РЕШЕНИЕ НА СЪДА (осми състав)
22 януари 2026 година(*)
„ Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 258 ДФЕС — Околна среда — Директива (ЕС) 2018/2001 — Енергия от възобновяеми източници — Липса на транспониране и на съобщаване на мерките за транспониране — Член 260, параграф 3 ДФЕС — Имуществени санкции — Осъдително искане за заплащане на еднократна сума и периодична имуществена санкция “
По дело C‑206/23
с предмет иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 258 и член 260, параграф 3 ДФЕС на 29 март 2023 г.,
Европейска комисия, представлявана от B. De Meester и Е. Русева,
ищец,
срещу
Република България, представлявана от Цв. Митова и С. Русева,
ответник,
СЪДЪТ (осми състав),
състоящ се от: O. Spineanu-Matei, председател на състава, S. Rodin (докладчик) и N. Piçarra, съдии,
генерален адвокат: A. M. Collins,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1        С исковата си молба Европейската комисия моли Съда:
–        да установи, че като не е приела всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими за съобразяване с Директива (ЕС) 2018/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година за насърчаване използването на енергия от възобновяеми източници (ОВ L 328, 2018 г., стр. 82), и като не е уведомила Комисията за тези разпоредби, Република България не е изпълнила задълженията си по член 36 от тази директива,
–        да осъди Република България да заплати на Комисията еднократна сума, съответстваща на по-високата от следните две суми:
–        сума по дневна ставка от 1 800 евро, умножена по броя дни между деня, следващ изтичането на срока за транспониране, предвиден в Директивата, и деня, в който нарушението е преустановено, или, ако нарушението не е преустановено, деня, в който е постановено решението по настоящото дело,
–        минималната еднократно платима сума от 504 000 евро,
–        в случай че посоченото в първо тире неизпълнение на задължения продължи до датата на постановяване на решението по настоящото дело, да осъди Република България да заплаща на Комисията периодична имуществена санкция в размер на 9 720 евро за всеки ден забава, считано от посочената дата до датата, на която Република България изпълни задълженията си по Директива 2018/2001, и
–        да осъди Република България да заплати съдебните разноски.
Правна уредба
Директива 2018/2001
2        Съображения 2—4 от Директива 2018/2001 гласят:
„(2)      В съответствие с член 194, параграф 1 от Договора за функционирането на Европейския Съюз (ДФЕС), насърчаването на възобновяемите видове енергия е една от целите на енергийната политика на [Европейския съюз]. Това е целта, която преследва настоящата директива. Увеличеното използване на енергия от възобновяеми източници или „възобновяема енергия“ представлява важна част от пакета от мерки, необходими за намаляване на емисиите на парникови газове и за съобразяване с ангажимента на Съюза съгласно Парижкото споразумение от 2015 г. относно изменението на климата след 21‑вата конференция на страните по Рамковата конвенция на ООН по изменение на климата (наричано по-долу „Парижкото споразумение“), както и с рамката за политиките на Съюза в областта на климата и енергетиката в периода до 2030 г., включително обвързващата цел на Съюза за намаление до 2030 г. на емисиите в Съюза с поне 40 % в сравнение с количествата от 1990 г. Обвързващата цел на Съюза за 2030 г. в областта на възобновяемата енергия и приносът на държавите членки за тази цел, включително техните базови дялове във връзка с техните общи национални цели за 2020 г., са сред основните елементи, които имат първостепенно значение за политиката на Съюза в областта на енергетиката и околната среда. Други такива елементи са включени в рамката, предвидена в настоящата директива, например за развитието на отоплението и охлаждането с възобновяема енергия, както и за развитието на възобновяемите транспортни горива.
(3)      Увеличеното използване на енергия от възобновяеми източници също играе основна роля за подобряване на сигурността на енергийните доставки, за устойчива енергия на достъпни цени, за технологичното развитие и иновациите, както и за технологично и индустриално лидерство, като създава екологични, социални и здравни ползи, както и големи възможности за заетост и регионално развитие, особено в селски и изолирани зони, в райони и територии с малка гъстота на населението или които са в процес на частична деиндустриализация.
(4)      По-специално намаляването на потреблението на енергия, увеличаващите се технологични подобрения, разрастването на обществения транспорт, използването на енергоефективни технологии и насърчаването на използването на възобновяема енергия в сектора за електрическа енергия, в сектора за топлинна енергия и енергия за охлаждане, както и в транспортния сектор са ефективни инструменти, наред с мерките за енергийна ефективност за намаляване на емисиите на парникови газове в Съюза и на енергийната зависимост на Съюза“.
3        Член 1 от тази директива е озаглавен „Предмет“ и предвижда:
„Настоящата директива установява обща рамка за насърчаването на енергията от възобновяеми източници. С нея се задава обвързваща цел на Съюза за общия дял на енергията от възобновяеми източници в брутното крайно потребление на енергия на Съюза през 2030 г. Тя също така установява правила относно финансовото подпомагане за електрическата енергия от възобновяеми източници, за потреблението на собствена електрическа енергия от възобновяеми източници и за използването на енергия от възобновяеми източници в сектора за топлинна енергия и енергия за охлаждане и в транспортния сектор, за регионалното сътрудничество между държавите членки и между държавите членки и трети държави, за гаранциите за произход, за административните процедури и за информацията и обучението. В нея са установени и критерии за устойчивост и за намаление на емисиите на парникови газове за биогоривата, течните горива от биомаса и газообразните и твърдите горива от биомаса“.
4        Член 36 от посочената директива е озаглавен „Транспониране“ и гласи:
„1.      Държавите членки въвеждат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с членове 2—13, членове 15—31 и член 37 и приложения II и III и приложения V—IX, най-късно до 30 юни 2021 г. Те незабавно съобщават на Комисията текста на тези разпоредби.
Когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива или то се извършва при официалното им публикуване. Те включват също така уточнение, съгласно който позоваванията в действащите законови, подзаконови и административни разпоредби на директивата, отменена с настоящата директива, се считат за позовавания на настоящата директива. Условията и редът на позоваване и формулировката на уточнението се определят от държавите членки.
2.      Държавите членки съобщават на Комисията текста на основните разпоредби от националното законодателство, които те приемат в областта, уредена с настоящата директива.
3.      Настоящата директива не засяга прилагането на дерогациите съгласно правото на Съюза относно вътрешния пазар на електрическа енергия“.
Съобщението от 2023 г.
5        Точка 2 от Съобщение 2023/C 2/01 на Комисията, „Финансови санкции при производства за установяване на нарушение“ (ОВ C 2, 2023 г., стр. 1, наричано по-нататък „Съобщението от 2023 г.“), е озаглавена „Общи принципи“ и гласи, че налаганите финансови санкции следва да се основават на три основни критерия:
–      тежестта на нарушението,
–      неговата продължителност,
–      необходимостта да се гарантира, че финансовата санкция сама по себе си има възпиращо действие по отношение на бъдещи нарушения.
6        Точки 3 и 4 от това съобщение предвиждат правилата за „периодичната имуществена санкция“ и съответно за „еднократно платимата сума“.
7        Точка 3.2 от посоченото съобщение е озаглавена „Прилагане на коефициента за тежест (коефициент между 1 и 20)“ и има следния текст:
„Нарушение, свързано с […] неуведомяване за мерки за транспониране на директива, приета в рамките на законодателна процедура, винаги се счита за сериозно. С оглед адаптирането на размера на санкцията към конкретните обстоятелства по случая, Комисията определя коефициента за тежест въз основа на два параметъра: значението на нарушените или нетранспонираните правила на Съюза и последиците от нарушението за общите и конкретните интереси.
Като се имат предвид изложените по-долу съображения, тежестта на нарушението се определя чрез коефициент, определен от Комисията — между минимум 1 и максимум 20“.
8        Точка 3.2.2 от същото съобщение е озаглавена „Неуведомяване за мерките за транспониране (член 260, параграф 3 [ДФЕС])“ и гласи:
„При искове, предявени по член 260, параграф 3 [ДФЕС], Комисията систематично прилага коефициент за тежест 10 в случай на пълно неуведомяване за мерките за транспониране. В Съюза, основан на зачитането на принципите на правовата държава, всички законодателни директиви трябва да се считат за еднакво важни и изискват пълно транспониране от държавите членки в рамките на определените от тях срокове.
[…]
Освен това могат да се вземат предвид последиците от нарушението за общите и конкретните интереси […]“.
9        Точка 3.4 от Съобщението от 2023 г. е озаглавена „Платежоспособност на държавата членка“ и предвижда:
„[…]
Необходимият размер на санкцията, за да има възпиращо действие, ще варира в зависимост от платежоспособността на държавите членки. Възпиращото действие е отразено във фактора „n“. Той се определя като среднопретеглена геометрична стойност на брутния вътрешен продукт (БВП) на съответната държава членка, сравнен със средния БВП на държавите членки, с тежест две, и на населението на съответната държава членка, сравнено със средното население на държавите членки, с тежест едно. Това представлява платежоспособността на съответната държава членка спрямо платежоспособността на останалите държави членки:
[…]
Факторите „n“ за всяка държава членка са посочени в точка 3 от приложени[е] [I]“.
10      Съгласно точка 4.1 от посоченото съобщение, озаглавена „Минимални еднократно платими суми“:
„Всеки път, когато Комисията сезира Съда на основание член 260 [ДФЕС], тя предлага поне фиксирана минимална еднократно платима сума, определена за всяка държава членка в зависимост от нейния фактор „n“, независимо от резултата на изчислението в раздел 4.2.
[…]
Минималната еднократно платима сума за всяка държава членка е посочена в точка 5 от приложени[е] I“.
11      Точка 4.2 от посоченото съобщение уточнява метода за изчисляване на еднократно платимата сума по следния начин:
„Еднократно платимата сума се изчислява по начин, който в голяма степен е подобен на метода за изчисляване на периодичната имуществена санкция, а именно:
–      умножаване на фиксирана сума по коефициент за тежест,
–      умножаване на резултата по фактора „n“,
–      умножаване на резултата по броя на дните, през които нарушението продължава […].
[…]“.
12      Точка 4.2.1 от същото съобщение е озаглавена „Брой дни, през които нарушението продължава“, и предвижда:
„За да се изчисли еднократно платимата сума, дневната сума се умножава по броя на дните, през които нарушението продължава. Този брой се определя по следния начин:
[…]
–      за искове, предявени на основание член 260, параграф 3 [ДФЕС], това е броят на дните между деня, следващ изтичането на срока за транспониране, предвиден в разглежданата директива, и датата на прекратяване на нарушението или, при неизпълнение, датата на постановяване на съдебното решение по член 260 [ДФЕС].
[…]“.
13      Точка 4.2.2. от Съобщението от 2023 г. е озаглавена „Други елементи на метода за изчисляване на еднократно платимата сума“ и гласи:
„За изчисляването на еднократно платимата сума Комисията прилага същия коефициент за тежест и същия фиксиран фактор „n“, както при изчисляването на периодичната имуществена санкция […].
[…]
Фиксираната сума, приложима за еднократно платимата сума, е посочена в точка 2 от приложени[е] [I].
[…]“.
14      Приложение I към Съобщението от 2023 г. е озаглавено „Данни, използвани за определяне на финансовите санкции, предлагани на Съда“, като точка 2 от него предвижда, че фиксираната сума за еднократно платимата сума, посочена в точка 4.2.2 от това съобщение, се определя на 1 000 евро на ден, а точка 3 — че факторът „n“ за Република България е 0,18. В точка 5 от приложение I се уточнява, че минималната еднократно платима сума за тази държава членка е 504 000 евро.
Досъдебната процедура и производството пред Съда
15      Тъй като към изтичането на срока за транспониране на Директива 2018/2001, предвиден в член 36 от нея, а именно 30 юни 2021 г., не получава от Република България никаква информация за приемането на необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби за съобразяване с тази директива, на 23 юли 2021 г. Комисията изпраща официално уведомително писмо на посочената държава членка.
16      С писмо от 20 септември 2021 г. Република България заявява, че Директива 2018/2001 ще бъде транспонирана в националния правен ред с приемането на Закона за изпълнение и допълнение на Закона за енергията от възобновяеми източници (наричан по-нататък „ЗИД на ЗЕВИ“). Тя уточнява и че вече са изготвени текстовете на законопроекта, че е направена частична оценка на въздействието и че са предприети организационни мерки за продължаване на дейността до окончателното изготвяне на законопроекта. Тази държава членка също така посочва, че законопроектът ще може да бъде разгледан от Народното събрание на Република България след провеждането на парламентарните избори, насрочени за 14 ноември 2021 г.
17      Тъй като не получава последващо съобщение относно транспонирането на Директива 2018/2001, на 2 декември 2021 г. Комисията изпраща на Република България мотивирано становище по член 258 ДФЕС, с което я приканва да предприеме необходимите мерки за съобразяване с тази директива в срок от два месеца от получаването на становището.
18      С писмо от 1 февруари 2022 г. Република България уведомява Комисията, че продължава дейността по изготвяне на окончателния проект на ЗИД на ЗЕВИ с различни компетентни институции и че има чувствителни моменти, произтичащи от изискванията на законодателството на Съюза в областта на държавните помощи.
19      С писмо от 22 януари 2023 г. Република България уведомява Комисията, че законопроектът е одобрен от Министерския съвет на 11 януари 2023 г. и е внесен в Народното събрание на 17 януари 2023 г.
20      С писмо от 28 февруари 2023 г. Република България в частност посочва, че ЗИД на ЗЕВИ все още не е приет поради разпускането на Народното събрание и насрочването на нови парламентарни избори за 2 април 2023 г. В писмото освен това се изброяват 22 нормативни акта, които Република България е нотифицирала на Комисията във връзка с транспонирането на Директива 2018/2001 в националния правен ред.
21      Като констатира, че все пак тази държава членка не е предоставила таблица на съответствието или друг обяснителен документ, който да посочва за всяка разпоредба от Директивата каква национална разпоредба е приета, за да гарантира транспонирането ѝ, и че повече от 18 месеца след изтичането на срока за транспониране тя все още не е изпълнила задълженията си, на 26 януари 2023 г. Комисията предявява разглеждания тук иск пред Съда.
22      В дупликата си от 6 ноември 2023 г. Република България посочва, че ЗИД на ЗЕВИ, с който Директива 2018/2001 следва да се транспонира в националния правен ред, е приет на 29 септември 2023 г. и влиза в сила на 13 октомври 2023 г. Тя уточнява, че тече процесът по изготвяне и приемане на подзаконовите актове, необходими за прилагането на този закон, и моли Комисията да оттегли иска си.
23      На 6 ноември 2023 г. приключва писмената фаза на производството по настоящото дело.
24      С акт на председателя на Съда от 9 февруари 2024 г. производството по делото е спряно до постановяването на решение по дело C‑147/23. След постановяването на решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения) (C‑147/23, EU:C:2024:346), производството по настоящото дело е възобновено с акт на председателя на Съда от същия ден.
25      С молба от 5 ноември 2024 г., представена на основание член 128, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, Република България прави искане за приемане на нови доказателства, с които да установи пълното транспониране на Директива 2018/2001 във вътрешния правен ред. Представените доказателства, които Съдът прилага към преписката по настоящото дело, включват направените на 8 май 2024 г. нотификации в системата THEMIS за националните разпоредби, приети за транспонирането на Директивата.
26      В становище по отношение на тези нови доказателства, представено на 11 декември 2024 г., Комисията посочва, че от тях може да се установи, че Република България е приела мерки за съобразяване с повечето от разпоредбите на Директива 2018/2001, посочени в член 36 от нея, но въпреки това все още има основни разпоредби от Директивата, които не са транспонирани или поне не са транспонирани напълно в националния правен ред.
27      Освен това с писмо от 21 февруари 2025 г. в отговор на искането за спиране на производството, направено от Република България на 30 януари 2025 г., Комисията посочва, че тъй като няма доказателства за пълно транспониране на Директива 2018/2001 в българския правен ред, не може да приеме предложеното от Република България споразумение за доброволно уреждане на спора по член 147, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда и че дори да се установи пълно транспониране, тя няма да оттегли иска си по настоящото дело.
28      С писмо от 13 май 2025 г., внесено отново на основание член 128, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда и приложено към преписката по делото, Република България в частност съобщава, че на 8 май 2025 г. е приет на второ четене проектът на ЗИД на ЗЕВИ, и заявява, че с приемането на този закон Директива 2018/2001 е напълно транспонирана в националния правен ред.
29      В становището си по отношение на тези нови доказателства, представено на 28 май 2025 г., Комисията констатира, че ЗИД на ЗЕВИ не е влязъл в сила, а е бил върнат на Народното събрание за ново обсъждане, както и че при всички положения с този закон Директива 2018/2001 би била само частично транспонирана в българския правен ред.
По иска
По неизпълнението на задължения по смисъла на член 258 ДФЕС
Доводи на страните
30      Комисията припомня, че съгласно член 288, трета алинея ДФЕС държавите членки са длъжни да приемат необходимите разпоредби, за да осигурят транспонирането на директивите в националния си правен ред в определените от тези директиви срокове, и да ѝ съобщават незабавно тези разпоредби.
31      Тази институция уточнява, че наличието на неизпълнение на тези задължения трябва да се преценява с оглед на положението в съответната държава членка към момента на изтичането на срока, определен в мотивираното становище, което ѝ е изпратила.
32      Тя припомня също така, че съгласно постоянната практика на Съда разпоредбите на директивите трябва да се въвеждат с неоспорима задължителна сила и с необходимата специфичност, точност и яснота, за да се спази изискването за правна сигурност. Освен това, когато директивата изрично предвижда, че националните мерки за транспонирането ѝ трябва да съдържат позоваване на нея или да са придружени от такова позоваване при официалното си публикуване, както в случая изисква член 36, параграф 1 от Директива 2018/2001, във всички случаи било необходимо да се приеме конкретен транспониращ акт.
33      В настоящия случай обаче Република България не приела необходимите разпоредби за транспонирането на Директива 2018/2021 във вътрешния си правен ред, нито уведомила Комисията за приемането им преди изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 2 декември 2021 г.
34      В това отношение Комисията споменава постоянната практика на Съда, че държавата членка не може да се позовава на разпоредби, практики или обстоятелства от вътрешния си правен ред, за да обоснове липсата на транспониране на директива в предвидения в нея срок. Следователно държавите членки били длъжни да вземат предвид всички необходими произтичащи от вътрешния им правен ред мерки, за да приемат своевременно изискваното законодателство и така да приключат транспонирането на съответната директива в определения от законодателя на Съюза срок.
35      В писмената си защита Република България не оспорва факта, че към определената в мотивираното становище дата не е приела необходимите мерки за транспонирането на Директива 2018/2001 в националния правен ред.
36      Тази държава членка обаче изтъква, че форсмажорни обстоятелства са я поставили в абсолютна невъзможност да изпълни в срок изискването по член 36 от Директивата.
37      В това отношение Република България отбелязва, първо, че пандемията от COVID‑19 е довела до обявяването на извънредно положение на 13 март 2020 г., последвано от извънредна епидемична обстановка, удължавана до 31 март 2022 г. Ноторно известен бил фактът, че пандемията довежда до преустановяването и последвалото преструктуриране на дейността както на частните, така и на държавните организации. Всъщност първоначалното замразяване на работата на много държавни структури било последвано от спад в тяхната продуктивност и ефективност през продължителен период от време поради наложените мерки, предприети в контекста на пандемията, което неминуемо се отразило на бързината на законодателния процес, а оттам и на въвеждането на Директива 2018/2001.
38      Второ, в периода от 15 април 2021 г. до 12 април 2023 г. в Република България пет пъти се провели парламентарни избори. Последователно били разпуснати Четиридесет и петото (15 април 2021 г.—11 май 2021 г.), Четиридесет и шестото (21 юли 2021 г.—15 септември 2021 г.), Четиридесет и седмото (3 декември 2021 г.—1 август 2022 г.) и Четиридесет и осмото (19 октомври 2022 г.—2 февруари 2023 г.) Народно събрание.
39      Според Република България провеждането на избори пет пъти в рамките на две години е непреодолимо и непредвидимо обстоятелство, върху което е невъзможно да бъде оказано въздействие. В този контекст следвало да се направи разграничение между утвърдената съдебна практика по казуси, свързани със забавяне на транспонирането на актове от правото на Съюза в националния правен ред поради проведени парламентарни избори, от една страна, а от друга, ситуацията, възникнала в България през последните две години, която я поставила в обективна невъзможност да осигури пълното транспониране на Директива 2018/2001.
40      Република България обаче подчертава, че противно на твърденията на Комисията, тя е провеждала без прекъсване процеса по транспонирането на тази директива в националното право и своевременно е уведомявала тази институция както за приетите мерки, така и за срещнатите трудности за приключването на този процес в срок.
41      Според тази държава членка, тъй като тя се е намирала в абсолютна обективна невъзможност да изпълни изискванията на член 36 от Директива 2018/2001, предявеният от Комисията иск трябва да бъде изцяло отхвърлен.
42      При условията на алтернативност Република България поддържа въз основа на един от документите, приложени към писмената ѝ защита, че искът на Комисията е частично неоснователен, тъй като някои от разпоредбите на Директивата вече са били въведени във вътрешния ѝ правен ред и са били неразделна част от действащото национално право преди 30 юни 2021 г., крайния срок за транспонирането на Директивата. Всъщност в този документ подробно били посочени съществуващите разпоредби от националното право, които осигурявали въвеждането на част от разпоредбите на Директива 2018/2001, за което освен това Комисията била уведомена, както личало от приложен към исковата ѝ молба документ.
43      В писмената си реплика Комисията констатира, че видно от писмената защита на Република България, към датата на подаване на това изявление тя още не е транспонирала напълно посочената директива във вътрешния си правен ред. Комисията оспорва и форсмажорните обстоятелства, които според тази държава членка довели до обективна невъзможност за транспонирането на Директивата.
44      В това отношение, що се отнася до пандемията от COVID‑19, Комисията най-напред отбелязва, че Република България изтъква това обстоятелство едва в писмената си защита. По-нататък тя посочва, че тази държава членка не е доказала наличието на специфична и конкретна връзка между пандемията и забавата за транспонирането на Директива 2018/2001 в българския правен ред. Накрая, дори да се приеме, че пандемията е забавила работата на българските институции, това забавяне можело да се вземе предвид само за периода от 13 март 2020 г. до 31 март 2022 г. Срокът за транспонирането на Директивата обаче започнал да тече 14 месеца преди обявяването на извънредното положение в България.
45      Що се отнася до довода на Република България, че петкратното провеждане на парламентарни избори между 15 април 2021 г. и 12 април 2023 г. е попречило за транспонирането на Директивата в националния правен ред, Комисията подчертава, че парламентарните избори, били те и чести, по принцип са част от демократичните процеси в държавите членки и че Република България не е подкрепила с факти довода си за неприложимост на съдебната практика, че държавите членки не могат да се позовават на разпоредби, практики или обстоятелства от вътрешния си правен ред, за да обосноват липсата на транспониране на дадена директива в предвидения срок. При всички положения парламентарната криза, на която се позовава Република България, започнала на 15 април 2021 г., тоест само два месеца преди изтичането на срока за транспониране на Директива 2018/2001, така че Република България разполагала с 27 месеца, считано от влизането в сила на Директивата, за да приеме изискваните мерки за транспониране. В това отношение от информацията, която тя съобщила на Комисията, личало, че въпросната парламентарна криза изобщо не можела да е причината за констатираната забава за транспонирането на Директивата в българския правен ред.
46      Доколкото при условията на алтернативност Република България моли искът да бъде отхвърлен, тъй като някои разпоредби на Директива 2018/2001 били транспонирани във вътрешния ѝ правен ред още с националното законодателство, което било в сила преди изтичането на определения срок за транспонирането на тази директива, Комисията поддържа, че наистина на 28 февруари 2023 г., тоест година след изтичането на определения в мотивираното становище срок, българските власти са ѝ изпратили списък с нормативни актове, за които твърдят, че били част от съществуващото релевантно национално законодателство и че отговаряли на част от изискванията на Директивата, но в разрез с произтичащото от практиката на Съда изискване за яснота тези власти така и не ѝ предоставили таблица на съответствието или каквото и да било друго обяснение, от което да може точно да се установи кои разпоредби от Директивата са били транспонирани в българския правен ред. Република България представила такъв обяснителен документ едва в писмената си защита.
47      Комисията подчертава, че при всички положения, видно от член 36, параграф 1 от Директива 2018/2001, държавите членки са длъжни да приемат конкретен акт за транспонирането на тази директива. Тази институция обаче не разполагала с информация това да е направено, а не можело да се приеме, че съществуващите национални разпоредби сами по себе си представляват транспониращи мерки по смисъла на тази директива. Затова Комисията изцяло поддържа искането си.
48      В писмената си дуплика Република България посочва, че ЗИД на ЗЕВИ, който следва да транспонира Директива 2018/2001 в националния правен ред, е приет на 29 септември 2023 г. и влиза в сила на 13 октомври 2023 г. В това отношение тя добавя, че тече процесът по приемане на необходимите подзаконови актове по прилагането на ЗЕВИ, който би трябвало да приключи най-късно през декември 2023 г. За целта тази държава членка изготвила няколко наредби и отправила редица искания до Комисията, като я приканила да оттегли иска си предвид тези обстоятелства.
Съображения на Съда
49      Следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда наличието на неизпълнение на задължения трябва да се преценява с оглед на положението в съответната държава членка към момента на изтичането на определения в мотивираното становище срок, а последващи промени не могат да се вземат предвид от Съда (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 15 и цитираната съдебна практика).
50      Съгласно член 36, параграф 1 от Директива 2018/2001 държавите членки е трябвало да въведат в сила законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с членове 2—13, 15—31 и 37 и приложения II, III и V—IX, най-късно до 30 юни 2021 г. и незабавно да съобщят на Комисията за това. Член 36, параграф 1 също така предвижда, че когато държавите членки приемат тези разпоредби, в тях трябва да се съдържа позоваване на тази директива или то трябва да се извърши при официалното им публикуване, като условията и редът за това трябва да се определят от държавите членки. По-нататък, по силата на член 36, параграф 2 от тази директива държавите членки са длъжни да съобщят на Комисията текста на тези разпоредби.
51      Освен това Съдът многократно е постановявал, че държавите членки трябва при всички положения да приемат конкретен акт за транспониране на съответната директива, ако тя изрично предвижда задължение за тях да я посочат в текста на необходимите за транспонирането ѝ разпоредби или при официалното публикуване на въпросните разпоредби (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 16 и цитираната съдебна практика).
52      В настоящия случай на 2 декември 2021 г. Комисията изпраща на Република България мотивирано становище, с което я приканва в срок от два месеца, считано от получаването му, да се съобрази с посочените в него задължения. Както личи от преписката по делото пред Съда, към изтичането на този срок посочената държава членка не е приела всички законови, подзаконови и административни разпоредби, необходими, за да се съобрази с Директива 2018/2001, а съответно не е и съобщила тези разпоредби на Комисията, което Република България по същество не оспорва в писмената си защита.
53      Доколкото Република България твърди, че някои разпоредби от вътрешното право са осигурявали поне частично транспонирането на Директива 2018/2001, от преписката по делото пред Съда личи, че макар действително Република България да изпраща на Комисията — повече от година след изтичането на определения в мотивираното становище срок — списък с национални мерки, за които твърди, че осигурявали транспонирането на поне част от тази директива, въпросният списък не съдържа таблица на съответствието, нито каквато и да е информация, от която да може да се определи кои разпоредби от Директивата са били транспонирани с тези мерки. Същевременно не само че тази информация е била представена с явно закъснение предвид съдебната практика, припомнена в точка 49 от настоящото решение, но и от член 36 от Директивата следва, че необходимите за въвеждането на Директивата разпоредби трябва да съдържат позоваване на нея или то да се извърши при официалното им публикуване. Поради това нотифицираните от Република България мерки при всички положения не може да се смятат за конкретен транспониращ акт, какъвто изисква практиката на Съда, припомнена в точка 51 от настоящото решение (вж. по аналогия решение от 29 февруари 2024 г., Комисия/Ирландия (Аудио-визуални медийни услуги), C‑679/22, EU:C:2024:178, т. 31).
54      Според Република България обаче разглежданият тук иск трябва да бъде отхвърлен поради наличието на форсмажорни обстоятелства, свързани с пандемията от COVID‑19, от една страна, а от друга, с „парламентарната криза“, през която преминала тази държава членка през периода между 15 април 2021 г. и 12 април 2023 г. поради многократните разпускания на Народното събрание и провеждането на парламентарни избори пет пъти едни след други.
55      Тези доводи не могат да бъдат приети.
56      В това отношение следва да се припомни, че има постоянна съдебна практика, съгласно която, макар да не предполага абсолютна невъзможност за изпълнение на произтичащите от правото на Съюза задължения, понятието за непреодолима сила все пак изисква съответното неизпълнение да се дължи на необичайни, непредвидими и външни за позоваващия се на него обстоятелства, чиито последици не е можело да бъдат избегнати въпреки положената дължима грижа, като освен това позоваване на непреодолима сила може да се прави само за периода, необходим за отстраняване на тези затруднения (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 46 и цитираната съдебна практика).
57      Първо, що се отнася до довода във връзка с пандемията от COVID‑19, която започва в началото на 2020 г., следва да се констатира, че тази пандемия може да се счита за външно за съответната държава членка обстоятелство, което е необичайно и непредвидимо (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 47 и цитираната съдебна практика), и че то е било налице за част от срока за транспонирането на Директива 2018/2001, който тече от 24 декември 2018 г. до 30 юни 2021 г.
58      Следва обаче да се констатира, че извънредното положение заради пандемията е обявено в България чак на 13 март 2020 г., тоест 14 месеца след началото на срока за транспонирането на Директивата, а към датата на изтичането на срока за транспонирането ѝ все още в Народното събрание не е бил внесен одобрен от Министерския съвет законопроект за изменение и допълнение на ЗЕВИ. При тези обстоятелства констатираната забава за транспонирането на Директива 2018/2001 в българския правен ред и съответно за съобщаването на изискваните национални транспониращи мерки не може да бъде оправдана само с последиците от пандемията от COVID‑19.
59      При всички положения е било в правомощията на законодателя на Съюза да удължи срока за транспониране на Директива 2018/2001, ако е смятал, че последиците от тази пандемия, засегнала цялата територия на Съюза, са били такива, че да попречат на държавите членки да изпълнят задълженията си по тази директива (вж. по аналогия решение от 14 март 2024 г., Комисия/Полша (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑452/22, EU:C:2024:232, т. 31).
60      Второ, що се отнася до довода за „парламентарната криза“, през която преминала Република България поради многократните разпускания на Народното събрание и провеждането на парламентарни избори пет пъти едни след други, достатъчно е да се припомни, че положения или практики, съществуващи във вътрешния правен ред на държавата членка, не могат да са оправдание за неспазването на задълженията и сроковете, произтичащи от директивите на Съюза, нито следователно за късното или непълното транспониране на тези директиви (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 49 и цитираната съдебна практика).
61      Освен това изтъкнатата от Република България „парламентарна криза“ засяга само ограничен период — последните два месеца — от определения в Директива 2018/2001 срок за транспонирането ѝ, но въпреки това към датата на изтичането на срока за транспонирането ѝ не е имало внесен в Народното събрание законопроект, както беше посочено в точка 58 от настоящото решение.
62      Оттук следва, че трябва да бъдат отхвърлени доводите на Република България, посочени в точка 54 от настоящото решение.
63      Следователно, като до изтичането на срока, определен в мотивираното становище от 2 декември 2021 г., не е приела законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобрази с Директива 2018/2001, и съответно като не е съобщила тези разпоредби на Комисията, Република България не е изпълнила задълженията си по член 36 от тази директива.
По искането на основание член 260, параграф 3 ДФЕС за определяне на еднократно платима сума и периодична имуществена санкция
Доводи на страните
64      От една страна, Комисията припомня, че Директива 2018/2001 е приета съгласно обикновената законодателна процедура и следователно попада в приложното поле на член 260, параграф 3 ДФЕС. От друга страна, тя подчертава, че неизпълнението от страна на Република България на предвиденото в член 36 от Директивата задължение да ѝ съобщи националните разпоредби, с които се осигурява пълното транспониране на тази директива във вътрешния правен ред, представлява явно несъобщаване на мерките за транспониране на посочената директива по смисъла на член 260, параграф 3 ДФЕС.
65      Комисията отбелязва, че съгласно точка 7 от него Съобщението от 2023 г. се прилага към всички решения за сезиране на Съда на основание член 260 ДФЕС, които Комисията взема след неговото публикуване в Официален вестник на 4 януари 2023 г., поради което това съобщение е приложимо по настоящото дело.
66      Тя припомня, че член 260, параграф 3 ДФЕС обхваща както пълното, така и частичното несъобщаване на мерките за транспониране на дадена директива. Втората от тези хипотези може да е налице или когато съобщените мерки за транспониране не обхващат цялата територия на съответната държава членка, или когато уведомяването е непълно, що се отнася до мерките за транспониране, съответстващи на част от директивата.
67      Както се припомня в посоченото съобщение, при исковете, предявявани на основание член 260, параграф 3 ДФЕС, Комисията систематично предлага на Съда да определи на съответната държава членка както еднократно платима сума, така и периодична имуществена санкция.
68      Затова в съответствие с последно посочената разпоредба Комисията предлага Република България да бъде осъдена да заплати еднократна сума и периодична имуществена санкция.
69      В това отношение съгласно точка 2 от Съобщението от 2023 г. определянето на санкциите трябвало да се основава, на първо място, на тежестта на нарушението, на второ място, на неговата продължителност и на трето място, на необходимостта да се гарантира, че финансовата санкция сама по себе си има възпиращо действие по отношение на бъдещи нарушения.
70      Най-напред, що се отнася до тежестта на нарушението, която съгласно точка 3.2.2 от Съобщението от 2023 г. се определя чрез прилагането на коефициент между 1 и 20, Комисията систематично прилагала коефициент за тежест 10 в случаите на цялостно неизпълнение на задължението за съобщаване на националните мерки за транспониране. Тази институция смята, че в Съюза, основан на зачитането на принципите на правовата държава, всички законодателни директиви трябва да се считат за еднакво важни и изискват пълно транспониране от държавите членки в рамките на определените от тях срокове.
71      При всички положения Комисията подчертава, че Директива 2018/2001 е важна за насърчаването на възобновяемите видове енергия, а оттам и за осъществяването на енергийната политика на Съюза, и че увеличаването на енергията от възобновяеми източници е от особено значение конкретно в днешния контекст на агресивната война на Руската федерация срещу Украйна, доколкото способства за укрепване на енергийната независимост на Съюза и осигуряване на достъпни цени на енергията. Тези ползи нямало да може да се постигнат без транспониране на Директивата в правния ред на държавите членки.
72      Освен това Комисията подчертава, че непредоставянето на ясна и точна информация за националните разпоредби, с които се транспонират съответните разпоредби от Директивата, може да се санкционира по силата на член 260, параграф 3 ДФЕС.
73      Затова Комисията заключава, че в случая следва да се приложи коефициент за тежест 10.
74      Що се отнася по-нататък до продължителността на неизпълнението на задължения, Комисията поддържа, че съгласно Съобщението от 2023 г. коефициентът за продължителност се изчислява, като се прилага ставка от 0,10 на месец, считано от деня, следващ изтичането на срока за транспониране на въпросната директива, като коефициентът е минимум 1 и максимум 3. В случая срокът за транспонирането на Директива 2018/2001 изтича на 30 юни 2021 г., а решението на Комисията за сезиране на Съда е взето на 26 януари 2023 г., така че релевантната тук продължителност на неизпълнението на задължения, в което е обвинена Република България, била 18 месеца и съответно коефициентът за продължителност трябвало да се определи на 1,8.
75      Накрая, що се отнася до платежоспособността на съответната държава членка, изразявана чрез фактора „n“, Комисията препраща към точка 3.4 от Съобщението от 2023 г., в която е установен преразгледан изчислителен метод, при който две трети от изчислението се основават на БВП на държавата членка, а една трета — на населението ѝ. Така съгласно точка 3 от приложение I към това съобщение факторът „n“ за Република България бил 0,18.
76      Колкото до определянето на размера на еднократно платимата сума въз основа на тези критерии, съгласно точка 5 от приложение I към Съобщението от 2023 г. минималната еднократно платима сума, приложима за Република България, е 504 000 евро.
77      От точка 4 от Съобщението обаче следвало, че ако така изчислената еднократно платима сума надвишава минималния размер, определен за всяка държава членка, Комисията предлага на Съда да определи еднократно платимата сума чрез умножаване на дневна сума по броя на дните, през които нарушението е продължило между деня след изтичането на срока за транспониране, определен в съответната директива, и датата, на която нарушението е преустановено, а ако не е преустановено — датата на постановяване на съдебното решение по член 260, параграф 3 ДФЕС. Въпросният дневен размер на еднократно платимата сума се получавал чрез умножаване на „фиксираната сума за еднократно платимата сума“ по коефициента за тежест и по фактора „n“. След това дневният размер се умножавал по броя на дните, през които е продължило нарушението. Съгласно Съобщението от 2023 г. въпросната „фиксирана сума за еднократно платимата сума“ възлизала на 1 000 евро.
78      В случая коефициентът за тежест бил 10, а факторът „n“ — 0,18, от което следвало, че дневният размер на еднократно платимата сума е 1 800 евро.
79      Що се отнася до периодичната имуществена санкция, Комисията припомня, че съгласно Съобщението от 2023 г. размерът ѝ по принцип се изчислява на ден закъснение, считано от датата, на която Съдът е постановил решението си съгласно член 260, параграф 2 или 3 ДФЕС, до датата, на която държавата членка е прекратила нарушението, без да се засяга възможността да се вземат предвид други референтни периоди в конкретни случаи. Така периодичната имуществена санкция следвало да стимулира съответната държава членка да прекрати нарушението на задълженията си възможно най-скоро след постановяването на решението по член 260 ДФЕС.
80      С оглед на това размерът на периодичната имуществена санкция се изчислявал чрез умножаване на стандартна фиксирана сума по коефициента за тежест и коефициента за продължителност, а след това по фактора „n“. Съгласно точка 1 от приложение I към Съобщението от 2023 г. стандартната фиксираната сума за периодичната имуществена санкция била 3 000 евро на ден.
81      В настоящия случай коефициентите за тежест и за продължителност са съответно 10 и 1,8, а факторът „n“ за Република България е 0,18, поради което предложеният от Комисията размер на подневната периодична имуществена санкция е 9 720 евро на ден, считано от датата на постановяване на съдебното решение по настоящото дело.
82      В писмената си защита Република България оспорва еднократно платимата сума и периодичната имуществена санкция, предложени от Комисията, както по основание, така и по размер.
83      На първо място, Република България подчертава, че член 260, параграф 3 ДФЕС овластява Съда да наложи на държавата членка периодична имуществена санкция или еднократно платима сума, но нищо в разпоредбата не позволява да се приеме, че осъдителното произнасяне в този смисъл би било автоматично. Налагането на такава санкция имало само възпираща цел. Забавата за пълно транспониране на Директива 2018/2001 в българския правен ред обаче, както било посочено, не се дължала на неглижиране на процеса от страна на Република България, тъй като работата по изготвянето и приемането на ЗИД на ЗЕВИ не била прекъсвана въпреки изключително неблагоприятната обстановка, която я съпътствала. Затова искът трябвало да бъде отхвърлен изцяло.
84      На второ място, в случай че Съдът не отхвърли в цялост искането на Комисията за налагане на парични санкции на Република България, тази държава членка намира, че поисканите от Комисията еднократна сума и периодична имуществена санкция са прекомерно завишени и непропорционални предвид частичното изпълнение на разпоредбите на Директива 2018/2001 и наличието на непреодолима сила, попречила за приемането на изготвения ЗИД на ЗЕВИ от Народното събрание.
85      Република България подчертава, че задължението за мотивиране на естеството и размера на исканата имуществена санкция, което носи Комисията съгласно практиката на Съда, е особено важно, като се има предвид, че в производството по член 260, параграф 3 ДФЕС Съдът е ограничен в правото си на преценка. Всъщност в случай на установяване на неизпълнение на задължения Съдът бил обвързан от предложенията на Комисията както по отношение на естеството на имуществената санкция, която може да наложи, така и от пределния ѝ размер.
86      Според тази държава членка обаче Комисията не указала конкретно в какво се изразява тежестта на соченото нарушение с оглед на характера на разпоредбите на Директива 2018/2001, нито направила оценка на последиците от нарушението, изразяващо се в непълно транспониране на тази директива, поради което размерът на така поисканата от Комисията еднократно платима сума не бил нито обоснован, нито пропорционален.
87      В този контекст, най-напред, Комисията не отчела нито обективната невъзможност в случая да се изпълни задължението за транспониране на Директива 2018/2001 в българския правен ред, а именно трайната липса на законодателен орган, компетентен да приеме ЗИД на ЗЕВИ, нито извънредното положение, въведено след началото на пандемията от COVID‑19.
88      По-нататък, транспонирането на Директива 2018/2001 във вътрешния правен ред не можело да доведе незабавно до енергийна независимост на съответната държава членка или на Съюза, нито до автоматично преминаване към производство на енергия от възобновяеми източници.
89      Освен това не било взето предвид частичното изпълнение на разпоредбите на Директивата чрез съществуващото национално законодателство, както не бил отчетен и напредъкът, постигнат в това отношение още преди предявяването на разглеждания тук иск.
90      Накрая, Република България изтъква, че последиците от непълното транспониране на Директива 2018/2001 в националния правен ред не застрашават пряко човешкото здраве, нито причиняват вреди на околната среда или загуба на собствени ресурси на Съюза. В този смисъл по дела в също толкова чувствителни области като тази в случая Комисията предлагала същия и дори по-нисък коефициент на тежест.
91      Също така според тази държава членка, в случай че Съдът счете за необходимо да наложи еднократно платима санкция, размерът ѝ би трябвало да бъде намален до възможния минимум.
92      Що се отнася до поисканата от Комисията периодична имуществена санкция, Република България моли, ако Съдът реши да наложи такава санкция, да определи размера ѝ при коефициент за тежест 1.
93      В репликата си Комисията потвърждава становището си, че предвид продължаващото неизпълнение на задължението, както и предвид последиците от това неизпълнение, посочени подробно в исковата молба, в случая е оправдано налагането и на двете санкции — еднократно платима сума и периодична имуществена санкция. Тази институция отново заявява, наред с другото, че не може да вземе предвид изтъкнатите от Република България форсмажорни обстоятелства, нито да приеме, че има частично изпълнение на задълженията на тази държава членка.
94      Що се отнася по-конкретно до тежестта на нарушението, Комисията възразява срещу омаловажаването на Директива 2018/2001 от Република България в сравнение с други, уж по-чувствителни директиви. Освен това прилагането на коефициент 10 било особено умерено в случаите на липса на транспониране и пълно несъобщаване на националните транспониращи мерки. В такива случаи систематичното прилагане на този коефициент гарантирало правна сигурност и предвидимост в действията на Комисията.
95      Що се отнася до искането на Република България за намаляване на предложения размер на периодичната имуществена санкция и за изчисляването ѝ при коефициент за тежест 1, Комисията отбелязва, че тази държава членка не изтъква аргументи в полза на това свое искане.
96      В дупликата си Република България по същество потвърждава позицията си, като същевременно изтъква, че искането на Комисията за налагане на периодична имуществена санкция е загубило предмета си поради приемането на ЗИД на ЗЕВИ. Тя поддържа, че следва да се отхвърли искането за определяне на еднократно платима сума или при всички случаи тя да се определи в минималния размер, като се имат предвид особените обстоятелства по настоящото дело и това, че тя добросъвестно е положила всички усилия навременно да изпълни задълженията си по член 36 от Директива 2018/2001, но поради посочените обстоятелства не е успяла да стори това.
Съображения на Съда
–       По прилагането на член 260, параграф 3 ДФЕС
97      Съгласно член 260, параграф 3, първа алинея ДФЕС, когато сезира Съда с иск по силата на член 258, тъй като счита, че съответната държава членка не е изпълнила задължението си да съобщи за мерките за транспониране на директива, приета съгласно определена законодателна процедура, Комисията може, ако счете за уместно, да определи размера на еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция, която тази държава трябва да заплати и която според тази институция е съобразена с обстоятелствата. Съгласно член 260, параграф 3, втора алинея ДФЕС, ако установи, че има неизпълнение на горепосоченото задължение, Съдът може да наложи на тази държава членка да заплати еднократно платимата сума или периодичната имуществена санкция в рамките на размера, определен от Комисията, като задължението за плащане влиза в сила на датата, определена в решението на Съда.
98      След като е установено, видно от точка 63 от настоящото решение, че към изтичането на определения в мотивираното становище срок Република България не е съобщила на Комисията националните мерки, с които се осигурява пълното транспониране на приетата по обикновената законодателна процедура Директива 2018/2001 в националния правен ред по смисъла на член 260, параграф 3 ДФЕС, така установеното неизпълнение на задължения трябва да се смята за попадащо в приложното поле на тази разпоредба.
99      Всъщност обстоятелството, че държавата членка не е изпълнила задължението си да съобщи за мерките за транспониране на дадена директива, независимо дали поради пълно или частично непредставяне на информация, или поради представяне на недостатъчно ясна и точна информация, само по себе си може да бъде основание за откриване на производство по член 258 ДФЕС за установяване на неизпълнението (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 51).
100    Освен това следва да се припомни, че целта на механизма по член 260, параграф 3 ДФЕС е не само да се насърчат държавите членки в най-кратък срок да преустановят неизпълнението, което при липсата на такава мярка вероятно би продължило, но и да се облекчи и ускори процедурата по налагане на имуществени санкции в случаите на неизпълнение на задължението за съобщаване на националната мярка за транспониране на директива, приета в съответствие със законодателната процедура (вж. в този смисъл решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 57 и цитираната съдебна практика).
101    За постигането на тази цел член 260, параграф 3 ДФЕС предвижда налагането на два вида имуществени санкции, а именно еднократно платима сума и подневна периодична имуществена санкция.
102    От практиката на Съда следва, че прилагането на едната или другата от тези две мерки зависи от годността на всяка от тях да осъществи преследваната цел с оглед на конкретните обстоятелства. Докато налагането на периодична имуществена санкция изглежда особено подходящо, за да се подтикне държавата членка възможно най-бързо да преустанови неизпълнението, което при липса на такава мярка вероятно би продължило, осъждането да се заплати еднократна сума, почива по-скоро на преценката какви са последиците за частните и обществените интереси от това, че съответната държава членка не е изпълнила задълженията си, особено когато неизпълнението е продължило дълъг период от време (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 54 и цитираната съдебна практика).
103    В това отношение Комисията мотивира естеството и размера на поисканите имуществени санкции, като взема предвид насоките, които е приела, например в своите съобщения, и които, макар да не обвързват Съда, допринасят за гарантирането на прозрачността, на предвидимостта и на правната сигурност в дейността ѝ (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 60 и цитираната съдебна практика).
104    В настоящия случай Комисията се опира на Съобщението от 2023 г., за да обоснове искането си за осъждането на Република България да заплати еднократна сума и периодична имуществена санкция, както и за да определи размера им.
–       По целесъобразността на определянето на еднократно платима сума
105    Що се отнася до целесъобразността на определянето на еднократно платима сума в настоящия случай, следва да се припомни, че Съдът има правомощието по всяко дело в зависимост от обстоятелствата в конкретния случай, с който е сезиран, както и в зависимост от степента на убеждаване и възпиране, която счита за необходима, да определи подходящи имуществени санкции с цел по-специално да предотврати повторни аналогични нарушения на правото на Съюза (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 62 и цитираната съдебна практика).
106    В настоящия случай следва да се приеме, че макар Република България да е сътрудничила на службите на Комисията през досъдебната процедура и като цяло да им е предоставяла информация за причините, поради които е била възпрепятствана да осигури транспонирането на Директива 2018/2001 във вътрешното право, съвкупността от обстоятелствата от правна и фактическа страна на установеното неизпълнение на задължения, а именно това, че към момента на изтичането на определения в мотивираното становище срок и дори към датата на предявяване на иска за установяване на неизпълнение на задължения изобщо не са съобщени необходимите мерки за транспонирането на тази директива, показва, че за да може наистина да се предотврати повторението на нарушения на правото на Съюза, аналогични на тези в случая, е необходима възпираща мярка като налагането на санкция под формата на еднократно платима сума (вж. по аналогия решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 77 и цитираната съдебна практика).
107    Що се отнася до изтъкнатите от Република България причини, които давали основание да се отхвърли искането за определяне на еднократно платима сума, а именно пандемията от COVID‑19 и вътрешното политическо положение, то както следва от точки 57—61 от настоящото решение, те не могат да оправдаят забавянето на транспонирането на Директива 2018/2001 (вж. по аналогия решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 78).
108    Следователно е целесъобразно на Република България да бъде наложена санкция под формата на еднократно платима сума.
109    Що се отнася до изчисляването на размера на тази санкция, следва да се припомни, че съгласно член 260, параграф 3 ДФЕС единствено Съдът е компетентен да налага имуществена санкция на държава членка. В производствата по тази разпоредба обаче Съдът разполага само с ограничено право на преценка, тъй като, ако установи неизпълнение, той е обвързан от предложенията на Комисията, що се отнася до естеството на имуществената санкция, която може да наложи, и пределния ѝ размер (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 67 и цитираната съдебна практика).
110    Следва да се припомни, че за целите на изчисляването на еднократно платимата сума, която държава членка може да бъде осъдена да плати по силата на член 260, параграф 3 ДФЕС, при упражняването на правото си на преценка Съдът следва да определя размера ѝ по такъв начин, че той да бъде, от една страна, съобразен с обстоятелствата, а от друга страна, съразмерен на извършеното нарушение. Сред релевантните фактори в това отношение са по-конкретно обстоятелства като тежестта на установеното неизпълнение на задължения, периодът, през който то продължава, и платежоспособността на съответната държава членка (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), C‑147/23, EU:C:2024:346, т. 87 и цитираната съдебна практика).
111    Следва да се припомни и че както беше споменато в точка 103 от настоящото решение, насоки като съдържащите се в съобщенията на Комисията не обвързват Съда в рамките на това негово право на преценка, но допринасят за гарантиране на прозрачността, предвидимостта и правната сигурност в дейността на самата Комисия, когато тази институция прави предложения до Съда (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), С‑147/23, EU:C:2024:346, т. 69 и цитираната съдебна практика).
112    На първо място, що се отнася до тежестта на извършеното нарушение, тя не бива да се определя чрез автоматично прилагане на коефициент за тежест, тъй като Комисията не е освободена от задължението си да преценява във всяка държава членка и за всеки конкретен случай последиците от установеното нарушение за частните и обществените интереси, при отчитане на евентуалните смекчаващи или утежняващи обстоятелства (вж. в този смисъл решения от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 84, и от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), С‑147/23, EU:C:2024:346, т. 79 и 88).
113    Същевременно, макар наистина в исковата си молба да обяснява, че съгласно точка 3.2.2 от Съобщението от 2023 г. при неизпълнение на задължения, което произтича от несъобщаването на мерките за транспониране на приета по законодателна процедура директива, има основание за автоматичното прилагане на коефициент за тежест 10, всъщност, противно на твърденията на Република България, Комисията не е пропуснала да изложи в исковата молба конкретните обстоятелства, които характеризират тежестта на соченото неизпълнение на задължения, и последиците от него.
114    За да се прецени тежестта на констатираното по настоящото дело нарушение, следва, от една страна, да се припомни, че задължението за приемане на мерки за осигуряване на пълното транспониране на директива и задължението за съобщаване на тези разпоредби на Комисията представляват съществени задължения на държавите членки за гарантиране на пълната ефективност на правото на Съюза и че следователно неизпълнението на тези задължения трябва да се разглежда като несъмнено тежко (решение от 25 април 2024 г., Комисия/Полша (Директива за лицата, които подават сигнали за нарушения), С‑147/23, EU:C:2024:346, т. 72 и цитираната съдебна практика).
115    От друга страна, следва да се подчертае, както прави и Комисията, че Директива 2018/2001 има ключово значение за насърчаването на енергията от възобновяеми източници в Съюза, което е една от целите на енергийната политика на Съюза съгласно член 194 ДФЕС.
116    По-конкретно, видно от член 1, предметът на Директивата е установяването на обща рамка за насърчаването на енергията от възобновяеми източници. За целта тази разпоредба предвижда, че „с [Директивата] се задава обвързваща цел на Съюза за общия дял на енергията от възобновяеми източници в брутното крайно потребление на енергия на Съюза през 2030 г.“, че „[т]я също така установява правила относно финансовото подпомагане за електрическата енергия от възобновяеми източници, за потреблението на собствена електрическа енергия от възобновяеми източници и за използването на енергия от възобновяеми източници в сектора за топлинна енергия и енергия за охлаждане и в транспортния сектор, за регионалното сътрудничество между държавите членки и между държавите членки и трети държави, за гаранциите за произход, за административните процедури и за информацията и обучението“ и че „[в] нея са установени и критерии за устойчивост и за намаление на емисиите на парникови газове за биогоривата, течните горива от биомаса и газообразните и твърдите горива от биомаса“.
117    В това отношение от съображения 2—4 от Директива 2018/2001 личи, че регулаторната рамка, която се установява с тази директива, играе в частност основна роля, от една страна, за да се даде възможност на Съюза да постигне целите си за намаляване на емисиите на парникови газове съобразно с ангажимента си съгласно Парижкото споразумение от 2015 г. относно изменението на климата и с рамката за политиките на Съюза в областта на климата и енергетиката в периода до 2030 г., а от друга страна, както подчертава Комисията, за да се способства в днешния контекст за подобряването на сигурността на енергийните доставки в Съюза и за намаляването на енергийната зависимост на Съюза.
118    При това положение, за да бъде размерът на имуществените санкции, налагани на държавата членка по силата на член 260, параграф 3 ДФЕС, съобразен с обстоятелствата и пропорционален на извършеното нарушение, при преценката на тежестта на неизпълнението на задължения следва да се разгледат доводите, свързани с последиците от липсата на транспониране на Директива 2018/2001 за частните и обществените интереси. Всъщност Съдът извършва конкретна преценка на тежестта на нарушението с оглед на практическите последици от късното транспониране на разглежданата директива в националното право (решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 88 и цитираната съдебна практика).
119    В това отношение Република България изтъква четири довода, видно от точки 87—90 от настоящото решение.
120    Първо, що се отнася до довода, че Комисията не отчела продължителната липса на законодателен орган, компетентен да приеме ЗИД на ЗЕВИ, нито извънредното положение, въведено след началото на пандемията от COVID‑19, следва да се отбележи, че подобни обстоятелства са без значение за преценката на тежестта на разглежданото неизпълнение на задължения.
121    Второ, що се отнася до довода, че транспонирането на Директива 2018/2001 във вътрешния правен ред не можело да доведе незабавно до енергийна независимост на съответната държава членка или на Съюза, нито да осигури автоматично преминаване към производство на енергия от възобновяеми източници, достатъчно е да се отбележи, че макар наистина транспонирането на Директивата в определения срок да не означава незабавно постигане на нейните цели, това не променя факта, че без пълното ѝ и надлежно транспониране в този срок още повече се забавя осъществяването на тези цели и с това се увреждат обхванатите от тази директива частни и обществени интереси, така както те следват от предмета и целите ѝ, припомнени в точки 116 и 117 от настоящото решение.
122    Трето, що се отнася до довода, че не било взето предвид частичното изпълнение на разпоредбите на Директива 2018/2001 чрез съществуващото национално право по-конкретно преди предявяването на разглеждания тук иск, следва да се констатира, че в писмената си защита Република България излага подробни аргументи, че към изтичането на определения в мотивираното становище срок някои съществуващи национални разпоредби вече са отразявали доста голяма част от разпоредбите на тази директива.
123    В становищата, които подава на 11 декември 2024 г. и 28 май 2025 г., Комисията признава, че Република България е била приела необходимите мерки, за да осигури съответствието на националното си право с по-голямата част от разпоредбите, посочени в член 36 от Директива 2018/2001. Тя обаче смята, че някои от тези разпоредби — при това разпоредби с особено значение за ефективното въвеждане на посочената директива — още не са били транспонирани в българския правен ред или са били транспонирани само частично, като това са член 2, точка 38, член 17, параграф 2, член 19, параграф 2, член 21, параграфи 2 и 6, член 22, параграфи 4 и 7 и член 29, параграф 1 от Директивата. При това положение следва да се констатира, че Комисията не е доказала в правно изискваната степен, че последиците от установеното в случая неизпълнение на задължения за частните и обществените интереси са също толкова отрицателни, колкото при пълна липса на транспониране на Директива 2018/2001 (вж. по аналогия решение от 8 май 2025 г., Комисия/България (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑186/23, EU:C:2025:343, т. 89—92).
124    Четвърто, що се отнася до довода, че последиците от непълното транспониране на Директива 2018/2001 в националния правен ред не застрашават пряко човешкото здраве, нито причиняват вреди на околната среда или загуба на собствени ресурси на Съюза, следва да се приеме, че като се имат предвид предметът и целите на тази директива, припомнени в точки 116 и 117 от настоящото решение, късното ѝ транспониране неизбежно води до вреди за околната среда, доколкото забавя производството на енергия от възобновяеми източници в съответната държава членка, а поради това би могло непряко да засегне човешкото здраве.
125    Ето защо, като се имат предвид значимите последици от разглежданото неизпълнение на задължения за частните и обществените интереси, макар и смекчени от факта, че към изтичането на определения в мотивираното становище срок Директива 2018/2001 е била до голяма степен транспонирана частично в българския правен ред и че транспонирането ѝ е продължило след предявяването на разглеждания тук иск, следва да се заключи, че неприемането от Република България на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за пълното и надлежно транспониране на Директива 2018/2001 във вътрешния ѝ правен ред, е с относително голяма степен на тежест.
126    На второ място, що се отнася до продължителността на нарушението, следва да се припомни, че по принцип тя трябва да се изчислява с оглед на момента, в който Съдът преценява фактите, а не на момента, в който последният е сезиран от Комисията, като тази преценка на фактите трябва да се смята за извършвана към датата на приключване на производството (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 79 и цитираната съдебна практика).
127    Що се отнася, по-нататък, до началото на периода, вземан предвид при определянето на размера на еднократно платимата сума, Съдът е постановявал, че за разлика от правилото при определянето на подневната периодична имуществена санкция, меродавната дата за изчисляването на продължителността на разглежданото неизпълнение е не датата, на която изтича срокът, определен в мотивираното становище, а датата, на която изтича срокът за транспониране, предвиден във въпросната директива (вж. в този смисъл решения от 16 юли 2020 г., Комисия/Румъния (Борба с изпирането на пари), C‑549/18, EU:C:2020:563, т. 79, и от 8 май 2025 г., Комисия/Дания (Директива за авторските права в цифровия единен пазар), C‑214/23, EU:C:2025:345, т. 84).
128    В настоящия случай е безспорно, от една страна, че към изтичането на срока за транспониране, предвиден в член 36 от Директива 2018/2001, а именно 30 юни 2021 г., Република България не е приела законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими за осигуряване на пълното транспониране на тази директива в националния правен ред, нито съответно е съобщила тези разпоредби на Комисия.
129    От друга страна, от преписката по делото пред Съда личи, че това неизпълнение на задължения е продължавало към датата на приключването на писмената фаза на производството, а именно 6 ноември 2023 г., както е посочено в точка 23 от настоящото решение.
130    Освен това въпреки доказателствените искания, направени от Република България на 5 ноември 2024 г. и 13 май 2025 г. и споменати в точки 25 и 28 от настоящото решение, тази държава членка не оборва надлежно факта, че все още не е приела и съответно съобщила на Комисията всички регулаторни мерки, необходими за осигуряване на пълното транспониране на Директива 2018/2001, както заявява и Комисията в становищата си от 11 декември 2024 г. и 28 май 2025 г., посочени в точки 26, 29 и 123 от настоящото решение.
131    По изложените съображения следва да се констатира, че разглежданото неизпълнение на задължения е продължило над три години и десет месеца след изтичането на срока за транспониране.
132    При все това трябва да се вземат предвид изключителните обстоятелства, свързани с пандемията от COVID‑19, които могат отчасти да обяснят тази продължителност (решения от 14 март 2024 г., Комисия/Ирландия (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑439/22, EU:C:2024:229, т. 89, и от 14 март 2024 г., Комисия/Полша (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑452/22, EU:C:2024:232, т. 91). Всъщност, макар че те могат най-многото, както беше посочено в точки 58 и 107 от настоящото решение, само частично да оправдаят забавянето на транспонирането на Директива 2018/2001, а оттам и неизпълнението на задължения, констатирано в точка 63 от настоящото решение, това не променя факта, че както поддържа Република България, тези непредвидими и независещи от волята ѝ обстоятелства са били годни да забавят необходимия за транспонирането законодателен процес, а следователно и да удължат периода, през който е продължило неизпълнението на задължения.
133    На трето място, що се отнася до платежоспособността на Република България, от практиката на Съда следва, че без да се засяга възможността Комисията да предлага финансови санкции, които се основават на множество критерии, за да може по-специално да се запази разумно разграничение между различните държави членки, БВП на съответната държава трябва да се взема предвид като решаващ фактор за преценката на платежоспособността на държавата членка и за определянето на достатъчно възпиращи и пропорционални санкции, за да се предотврати ефективно повторението на нарушения на правото на Съюза, аналогични на разглежданите в случая (вж. в този смисъл решения от 20 януари 2022 г., Комисия/Гърция (Възстановяване на държавни помощи — Фероникел), C‑51/20, EU:C:2022:36, т. 111, 116 и 130, и от 28 септември 2023 г., Комисия/Обединено кралство (Фискално маркиране на газьол), C‑692/20, EU:C:2023:707, т. 115).
134    В това отношение Съдът многократно е постановявал, че следва да се вземат предвид актуалните данни за БВП на съответната държава членка към датата, на която Съдът разглежда фактите (решение от 20 януари 2022 г., Комисия/Гърция (Възстановяване на държавни помощи — Фероникел), C‑51/20, EU:C:2022:36, т. 107 и цитираната съдебна практика).
135    За сметка на това при определянето на платежоспособността на Република България не следва в метода за изчисляване на фактора „n“ да се взема предвид броят на населението на тази държава членка до степента, в която Комисията е направила това по силата на Съобщението от 2023 г. (решение от 20 март 2025 г., Комисия/България (Директива за насърчаването на чисти и енергийноефективни пътни превозни средства), C‑480/23, EU:C:2025:194, т. 101 и цитираната съдебна практика).
136    По изложените съображения и с оглед на предоставеното на Съда право на преценка по член 260, параграф 3 ДФЕС, който предвижда, че когато налага санкция под формата на еднократно платима сума, Съдът не може да надвишава определения от Комисията размер, следва да се приеме, че за да се предотврати наистина повторението на нарушения, аналогични на произтичащото от неспазването на член 36 от Директива 2018/2001 и накърняващи пълната ефективност на правото на Съюза, е необходимо да се наложи санкция под формата на еднократно платима сума, чийто размер трябва да се определи на 1 500 000 евро.
–       По целесъобразността на определянето на периодична имуществена санкция
137    Що се отнася до целесъобразността на определянето на периодична имуществена санкция в случая, следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда налагането на такава санкция по принцип е обосновано само доколкото неизпълнението на задължения, заради което се налага тази санкция, продължава да е налице до разглеждането на фактите от Съда (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 55 и цитираната съдебна практика).
138    В това отношение, както беше констатирано в точка 131 от настоящото решение, към датата на разглеждането на фактите от Съда все още не са били изцяло приети, нито съответно съобщени на Комисията необходимите мерки, за да се осигури транспонирането на Директива 2018/2001 в българския правен ред, поради което трябва да се приеме, че неизпълнението на задължения, констатирано в точка 63 от настоящото решение, е продължавало да е налице до тази дата.
139    При тези обстоятелства Съдът счита, че осъждането на Република България да заплати поисканата от Комисията периодична имуществена санкция, е подходящо, за да се гарантира, че тази държава членка ще преустанови възможно най-бързо констатираното неизпълнение и ще изпълни задълженията си по Директива 2018/2001. Обратно, тъй като не е изключено транспонирането на тази директива да е напълно приключило към датата на обявяване на решението по настоящото дело, тази периодична имуществена санкция трябва да се наложи само при условие че констатираното в точка 63 от настоящото решение неизпълнение на задължения продължава да е налице към тази дата (вж. по аналогия решение от 14 март 2024 г., Комисия/Полша (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑452/22, EU:C:2024:232, т. 74).
140    Що се отнася до изчисляването на размера на периодичната имуществена санкция, следва да се припомни, че при упражняването на правото си на преценка в тази област Съдът трябва да определя периодичната имуществена санкция по такъв начин, че тя, от една страна, да е съобразена с обстоятелствата и да е пропорционална на установеното неизпълнение на задължения и на платежоспособността на съответната държава членка, а от друга страна, в съответствие с член 260, параграф 3, втора алинея ДФЕС да не надхвърля размера, посочен от Комисията (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 62 и цитираната съдебна практика).
141    Като част от преценката на Съда за определянето на размера на периодичната имуществена санкция критериите, които трябва да се вземат предвид, за да се гарантира принудителният ѝ характер с оглед на еднаквото и ефективно прилагане на правото на Съюза, по принцип са продължителността на нарушението, неговата степен на тежест и платежоспособността на съответната държава членка. При прилагането на тези критерии Съдът трябва да отчете по-конкретно последиците от неизпълнението за разглежданите обществени и частни интереси, както и необходимостта да се постигне спешно изпълнение на задълженията от съответната държава членка (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 63 и цитираната съдебна практика).
142    Във връзка с това, що се отнася до продължителността на нарушението, следва да се припомни, че по принцип тя трябва да се изчислява с оглед на момента, в който Съдът преценява фактите (решение от 25 февруари 2021 г., Комисия/Испания (Директива за личните данни — Наказателно право), C‑658/19, EU:C:2021:138, т. 66 и цитираната съдебна практика).
143    Що се отнася, по-нататък, до началото на периода, вземан предвид при определянето на размера на периодичната имуществена санкция, налагана на основание член 260, параграф 3 ДФЕС, Съдът е постановявал, че меродавна за изчисляването на продължителността на разглежданото неизпълнение е датата, на която изтича срокът, определен в мотивираното становище на Комисията (вж. в този смисъл решения от 16 юли 2020 г., Комисия/Румъния (Борба с изпирането на пари), C‑549/18, EU:C:2020:563, т. 79, и от 16 юли 2020 г., Комисия/Ирландия (Борба с изпирането на пари), C‑550/18, EU:C:2020:564, т. 90).
144    В настоящия случай, от една страна, е безспорно, както беше констатирано в точка 63 от настоящото решение, че към изтичането на определения в мотивираното становище срок, а именно 2 февруари 2022 г., Република България не е приела необходимите законови, подзаконови и административни разпоредби, за да осигури транспонирането на Директива 2018/2001 в националния правен ред, нито съответно ги е съобщила на Комисията.
145    От друга страна, както следва от точка 131 от настоящото решение, разглежданото неизпълнение на задължения все още е било налице към датата на преценката на фактите от Съда, така че то е продължило над три години и три месеца след изтичането на определения в мотивираното становище срок. Дори като се вземат предвид обстоятелствата, посочени в точка 132 от настоящото решение, подобна продължителност трябва да се смята за особено значителна.
146    Оттук следва, че като се имат предвид както съображенията относно тежестта на нарушението, изложени в точки 114—125 от настоящото решение, така и съображенията относно платежоспособността на Република България, изложени в точки 133—135 от това решение, а също и предвид предоставеното на Съда право на преценка по член 260, параграф 3 ДФЕС, който предвижда, че когато налага периодична имуществена санкция, Съдът не може да надвишава определения от Комисията размер, Република България следва да бъде осъдена, в случай че установеното в точка 63 от настоящото решение неизпълнение на задължения продължава към датата на обявяване на настоящото решение, да заплаща на Комисията периодична имуществена санкция в размер от 9 000 евро на ден, считано от тази дата до преустановяването на това неизпълнение на задължения.
По съдебните разноски
147    Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждането на Република България и последната е загубила делото, следва Република България да бъде осъдена да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на Комисията.
По изложените съображения Съдът (осми състав) реши:
1)      Като до изтичането на срока, определен в мотивираното становище на Европейската комисия от 2 декември 2021 г., не е приела законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобрази с Директива (ЕС) 2018/2001 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година за насърчаване използването на енергия от възобновяеми източници, и съответно като не е съобщила тези разпоредби на Комисията, Република България не е изпълнила задълженията си по член 36 от тази директива.
2)      Като към датата на разглеждане на фактите от Съда не е взела необходимите мерки, за да транспонира във вътрешното право разпоредбите на Директива 2018/2001, нито съответно е съобщила тези мерки на Европейската комисия, Република България е продължила да не изпълнява задълженията си.
3)      Осъжда Република България да заплати на Европейската комисия еднократна сума в размер на 1 500 000 евро.
4)      В случай че установеното в точка 1 неизпълнение на задължения продължава към датата на обявяване на настоящото решение, осъжда Република България да заплаща на Европейската комисия периодична имуществена санкция в размер на 9 000 евро на ден, считано от посочената дата до преустановяването на неизпълнението на задължения от тази държава членка.
5)      Осъжда Република България да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и тези на Европейската комисия.
Spineanu-Matei
Rodin
Piçarra
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 22 януари 2026 година.
Секретар
Председател на състава
A. Calot Escobar
O. Spineanu-Matei
*      Език на производството: български.