 1 от Директива 85/374 — съгласно който „[п]роизводителят носи отговорност за вредите, причинен[и] от дефект на неговата стока“ — разглеждан във връзка с първо и второ съображение от нея, се въвежда принципът на обективна или безвиновна отговорност на производителя за вредите, причинени от дефект на неговите стоки (
10
).
27.
Видно от член 4 от Директива 85/374, за да предяви иск за обезщетение, увреденият е длъжен да докаже вредата, дефекта и причинно-следствената връзка между дефекта и вредата. Тези три условия са достатъчни, за да се установи отговорността.
28.
За сметка на това вината на производителя е ирелевантна. Режимът на отговорността за стока е обективен и се основава на дефект на стоката. С други думи, както се посочва в доктрината, отговорността се „основава на дефекта“, а не на „вината“ (
11
).
29.
Дефектът се установява с обективни съображения. Съгласно член 6 от Директива 85/374 стоката е дефектна, когато не отговаря на общоприетите очаквания за обичайна употреба, като се вземат предвид всички обстоятелства, включително представянето на стоката, употребата на стоката, която основателно може да се очаква, и моментът на пускане на стоката в обращение. В съответствие с шесто съображение от същата директива тази преценка следва да се направи с оглед на оправданите очаквания на обществото като цяло (
12
).
30.
Що се отнася до фармацевтичните продукти, включително ваксините, с оглед на техните функции и предназначение, свързани със здравето на хората и със специфичните изисквания на групата потребители, за която е предназначен продуктът, а именно пациентите, свързаните с тези продукти изисквания за безопасност, които подобни пациенти могат оправдано да очакват, са особено високи (
13
).
31.
Изключването на субективните съображения относно дефекта на стоката е видно и от защитните възражения, предвидени в член 7 от Директива 85/374, въз основа на които производителят може да бъде освободен от отговорност. По-специално, нито едно от тези защитни възражения не допуска прилагането на „субективен“ критерий, основан на това, което производителят е знаел или е трябвало да знае за стоката. Съдът потвърждава това във връзка с т.нар. „защита срещу риска от развитие“, предвидена в член 7, буква д) от тази директива. Тази защита позволява производителят да бъде освободен от безвиновна отговорност, ако докаже, че „състоянието на научно-техническите познания към момента на пускане на стоката в обращение не е позволявало установяването на дефекта“. Съдът приема, че разглежданата защита не се отнася до „състоянието на познанията, с което въпросният производител действително или субективно е бил или е могъл да бъде запознат“ (
14
).
32.
Така съображенията, свързани с това какво производителят действително е знаел или е трябвало да знае и дали е бил в състояние или е трябвало да бъде в състояние да предотврати дефекта, не попадат в областта на отговорността за вреди, причинени от дефект на стока, по Директива 85/374 (
15
). Следователно тези съображения могат да послужат като основание за виновна отговорност по националното право. Това ме насочва към връзката между режима на отговорност за причинени от стоки вреди, въведен с Директива 85/374, и общите национални режими на отговорност.
2. Връзка между режима на безвиновна отговорност, предвиден в Директива 85/374, и националните режими на отговорност
33.
Съгласно постоянната съдебна практика по уредените от нея въпроси Директива 85/374 се стреми към пълно хармонизиране на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки (
16
).
34.
За сметка на това, както следва от осемнадесето съображение от Директива 85/374, тя не е предназначена изчерпателно да хармонизира областта на отговорността за дефектни стоки извън уредените от нея въпроси (
17
).
35.
Член 13 от Директива 85/374 установява основното правило, което урежда връзката между въведения с Директивата режим на безвиновна отговорност и националните режими на отговорността: тази директива „не засяга правата на увредените лица, които те могат да имат на основание на правото на договорна и извъндоговорна отговорност или на основание на даден специале[н] режим, съществуващ към момента на нотифициране на [тази] директива“.
36.
В решение González Sánchez Съдът постановява, че член 13 от Директива 85/374 не може да се тълкува в смисъл, че оставя на държавите членки възможността да запазят общ режим на отговорност за вреди, причинени от дефект на стока, различен от предвидения в Директивата (
18
).
37.
Така отбелязването в член 13 от Директива 85/374 на правата на увредените лица, които те могат да имат по правото, уреждащо договорната или извъндоговорната отговорност, трябва да се тълкува в смисъл, че въведеният с тази директива режим „не изключва прилагането на други режими на договорна или извъндоговорна отговорност, които почиват на различни основания, като например гаранцията за скрити недостатъци или непозволеното увреждане“ (
19
).
38.
Макар да е ясно, че режимът на безвиновна отговорност, въведен с Директива 85/374, съществува успоредно с националните режими на виновната отговорност, въпросът, който следва да се разгледа, е дали вината може да се отнася до дефектния характер на стока.
3. Може ли вината да се отнася до дефектния характер на стока?
39.
Както вече посочих по-горе, предвиденият в Директива 85/374 режим на отговорност не е обвързан с изискване за вина на производителя по отношение на дефектна стока (
20
). При наличие на вина, свързана с дефектна стока, отговорността е различна по естество от предвидената в Директивата. Следователно тази директива допуска държава членка да предвиди, че производителят може да носи отговорност за виновно поведение във връзка с дефектна стока. Такова поведение може да се изразява в запазването в оборот на стока с дефект, за който производителят знае, или в непроявяване на бдителност и непредприемане на превантивни мерки чрез засилване на експериментите и инвестициите в научни изследвания по отношение на рисковете, свързани със стоката, за които производителят е бил уведомен.
40.
Признаването на виновна отговорност в такива случаи не е в противоречие с режима на отговорност, предвиден в Директива 85/374. Това е така, защото, макар поведението, което обосновава виновната отговорност в разглежданите случаи, задължително да се отнася до дефекта и безопасността на стоката, то не зависи изключително от дефекта. Именно доказването на конкретно неправомерно поведение от страна на производителя разграничава естеството на общата отговорност от това на безвиновната отговорност, въведена с Директива 85/374.
41.
Следва да се отбележи, че липсата на бдителност от страна на производителя, въпреки че е бил уведомен за възможните рискове от вреди, свързани с дадена стока, също се различава от положението, по което се е произнесъл Съдът в решение Комисия/Франция (
21
). Съгласно това решение Френската република не е изпълнила задълженията си по Директива 85/374, по-специално поради неправилното транспониране на член 7 от Директива 85/374. По-конкретно, френското право предвижда, че производителят не може да се позове в частност на защитата срещу риск от развитие, освен ако успее да докаже, че е взел подходящи мерки, за да избегне последиците от дефектна стока (т.нар. задължение за „наблюдение“ на стоката (
22
)). Съдът констатира, че макар държавите членки да имат право да премахнат изцяло основанието за освобождаване от отговорност, предвидено в член 7, буква д) от Директива 85/374, съгласно член 15 от тази директива, те нямат право да изменят условията за прилагане на освобождаването (
23
).
42.
Въвеждането на общо изискване за наблюдение на стоката като условие производителят да се позове на защитата срещу риск от развитие, което е предмет на решение Комисия/Франция (
24
), е различен въпрос от повдигнатия в настоящия случай. Запитващата юрисдикция описва положение, при което производителят, макар да е осведомен за евентуалните рискове, произтичащи от дефекта на стоката, не е положил дължимата грижа и не е взел подходящи мерки, за да избегне вредоносните последици от дефектната стока. Следователно ангажирането на отговорността се отнася не само до дефекта на стоката, но и до вменената на производителя вина.
43.
С оглед на гореизложеното считам, че член 13 от Директива 85/374, разглеждан предвид решение на Съда González Sánchez, трябва да се тълкува в смисъл, че увреденото от дефектна стока лице може да иска от производителя обезщетение за претърпените от него вреди по общ национален режим на виновна отговорност, доколкото този режим не се основава изключително на дефектния характер на стоката. Виновното поведение може да се изразява по-специално в оставянето в обращение на стока, макар производителят да е знаел, че е дефектна, или в непроявяването на бдителност предвид свързаните със стоката рискове, макар производителят да е бил уведомен за тези рискове.
Б.
По втория въпрос
44.
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 11 от Директива 85/374 — съгласно който правата, предоставени с тази директива на увреденото лице, се погасяват с изтичането на десетгодишен срок, считано от датата, на която причинилата вредата стока е била пусната в обращение — противоречи на правото на достъп до съд, гарантирано в член 47 от Хартата, доколкото лишава от правото му на достъп до съд увредения, страдащ от прогресиращо заболяване, което е предизвикано от дефект на стока.
45.
Член 11 от Директива 85/376 предвижда пълна хармонизация на правилата за погасяването по давност на правата, предоставени с посочената директива на увреденото лице (
25
). В него се предвижда единен десетгодишен срок, след който посочените права се погасяват (наричан по-нататък „преклузивният срок“) и производителят се освобождава от отговорността си по въведения с тази директива режим. В него императивно се определя началният момент на този срок, който е датата, на която производителят е пуснал в обращение стоката, причинила вредата. В същия член се уточнява, че предявяването на иск срещу производителя е единствената причина за прекъсването на този срок (
26
).
46.
В решение Aventis Pasteur Съдът подчертава, че както е видно от десето съображение от Директива 85/374, уеднаквяването на правилата за давността, което се цели с тази директива, е желано от законодателя на Съюза в интерес както на увредения, така и на производителя (
27
).
47.
От една страна, това уеднаквяване допринася за осъществяването на общата цел, изразена в първо съображение от Директива 85/374, състояща се в преодоляване на различията в националните правни системи, които могат да доведат до различно ниво на защита на потребителите в рамките на Съюза (
28
).
48.
От друга страна, съгласно единадесето съображение от Директива 85/374 хармонизацията цели на равнището на Съюза да ограничи отговорността на производителя в рамките на разумен срок, предвид постепенното изхабяване на стоките, все по-високите стандарти за безопасност и трайното усъвършенстване на научните и техническите познания (
29
).
49.
Освен това Съдът отбелязва, че волята на законодателя на Съюза да обхване в особени времеви граници въведения с Директива 85/374 режим на безвиновна отговорност, цели също да се вземе предвид обстоятелството, че посоченият режим възлага на производителя по-голяма тежест, отколкото един традиционен режим на отговорност, така че да не се възпрепятства технологичното развитие и да се запази възможността за застраховане срещу рисковете, свързани с тази специфична отговорност (
30
).
50.
Следователно член 11 от Директива 85/374 цели да бъде предоставена на производителя правна сигурност относно точната дата, на която той ще се счита за освободен от отговорността си по посочената директива (
31
).
51.
В рамките на настоящото дело съмненията на запитващата юрисдикция се отнасят до съвместимостта на член 11 от Директива 85/374 с член 47 от Хартата, доколкото предвиденият в първата разпоредба преклузивен срок може да се прилага за увредени лица, страдащи от прогресиращо заболяване.
52.
Директива 85/374 не съдържа определение на понятието „прогресиращо заболяване“. В член 9, буква а) от нея „вредата“ се определя като вреда, причинена със смърт или телесна повреда. От решение Veedfald следва, че националните законодатели сами определят точното съдържание на тези видове вреди, като на пострадалите от дефектна стока следва да се осигури пълно и адекватно обезщетяване за вредата (
32
).
53.
Като се има предвид широкото му определение, понятието „вреда“ може да обхваща прогресиращо заболяване, разбирано като патологично състояние, което се развива през продължителен период от време.
54.
За да се разгледа въпросът за съвместимостта на член 11 от Директива 85/374 с член 47 от Хартата, най-напред следва да се определи дали срокът за предявяване на иск нарушава гарантирано от правото на Съюза право.
55.
Нидерландското правителство, Комисията и Съветът изтъкват в писмените си становища, че определянето на преклузивния срок не представлява ограничение на гарантирано от правото на Съюза право. Според тях това е така, тъй като след изтичането на съответния срок правото на увредения да иска обезщетение за вреди, се погасявало. След като не съществувало право, пострадалият вече не можел да се позовава на права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, и следователно не можело да има нарушение на член 47 от Хартата. Според това схващане преклузивният срок трябва да се разбира просто като ограничаване във времето на правата, които увредените лица черпят от Директива 85/374, като след изтичането на този срок Хартата вече не се прилага.
56.
Не мога да се съглася с този подход при тълкуването на член 47 от Хартата.
57.
Член 51, параграф 1 от Хартата потвърждава постоянната практика на Съда, съгласно която основните права, гарантирани в правния ред на Съюза, трябва да се прилагат във всички случаи, уредени от правото на Съюза (
33
).
58.
Член 47, първа алинея от Хартата предвижда, че всеки, чиито права и свободи, гарантирани от правото на Съюза, са били нарушени, има право на ефективни правни средства за защита пред съд в съответствие с предвидените в този член условия.
59.
От постоянната практика на Съда следва също, че правото на ефективни правни средства за защита може да се изтъква само въз основа на член 47 от Хартата, без съдържанието на тази разпоредба да трябва да се уточнява с други разпоредби от правото на Съюза или с разпоредби от вътрешното право на държавите членки. Признаването на това право в конкретен случай предполага изтъкващото го лице да се позовава на права или свободи, гарантирани от правото на Съюза, както следва от член 47, първа алинея от Хартата (
34
).
60.
Положението на увреденото от дефектна стока лице, което претендира обезщетение от производителя въз основа на въведения с Директива 85/374 режим на безвиновна отговорност, очевидно попада в обхвата на правото на Съюза. Като се позовава на правото на обезщетение по тази директива, увреденият всъщност се позовава на правото на ефективно правно средство за защита по член 47 от Хартата.
61.
Обстоятелството, че в член 11 от Директива 85/374 е определен преклузивен срок, след който правото на обезщетение се погасява, не означава, че последната разпоредба изобщо не подлежи на контрол за съвместимост с член 47 от Хартата. Всъщност погасяването на материалното право е само последица от прилагането на предвидения в тази директива преклузивен срок. Проверката за валидност на член 11 от Директива 85/374 предвид член 47 от Хартата трябва да се съсредоточи върху самото определяне на такъв преклузивен срок и върху неговите характеристики, включително неговата продължителност, началния му момент и събитията, които могат да го спрат или прекъснат.
62.
В противен случай всяко ограничаване във времето на предявяването на искове за защита на права, предвидени във вторичното право на Съюза (или от държавите членки, когато действат в областта на правото на Съюза), под формата на срок, с изтичането на който правата се погасяват, би могло да избегне проверката за валидност предвид първичното право в зависимост от това дали е изтекъл преклузивният срок (
35
).
63.
Подобен подход би бил в разрез с принципите на правовата държава, според които нито държавите членки, нито институциите на Съюза могат да избегнат проверката дали действията им съответстват на Договорите (
36
).
64.
Следователно определянето в член 11 от Директива 85/374 на преклузивен срок за предявяване на иск трябва да се разглежда като водещо до ограничаване на правото на ефективни правни средства за защита на увредения. На следващо място, необходимо е да се провери дали подобно ограничение може да бъде оправдано.
65.
Съдът вече е приел, че принципът на ефективна съдебна защита, залегнал в член 47 от Хартата, се състои от различни елементи, сред които и правото на достъп до съд (
37
).
66.
Член 47 от Хартата съответства на член 6, параграф 1 от Европейската конвенция за правата на човека (наричана по-нататък „ЕКПЧ“) (
38
).
67.
Съгласно член 52, параграф 3 от Хартата, доколкото съдържащите се в нея права съответстват на права, гарантирани от ЕКПЧ, те имат същия смисъл и обхват като дадените им в посочената конвенция, без това да пречи правото на Съюза да предоставя по-широка защита. Следователно, когато тълкува член 47 от Хартата, Съдът трябва да вземе предвид съответстващите права, гарантирани от член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, съгласно тълкуването му от Европейския съд по правата на човека, като минимален праг на закрила (
39
).
68.
Съгласно практиката на Съда правото на достъп до съд не е абсолютно право и затова то може да има пропорционални ограничения, които преследват легитимна цел и не засягат самата същност на това право (
40
). Както следва от член 52, параграф 1 от Хартата, тази разпоредба допуска ограничения на упражняването на тези права, стига тези ограничения да са предвидени в закон, да зачитат основното съдържание на посочените права и при спазване на принципа на пропорционалност да са необходими и действително да отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора (
41
).
69.
На първо място, що се отнася до изискването всяко ограничение на упражняването на основните права да бъде предвидено в закон, член 11 от Директива 85/374 изрично предвижда правилото за преклузивния срок. Следователно принципът на законосъобразност е спазен.
70.
На второ място, що се отнася до зачитането на основното съдържание на правото на достъп до съд, Съдът постановява, че основното съдържание на правото на ефективни правни средства за защита, прогласено в член 47 от Хартата, наред с други елементи включва възможността лицето, притежател на това право, да получи достъп до съд, който е компетентен да осигури спазването на правата, гарантирани му от правото на Съюза, и с тази цел да разгледа всички релевантни правни и фактически въпроси, за да разреши отнесения до него спор (
42
).
71.
В това отношение следва да се отбележи, че съгласно член 11 от Директива 85/374 след изтичането на преклузивния срок се погасяват само тези права, които са предоставени с Директива 85/374. Член 11 от тази директива, разглеждан във връзка с член 13 от нея (
43
), не изключва възможността увреденото лице да предяви иск по правилата от националното право, уреждащи договорната или извъндоговорната отговорност, доколкото релевантният национален режим на отговорност, на който лицето се позовава, е различен от въведения с посочената директива (
44
).
72.
Нидерландското правителство, Комисията и Съветът твърдят, че предвид взаимното допълване на правата и способите за защита, с които разполага увреденият, за да поиска обезщетение по правото на Съюза и националното право, член 11 от Директива 85/374 зачита основното съдържание на правото на достъп до съд. По-специално, в съдебното заседание Комисията изтъква, че съществуват множество „нива на отговорност“, които могат да бъдат активирани, и поради това не може да има нарушение на правото на достъп до съд.
73.
Тази позиция според мен е проблемна, тъй като обуславя разглеждането на разпоредба от правото на Съюза от правата и правните средства за защита, които евентуално са предвидени в националното право. Както посочих по-горе, основното съдържание на правото на ефективни правни средства за защита, прогласено в член 47 от Хартата, наред с други елементи включва възможността лицето, притежател на това право, да получи достъп до съд, който е компетентен да осигури спазването на правата, гарантирани му от правото на Съюза. В това отношение, както посочва германското правителство в съдебното заседание, тази възможност е независима от правата, които националното право относно деликтната отговорност гарантира на лицето. Освен това, с оглед на извършената с Директива 85/374 пълна хармонизация, правото да се претендира обезщетение за вреди в рамките на въведения с тази директива режим на отговорност за вреди, причинени от дефект на стока, се погасява след изтичането на преклузивния срок за всяко увредено лице. Ако държавите членки предвидят право да се претендира обезщетение след този срок, това право не може да почива на същото основание като въведеното с посочената директива. Засегнатите лица вече няма да могат да се ползват от режима на безвиновна отговорност във връзка с дефектна стока, и по-специално от правилата относно тежестта на доказване.
74.
Следователно въпросът дали предвиденият в член 11 от Директива 85/374 преклузивен срок зачита основното съдържание на правото на достъп до съд, за да се осигури гарантираното с тази директива право на иск за обезщетение за вреди, не може да зависи от евентуалното наличие в националното право на други права и средства за защита, които почиват на различно основание спрямо установените в посочената директива.
75.
Във всеки случай, държавите членки не са длъжни да предвидят по-дълъг давностен срок в рамките на общия си режим на отговорност, който би позволил на увредените лица да предявят иска си на основание, различно от предвиденото в Директива 85/374.
76.
При това положение едновременното съществуване на права и способи за защита с различно правно основание не може да докаже, че не е засегнато основното съдържание на правото на достъп до съд.
77.
Естеството на преклузивния срок по член 11 от Директива 85/374 е на „абсолютен срок“ (
45
). Единственото обстоятелство, което може да попречи на погасяването на правата, е предявяването от увредения междувременно на иск срещу производителя. Прилагането на този преклузивен срок е безусловно (
46
), в смисъл че се прилага систематично за всяко увредено лице, без изключение и без индивидуална оценка на естеството на претърпяната вреда и на способността на пострадалите да оценят претърпяната вреда.
78.
В решение Howald Moor и др. с/у Швейцария Европейският съд по правата на човека разглежда съвместимостта на безусловните преклузивни срокове с правото на достъп до съд (
47
). Пострадалите по това дело страдат от латентно заболяване, свързано с излагане на азбест, което се е проявило след изтичането на десетгодишния давностен срок, предвиден в националното право. Вземайки предвид, че латентните периоди на заболявания, свързани с азбеста, траят по няколко десетилетия, Европейският съд по правата на човека приема, че определеният десетгодишен давностен срок, който започва да тече от датата, на която заинтересованото лице е било изложено на азбестов прах, винаги би се оказвал изтекъл (
48
). Когато е научно доказано, че е невъзможно дадено лице да знае, че страда от определено заболяване, това обстоятелство трябва да се вземе предвид при изчисляването на давностния срок (
49
). С оглед на изключителните обстоятелства по това дело Европейският съд по правата на човека постановява, че прилагането на релевантния давностен срок е ограничило достъпа до съд до такава степен, че е била накърнена самата същност на правото на жалбоподателите (
50
).
79.
Въпросът за съвместимостта на безусловните преклузивни срокове с правото на достъп до съд е повдигнат в решението на Европейския съд по правата на човека по дело Sanofi Pasteur с/у Франция по отношение на лица, страдащи от прогресиращо заболяване, което е обяснено с прилагане на ваксина (
51
). Националните (френски) съдилища приемат по същество, че давностният срок за иска на пострадалия започва да тече от датата на консолидиране на вредата. Фармацевтичното дружество твърди, че начинът на определяне на началния момент на давностния срок нарушава принципа на правна сигурност, признат в член 6, параграф 1 от ЕКПЧ, и правото му мирно да се ползва от своята собственост, гарантирано в член 1 от Протокол № 1 към нея.
80.
Европейският съд по правата на човека признава, че съществува разлика между пострадалите от латентно заболяване по дело Howald Moor и др. с/у Швейцария и пострадалите от прогресиращо заболяване по дело Sanofi Pasteur с/у Франция. Докато първите са узнали за заболяването си едва след изтичането на сроковете за предявяване на иск, искът за обезщетение на вторите не е бил погасен по давност към момента на диагностициране на заболяването (
52
). Тази разлика обаче не е била счетена за решаваща от Европейския съд по правата на човека, за да извърши различна преценка на правото на достъп до съд на пострадалите от прогресиращо заболяване.
81.
Всъщност Европейският съд по правата на човека постановява, че правото на съд е спорно, когато иск за обезщетение за вреди, предявен от лице, чиято физическа неприкосновеност е била нарушена, бъде погасен по давност, преди това лице действително да е било в състояние да оцени претърпените от него вреди (
53
). Той приема, че предвид променящия се характер на заболяването му и при липса на консолидиране на състоянието му, пострадалият не е бил в състояние да „оцени напълно увреждането си“, и следователно не е могъл да предяви иск срещу дружеството, което е произвело ваксината, към дата, предхождаща това консолидиране, за да получи пълно обезщетение (
54
).
82.
От тази практика на Европейския съд по правата на човека следва, че безусловното прилагане на преклузивен срок за пострадалите от прогресиращо заболяване може да накърни правото на достъп до съд, ако пострадалият е възпрепятстван да предяви иск за обезщетение за вреди, преди да е в състояние да оцени пълния размер на претърпяната от него вреда.
83.
С оглед на тези съображения безусловното прилагане на преклузивния срок по член 11 от Директива 85/374 към всички увредени лица, и по-специално по отношение на страдащите от прогресиращо заболяване, които според медицинските доказателства не биха могли да знаят пълния размер на увреждането си, изглежда, може да засегне самата същност на правото им на достъп до съд, гарантирано с член 47 от Хартата.
84.
Нидерландското правителство обаче твърди, че основното съдържание на правото на достъп до съд на увредените лица, страдащи от прогресиращо заболяване, не е засегнато от член 11 от Директива 85/374. Това било така, защото е ясно, че е налице вреда, макар да е възможно размерът ѝ да се увеличи. Следователно пострадалият от прогресиращо заболяване, за разлика от пострадалия от латентно заболяване, може да предяви иск за обезщетение за вреди преди изтичането на преклузивния срок.
85.
Германското правителство също подкрепя това становище и счита, че именно държавите членки трябва да позволят на увредените лица да предявят иск преди изтичането на давностния срок. В писменото си становище и подробно в съдебното заседание то обяснява, че по германското законодателство пострадалият може да предяви установителен иск (Festellungsklagge) (
55
). Целта на този установителен иск била да се установи отговорността на производителя да заплати обезщетение за вреди, въпреки че вредата се променя и размерът ѝ все още не може да бъде определен количествено. Освен това с него се прекъсвал преклузивният срок, предвиден в член 11 от Директива 85/374.
86.
Следователно можело да се твърди, че именно националното процесуално право трябва да уреди положението на увредените лица, страдащи от прогресиращо заболяване, и да предвиди подходящите механизми, за да не се допусне тези лица да се окажат възпрепятствани да предявят иск поради изтичането на давностния срок. При следването на този подход се оказвало, че правото на достъп до съд се нарушава не от член 11 от Директива 85/374, а именно от националното процесуално право, ако положението на тези лица не се вземе предвид.
87.
Този подход обаче не издържа на проверка. Първо, той е несъвместим с пълната хармонизация на давностния срок, извършена с тази разпоредба, и може да доведе до разпокъсване на защитата на правото на достъп до съд на пострадалите от прогресиращо заболяване. В това отношение трябва да се припомни, че за разлика от давностния срок по член 10, параграф 2 от Директива 85/374, който не засяга правните уредби на държавите членки, уреждащи спирането или прекъсването, преклузивният срок по член 11 от тази директива не препраща към такива правни уредба. След зададен от Съда на Комисията въпрос в хода на съдебното заседание относно характеристиките на последния срок, Комисията твърди, че каквито и да било национални процесуални механизми, които могат да се приложат за справяне с положението на прогресиращо заболяване, не трябва да подкопават пълната хармонизация, извършена по отношение на преклузивния срок.
88.
Второ, подходът, при който проблемът остава в обхвата за националната процесуална автономия, изглежда, не може да се справи с опасността въвеждането в правото на Съюза на безусловен преклузивен срок да доведе до отхвърляне на искове. Ако увредените лица са задължени да предявят исковете си преждевременно, преди да могат да направят оценка на заболяването си, те рискуват да не получат достъп до цялата информация (
56
). В съдебното заседание адвокатът на LF изтъква, че при липсата на такава информация увреденият би получил неблагоприятно експертно заключение. В такъв случай искът на увредения не би имал шанс да доведе до пълно обезщетяване, и дори може да бъде отхвърлен. Подобен изход би бил в противоречие с член 47 от Хартата, който гарантира възможността носителят на правото да подготви и задейства определено ефективно правно средство за защита. Съгласно формулировката, използвана в практиката на Европейския съд по правата на човека, правото на достъп до съд трябва да бъде „практическо и ефективно“, а не „теоретично или илюзорно“ (
57
).
89.
Поради тези причини считам, че безусловното прилагане на предвидения в член 11 от Директива 85/374 преклузивен срок по отношение на всички увредени лица, без да се вземат предвид особените обстоятелства при лицата, страдащи от прогресиращо заболяване, чието болестно състояние не е било консолидирано преди изтичането на този срок, не зачита основното съдържание на правото на достъп до съд, гарантирано от член 47 от Хартата.
90.
На трето място, ако Съдът не възприеме моя анализ относно основното съдържание на правото на достъп до съд, следва да се провери дали предвиденият в член 11 от Директива 85/374 преклузивен срок е съобразен с принципа на пропорционалност, доколкото се прилага за увредени лица, страдащи от прогресиращо заболяване.
91.
Принципът на пропорционалност изисква ограниченията на закрепени в Хартата права и свободи, които могат да бъдат наложени по-специално с правни актове на Съюза, да не превишават границите на подходящото и необходимо за постигане на преследваните легитимни цели или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора. Когато съществува избор между няколко подходящи мерки, трябва да се прибегне до мярката, която създава най-малко ограничения. Освен това цел от общ интерес не може да се преследва, без да се отчете фактът, че тя трябва да бъде съвместена с основните права, които се засягат от мярката, като се постигне баланс между, от една страна, целта от общ интерес и от друга страна, разглежданите права, за да се гарантира, че причинените от мярката неблагоприятни последици не са непропорционални на преследваните цели (
58
).
92.
Що се отнася до въпроса дали преклузивният срок отговаря на цел от общ интерес, следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда определянето на разумни преклузивни срокове за оспорване в интерес на правната сигурност е съвместимо с правото на Съюза (
59
). Целта на член 11 е именно да предостави на производителя правна сигурност в рамките на въведения от тази директива режим на безвиновна отговорност (
60
).
93.
Европейският съд по правата на човека също многократно признава, че законоустановените давностни срокове, които са едно от легитимните ограничения на правото на достъп до съд, обслужват важни цели, а именно да се гарантират правна сигурност и завършеност, да се защитят потенциалните ответници от прекомерно забавени искове, чието оспорване може да се окаже трудно, както и да се предотврати всяка несправедливост, която би могла да възникне, ако се наложи съдилищата да се произнесат по събития, настъпили в далечното минало, въз основа на доказателства, които може да са станали ненадеждни и непълни поради изминалото време (
61
).
94.
Освен това Европейският съд по правата на човека подчертава, че принципът на правна сигурност е един от основните аспекти на правовата държава (
62
).
95.
Ето защо правната сигурност и доброто правораздаване представляват признати от Съюза цели от общ интерес по смисъла на член 52, параграф 1 от Хартата, които обосновават ограничаване на упражняването на правата, гарантирани с член 47 от нея.
96.
Що се отнася до въпроса дали разглежданият преклузивен срок надхвърля границите на подходящото и необходимото за постигането на тези цели, следва да се отбележи, че предвиденият в Директива 85/374 режим на безвиновна отговорност е резултат от сложно балансиране на различни интереси (
63
). От посочената по-горе съдебна практика следва (
64
), че режимът на погасителната давност гарантира правната сигурност и отчита факта, че за производителите безвиновната отговорност представлява по-голяма тежест от отговорността, произтичаща от общия национален режим, която тежест намира отражение и в необходимостта от сключване на застраховка срещу рисковете, свързани с тази специфична отговорност (
65
).
97.
Като се има предвид широката свобода на преценка, с която разполага законодателят на Съюза, за да балансира различните налични интереси, десетгодишният преклузивен срок, считано от пускането на пазара на дефектната стока, „по принцип“ и „в по-голямата част от случаите“, както посочва Комисията в писменото си становище, изглежда достатъчно дълъг, за да позволи на пострадалите да предявят иск срещу производителя.
98.
Както обаче красноречиво се изтъква в доктрината, няма „универсален“ преклузивен срок, който да може да балансира правилно интересите на претърпелите телесна повреда лица и на производителите (
66
). Въпреки че абстрактно погледнато, преклузивният срок изглежда достатъчно дълъг за увредените лица, той не изглежда адаптиран към някои изключителни случаи на телесна повреда, при които вредата не настъпва незабавно или скоро след вредоносното събитие, а постепенно. Всъщност пълното пренебрегване на това особено положение не отчита факта, че погасяването на правата на тези увредени лице се дължи не на тяхното бездействие, а на лошия им късмет да страдат от прогресиращо заболяване.
99.
Комисията твърди в писмените си изявления и в съдебното заседание по същество, че увредените лица, страдащи от прогресивно заболяване, могат да предявят иск в рамките на преклузивния срок, когато са узнали за някои симптоми, и да получат известно обезщетение („un certain dédommagement“). Това обезщетение неминуемо ще бъде частично, ако последиците от дефектната стока не са напълно установими при предявяването на иска. Освен това Комисията посочва, че увреденият може, ако нормите на националното право го предвиждат, да поиска спиране на производството до изясняване на пълния размер на вредите, за да може да допълни първоначалното си искане и да получи пълно обезщетение за вредите.
100.
Поради изложените по-горе причини (
67
) възможността за получаване на частично обезщетение не изглежда задоволителна от гледна точка на правото на увредения да предяви ефективен иск. Наред с това, освен че е хипотетично, обстоятелството, че националното процесуално право може да предвиди възможност да се поиска спиране на производството, докато стане известен пълният размер на вредата, би могло, в зависимост от точните разпоредби на националното право, да се окаже несъвместимо с извършената с Директива 85/374 пълна хармонизация на преклузивния срок.
101.
Необходимостта от справяне с непропорционалните резултати от прилагането на абсолютен преклузивен срок за някои категории вреди се потвърждава от измененията, въведени с Директива (ЕС) 2024/2853 (
68
). Член 17, параграф 2 от тази директива въвежда дерогираща разпоредба по отношение на увредените лица, които не са могли да започнат производство в рамките на преклузивния срок поради латентността на дадена телесна повреда. Преклузивният срок за такива увредени лица се удължава на 25 години. От съображение 57 от тази директива следва, че законодателят на Съюза е удължил преклузивния срок, „[з]а да се избегне неоснователното ограничаване на възможността за обезщетение за вреди, предизвикана от дефектен продукт, в случаите, в които съгласно медицинските доказателства симптомите на дадена телесна повреда се проявяват бавно“.
102.
Макар Директива 2024/2853 да не е приложима по делото в главното производство (
69
), причините, поради които е изменен преклузивният срок, показват, че липсата на каквото и да било отчитане на особеностите на конкретни категории вреди може да засегне правото на достъп до съд на засегнатите увредени лица.
103.
Поради тези причини считам, че прилагането на предвидения в член 11 от Директива 85/374 преклузивен срок засяга непропорционално правото на достъп до съд на увредените лица, страдащи от прогресиращо заболяване, които поради променящия се характер на заболяването си не са в състояние да оценят напълно състоянието си, и следователно не са били в състояние да предявят иск срещу производителя в този срок.
104.
Подробните правила за адаптиране на преклузивния срок към изключителните случаи на увредени лица, страдащи от прогресиращо заболяване, и балансирането на всички засегнати интереси са от компетентността на законодателя на Съюза.
105.
С оглед на гореизложеното считам, че член 11 от Директива 85/374 — съгласно който правата, предоставени с тази директива на увреденото лице, се погасяват с изтичането на десетгодишен срок, считано от датата, на която причинилата вредата стока е била пусната в обращение — е невалиден предвид член 47 от Хартата, доколкото прилагането му води до погасяване на правото да се иска обезщетение на страдащи от прогресиращо заболяване увредени лица, които според медицинските доказателства поради прогресиращия характер на своето патологично състояние не могат да оценят напълно причинените им вреди и затова не са могли да заведат дело срещу производителя в рамките на този срок, лишавайки съответно тези лица от правото им на достъп до съд.
В.
По третия въпрос
106.
С третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 10 от Директива 85/374 трябва да се тълкува в смисъл, че при прогресиращо заболяване тригодишният давностен срок за предявяване на иска за обезщетение за вреди започва да тече от датата, на която е известна цялата вреда, по-специално чрез установяването на дата на консолидиране, определена като момента, от който състоянието на пострадалия вече не прогресира. Запитващата юрисдикция иска също да се установи дали при условията на евентуалност този давностен срок трябва да се разбира в смисъл, че започва да тече от датата, на която вредата се е проявила по сигурен начин във връзка с дефекта на стока, без последващото ѝ развитие да има значение.
107.
Съгласно акта за преюдициално запитване Cour de cassation (Касационен съд) връща делото на запитващата юрисдикция с мотива, че Cour d’appel de Caen (Апелативен съд Кан) е обявил жалбата на LF за недопустима, без да провери дали патологичното ѝ състояние се е консолидирало (
70
).
108.
Следва да се припомни, че член 10, параграф 1 от Директива 85/374 определя като начален момент на тригодишния давностен срок датата, на която ищецът „е узнал или е следвало да узнае за вредата, дефекта и самоличността на производителя“. Въпросът на запитващата юрисдикция се фокусира върху определянето на датата, на която увреденият (явяващ се ищец), страдащ от прогресиращо заболяване, е узнал за вредата.
109.
Съгласно постоянната съдебна практика, както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа за равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определянето на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза, при което да се отчитат не само съдържанието на тази разпоредба, но и нейният контекст и целите, преследвани с правната уредба, от която тя е част (
71
).
110.
Член 10, параграф 1 от Директива 85/374 не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с цел определяне на началния момент на давностния срок. Член 10, параграф 2 препраща към националното право само по отношение на уредбата на спирането или прекъсването на давността, но не и по отношение на dies a quo. Освен това, както следва от десето съображение от Директивата, даването на самостоятелно и еднакво тълкуване на началния момент на давностния срок е в съответствие с целта на тази директива да се въведе единен давностен срок за предявяване на исковете за обезщетение.
111.
Що се отнася до текста на член 10, параграф 1 от Директива 85/374, тази разпоредба обвързва началния момент на давностния срок с датата на узнаването (или предполагаемото узнаване) за вредата. Само този текст, изглежда, не е достатъчен да се направи извод дали узнаването трябва да се разбира в смисъл, че е настъпило едва към датата на консолидиране на патологичното състояние на увредения, или към датата, на която вредата се е проявила по сигурен начин, независимо от бъдещото ѝ влошаване.
112.
Що се отнася до контекста, в който се вписва член 10, параграф 1 от Директива 85/374, следва да се припомни, че съгласно член 4 от нея увреденият е длъжен да докаже вредата, дефекта и причинно-следствената връзка между дефекта и вредата. От член 9, буква а) от Директива 85/374 става ясно, че понятието „вреда“ включва вреда от причиняване на смърт или телесна повреда.
113.
Както следва от практиката на Съда, на пострадалите от дефектна стока трябва да се осигури подходящо и пълно обезщетение за вредата, посочена в предходната точка (
72
).
114.
Датата, от която започва да тече давностният срок, по член 10, параграф 1 от Директива 85/374 трябва да бъде определена по начин, който да дава възможност на увредения да докаже, че са изпълнени всички условия за ангажиране на отговорността на производителя. Следователно, както по същество твърди Комисията, увреденият трябва в достатъчно пълна степен да познава обстоятелствата, свързани с всички тези условия, включително в достатъчно пълна степен да е запознат с вредата. Достатъчно пълното познаване на вредата позволява на увредения да получи пълно и адекватно обезщетяване.
115.
По принцип познаването на датата, на която вредата се е проявила по сигурен начин, може да се счита за подходящо изискване, за да могат увредените лица да предявят иск. Както по същество отбелязва Комисията в съдебното заседание, има случаи на телесна повреда, при които не е необходимо да се изчаква консолидиране на вредата, тъй като е налице достатъчно познаване на вредата и в зависимост от обстоятелствата, как ще се развие тя в бъдеще. При прогресиращо заболяване обаче, ако няма консолидиране, увреденият не е в състояние да оцени естеството на претърпяната вреда. Датата на консолидиране се определя въз основа на медицински доказателства и не зависи от личната преценка на увредения (
73
). Следователно за тези увредени лица давностният срок не трябва да започва да тече преди датата на консолидиране, определена като момента, от който патологичното състояние вече не прогресира.
116.
Ако при прогресиращо заболяване предложената от запитващата юрисдикция алтернативна дата, а именно датата, на която вредата се е проявила по сигурен начин, се определи като датата, на която се проявяват първите симптоми, това би могло сериозно да накърни възможността на увредения да предяви ефективен иск за обезщетение за вреди. Както отбелязва Комисията в писменото си становище, когато вредата все още не е достатъчно явна, увреденият може да се разубеди да предяви скъпоструващ съдебен иск, докато месеци или години по-късно би бил в състояние да определи по-добре размера на вредата. Освен това, ако увреденият предяви иск, докато вредата все още е ограничена и патологичното му състояние продължава да прогресира, той рискува да получи частично обезщетение (
74
).
117.
Що се отнася до целта на правната уредба, част от която е член 10 от Директива 85/374, от девето съображение от последната е видно, че защитата на потребителите изисква поправяне на вредите в случай на смърт или телесна повреда. Увреденият трябва да може да упражни ефективно правото си да претендира пълно и адекватно обезщетяване на претърпените вреди.
118.
Германското правителство изтъква, че тригодишният давностен срок трябва да започне да тече от датата, на която вредата се е проявила и увреденият, включително страдащият от прогресиращо увреждане, е узнал за проявлението на вредата. Както вече посочих по-горе, при прогресиращо увреждане германското законодателство предвижда възможност за предявяване на установителен иск (
75
). Германското правителство посочва, че това разрешение е приложимо при последващи вреди, които „обичайно“ могат да се очакват. При непредвидима „необичайна“ вреда обаче започва да тече нов давностен срок от момента, в който ищецът е узнал за вредата.
119.
В писменото си становище Комисията твърди, че не може да се изключи възможността в някои национални правни системи увредените лица да поискат спиране на производството, докато вредата стане известна в достатъчна степен. Комисията обаче признава, че не във всички държави членки съществува такава възможност.
120.
Различните подходи, които могат да се срещнат в националните правни системи, показват, че в зависимост от националното процесуално право са възможни различни степени на защита на правото на увредените лица да предявят иск за обезщетение за вреди, докато по отношение на давностния срок целта е той да бъде еднакъв. Освен това изискването увреденият постепенно да увеличава размера на исканото обезщетение в зависимост от допълнителните вреди, произтичащи от вредоносното събитие, може да се окаже скъпо и отнемащо много време, а това може да подкопае пълната ефективност на правото на обезщетение (
76
).
121.
За да се гарантира еднаквото тълкуване на началната дата на давностния срок и ефективността на правото на увредения, страдащ от прогресиращо заболяване, да иска обезщетение за вредите, не може да се приеме, че тази дата настъпва преди консолидирането на претърпяната вреда. Датата на консолидиране се определя въз основа на медицински доказателства.
122.
В съответствие с това тълкуване на член 10, параграф 1 от Директива 85/374 следва да се приеме, че при прогресиращо заболяване тригодишният давностен срок започва да тече едва от датата на консолидиране на вредата дори ако вредата се е проявила в по-ранен момент.
123.
Това тълкуване на член 10 от Директива 85/374 трябва да се разглежда във връзка с отговора ми на втория въпрос в настоящото заключение. Всъщност, за да се запази полезното действие на член 10 по отношение на лицата, страдащи от прогресиращо заболяване, предвиденият в член 11 преклузивен срок трябва да се определи така, че да се вземат предвид тяхното особено положение и правото им на ефективни правни средства за защита съгласно член 47 от Хартата.
124.
С оглед на гореизложеното считам, че член 10, параграф 1 от Директива 85/374 трябва да се тълкува в смисъл, че при прогресиращо заболяване предвиденият в тази разпоредба тригодишен давностен срок започва да тече от датата на консолидиране на вредите, определена като момента, от който според медицинските доказателства състоянието на увреденото лице вече не прогресира.
V. Заключение
125.
С оглед на изложените по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на поставените от Cour d’appel de Rouen (Апелативен съд Руан, Франция) преюдициални въпроси по следния начин:
„1)
Член 13 от Директива 85/374/ЕИО на Съвета от 25 юли 1985 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно отговорността за вреди, причинени от дефект на стока, разглеждан предвид решение на Съда от 25 април 2002 г., González Sánchez (C‑183/00, EU:C:2002:255),
трябва да се тълкува в смисъл, че увреденото от дефектна стока лице може да иска от производителя обезщетение за претърпените от него вреди по общ национален режим на виновна отговорност, доколкото този режим не се основава изключително на дефектния характер на стоката. Виновното поведение може да се изразява по-специално в оставянето в обращение на стока, макар производителят да е знаел, че е дефектна, или в непроявяването на бдителност предвид свързаните със стоката рискове, макар производителят да е бил уведомен за тези рискове.
2)
Член 11 от Директива 85/374 — съгласно който правата, предоставени с тази директива на увреденото лице, се погасяват с изтичането на десетгодишен срок, считано от датата, на която причинилата вредата стока е била пусната в обращение —
е невалиден предвид член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, доколкото прилагането му води до погасяване на правото да се иска обезщетение на страдащи от прогресиращо заболяване увредени лица, които според медицинските доказателства поради прогресиращия характер на своето патологично състояние не могат да оценят напълно причинените им вреди и затова не са могли да заведат дело срещу производителя в рамките на този срок, лишавайки съответно тези лица от правото им на достъп до съд.
3)
Член 10, параграф 1 от Директива 85/374
трябва да се тълкува в смисъл, че при прогресиращо заболяване предвиденият в тази разпоредба тригодишен давностен срок започва да тече от датата на консолидиране на вредите, определена като момента, от който според медицинските доказателства състоянието на увреденото лице вече не прогресира“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: английски.
(
2
)	Директива на Съвета от 25 юли 1985 година за сближаване на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно отговорността за вреди, причинени от дефект на стока (ОВ L 141, 1999 г., стр. 20; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 1, стр. 183) (наричана по-нататък „Директива 85/374“).
(
3
)	Преди приемането на Директива (ЕС) 2024/2853 на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2024 година относно отговорността за вреди от дефекти на продукти и за отмяна на Директива 85/374 (ОВ L, 2024/2853).
(
4
)	White, F. Directive 85/374/EEC concerning liability for defective products: In the name of harmonisation, the internal market and consumer protection. — In: Giliker, P. (ed.). Research Handbook on EU Tort Law. Cheltenham, Northampton: Edward Elgar, 2017.
(
5
)	Cousy, H. Chapter 3. Consumer protection through product liability. Theme I. Level and scope of harmonisation of the directive — Survival of national product liability regimes. — In: Terryn, E. G. Straetmans, V. Colaert (eds.). Landmark Cases of EU Consumer Law — In Honour of Jules Stuyck. Cambridge, Antwerp, Portland: Intersentia, 2013, 291—306, на стр. 296.
(
6
)	Решение от 21 декември 2011 г., Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, т. 20).
(
7
)	Binon, J.‑M. La responsabilité du fait des produits défectueux: Les vices cachés de l’harmonisation européenne. — In: Van Schoubroeck, C., W. Devroe, K. Geens, J. Stuyck (eds.). Over Grenzen — Liber Amicorum Herman Cousy. Antwerpen, Cambridge: Intersentia, 2011, 591—603.
(
8
)	Решения от 15 ноември 2023 г., № № 22‑21.174, 22‑21.178, 22‑21.179 и 22‑21.180. Тези решения са постановени по жалби на пострадали от фармацевтичния продукт „Médiator“.
(
9
)	Въпросът дали при конкретните обстоятелства по делото твърдяното виновно поведение може действително да бъде установено, е от компетентността на запитващата юрисдикция.
(
10
)	Вж. в този смисъл решение от 10 юни 2021 г., KRONE — Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, т. 31). Понятието „производител“ е определено в член 3 от Директива 85/374.
(
11
)	Taschner, H., C. Product liability: basic problems in a comparative law perspective. — In: Fairgrieve, D. (ed.). Product Liability in Comparative Perspective. Cambridge: Cambridge University Press, 2005, 155—166, на стр. 161 (курсивът е мой).
(
12
)	Решение от 10 юни 2021 г., KRONE–Verlag (C‑65/20, EU:C:2021:471, т. 33).
(
13
)	Вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Boston Scientific Medizintechnik (C‑503/13 и C‑504/13, EU:C:2015:148, т. 39).
(
14
)	Решение от 29 май 1997 г., Комисия/Обединено кралство (C‑300/95, EU:C:1997:255, т. 27).
(
15
)	Вж. в този смисъл Van Dam, C. C. Dutch case law on the EU Product Liability Directive. — In: Fairgrieve, D. (ed.), 126—137, на стр. 128.
(
16
)	Решения от 25 април 2002 г., Комисия/Франция (C‑52/00, EU:C:2002:252, т. 24), и от 21 декември 2011 г., Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, т. 20).
(
17
)	Решение от 21 декември 2011 г., Dutrueux (C‑495/10, EU:C:2011:869, т. 21).
(
18
)	Решение González Sánchez, точка 30.
(
19
)	Решение González Sánchez, точка 31.
(
20
)	Вж. в този смисъл заключението на генерален адвокат Tesauro по дело Комисия/Обединено кралство (C‑300/95, EU:C:1997:35, т. 16).
(
21
)	Решение от 25 април 2002 г., Комисия/Франция (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
22
)	На френски език „obligation de suivi“.
(
23
)	Решение от 25 април 2002 г., Комисия/Франция (C‑52/00, EU:C:2002:252, т. 47).
(
24
)	Решение от 25 април 2002 г. (C‑52/00, EU:C:2002:252).
(
25
)	Решение от 2 декември 2009 г., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, т. 37).
(
26
)	Вж. в този смисъл решение от 2 декември 2009 г., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, т. 38 и 43).
(
27
)	Пак там, точка 39.
(
28
)	Пак там, точка 40.
(
29
)	Пак там, точка 41.
(
30
)	Пак там, точка 42.
(
31
)	Вж. в този смисъл решение от 2 декември 2009 г., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, т. 46).
(
32
)	Решение от 10 май 2001 г., Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, т. 27).
(
33
)	Решение от 10 септември 2024 г., KS и др./Съвет и др. (C‑29/22 P и C‑44/22 P, EU:C:2024:725, т. 67 и цитираната съдебна практика).
(
34
)	Вж. в този смисъл решения от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Правна защита срещу искане за информация в данъчната област) (C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 55 и 56), и от 17 ноември 2022 г., Harman International Industries (C‑175/21, EU:C:2022:895, т. 32).
(
35
)	За въведените в националното законодателство давностни срокове за производствата в областта на потребителското право вж. решения от 10 юни 2021 г., BNP Paribas Personal Finance (C‑776/19—C‑782/19, EU:C:2021:470, т. 30), и от 8 септември 2022 г., D.B.P. и др. (Договори за ипотечен кредит, деноминирани в чуждестранна валута) (C‑80/21—C‑82/21, EU:C:2022:646, т. 99).
(
36
)	Решение от 14 юли 2022 г., Парламент/Съвет (Седалище на Европейския орган по труда) (C‑743/19, EU:C:2022:569, т. 33 и цитираната съдебна практика).
(
37
)	Вж. в този смисъл решения от 24 февруари 2022 г., SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, т. 50), и от 8 декември 2022 г., Orde van Vlaamse Balies и др. (C‑694/20, EU:C:2022:963, т. 60).
(
38
)	Вж. в този смисъл решение от 29 март 2022 г., Getin Noble Bank (C‑132/20, EU:C:2022:235, т. 116).
(
39
)	Вж. в този смисъл решение от 2 февруари 2021 г., Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, т. 37 и цитираната съдебна практика).
(
40
)	Решение от 24 февруари 2022 г., SC Cridar Cons (C‑582/20, EU:C:2022:114, т. 50 и цитираната съдебна практика).
(
41
)	Решение от 8 декември 2022 г., Orde van Vlaamse Balies и др. (C‑694/20, EU:C:2022:963, т. 34).
(
42
)	Вж. в този смисъл решение от 6 октомври 2020 г., État luxembourgeois (Правна защита срещу искане за информация в данъчната област) (C‑245/19 и C‑246/19, EU:C:2020:795, т. 66).
(
43
)	Вж. по-горе точка 33 и сл. от настоящото заключение.
(
44
)	Вж. анализа ми по първия преюдициален въпрос.
(
45
)	Fairgrieve, D. et al. Product Liability Directive. — In: Machnikowski, P. (ed.). European Product Liability: An Analysis of the State of the Art in the Era of New Technologies. Cambridge: Intersentia, 2016, p. 90.
(
46
)	Вж. Havu, K., Havu, T. The „long-stop“ Extinguishment Rule in EU Product Liability. — Journal of European Consumer and Market Law, vol. 13, № 4, 2024, 162—170, на стр. 163.
(
47
)	ЕСПЧ, решение от 11 март 2014 г., CE:ECHR:2014:0311JUD005206710. Вж. също ЕСПЧ, решение от 13 февруари 2024 г., Jann-Zwicker и Jann с/у Швейцария, CE:ECHR:2024:0213JUD000497620.
(
48
)	Решение Howald Moor и др. с/у Швейцария, § 74.
(
49
)	Пак там, § 78.
(
50
)	Пак там, § 79.
(
51
)	ЕСПЧ, решение от 13 февруари 2020 г., CE:ECHR:2020:0213JUD002513716.
(
52
)	Пак там, § 55.
(
53
)	Пак там, § 55.
(
54
)	Пак там, § 55.
(
55
)	Предвиден в член 256 от Zivilprozessordnung (германски граждански процесуален кодекс).
(
56
)	Вж. Havu, K., T. Havu, бележка под линия 46, цит. съч., стр. 162, според които „нежелана последица от съществуването на [разпоредба за] безусловно [погасяване] може бъде насърчаването на ищците да подават искове, преди да са получили цялата необходима им информация, […] а това може да доведе до неефективност и да подкопае предвидимостта на изхода от делата“.
(
57
)	Вж. ЕСПЧ, решение от 13 май 2024 г., Jann-Zwicker и Jann с/у Швейцария, § 65 с допълнителни препратки.
(
58
)	Вж. в този смисъл решение от 8 декември 2022 г., Orde van Vlaamse Balies и др. (C‑694/20, EU:C:2022:963, т. 41 и цитираната съдебна практика).
(
59
)	Вж. в този смисъл решение от 22 април 2021 г., Profi Credit Slovakia (C‑485/19, EU:C:2021:313, т. 57 и цитираната съдебна практика).
(
60
)	Вж. в този смисъл решение от 2 декември 2009 г., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, т. 46).
(
61
)	ЕСПЧ, решение от 13 февруари 2020 г., Sanofi Pasteur с/у Франция, CE:ECHR:2020:0213JUD002513716, § 50.
(
62
)	Пак там, § 52 и цитираната съдебна практика.
(
63
)	Вж. в този смисъл решение от 25 април 2002 г., Комисия/Франция (C‑52/00, EU:C:2002:252, т. 29).
(
64
)	Вж. точки 48—50 от настоящото заключение.
(
65
)	Решение от 2 декември 2009 г., Aventis Pasteur (C‑358/08, EU:C:2009:744, т. 42).
(
66
)	Havu, K., T, Havu, бележка под линия 46, цит. съч., стр. 167. Вж. също Howells, G. G. Product liability — A history of harmonisationл — In: Fairgrieve, D. (ed.). Product Liability in Comparative Perspective, бележка под линия 11, цит. съч., стр. 202—217, на стр. 210, който посочва, че десетгодишният давностен срок „може […] да се разглежда като потенциален източник на несправедливост“.
(
67
)	Вж. точка 88 от настоящото заключение.
(
68
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 23 октомври 2024 година относно отговорността за вреди от дефекти на продукти и за отмяна на Директива 85/374/ЕИО на Съвета (ОВ L, 2024/2853).
(
69
)	Съгласно член 21, първо изречение от Директива 2024/2853: „Директива [85/374] се отменя, считано от 9 декември 2026 г. Тя обаче продължава да се прилага по отношение на продуктите, които са пуснати на пазара или са пуснати в действие преди посочената дата“. От тази разпоредба следва, че Директива 2024/2853 не се прилага по отношение на разглежданата в главното производство ваксина, която е поставена преди повече от две десетилетия.
(
70
)	Решение № 22‑18.914 на Cour de cassation, Première Chambre Civile (Първо гражданско отделение на Касационния съд) от 5 юли 2023 г. Това решение отразява постоянната практика на Cour de cassation (Касационен съд), съгласно която датата, на която пострадалият е узнал или е следвало да узнае за вредата, е датата на консолидиране на вредата. Вж. например решение № 15‑20.022 на Cour de cassation, Première Chambre Civile (Първо гражданско отделение на Касационния съд) от 15 юни 2016 г.
(
71
)	Решение от 8 април 2025 г., Европейска прокуратура (Съдебен контрол върху процесуалните актове) (C‑292/23, EU:C:2025:255, т. 51 и цитираната съдебна практика).
(
72
)	Решение от 10 май 2001 г., Veedfald (C‑203/99, EU:C:2001:258, т. 27).
(
73
)	Jourdain, P. Le point de départ de la prescription en présence d’un dommage corporel évolutif. — RTDCiv, Revue trimestrielle de droit civil, 2023, p. 908, с препратка към решение № 14‑13.351 на Cour de cassation, Première Chambre Civile (Първо гражданско отделение на Касационния съд) от 17 януари 2018 г.
(
74
)	Вж. точка 88 от настоящото заключение.
(
75
)	Вж. точка 85 от настоящото заключение.
(
76
)	Вж. по аналогия решение от 18 април 2024 г., Heureka Group (Уебсайтове за сравняване на цени) (C‑605/21, EU:C:2024:324, т. 60).