61999CC0015_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
Tillämpliga bestämmelser
1 I artikel 3 i rådets förordning (EEG) nr 1224/80 av den 28 maj 1980 om tullvärdet på varor,(1) i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 3193/80 av den 8 december 1980,(2) föreskrivs följande:
"1. Tullvärdet för importerade varor, som fastställs med tillämpning av denna artikel, skall vara transaktionsvärdet, det vill säga det pris som faktiskt har betalats eller som skall betalas för varorna när de säljs för export till gemenskapens tullområde ...
2.
...
3. a) Det pris som faktiskt betalats eller skall betalas utgörs av hela den betalning som erlagts eller skall erläggas av köparen till säljaren eller till säljarens fördel för de importerade varorna, och priset inbegriper alla betalningar som köparen erlagt eller skall erlägga till säljaren som ett villkor för försäljningen av de importerade varorna eller till tredje man för att fullgöra en förpliktelse för säljaren ..."
2 I artikel 15 i förordning nr 1224/80 föreskrivs följande:
"1. I tullvärdet för importerade varor skall inte inräknas kostnaderna för varutransport efter importen till gemenskapens tullområde, under förutsättning att dessa poster anges separat från det pris som faktiskt betalats eller skall betalas för de importerade varorna.
2. ..."
3 I artikel 5 i rådets förordning (EEG) nr 1697/79 av den 24 juli 1979 om uppbörd i efterhand av import- eller exporttullar som inte har krävts av den betalningsskyldige för varor som har deklarerats enligt ett tullförfarande som medför en skyldighet att betala sådana tullar,(3) föreskrivs följande:
"1. ...
2. De behöriga myndigheterna kan avstå från att inleda ett förfarande för uppbörd i efterhand av import- och exporttullar som inte har uttagits på grund av ett misstag från de behöriga myndigheternas sida som den betalningsskyldige inte rimligen kunde ha upptäckt, om denne för sin del har handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga om tulldeklarationen.
..."
4 I artikel 13.1 i rådets förordning (EEG) nr 1430/79 av den 2 juli 1979 om återbetalning eller eftergift av import- eller exporttullar,(4) i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 3069/86 av den 7 oktober 1986,(5) föreskrivs följande:
"1. Importtullar får återbetalas eller efterges i andra särskilda situationer än dem som anges i avdelningarna A-D, till följd av omständigheter under vilka varken oriktigheter eller uppenbar vårdslöshet kan tillskrivas den person det gäller.
De fall där första stycket kan tillämpas och de närmare reglerna för det förfarande som skall följas i detta syfte skall fastställas enligt det förfarande som föreskrivs i artikel 25 ..."
5 Förutsättningarna för det tillämpliga förfarandet anges sedan den 1 januari 1994 i artikel 905 och följande artiklar i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen.(6) Enligt dessa bestämmelser skall, om den beslutande tullmyndigheten till vilken en ansökan om återbetalning eller eftergift ingetts inte kan fatta ett beslut, den medlemsstat som denna myndighet tillhör överlämna ärendet till kommissionen. Kommissionen underrättar medlemsstaten om sitt beslut. Tullmyndigheten beslutar på grundval av kommissionens beslut.
Bakgrund och tvisten vid den nationella domstolen
6 Hans Sommer GmbH & Co. KG (nedan kallat Sommer), klagande i målet vid den nationella domstolen, köpte honung av företaget Kessler & Co. Agrarprodukten-Handelsgesellschaft mbH (nedan kallat Kessler), honung som inte tullklarerats och som härrörde från före detta Sovjetunionen.
7 Leveranserna genomfördes på grundval av försäljningsavtal cif Hamburg.
8 Avseende dessa leveranser upprättades även bekräftelser på försäljning/tillägg. Tilläggen innehöll klausuler om kostnader för slutförande av transaktionen om ett schablonbelopp per ton honung. Dessa kostnader, som Kessler debiterade separat, inkluderade kostnader för urlastning, omhändertagande fram till inlagring, hämtning med lastbil från lager, "fritt lastbil", provtagning och analyser samt lagring.
9 I sina tullvärdedeklarationer angav Sommer de cif-priser som avtalats med Kessler enligt försäljningsavtalen. Sommer deklarerade inte de kostnader för slutförande som avtalats i tilläggen.
10 Vid en första kontroll i Sommers lokaler ifrågasatte tullmyndigheterna inte riktigheten i detta agerande. Efter en senare kontroll, som utfördes av tullmyndigheterna år 1992, fann Hauptzollamt Bremen (nedan kallad HZA), motparten i målet vid den nationella domstolen, däremot att de schablonkostnader som debiterades på grundval av tilläggen till avtalen skulle anses utgöra del av det försäljningspris som skall inräknas i tullvärdet. Genom beslut om rättelse av den 29 juli 1992 krävde HZA att Sommer skulle betala tull med 96 352,77 DEM för de importtransaktioner som bolaget hade genomfört mellan åren 1989 och 1991.
11 Sommer begärde omprövning av detta beslut och väckte, sedan HZA funnit att det inte fanns skäl att ändra beslutet, talan vid Finanzgericht Bremen. Finanzgericht Bremen upphävde genom dom av den 12 april 1994 det ifrågasatta beslutet. Finanzgericht Bremen fastställde att schablonkostnaderna för slutförande av transaktionen utgjorde del av tullvärdet, men att någon uppbörd i efterhand av tullen inte kunde genomföras med tillämpning av artikel 5.2 i förordning nr 1697/79.
12 Efter det att domen av den 12 april 1994 hade meddelats, ansåg HZA att den inte kunde upphäva de övriga fyra besluten av den 29 april, den 26 augusti och den 9 september 1992 om uppbörd i efterhand av ett totalt belopp om 33 948,72 DEM, beslut vilka Sommer också hade begärt omprövning av. På HZA:s begäran bad förbundsfinansministeriet i en skrivelse av den 27 mars 1995 kommissionen att fatta ett beslut rörande tolkningen av artikel 13.1 i förordning nr 1430/79.
13 I beslut C(95)2325 av den 28 september 1995 fann kommissionen att en återbetalning av importtullar inte var motiverad, eftersom det inte förelåg någon sådan särskild situation som avses i artikeln, och fastställde att Sommer hade varit uppenbart vårdslöst.
14 HZA fann i beslut av den 20 februari 1996 inte skäl att till följd av Sommers begäran om omprövning ändra vare sig sina fyra beslut av den 29 april, 26 augusti och 9 september 1992 om uppbörd i efterhand eller ett femte beslut av samma typ av den 2 december 1994.
15 Sommer väckte talan mot dessa omprövningsbeslut vid Finanzgericht Bremen. Finanzgericht Bremen ansåg sig kunna utläsa från försäljningsavtalets lydelse att säljaren åtagit sig att leverera honung som uppfyllde de kvalitetskrav som uppställs i tysk lagstiftning till Sommer, och att genomförandet av analyser var ett "försäljningsvillkor" i den mening som avses i artikel 3.3 a i förordning nr 1224/80, i ändrad lydelse. Finanzgericht Bremen ansåg det emellertid lämpligt att hänskjuta denna fråga till domstolen, med anledning av att denna fråga måste avgöras innan de frågor som uppkommit med anledning av förfarandena rörande uppbörd i efterhand och eftergift kan prövas. Finanzgericht Bremen har därför beslutat att vilandeförklara målet och att ställa följande fyra tolkningsfrågor till domstolen:
"1. Ingår även de omkostnader (Spesen) respektive kostnader för slutförande av transaktionen (Abwicklungskosten), som den tyska importören på grundval av särskilda avtal debiterar köparen för den honung som importerades från Sovjetunionen under åren 1989-1991 i transaktionsvärdet i den mening som avses i artikel 3.1 i rådets förordning (EEG) nr 1224/80 av den 28 maj 1980 om tullvärdet på varor (EGT L 134), ändrad genom rådets förordning (EEG) nr 3193/80 av den 8 december 1980 (EGT L 333, s. 1), när importören är skyldig att efter importen ta prover för att styrka att honungens kvalitet överensstämmer med de tyska bestämmelserna på området och att redovisa de kemiska resultaten av dessa analyser?
2. Om fråga 1 besvaras jakande:
Är kommissionens beslut av den 28 september 1995 K(95) 2325 ogiltigt?
3. Om fråga 2 besvaras jakande:
Är myndigheterna skyldiga att avstå från uppbörd i efterhand av tullar enligt artikel 5.2 i förordning (EEG) nr 1697/79 om de vid en kontroll på plats avseende import som skett under en tidigare period inte har ifrågasatt den omständigheten att schablonkostnader inte inräknats i tullvärdet för liknande transaktioner och det inte förefaller som om den ekonomiske aktören kunde hysa tvivel beträffande riktigheten av resultatet av kontrollen?
4. Om fråga 3 besvaras nekande:
Kan särskilda omständigheter i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79 utgöra skäl för eftergift av tullen på grund av de förhållanden som angetts under fråga 3?"
Den första tolkningsfrågan
16 Såväl kommissionen som den nationella domstolen anser att de ifrågasatta kostnaderna för analys skall anses ingå i tullvärdet. Däremot har klaganden i målet vid den nationella domstolen med stöd av olika argument gjort gällande motsatsen.
17 Sommer har först erinrat om att de ifrågasatta beloppen inte till någon del tillfaller Kessler och att de därför inte kan utgöra en del av priset. Beloppen utgör nämligen endast en kompensation för utgifter som Kessler har haft, på grund av att bolaget anlitat tredje man för att utföra tjänsterna i fråga.
18 Sommer har tillagt att bolaget lika gärna hade kunnat köpa tjänsterna i fråga direkt av de företag som stod för transport och lagring eller av kemister specialiserade inom livsmedelsområdet. Bolaget agerade för övrigt på detta sätt fram till år 1984, och administrationen ansåg då alltid att tullvärdet utgjordes av priset cif Hamburg.
19 Sommer har dessutom påpekat att även om man anser att Kessler är skyldigt enligt avtal att förete intyg om att den levererade honungen motsvarar kraven i den tyska Honigverordnung (förordning om honung) så medför inte detta att Sommer inte skulle kunna ta emot leveranser under villkoren cif Hamburg. Om de analyser som utförs till följd av provtagningar, vilka kan äga rum såväl före som efter tullklareringen, visar att honungen inte motsvarar kraven, så kan den alltid enligt den normala felgarantin lämnas tillbaka eller priset på den kan sänkas. Det är inte i något fall nödvändigt att konstatera att varan uppfyller kraven innan den levereras.
20 Klaganden i målet vid den nationella domstolen har även påpekat att transaktionsvärdet, enligt artikel 3.1 i förordning nr 1224/80, är "det pris som faktiskt betalats eller som skall betalas för varorna när de säljs för export till gemenskapens tullområde".
21 I förevarande fall har de ifrågasatta beloppen emellertid, enligt Sommer, utbetalats för tjänster som utförts inom gemenskapen av företag som är etablerade i gemenskapen och avseende varor som redan nu är "[sålda] för export till gemenskapens tullområde". Det avtal som reglerar dessa tjänster innehåller ingen bestämmelse om betalning för försäljningen av honung cif Hamburg.
22 Domstolens rättspraxis,(7) enligt vilken vederlaget för de tjänster som tillhandahålls köparen vid köpet av importerade varor inte ingår i varornas tullvärde såvida inte någon justering enligt artikel 8 i förordning nr 1224/80 skall ske, bör således tillämpas.
23 Denna bestämmelse syftar just till att endast de kostnader skall beaktas som uppkommit fram till den plats där varorna infördes till gemenskapens tullområde. Kostnader som uppkommit därefter, för andra tjänster som har samband med varan, skall däremot inte ingå i transaktionsvärdet.
24 Sommer har i detta avseende angett att kostnaderna för de aktuella analyserna bör likställas med kostnaden för diverse tjänster, såsom lossning eller transport, vilka domstolen redan har fastställt inte ingår i transaktionsvärdet.(8) Det finns nämligen ingen anledning att behandla transporten eller lagringen inom gemenskapen på ett annat sätt än analysen av varans kvalitet.
25 Sommer har slutligen anfört att domstolen redan har fastställt att kostnaderna för att fastställa kvantiteten av den vara som levererats till destinationsorten inte skall ingå i tullvärdet.(9) Frågan är då varför kostnader för att fastställa kvaliteten av den vara som levererats till destinationsorten skulle behandlas på ett annat sätt.
26 Den nationella domstolen och kommissionen har i huvudsak gjort gällande att säljaren hade åtagit sig att leverera honung med en kvalitet som preciserats i försäljningsavtalet genom en hänvisning till en "utförlig analys som utförs av säljaren i enlighet med den tyska lagstiftningen på området". Avtalet innehåller dessutom följande klausul: "övriga villkor: 10 prover per B/L (bill of lading) måste vara godkända och förbehåll görs för resultaten av motsvarande analyser".
27 Enligt den nationella domstolen och kommissionen är det således först efter det att nämnda analyser utförts som säljaren kunde ha uppfyllt sina skyldigheter att leverera en honung vars kvalitet visats motsvara den kvalitet som avtalats, eftersom det inte har bestritts att den honung som levererats med ursprung i Sovjetunionen inte åtföljdes av ett intyg. Att utföra analyser skall följaktligen anses som ett försäljningsvillkor i den mening som avses i förordning nr 1224/80. Sommers betalning av ett schablonbelopp avsett att täcka kostnader för analys enligt ett "tillägg" till försäljningsavtalet utgör följaktligen också ett villkor för köpet, och nämnda belopp skall därför i enlighet med artikel 3 i förordning nr 1224/80 ingå i tullvärdet.
28 Det framgår klart av ovanstående att oenigheten mellan Sommer å ena sidan och kommissionen och den hänskjutande domstolen å andra sidan, avser betydelsen av begreppet "villkor för försäljningen av de importerade varorna" i ovannämnda artikel 3.3 a i förordning nr 1224/80, av vilken det framgår att tullvärdet omfattar "alla betalningar som köparen erlagt eller skall erlägga till säljaren som ett villkor för försäljningen av de importerade varorna eller till tredje man för att fullgöra en förpliktelse för säljaren".
29 Vad gäller sådana avtal som dem som tvisten i målet vid den nationella domstolen rör, finns det anledning att fråga sig hur denna bestämmelse skall tolkas på rätt sätt.
30 Kommissionen har påpekat att försäljningsavtalet avser honung av en kvalitet som fastställs med hänvisning till analyser. Man kan härav, såsom kommissionen har gjort, faktiskt dra slutsatsen att genomförandet av analyser är ett "villkor för försäljningen" i den mening som avses i förordning nr 1224/80. Medför detta att även parternas överenskommelser vad gäller betalningen av kostnaden för dessa analyser utgör ett "villkor för försäljningen"?
31 Man skulle i detta avseende inledningsvis kunna vara frestad att anse att dessa överenskommelser är skilda från själva försäljningen och därmed inte utgör ett villkor för densamma.
32 I detta hänseende är frågan huruvida köparens underlåtenhet att betala kostnaderna för analyserna medför att försäljningen är ogiltig eller åtminstone att säljaren har en möjlighet att häva den.
33 Jag anser emellertid inte att det på ett obestridligt sätt har styrkts att försäljningen med nödvändighet är ogiltig om köparen vägrar att betala det schablonbelopp han är skyldig för tilläggstjänster som utförs av säljaren med motiveringen att han är missnöjd med någon av dessa tjänster, men däremot betalar priset för själva varan. Detta leder förstås till en tvist avseende betalningen av schablonbeloppet, men utgången av denna tvist behöver inte påverka hela transaktionens giltighet.
34 Osäkerheten i detta hänseende blir ännu större om man undersöker följande antagande: Låt oss anta att säljaren levererar varan, inkasserar varans pris och det ifrågasatta schablonbeloppet, innan det fastställs att den aktuella honungen inte går att sälja eftersom den inte uppfyller kraven. I ett sådant fall är det klart att köparen kan lämna tillbaka varan och erhålla återbetalning av varans pris. Är det lika klart att köparen kan erhålla återbetalning av schablonbeloppet, då detta är avsett att täcka kostnader för tjänster såsom transport och analyser, vilka faktiskt har tillhandahållits?
35 Om honungen inte överensstämmer med den föreskrivna kvaliteten men ändå går att sälja, kan parterna likaledes förhandla fram en ny försäljning till ett lägre pris. Det ifrågasatta schablonbeloppet påverkas inte av detta, även om man emellertid skulle kunna se det som ett nytt avtal om försäljning.
36 Skall det därmed anses att betalningen av schablonbeloppet inte utgör ett "villkor för försäljningen" och att detta belopp därför inte omfattas av tullvärdet i den mening som avses i förordning nr 1224/80?
37 Sommer har i detta avseende åberopat domen i det ovannämnda målet Van Houten och gjort gällande att fastställandet av kvaliteten, som detta mål rör, och fastställandet av kvantiteten, som var föremålet för tvisten i det ovannämnda målet Van Houten, bör behandlas på samma sätt. Det skall emellertid konstateras att det i målet Van Houten var köparen som efter att ha mottagit varan på egen bekostnad vägde den. I förevarande fall är situationen annorlunda, eftersom köparen har anförtrott genomförandet av analyserna åt säljaren och betalar säljaren för denna tjänst.
38 Som anges ovan har Sommer även åberopat domen i det ovannämnda målet Wünsche, av vilken det framgår att "vederlaget för de tjänster som tillhandahålls köparen vid köpet av importerade varor inte ingår i varornas tullvärde"(10), enligt artikel 3.1 i förordning nr 1224/80.
39 I det fallet gällde det emellertid en finansieringstjänst som, även om den hade fördelen att underlätta köparens förvärv av de aktuella varorna, inte ändrade själva värdet av varorna.
40 Det föreliggande fallet skiljer sig väsentligt från denna situation. Utan analyserna är den importerade varan nämligen av obestämd kvalitet och det är osäkert om det är möjligt att sälja den. När den importerade honungen väl åtföljs av ett intyg som garanterar att den överensstämmer med bestämmelserna i Honigverordnung, så har den däremot ett klart mervärde, eftersom dess kvalitet och därmed möjligheterna att sälja den blivit obestridliga.
41 Det är detta övervägande som är avgörande. Det framgår nämligen av fast rättspraxis(11) att syftet med förordning nr 1224/80 är att garantera att de tullvärden som används varken är fiktiva eller godtyckliga, utan tvärtom motsvarar den aktuella transaktionens faktiska ekonomiska värde.
42 Som angivits ovan har en vara vars kvalitet säljaren har styrkt genom intyg emellertid ett högre ekonomiskt värde än en vara som inte åtföljs av ett sådant intyg. Det är denna skillnad som motiverar att den kostnad som skall betalas för att erhålla nämnda intyg beaktas vid fastställande av tullvärdet.
43 Jag vill för övrigt påpeka att domstolen redan i sin dom i målet Malt(12) fastställde att kostnader för förvärv av äkthetsintyg beträffande importerat nötkött skulle ingå i varans tullvärde. Dessa intyg, som var nödvändiga enligt gemenskapsrätten för att kunna importera kött avgiftsfritt, fyllde dessutom en liknande funktion som de omtvistade analyserna, eftersom de garanterade att varan överensstämde med vissa specifikationer. Det föreligger således en viss analogi med förevarande mål, även om det är riktigt att domstolen grundade sitt avgörande på ett annat skäl än det jag just har angett, eftersom den motiverade sitt avgörande med att det fanns ett oupplösligt samband mellan varan och dessa intyg.
44 De ifrågasatta schablonbeloppen avser inte enbart kostnader för analys, utan även hamnavgifter och kostnader för transport inom gemenskapen. Man skulle följaktligen kunna ifrågasätta om den omständigheten att kostnaden för analyserna ingår i tullvärdet motiverar att hela schablonbeloppet skall ingå i detta värde. Det kan emellertid påpekas att den fråga som har ställts till domstolen, även om dessa schablonbelopp nämns, specifikt avser problemet med analyserna.
45 Det är således endast i andra hand som jag erinrar om att kommissionen liksom för övrigt den nationella domstolen med fog har angett att det av domstolens rättspraxis(13) framgår att dessa transportkostnader endast kan avräknas från tullvärdet om de har angivits separat från varornas pris. Eftersom detta inte är fallet i förevarande mål uppkommer inte frågan om vilken proportion av schablonbeloppet som skulle ha dragits av från tullvärdet om kostnaden hade angivits separat.
46 Jag anser således att den första frågan bör besvaras på följande sätt:
De omkostnader (Spesen) respektive kostnader för slutförande av transaktionen (Abwicklungskosten), som den tyska importören på grundval av särskilda avtal debiterar köparen för den honung som importerades från Sovjetunionen under åren 1989-1991, ingår i transaktionsvärdet i den mening som avses i artikel 3.1 i förordning nr 1224/80, i dess lydelse enligt förordning nr 3193/80, när importören är skyldig att efter importen ta prover för att styrka att honungens kvalitet överensstämmer med de tyska bestämmelserna på området och att redovisa de kemiska resultaten av dessa analyser.
Den andra tolkningsfrågan
47 För det fall domstolen skulle svara jakande på den första frågan, undrar den nationella domstolen om kommissionens beslut av den 28 september 1995 är ogiltigt.
48 Kommissionen anser att det saknas anledning att besvara denna fråga, eftersom dess beslut har vunnit laga kraft. Även om denna rättsakt inte var riktad till klaganden i målet vid den nationella domstolen utan till Förbundsrepubliken Tyskland, var klaganden direkt och personligen berörd av dess innehåll och skulle, i enlighet med artikel 173 fjärde stycket i EG-fördraget (nu artikel 230 fjärde stycket EG i ändrad lydelse), ha väckt talan om ogiltigförklaring mot beslutet så snart klaganden fick kännedom om detsamma.
49 Kommissionen har i detta avseende hänvisat till domstolens dom av den 9 mars 1994 i mål TWD Textilwerke Deggendorf(14) (nedan kallad domen i målet TWD), av vilken det framgår att, om man tillåter att den berörda personen vid den nationella domstolen kan motsätta sig att kommissionens beslut genomförs under åberopande av att beslutet är rättsstridigt, detta medför att den berörda personen kan kringgå den laga kraft som beslutet får efter utgången av tidsfristen för väckande av talan. Med andra ord skall en begäran om förhandsavgörande inte utnyttjas felaktigt, i stället för en talan om ogiltigförklaring som inte har väckts. Beslutets laga kraft förhindrar all granskning av dess giltighet inom ramen för en begäran om förhandsavgörande.
50 I förevarande mål har det på grundval av de frågor som ställts av domstolen till parterna vid den nationella domstolen fastställts att kommissionens beslut av den 28 september 1995 sändes till klaganden av svaranden, HZA, i skrivelse av den 27 november 1995. I detta brev uppmärksammades klaganden även på möjligheten att väcka talan mot kommissionens beslut med stöd av artikel 173 i fördraget.
51 Måste man därmed dra slutsatsen att den rättspraxis som skapades i målet TWD är tillämplig i förevarande fall?
52 I detta hänseende kan följande påpekanden göras.
53 I punkt 25 i domen i målet TWD har domstolen preciserat att dess tolkning gäller "under sådana faktiska och rättsliga omständigheter som de som föreligger i målet vid den nationella domstolen".
54 I målet TWD rörde det sig om ett beslut av kommissionen som var riktat till Förbundsrepubliken Tyskland i vilket det angavs att det stöd som denna medlemsstat givit till företaget Deggendorf hade beviljats i strid med bestämmelserna i artikel 93.3 i EG-fördraget (nu artikel 88.3 EG) och att stödet därmed var rättsstridigt. Kommissionen hade ålagt Förbundsrepubliken Tyskland att kräva återbetalning av stödet, vilket staten gjorde. Företaget Deggendorf väckte sedan talan vid en tysk domstol mot den administrativa rättsakt som antagits av den nationella myndigheten för att genomföra kommissionens beslut.
55 Det kan inledningsvis påpekas att förevarande mål, i motsats till målet TWD, inte rör statsstöd, och att de "faktiska och rättsliga omständigheterna" därmed vid första anblick inte är desamma.
56 Det är riktigt att domstolen, i två mål som inte rörde statsstöd,(15) har nämnt målet TWD. Det är emellertid inte möjligt att med stöd av dessa domar dra några slutsatser vad gäller det materiella tillämpningsområdet (ratione materiae) för denna rättspraxis, eftersom domstolen i de två målen endast nämnde den för att konstatera att ett annat villkor för dess tillämpning i vilket fall som helst inte var uppfyllt.
57 Området statsstöd skiljer sig på flera sätt från det område som är aktuellt i förevarande mål. Kravet på rättssäkerhet, som enligt domstolen i domen i målet TWD innebär att det inte är möjligt att under obegränsad tid ifrågasätta ett besluts giltighet, har inte nödvändigtvis samma räckvidd i förevarande mål. Inom området för statsstöd har det ifrågasatta beslutet nämligen ofta en avgörande betydelse såväl för det företag som beviljas stöd som för dess konkurrenter. Vad gäller eftergift eller återbetalning av tull saknas en sådan verkan.
58 Ett annat argument som har åberopats till stöd för den praxis som följer av målet TWD, nämligen att förfarandet att väcka talan direkt, med dess utbyte av yttranden, skulle vara lämpligare inom ett område där upphovsmannen till den ifrågasatta rättsakten har varit tvungen att företa komplicerade ekonomiska beräkningar än en begäran om förhandsavgörande, är inte heller hållbart eftersom det här inte är fråga om någon beräkning av detta slag.
59 För övrigt ligger de "faktiska och rättsliga omständigheterna" i förevarande mål mycket närmare dem i målet Foto-Frost(16) än i målet TWD. Domen i målet Foto-Frost rörde också frågan om uppbörd i efterhand av tull. Även i detta mål ifrågasattes giltigheten av kommissionens beslut vid en nationell domstol av en ekonomisk aktör som inte hade väckt talan om ogiltighet inom den frist som anges i artikel 173 i fördraget. Domstolen ansåg emellertid att den nationella domstolen kunde begära ett förhandsavgörande för att bedöma giltigheten av en rättsakt.
60 Det är riktigt att kommissionens ifrågasatta beslut i det ovannämnda målet Foto-Frost var baserat på förordningen om uppbörd i efterhand och inte, som i förevarande mål, på förordningen om eftergift eller återbetalning. Det är emellertid svårt att se hur denna skillnad kan ha någon betydelse vad gäller förhållandet mellan en talan om ogiltigförklaring och en begäran om förhandsavgörande.
61 Det är även riktigt att det i domen i det ovannämnda målet Foto-Frost inte klart angavs om den ekonomiska aktören, såsom i förevarande mål, hade informerats om det beslut som gick honom emot och om de rättsmedel han förfogade över. Denna omständighet har emellertid ingen betydelse, eftersom domstolen i denna dom ansåg att begäran om förhandsavgörande kunde upptas till prövning utan att ens ifrågasätta huruvida aktören hade kunnat väcka talan om ogiltigförklaring.
62 Förutom dessa allmänna synpunkter, kan en särskild omständighet i förevarande mål betonas.
63 Tvisten inleddes genom ett beslut om rättelse av skatt av den 29 juli 1992 från den behöriga tullmyndigheten till klaganden i målet vid den nationella domstolen.
64 Den 11 augusti 1992 ifrågasatte klaganden detta beslut. Klagandens begäran om omprövning lämnades utan bifall och, efter att denna väckt talan vid Finanzgericht Bremen, upphävde denna domstol genom dom av den 12 april 1994 beslutet om rättelse av skatt i dess lydelse efter omprövningen.
65 Efter domen av den 12 april 1994 ansåg den behöriga tullmyndigheten att det inte var möjligt att, med stöd av denna dom, upphäva de övriga beslut om uppbörd i efterhand som hade ifrågasatts av klaganden. Myndigheten vände sig i stället till finansförbundsministeriet, som den 27 mars 1995 frågade kommissionen om det fanns anledning att återbetala eller efterge tullen.
66 Kommissionen beslöt den 28 september 1995 att en återbetalning av importtullen inte var motiverad. Genom fyra beslut av den 20 februari 1996 lämnade tullmyndigheten därför begäran om omprövning av skattebesluten utan bifall.
67 Den 21 mars 1996, det vill säga efter utgången av den frist som föreskrivs i artikel 173 i fördraget, väckte klaganden i målet vid den nationella domstolen talan mot besluten om rättelse av skatt, i deras lydelse efter omprövningen.
68 Det framgår av de omständigheter som jag har redogjort för ovan att ett avgörande villkor för att rättspraxis i målet TWD skall kunna tillämpas inte är uppfyllt i förevarande mål. Domstolen påpekade nämligen i punkt 24 i denna dom att företaget hade haft fullständig kännedom om kommissionens beslut och att företaget otvivelaktigt hade kunnat väcka talan mot detta enligt artikel 173 i fördraget.
69 I förevarande mål konfronterades Sommer emellertid med ett beslut av kommissionen angående eftergift av tullen, samtidigt som bolaget förde talan angående ogiltigförklaring av nationella beslut som hade ett annat ändamål eftersom de avsåg uppbörd i efterhand. Sommer har därmed med fog kunnat känna tveksamhet vad gäller bolagets möjlighet att angripa detta beslut. Detta gäller i än högre grad eftersom det inte framgår av akten att Sommer hade informerats av de nationella myndigheterna om att dessa hade vänt sig till kommissionen och inte heller på vilken grund detta hade skett.
70 Till följd av Finanzgerichts dom av den 12 april 1994 borde Sommer, som ansåg att det fanns anledning att avstå från uppbörd i efterhand, snarare ha förväntat sig ett beslut av kommissionen grundat på förordning nr 1697/79 (uppbörd i efterhand) än ett beslut fattat med stöd av förordning nr 1430/79 (eftergift och återbetalning).
71 I en sådan situation kunde det för Sommer inte endast förefalla tveksamt huruvida den aktuella rättsakten kunde angripas, utan a fortiori huruvida det var nödvändigt att angripa den. Man kan inte skäligen kräva att Sommer skulle ha insett att bolaget, om det avstod från att angripa denna rättsakt, skulle förlora varje möjlighet till framgång i förfarandet vid den nationella domstolen, ett förfarande som bolaget dessutom hade inlett med stöd av en annan reglering än den som utgör grunden för kommissionens beslut.
72 Detta är emellertid den konsekvens som en tillämpning av rättspraxis i målet TWD leder till.
73 Det kan för övrigt noteras att domstolen i sin nyligen avkunnade dom av den 14 september 1999 i mål kommissionen mot AssiDomän Kraft Products m.fl.(17) förklarade att rättspraxis i målet TWD i synnerhet är motiverad av att talefristerna syftar till att skydda rättssäkerheten, för att förhindra att gemenskapsrättsakter som medför rättsverkningar kan komma att ifrågasättas ett obegränsat antal gånger, samt av kraven på god och processekonomisk rättskipning (punkt 61 i domen).
74 I ett sådant fall som det jag undersöker här borde överväganden avseende god och processekonomisk rättskipning emellertid just föranleda domstolen till att inte kräva av klaganden att han förutom sin talan vid den nationella domstolen även väcker talan vid gemenskapsdomstolen, om inte annat så för att detta skulle uppmuntra aktören att på grund av sin berättigade tveksamhet väcka talan om ogiltighet i förebyggande syfte.
75 Det skulle inte heller vara rationellt, med tanke på längden av och kostnaderna för förfarandet, att kräva att klaganden skall väcka en sådan talan. Sommer påpekade, enligt min mening med rätta, i sitt svar på den fråga som domstolen hade ställt, att kostnaderna för ett sådant tilläggsförfarande i jämförelse med det belopp den aktuella tvisten rör skulle verka avskräckande. Sommer har påpekat att varje part som måste tänka på sin lönsamhet skulle vara tvungen att avstå från att göra sina rättigheter gällande, vilket skulle begränsa partens rätt att yttra sig. Klaganden har även angett varför kostnaderna för en begäran om förhandsavgörande är betydligt lägre än kostnaderna för en direkt talan. Klaganden har tillagt att, på grund av det arbete som redan har lagts ned av den nationella domstolen, parterna kan avstå från ett muntligt förfarande med mycket större förtroende, vilket innebär att de undviker transportkostnader för att bege sig till förhandlingen.
76 Av ovanstående anledningar kan jag således inte dela kommissionens bedömning vad gäller tillämpningen av rättspraxis i målet TWD på förevarande fall.
77 Giltigheten av kommissionens beslut skall därför tas upp till prövning. Den nationella domstolen har i detta avseende redogjort för följande omständigheter.
78 Den nationella domstolen har först påpekat att det av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis framgår att klaganden, i ett sådant förfarande som det som är aktuellt i detta mål, har rätt att yttra sig. Denna rättighet har emellertid åsidosatts eftersom kommissionen fattade sitt beslut endast på grundval av en tidigare dom av den nationella domstolen samt av ett kort dokument från finansministeriet, som klaganden inte hade haft tillgång till. Kommissionen har dessutom inte vid något tillfälle gett klaganden tillfälle att yttra sig.
79 Jag delar denna bedömning, som kommissionen dessutom inte har yttrat sig över.
80 Det framgår nämligen av domstolens rättspraxis(18) att rätten till försvar skall iakttas i alla förfaranden som kan leda till en rättsakt som går en enskild emot, även i avsaknad av särskilda processuella bestämmelser. Iakttagandet av rätten till försvar utgör således ett villkor för att kommissionens beslut angående eftergift eller återbetalning av importtull skall vara giltiga.(19)
81 Den omständigheten att kommissionens beslut i det aktuella fallet fattades innan gemenskapens tullkodex ändrades genom tillägg av artikel 906a(20) med vissa förfaranderegler innebär således inte att principen om rätten till försvar inte är tillämplig i förevarande fall.
82 Det kan dessutom, såsom den nationella domstolen med rätta har gjort, erinras om att domstolen i sin dom i målet Technische Universität München,(21) avseende befrielse från tull vid import av en vetenskaplig apparat, fastställde att när det är fråga om ett administrativt förfarande som inbegriper komplexa tekniska bedömningar är kommissionens utrymme för skönsmässig bedömning fast förenat med skyldigheten att iaktta de garantier som tillhandahålls av gemenskapens rättsordning, bland annat den berörda personens rätt att framföra sina synpunkter.
83 Det är riktigt att tillämpningen av artikel 13 i förordning nr 1430/79 inte kräver att kommissionen gör några komplexa tekniska bedömningar. Det är emellertid enligt min mening inte avgörande huruvida de bedömningar kommissionen skall göra är tekniska eller ej, utan snarare att det finns ett utrymme för skönsmässig bedömning.
84 I förevarande fall, såsom förstainstansrätten klokt har påpekat i domen i målet France-aviation mot kommissionen,(22) förutsätter tillämpningen av denna bestämmelse, vilken domstolen vid upprepade tillfällen har kvalificerat som en "allmän skälighetsklausul",(23) att kommissionen har ett visst utrymme för skönsmässig bedömning. Kommissionen skall i synnerhet fastställa huruvida det föreligger en "särskild situation" i den mening som avses i denna artikel, vilket, såsom förstainstansrätten har påpekat, innebär att identifiera och sammanväga alla rättsliga och faktiska omständigheter som är relevanta för det beslut som skall fattas.
85 Kommissionen skall även fastställa huruvida det föreligger vårdslöshet, som dessutom skall vara "uppenbar", eller huruvida den berörda har förfarit oriktigt. Kommissionen skall således bedöma den betalningsskyldigas agerande.
86 Härav följer i än högre grad att denna skall ha fått tillfälle att framföra sina synpunkter.
87 Det skall emellertid konstateras att kommissionen i förevarande mål, precis som i det ovannämnda målet France-aviation mot kommissionen, utan att vid något tillfälle ha gett den betalningsskyldige tillfälle att yttra sig har fastställt att denna gjort sig skyldig till "uppenbar vårdslöshet".
88 Kommissionen tycks dessutom ha fattat sitt beslut i huvudsak på grundval av en rapport från finansministeriet, i vilken det enligt den nationella domstolen framförs en motsatt ståndpunkt till Sommers.
89 Däremot framgår det inte av beslutet om hänskjutande huruvida kommissionen har fått del av Sommers argument. Kommissionen fattade nämligen sitt beslut endast på grundval av den ovannämnda rapporten och på en dom som tidigare meddelats av den nationella domstolen. Man kan visserligen anta att kommissionen genom att läsa denna har haft möjlighet att få kännedom om en del av klagandens argument. Denna dom avsåg emellertid giltigheten av andra beslut om uppbörd i efterhand. Det går därför inte att utgå ifrån att kommissionen däri kunde finna alla de argument som Sommer skulle ha kunnat anföra i samband med den förfrågan beträffande möjligheten att efterge eller återbetala tull som, låt mig påminna om detta, efter denna dom framställdes av finansministeriet.
90 Man kan således dra slutsatsen att kommissionens beslut, enligt vilket klaganden har gjort sig skyldig till uppenbar vårdslöshet, har fattats utan att klaganden kunde göra gällande sina argument. Beslutet bör således förklaras ogiltigt, eftersom rätten till försvar har åsidosatts.
91 Den nationella domstolen har, även här med stöd av domstolens och förstainstansrättens rättspraxis, dessutom gjort gällande att motiveringen av det ifrågasatta beslutet är otillräcklig.
92 Kommissionen har, på ett kortfattat sätt som påminner om det ifrågasatta beslutet, nöjt sig med att påpeka att den anser att dess beslut är tillräckligt motiverat.
93 Även på denna punkt delar jag den nationella domstolens bedömning. Det kan nämligen konstateras att det nämnda beslutet huvudsakligen består av en rad påståenden utan motivering.
94 Kommissionens påstående att de ifrågasatta summorna faktiskt utgjorde en del av tullvärdet, vilket kommissionen enligt den nationella domstolen för övrigt inte hade befogenhet att fastställa, kan i vilket fall som helst inte motivera en vägran att efterge eller återbetala tull.
95 Detta påstående förutsätter nämligen att tullarna var exigibla, vilket är ett nödvändigt villkor för att de skall kunna efterges eller återbetalas, men det är inte möjligt att med ledning av detta avgöra huruvida eftergiften eller återbetalningen var berättigad eller ej.
96 Vad gäller förekomsten av särskilda situationer, vilket enligt förordning nr 1430/79 är ett krav för att en återbetalning eller en eftergift av tull skall kunna ske, innehåller kommissionens beslut endast två korta påståenden.
97 Kommissionen har för det första gjort gällande att det förhållandet att de nationella myndigheterna inte upptäckte något fel vid en tidigare kontroll inte utgör en särskild situation i den mening som avses i förordning nr 1430/79.
98 Kommissionen har emellertid inte på något sätt förklarat på vilken grund den har dragit denna slutsats, trots att det just är det som är frågan. Syftet med förfarandet är nämligen att möjliggöra en korrekt tillämpning av artikel 13 i förordning nr 1430/79 i förevarande fall, vilket förutsätter att det fastställs huruvida de faktiska omständigheter som har beskrivits av de nationella myndigheterna utgör en "särskild situation" i den mening som avses i denna bestämmelse. Kommissionen har emellertid helt enkelt nöjt sig med att ange att så inte är fallet.
99 Det är således inte möjligt att genom att läsa beslutet fastställa vilka skäl som ligger till grund för kommissionens tolkning av artikel 13 i förordning nr 1430/79.
100 Genom ett andra lika precist och kategoriskt påstående har kommissionen angett att "det rättsläge som skapats av den nationella domstolen" inte kan leda till att tillämpningen av gemenskapsrätten ifrågasätts och kan inte heller utgöra en särskild situation i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79. Inte heller här anges det resonemang som kommissionen har följt för att komma till denna slutsats.
101 I det ifrågasatta beslutet anges dessutom, åter i en enda mening, att "det är visat att företaget har agerat uppenbart vårdslöst" och inte, såsom tullvärde, i sin deklaration har angett de ifrågasatta kostnaderna.
102 Såsom den nationella domstolen med fog har påpekat i sin analys av den likartade åsikt som har framförts av förbundsfinansministern, innebär detta sistnämnda påstående att man bortser från det verkliga problemet. Bolaget har nämligen inte angett de omtvistade beloppen i sin deklaration, eftersom det förhållandet att de ifrågasatta beloppen inte inräknades i tullvärdet inte hade kritiserats vid en tidigare kontroll, då företaget hade givit tullmyndigheten tillgång till alla handlingar.
103 Den verkliga frågan är således att fastställa vilken betydelse det har att myndigheten inte har framfört några synpunkter på tillämpningen av artikel 13 i förordning nr 1430/79.
104 Kommissionens påstående om att företaget har agerat "uppenbart vårdslöst" leder därför till förvirring. I det ifrågasatta beslutet anges endast, som skäl för denna allvarliga kritik, att de aktuella beloppen inte har medtagits i Sommers deklaration, utan att frågan om ett samband med resultatet från den tidigare kontrollen ens nämns.
105 Kommissionen har således inte tillräckligt motiverat sitt ställningstagande att Sommer har gjort sig skyldigt till "uppenbar vårdslöshet". Det är emellertid långt ifrån a priori uppenbart att Sommers agerande i förevarande fall kan ges denna beteckning.
106 Det är nämligen inte möjligt att utan vidare likställa förhållandet att ha gjort sig skyldig till rättsvillfarelse vad beträffar konsekvenserna av administrationens underlåtenhet att framföra synpunkter med vårdslöshet, och än mindre med allvarlig vårdslöshet.
107 Det framgår dessutom inte heller av beslutet vad kommissionen har grundat sig på när den anger att det är "visat" att det föreligger uppenbar vårdslöshet, eftersom det i beslutet inte hänvisas till något som helst bevis.
108 Av vad ovan anförts följer att texten i det ifrågasatta beslutet långt ifrån motsvarar de krav som uppställs i fördraget och rättspraxis vad gäller motiveringen av gemenskapsrättsliga akter. Enligt fast rättspraxis skall det nämligen av den motivering som krävs enligt artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG) klart och tydligt framgå hur den som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt.(24)
109 Texten i det ifrågasatta beslutet ger emellertid inte den berörda aktören, eller domstolen när den utövar sin prövningsrätt, möjlighet att fastställa på vilka grunder beslutet har fattats.
110 Även av denna anledning skall kommissionens beslut ogiltigförklaras.
111 Jag föreslår därför att domstolen skall besvara den andra tolkningsfrågan enligt följande:
Kommissionens beslut K(95) 2325 av den 28 september 1995 är ogiltigt.
Den tredje tolkningsfrågan
112 Den nationella domstolen har, trots kommissionens motsatta åsikt, anfört att den fortfarande anser att de villkor som uppställs i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 för att avstå från uppbörd i efterhand är uppfyllda i förevarande fall.
113 Den anser att Sommer har haft fog för att efter den tidigare kontrollen dra slutsatsen att de ifrågasatta kostnaderna inte ingick i tullvärdet. Den anger att administrationens misstag inte rimligen kunde ha upptäckts av Sommer, i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79, och har härvid hänvisat till domstolens rättspraxis.(25)
114 Sommer delar den nationella domstolens åsikt och preciserar att dess nya praxis vad gäller tulldeklarationer har tillämpats sedan 1984. Före detta datum tog företaget hand om honungen cif Hamburg, lagrade den och lät genomföra provtagning och analyser. Försäljningsavtalet var formulerat i samma termer som i förevarande fall men avtalet avseende tjänster existerade inte ännu. Detta avtal slöts senare, när det framkom att Kessler kunde erbjuda Sommer dessa tjänster till villkor som var mer förmånliga än dem som denne tidigare erhållit.
115 Sommer har tillagt att priset cif Hamburg fram till år 1984 utgjorde hela transaktionsvärdet. Efter det att företaget ändrade sin praxis har företaget varit föremål för en kontroll, vid vilken företaget gjorde myndigheterna uppmärksamma såväl på avtalet som dess tillägg. Inga invändningar gjordes mot bolagets tullvärdesdeklaration.
116 Sommer anser slutligen att företaget inte har haft någon anledning att räkna med invändningar, eftersom den enda skillnaden mellan dess nya praxis och de tidigare förhållandena utgörs av den omständigheten att det nu är säljaren som tillhandahåller dessa tjänster och inte, som tidigare, tredje man.
117 Kommissionen har för det första påpekat att den nationella domstolens fråga är felformulerad. Den anser att det inte är riktigt att säga att det inte förefaller som om den ekonomiske aktören kunde hysa tvivel beträffande riktigheten av resultatet av kontrollen. Enligt kommissionen borde en omdömesgill aktör tvärtom ha insett administrationens misstag. Det förhållandet att tullen inte har invänt mot Sommers praxis vid en kontroll är utan betydelse i detta sammanhang, eftersom administrationens underlåtenhet att framföra synpunkter inte kan jämställas med att lämna juridiska upplysningar som binder den behöriga.
118 Kommissionen har dessutom gjort gällande att det av domstolens fasta rättspraxis(26) framgår att artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 endast gör det möjligt för nationella myndigheter att avstå från uppbörd i efterhand om tre villkor är uppfyllda samtidigt, nämligen att orsaken till att tullen inte har uppburits är att de behöriga myndigheterna själva har gjort ett misstag, att den betalningsskyldige är i god tro och därmed inte har kunnat upptäcka misstaget och att alla gällande bestämmelser om tulldeklarationer har följts.
119 Kommissionen anser emellertid, såsom har angivits ovan, inte att alla dessa villkor är uppfyllda i förevarande fall. Kommissionen har i synnerhet gjort gällande att Sommer inte var i god tro och att bolaget borde ha upptäckt misstaget.
120 Den nationella domstolen vill i huvudsak få klarhet i huruvida artikel 5.2 i förordning nr 1697/79, i förevarande fall, ålägger de nationella myndigheterna att avstå från uppbörd i efterhand. Föremålet för tvisten vid den nationella domstolen är Sommers talan mot de nationella myndigheternas beslut att företa en sådan uppbörd.
121 Det framgår av domstolens rättspraxis(27) att, även om det i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 föreskrivs att de nationella myndigheterna "kan" avstå från uppbörd i efterhand, så har den betalningsskyldige rätt till ett sådant avstående när de villkor som anges i denna bestämmelse är uppfyllda.
122 I den fråga som har ställts av den nationella domstolen hänvisas till det andra av de tre villkor som jag just har erinrat om, genom att det anges att myndigheterna, vid en kontroll på plats av import som skett under en tidigare period, inte ifrågasatte att schablonkostnaderna inte inräknades i tullvärdet vad gällde liknande transaktioner och att det föreföll som om den ekonomiske aktören inte behövde hysa tvivel beträffande riktigheten av resultatet av kontrollen.
123 Av vad ovan anförts följer att, om myndigheterna har gjort ett misstag som inte kunde upptäckas av aktören och, givetvis, om villkoret att de gällande bestämmelserna skall följas är uppfyllt, vilket inte har bestritts i förevarande fall, myndigheterna inte kan inleda ett förfarande för uppbörd i efterhand.
124 Svårigheten i förevarande mål är, såsom den nationella domstolen har påpekat, att kommissionen inte delar Finanzgerichts bedömning avseende frågan om misstaget kunde ha upptäckts.
125 Av domstolens fasta rättspraxis(28) framgår att frågan om misstaget kunde ha upptäckts skall bedömas enligt tre kriterier, nämligen misstagets art, den berörde aktörens yrkeserfarenhet och den aktsamhet den sistnämnde har visat prov på.
126 I samma domar preciseras det att det ankommer på den nationella domstolen att mot bakgrund av dessa kriterier bedöma om misstaget i den tvist som är anhängig vid domstolen kunde ha upptäckts eller ej. Det är just vad Finanzgericht har gjort i förevarande mål. I begäran om förhandsavgörande anges Finanzgerichts resonemang i detta avseende, ett resonemang som grundar sig på de tre kriterier som domstolen har fastställt.
127 Härav följer att domstolen inte, såsom kommissionen har föreslagit, kan omformulera den fråga som har ställts på ett sätt som medför att en ny prövning görs av frågan om misstaget hade kunnat upptäckas. Tillämpningen i ett enskilt fall av de kriterier som domstolen har fastställt ankommer, såsom jag just har angett, på den nationella domstolen.
128 Jag föreslår därför att den fråga som har ställts av Finanzgericht skall besvaras på så sätt att myndigheterna är skyldiga att avstå från uppbörd i efterhand av tullar enligt artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 när de vid en kontroll på plats av import som skett under en tidigare period inte har ifrågasatt den omständigheten att schablonkostnader inte inräknats i tullvärdet för liknande transaktioner och det inte förefaller som om den ekonomiske aktören kunde hysa tvivel beträffande riktigheten av resultatet av kontrollen.
129 För fullständighetens skull kan det i sista hand erinras om artikel 2 i kommissionens förordning (EEG) nr 1573/80 av den 20 juni 1980 om tillämpningsföreskrifter för artikel 5.2 i förordning nr 1697/79,(29) vilken har följande lydelse:
"Om den behöriga myndigheten i en medlemsstat, i vilken det till följd av ett misstag har gjorts en otillräcklig uppbörd, själv kan försäkra sig om att samtliga villkor i artikel 5.2 i grundförordningen är uppfyllda, skall denna myndighet själv fatta beslut om att avstå från uppbörd i efterhand av de tullar som inte har uttagits, om beloppet av dessa tullar understiger 2 000 ecu."
130 Denna bestämmelse skall läsas i samband med artikel 4 i samma förordning, vilken har följande lydelse:
"Om den behöriga myndigheten i den medlemsstat, i vilken misstaget har gjorts, inte själv kan försäkra sig om att samtliga villkor i artikel 5.2 i grundförordningen är uppfyllda eller om beloppet av de aktuella tullarna uppgår till 2 000 ecu eller därutöver, skall denna myndighet anmoda kommissionen att fatta ett beslut och meddela kommissionen alla upplysningar som är nödvändiga för bedömningen."
131 Detta tröskelvärde på 2 000 ecu, som när det överskrids medför att de nationella myndigheterna är skyldiga att ansöka om tillstånd av kommissionen för att kunna avstå från uppbörd i efterhand, har bibehållits i olika förordningar(30) som successivt har ersatt förordning nr 1573/80 och föreskrevs i artikel 869 i förordning nr 2454/93.
132 Denna bestämmelse ändrades genom förordning nr 1677/98, i vilken det föreskrivs ett tröskelvärde om 50 000 ecu.
133 Jag föreslår därför att domstolen skall besvara den tredje tolkningsfrågan på följande sätt:
Myndigheterna är skyldiga att avstå från uppbörd i efterhand av tullar enligt artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 när de vid en kontroll på plats av import som skett under en tidigare period inte har ifrågasatt den omständigheten att schablonkostnader inte inräknats i tullvärdet för liknande transaktioner och det inte förefaller som om den ekonomiske aktören kunde hysa tvivel beträffande riktigheten av resultatet av kontrollen.
Den fjärde tolkningsfrågan
134 Finanzgericht vill, för det fall domstolen besvarar föregående fråga nekande, i huvudsak få klarhet i huruvida de villkor som föreskrivs i artikel 13 i förordning nr 1430/79 ändå skall anses uppfyllda.
135 Eftersom jag har föreslagit att föregående fråga skall besvaras jakande och den nationella domstolen endast har ställt denna fråga i händelse av motsatt svar, föreslår jag att domstolen skall anse att det inte finns anledning att besvara frågan. Jag anser emellertid att det är lämpligt att tillägga några anmärkningar.
136 Såsom den nationella domstolen med fog har påpekat har domstolen(31) redan förklarat sambandet mellan de bestämmelser som den tredje respektive den fjärde frågan avser.
137 Domstolen har i detta avseende fastställt att "artikel 13 i förordning nr 1430/79 och artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 har samma syfte, nämligen att begränsa uppbörd i efterhand av import- eller exporttullar till de fall där en sådan uppbörd är motiverad, och där den är förenlig med en grundläggande princip, exempelvis principen om skydd för berättigade förväntningar. I detta perspektiv motsvarar villkoret i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 om att misstaget skall kunna upptäckas villkoret i artikel 13 i förordning nr 1430/79 om uppenbar vårdslöshet eller oriktighet, vilket innebär att villkoren enligt denna bestämmelse i förordning nr 1430/79 skall bedömas mot bakgrund av villkoren i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79".
138 Härav följer att såvitt den fråga som har ställts skall anses avse villkoret att det inte får föreligga bedrägeri eller oriktigheter har den inget föremål, eftersom detta villkor motsvarar begreppet misstag som kunnat upptäckas vilket är föremål för föregående fråga.
139 Det kan emellertid erinras om att det av domstolens fasta rättspraxis(32) framgår att artikel 13 i förordning nr 1430/79 är en allmän skälighetsklausul, som syftar till att undvika att en ekonomisk aktör i en särskild situation lider en skada som hade kunnat undvikas om denna situation inte förelåg. Artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 har emellertid till syfte att garantera att en bestämd princip iakttas, nämligen principen om skydd för berättigade förväntningar, under vissa förhållanden, nämligen när administrationen har gjort ett misstag.
140 Det kan således noteras att domstolen i domen i det ovannämnda målet Hewlett Packard France fastställde att en situation som inte utgjorde ett "misstag från de berörda myndigheternas sida" i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 1697/79 likväl kunde omfattas av begreppet "särskild situation" i den mening som avses i artikel 13 i förordning nr 1430/79.
141 Härav följer att såvitt den fråga som har ställts skall förstås så att den även, såsom dess lydelse anger, omfattar begreppet "särskilda situationer" är svaret inte nödvändigtvis givet på förhand genom svaret på föregående fråga avseende artikel 5.2 i förordning nr 1697/79. Det är således nödvändigt att undersöka betydelsen av detta begrepp i förevarande mål.
142 I detta avseende skall det påpekas att listan över "särskilda situationer" som anges i kommissionens förordning (EEG) nr 3799/86 av den 12 december 1986 om tillämpningsföreskrifter för artiklarna 4a, 6a, 11a och 13 i förordning nr 1430/79(33) inte är uttömmande och att domstolen och förstainstansrätten har tillämpat detta begrepp i ett antal fall som inte finns med i listan.
143 De olika situationer som beskrivs i förordning nr 3799/86 har helt klart en exceptionell karaktär eftersom det rör sig om sådana omständigheter som stöld av varor, att varor av förbiseende undantagits från en tullordning, att det inte är möjligt att lasta av eller att det finns ett rättsligt förbud mot handel med varorna.
144 Vad gäller de hypoteser som kan ses i rättspraxis framgår även att domstolen snarast tenderar att tolka begreppet "särskilda situationer" i den mening som avses i den aktuella bestämmelsen restriktivt. Domstolen har således fastställt att den omständigheten att aktören har förevisats felaktiga intyg inte utgör en "särskild situation".(34) Likaledes i målet Oryzomyli Kavallas m.fl. mot kommission,(35) där domstolen godtog att de nationella myndigheternas agerande gav upphov till en särskild situation, betecknade domstolen själv denna situation som exceptionell.
145 Det är riktigt att domstolen i domen i det ovannämnda målet Hewlett Packard France godtog att en felaktig upplysning som lämnats av myndigheterna i en medlemsstat till ett bolag som tillhörde samma koncern som importören utgjorde en särskild situation i den mening som avses i förordning nr 1430/79.
146 Är det till följd av detta nödvändigt att anse att förevarande fall utgör en särskild situation?
147 Så är inte fallet. Det framgår nämligen av ovannämnd rättspraxis att syftet med artikel 13 i förordning nr 1430/79 är att undvika att aktören, till följd av ett särskilt förhållande som han inte kan läggas till last, lider en skada som hade kunnat undvikas om detta förhållande inte hade förelegat.
148 I förevarande fall krävs aktören emellertid på betalning av summor som enligt gemenskapsbestämmelser ändå skulle betalas. Den enda skillnaden mot en importtransaktions "normala" förlopp är att krav på tullbeloppet har framställts i ett senare skede.
149 Det kan förvisso hävdas att om aktören hade vetat att tullen skulle bli högre än väntat, skulle han ha kunnat återgå till sin tidigare praxis och därmed undvika en ökning av tullvärdet. Klaganden medger emellertid själv att praxis ändrades för att minska kostnaderna. Klagandens ändring av sin praxis medförde således inte enbart negativa effekter. Man kan inte härav dra slutsatsen att klaganden hade avstått från detta om denne hade vetat att tullen skulle bli högre än förväntat.
150 Detta medför enligt min mening att det inte har fastställts att det i detta fall föreligger en situation som leder till att aktören lider en skada som skulle ha kunnat undvikas om de nationella myndigheterna inte hade agerat som de gjorde och därmed skapade den nämnda situationen.
151 Det följer därmed av ovannämnd rättspraxis att artikel 13 i förordning nr 1430/79 inte är tillämplig i förevarande fall.
152 Eftersom dessa överväganden endast har gjorts som ett tillägg föreslår jag att domstolen skall fastställa att det inte finns anledning att besvara den fjärde tolkningsfrågan.
Förslag till avgörande
153 Jag anser därför att det finns anledning att besvara de frågor som har ställts av Finanzgericht Bremen på följande sätt:
Den första tolkningsfrågan
De omkostnader (Spesen) respektive kostnader för slutförande av transaktionen (Abwicklungskosten), som den tyska importören på grundval av särskilda avtal debiterar köparen för den honung som importerades från Sovjetunionen under åren 1989-1991, ingår i transaktionsvärdet i den mening som avses i artikel 3.1 i rådets förordning nr 1224/80 av den 28 maj 1980 om tullvärdet på varor, i dess lydelse enligt rådets förordning nr 3193/80 av den 8 december 1980, när importören är skyldig att efter importen ta prover för att styrka att honungens kvalitet överensstämmer med de tyska bestämmelserna på området och att redovisa de kemiska resultaten av dessa analyser.
Den andra tolkningsfrågan
Kommissionens beslut K(95) 2325 av den 28 september 1995 är ogiltigt.
Den tredje tolkningsfrågan
Myndigheterna är skyldiga att avstå från uppbörd i efterhand av tullar enligt artikel 5.2 i rådets förordning nr 1697/79 av den 24 juli 1979 om uppbörd i efterhand av import- eller exporttullar som inte har krävts av den betalningsskyldige för varor som hänförts till ett tullförfarande som inbegriper skyldighet att betala sådana tullar, när de vid en kontroll på plats av import som skett under en tidigare period inte har ifrågasatt den omständigheten att schablonkostnader inte inräknas i tullvärdet för liknande transaktioner och det inte förefaller som om den ekonomiske aktören kunde hysa tvivel beträffande riktigheten av resultatet av kontrollen.
Den fjärde tolkningsfrågan
Det finns inte anledning att besvara den fjärde tolkningsfrågan.
(1) - EGT L 134, s. 1.
(2) - EGT L 333, s. 1.
(3) - EGT L 197, s. 1.
(4) - EGT L 175, s. 1.
(5) - EGT L 286, s. 1.
(6) - EGT L 253, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1.
(7) - Dom av den 4 juni 1992 i mål C-21/91, Wünsche (REG 1992, s. I-3647).
(8) - Dom av den 10 december 1985 i mål 290/84, Mainfrucht Obstverwertung (REG 1985, s. 3909).
(9) - Dom av den 4 februari 1986 i mål 65/85, Van Houten (REG 1986, s. 447).
(10) - Domen i det ovannämnda målet Wünsche, punkt 16.
(11) - Se till exempel domen i det ovannämnda målet Van Houten, punkterna 13 och 14, eller domen av den 6 juni 1990 i mål C-11/89, Unifert (REG 1990, s. I-2275), punkt 35.
(12) - Dom av den 28 mars 1990 i mål C-219/88 (REG 1990, s. I-1481).
(13) - Se domen i det ovannämnda målet Mainfrucht Obstverwertung.
(14) - Mål C-188/92 (REG 1994, s. I-833; svensk specialutgåva, volym 15, s. 59).
(15) - Dom av den 12 december 1996 i mål C-241/95, Accrington Beef m.fl. (REG 1996, s. I-6699), och av den 11 november 1997 i mål C-408/95, Eurotunnel m.fl. (REG 1997, s. I-6315).
(16) - Dom av den 22 oktober 1987 i mål 314/85 (REG 1987, s. 4199; svensk specialutgåva, volym 9, s. 233).
(17) - Dom i mål C-310/97 P, REG 1999, s. I-5363.
(18) - Se, till exempel, dom av den 29 juni 1994 i mål C-135/92, Fiskano mot kommissionen (REG 1994, s. I-2885), punkt 39.
(19) - Se, till exempel, dom av den 6 juli 1993 i de förenade målen C-121/91 och C-122/91, CT Control (Rotterdam) och JCT Benelux mot kommissionen (REG 1993, s. I-3873).
(20) - Denna bestämmelse infördes genom kommissionens förordning (EG) nr 1677/98 av den 29 juli 1998 om ändring av förordning nr 2454/93 (EGT L 212, s. 18) och föreskriver en skyldighet för kommissionen när den "avser att fatta ett beslut som innebär avslag för den part som ansöker om återbetalning eller eftergift" att "skriftligen underrätta parten om sina invändningar samt om de dokument som den grundar sina invändningar på. Den part som ansökt om återbetalning eller eftergift skall skriftligen framföra sina synpunkter inom en tidsperiod av en månad från det datum invändningarna skickades".
(21) - Dom av den 21 november 1991 i mål C-269/90 (REG 1991, s. I-5469; svensk specialutgåva, volym 11, s. I-453).
(22) - Dom av den 9 november 1995 i mål T-346/94 (REG 1995, s. II-2841), punkterna 32-34.
(23) - Se, till exempel, dom av den 15 december 1983 i mål 283/82, Schoellershammer mot kommissionen (REG 1983, s. 4219), punkt 7.
(24) - Se exempelvis domen i det ovannämnda målet CT Control (Rotterdam) och JCT Benelux mot kommissionen, punkt 31.
(25) - Dom av den 26 juni 1990 i mål C-64/89, Deutsche Fernsprecher (REG 1990, s. I-2535), punkt 24.
(26) - Dom av den 26 november 1998 i mål C-370/96, Covita (REG 1998, s. I-7711), punkterna 25-33.
(27) - Se exempelvis domen i det ovannämnda målet Foto-Frost, punkt 22.
(28) - Se exempelvis dom av den 1 april 1993 i mål C-250/91, Hewlett Packard France (REG 1993, s. I-1819), punkt 22.
(29) - EGT L 161, s. 1.
(30) - Kommissionens förordningar (EEG) nr 2380/89 av den 2 augusti 1989 (EGT L 225, s. 30) och 2164/91 av den 23 juli 1991 (EGT L 201, s. 16) om tillämpningsföreskrifter för artikel 5.2 i förordning nr 1697/79.
(31) - Se domen i det ovannämnda målet Hewlett Packard France.
(32) - Se, exempelvis, dom av den 12 mars 1987 i de förenade målen 244/85 och 245/85, Cerealmangimi och Italgrani mot kommissionen (REG 1987, s. 1303), punkt 10.
(33) - EGT L 352, s. 19.
(34) - Dom av den 13 november 1984 i de förenade målen 98/83 och 230/83, Van Gend & Loos och Expeditiebedrijf Wim Bosman mot kommissionen (REG 1984, s. 3763), och av den 18 januari 1996 i mål C-446/93, SEIM (REG 1996, s. I-73).
(35) - Dom av den 15 maj 1986 i mål 160/84 (REG 1986, s. 1633), punkt 16.