DOMSTOLENS DOM (åttonde avdelningen)
den 10 juli 2025 (*)
” Begäran om förhandsavgörande – Varumärken – Direktiv (EU) 2015/2436 – Fri rörlighet för varor – Artiklarna 34 och 36 FEUF – Näringskännetecken – Företagsnamn – Nationell lagstiftning som ger innehavaren av ett företagsnamn ensamrätt ”
I mål C‑365/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Sverige), genom beslut av den 16 maj 2024, som inkom till domstolen den 20 maj 2024, i målet
Purefun Group AB
mot
Doggy AB,
meddelar
DOMSTOLEN (åttonde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden S. Rodin samt domarna O. Spineanu-Matei (referent) och N. Fenger,
generaladvokat: D. Spielmann,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        Purefun Group AB, genom jur. kand. O. Lagergren och advokaterna D. Tornberg och M. Zeitlin,
–        Doggy AB, genom advokaterna P. Hedberg och J. Sånglöf,
–        Sveriges regering, genom C. Meyer-Seitz, i egenskap av ombud,
–        Polens regering, av B. Majczyna och D. Lutostańska, båda i egenskap av ombud,
–        Europeiska kommissionen, genom P. Němečková och I. Söderlund, båda i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 1 och 5.4 i Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2436 av den 16 december 2015 om tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagstiftning (EUT L 336, 2015, s. 1) samt artiklarna 34 och 36 FEUF.
2        Begäran har framställts i ett mål mellan Purefun Group AB och Doggy AB angående en intrångstalan.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
EUF-fördraget
3        I artikel 34 FEUF föreskrivs följande:
”Kvantitativa importrestriktioner samt åtgärder med motsvarande verkan ska vara förbjudna mellan medlemsstaterna.”
4        Artikel 36 FEUF har följande lydelse:
”Bestämmelserna i artiklarna 34 och 35 ska inte hindra sådana förbud mot eller restriktioner för import, export eller transitering som grundas på hänsyn till allmän moral, allmän ordning eller allmän säkerhet eller intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv, att bevara växter, att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde eller att skydda industriell och kommersiell äganderätt. Sådana förbud eller restriktioner får dock inte utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller innefatta en förtäckt begränsning av handeln mellan medlemsstaterna.”
Direktiv 2015/2436
5        Skäl 41 i direktiv 2015/2436 har följande lydelse:
”Medlemsstaterna är bundna av Pariskonventionen för industriellt rättsskydd[, undertecknad i Paris den 20 mars 1883, senast reviderad i Stockholm den 14 juli 1967 och ändrad den 28 september 1979 (United Nations Treaty Series, vol. 828, nr 11851, s. 305)] (nedan kallad Pariskonventionen) och [avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter i bilaga 1C till Marrakechavtalet om upprättande av Världshandelsorganisationen (WTO), som godkändes genom rådets beslut 94/800/EG av den 22 december 1994 om ingående, på Europeiska gemenskapens vägnar – vad beträffar frågor som omfattas av dess behörighet – av de avtal som är resultatet av de multilaterala förhandlingarna i Uruguayrundan (1986–1994) (EGT L 336, 1994, s. 1; svensk specialutgåva, område 11, volym 38, s. 3) (nedan kallat Trips-avtalet)]. Det är nödvändigt att detta direktiv helt överensstämmer med bestämmelserna i den konventionen och det avtalet. De av medlemsstaternas skyldigheter som är en följd av konventionen och avtalet bör inte beröras av detta direktiv. Där så är lämpligt bör artikel 351 andra stycket [FEUF] tillämpas.”
6        I artikel 1 i direktivet, med rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”Detta direktiv är tillämpligt på varumärken avseende varor eller tjänster vilka i en medlemsstat är föremål för registrering eller ansökan om registrering som individuellt varumärke, garanti- eller kontrollmärke eller kollektivmärke, eller vilka är föremål för registrering eller ansökan om registrering hos Benelux byrå för immateriell äganderätt eller föremål för en internationell registrering med rättsverkan i en medlemsstat.”
7        Artikel 5 i nämnda direktiv har rubriken ”Relativa registreringshinder eller ogiltighetsgrunder”. I punkt 4 i den artikeln föreskrivs följande:
”En medlemsstat får besluta att ett varumärke inte ska registreras eller, om det är registrerat, ska kunna ogiltigförklaras om och i den mån som
a)      rätten till ett oregistrerat varumärke eller till ett annat i förvärvsverksamhet använt tecken har förvärvats före tidpunkten för ansökan om registrering av det yngre märket eller före tidpunkten för den prioritet som åberopats till stöd för ansökan om registrering av det yngre märket och om det oregistrerade varumärket eller tecknet ger innehavaren rätt att förbjuda användningen av det yngre varumärket,
b)      användningen av ett varumärke får förbjudas med stöd av en annan äldre rättighet än de rättigheter som avses i punkt 2 och led a i den här punkten och särskilt
i)      rätten till namn,
ii)      rätten till egen bild,
iii)      en upphovsrätt,
iv)      en industriell rättighet,
c)      varumärket kan förväxlas med ett äldre varumärke som är skyddat utomlands, under förutsättning att sökanden vid tidpunkten för ansökan handlade i ond tro.”
8        Artikel 10 i samma direktiv, med rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett varumärke”, har följande lydelse:
”1.      Registreringen av ett varumärke ger innehavaren en ensamrätt.
2.      Utan [att] det påverkar innehavares rättigheter som förvärvats före ansökningsdagen eller prioritetsdagen för det registrerade varumärket, ska innehavaren av det registrerade varumärket ha rätt att förhindra tredje man, som inte har hans tillstånd, att i näringsverksamhet, för varor eller tjänster, använda ett tecken om
a)      tecknet är identiskt med varumärket och används för varor eller tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket är registrerat,
b)      tecknet är identiskt med eller liknar varumärket och används för varor eller tjänster som är identiska med eller liknar de varor eller tjänster för vilka varumärket är registrerat, om detta kan leda till förväxling hos allmänheten, inbegripet risken för association mellan tecknet och varumärket,
c)      tecknet är identiskt med eller liknar varumärket oavsett om det används för varor och tjänster som är identiska med eller liknar eller inte liknar dem för vilka varumärket är registrerat, om detta är känt i den medlemsstaten och om användningen av tecknet utan skälig anledning drar otillbörlig fördel av eller är till förfång för varumärkets särskiljningsförmåga eller renommé.
3.      Följande handlingar får särskilt förbjudas med stöd av punkt 2:
a)      Att anbringa tecknet på varor eller deras förpackning.
b)      Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla tjänster under tecknet.
c)      Att importera eller exportera varor under tecknet.
d)      Att använda tecknet som firma- eller företagsnamn eller som del av ett firma- eller företagsnamn.
e)      Att använda tecknet på affärshandlingar och i reklam.
f)      Att använda tecknet i jämförande reklam på ett sätt som strider mot [Europaparlamentets och rådets direktiv 2006/114/EG av den 12 december 2006 om vilseledande och jämförande reklam (EUT L 376, 2006, s. 21)].
…”
9        Artikel 16 i direktiv 2015/2436 har rubriken ”Bruk av varumärken”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Om innehavaren inte inom fem år efter det att registreringsförfarandet avslutats har gjort verkligt bruk av varumärket i medlemsstaten för de varor eller tjänster för vilka det registrerats, eller om sådant bruk inte skett under en sammanhängande femårsperiod, ska varumärket bli föremål för de begränsningar och sanktioner som föreskrivs i artiklarna 17, 19.1, 44.1, 44.2, 46.3 och 46.4, under förutsättning att det inte finns giltiga skäl till att varumärket inte använts.”
Svensk rätt
Varumärkeslagen
10      Varumärkeslagen (2010:1877) ändrades för att införliva direktiv 2015/2436 med den svenska rättsordningen. Enligt 1 kap. 8 § varumärkeslagen har den som innehar ett företagsnamn eller ett annat näringskännetecken ensamrätt till kännetecknet som varukännetecken.
11      I 1 kap. 10 § varumärkeslagen anges att ensamrätten till ett varukännetecken enligt 8 § i samma kapitel innebär att ingen annan än innehavaren, utan dennes tillstånd, i näringsverksamhet får använda ett tecken för varor eller tjänster, om tecknet är identiskt med eller liknar varukännetecknet och används för varor eller tjänster av samma eller liknande slag, om det finns en risk för förväxling, inbegripet risken för att användningen av tecknet leder till uppfattningen att det finns ett samband mellan den som använder tecknet och innehavaren av varukännetecknet.
12      Vidare anges i 8 kap. 3 § varumärkeslagen att domstol, på yrkande av den som innehar ett varukännetecken enligt 1 kap. 8 § varumärkeslagen, vid vite får förbjuda den som gör varumärkesintrång att fortsätta med det.
Lagen om företagsnamn
13      I 1 kap. 1 § lagen (2018:1653) om företagsnamn definieras företagsnamn som den benämning under vilken en näringsidkare driver sin verksamhet, medan näringskännetecken är den gemensamma benämningen för företagsnamn och sekundära kännetecken.
14      Enligt 1 kap. 2 § lagen om företagsnamn förvärvar en näringsidkare ensamrätt till ett företagsnamn genom registrering eller inarbetning av detta. I 1 kap. 3 § föreskrivs att den som innehar ett varumärke eller ett annat varukännetecken har en ensamrätt till kännetecknet som näringskännetecken.
15      Enligt 2 kap. 1 § lagen om företagsnamn får ett företagsnamn registreras endast om det kan särskilja innehavarens verksamhet från andras. Av samma bestämmelse framgår att den tid och omfattning som ett företagsnamn har använts ska beaktas vid bedömningen av om företagsnamnet har särskiljningsförmåga. Vidare framgår av nämnda bestämmelse att om företagsnamnet består enbart av en allmän benämning på verksamhetens art eller på en i verksamheten utbjuden vara eller tjänst eller om företagsnamnet utgörs enbart av ett allmänt använt ortsnamn eller liknande, ska företagsnamnet inte i sig anses ha särskiljningsförmåga. Om en sådan beteckning som aktiebolag, handelsbolag eller ekonomisk förening eller förkortning av en sådan beteckning ingår i företagsnamnet, ska det vid bedömningen bortses från denna beteckning.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
16      Det svenska bolaget Doggy tillverkar bland annat hundmat. Bolaget ska enligt sitt verksamhetsföremål bedriva tillverkning och handel med foderprodukter och andra produkter för djur samt idka därmed förenlig verksamhet. Bolaget är innehavare av företagsnamnet Doggy AB och ordvarumärket DOGGY, som registrerats i Sverige för djurfoder i klass 31 i Niceöverenskommelsen om internationell klassificering av varor och tjänster vid varumärkesregistrering av den 15 juni 1957, med ändringar och tillägg.
17      Purefun Group AB (nedan kallat Purefun) är ett svenskt bolag som bedriver detaljhandel med bland annat hundmat och hundgodis. Purefun säljer sina varor på sin webbplats under domännamnet doggie.se och använder kännetecknet DOGGIE i sin verksamhet.
18      Doggy väckte i november 2021 talan vid domstol mot Purefun och yrkade att Purefun skulle förbjudas att använda kännetecknet DOGGIE och förpliktas att betala skadestånd till Doggy med ett belopp på 150 000 svenska kronor (SEK) (ungefär 13 000 euro). Doggy gjorde gällande att Purefun använde detta kännetecken, liksom det varumärke och det företagsnamn som Doggy är innehavare av, utan att Doggy hade gett tillstånd till detta.
19      Domstolen i första instans biföll Doggys yrkanden med motiveringen att det förelåg en risk för förväxling mellan Doggys varumärke och företagsnamn å ena sidan och det av Purefun använda kännetecknet DOGGIE å andra sidan.
20      Purefun överklagade detta avgörande till Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (Stockholm, Sverige), som är den hänskjutande domstolen.
21      Den hänskjutande domstolen har angett att det i den svenska lagen om företagsnamn föreskrivs att en näringsidkares företagsnamn ger denne en ensamrätt till detta namn, under förutsättning att det kännetecken som nämnda namn utgör gör det möjligt att särskilja innehavarens verksamhet från andra näringsidkares verksamhet. Omfattningen av denna rättighet är jämförbar med omfattningen av den ensamrätt som innehavaren av ett varumärke har. Enligt varumärkeslagen har innehavaren av ett varumärke eller ett annat varukännetecken som används som företagsnamn även en ensamrätt till detta namn. Innehavaren av ett företagsnamn åtnjuter således enligt dessa nationella bestämmelser ett ”korsvist skydd” som gör det möjligt för denne att förbjuda tredje man att i näringsverksamhet använda ett tecken för varor eller tjänster som är identiskt med eller liknar detta företagsnamn och som används för varor eller tjänster av samma eller liknande slag, om det finns en risk för förväxling. Så är fallet bland annat när användningen av tecknet skulle kunna leda till uppfattningen att det finns ett samband mellan den som använder tecknet och innehavaren av företagsnamnet.
22      Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida det skydd som följer av bestämmelserna i varumärkeslagen och lagen om företagsnamn är förenligt med direktiv 2015/2436 och, mer allmänt, med principen om fri rörlighet för varor. Den hänskjutande domstolen anser att detta ”korsvisa skydd” ger innehavaren av ett företagsnamn ett skydd som motsvarar varumärkesskyddet, men att det inte uppställs lika stränga villkor för detta skydd som för varumärkesskydd. Den hänskjutande domstolen har redogjort för två skillnader mellan dessa villkor.
23      För det första kan innehavaren av ett varumärke förlora sin ensamrätt, om denne inte gjort verkligt bruk av varumärket för de varor eller tjänster för vilka det är registrerat, medan det inte finns någon motsvarande bestämmelse i svensk rätt vad gäller företagsnamn.
24      För det andra gäller att för att avgöra huruvida ett kännetecken används för varor eller tjänster av samma slag som dem för vilka ett varumärke är registrerat så ska hänsyn tas till det klassificeringssystem som inrättats genom Niceöverenskommelsen, medan bedömningen av förväxlingsrisken i fråga om företagsnamn ska göras med utgångspunkt i den verksamhet som omfattas av företagets verksamhetsföremål, vilket kan ges en vid definition.
25      Mot bakgrund av dessa skillnader anser den hänskjutande domstolen att det är möjligt att skyddet för företagsnamn i svensk rätt är mer omfattande än det skydd som föreskrivs i direktiv 2015/2436 för varumärken, vilket skulle kunna påverka den fria rörligheten för varor och friheten att tillhandahålla tjänster. Den hänskjutande domstolen anser nämligen att detta skydd skulle kunna skapa hinder för gränsöverskridande försäljning av varor eller tjänster.
26      Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen, beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.      Är det förenligt med bestämmelserna i [direktiv 2015/2436], särskilt [artiklarna] 1 och 5.4, i förhållande till fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och unionsrättens grundläggande princip om fri rörlighet för varor och tjänster, att i nationell rätt ha en ordning som innebär att en äldre rättighet till ett företagsnamn kan utgöra grund för att förbjuda användning av ett yngre varukännetecken inom hela det verksamhetsområde för vilket företagsnamnet är registrerat och utan att det ställs krav på att företagsnamnet måste ha använts för att särskilja varor eller tjänster?
2.      Om svaret på fråga 1 är nej, är det då förenligt med [direktiv 2015/2436] och unionsrätten i övrigt att ett företagsnamn, som i och för sig används som kännetecken för att särskilja vissa slags varor eller tjänster inom det verksamhetsområde för vilket företagsnamnet är registrerat, utgör grund för att förbjuda användning av ett yngre varukännetecken inom andra varu- eller tjänsteslag än de som företagsnamnet används som kännetecken för?”
Prövning av tolkningsfrågorna
27      I det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer det enligt fast rättspraxis på den sistnämnda att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits (dom av den 17 juli 1997, Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, punkterna 22 och 23, och dom av den 29 april 2025, Prezydent Miasta Mielca, C‑453/23, EU:C:2025:285, punkt 38 och där angiven rättspraxis).
28      I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida de villkor som uppställs i svensk rätt för skydd av ett företagsnamn är förenliga med direktiv 2015/2436 och principerna om fri rörlighet för varor och frihet att tillhandahålla tjänster, eftersom dessa villkor är mindre stränga än dem som gäller i fråga om varumärken.
29      Av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat framgår dels att Purefuns känneteckensanvändning, som innehavaren av det registrerade företagsnamnet, det vill säga företaget Doggy, vill förbjuda, bland annat avser försäljning av hundmat och hundgodis, dels att detta företags verksamhetsföremål omfattar försäljning av foderprodukter och andra produkter för djur och därmed förenlig verksamhet. Av dessa uppgifter följer att den känneteckensanvändning som innehavaren av det registrerade företagsnamnet motsätter sig inte avser andra varu- eller tjänsteslag än dem för vilka detta företagsnamn har registrerats.
30      Den hänskjutande domstolen ska följaktligen anses ha ställt sina två frågor, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida direktiv 2015/2436 samt artiklarna 34 och 36 FEUF ska tolkas så, att det är oförenligt med dessa att ha en nationell lagstiftning som innebär att den ensamrätt som är knuten till ett företagsnamn ger dess innehavare möjlighet att förbjuda tredje man att använda ett identiskt eller liknande kännetecken som näringskännetecken eller domännamn, för varor eller tjänster av samma eller liknande slag som dem som omfattas av den verksamhet för vilken företagsnamnet är registrerat, när det i denna lagstiftning inte föreskrivs att innehavaren kan förlora denna ensamrätt om denne inte använt företagsnamnet och det inte heller krävs att de varor eller tjänster som omfattas av innehavarens verksamhetsföremål preciseras för att företagsnamnet ska kunna registreras.
31      För att besvara denna fråga ska det erinras om att syftet med direktiv 2015/2436 är att tillnärma de nationella varumärkeslagstiftningarna, men inte de nationella lagstiftningarna om näringskännetecken, som är en kategori som ett företagsnamn kan tillhöra. I avsaknad av harmonisering på unionsnivå är skyddet för näringskännetecken en fråga för nationell rätt.
32      Näringskännetecken, som är en immateriell rättighet, saknar emellertid inte helt reglering i unionsrätten. Vissa bestämmelser i Pariskonventionen, som har ingåtts av samtliga medlemsstater men inte av unionen, har nämligen införlivats med Trips-avtalet, som unionen har ingått. Dessa bestämmelser har därför samma verkningar i unionens rättsordning som dem som följer av Trips-avtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 februari 2024, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, punkterna 59–62).
33      En av de bestämmelser som på detta sätt har införlivats med Trips-avtalet är artikel 8 i denna konvention. I den artikeln föreskrivs det att ”firma skall, vare sig den ingår i fabriks- eller handelsmärke eller icke, utan villkor av anmälan eller registrering åtnjuta skydd i samtliga unionsländer”.
34      Innehållet i denna bestämmelse återspeglas i direktiv 2015/2436, där det i skäl 41 understryks att det är ”nödvändigt” att direktivet ”helt överensstämmer” med nämnda konvention och Trips-avtalet. En av de rättigheter som är knutna till ett varumärke är den som följer av artikel 10.3 d i detta direktiv, enligt vilken innehavaren av ett varumärke med stöd av sin ensamrätt kan förbjuda andra ”[a]tt använda tecknet som firma- eller företagsnamn eller som del av ett firma- eller företagsnamn”. Denna bestämmelse är ett uttryck för principen om prioritet för en äldre ensamrätt, vilken utgör en av grundstenarna i varumärkesrätten och mer allmänt i all immaterialrätt (se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 juni 2022, Classic Coach Company, C‑112/21, EU:C:2022:428, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
35      Denna princip är även tillämplig på vissa konflikter mellan ett äldre näringskännetecken och ett yngre varumärke. Av artikel 5.4 a i direktiv 2015/2436 framgår att ”[e]n medlemsstat får besluta att ett varumärke inte ska registreras eller, om det är registrerat, ska kunna ogiltigförklaras om och i den mån som … rätten till ett oregistrerat varumärke eller till ett annat i förvärvsverksamhet använt tecken har förvärvats … och om det oregistrerade varumärket eller tecknet ger innehavaren rätt att förbjuda användningen av det yngre varumärket”.
36      Konflikten i det nu aktuella fallet mellan kännetecknet Doggy, som används i ett äldre företagsnamn, och kännetecknet DOGGIE, som används som näringskännetecken eller domännamn, involverar inte något varumärke. Direktiv 2015/2436 är emellertid inte relevant för att lösa en konflikt mellan två näringskännetecken, eftersom direktivet endast avser tillnärmning av nationell varumärkeslagstiftning. Bedömningen av huruvida nationella bestämmelser som reglerar sådana konflikter är förenliga med unionsrätten ska således inte bedömas utifrån detta direktiv, utan utifrån primärrätten.
37      Den hänskjutande domstolen är osäker på huruvida de svenska reglerna om skydd för företagsnamn, vilka följer av varumärkeslagen i kombination med lagen om företagsnamn, är förenliga med principerna om fri rörlighet för varor och frihet att tillhandahålla tjänster.
38      Enligt de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat är dessa regler tillämpliga på alla svenska företags företagsnamn, oavsett vilka varor eller tjänster som omfattas av deras verksamhet.
39      Av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat framgår även att det nationella målet rör rätten för innehavaren av ett företagsnamn, vars verksamhet består i att tillverka och sälja vissa djurfoder och produkter för djur, att förbjuda ett annat bolag att sälja sådana varor under ett näringskännetecken som liknar eller är identiskt med detta företagsnamn. Eftersom tvisten till övervägande del har samband med den fria rörligheten för varor och den hänskjutande domstolen inte har lämnat några uppgifter som rör friheten att tillhandahålla tjänster, saknas det anledning att göra en separat prövning av huruvida nämnda regler är förenliga med artikel 56 FEUF.
40      Den fria rörligheten för varor mellan medlemsstaterna är en grundläggande princip i EUF-fördraget som kommer till uttryck i artikel 34 FEUF, vilken förbjuder medlemsstaterna att sinsemellan införa kvantitativa importrestriktioner samt vidta åtgärder med motsvarande verkan. Enligt fast rättspraxis avser denna bestämmelse alla nationella åtgärder som direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan hindra handeln inom unionen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, punkt 5, och dom av den 29 juli 2024, BP France, C‑624/22, EU:C:2024:640, punkt 61). En nationell lagstiftning eller praxis som utgör en åtgärd med verkan motsvarande kvantitativa restriktioner kan emellertid motiveras av något av de skäl av allmänintresse som räknas upp i artikel 36 FEUF, däribland skyddet för industriell och kommersiell äganderätt.
41      I avsaknad av harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om näringskännetecken kan ett förbud för ett företag att vid saluföring av vissa varor i en medlemsstat använda samma näringskännetecken som det använder i andra medlemsstater visserligen utgöra en begränsning av den fria rörligheten för varor som strider mot artikel 34 FEUF. En sådan begränsning är emellertid motiverad av tvingande skäl av allmänintresse avseende skyddet av industriell och kommersiell äganderätt, nämligen skyddet av näringskännetecken mot förväxlingsrisk (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 maj 1999, Pfeiffer, C‑255/97, EU:C:1999:240, punkterna 26–29).
42      Det krävs dessutom att en sådan begränsning inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte.
43      Den hänskjutande domstolen har inte uttryckligen hänvisat till proportionalitetsprincipen men har angett att de regler som är i fråga i det nationella målet ger innehavare av näringskännetecken i andra medlemsstater en nackdel, genom att de ger innehavaren av ett företagsnamn avseende ett företag som har bildats i enlighet med svensk rätt en skyddsnivå som är jämförbar med den som gäller för ett varumärke, utan att en sådan innehavare behöver uppfylla villkor motsvarande dem som föreskrivs i direktiv 2015/2436 i fråga om verkligt bruk av varumärket och beskrivningen av de varor eller tjänster för vilka det är registrerat.
44      Såsom det har erinrats om i punkt 31 ovan syftar direktiv 2015/2436 inte till en tillnärmning av lagstiftningen om näringskännetecken. I avsaknad av en sådan harmonisering och med hänsyn till att varumärken och näringskännetecken har olika funktioner, kan artiklarna 34 och 36 FEUF inte tolkas så, att de föreskriver att samma krav ska gälla för skydd för näringskännetecken som dem som gäller för varumärken.
45      Det framgår av handlingarna i målet att det i varumärkeslagen inte föreskrivs att underlåtenhet att göra verkligt bruk av ett företagsnamn ger upphov till begränsningar eller sanktioner av samma slag som dem som avses i artikel 16 i direktiv 2015/2436. Det framgår dessutom av de yttranden som den svenska regeringen och Europeiska kommissionen har inkommit med att det i lagen om företagsnamn anges att den omständigheten att ett företagsnamn inte har använts under vissa förutsättningar kan medföra att den ensamrätt som den ger går förlorad. Det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida så är fallet.
46      Den hänskjutande domstolen har vidare tagit upp risken för att företagsnamn kan åtnjuta ett skydd mot risken för förväxling som är mer omfattande än det skydd som gäller för varumärken, på grund av att kraven inte är lika stränga vad gäller definitionen av ett företags verksamhetsföremål jämfört med avgränsningen av de varu- eller tjänsteklasser för vilka ett varumärke är registrerat i enlighet med direktiv 2015/2436. För det första ska det i detta sammanhang understrykas att ett företags verksamhetsföremål inte syftar till att med precision eller uttömmande beskriva alla varor eller tjänster som kan omfattas av detta företags verksamhet. För ett varumärke är det däremot nödvändigt att detta preciseras, för att det ska kunna bedömas huruvida det föreligger eventuella absoluta eller relativa ogiltighetsgrunder och för att den ensamrätt som är knuten till varumärket, vilken ger dess innehavare rätt att monopolisera det kännetecken som registrerats som varumärke för vissa varor eller tjänster, ska kunna utövas.
47      För det andra framgår det av de förklaringar som den hänskjutande domstolen har lämnat att även om den ensamrätt som tillkommer innehavaren av ett registrerat företagsnamn enligt svensk rätt gäller inom de verksamhetsområden som omfattas av dess verksamhetsföremål, så krävs för sådan ensamrätt att innehavaren beskriver och avgränsar verksamhetens art med tillräcklig precision för att tredje man ska kunna informeras härom på ett effektivt sätt.
48      Under dessa omständigheter framstår det, med förbehåll för den prövning som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, inte som om de regler som är i fråga i det nationella målet, enligt vilka innehavaren av ett företagsnamn ges en ensamrätt, går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå målet av allmänintresse avseende skyddet av industriell och kommersiell äganderätt.
49      Av vad som anförts följer att de frågor som ställts ska besvaras enligt följande. Direktiv 2015/2436 samt artiklarna 34 och 36 FEUF ska tolkas så, att det är förenligt med dessa att ha en nationell lagstiftning som innebär dels att den ensamrätt som är knuten till ett företagsnamn ger dess innehavare möjlighet att förbjuda tredje man att använda ett identiskt eller liknande kännetecken som näringskännetecken eller domännamn, för varor eller tjänster av samma eller liknande slag som dem som omfattas av den verksamhet för vilken företagsnamnet är registrerat, dels att underlåtenhet att använda detta företagsnamn under vissa förutsättningar kan medföra att denna ensamrätt går förlorad, samt att innehavaren är skyldig att beskriva och avgränsa arten av den verksamhet som omfattas av innehavarens verksamhetsföremål med tillräcklig precision för att tredje man ska kunna informeras härom på ett effektivt sätt.
Rättegångskostnader
50      Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:
Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2015/2436 av den 16 december 2015 för tillnärmning av medlemsstaternas varumärkeslagstiftning samt artiklarna 34 och 36 FEUF
ska tolkas så,
att det är förenligt med dessa att ha en nationell lagstiftning som innebär dels att den ensamrätt som är knuten till ett företagsnamn ger dess innehavare möjlighet att förbjuda tredje man att använda ett identiskt eller liknande kännetecken som näringskännetecken eller domännamn, för varor eller tjänster av samma eller liknande slag som dem som omfattas av den verksamhet för vilken företagsnamnet är registrerat, dels att underlåtenhet att använda detta företagsnamn under vissa förutsättningar kan medföra att denna ensamrätt går förlorad, samt att innehavaren är skyldig att beskriva och avgränsa arten av den verksamhet som omfattas av innehavarens verksamhetsföremål med tillräcklig precision för att tredje man ska kunna informeras härom på ett effektivt sätt.
Rodin
Spineanu-Matei
Fenger
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 10 juli 2025  .
A. Calot Escobar
S. Rodin
Justitiesekreterare
Avdelningsordförande
*      Rättegångsspråk: svenska.