62001TO0167_FI
Asianosaiset
Tuomion perustelut
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Päätöksen päätösosa
Asianosaiset
Asiassa T-167/01,
Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke GmbH, kotipaikka Gotha (Saksa), edustajanaan asianajaja M. Matzat,
vastaan
Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään V. Kreuschitz ja V. Di Bucci, prosessiosoite Luxemburgissa,
vastaajana,
jossa kantaja vaatii valtiontuesta, jonka Saksa on toteuttanut EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG:n hyväksi (nykyisin Lintra Beteiligungsholding GmbH, yhdessä Zeitzer Maschinen, Anlagen Geräte GmbH:n, LandTechnik Schlüter GmbH:n, ILKA MAFA Kältetechnik GmbH:n, SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH:n, SKL Spezialapparatebau GmbH:n, Magdeburger Eisengießerei GmbH:n, Saxonia Edelmetalle GmbH:n ja Gothaer Fahrzeugwerk GmbH:n kanssa) 28 päivänä maaliskuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2001/673/EY (EYVL L 236, s. 3) kumoamista,
EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja V. Tiili sekä tuomarit J. Pirrung, P. Mengozzi, A. W. H. Meij ja M. Vilaras,
kirjaaja: H. Jung,
on antanut seuraavan
määräyksen
Tuomion perustelut
Oikeudenkäynnin perustana olevat tosiseikat
1 Komissio on 13.3.1996 tekemällään päätöksellä (jonka suppea lyhennelmä on julkaistu EYVL:ssä 1996, C 168, s. 10) hyväksynyt yksityistämis- ja rakenneuudistustuen antamisen kahdeksalle entisessä Saksan demokraattisessa tasavallassa eri talouden aloilla toimivalle yritykselle, jotka oli järjestetty yhden holding-yhtiön alaisuuteen (jonka toiminimenä on viimeksi ollut on Lintra Beteiligungsholding GmbH, jäljempänä Lintra), jonka haltijana on Treuhandanstalt (julkisoikeudellinen elin, jonka tehtävänä on entisen Saksan demokraattisen tasavallan yritysten rakenneuudistus) ja joka yksityistämisen yhteydessä muodosti yhdessä Lintran kanssa Lintra-konsernin. Saksan liittotasavallan Lintra-konsernille myöntämien ja komission hyväksymien tukien määrä oli 658,202 miljoonaa Saksan markkaa (DEM).
2 Gothaer Fahrzeugwerk GmbH (jäljempänä GFW) kuuluu näiden tukien saajiin. GFW, jonka toimialoihin kuului vuoteen 1997 saakka moottoriajoneuvojen tekniikka sekä ajoneuvojen ja matkustajatilojen valmistaminen, luovutti tuolloin saamansa moottoriajoneuvojen tekniikkaan ja ajoneuvojen valmistamiseen käytetyn omaisuuden kahdelle muulle yksityistettäväksi tarkoitetulle yhtiölle.
3 Oikeustoimella, joka tehtiin 10.9.1997 ja jonka yhtenä osapuolena oli Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (Treuhandanstaltin sijaan tullut elin, jäljempänä BvS), siirrettiin erityisesti GFW:n ajoneuvojen valmistamiseen tarvittavat omaisuuserät (maa-alueet, laitokset jne.) Widahvogel Vermögensverwaltung GmbH:lle, jonka kaikki osakkeet GFW oli hankkinut viikkoa aiemmin.
4 Samana päivänä tehdyllä oikeustoimella GFW luovutti 30 prosenttia kyseisistä osakkeista yksityisyritykselle nimeltä Weißstorch Vermögensverwaltung GmbH ja 70 prosenttia yksityisyritykselle nimeltä Schmitz-Anhänger Einkaufs- und Beteiligungsgesellschaft GmbH. Widahvogel Vermögensverwaltung GmbH:n toiminimi muutettiin lopuksi Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke GmbH:ksi (jäljempänä Schmitz-Gotha tai kantaja).
5 GFW:n moottoriajoneuvojen tekniikan alan omaisuuserät siirrettiin takaisin Gothaer Farhrzeugtechnik GmbH:lle.
6 Matkustajatilojen valmistamiseen tarvittavat omaisuuserät jäivät GFW:lle, joka on ollut selvitystilassa 1.1.2001 lähtien.
7 Käytyään Saksan viranomaisten kanssa kirjeenvaihtoa vuoden 1998 aikana komissio ilmoitti niille 22.6.1999 päivätyllä kirjeellä, että se aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn (menettely C 41/1999) sen toteamiseksi, onko hyväksytyt tuet käytetty mainitun 13.3.1996 tehdyn päätöksen mukaisesti.
8 Valtiontuesta, jonka Saksa on toteuttanut EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG:n hyväksi (nykyisin Lintra Beteiligungsholding GmbH, yhdessä Zeitzer Maschinen, Anlagen Geräte GmbH:n, LandTechnik Schlüter GmbH:n, ILKA MAFA Kältetechnik GmbH:n, SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH:n, SKL Spezialapparatebau GmbH:n, Magdeburger Eisengießerei GmbH:n, Saxonia Edelmetalle GmbH:n ja Gothaer Fahrzeugwerk GmbH:n kanssa) 28 päivänä maaliskuuta 2001 komission päätöksellä 2001/673/EY (EYVL L 236, s. 3; jäljempänä riidanalainen päätös), joka on osoitettu Saksan liittotasavallalle, komissio päätti menettelyn C 41/1999 ja totesi, että 658,202 miljoonasta DEM:sta 34,978 miljoonaa DEM:aa ei ollut käytetty sen 13.3.1996 tekemällä päätöksellä hyväksytyn rakenneuudistussuunnitelman ehtojen mukaisesti ja että se merkitsee EY 88 artiklan 2 kohdassa ja Euroopan yhteisön perustamissopimuksen [88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 1 artiklan g alakohdassa tarkoitettua tuen väärinkäyttöä. Tämä osa tuista on siis todettu yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja Saksan liittotasavalta on velvoitettu perimään se takaisin Lintralta ja sen hallitsemalta kahdeksalta yhtiöltä.
9 Riidanalaisen päätöksen kohteena olevien Lintran tytäryhtiöiden joukossa on myös GFW, jonka velkaosuus komission mukaan väärin käytetystä kokonaissummasta on 7 100 736 DEM (jäljempänä riidanalainen tuki).
10 Komissio korostaa kyseisen päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappaleen kolmannen kohdan toisessa virkkeessä, että "Lintran tytäryhtiöiden myyminen ensimmäisen rakenneuudistuksen epäonnistuttua ei rajoita yhteisön oikeuden soveltamista eikä vaikuta velvollisuuteen periä kyseinen tuki takaisin". Tältä osin se viittaa alaviitteessä asiaan C-303/88, Italia vastaan komissio, tuomio 21.3.1991, (Kok. 1991, s. I-1433, Kok. Ep. XI, s. I-127, 60 kohta, ns. ENI/Lanerossi-tapaus).
11 Komissio ilmoitti 23.5.2001 päivätyllä kirjeellä Saksan liittotasavallalle, että se aloittaa menettelyn sen tutkimiseksi, soveltuuko GFW:lle ja Schmitz-Gothalle tammikuusta 1997 lähtien myönnetty uusi tuki yhteismarkkinoille (menettely C 31/2001).
12 Kyseisen kirjeen 62 ja 63 kohdassa todetaan seuraavaa:
"62. Lisäksi komissio korostaa, että asiassa C 41/1999 tehdyn lopullisen päätöksen mukaan Lintraa [GFW] rasittaa 7 100 736 DEM:n velka, joka on seurauksena velvollisuudesta palauttaa yhteismarkkinoille soveltumattomat tuet. Kyseisen päätöksen johdanto-osan 47 perustelukappaleen mukaan tämä velka arvioidaan Lintran entisten tytäryhtiöiden toisen rakenneuudistuksen puitteissa.
63. Kuten jo useaan otteeseen on todettu, Lintran entisen tytäryhtiön GFW:n toinen uudelleenjärjestely toteutettiin siirtämällä yhtiön eri omaisuuseriä uusille sijoittajille ja asettamalla yhtiö selvitystilaan. Kyseistä 7 100 736 DEM:n rahamäärää olisi siis pidettävä tulevassa Schmitz-Gothan yksityistämisessä ylimääräisenä vieraan pääoman eränä, joka voisi vaikuttaa sen elinkelpoisuuden arviointiin. Komissio toteaa, että Schmitz-Gotha on vain toinen selvitystilassa olevan entisen GFW:n kahdesta seuraajasta. Komissio pyytää Saksaa ilmoittamaan, millä tavalla se on ottanut huomioon 7 100 736 DEM:n velan entisen yrityksen uudelleenjärjestelyssä ja, jos se on jaettu kahden sen sijaan tulleen yrityksen kesken, niin miten."
13 Lintran kaksi muuta tytäryhtiötä, jotka nimenomaisesti mainittiin riidanalaisessa päätöksessä GFW:n tapaan väärin käytettyjen tukien osien saajiksi, Saxonia Edelmetalle ja Zeitzer Maschinen, Anlagen Geräte (ZEMAG), nostivat 23.5.2001 ja 12.6.2001 EY 230 artiklan nojalla kanteet kyseisen päätöksen kumoamiseksi. Nämä oikeudenkäynnit (asia T-111/01, Saxonia Edelmetalle v. komissio ja asia T-133/01, ZEMAG v. komissio) ovat edelleen vireillä.
14 GFW siirsi 22.6.2001 riidanalaisen tuen 7 100 736 DEM korkoineen palautuksena BvS:n tilille.
15 Komissio ilmoitti 5.9.2001 päivätyllä kirjeellä Saksan liittotasavallalle todenneensa, että tuki korkoineen oli kokonaisuudessaan maksettu takaisin. Komissio ilmoitti menettelyn C 31/2001 puitteissa Saksan liittotasavallalle 1.10.2001 lähettämässään kirjeessä, että kysymys siitä, oliko kyseisellä palautuksella vaikutuksia yrityksen elinkelpoisuuden palautumiseen, sai jäädä vastaamatta.
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
16 Schmitz-Gotha nosti käsiteltävänä olevan kanteen 17.7.2001 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
17 Komissio esitti yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan mukaisesti oikeudenkäyntiväitteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 23.10.2001 jättämällään erillisellä asiakirjalla.
18 Kantaja esitti huomautuksensa oikeudenkäyntiväitteestä 4.1.2002, jolloin oikeudenkäyntiväitteen kirjallinen käsittely päättyi.
19 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
- kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä määrätään GFW:n saaman valtiontuen takaisinmaksuvelvollisuuden kanavoitumisesta kantajan vastuulle
- toissijaisesti, jos päätöstä ei tutkittavaksi ottamista koskevien edellytysten vuoksi tai muuten voi vain osittain riitauttaa, kumoaa kyseisen päätöksen kokonaisuudessaan
- velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20 Vastaaja vaatii oikeudenkäyntiväitteessään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
- jättää kanteen tutkimatta
- velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
21 Kantaja vaatii oikeudenkäyntiväitettä koskevissa huomautuksissaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
- hylkää vastaajan tekemän oikeudenkäyntiväitteen
- toissijaisesti, jos kanne jätetään tutkimatta, velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kanteen tutkittavaksi ottaminen
22 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdassa todetaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi ratkaista tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevan väitteen käsittelemättä itse pääasiaa, jos asianosainen näin haluaa. Saman artiklan 3 kohdan mukaan hakemuksen jatkokäsittely on suullinen, jollei yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätä toisin; käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo saaneensa oikeudenkäyntiaineistosta riittävät tiedot, joten se on päättänyt olla aloittamatta suullista käsittelyä.
Asianosaisten lausumat
23 Vastaaja toteaa aluksi, että riidanalainen päätös ei koske kantajaa erikseen ja suoraan EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaisesti.
24 Se huomauttaa ensinnäkin, että riidanalainen päätös on osoitettu Saksan liittotasavallalle eikä kantajaa ole siinä millään tavalla mainittu tai yksilöity. Myöskään kyseisen päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappaleen kolmannen kohdan toinen virke (ks. edellä 10 kohta) ei koske kantajaa EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla. Kyseisessä perustelukappaleessa on yleinen toteamus, joka koskee kaikkia vastaavia tapauksia eikä tätä päätöstä erikseen. Kaiken kaikkiaan kyse on vastaajan mukaan yksinkertaisesta viittauksesta oikeuskäytäntöön, joka ei koske kantajaa, varsinkaan kun se ei ole ostanut yhtään Lintran tytäryhtiötä.
25 Lisäksi vastaajan mukaan sen 23.5.2001 päivättyä kirjettä ei voida tulkita siten, että kantajan tulkittaisiin olevan mainitussa johdanto-osan 46 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla GFW:n sijaan tullut yritys.
26 Se painottaa, että kyseisessä kirjeessä ei mitenkään viitata mainittuun johdanto-osan perustelukappaleeseen ja että vaikka kirjeessä viitataan kantajaan ja Gothaer Fahrzeugtechnikiin GFW:n sijaan tulleina yrityksinä, ne on mainittu "vain siinä mielessä, että ne ovat jatkaneet GFW:n toimintaa tältä peräisin olevilla tuotantovälineillä ja ottaneet suuren osan vanhan yrityksen henkilökunnasta palvelukseensa".
27 Toiseksi vastaaja väittää, että riidanalaisen tuen takaisin periminen kantajalta ei voi missään tapauksessa johtua suoraan riidanalaisesta päätöksestä, koska päätöksellä on kyseisen tuen osalta suora vaikutus vain GFW:hen. Vastaajan mukaan siinä tapauksessa, että kyseistä tukea ei olisi saatu perittyä GFW:ltä sen maksukyvyttömyyden vuoksi, Saksan liittotasavallan olisi pitänyt omasta aloitteestaan - eikä riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleen vuoksi, joka ei kyseisessä tapauksessa olisi soveltunut - selvittää, eivätkö yhteismarkkinoille soveltumattomat tuet myös olisi siirtyneet omaisuuserien luovutuksen yhteydessä ilmaiseksi hyödyttämään kantajaa, joka tuolloin vielä oli GFW:n tytäryhtiö. Jos näin olisi ollut, Saksan liittotasavallan olisi pitänyt vaatia tukien palauttamista kantajalta, millä olisi ollut kielteinen vaikutus kantajan taloudelliseen tilanteeseen, ja se olisi vaarantanut sen elinkelpoisuuden palauttamisen. Kantajan vastuuseen on vastaajan mukaan viitattu vain tällaisen mahdollisuuden varalta 23.5.2001 päivätyn kirjeen 63 kohdassa, jonka periaatteellisena lähtökohtana ei siis ole se, että kantaja olisi GFW:n takaaja.
28 Toiseksi vastaaja vetoaa siihen, että kantajalla ei ole oikeussuojan tarvetta.
29 Tältä osin se huomauttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön EY 230 artiklassa määrätyn kanteen kohteena voi olla ainoastaan jollekulle vastainen toimi, toisin sanoen toimi, joka saattaa vaikuttaa tiettyyn oikeudelliseen tilanteeseen (asia 60/81, IBM v. komissio, tuomio 11.11.1981, Kok. 1981, s. 2639, Kok. Ep. VI, s. 231), ja että vain toimen päätösosa, eivätkä sen perustelut, voi tuottaa oikeusvaikutuksia ja näin ollen olla jollekulle vastainen (asia T-138/89, NBV ja NVB v. komissio, tuomio 17.9.1992, Kok. 1992, s. II-2181, 31 kohta).
30 Vastaaja korostaa myös sitä, että kantajan on näytettävä, että riidanalaisen päätöksen kumoamisella on tosiasiallinen vaikutus sen etuihin, ja että tulevaisuuteen kohdistuva ja vain mahdollisesti toteutuva vaikutus ei riitä (asia C-204/85, Stroghili v. tilintarkastustuomioistuin, tuomio 21.1.1987, Kok. 1987, s. 389, 11 kohta ja em. asia NBV ja NVB v. komissio, tuomion 33 kohta).
31 Koska käsiteltävänä olevassa tapauksessa GFW oli jo palauttanut riidanalaisen tuen ennen kanteen nostamista, kantaja perustelee vastaajan mukaan tarvettaan saada riidanalainen päätös kumottua vetoamalla vain mahdollisesti tulevaisuudessa toteutuviin tilanteisiin, eli niihin, joissa riidanalainen tuki voitaisiin määrätä palautettavaksi, jos:
a) komissio hylkäisi sääntöjen vastaisena Saksan liittotasavallan ilmoituksen, joka koskee riidanalaisen päätöksen soveltamista ja GFW:n suorittamaa maksua
b) GFW:n maksama summa pitäisi toimitsijamiehen vaatimuksesta liittää takaisin yhtiön omaisuuteen siinä tapauksessa, että kyseinen yritys julistetaan maksukyvyttömäksi.
32 Näiden tilanteiden tuominen esiin osoittaa hyvin sen, että jo kanteen nostamisesta lähtien kantajan oikeuksia ei ole uhannut oikeuskäytännössä määritellyllä tavalla mikään. Sen lisäksi näiden mahdollisuuksien toteutuminen on lähes mahdotonta. Vastaaja on jo hyväksynyt GFW:n valitseman muodon palautusvelvollisuutensa toteuttamiseksi eikä sillä ole mitään keinoa muuttaa tätä päätöstä. Toisaalta Saksassa 5.10.1994 annetun Insolvenzordnungin (maksukyvyttömyyttä koskeva asetus) mukaan kaikkien velkojien edun mukainen kanne voidaan nostaa vain sellaisia oikeustoimia vastaan, jotka on tehty kolmen kuukauden aikana ennen maksukyvyttömyyttä koskevan menettelyn aloittamista. GFW palautti riidanalaisen tuen 22.6.2000, joten palautusta ei voitaisi vaatia saatavaksi takaisin mahdollisen maksukyvyttömyyttä koskevan menettelyn alkaessa, koska sen aloitushetki olisi joka tapauksessa yli kolmen kuukauden kuluttua palautuksen jälkeen.
33 Vastaaja painottaa myös, että kanne on jäänyt vaille kohdetta. Koska GFW on maksanut riidanalaisessa päätöksessä määrätyn palautuksen ja koska tämän palautuksen kiistäminen on kanteen nostamisen jälkeen tullut kansallisen oikeuden mukaan mahdottomaksi, Saksan viranomaiset eivät voi vaatia kantajaa maksamaan sitä summaa, jonka GFW oli velkaa.
34 Kantaja väittää, että riidanalainen päätös koskee sitä erikseen ja suoraan.
35 Ehto, jonka mukaan päätöksen on vaikutettava kantajaan erikseen, täyttyy, koska vastaaja on tulkinnut kantajan olevan saman päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappaleessa GFW:n oikeudellinen seuraaja ja tästä johtuen yhteisvastuussa riidanalaisen tuen palauttamisesta, mikä käy selkeästi ilmi 23.5.2001 päivätystä kirjeestä ja erityisesti sen 63 kohdasta. Näin ollen kantaja arvioi, että GFW:n omaisuuden ostaminen yksilöi sen suhteessa riidanalaiseen päätökseen samalla tavalla kuin se yksilöi päätöksen adressaatin ja siinä mainitut yhtiöt (asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok. 1963, s. 197, 223, Kok. Ep. I, s. 181; asia 11/82, Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, tuomio 17.1.1985, Kok. 1985, s. 207, 11 kohta ja yhdistetyt asiat 250/86 ja 11/87, RAR v. neuvosto ja komissio, tuomio 29.6.1989, Kok. 1989, s. 2045).
36 Sen osalta, toteutuuko suoraa vaikutusta koskeva ehto, kantaja arvioi, että päätös koskee henkilöä suoraan periaatteessa silloin, kun kyseinen päätös koskee henkilöä erikseen kolmantena osapuolena. Joka tapauksessa kantajan mukaan ehto täyttyy, vaikka sen katsottaisiinkin täyttyvän vain silloin, kun jäsenvaltion on sille tiedoksiannetun päätöksen täytäntöönpanon vuoksi ryhdyttävä henkilön kannalta epäedullisiin toimenpiteisiin, tai kun sellaisen päätöksen puuttuessa olisi varmaa tai todennäköistä, että kyseinen valtio pidättäytyisi ryhtymästä sellaisiin toimenpiteisiin. Tältä osin kantaja huomauttaa, että Saksan liittotasavaltaa, jolle riidanalainen päätös oli osoitettu, kehotettiin viimeistään menettelyn C 31/2001 aloittamisen yhteydessä ottamaan huomioon se mahdollisuus, että yhteisvastuu saattaa ulottua GFW:n omaisuuseriä hankkineisiin yrityksiin.
37 Oikeudenkäyntiväitteestä esittämissään huomautuksissa kantaja ihmettelee sitä, miten vastaaja tulkitsee nyt riidanalaista päätöstä siten, että ainoastaan GFW oli suoraan vastuussa riidanalaisen tuen palauttamisesta. Se huomauttaa, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappale pitää lukea yhdessä saman päätöksen johdanto-osan 49 perustelukappaleen kanssa, jonka mukaan "väärin käytetyt 34,978 miljoonan Saksan markan tuet on perittävä takaisin Lintra Beteiligungsholding GmbH:lta ja Lintran tytäryhtiöiltä seuraavasti: 12 miljoonaa Saksan markkaa Lintran tytäryhtiöiltä 45 [kappaleessa] kuvaillun menettelyn mukaisesti ja 22,978 miljoonaa Saksan markkaa yhteisvastuullisesti Lintra Beteiligungsholding GmbH:lta ja yksittäisiltä Lintran tytäryhtiöiltä johdanto-osan 46 kappaleessa kuvaillun menettelyn mukaisesti". Tästä johtuu, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappaleen kolmannen kohdan toisessa virkkeessä olevaa viittausta mahdollisiin Lintran tytäryhtiöiden toiminnan jatkajiin ei voida pitää yleisenä viittauksena, joka ei koske kantajaa, ja että koska kantajaa on pidettävä GFW:n seuraajana, yhteisvastuu koskee suoraan sitä.
38 Kantaja painottaa, että Saksan viranomaiset ovat itse puoltaneet riidanalaisen päätöksen kuvatunlaista tulkintaa, kuten se on voinut todeta 7.5.2001 pidetyssä BvS:n koolle kutsumassa kokouksessa. Kyseisessä tilaisuudessa kantajalle annettiin jäljennös riidanalaisesta päätöksestä ja sille ilmoitettiin selkeästi, että jollei GFW pysty maksamaan palautusta, Saksan liittotasavallan on pakko kääntyä sen puoleen periäkseen palautuksesta puuttuvan määrän.
39 Mitä tulee 23.5.2001 päivätyn kirjeen 63 kohtaan, kantaja huomauttaa, että vastaaja pyrkii nyt tulkitsemaan sitä vastoin sen sanamuotoa ja asiayhteyden ulkopuolella ja että sen asiavaltuuden tutkimista varten asiaa tulisi tarkoin harkita ja verrata riidanalaista päätöstä ja 23.5.2001 päivättyä kirjettä. Tämä harkinta ei voi johtaa muuhun lopputulokseen kuin siihen, että näitä toimia on tulkittava samalla tavalla kuin vastaaja on perustellut olettamansa kantajan yhteisvastuusta riidanalaisen päätöksen 46 ja 49 kohdassa, ja siihen, että on otettava huomioon yhteisvastuun toteutumisen mahdollisuus.
40 Kantaja huomauttaa myös, että sillä on edelleen oikeussuojaintressi huolimatta siitä, että GFW palautti riidanalaisen tuen.
41 Kantajan mukaan yhteisöjen tuomioistuin on todennut useaan otteeseen, että se seikka, että päätös on pantu täytäntöön, ei väistämättä poista oikeussuojaintressiä kyseisen päätöksen kumoamiseksi (asia 76/79, Könecke v. komissio, tuomio 5.3.1980, Kok. 1980, s. 665, 9 kohta ja yhdistetyt asiat C-68/94 ja C-30/95, Ranskan tasavalta ym. v. komissio, tuomio 31.3.1998, Kok. 1998, s. I-1375, 74 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
42 Se huomauttaa kannekirjelmässään, että se voi vielä joutua yhteisvastuulliseksi, erityisesti siinä tapauksessa, että Saksan viranomaisten ilmoitus komissiolle riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanosta todetaan sääntöjenvastaiseksi, tai että GFW julistetaan maksukyvyttömäksi ja toimitsijamies riitauttaa kyseisen palautuksen.
43 Kantaja toteaa myös oikeudenkäyntiväitteestä esittämässään huomautuksessa, että vastaaja ei ole kirjelmässään halunnut vakuuttaa erikseen, että riidanalaisen päätöksen nojalla annettu virallinen huomautus olisi ollut ehdottomasti poissuljettu sen kannalta. Jo yksin tästä syystä kantajalla on mielestään oikeussuojaintressi. Oikeussuojaintressin arvioimiseksi on tärkeää ainoastaan, miten suuri todennäköisyys virallisen huomautuksen antamiselle periaatteessa on olemassa. Tältä osin kantaja muistuttaa GFW:n seuraajan maksukyvyttömäksi julistamisen mahdollisuudesta. Siinä tapauksessa, jos todettaisiin, että maksusuoritukset olivat jo lakanneet silloin, kun tuki palautettiin, ja että samaan aikaan velkaantuneisuuden aste olisi ollut tiedossa, Saksan maksukyvyttömyyttä koskevan lain 133 §:n mukaan olisi mahdollista tutkia uudelleen epäilyttävät liiketoimet kymmenen viimeksi kuluneen vuoden ajanjaksolta, ja kyseinen suoritus voitaisiin palauttaa takaisin.
44 Kantaja korostaa, että sellaisissa tilanteissa sen oikeudellinen suoja ei olisi riittävä, jos sillä olisi vain mahdollisuus vedota riidanalaisen päätöksen laittomuuteen kansallisessa tuomioistuimessa vireille saatetussa oikeudenkäynnissä, jossa olisi kysymys sille osoitetusta määräyksestä palauttaa tuki, ja saada näin aikaan ennakkoratkaisupyyntö yhteisöjen tuomioistuimeen päätöksen pätevyyden selvittämiseksi.
45 Tältä osin kantaja muistuttaa erityisesti, että eräät toiset yritykset, joita asia koskee, ovat nostaneet kaksi muuta kumoamiskannetta riidanalaista päätöstä vastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (em. asia Saxonia Edelmetalle v. komissio ja ZEMAG v. komissio). Kuitenkin siinä tapauksessa, että Saksan liittotasavalta vaatii siltä palautusta sen jälkeen, kun yhteisön lainkäyttöelin on antanut näissä asioissa lopullisen tuomion, riidanalaisen päätöksen pätevyyttä koskeva ennakkoratkaisukysymys, jonka se voisi esittää kansallisen tuomioistuimen välityksellä, olisi jo ratkaistu kyseisellä tuomiolla, jonka sisältöön Saksan liittotasavalta ei olisi voinut vaikuttaa omilla väitteillään.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
46 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia ja jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi, voivat olla luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostaman EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaisen kumoamiskanteen kohteena (em. asia IBM v. komissio, tuomion 9 kohta; asia T-37/92, BEUC ja NCC v. komissio, tuomio 18.5.1994, Kok. 1994, s. II-285, 27 kohta ja asia T-178/94, ATM v. komissio, tuomio 18.12.1997, Kok. 1997, s. II-2529, 53 kohta).
47 Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostama kumoamiskanne voidaan tutkia vain siltä osin kuin kantajalla on intressi saada riidanalainen toimi kumotuksi (yhdistetyt asiat T-480/93 ja T-483/93, Antillean Rice Mills ym. v. komissio, tuomio 14.9.1995, Kok. 1995, s. II-2305, 59 kohta; asia T-102/96, Gencor v. komissio, tuomio 25.3.1999, Kok. 1999, s. II-753, 40 kohta ja T-212/00, Nuove Industrie Molisane v. komissio, tuomio 30.1.2002, Kok. 2002, s. II-347, 33 kohta). Oikeusuojan tarpeen on oltava jo syntynyt ja edelleen olemassa (em. asia NBV ja NVB v. komissio, tuomion 33 kohta) ja sitä on arvioitava sillä hetkellä, kun kanne on nostettu (asia 14/63, Forges de Clabecq v. korkea viranomainen, tuomio 16.12.1963, Kok. 1963, s. 719 ja 748 ja asia T-159/98, Torre ym. v. komissio, tuomio 24.4.2001, Kok. H 2001, s. I-A-83 ja II-395, 28 kohta). Jos oikeussuojan tarve, johon kantaja vetoaa, liittyy tulevaan oikeudelliseen tilanteeseen, kantajan on näytettävä toteen, että vaikutus tähän tilanteeseen on jo nyt varma. Sen vuoksi kantaja ei voi vedota tuleviin ja epävarmoihin tilanteisiin perustellakseen tarvettaan saada kumottua riidanalainen päätös (em. asia NBV ja NVB v. komissio, tuomion 33 kohta).
48 Näin ollen on tutkittava, vaikuttaako päätös, joka on osoitettu Saksan liittotasavallalle ja jossa se velvoitetaan perimään Lintralta ja sen tytäryhtiöiltä valtiontukia 34,978 miljoonaa DEM:aa, kantajan etuihin muuttamalla merkittävästi tämän oikeudellista asemaa. Tämän edellytyksen on täytyttävä, jotta kantaja voisi perustella intressinsä saada riidanalainen päätös kumotuksi (ks. vastaavasti em. asia ATM v. komissio, tuomion 54 kohta).
49 On myös muistettava, että kantaja vaatii ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista siltä osin kuin siinä määrätään riidanalaisen tuen yhteisvastuullisesta palautusvelvollisuudesta, joka johtuu kantajan asemasta GFW:n omaisuuserien luovutuksensaajana.
50 On kuitenkin todettava, että tämä vaatimus perustuu selvästi riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan. Kyseisen yhteismarkkinoille soveltumattomien tukien palautusta koskevan päätöksen päätösosassa tai sen perusteluissa ei viitata tukia vastaanottaneiden yritysten omaisuuserien luovutuksensaajiin kohdistuvaan yhteisvastuuseen.
51 Erityisesti riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappaleen kolmannen kohdan toisessa virkkeessä, jolla kantaja perustelee väitteensä, muistutetaan vain, että huolimatta siitä, että Lintran tytäryhtiöitä myytiin kolmansille ennen kyseisen päätöksen tekemistä, Saksan viranomaisilla on edelleen velvollisuus periä takaisin tuet. Myöskään alaviitteessä viitatussa asiassa ENI/Lanerossi annetun tuomioin 60 kohdalla ei vaikuta olevan riidanalaiseen päätökseen sitä merkitystä, jonka kantaja katsoo sillä olevan. Kyseisessä yhteismarkkinoille soveltumattomien tukien palautusta koskevassa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin tutki, mikä vaikutus on kyseisiä tukia vastaanottaneiden yritysten osakkeiden omistajien vaihtumisella, eikä pelkkien omaisuuserien luovutuksella, jäsenvaltion velvollisuuteen vaatia tukien palautusta. On kuitenkin todettava, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa kantaja ei ole hankkinut GFW:n osakkeita eikä se näin ollen ole Lintran tytäryhtiön seuraaja.
52 Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 49 perustelukappaleessa tehtyä viittausta johdanto-osan 46 perustelukappaleeseen ei voida tulkita siten kuin kantaja ehdottaa. Johdanto-osan 49 perustelukappaleessa tarkoitettu yhteisvastuu on Lintran ja sen tytäryritysten yhteisvastuuta 22,978 miljoonan DEM:n määräisestä tuesta, ja toisaalta viittaus johdanto-osan 46 perustelukappaleeseen koskee siinä kuvattuja menettelyjä, eli niitä, joilla säädetään kyseisen määrän palauttamisen yhteisvastuun rajoittumisesta Lintran ja sen tytäryhtiöiden kesken ja niitä, jotka esitetään johdanto-osan 46 perustelukappaleen kahdessa ensimmäisessä kohdassa, kun taas kantaja perustaa väitteensä tämän johdanto-osan perustelukappaleen kolmanteen kohtaan.
53 On siis todettava ensinnäkin, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappaleen kolmannen kohdan toinen virke ei mitenkään koske kantajaa.
54 Tätä päätelmää ei kumoa kantajan väite, joka koskee vastaajan 23.5.2001 päivätyn kirjeen sanamuotoa. Tältä osin on syytä todeta, kuten vastaaja on oikein huomauttanut, että kyseisen kirjeen 63 kohdassa ei mitenkään viitata riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 46 perustelukappaleeseen. Koska sen lisäksi kysymys on myöhäisemmästä päätöksestä, joka koskee EY 88 artiklan 2 kohdan mukaista menettelyä, jonka kohteena on kantajan rakenneuudistusta varten saama tuki, sen sisältö ei voi mitenkään muuttaa riidanalaisen päätöksen objektiivista ulottuvuutta sellaisena kuin se käy siitä ilmi.
55 Tästä johtuu, että vaikka kyseistä 63 kohtaa olisi tulkittava siten, että komissio on siinä tulkinnut kantajan olevan yhteisvastuussa riidanalaisesta tuesta kokonaan tai osittain, koska sen oletetaan olevan GFW:n seuraaja, ei voida päätellä, että riidanalaisessa päätöksessä olisi vahvistettu tällainen yhteisvastuu.
56 Toiseksi on huomattava, että asiakirjoista ei käy ilmi, että riidanalainen päätös olisi kantajalle vastainen toimi muualla kuin kantajan ensisijaisesti esittämissä väitteissä, joissa väitetään yhteisvastuun ulottuvan Lintran omaisuuserien luovutuksensaajille.
57 Siltä osin kun kantaja vaatii toissijaisesti esittämissään vaatimuksissa päätöksen kumoamista myös siksi, että siinä velvoitetaan kantaja yhteisvastuulliseksi velalliseksi sen perusteella, että se on GFW:n omaisuuserien luovutuksensaaja, ja muiden oikeussääntöjen nojalla, on todettava, ettei missään ole todettu tai edes väitetty, että päätöksellä olisi tällainen vaikutus.
58 Tältä osin on syytä todeta, että kantajan on itse näytettävä toteen se, että sillä on oikeussuojan tarve, joka on olennainen ja ensimmäinen edellytys kaikille kanteille (asia C-206/89 R, S. v. komissio, toisen jaoston puheenjohtajan määräys 31.7.1989, Kok. 1989, s. 2841, 8 kohta) ja jonka on oikeuskäytännön mukaan oltava todellinen eikä vain mahdollinen (ks. em. asia Stroghili v. tilintarkastustuomioistuin, tuomion 11 kohta; em. asia NBV ja NVB v. komissio, tuomion 33 kohta ja asia T-16/96, Cityflyer Express v. komissio, tuomio 30.4.1998, Kok. 1998, s. II-757, 30 kohta).
59 Pelkkä viittaus vastaajan 23.5.2001 päivätyn kirjeensä 63 kohdassa esittämiin huomautuksiin ei kuitenkaan riitä kantajan näyttövelvollisuuden täyttämiseksi.
60 Tämän tekstin sanamuodosta ei voida päätellä, että komissio pitää kantajaa vastuullisena palauttamaan kokonaan tai osittain sen määrän, jonka GFW oli velvollinen palauttamaan riidanalaisen päätöksen mukaan, vaan kyseinen toimielin vain esitti hypoteesin (kuten käy ilmi sen käyttämästä muotoilusta ja erityisesti ilmaisuista "pitäisi" ja "tarvittaessa").
61 Toisaalta kyseinen kohta sisältyy päätökseen aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdan mukainen kantajalle myönnettyyn tukeen liittyvä menettely, ja sen tavoitteena on perustella komissiolle, miksi on välttämätöntä vaatia Saksan viranomaisilta tietoja myöhemmin tehtävää tämän menettelyn lopettavaa kantajan elinkelpoisuuden palauttamisen mahdollisuuksia koskevaa päätöstä varten.
62 Näin ollen on todettava, että riidanalainen päätös ei ole kantajalle vastainen toimi, eikä sillä ole siis oikeussuojaintressiä vaatia päätöksen kumoamista.
63 On myös huomattava, että kantajalla ei ole oikeussuojaintressiä myöskään siksi, että velvollisuus palauttaa riidanalaista tukea on lakannut GFW:n ennen käsiteltävänä olevan kanteen nostamista kokonaan suorittaman riidanalaisen tuen palautuksen vuoksi ja samalla myös mahdolliset yhteisvastuussa olevat velalliset ovat vapautuneet vastuusta.
64 Edellä esitetystä seuraa, että koska kantajalla ei ole oikeussuojaintressiä, kanne jätetään tutkimatta ilman että olisi tarvetta tutkia muita vastaajan esittämiä väitteitä.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
65 Oikeudenkäyntiväitteestä esittämissään huomautuksissa kantaja esittää, että jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jättää kanteen tutkimatta, vastaaja pitää tuomita korvaamaan oikeudenkäyntikulut, tai ainakin ne, jotka ovat aiheutuneet sen toimien epäselvästä muotoilusta. Kantaja on nimittäin nostanut kanteen vastaajan riidanalaisessa päätöksessä ja 23.5.2001 päivätyssä kirjeessä esitettyjen viittausten vuoksi, joiden vastaaja nyt väittää olevan virheellisiä.
66 Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Kuitenkin työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi sivuuttaa saman artiklan 2 kohdassa tarkoitetun säännön, jos tietyt edellytykset täyttyvät. Jos ensinnäkin asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muutoin erityisiä syitä, se voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan; toiseksi se voi velvoittaa asian voittaneen osapuolen korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka tuomioistuin katsoo asianosaisen tarpeettomasti tai haitantekona aiheuttaneen toiselle asianosaiselle.
67 Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on ensinnäkin huomattava, että riidanalaisen päätöksen tekstissä ei ole mitään epäselvyyttä, joka olisi voinut saada kantajan ilman omaa syytään uskomaan, että sitä pidettäisiin kyseisessä päätöksessä yhteisvastuussa riidanalaisen tuen palauttamisesta. Toiseksi sama pätee myös 23.5.2001 päivättyyn kirjeeseen, kun otetaan huomioon sen 63 kohtaan sisältyvien arviointien hypoteettisuus ja asiayhteys, jossa kirje on laadittu. Kolmanneksi kantaja on päätellyt virheellisesti, että se olisi itse vastuussa riidanalaisen tuen palauttamisesta. Neljänneksi se on nostanut kanteen tietäen hyvin, että GFW oli palauttanut tuen, mihin se itsekin kanteessaan vetoaa ja mikä on suurin syy siihen, miksi oikeussuojaintressiä ei ole, kuten edellä 63 kohdassa todetaan.
68 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi, että työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohtaa ei voida soveltaa ja että kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut vastaajan vaatimuksen mukaisesti.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu neljäs jaosto)
on määrännyt seuraavaa:
1) Kanne jätetään tutkimatta.
2) Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.