62022CO0795_INF
Unionin tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 10.10.2023 –Direccion000 ym.
(asia C-795/22)
Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 ja 99 artikla – Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Työajan järjestäminen – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta – Direktiivi 2003/88/EY – 7 artikla – Oikeus palkalliseen vuosilomaan – Rahallinen korvaus työsuhteen päätyttyä pitämättä jääneestä lomasta – Yhden vuoden vanhentumisaika – Työntekijän asianmukainen tiedottaminen
Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Työajan järjestäminen – Oikeus palkalliseen vuosilomaan – Kansallinen säännöstö, jossa säädetään vuoden pituisesta vanhentumisajasta, joka lasketaan vuosittaisen viiteajanjakson päättymisestä – Etukäteen ei ole selvitetty, voiko työntekijä tosiasiallisesti käyttää tätä oikeutta – Ei voida hyväksyä – Työntekijä ei ole pannut vireille menettelyä, jolla on vanhentumisajan keskeyttävä vaikutus – Vaikutuksettomuus
(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88 7 artikla)
(ks. 45 ja 47 kohta sekä määräysosa)
Ratkaisu
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 7 artiklaa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla työntekijän saavuttama oikeus palkalliseen vuosilomaan vanhenee yhden vuoden määräajan kuluttua sen lomanmääräytymisvuoden, johon kyseinen vuosiloma liittyy, päättymisestä, jos työnantaja ei ole tosiasiallisesti antanut työntekijälle tilaisuutta käyttää tätä oikeutta, mukaan luettuna silloin, kun kyseinen työntekijä ei ole ennen työsuhteen päättymistä aloittanut menettelyä, jolla on vanhentumisajan keskeyttävä vaikutus.