62002CC0234_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I – Inledning
1. Europeiska ombudsmannen har i förevarande mål överklagat dom meddelad av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 10 april 2002, i målet Frank Lamberts mot ombudsmannen(2), genom vilken förstainstansrätten förklarade att en skadeståndstalan som väckts av en unionsmedborgare mot ett beslut som fattats av ombudsmannen i sin tjänsteutövning kunde tas upp till sakprövning. Förstainstansrätten ogillade därefter talan.
2. Europeiska ombudsmannen har begärt att domstolen skall upphäva förstainstansrättens dom i den del det i denna dom fastställs att skadeståndstalan inte kunde tas upp till sakprövning. Den berörde medborgaren, Frank Lamberts, har yrkat att domstolen skall fastställa förstainstansrättens dom avseende frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning samt i sak bifalla hans yrkanden i målet vid förstainstansrätten.
3. För att kunna utreda frågan om upptagande till sakprövning vid förstainstansrätten, är det nödvändigt att närmare undersöka den ställning och behörighet som Europaparlamentet enligt artikel 195 EG gett ombudsmannen. Härvid skall även frågan om kontroll av ombudsmannens beslut utredas.
II – Tillämpliga bestämmelser
4. Enligt artikel 21 andra stycket EG kan varje unionsmedborgare vända sig till den enligt artikel 195 EG tillsatta ombudsmannen. Den senare artikeln har följande lydelse:
”1. Europaparlamentet skall utse en ombudsman med befogenhet att från varje unionsmedborgare eller varje annan fysisk eller juridisk person som är bosatt eller har sitt säte i en medlemsstat ta emot klagomål om missförhållanden i gemenskapsinstitutionernas eller gemenskapsorganens verksamhet, med undantag för domstolen och förstainstansrätten då dessa utövar sina domstolsfunktioner.
Ombudsmannen skall inom ramen för sitt uppdrag företa de undersökningar som han finner berättigade, antingen på eget initiativ eller på grundval av de klagomål som framförs till honom direkt eller genom en ledamot av Europaparlamentet; detta gäller dock inte om de påstådda förhållandena är eller har varit föremål för ett domstolsförfarande. Om ombudsmannen konstaterar att ett missförhållande har förekommit, skall han hänskjuta frågan till den berörda institutionen som skall ha en frist på tre månader för att delge honom sina synpunkter. Ombudsmannen skall därefter lämna en rapport till Europaparlamentet och den berörda institutionen.
Den klagande skall underrättas om resultatet av dessa undersökningar.
Ombudsmannen skall förelägga Europaparlamentet en årlig rapport om resultatet av sina undersökningar.
2. ... Ombudsmannen kan på begäran av Europaparlamentet avsättas av domstolen om han inte längre uppfyller de krav som ställs för att han skall kunna utföra sina uppgifter eller om han gjort sig skyldig till allvarlig försummelse.
3. Ombudsmannen skall vara fullständigt oavhängig i sin ämbetsutövning. Då han fullgör sina uppgifter får han inte vare sig begära eller ta emot instruktioner från något organ. Ombudsmannen får inte under sin ämbetstid utöva någon avlönad eller oavlönad yrkesverksamhet.
...”
5. Den 9 mars 1994 fattade Europaparlamentet med stöd av artikel 195.4 EG beslut 94/262/EKSG, EG, Euratom om föreskrifter och allmänna villkor för ombudsmannens ämbetsutövning.(3)
6. Enligt artikel 14 i detta beslut kan ombudsmannen anta verkställighetsföreskrifter till beslutet. Dessa föreskrifter antogs av ombudsmannen den 16 oktober 1997 och trädde i kraft den 1 januari 1998. Föreskrifternas ordalydelse finns tillgänglig på unionens samtliga officiella språk på ombudsmannens hemsida.(4)
7. Innehållet i de bestämmelser som är relevanta vad gäller beslut 94/262 och i verkställighetsföreskrifterna har återgetts av förstainstansrätten i sin helhet i den överklagade domen (punkterna 6–15).
8. Frank Lamberts har väckt talan med stöd av artikel 235 EG, enligt vilken föreskrivs att domstolen skall vara behörig att avgöra tvister om sådant skadestånd som avses i artikel 288 andra stycket EG. Den senare av dessa bestämmelser har följande lydelse: ”[v]ad beträffar utomobligatoriskt ansvar skall gemenskapen ersätta skada, som orsakats av dess institutioner eller av dess anställda under tjänsteutövning, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar.”
III – Bakgrund
9. Frank Lamberts deltog i ett av kommissionen anordnat internt uttagningsprov för att bereda tillfälligt anställda i kategori A fast anställning. Frank Lamberts klarade inte det muntliga provet. Enligt Frank Lamberts berodde misslyckandet på att han under det muntliga provet varit under påverkan av läkemedel som kunde orsaka trötthet och minska koncentrationsförmågan. Frank Lamberts hade påbörjat denna behandling till följd av en olycka som inträffat några veckor före det muntliga provet. Frank Lamberts hade inte begärt att datumet för det muntliga provet skulle skjutas upp med hänsyn till en klausul som fanns med i kallelsen till det muntliga provet, enligt vilken den tid som tilldelats sökandena inte kunde ändras.
10. Frank Lamberts vände sig därför till Europeiska ombudsmannen. Europeiska ombudsmannen undersökte Frank Lamberts ansökan, men utan att detta ledde till någon åtgärd. Frank Lamberts förslag till att göra upp frågan i godo avvisades av kommissionen. Europeiska ombudsmannen formulerade emellertid en kritisk anmärkning beträffande kommissionens administrativa praxis i allmänhet.
11. Kommissionen införde därefter, med hänsyn till god förvaltningssed, en punkt i kallelsen till de muntliga proven där sökandena informerades om att det angivna datumet kan ändras om särskilda omständigheter föreligger. Vad gällde Frank Lamberts ansökan, drog ombudsmannen slutsatsen att de förfaranden som avsåg händelser i det förflutna inte berördes.
12. För en mer detaljerad beskrivning av bakgrunden till tvisten hänvisar jag till den överklagade domen.
IV – Den överklagade domen
13. Förstainstansrätten prövade först frågan om talan kunde tas upp till sakprövning (punkterna 48–60). Förstainstansrätten hänvisade till domstolens rättspraxis, enligt vilken en talan enligt artiklarna 235 EG och 288 EG kan väckas mot varje gemenskapsorgan för att göra gällande dess utomobligatoriska skadeståndsansvar för skada som orsakats under tjänsteutövning. Förstainstansrätten fann att talan kunde tas upp till sakprövning.
14. Förstainstansrätten fastställde dessutom att gemenskapsdomstolarnas kontroll av ombudsmannens rättsakter bör vara begränsad, eftersom ombudsmannen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Det kan emellertid inte uteslutas att medborgare blir offer för en uppenbar försummelse av ombudsmannen. Förstainstansrätten erinrade vidare om att det genom artikel 235 EG har skapats en självständig form av talan inom gemenskapsrättsordningen.
15. Förstainstansrätten ogillade talan. Förstainstansrätten ansåg att talan inte var välgrundad (punkterna 61–89), eftersom Frank Lamberts inte hade visat att ombudsmannen begått fel i tjänsten vid handläggning av hans klagomål. Förstainstansrätten drog denna slutsats efter att ha undersökt fem grunder som åberopats av Frank Lamberts.
16. För det första kritiserade Frank Lamberts ombudsmannen för att inte ha fäst hans uppmärksamhet på möjligheten att väcka talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut vid förstainstansrätten. Förstainstansrätten fastslog emellertid att det ankommer på medborgaren att välja vilket rättsmedel som är mest lämpligt. Detta gäller särskilt när det är fråga om en av gemenskapens anställda, eftersom han förmodas känna till möjligheterna att väcka talan vid förstainstansrätten. Ombudsmannen kan ge medborgaren råd i denna fråga, men det finns inte någon skyldighet för ombudsmannen att göra det enligt gemenskapsrätten.
17. För det andra kritiserade Frank Lamberts ombudsmannen för att ha brustit i opartiskhet och objektivitet vid utredningen av hans klagomål, eftersom ombudsmannen beaktade kommissionens yttrande trots att detta yttrande, avfattat på engelska, det språk på vilket klaganden inkommit med sitt klagomål, inkom efter den tidsfrist som ombudsmannen hade fastställt. Dessutom överensstämde den engelska språkversionen inte med den franska som ursprungligen lämnats in. Förstainstansrätten påpekade att den tidsfrist, inom vilken en institution uppmanas att inkomma med sitt yttrande till ombudsmannen, inte är en bindande frist. Förstainstansrätten fann vidare att det inte förelåg några skillnader i de olika språkversionerna vad gäller de omständigheter som var avgörande för ombudsmannens prövning.
18. För det tredje anmärkte Frank Lamberts på ombudsmannens långa handläggningstid av hans klagomål. Klaganden gjorde sålunda gällande att det förflutit mer än tio månader från kommissionens yttrande till dess att ombudsmannen fattade sitt beslut samt att det förflutit nästan sexton månader från det att klaganden inkom med klagomålet till dess att beslut fattats. Förstainstansrätten förklarade att det i de tillämpliga bestämmelserna inte föreskrivs någon exakt frist inom vilken ombudsmannen skall utreda klagomål. Ombudsmannen är emellertid skyldig att fatta beslut inom rimlig tid, vilken skall bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Härvid skall även beaktas det förhållandet att ombudsmannen inte enbart skall tillgodose den berörde medborgarens särskilda intressen, utan även har till uppgift att försöka identifiera och försöka undanröja fall av fel och försummelser i allmänhetens intresse.
19. För det fjärde underströk Frank Lamberts att ombudsmannen är skyldig att försöka uppnå en uppgörelse i godo som tillfredsställer medborgarens intressen. Förstainstansrätten erinrade om att ombudsmannen i detta avseende har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Följaktligen kan ombudsmannen bli utomobligatoriskt skadeståndsansvarig endast om han på ett tydligt och uppenbart sätt åsidosatt sina skyldigheter i detta avseende. Ombudsmannen kan i princip inte nöja sig med att tillställa medborgaren den berörda institutionens yttrande. I förevarande mål har ombudsmannen emellertid undersökt huruvida kommissionens ståndpunkt var välgrundad och han kunde således, utan att begå något fel, i sitt beslut fastställa att en uppgörelse i godo som tillfredsställde klagandens intressen inte var möjlig.
20. För det femte gjorde Frank Lamberts gällande att ombudsmannen genom att utfärda en kritisk anmärkning åsidosatt artikel 7 i verkställighetsföreskrifterna. Enligt denna bestämmelse kan ombudsmannen nämligen endast utfärda en kritisk anmärkning om fallet av administrativt missförhållande inte har några allmänna återverkningar. Förstainstansrätten fann att ett åsidosättande av denna bestämmelse, om det styrks, inte i något fall kan medföra skada för sökanden. Denna bestämmelse syftar nämligen inte till att skydda sökandens personliga intressen.
V – Överklagandet till domstolen
21. Europeiska ombudsmannen har genom ansökan av den 21 juni 2002, vilken inkom till domstolens kansli den 24 juni 2002, överklagat förstainstansrättens dom. Ombudsmannen har yrkat att domstolen skall
– upphäva den överklagade domen i den del det i denna dom fastslås att skadeståndstalan kan tas upp till sakprövning,
– avvisa denna skadeståndstalan.
22. Genom skrivelse av den 29 augusti 2002, vilken registrerats på domstolens kansli den 2 september 2002, har Frank Lamberts inkommit med svarsskrivelse. Frank Lamberts har yrkat att domstolen skall
– ogilla överklagandet,
– upphäva förstainstansrättens dom vad gäller avgörandet i sakfrågan och följaktligen
– i första hand
– förplikta Europeiska ombudsmannen att betala dels 2 468 787 euro som ersättning för materiell skada, dels 124 000 euro som ersättning för ideell skada jämte ränta på beloppet till dess full betalning erlagts,
– förplikta Europeiska ombudsmannen att ersätta rättegångskostnaderna som uppkommit i förfarandet vid domstolen,
– i andra hand
– förplikta Europeiska ombudsmannen att betala 1 234 934 euro som ersättning för materiell skada samt 124 000 euro för ideell skada jämte ränta till dess full betalning erlagts,
– förplikta Europeiska ombudsmannen att ersätta rättegångskostnaderna som uppkommit i förfarandet vid domstolen.
23. Den 30 augusti 2002 inkom Europaparlamentet med en interventionsinlaga till stöd för ombudsmannens yrkanden. Europaparlamentet tilläts genom beslut av domstolens ordförande den 30 oktober 2002 att intervenera i målet.
24. Efter skriftväxling mellan parterna hölls förhandling vid domstolen den 13 maj 2003.
VI – Grunder och parternas yrkanden
A – Upptagande till sakprövning
25. Ombudsmannen har i sitt överklagande gjort gällande att förstainstansrättens beslut att förklara att talan kunde tas upp till sakprövning strider mot reglerna om ombudsmannens fullgörande av sina uppgifter.
26. För det första strider den överklagade domen mot den konstitutionella uppbyggnaden enligt fördraget av ombudsmannens ansvar.
27. Förstainstansrätten prövade huruvida ombudsmannens undersökning och det beslut genom vilket det aktuella ärendet avslutades var lagenliga. Härigenom överskred förstainstansrätten sin behörighet vad gäller domstolskontroll av ombudsmannens beslut. I det aktuella målet hade sökanden ifrågasatt ombudsmannens handläggning av hans klagomål, liksom ombudsmannens slutsatser. Att pröva lagenligheten av ombudsmannens utredningsförfarande, dennes slutsatser och tidsfrister, ankommer emellertid på Europaparlamentet och inte på gemenskapsdomstolarna.
28. I artikel 195.2 EG och artikel 8 i beslut 94/262 föreskrivs dessutom ett särskilt förfarande för fall i vilka ombudsmannen gjort sig skyldig till allvarlig försummelse som medför att hans möjligheter att utföra sina uppgifter ifrågasätts. I dessa fall kan ombudsmannen på begäran av Europaparlamentet avsättas av domstolen.
29. För det andra gjorde förstainstansrätten en felaktig bedömning av skillnaden mellan å ena sidan skadeståndstalan och, å andra sidan, talan om ogiltigförklaring och passivitetstalan.
30. Ombudsmannen har medgett att en medborgare kan väcka en skadeståndstalan mot honom på grund av hans ämbetsutövning eller agerande. En sådan talan kan emellertid inte avse själva utredningsförfarandet, utan snarare om ombudsmannen till exempel har åsidosatt någon skyldighet som åvilar honom. Ombudsmannen har som exempel nämnt fall av bristande iakttagelse av sekretessen vad gäller handlingar och information.
31. Enligt ombudsmannens mening finns det inte någon konstitutionell tradition inom gemenskapen för att ombudsmannens utredningar och beslut skall kunna underställas domstolskontroll. I de nordiska länderna, där institutet ombudsman först inrättades, är en sådan kontroll tvärtom utesluten av konstitutionella skäl. Enligt ombudsmannens uppfattning leder beaktandet av artiklarna 6 och 13 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna inte till någon annan slutsats. Klagandena har nämligen fortfarande rätt att väcka talan mot en institution eller ett gemenskapsorgan. Klagandena är således inte tvingade att först kontakta ombudsmannen och sedan väcka talan mot dennes slutsatser.
32. Enligt förstainstansrättens fasta rättspraxis kan ombudsmannens utredningar och beslut inte bli föremål för domstolsprövning inom ramen för en talan om ogiltigförklaring eller en passivitetstalan. Förstainstansrätten gjorde emellertid en sådan domstolskontroll möjlig under förevändning av skadeståndstalan genom att inom ramen för det omtvistade förfarandet i detalj undersöka utredningarna och besluten. Förstainstansrätten vidtog således en sådan bedömning, trots att den medgett att domstolskontrollen bör vara begränsad.
33. Ombudsmannen har i tredje hand åberopat att den aktuella skadeståndstalan, trots att den väckts mot honom, avser en skada som orsakats av kommissionen. Ombudsmannens utredning har emellertid inte genomförts för att skydda de berörda medborgarnas särskilda intressen mot att drabbas av skada till följd av att en institution gjort sig skyldig till försummelse.
34. Frank Lamberts har ansett att förstainstansrätten på goda grunder har förklarat att hans talan kunde tas upp till sakprövning. Frank Lamberts har framfört följande argument.
35. För det första har Frank Lamberts kritiserat ombudsmannens ståndpunkt enligt vilken hans talan skulle avse en skada som han lidit på grund av kommissionens agerande. Det är ombudsmannens felaktiga agerande vid utredningen av hans klagomål som avses. Detta förhållande har beaktats av förstainstansrätten.
36. För det andra anser Frank Lamberts att det skulle vara omöjligt att få sin sak prövad i domstol om möjligheten att kräva skadestånd från ombudsmannen var utesluten. Det förhållandet att en institution getts befogenheter innebär att institutionen skall hållas ansvarig när den försummar att fullgöra sin uppgift eller begår fel i tjänsten. Vid förhandlingen har klaganden även gjort gällande att ombudsmannen skall anses företräda den skadelidande. I de fall ombudsmannen brister vid utförandet av denna uppgift bör den skadelidande ha rätt att väcka talan vid domstol.
37. En domstolskontroll av lagenligheten av ombudsmannens beslut säkerställer rättsordningens legitimitet och rättssäkerhet, även om det i EG-fördraget redan föreskrivs att Europaparlamentet skall genomföra en sådan kontroll. Frank Lamberts har hänvisat till en skrivelse från Europaparlamentets ordförande av den 17 december 1999, i vilken ordföranden förklarat att Europaparlamentet inte kan ingripa i ett av ombudsmannens interna förfaranden. Europaparlamentet har dessutom inte befogenhet att fatta beslut om skadestånd till förmån för en skadelidande för den skada som orsakats honom till följd av ombudsmannens försummelse.
38. Det skall påpekas att ombudsmannen i sin replik har hävdat att denna skrivelse från Europaparlamentets ordförande utgör ett nytt bevis, vilket inte kan läggas fram inom ramen för ett överklagande.
39. Frank Lamberts har slutligen gjort gällande att frågan om upptagande till sakprövning inte kan avgöras oberoende av prövningen i sak.
40. Europaparlamentet har å sin sida inledningsvis granskat ombudsmannens roll vid utredningar av klagomål. När ett klagomål inges på grund av ett administrativt missförhållande, skall ombudsmannen vända sig till den berörda institutionen. Den enskilde klagande kan endast indirekt dra fördelar av ombudsmannens agerande genom de återverkningar som ombudsmannens ingripande eventuellt har på förfarandena vid institutionen.
41. Europaparlamentet har anslutit sig till ombudsmannens ståndpunkt enligt vilken förstainstansrätten inte i vederbörlig ordning gjort någon åtskillnad mellan å ena sidan en skadeståndstalan och, å andra sidan, en talan om ogiltigförklaring och en passivitetstalan. Vid prövningen av om talan kunde tas upp till sakprövning gjorde förstainstansrätten en mycket långtgående tolkning av den aktuella gemenskapsregleringens ordalydelse och ändamål. Europaparlamentet har särskilt hänvisat till punkterna 57 och 59 i den överklagade domen.
42. En sådan tolkning skulle kunna skada den ställning som givits ombudsmannen enligt EG-fördraget, liksom den institutionella jämvikten. Följande aspekter bör härvid beaktas:
– Ombudsmannen skall vara fullständigt oavhängig i sin ämbetsutövning. I fördraget görs åtskillnad mellan domstolsprövning och prövning av ett organ som inte är en domstol. Den talan som i förevarande mål prövats av förstainstansrätten har redan kontrollerats inom ramen för ett annat förfarande.
– Förstainstansrättens kontroll av lagenligheten i förevarande mål har inneburit att Europaparlamentets befogenhet att utöva kontroll har urholkats. Europaparlamentet skall bedöma huruvida ombudsmannens agerande i dess helhet är förenligt med kraven enligt fördraget. Denna befogenhet innebär ytterst att det endast är Europaparlamentet som har möjlighet att begära att ombudsmannen skall avsättas av domstolen. I fördraget föreskrivs inte några bestämmelser som avser både politisk och rättslig kontroll av ombudsmannens ämbetsutövning.
43. Europaparlamentet har medgett att en medborgare kan väcka talan om skadestånd mot ombudsmannen. En sådan talan bör dock vara kopplad till de skyldigheter som åvilar ombudsmannen enligt gemenskapsrätten. Det bör vara ombudsmannens agerande som orsakat skadan.
44. Enligt Europaparlamentet är de skäl som förstainstansrätten lade till grund för sitt avgörande otillräckliga vad gäller principerna som reglerar en skadeståndstalan. Förstainstansrätten erinrade om att en skadeståndstalan utgör en självständig form av talan, men prövade likväl, utan att dra de slutsatser som föranleds av en sådan talan, lagenligheten av ombudsmannens beslut. Förstainstansrätten beaktade sålunda inte det förhållandet att ombudsmannens agerande inte har någon tvingande verkan för institutionen vad gäller den skada som sökanden vållats. Ombudsmannens agerande kan inte medföra att hans utomobligatoriska skadeståndsansvar ifrågasätts. Kommissionens agerande är det enda som skulle kunna leda till skadeståndsskyldighet. En skadeståndstalan kan inte grunda sig på att en rättsakt som antagits av en institution är rättsstridig när denna rättsakt saknar rättsliga verkningar.
B – Prövning i sak
45. Frank Lamberts talan grundar sig på förstainstansrättens åsidosättande av gemenskapsrätten. Frank Lamberts har i första hand åberopat att förstainstansrätten har åsidosatt principen om motiveringsskyldighet av domar, vilken föreskrivs i stadgan för domstolen. Frank Lamberts har i andra hand gjort gällande att förstainstansrätten har åsidosatt gemenskapsbestämmelserna om ombudsmannens uppgifter och befogenheter, liksom allmänna gemenskapsrättsliga principer såsom rätten till likabehandling av tjänstemän och skyldigheten att endast fatta beslut på grundval av godtagbara skäl.
46. Klaganden har kritiserat ombudsmannen för att inte ha fullgjort de uppgifter som getts honom i den mån
– ombudsmannen inte i rätt tid lämnat honom rådet att väcka talan vid gemenskapsdomstolen,
– ombudsmannen inte försökt uppnå en uppgörelse i godo.
47. Frank Lamberts har vidare särskilt kritiserat ombudsmannen för att i sitt överklagande ha medgett att kommissionens agerande medfört skada, en omständighet som borde ha föranlett ombudsmannen att fästa än mer uppmärksamhet på hans klagomål.
48. Frank Lamberts har särskilt gjort gällande att förstainstansrätten begått allvarliga fel vid sin prövning. Förstainstansrätten kunde sålunda inte på goda grunder fastslå att kommissionen nekade honom möjlighet att infinna sig till det muntliga provet ytterligare en gång, eftersom han aldrig begärt att få inställa sig till provet ännu en gång. Förstainstansrätten har även felaktigt gjort gällande att det var först i förfarandet vid förstainstansrätten som klaganden åberopade alternativa lösningar. Den slutsats som förstainstansrätten redovisat i punkt 84 i sin dom, det vill säga att varken ombudsmannen eller kommissionen kunde ta ställning till sådana alternativa lösningar, är således behäftad med ett rättsligt fel.
49. Ombudsmannen har i sin replik framfört en processuell invändning mot de grunder som Frank Lamberts åberopat. Ett överklagande bör vara begränsat till att avse rättsliga frågor. Frank Lamberts har emellertid endast bestridit förstainstansrättens konstateranden vad gäller faktiska omständigheter. I ett överklagande skall det enligt ombudsmannens mening anges exakt vilka omständigheter i den överklagade domen som ifrågasätts samt de rättsliga argument som åberopas till stöd härför. I förevarande mål har klaganden nöjt sig med att upprepa de grunder och argument som redan lagts fram i förfarandet vid förstainstansrätten, inklusive de grunder som förstainstansrätten uttryckligen ogillat, vilka grundade sig på sådana omständigheter som förstainstansrätten haft att bedöma.
50. Europaparlamentet har anslutit sig till ombudsmannens argument.
VII – Europeiska ombudsmannens ställning och befogenheter
A – Inledning
51. På detta stadium finns det skäl att klargöra Europeiska ombudsmannens ställning och befogenheter. Följande aspekter bör härvid beaktas:
– Kan ombudsmannainstitutet jämföras med en domstol eller utgör det snarare ett organ som getts vissa administrativa befogenheter?
– Vad gäller ombudsmannens utredning av klagomål, avser detta förfarande i första hand att tillgodose klagandens särskilda intressen – vilket i förlängningen skulle innebära att ombudsmannen gavs en domstolsfunktion – eller allmänintresset, vilket innebär en bättre kontroll av gemenskapsinstitutionerna?
– Vad gäller domstolsprövningen av ombudsmannens egna beslut, förutsätter gemenskapsrätten att ombudsmannen har ett övergripande ansvar i förhållande till Europaparlamentet. I vilken utsträckning kan emellertid detta övergripande ansvar ha en inverkan på frågan huruvida de beslut som ombudsmannen fattar i enskilda ärenden kan komma att underställas domstolsprövning?
52. Det förefaller mig vara nödvändigt att domstolen fastställer vilken ställning och befogenhet som ombudsmannen har innan den avgör i vilken mån han enligt gemenskapsrätten kan ställas till ansvar för fel som han begått i sin ämbetsutövning.
B – Ombudsmannens funktion
53. Ombudsmannainstitutet har en lång tradition, vilken inleddes genom utnämnandet av en ombudsman i Sverige år 1809. Därefter har detta institut, eller i vart fall ett mycket likartat institut, inrättats i samtliga medlemsstater i Europeiska unionen. Det är i huvudsak fråga om ett organ med uppgift att utreda klagomål från medborgare mot statliga myndigheter, vilket lämnar rapporter och rekommendationer till myndigheterna. Ombudsmannens oberoende i förhållande till myndigheterna säkerställs genom att han inte har någon verkställande befogenhet, vilket var fallet i Sverige redan på 1800-talet, utan vilar på parlamentarisk grund.
54. Från och med tidpunkten för fördraget som antogs i Maastricht, skapades det genom artiklarna 21 EG och 195 EG ytterligare ett organ i den Europeiska gemenskapen, nämligen ombudsmannainstitutet.
55. Inrättandet av ombudsmannainstitutet har bidragit till att begreppet medborgarskap i unionen enligt fördraget kommit att konkretiseras. En medborgare som drabbats av beslut på grund av ett administrativt missförhållande vid en institution eller ett gemenskapsorgan har rätt att inkomma med klagomål till ombudsmannen. Ombudsmannen skall härvid agera för att tillvarata rättigheterna för medborgarna i unionen. Det framgår uttryckligen av institutets historik att detta institut var tänkt att utgöra ett av medlen för den europeiske medborgaren att tillvarata sina särskilda rättigheter.(5)
56. Även om möjligheten att inkomma med klagomål till ombudsmannen syftar till att säkerställa skyddet av medborgarnas rättigheter, är det inte fråga om samma skydd som garanteras genom ett förfarande vid domstol.
57. Jag vill på denna punkt hänvisa till domstolens rättspraxis beträffande begreppet domstol i den mening som avses i artikel 234 EG. Det är ostridigt att EG-domstolen beaktar ett antal omständigheter, nämligen om organet är upprättat enligt lag, om det är av stadigvarande karaktär, om dess jurisdiktion är av tvingande art, om förfarandet är kontradiktoriskt, om organet tillämpar rättsregler samt om det har en oberoende ställning. Detta organ skall ha behörighet att fälla avgöranden inom ramen för ett förfarande som är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär. I detta syfte skall organet ha behörighet att med tillämpning av rättsregler meddela avgöranden av bindande karaktär.(6)
58. Den funktion som ombudsmannen har uppfyller de flesta av kraven som domstolen fastslagit. Institutet har sin rättsliga grund i artikel 195 EG, är av stadigvarande karaktär och dess oberoende ställning säkerställs genom artikel 195.3 EG.
59. Förfarandet inför ombudsmannen har däremot få likheter med ovannämnda förfaranden som avser att leda till avgöranden av rättskipningskaraktär. Ombudsmannen har en stor frihet vad gäller tillvägagångssättet när han genomför sina utredningar. Det föreskrivs att klaganden och den berörda institutionen bör deltaga under utredningen av klagomålet, men detta är inte tillräckligt för att förfarandet skall anses vara kontradiktoriskt. Som stöd för denna ståndpunkt vill jag hänvisa till artikel 6 i verkställighetsföreskrifterna, i vilka det inte föreskrivs att ombudsmannen skall agera i egenskap av förmedlare mellan parterna, utan endast att han skall samarbeta med den berörda institutionen. Det avgörande argumentet är emellertid att ombudsmannen i förhållande till parterna inte har behörighet att fatta tvingande beslut. Ombudsmannens roll är inte att avgöra tvister. Såsom ombudsmannen själv påpekat i sin rapport från år 1995, är målsättningen med förfarandet således inte att avgöra tvister utan att förhindra tvister.
60. Mot bakgrund av att ombudsmannen inte har behörighet att fatta tvingande beslut, är det logiskt att det i EG-fördraget inte föreskrivs någon möjlighet att väcka talan vid gemenskapsdomstolarna mot dennes slutsatser till följd av ett klagomål.
61. Ur denna synvinkel kan ombudsmannainstitutet inte anses utgöra en domstol. Det skall tilläggas att en av de uppgifter som givits ombudsmannen består i att han vid klagomål utfärdar en kritisk anmärkning, vilken inte syftar till att tillgodose klagandens krav utan att gynna allmänintresset.
62. Det skall även påpekas att ombudsmannen har behörighet att genomföra utredningar på eget initiativ. Även denna omständighet leder till att man kan dra slutsatsen att ombudsmannen snarare är ett administrativt organ än en instans som är jämförbar med en domstol. Det är riktigt att detta slags behörighet kompletterar den som består i att utreda klagomål och inte i egentlig mening utgör ytterligare ett behörighetsområde. Detta framgår av ombudsmannainstitut ets historik(7), av själva begreppet ombudsman – enligt vilket utredningen av klagomål är ombudsmannens huvudsakliga uppgift(8) – liksom av förvaltningen inom institutionen. Av den senaste tillgängliga årsrapporten (från år 2001) framgår att ombudsmannen har vidtagit 204 utredningar till följd av klagomål och inlett fyra utredningar på eget initiativ. Det skall emellertid påpekas att de utredningar som inletts på ombudsmannens eget initiativ i ett flertal fall har föranletts av tidigare klagomål, vilket ger en antydan om att det är fråga om ett mer allmänt problem.
63. Sammanfattningsvis ger ombudsmannainstitutet således inte något rättsligt skydd i egentlig mening. Det bör anses utgöra ett administrativt organ vars huvudsakliga uppgift är att, på grundval av klagomål och till skydd för allmänintresset, utreda fall av administrativa missförhållanden inom gemenskapsinstitutionerna samt att tillse att dessa missförhållanden undanröjs. Med hänsyn till dessa uppgifter är det betecknande att ombudsmannen utses av Europaparlamentet och att han varje år är skyldig att till Europaparlamentet lägga fram en rapport angående genomförda utredningar.
C – Förfarandet som inleds på grundval av klagomål
64. Såsom redan konstaterats ger inte ombudsmannainstitutet gemenskapsmedborgarna ett skydd som kan jämföras med en domstolsprövning. Ombudsmannen har framför allt behörighet att genomföra utredningar och han kan försöka finna olika lösningar. Ombudsmannen kan emellertid avsluta sin utredning genom ett motiverat beslut som endast innehåller en kritisk anmärkning eller rekommendationer.
65. Förfarandet som inleds på grundval av klagomål som framförs till ombudsmannen kan således inte ersätta det skydd som ges genom en rätt att väcka talan vid domstol. Det skall i detta avseende erinras om att ombudsmannen enligt artikel 195 EG inte har behörighet att utreda förhållanden som är eller har varit föremål för ett domstolsförfarande. Förfarandet hos ombudsmannen syftar framför allt till att ge medborgaren en möjlighet att uppnå en tillfredsställande lösning i de fall då han inte förfogar över några andra rättsmedel eller när utfallet av en talan vid domstol inte kan bli användbart för honom. Förfarandet hos ombudsmannen kompletterar således bestämmelserna om det egentliga skyddet för medborgarnas rättigheter.
66. Oberoende av dessa konstateranden, ger gemenskapsrätten faktiskt klaganden vissa processuella rättigheter. För det första har varje unionsmedborgare enligt artikel 21 EG rätt att framställa klagomål och att få svar på samma språk som klagomålet. Villkoren för klagandens processuella rättigheter anges i verkställighetsföreskrifterna. När en utredning inletts har klaganden, vilket var fallet i förevarande mål, rätt att få kännedom om det yttrande som den berörda institutionen ger in till ombudsmannen samt att få inkomma med synpunkter på detta yttrande. Därefter fattar ombudsmannen ett beslut som meddelas klaganden. Detta är den enda rättighet som klaganden har på detta stadium.
67. Vad gäller innehållet i ett beslut i de fall då ombudsmannen har konstaterat att det föreligger administrativa missförhållanden vill jag påpeka följande. Det handlar i första hand (se artikel 6 i verkställighetsföreskrifterna) om att försöka nå en uppgörelse i godo mellan klaganden och den ifrågavarande institutionen. Denna uppgift ingår i den ovannämnda arbetsuppgiften som åvilar ombudsmannen, nämligen att förhindra att ärendet går vidare till domstol. Förfarandet har således framför allt karaktären av medling. Det är endast i de fall då en uppgörelse i godo förefaller vara omöjlig som ombudsmannen vidtar andra åtgärder, det vill säga utfärdar en kritisk anmärkning eller lämnar rekommendationer. Den berörda institutionen har rätt att avge ett yttrande rörande rekommendationerna. Därefter kan ombudsmannen lämna en rapport innehållande dessa rekommendationer till Europaparlamentet. Den berörda institutionen är inte skyldig att följa den kritiska anmärkningen eller rekommendationerna.
68. En annan omständighet som är relevant i förevarande fall är det förhållandet att Frank Lamberts har kritiserat ombudsmannen för att inte innan tidsfristens utgång ha gett honom rådet att väcka talan vid förstainstansrätten. Enligt artikel 2.5 i beslut 94/262 kan ombudsmannen råda den person som gett in ett klagomål att vända sig till en annan myndighet. Gemenskapsrätten ger emellertid inte uttryckligen en klagande rätt att få ärendet hänskjutet till en annan myndighet.
69. På detta stadium av min undersökning uppkommer frågan – vilken angår prövningen av Frank Lamberts talan i sak – huruvida ombudsmannen under de rådande omständigheterna är skyldig att använda sig av sin behörighet att försöka uppnå en uppgörelse i godo och att hänskjuta klagomålet till den berörda institutionen. Skall ombudsmannen anses begå ett fel i förhållande till klaganden när han inte använder sig av sina befogenheter?
D – Kontrollen av ombudsmannen
70. Principen om ombudsmannens oberoende garanteras genom artikel 195.3 EG. Innebörden av detta oberoende framgår av artikel 195.3 EG andra meningen. I denna bestämmelse föreskrivs att ombudsmannen vid fullgörandet av sina uppgifter vare sig får begära eller ta emot instruktioner från något organ. Det skulle strida mot det sålunda garanterade oberoendet att ombudsmannen skulle vara föremål för kontroll vid utövandet av sina uppgifter.
71. Enligt min mening är ombudsmannens och Europaparlamentets ståndpunkt, enligt vilken det ankommer på Europaparlamentet att kontrollera att ombudsmannen genomför sitt arbete på ett bra sätt, felaktig. I artikel 195 EG föreskrivs inte någon sådan kontroll. Europaparlamentet kan i mycket speciella fall begära att domstolen avsätter ombudsmannen. Inom ramen för ett sådant förfarande, förekommer det emellertid inte någon kontroll av att ombudsmannen fullgör sitt arbete vid utredningen av enskilda klagomål. Jag utgår från att ett avsked endast kan berättigas i fall då ombudsmannens verksamhet i sin helhet bedöms vara bristfällig.
72. Europaparlamentet kan dessutom fatta beslut om att inte förnya ombudsmannens mandat samt utnämna en ny ombudsman när mandatet för den tidigare ombudsmannen löpt ut. Ombudsmannens skyldighet att förelägga Europaparlamentet en rapport om sina undersökningar innebär inte heller någon kontroll av ombudsmannens verksamhet. Denna skyldighet är av helt annat slag. Rapporterna syftar till att ge Europaparlamentet en möjlighet att bilda sig en politisk uppfattning om ledningen och emellanåt om missförhållanden i institutionernas verksamhet. Det finns ytterligare ett skäl som gör att det är föga sannolikt att Europaparlamentet har några kontrollbefogenheter över ombudsmannens verksamhet, närmare bestämt det förhållandet att ombudsmannen även är behörig att utreda administrativa missförhållanden i Europaparlamentet.
73. Dessa omständigheter – framför allt det förhållandet att Europaparlamentet inte har några kontrollbefogenheter – leder mig slutligen till att dra slutsatsen att Europaparlamentets argument att domstolens möjlighet att utöva dubbel kontroll inte är övertygande.
74. Domstolen har inte själv någon behörighet att kontrollera att ombudsmannen fullgör sitt arbete på ett bra sätt, utom i fall då det är fråga om ett sådant avskedsförfarande som nämnts ovan.
75. Sammanfattningsvis är ombudsmannen således oberoende i sin ämbetsutövning och står inte under kontroll av något annat organ. Detta innebär inte att de rättsliga konsekvenserna av ett ingripande från ombudsmannens sida inte kan bli föremål för en talan vid gemenskapsdomstolarna. En sådan talan kan emellertid inte avse ombudsmannens utövande av sina uppgifter, men väl säkerställa att den klagande som missgynnats av det omtvistade beslutet får ett rättsligt skydd av sina intressen.
76. I EG-fördraget finns inte några bestämmelser om att det går att väcka talan mot ombudsmannens beslut. Ombudsmannen finns nämligen inte uppräknad i artikel 230 EG och omnämns varken i någon annan bestämmelse i EG-fördraget eller i sekundärrätten om domstolens behörighet.(9)
77. Frågan är därför huruvida ombudsmannainstitutet uppfyller den princip som fastslagits av domstolen, enligt vilken enskilda skall ha tillgång till ett verksamt rättsligt skydd för sina rättigheter enligt gemenskapsrätten. Domstolen har nämligen fastställt att en sådan rättighet ingår bland gemenskapens allmänna rättsprinciper, som har sitt ursprung i medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner och som har stadfästs i artiklarna 6 och 13 i Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.(10)
78. Såsom redan konstaterats (se ovan punkt 65) ger gemenskapsrätten gemenskapsmedborgaren vissa rättigheter inom ramen för ett förfarande hos ombudsmannen. Jag utesluter inte att rätten till ett verksamt rättsligt skydd innebär att de medborgare som påverkas av ett av ombudsmannens beslut bör förfoga över en rätt att överklaga beslutet. Denna fråga är emellertid inte aktuell i förevarande mål. Frank Lamberts har nämligen inte överklagat denna ordning, utan har väckt talan om skadestånd.
79. Avsaknaden av en i gemenskapsrätten uttryckligen föreskriven rätt att överklaga ombudsmannens beslut leder inte till att man kan dra slutsatsen att ombudsmannens beslut inte kan orsaka sådan skada för vilken ersättning kan utgå enligt gemenskapsrätten. Det är tvärtom just avsaknaden av en möjlighet att väcka talan inom ramen för ett förvaltningsrättsligt förfarande som motiverar att det finns ett dugligt alternativ för den medborgare som missgynnats genom ett beslut.
80. Frågan som uppkommer i förevarande mål är således huruvida skadestånd, inom ramen för förstainstansrättens prövning av om talan kan tas upp till sakprövning, kan beviljas enligt det förfarande för skadeståndstalan som föreskrivs i artiklarna 235 EG och 288 EG.
E – ─ Ombudsmannens ansvar
81. Generaladvokat Léger har i sitt förslag till avgörande i målet Köbler(11) undersökt medlemsstaternas ansvar i fall då enskilda orsakats skada.
82. Vissa punkter i detta förslag, till vilka jag vill ansluta mig, visar sig vara betydelsefulla för bedömningen av förevarande tvist. Det rör sig om följande punkter:
a) Ersättningsskyldigheten såsom en grundläggande princip enligt gemenskapsrätten(12) .
b) Bevarande av staten(13) .
c) Betydelsen av ett organs oberoende vad gäller dess ersättningsskyldighet.
83. Såsom generaladvokat Léger genom hänvisning till domen i målet Brasserie du Pêcheur och Factortame(14) påpekade, är ersättningsskyldigheten som nämns under punkten a) en grundläggande rättsprincip i gemenskapsrätten, vilken utgör en nödvändig konsekvens av den allmänna principen om rätten till ett verksamt rättsligt skydd och rätten till domstolsprövning.
84. Beträffande punkten b), vilken rör statens ersättningsskyldighet, skall denna skyldighet enligt den internationella rättsordningen bedömas i sin helhet. Det har liten betydelse om den lagstiftande, den dömande eller den verkställande makten kunde hållas ansvarig för överträdelsen vid tidpunkten för skadans uppkomst.
85. Även vad gäller punkten c) bör staten kunna hållas ansvarig för ett oberoende verkställighetsorgans agerande. De motargument som anförts angående den dömande maktens, eller såsom i förevarande mål, ombudsmannens oberoende, kan inte godtas. För att avgöra huruvida det föreligger en tillräckligt klar och tydlig överträdelse av gemenskapsrätten måste således det oberoende organets särskilda funktion beaktas.
86. Denna bedömning av en nationell domstols ansvar är även tillämplig vad gäller gemenskapsorganen. Enligt min mening följer det av domstolens rättspraxis att det i fall av överträdelse av gemenskapsrätten saknar betydelse om skadan har orsakats av ett gemenskapsorgan eller en nationell myndighet. Det framgår nämligen av domen i målet Bergaderm och Goupil(15) att förutsättningarna för statens ansvar för skada som har vållats enskilda på grund av överträdelse av gemenskapsrätten i princip inte får skilja sig från de förutsättningar som under jämförbara förhållanden gäller för gemenskapens ansvar.
87. Mot bakgrund av dessa omständigheter bör gemenskapen kunna hållas ansvarig för ombudsmannens agerande. Vad gäller frågan huruvida ett sådant ansvar föreligger i ett enskilt fall, måste ombudsmannens särskilda funktion utredas. Ombudsmannen är helt oberoende i sin ämbetsutövning, är inte underställd någon som helst kontroll och har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning vid utredningen av de klagomål som framställs till honom.
88. Generaladvokat Léger har i sin bedömning av målet Köbler framhållit att för att det skall föreligga ersättningsskyldighet, är det av avgörande betydelse om det fel som begåtts har varit av ursäktlig eller oursäktlig karaktär.(16) För att avgöra överträdelsens karaktär skall den överträdda regelns grad av klarhet och precision samt domstolens rättspraxis på området beaktas.
89. Jag delar även denna ståndpunkt, av vilken jag drar slutsatsen att det snarare är fråga om att utreda huruvida det aktuella agerandet kan läggas den ifrågasatta institutionen till last än huruvida agerandet är av ursäktlig karaktär. Om den överträdda rättsregeln är klar och tydlig kan ombudsmannen således hållas ansvarig. I detta avseende skall inte enbart den överträdda rättsregelns ordalydelse beaktas, utan även dess ändamål. Jag skall utreda detta argument mer i detalj nedan från och med punkt 129.
VIII – Domstolens behörighet att pröva överklaganden
90. Ett överklagande får enligt artikel 225 EG endast avse rättsfrågor. I domstolens rättegångsregler föreskrivs dessutom vissa begränsningar vad gäller de argument som får åberopas av parterna. I artikel 113.2 i domstolens rättegångsregler föreskrivs sålunda att överklagandet inte får avse annan sak än den som varit föremål för talan vid förstainstansrätten, medan det enligt artikel 113.1 i dessa regler inte är tillåtet att framställa nya yrkanden.
91. Det framgår av domstolens rättspraxis att ”det i ett överklagande klart skall anges på vilka punkter den dom som det yrkas skall upphävas ifrågasätts samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande. ... Ett överklagande som inte innehåller något argument som särskilt syftar till att visa att det har skett en felaktig rättstillämpning i den överklagade domen och som inskränker sig till att upprepa eller ordagrant återge de grunder och argument som redan har anförts vid förstainstansrätten, uppfyller inte detta krav. Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till förstainstansrätten, vilket faller utanför domstolens behörighet”.(17)
92. Ombudsmannen och Europaparlamentet har av detta avsnitt ur domstolens dom i detta mål dragit slutsatsen att Frank Lamberts överklagande, genom vilket han yrkar att förstainstansrättens dom skall upphävas, inte kan prövas av domstolen.
93. Jag kan inte ansluta mig till denna ståndpunkt. För det första vill jag påpeka att den formulering som domstolen använt sig av i sin rättspraxis är nyanserad. I sin dom i målet ARAP (18) uttalade sig domstolen på följande sätt: ”[n]är en klagande har ifrågasatt förstainstansrättens tolkning eller tillämpning av gemenskapsrätten kan ... de rättsfrågor som prövades av förstainstansrätten på nytt tas upp till diskussion i målet om överklagande. ... Om klaganden inte på detta sätt kan utforma sitt överklagande med stöd av grunder och argument som redan åberopats vid förstainstansrätten, mister överklagandeinstitutet en del av sin innebörd”. Domstolen anger vidare att ett överklagande just avser att ifrågasätta förstainstansrättens ställningstagande angående flera av de rättsfrågor som den hade att pröva.
94. I ett överklagande bör det emellertid exakt anges vilka delar av den överklagade domen som ifrågasätts samt de grunder och yrkanden som åberopas till stöd för överklagandet. Vad gäller förevarande mål har Frank Lamberts försökt bevisa att förstainstansrättens bedömning i den överklagade domen strider mot gemenskapsrätten. Frank Lamberts har huvudsakligen pekat på vissa specifika aspekter i den överklagade domen.
95. Frank Lamberts huvudsakliga invändning avser ombudsmannens ämbetsutövning.(19) Klaganden har gjort gällande att ombudsmannen genom att underlåta att hänvisa till gemenskapsdomstolarna och genom att inte anstränga sig fö r att uppnå en uppgörelse i godo, inte har fullgjort den uppgift som åvilar honom. Frank Lamberts har i första hand begärt att domstolen skall uttala sig om innehållet i de arbetsuppgifter och den behörighet som ankommer på ombudsmannen enligt gemenskapsrätten. Med denna formulering avser således frågan i förevarande mål en rättsfråga som rör tolkningen av gemenskapsrätten. Jag anser följaktligen att talan kan tas upp till sakprövning.
96. Domstolen kan vid prövningen av denna fråga dessutom besvara Frank Lamberts fråga om huruvida ombudsmannen bör fullgöra sina arbetsuppgifter med särskild omsorg när klaganden har vållats skada.
97. Det förhåller sig helt annorlunda med invändningen rörande den oriktiga bedömning som förstainstansrätten kritiserats för (se punkt 48 i förevarande förslag till avgörande). Att tillåta en sådan invändning skulle innebära en prövning av omständigheter som inträffat under det förfarande som inleddes genom att klagomålet inkom till ombudsmannen. Frank Lamberts begär härigenom i princip en omprövning av omständigheterna i målet, vilket ligger utanför ramen för ett överklagande. Jag föreslår följaktligen att domstolen skall förklara att invändningen rörande en oriktig bedömning inte kan tas upp till sakprövning.
98. Ombudsmannen och Europaparlamentet har dessutom gjort gällande att skrivelsen från Europaparlamentets ordförande av den 17 december 1999 inte kan beaktas.(20)
99. Enligt artikel 113 i domstolens rättegångsregler är det inte tillåtet att framställa nya yrkanden. Inom ramen för ett överklagande är det inte heller tillåtet att åberopa en grund som inte gjorts gällande vid förstainstansrätten. Det måste emellertid alltid prövas huruvida en del av ett yrkande kan rymmas inom ramen för en invändning (eller grund) som åberopats vid förstainstansrätten eller om det är fråga om helt nya omständigheter.(21)
100. Jag anser att man i förevarande mål inte kan påstå att det är fråga om nya omständigheter. I förfarandet vid förstainstansrätten har Frank Lamberts gjort gällande att ombudsmannen var underställd domstolsprövning. Ombudsmannen har själv bestridit denna ståndpunkt i sitt överklagande, särskilt på grund av att kontrollen över ombudsmannen är förbehållen Europaparlamentet. Klaganden har i det förevarande förfarandet vid domstolen velat åberopa denna skrivelse till stöd för sin ursprungliga talan. Skrivelsen visar att den kontroll som utövas av Europaparlamentet inte är av samma karaktär som en domstolsprövning. Domstolen bör följaktligen kunna beakta skrivelsen av den 17 december 1999 vid sin prövning.
IX – Bedömning av huruvida talan kunde tas upp till sakprövning i första instans
A – Kriterier för skadeståndstalan samt ombudsmannens ansvar
101. Ombudsmannen har vad gäller frågan om konstitutionell grund i EG-fördraget gjort gällande att den rättsliga kontrollen av ombudsmannens beslut är begränsad. Enligt ombudsmannens mening ankommer det på Europaparlamentet och inte på gemenskapsdomstolarna att kontrollera att ombudsmannens utredningar är lagenliga. Europaparlamentet har anfört likartade argument.
102. Såsom redan konstaterats (ovan punkt 73) anser jag att denna ståndpunkt är helt felaktig. Europaparlamentet kontrollerar inte om ombudsmannen i vederbörlig ordning fullföljt sina uppgifter i enskilda fall. Gemenskapsdomstolarnas kontrollbefogenhet påverkas således inte av Europaparlamentets behörighet.
103. Detta föranleder mig att undersöka de regler som föreskrivs i EG-fördraget beträffande skadeståndstalan. Artikel 288 EG innehåller den allmänna bestämmelsen om ersättning av skador som orsakats av en gemenskapsinstitution eller av dess anställda under tjänsteutövning. Domstolen är behörig att avgöra tvister på detta område (artikel 235 EG). Denna behörighet för domstolen kan inte begränsas.
104. Artiklarna 235 EG och 288 EG återspeglar de allmänna principer som ligger till grund för teorin om ansvarsgrundande handlande och medförande ersättningsskyldighet. I sociala relationer får var och en i princip själv ta konsekvenserna av de skador vederbörande lider. Om en skada däremot uppstår på grund av ett fel som begåtts av tredje man, kan tredje man anses ha handlat ansvarsgrundande och, beroende på omständigheterna, bli tvungen att ersätta den uppkomna skadan. Denna ersättningsskyldighet för orättmätigt handlande gäller såväl för offentliga myndigheter som för enskilda.
105. Det förfarande som föreskrivs i artiklarna 235 EG och 288 EG syftar till att sådana skador som orsakats (genom försummelse) av gemenskapsinstitutionerna och dess anställda skall ersättas. Såsom förstainstansrätten rätteligen påpekade i sin dom omfattar denna term ”även samtliga andra gemenskapsorgan som inrättats genom fördraget och som syftar till att genomföra gemenskapens målsättningar. Följaktligen är gemenskapen, i enlighet med de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaterna och som avses i artikel 288 andra stycket EG, ansvarig för de rättsakter som antas av dessa organ vid utövandet av den behörighet som gemenskapsrätten ger dem”.(22)
106. Jag vill även erinra om att domstolen har exklusiv behörighet att pröva talan om ersättning som riktas mot gemenskapen. De nationella domstolarna har inte någon behörighet vad gäller dessa frågor.(23)
107. Det skall tilläggas att förfarandet för prövning av talan om ersättning enligt artikel 235 EG är ännu mer betydelsefullt med hänsyn till att ombudsmannens beslut inte kan bli föremål för domstolsprövning. En talan om ersättning är det enda sättet för en gemenskapsmedborgare som missgynnats av ett av ombudsmannens beslut att erhålla ett verksamt rättsligt skydd.(24)
108. För gemenskapsmedborgaren innebär detta att om han till följd av ett beslut eller försummelse från ett gemenskapsorgans sida lider skada, bör han kunna kräva ersättning från detta organ. Gemenskapsmedborgaren bör förfoga över en rätt att väcka talan som gör att han på ett direkt och enkelt sätt har möjlighet att hålla organet ansvarigt. Detta är målsättningen med artikel 235 EG. För den skadelidande saknar det betydelse vilket organ som har orsakat skadan eller inom ramen för vilken av organets uppgifter som skadan har uppkommit.
109. Jag kan av denna anledning inte instämma med den mycket reserverade uppfattning vad gäller ombudsmannens ansvar som ombudsmannen och Europaparlamentet har hävdat i förfarandet vid domstolen. Ombudsmannainstitutet har inrättats just för att ge gemenskapsmedborgarna ett medel för att påtala administrativa missförhållanden i gemenskapsinstitutionerna. Ombudsmannainstitutet har med andra ord inrättats för att ge skydd åt gemenskapsmedborgaren då han drabbats av en gemenskapsinstitutions beslut eller underlåtenhet att handla.
110. Det skulle enligt min mening strida mot ändamålet med ombudsmannainstitutet om en medborgare som drabbats av ombudsmannens agerande inte skulle förfoga över en rätt att väcka talan. Så skulle uppenbart vara fallet om ett beslut eller underlåtenhet från ombudsmannens sida skulle orsaka skada. Enligt min uppfattning skulle det således vara förenligt med ombudsmannens uppgift att ombudsmannen förespråkar ett så långtgående ansvar som möjligt. Dessa synpunkter gäller även för Europaparlamentet, vilket valts av gemenskapsmedborgarna.
111. Sammanfattningsvis anser jag att ombudsmannen enligt artiklarna 235 EG och 288 EG kan hållas ansvarig för sina beslut. Det uppställs inte några begränsningar för detta ansvar i gemenskapsrätten.
112. Vid bedömningen av frågan huruvida ombudsmannens agerande varit försumligt, skall självfallet de enskilda uppgifter som ombudsmannen skall fullgöra beaktas.
B – Villkoren för ansvar och förvaltningsbeslutens lagenlighet
113. Ombudsmannen och Europaparlamentet har gjort gällande att förfarandet som avser skadeståndstalan felaktigt har använts i syfte att ifrågasätta lagenligheten vad gäller ombudsmannens agerande eller underlåtenhet att handla.
114. Detta påstående föranleder mig att undersöka de villkor som uppställts av domstolen vad gäller offentliga myndigheters ansvar. Det skall härvid påpekas att det inte görs någon åtskillnad mellan gemenskapsinstitutionernas och de nationella myndigheternas agerande (se punkt 84 i förevarande förslag till avgörande). Enligt domstolens fasta rättspraxis kan gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar och rätten till ersättning för skada endast komma i fråga om ett visst antal villkor är uppfyllda, det vill säga att gemenskapsinstitutionerna kritiseras för att ha agerat skadeståndsgrundande med hänsyn till att det föreligger en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel, syftet med den överträdda rättsregeln skall vara att tillerkänna medborgarna rättigheter, det kan fastställas att den påstådda skadan verkligen föreligger samt att det finns ett orsakssamband mellan det agerande som gemenskapsinstitutionerna kritiseras för och den påstådda skadan.
115. Härav framgår att en bedömning av frågan huruvida gemenskapsinstitutionerna agerat skadeståndsgrundande är oundviklig om en förvaltningsmyndighets eventuella ansvar skall kunna fastställas. Att gemenskapsinstitutionerna agerat ansvarsgrundande är nämligen en av förutsättningarna för att det skall föreligga ersättningsskyldighet. Jag skall inte närmare utreda möjligheten att hålla gemenskapen ansvarig för en lagenlig rättsakt. Gemenskapslagstiftaren har hittills inte föreskrivit något sådant ansvar. Domstolen har å sin sida emellertid inte helt uteslutit ett sådant ansvar, trots att den uppställt mycket stränga villkor härför.(25) Doktrinen på området för myndigheters ansvar för lagenliga rättsakter är inte relevant i förevarande mål och är för övrigt inte användbar med hänsyn till de restriktiva villkor som fastställts av domstolen.
116. Om gemenskapsdomstolarna inte skulle anses ha behörighet att pröva lagenligheten av en gemenskapsinstitutions agerande, skulle således syftet med det förfarande som föreskrivs i artikel 235 EG urholkas. Jag vill ﾥterigen påpeka att det dessutom är just på grund av att det inte uttryckligen föreskrivs någon rätt för den skadelidande medborgaren att överklaga som det finns skäl att inom ramen för det förfarande som föreskrivs i artikel 235 EG pröva frågan huruvida ombudsmannen agerat skadeståndsgrundande. Enligt gemenskapsrätten skall nämligen unionsmedborgarna tillerkännas ett verksamt rättsligt skydd.
117. Jag delar följaktligen inte ombudsmannens och Europaparlamentets ståndpunkt. Såsom förstainstansrätten på goda grunder uttalade i punkt 58 i den överklagade domen utgör detta förfarande en självständig form av talan. Förstainstansrätten hänvisade i detta avseende till såväl sin egen som domstolens rättspraxis, av vilken framgår att en skadeståndstalan kan avse en skada som följer av en rättsakt, oavsett om den är juridiskt bindande eller inte, eller ett agerande som kan tillskrivas en institution eller ett gemenskapsorgan. Det förfarande som föreskrivs i artikel 235 EG avser således inte endast en viss typ av skador.
118. Europaparlamentets argument, enligt vilket det endast är rättsakter som har rättsverkningar som kan ge upphov till att gemenskapens skadeståndsansvar ifrågasätts, kan inte heller godtas.
119. Det saknas dessutom skäl för gemenskapsdomstolarna att göra en restriktiv bedömning. I förevarande mål är försiktighet påkallad i ett annat avseende. Såsom förstainstansrätten på goda grunder erinrade om, har ombudsmannen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning. Gemenskapsdomstolarna kan vid sin prövning inte begränsa ombudsmannens möjlighet att använda sig av detta utrymme för skönsmässig bedömning. Gemenskapsdomstolarna kan inte träda i ett förvaltningsorgans ställe. Det är i detta läge som frågan huruvida överträdelsen är tillräckligt klar aktualiseras. Domstolen har fastställt att det avgörande kriteriet för en sådan överträdelse är att en gemenskapsinstitution uppenbart och allvarligt har missbedömt gränserna för sitt utrymme för skönsmässig bedömning. En mindre överträdelse av gemenskapsrätten kan däremot vara tillräcklig för att det skall vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse, om den ifrågavarande institutionen endast förfogade över ett i hög grad begränsat, eller till och med obefintligt, utrymme för skönsmässig bedömning.(26)
120. Om det är fråga om ett förvaltningsorgan som förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning, bör gemenskapsdomstolarna utreda huruvida detta organ överskridit detta utrymme och sålunda begått ett fel. Om utrymmet för skönsmässig bedömning har överskridits, bör det anses vara fråga om en tillräckligt klar överträdelse.
C – Skadans ursprung
121. Den tredje punkten som åberopats av ombudsmannen rör skadans ursprung. Den aktuella skadan har uppkommit till följd av kommissionens agerande och förfarandet som inletts hos ombudsmannen syftade inte till att ersättning skulle utgå för denna skada. Talan kan därför inte tas upp till sakprövning. Frank Lamberts har motsatt sig denna slutsats och hävdat att det är ombudsmannen som har begått allvarliga fel, vilka orsakat skadan.
122. Jag vill ansluta mig till ombudsmannens ståndpunkt enligt vilken han inte kan hållas ansvarig för kommissionens agerande. Det är riktigt att det i artiklarna 235 EG och 288 EG föreskrivs utomobligatoriskt skadeståndsansvar för Europeiska gemenskapen, men detta innebär inte att ett organ kan hållas ansvarigt för sådana skador som orsakats genom ett annat organ eller en annan institutions agerande. En talan om ersättning bör riktas mot det organ eller den institution som givit upphov till skadan.
123. Frank Lamberts talan i förfarandet vid förstainstansrätten rör den skada som han påstår sig ha lidit till följd av det fel i tjänsten som han kritiserat ombudsmannen för. Frank Lamberts har genom att anföra olika argument åberopat att han lidit den aktuella skadan på grund av det sätt på vilket ombudsmannen utrett hans klagomål. Frank Lamberts har inte invänt mot kommissionens ursprungliga beslut.
124. Med hänsyn till hur föremålet för talan sålunda utformats av Frank Lamberts kunde förstainstansrätten med fog ta upp talan till sakprövning. Frank Lamberts talan var nämligen riktad mot ombudsmannens egna beslut. Frågan huruvida ombudsmannens agerande faktiskt låg till grund för den påstådda skadan omfattas inte av frågan om agerandet kan tas upp till sakprövning och bör utredas vid prövningen i sak.
D – Avslutning
125. Mot bakgrund av det ovan anförda drar jag slutsatsen att förstainstansrätten på goda grunder förklarade att talan som väckts i förfarandet vid nämnda domstol kunde tas upp till sakprövning. Ombudsmannens överklagande bör följaktligen ogillas.
X – Prövning i sak
A – Inledning
126. Såsom redan konstaterats framgår det av fast rättspraxis att följande kriterier skall vara uppfyllda för att gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar och rätten till ersättning för skada skall komma i fråga:
– Det skadeståndsgrundande agerande som en gemenskapsinstitution kritiseras för skall vara följden av en tillräckligt klar överträdelse av en rättsregel.
– Den överträdda rättsregeln skall vara av sådant slag att den ger enskilda rättigheter.
– Det skall vara fråga om en faktisk skada.
– Det skall finnas ett orsakssamband mellan agerandet och den åberopade skadan.
Jag skall behandla de första två kriterierna – vilka framför allt rör det skadeståndsgrundande agerandet – samt det tredje och det fjärde kriteriet – vilka rör frågan om skada – tillsammans.
127. Jag anser att domstolen kan begränsa sin prövning till att omfatta den grund som Frank Lamberts åberopat angående ombudsmannens utövande av sina uppgifter. Jag har i punkt 97 i förevarande förslag till avgörande redan dragit slutsatsen att klagandens övriga invändningar inte kan tas upp till sakprövning.
128. Det är framför allt följande frågor som skall utredas:
– Huruvida ombudsmannens befogenhet att hänskjuta ett klagomål till en annan behörig myndighet (artikel 2.5 i beslut 94/262 och artikel 2.5 i verkställighetsföreskrifterna) kan anses vara en skyldighet?
– Huruvida ombudsmannens möjlighet att föreslå en uppgörelse i godo enligt artikel 6 i verkställighetsföreskrifterna innebär en skyldighet?
B – Ombudsmannens befogenhet att hänskjuta klagomålet till en annan behörig myndighet
129. Beträffande möjligheten att hänskjuta ett klagomål till en annan myndighet, föreskrivs i artikel 2.5 i beslut 94/262 och artikel 2.5 i verkställighetsföreskrifterna endast att ombudsmannen har behörighet att hänskjuta ett klagomål och inte att det föreligger någon skyldighet för honom att göra det. Ett sådant hänskjutande skall framför allt ses som att ombudsmannen gör klaganden en tjänst och inte som en skyldighet som åvilar honom. Om ombudsmannen inte ger rådet att vända sig till en annan myndighet håller han sig ändock inom ramen för sin skönsmässiga bedömning och begår således inte någon tillräckligt klar överträdelse av beslut 94/262 eller dess verkställighetsföreskrifter.
130. För att ombudsmannen skall anses uppfylla samtliga skyldigheter som åvilar honom enligt gemenskapsrätten, är det enligt min mening emellertid inte tillräckligt att han inte överskrider sitt utrymme för skönsmässig bedömning och att han sålunda i rent bokstavlig mening uppfyller de tillämpliga gemenskapsbestämmelserna. En överträdelse av gemenskapsrätten kan nämligen inte enbart äga rum i de fall då ett agerande strider mot ordalydelsen i en bestämmelse, utan även då en rättsprincip har åsidosatts.
131. Enligt min mening är omsorgsskyldigheten en rättsprincip som är tillämplig i förevarande mål. Möjligheten att hänskjuta ett klagomål till en annan myndighet är enligt min mening inte en möjlighet som ombudsmannen efter eget gottfinnande kan använda sig av. Omsorgsskyldigheten som ombudsmannen också har att respektera vid fullgörandet av sina uppgifter kan nämligen kräva att han utnyttjar denna möjlighet. Så kan mycket väl vara fallet när klaganden såsom i förevarande mål förfogar över en rätt att väcka talan vid gemenskapsdomstolarna inom en viss tidsfrist. Det är riktigt att en underlåtenhet att hänskjuta ett klagomål inte leder till att klaganden fråntas sin rätt till domstolsprövning, men detta förhållande utgör inte hinder för att en sådan underlåtenhet kan anses vara oförenlig med något av de ändamål för vilket ombudsmannainstitutet inrättats. Det ankommer nämligen på ombudsmannen att på bästa möjliga sätt förenkla för klaganden att komma i åtnjutande av sina rättigheter. Ombudsmannen skall i detta avseende inte göra klagandens arbete mer komplicerat. Omsorgsprincipen förutsätter således att ombudsmannen inte ser alltför lättvindigt på sin möjlighet att hänskjuta klagomål till en annan behörig myndighet.
132. Härvid uppkommer frågan huruvida denna underlåtenhet att iaktta omsorgsprincipen även skall anses utgöra en försummelse i förhållande till klaganden. Jag anser att ombudsmannen genom att underlåta att hänskjuta klagomålet inte begått något fel. Såsom förstainstansrätten på goda grunder förklarade är det klaganden själv som valt att inte väcka talan vid gemenskapsdomstolen. Det är med andra ord klaganden själv som är ansvarig för sitt val.
133. Om klaganden väljer att inte (inom gällande tidsfrist) väcka talan, kan han inte efteråt kritisera ombudsmannen härför. Förstainstansrätten uttalade i detta avseende även att anställda vid en gemenskapsinstitution i högre grad än andra personer förutsätts känna till sina rättigheter.
134. Jag vill dessutom påpeka följande. Det val som står en unionsmedborgare till buds att antingen vända sig till domstol eller till ombudsmannen, utgör per definition inte något val mellan en mer effektiv lösning (domstol) och en mindre effektiv lösning (ombudsmannen). Ett medlingsförfarande är i ett flertal tvister mellan en myndighet och en medborgare ett mycket rimligare alternativ än en domstolsprövning. Klaganden har inte någon användning av en rätt till domstolsprövning i de fall då en myndighet har följt tillämpliga bestämmelser till punkt och pricka, men inte varit uppmärksam på den enskilde skadelidandes samtliga intressen. Detta förefaller vara fallet i förevarande mål. Det står självfallet kommissionen fritt att anordna uttagningsprov för fast anställning när den vill, så länge detta sker i enlighet med gemenskapsrätten. Kommissionen är i egentlig mening inte skyldig att bevilja undantag för sjuka kandidater. Det är likväl önskvärt att kommissionen beaktar denna eventualitet med hänsyn till omsorgsprincipen. Ett klagomål som inkommit till ombudsmannen kan likväl ge upphov till att kommissionen ändrar sin praxis. Detta är just vad som inträffat i förevarande mål, även om Frank Lamberts inte själv dragit några fördelar härav.
C – ─ Uppgörelse i godo
135. Frågan om ombudsmannens möjlighet att föreslå en uppgörelse i godo regleras i artikel 6 i verkställighetsföreskrifterna. Ombudsmannen bör försöka nå en uppgörelse i godo genom att samarbeta med den institution inom vilken det konstaterats administrativa missförhållanden. För klagandens del är uppgiften att försöka nå en uppgörelse i godo det mest betydelsefulla verktyget som ombudsmannen förfogar över. Ombudsmannen bör således endast verka för att uppnå en sådan lösning. I detta avseende har ombudsmannen ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra huruvida en sådan uppgörelse är möjlig eller kan vinna framgång.
136. Detta stora utrymme för skönsmässig bedömning står i överensstämmelse med medlingsförfarandets natur. Medlingen syftar huvudsakligen till att få till stånd en uppgörelse mellan parterna. Ombudsmannens skyldighet består av en skyldighet att handla och inte av en skyldighet att uppnå ett visst resultat. Ett resultat är beroende av parternas goda vilja. Ombudsmannen bör dessutom kunna konstatera att en uppgörelse inte (eller inte längre) är till någon nytta.
137. Vad gäller omfattningen av ombudsmannens utrymme för skönsmässig bedömning fastslog förstainstansrätten(27) att ombudsmannen endast kan bli utomobligatoriskt skadeståndsansvarig om han på ett tydligt och uppenbart sätt åsidosatt de skyldigheter som åvilar honom. Denna bedömning förefaller mig vara riktig. För att det skall anses vara fråga om en klar överträdelse i förevarande fall, skall ombudsmannen på ett uppenbart sätt ha försummat att medla mellan parterna, trots att detta varit möjligt.
138. Frågan huruvida det i ett enskilt fall föreligger ett tydligt och uppenbart åsidosättande rör faktiska omständigheter, vilka domstolen inom ramen för ett överklagande saknar behörighet att pröva.
D – Generell bedömning
139. Jag anser att domstolen i förevarande fall bör fastställa att förstainstansrättens konstateranden, enligt vilka ombudsmannen inte skall anses ha begått något fel, grundas på en korrekt tolkning av gemenskapsrätten. Jag anser följaktligen att Frank Lamberts överklagande skall ogillas.
E – Skada och orsakssamband
140. Jag vill tillägga ytterligare några påpekanden beträffande den vållade skadan samt orsakssambandet mellan ombudsmannens agerande och den nämnda skadan.
141. Jag börjar med några påpekanden beträffande skadan. Frågan huruvida Frank Lamberts verkligen har lidit en sådan betydande skada som han påstår sig ha gjort rör faktiska omständigheter, vilka inte kan prövas inom ramen för ett överklagande. I den utsträckning förstainstansrätten inte prövade frågan om skada i den överklagade domen – vilket den inte var skyldig att göra – skall denna frågasåledes inte beaktas. Jag anser följaktligen även att Frank Lamberts konstaterande (28) att ombudsmannen faktiskt erkänt förekomsten av skada är utan verkan inom ramen för förevarande överklagande.
142. Jag vill tillägga följande angående frågan om orsakssamband. Den skada som åberopats av Frank Lamberts har uppstått till följd av ett beslut av kommissionen och inte till följd av ett beslut av ombudsmannen. Den skada som Frank Lamberts lidit har nämligen uppstått på grund av att han inte klarade uttagningsprovet för fast anställning och således inte kunde träda i tjänst vid kommissionen. Ombudsmannen har inte behörighet att påverka detta beslut av kommissionen. Förekomsten av ett orsakssamband mellan ombudsmannens agerande och uppkomsten av skada har med andra ord inte bevisats.
143. Jag vill dessutom påpeka att Frank Lamberts, förutom den materiella skada som han påstår sig ha lidit på grund av kommissionens agerande, har gjort gällande, vilket framgår av punkt 61 i den överklagade domen, att han har lidit ideell skada på grund av de förolämpande och destruktiva verkningarna av de fel i tjänsten som ombudsmannen begått vid utredningen av klagomålet. Enligt Frank Lamberts utformning av talan förefaller det finnas ett orsakssamband vad gäller den ideella skadan. Enligt Frank Lamberts utformning av talan är yrkandet beträffande denna skada inte av självständig karaktär, utan kompletterar yrkandet angående den materiella skada som han påstår sig ha lidit. Även om domstolen skulle bifalla yrkandet om materiell skada, bör yrkandet om ideell skada följaktligen inte bli föremål för en separat bedömning.
XI – Förslag till avgörande
144. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
– ogilla Europeiska ombudsmannens överklagande,
– ogilla Frank Lamberts talan om upphävande av förstainstansrättens dom av den 10 april 2002 i mål T-209/00, Lamberts mot Europeiska ombudsmannen, såsom denna formulerats i hans svarsskrivelse.
(1) .
(2)
–	Dom av den 10 april 2002 i mål T-209/00, Frank Lamberts mot ombudsmannen (REG 2002, s. II-2203).
(3)
–	EGT L 113, s. 15; svensk specialutgåva, område 1, volym 3, s. 133.
(4)
–	www.euro-ombudsman.eu.int
(5)
–	Se för en närmare beskrivning ombudsmannens rapport från år 1995 på ombudsmannens hemsida, www.euro-ombudsman.eu.int.
(6)
–	Se bland annat dom av den 12 november 1998 i mål C-134/97, Victoria Film (REG 1998, s. I-7023), punkterna 14 och 15, och av den 14 juni 2001 i mål C-178/99, Salzmann (REG 2001, s. I-4421), punkterna 13 och 14.
(7)
–	Se härvid kapitel I.1.1 och I.2.1 i ombudmannens rapport från år 1995 (ovan fotnot 5).
(8)
–	Se kapitel I.4 i ombudsmannens rapport från år 1995 (ovan fotnot 5).
(9)
–	Domstolen har till exempel behörighet att avgöra frågor om lagenligheten av beslut som fattats av Byrån för harmonisering inom den inre marknaden (varumärken, mönster och modeller) (artikel 63 i rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 december 1993 om gemenskapsvarumärken, EGT L 11, 1994, s. 1; svensk specialutgåva, område 17, volym 2, s. 3) eller av den europeiska datatillsynsmannen (artikel 32.3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 45/2001 av den 18 december 2000 om skydd för enskilda då gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen behandlar personuppgifter och om den fria rörligheten för sådana uppgifter, EGT L 8, 2001, s. 1).
(10)
–	Se bland annat dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677), punkt 39.
(11)
–	Förslag till avgörande föredraget den 8 april 2003 i mål C-224/01, Köbler (REG 2003, s. I-0000).
(12)
– Se förslaget till avgörande (ovan fotnot 11), punkt 35.
(13)
– Se förslaget till avgörande (ovan fotnot 11), punkt 44 och följande punkter.
(14)
–	Dom av den 5 mars 1996 i de förenade målen C-46/93 och C-48/93, Brasserie du Pêcheur och Factortame (REG 1996, s. I-1029), punkt 22, och generaladvokaten Tesauros förslag till avgörande i detta mål.
(15)
–	Dom av den 4 juli 2000 i mål C-352/98 P, Bergaderm och Goupil (REG 2000, s. I-5291), punkt 41. Se även domen i målet Brasserie du Pêcheur och Factortame (ovan fotnot 14), punkt 42.
(16)
–	Punkt 139 i förslaget till avgörande (ovan fotnot 11).
(17)
–	Domen i målet Bergaderm och Goupil (ovan fotnot 15), punkterna 34 och 35.
(18)
–	Domstolens dom av den 16 maj 2002 i mål C-321/99 P, ARAP m.fl. mot kommissionen (REG 2002, s. I-4287), punkterna 49 och 50.
(19)
–	Se punkterna 45 och 46 i förevarande förslag till avgörande.
(20)
–	Se punkt 38 i förevarande förslag till avgörande.
(21)
–	Se generaladvokaten Mischos förslag till avgörande till dom av den 16 november 2000 i mål C-279/98 P, Cascades mot kommissionen (REG 2000, s. I-9693), punkterna 38─40.
(22)
–	Se punkt 49 i förstainstansrätten dom, i vilken det hänvisas till domstolens dom av den 2 december 1992 i mål C-370/89, SGEEM och Etroy/BEI (REG 1992, s. I-6211; svensk specialutgåva, tillägg, s. 59), punkterna 12─16.
(23)
–	Se till exempel domstolens dom av den 26 november 2002 i mål C-275/00, First och Franex (REG 2002, s. I-0000), punkt 43.
(24)
–	Se även punkt 79 i förevarande förslag till avgörande.
(25)
–	Se dom av den 15 juni 2000 i mål C-237/98 P, Dorsch Consult mot rådet och kommissionen (REG 2000, s. I-4549), punkterna 18 och 19.
(26)
–	Se domen i målet Bergaderm och Goupil (ovan fotnot 15), punkterna 43 och 44.
(27)
–	Punkt 79 i den överklagade domen.
(28)
–	Se punkt 48 i förevarande förslag till avgörande.