Asia C-488/21
GV
vastaan
Chief Appeals Officer ym.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Court of Appeal (Irlanti))
Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 21.12.2023
Ennakkoratkaisupyyntö – Euroopan unionin kansalaisuus – SEUT 21 ja SEUT 45 artikla – Unionin kansalaisten oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Työntekijä, joka on saanut vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden säilyttäen samalla alkuperäisen kansalaisuutensa – Direktiivi 2004/38/EY – 3 artikla – Henkilöt, joihin tätä direktiiviä sovelletaan – 2 artiklan 2 alakohdan d alakohta – Perheenjäsen – Suoraan takenevassa polvessa olevat sukulaiset, jotka ovat riippuvaisia unionin kansalaisuuden omaavasta työntekijästä – 7 artiklan 1 kohdan a ja d alakohta – Oikeus oleskella yli kolme kuukautta – Riippuvuussuhteeseen perustuvan aseman säilyttäminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa – 14 artiklan 2 kohta – Oleskeluoikeuden säilyminen – Asetus (EU) N:o 492/2011 – 7 artiklan 2 kohta – Yhdenvertainen kohtelu – Sosiaaliset edut – Sosiaalihuollon etuudet – Kohtuuton rasite vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle
1.        Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Direktiivi 2004/38 – Henkilöt, joihin tätä direktiiviä sovelletaan – Unionin kansalainen, joka oleskelee siinä jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on – Kyseisen unionin kansalaisen perheenjäsenet – Perheenjäseniin ei sovelleta kyseistä direktiiviä
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 3 artiklan 1 kohta)
(ks. 42 ja 43 kohta)
2.        Unionin kansalaisuus – Perussopimuksen määräykset – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Unionin kansalaisuuden omaava työntekijä, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen oleskelemalla ja työskentelemällä vastaanottavassa jäsenvaltiossa – Asianomainen unionin kansalainen, joka on saanut vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden säilyttäen samalla alkuperäisen kansalaisuutensa – Vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelevat unionin kansalaisen perheenjäsenet – Johdettu oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa – Edellytykset
(SEUT 21 artiklan 1 kohta ja SEUT 45 artiklan 1 ja 2 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 2 kohta)
(45–50 kohta)
3.        Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Sosiaaliset edut – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan sellaiselle unionin kansalaisuuden omaavan työntekijän suoraan takenevassa polvessa olevalle sukulaiselle, joka on tästä työntekijästä riippuvainen, ei myönnetä työkyvyttömyysavustusta tai häneltä jopa evätään oikeus yli kolmen kuukauden mittaiseen oleskeluun – Tällaista lainsäädäntöä ei voida hyväksyä – Perustelut – Perheenjäsen ei muodostu kohtuuttomaksi rasitteeksi valtion sosiaalihuoltojärjestelmälle
(SEUT 45 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 492/2004 7 artiklan 2 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohdan d alakohta, 7 artiklan 1 kohdan a ja d alakohta ja 14 artiklan 2 kohta)
(ks. 54–61 ja 63–72 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Romanian kansalainen GV on Romanian kansalaisen AC:n äiti. AC asuu ja tekee työtä Irlannissa. Lisäksi AC on hakemuksestaan saanut Irlannin kansalaisuuden.
GV on asunut Irlannissa vuodesta 2017 tyttärensä kanssa ja on tästä taloudellisesti riippuvainen. Niveltulehdukseen perustuvan terveydentilansa heikentymisen vuoksi GV haki syyskuussa 2017 vammaisavustusta sosiaaliturvalain nojalla.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, tämä avustus, jolla on tarkoitus tarjota suojaa köyhyyttä vastaan, on valtion varoista rahoitettu sosiaalihuollon etuus, eikä asianomaisen tarvitse maksaa sosiaaliturvamaksuja. Avustuksen saamiselle on asetettu tiettyjä edellytyksiä, jotka liittyvät hakijan ikään, varoihin ja vammaan. Kyseessä olevaa vammaisavustusta on pidettävä asetuksessa N:o 883/2004 pidettävä asetuksessa N:o 883/2004(1) tarkoitettuna erityisenä maksuihin perustumattomana rahaetuutena. Irlannin oikeuden mukaan kyseistä avustusta ei voida myöntää henkilölle, joka ei oleskele vakinaisesti Irlannissa, kuten henkilölle, jolla ei ole oleskeluoikeutta tässä jäsenvaltiossa.
Vuoden 2018 helmikuussa GV:n vammaisavustuksen saamiseksi tekemä hakemus hylättiin sillä perusteella, ettei hänellä ollut oleskeluoikeutta Irlannissa.
Valitusta käsitellyt Appeals Officer (valitusten käsittelystä vastaava viranomainen, Irlanti) katsoi heinäkuussa 2019 tekemässään päätöksessä, että Irlannissa työskentelevästä unionin kansalaisesta riippuvaisena sukulaisena suoraan takenevassa polvessa GV:llä oli oleskeluoikeus mutta ei oikeutta saada sosiaalihuollon etuutta. Chief Appeals Officer (muutoksenhakuviraston johtaja, Irlanti), jolta päätökseen oli haettu muutosta, vahvisti tämän päättelyn, koska sen kansallisen lainsäädännön mukaan, jolla direktiivi 2004/38(2) oli saatettu osaksi kansallista oikeutta, GV muodostuisi kohtuuttomaksi rasitteeksi valtion sosiaalihuoltojärjestelmälle, mikäli hänelle myönnettäisiin tämä avustus, eikä hänellä näin ollen olisi enää oleskeluoikeutta.
High Court (ylempi piirituomioistuin, Irlanti) kumosi heinäkuussa 2020 antamallaan tuomiolla muutoksenhakuviraston johtajan päätöksen. Tämä kansallinen tuomioistuin on katsonut erityisesti, että edellä mainittu kansallinen lainsäädäntö ei ole unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 mukainen siltä osin, kuin siinä edellytetään Irlannin kansalaisen perheenjäsenen oleskeluoikeudelta sitä, ettei tämä muodostu kohtuuttomaksi rasitteeksi valtion sosiaalihuoltojärjestelmälle.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, johon tuomiosta valitettiin, päätti pyytää unionin tuomioistuimelta vastausta kysymykseen siitä, onko unionin oikeus esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan tämän jäsenvaltion viranomaiset voivat kieltäytyä myöntämästä sosiaalihuollon etuutta sellaiselle unionin kansalaisuuden omaavan työntekijän suoraan takenevassa polvessa olevalle sukulaiselle, joka on tätä etuutta haettaessa tästä työntekijästä riippuvainen, tai jopa evätä häneltä oikeuden yli kolmen kuukauden mittaiseen oleskeluun sillä perusteella, että kyseisen etuuden myöntäminen johtaisi siihen, että tämä perheenjäsen ei olisi enää riippuvainen tästä unionin kansalaisuuden omaavasta työntekijästä ja muodostuisi näin kohtuuttomaksi rasitteeksi tämän jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle.
Unionin tuomioistuin on suuren jaoston kokoonpanossa antamassaan tuomiossa todennut, että työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaate(3), sellaisena kuin se on pantu täytäntöön työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella annetulla asetuksella N:o 492/2011(4), luettuna yhdessä direktiivin 2004/38 kanssa, on esteenä tällaiselle kansalliselle lainsäädännölle.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Unionin tuomioistuin muistuttaa aluksi siitä, että direktiivillä 2004/38, jonka tulkintaa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt, säännellään vain unionin kansalaisen maahantulon ja oleskelun edellytyksiä muissa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on. Sillä ei siis ole tarkoitus perustaa unionin kansalaisen perheenjäsenille johdettua oleskeluoikeutta tämän jäsenvaltion alueelle. Käsiteltävässä tapauksessa direktiivillä ei siis sen jälkeen, kun AC oli saanut hakemuksestaan kansalaisuuden, säännellä hänen oleskeluoikeuttaan Irlannissa eikä sellaista johdettua oleskeluoikeutta, jonka hänen perheensä jäsenet voisivat saada.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo todennut, että tilannetta, jossa jäsenvaltion kansalainen, joka on käyttänyt liikkumisvapauttaan siirtymällä toisen jäsenvaltion alueelle ja oleskelemalla siellä laillisesti, ei voida rinnastaa puhtaasti sisäiseen tilanteeseen yksin jo siitä syystä, että hän on oleskelunsa aikana hankkinut vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden alkuperäisen kansalaisuutensa lisäksi. SEUT 21 artiklalla unionin kansalaisille ja erityisesti SEUT 45 artiklalla unionin työntekijöille annettujen oikeuksien tehokas vaikutus edellyttää siis, että unionin kansalaisuuden omaavan työntekijän, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen oleskelemalla ja työskentelemällä vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja saanut tämän jäsenvaltion kansalaisuuden, perheenjäsenelle on voitava myöntää johdettu oleskeluoikeus. Tällaiselle perheenjäsenelle kuuluvan johdetun oleskeluoikeuden myöntämisen edellytykset eivät myöskään saisi olla ankarampia kuin ne, joista direktiivissä 2004/38 säädetään tällaisen oleskeluoikeuden myöntämiseksi sellaisen unionin kansalaisen perheenjäsenelle, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen asettautumalla johonkin muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jonka kansalainen hän on, koska tätä direktiiviä on sovellettava analogisesti tällaiseen tilanteeseen. Unionin kansalaisuuden omaavalla työntekijällä on myös tilanteessa, jossa hän on hankkinut vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden alkuperäisen kansalaisuutensa lisäksi, oikeus yhdenvertaiseen kohteluun SEUT 45 artiklan 2 kohdan perusteella, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön asetuksen N:o 492/2011(5) 7 artiklan 2 kohdalla.
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin toteaa ensimmäiseksi, että kun useampia direktiivin 2004/38 säännöksiä(6) tarkastellaan yhdessä, voidaan niiden perusteella katsoa, että unionin kansalaisuuden omaavan työntekijän suoraan takenevassa polvessa olevilla sukulaisilla on yli kolmen kuukauden mittainen johdettu oleskeluoikeus silloin, kun he ovat riippuvaisia tästä työntekijästä. Jotta tällainen perheenjäsen voisi saada tämän oikeuden, kyseisen riippuvuussuhteen on oltava olemassa maassa, josta tämä henkilö on peräisin, hetkellä, jolloin hän pyytää päästä sen kansalaisen luo, josta hän on riippuvainen. Asianomaisella henkilöllä säilyy johdettu oleskeluoikeus niin kauan kun hän on riippuvainen tästä työntekijästä(7) ja aina siihen saakka, kunnes tämä suoraan takautuvassa polvessa oleva sukulainen, joka on oleskellut vastaanottavassa jäsenvaltiossa laillisesti ja keskeytyksettä vähintään viisi vuotta, voi vaatia pysyvää oleskeluoikeutta(8).
Toiseksi unionin tuomioistuin toteaa sen yhdenvertaisen kohtelun osalta, johon unionin kansalaisuuden omaavalla työntekijällä on oikeus asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 2 kohdan nojalla, että tässä säännöksessä käytetty sosiaalisten etujen käsite kattaa kaikki työsopimukseen liittyvät tai siihen liittymättömät edut, jotka tunnustetaan yleensä kotimaisille työntekijöille pääasiallisesti näiden objektiivisen työntekijäaseman perusteella tai pelkästään sillä perusteella, että näiden vakinainen asuinpaikka on valtion alueella, ja käsitteen laajentamisella niin, että se ulottuu työntekijän asemassa oleviin muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin, voidaan katsoa helpotettavan heidän liikkumistaan unionin alueella. Tämän käsitteen alaan voidaan sisällyttää sellaiset sosiaalihuollon etuudet, jotka kuuluvat samalla asetuksen N:o 883/2004 erilliseen soveltamisalaan, kuten vammaisavustus. Sosiaalihuollon etuus, kuten tämä suoraan takenevassa polvessa olevalle sukulaiselle myönnettävä vammaisavustus, on katsottava siirtotyöläisen osalta asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi sosiaaliseksi eduksi aina, kun tällainen suoraan takenevassa polvessa oleva sukulainen on riippuvainen direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla tästä työntekijästä. Lisäksi tämä suoraan takenevassa polvessa oleva, työntekijästä riippuvainen sukulainen voi tälle työntekijälle myönnetystä oikeudesta yhdenvertaiseen kohteluun välillisesti hyötyvänä vedota 7 artiklan 2 kohtaan saadakseen kyseisen avustuksen silloin, kun se myönnetään kansallisen lainsäädännön mukaan suoraan tällaisille sukulaisille. Kun otetaan huomioon tällä säännöksellä siirtotyöläiselle ja hänen perheenjäsenilleen vastaanottavassa jäsenvaltiossa taattu suoja syrjintää vastaan, direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohdan d alakohdassa tarkoitetun suoraan takenevassa polvessa olevan sukulaisen asemaan työntekijästä ”riippuvaisena” ei voi vaikuttaa sosiaalihuollon etuuden myöntäminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Jos katsottaisiin toisin, estäisi tämä käytännössä kyseisestä työntekijästä riippuvaista perheenjäsentä hakemasta tätä etuutta ja loukkaisi tästä syystä siirtotyöläiselle tunnustettua oikeutta yhdenvertaiseen kohteluun. Tässä yhteydessä on syytä korostaa, että siirtotyöläinen osallistuu veroilla ja maksuilla, joita hän maksaa vastaanottavalle jäsenvaltiolle siellä tekemänsä palkkatyön perusteella, kyseisen valtion sosiaalipolitiikan rahoittamiseen, minkä vuoksi hänen on voitava hyötyä siitä samoilla edellytyksillä kuin kotimaisten työntekijöiden. Näin ollen sillä, että pyrkimyksenä on estää vastaanottavalle jäsenvaltiolle aiheutuva kohtuuton taloudellinen rasite, ei voida oikeuttaa siirtotyöläisten ja kotimaisten työntekijöiden eriarvoista kohtelua.
1      Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 883/2004 (EUVL 2004, L 166, s. 1).
2      Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77).
3      Tämä periaate on muotoiltu SEUT 45 artiklassa.
4      Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 492/2011 (EUVL 2011, L 141, s. 2).
5      Tämän säännöksen nojalla jäsenvaltion kansalaisen on työntekijänä saatava muiden jäsenvaltioiden alueella samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden.
6      Kyse on direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohdan d alakohdasta ja 7 artiklan 1 kohdan a ja d alakohdasta.
7      Direktiivin 2004/38 14 artiklan 2 kohdan mukaan, kun tätä säännöstä tarkastellaan yhdessä direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan d alakohdan ja 7 artiklan 1 kohdan a ja d alakohdan kanssa.
8      Pysyvää oleskeluoikeutta säännellään direktiivin 2004/38 16 artiklan 1 kohdalla.