62021TJ0486_RES
Asia T-486/21
OE
vastaan
Euroopan komissio
Unionin yleisen tuomioistuimen (neljäs jaosto) tuomio 7.9.2022
Henkilöstö – Virkamiehet – Etätyö – Hakemus puhelinkulujen ja internetyhteyskulujen korvaamisesta – Hakemuksen hylkääminen – Lainvastaisuusväite – Osittainen tutkittavaksi ottaminen – Henkilöstösääntöjen 71 artikla ja liite VII – Huolenpitovelvollisuus – Yhdenvertaisuus- ja syrjimättömyysperiaate – Oikeus yksityiselämän kunnioittamiseen
Tuomioistuinmenettely – Väliintulo – Oikeudenkäyntiväite, johon vastaaja ei ole vedonnut – Tutkimatta jättäminen – Ehdottomat prosessinedellytykset – Peruste, jonka tuomioistuin tutkii viran puolesta
(Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestys, 129 artikla ja 142 artiklan 1 ja 3 kohta)
(ks. 28–31 kohta)
Henkilöstökanne – Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste – Todistustaakka – Todistustaakan kääntäminen – Edellytykset
(Virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt, 1d artiklan 5 kohta)
(ks. 40–45 ja 99 kohta)
Henkilöstökanne – Lainvastaisuusväite – Liitännäisyys – Vetoaminen lainvastaisuusväitteeseen ensisijaisena perusteena pääkanteen yhteydessä – Tutkittavaksi ottaminen
(SEUT 277 artikla)
(ks. 52 kohta)
Virkamiehet – Kulujen korvaaminen – Ulottuvuus – Covid-19-pandemian torjumiseksi käyttöön otetusta etätyöjärjestelmästä aiheutuneet ammatilliset kulut – Poissulkeminen – Unionin lainsäätäjällä ei ole velvollisuutta säätää näiden kulujen korvaamisesta – Toimielinten itsenäisyys erilaisten toimenpiteiden toteuttamisessa virkamiestensä kulujen korvaamiseksi
(Virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt, 71 artikla ja liite VII)
(ks. 55–63, 65 ja 67–72 kohta)
Virkamiehet – Hallinnon huolenpitovelvollisuus – Ulottuvuus – Tuomioistuinvalvonta – Rajat
(ks. 75–80 kohta)
Henkilöstökanne – Kanneperusteet – Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste – Vetoaminen väitettyyn syrjintään, joka on aiheutunut siitä, että toimielinten covid-19-pandemian torjumiseksi käyttöön otetun etätyöjärjestelmän yhteydessä toteuttamissa toimenpiteissä on eroja – Hylkääminen
(Virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt, 90 ja 91 artikla)
(ks. 105–107 kohta)
Virkamiehet – Kulujen korvaaminen – Covid-19-pandemian torjumiseksi käyttöön otetusta etätyöjärjestelmästä aiheutuneet ammatilliset kulut – Kulujen keventämiseksi esitetystä internetyhteyden saamista koskevasta hakemuksesta tehty hylkäävä päätös – Yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamista koskevan oikeuden loukkaus – Arviointiperusteet
(Euroopan unionin perusoikeuskirja_7 artikla ja 52 artiklan 1 kohta)
(ks. 109–111 kohta)
Virkamiehet – Toimielinten sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Edellytykset – Vahinko – Todistustaakka
(ks. 121–124 kohta)
Tiivistelmä
Belgian asukkaille määrättiin 17.3.2020 sulkutoimenpiteitä covid-19-pandemian vuoksi.
Kantaja, joka tosiseikkojen tapahtuma-aikaan työskenteli virkamiehenä Euroopan komission palveluksessa, joutui, kuten kyseisen toimielimen lähes koko henkilöstö, hoitamaan tehtäviään etätyönä kyseisestä päivämäärästä lukien.
Koska kantaja katsoi, että hänelle syys- ja lokakuussa 2020 aiheutuneet ylimääräiset puhelin- ja internetyhteyskulut johtuivat komission käyttöön ottamasta etätyöjärjestelmästä, hän esitti komissiolle hakemuksen, jossa hän yhtäältä haki korvausta näistä kuluista ja toisaalta pyysi internetyhteyden saamista ammattikäyttöön.
Komission Brysselissä sijaitseva infrastruktuuri- ja logistiikkatoimisto (OIB) hylkäsi hakemuksen 18.12.2020 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) sillä perusteella, että kotitoimiston varustamisesta aiheutuneiden kulujen korvaamisesta annetuissa säännöissä ei mainittu internetyhteys- ja puhelinkuluja.
Kun kantajan riidanalaisesta päätöksestä tekemä hallinnollinen valitus hylättiin, hän nosti siitä kumoamiskanteen unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Tuomiossaan unionin yleinen tuomioistuin hylkää tämän kanteen ja lausuu ensimmäisen kerran mahdollisuudesta korvata kulut, joita unionin virkamiehille ja toimihenkilöille on aiheutunut covid-19-pandemian torjumiseksi käyttöön otetusta etätyöjärjestelmästä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi
Unionin yleinen tuomioistuin tutkii aluksi kantajan Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 71 artiklasta ja liitteestä VII esittämän lainvastaisuusväitteen. Kyseisessä artiklassa säädetään, että virkamiehellä on henkilöstösääntöjen liitteessä VII vahvistetuin edellytyksin oikeus saada korvaus hänelle aiheutuneista ammatillisista kuluista.
Määrittäessään, voidaanko edellä mainittu peruste ottaa tutkittavaksi, unionin yleinen tuomioistuin tarkastelee siitä esitettyä ensimmäistä oikeudenkäyntiväitettä, joka perustuu kyseisen perusteen epätäsmällisyyteen. Se toteaa, että vaikka kantajan ensimmäinen väite, jonka mukaan kyseiset kaksi säännöstä ovat soveltumattomia covid-19-pandemiasta aiheutuneisiin olosuhteisiin, täyttää tutkittavaksi ottamisen edellytykset, sama ei päde toiseen väitteeseen, joka perustuu virkamiesten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin muistuttaa, että yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tilanteita ei kohdella samalla tavalla, ellei eroa voida objektiivisesti perustella. Kun lisäksi otetaan huomioon käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiset henkilöstösääntöjen säännöt ja unionin lainsäätäjälle tältä osin kuuluva laaja harkintavalta, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan ainoastaan silloin, kun lainsäätäjä tekee mielivaltaisen tai selvästi epäasianmukaisen erottelun kyseessä olevan säännöstön tavoitteisiin nähden. Näin ollen on ensisijaisesti kantajan asia näyttää toteen, että häntä on kohdeltu eri tavalla kuin muita vastaavassa tilanteessa olevia henkilöitä ja että tällainen erottelu on, koska unionin lainsäätäjällä on laaja harkintavalta, mielivaltainen tai ilmeisen epäasianmukainen. Käsiteltävässä asiassa kantaja ei kuitenkaan ole mitenkään yksilöinyt taloudellisia etuja, joihin siinä viitataan, virkamiesryhmiä, joita pitäisi verrata keskenään, eikä etenkään seikkoja, jotka osoittaisivat, että väitetty erottelu on mielivaltainen tai ilmeisen epäasianmukainen.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa vetoamalla henkilöstösääntöjen 1d artiklan 5 kohtaan, jossa siirretään todistustaakka säätämällä, että tilanteessa, jossa virkamies, joka katsoo tulleensa väärin kohdelluksi sen vuoksi, että hänen kohdallaan ei ole noudatettu edellä tarkoitettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, esittää tosiseikkoja, joiden perusteella voidaan olettaa suoraa tai välillistä syrjintää tapahtuneen, toimielimen on osoitettava, ettei yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ole rikottu. Kyseinen säännös nimittäin koskee ainoastaan sellaista yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamatta jättämistä, joka tapahtuu henkilöstösääntöjä sovellettaessa, eikä sitä sovelleta, jos väitetty loukkaaminen johtuu henkilöstösäännöistä itsestään.
Hylättyään toisen oikeudenkäyntiväitteen, joka perustuu lainvastaisuusväitteen liitännäisen luonteen huomiotta jättämiseen, unionin yleinen tuomioistuin täsmentää, ettei lainvastaisuusväitteen liitännäisyys suinkaan estä vetoamasta kyseiseen väitteeseen ensisijaisesti kanteen yhteydessä, jos muihin kanneperusteisiin vedotaan ainoastaan toissijaisesti.
Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin katsoo, että lainvastaisuusväite on hylättävä aineellisesti. Se huomauttaa, ettei unionin lainsäätäjä voinut mitenkään ennakoida covid-19-pandemiaa eikä sitä, että sen oli tämän pandemian torjumiseksi otettava käyttöön etätyöjärjestelmä, kun se viimeksi muutti henkilöstösääntöjen olennaista sisältöä vuonna 2013. (
1
) Jokaisen lainsäätäjän velvollisuutena on ensinnäkin tarkastaa jatkuvasti tai ainakin säännöllisesti, että sen asettamat säännöt vastaavat edelleen niitä tarpeita, joita varten ne on annettu, ja toiseksi muuttaa tai jopa kumota säännöt, jotka eivät ole enää ollenkaan perusteltuja ja jotka eivät näin ollen ole enää soveliaita siihen uuteen tilanteeseen, jossa niillä pitää olla oikeusvaikutuksia. Lainsäätäjällä on kuitenkin laaja harkintavalta arvioidessaan, soveltuvatko oikeussäännöt tarkoitukseensa, ja se voi harkintansa mukaan tarvittaessa mukauttaa henkilöstösääntöjä.
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei esitä mitään perusteluja eikä etenkään riittäviä todisteita, jotka unionin lainsäätäjän laajan harkintavallan huomioon ottaen osoittaisivat selvästi, että henkilöstösääntöjen 71 artiklan ja liite VII ovat soveltumattomia tarkoitukseensa ja että unionin lainsäätäjä olisi velvollinen muuttamaan näitä säännöksiä. Vaikka sitä paitsi oletettaisiin, että etätyöjärjestelmästä aiheutuneet ammatilliset kulut on korvattava, on otettava huomioon henkilöstösääntöjen muuttamista koskevan menettelyn monimutkaisuus, sitä seuraavien lainsäädännön parantamiseksi käynnistettyjen menettelyjen pitkäkestoisuus ja riidanalaisen päätöksen antamisajankohtana covid-19-pandemian torjumiseksi määrätyt kiireelliset rajoitukset. Nämä seikat huomioon ottaen unionin toimielimiä ei voida arvostella siitä, etteivät ne muuttaneet henkilöstösääntöjä kyseisen pandemian aikana etenkään, koska kyseiset toimielimet toteuttivat kiireellisiä toimenpiteitä.
Henkilöstösääntöjen 71 artiklan rikkomisesta esitetystä toissijaisesta perusteesta unionin yleinen tuomioistuin toteaa siltä osin kuin hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä katsottiin, ettei kyseisessä säännöksessä säädetä internetyhteys- ja puhelinkulujen korvaamisesta, että vaikka kyseisen artiklan tarkoituksena todellakin on sen estäminen, että virkamiehet joutuisivat yksin vastaamaan tehtäviensä hoitamisesta aiheutuvista kuluista, nämä kulut korvataan liitteessä VII vahvistetuin edellytyksin, ja että kyseisessä liitteessä luetellaan tyhjentävästi kulut, jotka voidaan korvata. Lisäksi, toisin kuin kantaja väittää, 9.6.2021 tehdyllä ETSK:n päätöksellä, jolla sen henkilöstölle myönnettiin kuukausittainen korvaus etätyöstä aiheutuneiden kulujen kattamiseksi, sen enempää komission covid-19-pandemian ajaksi antamilla etätyötä koskevilla suuntaviivoillakaan ei kiistetä henkilöstösääntöjen 71 artiklan ja liitteen VII tyhjentävyyttä. Sen periaatteen mukaisesti, jonka mukaan unionin henkilöstö muodostaa yhden kokonaisuuden, kaikkien unionin toimielinten kaikkiin virkamiehiin sovelletaan samoja henkilöstösääntöjä, ja henkilöstösääntöjen 71 artiklaa ja liitettä VII on siten sovellettava yhtä lailla kaikkiin virkamiehiin. Tämä periaate ei kuitenkaan merkitse sitä, että kaikkien toimielinten on käytettävä niille henkilöstösäännöissä annettua harkintavaltaa samalla tavoin. Työnantajina niitä päinvastoin koskee itsenäisyysperiaate henkilöstöhallinnossa, ja tällä periaatteella voidaan pätevästi oikeuttaa erot niissä rajoitetuissa toimenpiteissä, joita ne toteuttavat sen estämiseksi, että niiden henkilöstö joutuu yksin vastaamaan kuluista, joita sille aiheutuu tehtäviensä hoitamisesta etätyötilanteessa. Tämä päätelmä on tehtävä sitäkin suuremmalla syyllä, että kyseiset toimenpiteet oli toteutettava kiireellisesti poikkeuksellisissa olosuhteissa, jotka liittyivät jäsenvaltioiden covid-19-pandemian torjumiseksi käyttöön ottamaan yleiseen ja pakolliseen etätyöjärjestelmään.
Perusteesta, joka koskee syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista ETSK:n virkamiesten ja toimihenkilöiden edullisemman kohtelun perusteella, unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että komission antamat etätyötä koskevat suuntaviivat ja 9.6.2021 tehty ETSK:n päätös ovat kumpikin ilmauksia itsenäisyysperiaatteen soveltamisesta virkamiesten kohteluun covid-19-pandemiasta aiheutuneessa poikkeustilanteessa, joten unionin toimielinten, elinten ja laitosten toteuttamien toimenpiteiden mahdollisiin eroihin ei voida vedota sellaisen väitteen tueksi, jonka mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta olisi loukattu.
Siitä perusteesta, joka koskee Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistettua oikeutta yksityiselämän kunnioittamiseen, unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että sitä, onko kyseistä oikeutta rajoitettu, on arvioitava ottaen huomioon rajoituksen tosiasiallinen vaikutus asianomaiseen henkilöön, ja että kyse ei voi olla puuttumisesta tietyn oikeuden käyttämiseen, jos tämän oikeuden ja kyseisen toimenpiteen välinen yhteys on liian epäsuora tai sattumanvarainen, jotta se voitaisiin ottaa huomioon. Tässä yhteydessä kantaja ainoastaan väittää esittämättä kuitenkaan väitteensä tueksi mitään näyttöä, että hänen internetyhteyden tarjoajan kanssa tekemässään sopimuksessa määrätään, että kyseinen internetyhteys on tarkoitettu pelkästään yksityiseen ja henkilökohtaiseen käyttöön, ja että tämä kielto vaikuttaa väistämättä kantajan oikeuteen siihen, että hänen yksityiselämäänsä ja kotiaan kunnioitetaan.
Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin hylkää kantajalle väitetysti aiheutuneen aineettoman vahingon korvaamista koskevan vaatimuksen, koska väitetyn vahingon olemassaolosta tai laajuudesta ei esitetä mitään todisteita.
(
1
)	Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 22.10.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) N:o 1023/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 15).