A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE1995. november 30. (*)„77/249/EGK irányelv
– Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Ügyvédek – Ügyvédi iroda nyitásának
lehetősége – Az EK‑Szerződés 52. és 59. cikke”A C‑55/94. sz. ügyben_a
Bírósághoz a Consiglio Nazionale Forense (Olaszország) által az
EK‑Szerződés 177. cikke alapján benyújtott, az e bíróság előttReinhard Gebhardésa Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milanoközött
folyamatban lévő eljárásban az ügyvédi szolgáltatásnyújtás szabadsága
tényleges gyakorlásának elősegítéséről szóló,
1977. március 22‑i 77/249/EGK tanácsi irányelv
(HL L 78., 17. o.) értelmezésére vonatkozó előzetes
döntéshozatal iránti kérelem tárgyában_A BÍRÓSÁG_tagjai:
G. C. Rodríguez Iglesias elnök, C. N. Kakouris,
D. A. O. Edward (előadó) és G. Hirsch tanácselnökök,
G. F. Mancini, F. A. Schockweiler,
J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn,
C. Gulmann, J. L. Murray, P. Jann, H. Ragnemalm
és L. Sevón bírák, főtanácsnok: P. Léger_hivatalvezető: H. A. Rühl főtanácsos_figyelembe véve a következők által előterjesztett írásbeli észrevételeket:–        Reinhard
Gebhard képviseletében Reinhard Gebhard Rechtsanwalt, Massimo
Burghignoli, a Milánói Ügyvédi Kamaránál bejegyzett ügyvéd, Jim Penning,
a Luxembourgi Ügyvédi Kamaránál bejegyzett ügyvéd és Fabrizio Massoni, a
Brüsszeli Ügyvédi Kamaránál bejegyzett ügyvéd_–        a
Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano
képviseletében Bruno Nascimbene professzor, ügyvédi minőségben_–        a
görög kormány képviseletében Evi Skandalou, a Külügyminisztérium
közösségi ügyekkel foglalkozó különleges jogi osztályának munkatársa és
Stamatina Vodina jogász, a Külügyminisztérium közösségi ügyekkel
foglalkozó különleges jogi osztályának tudományos munkatársa,
meghatalmazotti minőségben_–        a
spanyol kormány képviseletében Alberto José Navarro González, a
közösségi intézményi és jog koordinációs osztály főigazgatója, és Miguel
Bravo-Ferrer Delgado, abogado del Estado a közösségi ügyek osztályán,
meghatalmazotti minőségben_–        a
francia kormány képviseletében Philippe Martinet, a Külügyminisztérium
jogi osztályának külügyi titkára és Catherine de Salins, a
Külügyminisztérium jogi osztályának igazgatóhelyettese, meghatalmazotti
minőségben_–        az
Egyesült Királyság Kormánya képviseletében Stephen Braviner, Treasury
Solicitor's Department, meghatalmazotti minőségben, és Daniel Bethlehem
barrister_–        az
Európai Közösségek Bizottsága képviseletében Marie-José Jonczy
jogtanácsos és M. Enrico Traversa, a jogi szolgálat munkatársa,
meghatalmazotti minőségben_tekintettel a tárgyalásra készített jelentésre_Reinhard
Gebhard (képviseli: Massimo Burghignoli), a Consiglio dell' Ordine
degli Avvocati e Procuratori di Milano (képviseli: Bruno Nascimbene), a
görög kormány (képviselik: Evi Skandalou és Stamatina Vodina), a spanyol
kormány (képviseli: Miguel Bravo-Ferrer Delgado), a francia kormány
(képviselik: Marc Perrin de Brichambaut, a Külügyminisztérium jogi
osztályvezetője, meghatalmazotti minőségében és Philippe Martinet), az
olasz kormány képviseli: Pier Giorgio Ferri avvocato dello Stato), az
Egyesült Királyság Kormánya (képviselik: Stephen Braviner és Daniel
Bethlehem), valamint az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik:
Marie-José Jonczy és Enrico Traversa) szóbeli észrevételeinek az
1995. május 10‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően_a főtanácsnok indítványának az 1995. június 20‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően_meghozta a következőÍtéletet1        1993. december 16‑i
végzésével, amely 1994. február 8‑án érkezett a Bírósághoz, a
Consiglio Nazionale Forense az EK‑Szerződés 177. cikke alapján
előzetes döntéshozatal céljából az ügyvédi szolgáltatásnyújtás
szabadsága tényleges gyakorlásának elősegítéséről szóló,
1977. március 22‑i 77/249/EGK tanácsi irányelv
(HL L 78., 17. o.) értelmezésére vonatkozó két kérdést
terjesztett a Bíróság elé.2        E
kérdések a Consiglio dell'Ordine degli Avvocati e Procuratori di Milano
(a milánói ügyvédek és ügyészek kamarai tanácsa, a továbbiakban: a
milánói kamara tanácsa) által indított fegyelmi eljárásban merültek fel
R. Gebharddal szemben, amely során azt rótták fel neki, hogy
megszegte az Európai Közösségek valamely tagállamának állampolgárságával
rendelkező ügyvédek szolgáltatásnyújtási szabadságáról szóló, 1982.
február 9-i, 31. törvény (GURI 1982. február 12., 42. szám)
rendelkezései alapján rá háruló kötelezettségeket, mivel Olaszországban,
az általa alapított irodában, állandó jelleggel folytatott ügyvédi
tevékenységet, és az „avvocato” címet használta.3        Az
ügy irataiból és a Bíróság által írásban feltett kérdésekre adott
válaszokból kiderül, hogy a német állampolgársággal rendelkező
R. Gebhard részére engedélyezték, hogy 1977. augusztus 3-tól
Németországban „Rechtsanwalt”-ként szakmai tevékenységet folytasson. A
stuttgarti ügyvédi kamara bejegyzett tagja, ahol egy ügyvédi iroda
(„Bürogemeinschaft”) „független munkatársa”, anélkül, hogy ebben az
államban saját ügyvédi irodát tartana fenn.4        R. Gebhard
1978 márciusa óta tartózkodik Olaszországban, ahol olasz
állampolgárságú feleségével és három gyermekével él. R. Gebhard
jövedelme után teljes egészében tartózkodási helye szerint,
Olaszországban adózik.5        R. Gebhard
1978. március 1-je óta folytatott szakmai tevékenységet Olaszországban,
kezdetben egy milánói ügyvédi iroda munkatársaként („con un rapporto di
libera collaborazione”), majd 1980. január 1-jétől 1989. elejéig
ugyanezen iroda tagjaként („associato”). Ezen ügyvédi irodában végzett
tevékenységével összefüggésben soha nem merült fel ellene kifogás.6        1989.
július 30-án R. Gebhard Milánóban saját ügyvédi irodát alapított,
amelyben olasz „avvocati” és „procuratori” kollégáival dolgozott együtt.
R. Gebhard a Bíróság írásbeli kérdésére válaszolva előadta, hogy
ez utóbbiakat időnként bízta meg olasz ügyfelek között Olaszországban
zajló bírósági eljárásokban történő eljárással.7        R. Gebhard
nyilatkozata szerint Olaszországban főleg német anyanyelvű ügyfelek nem
peres jogi képviseletével és jogi tanácsadásával foglalkozott
(bevételének 65%-át ilyen ügyek tették ki), valamint olasz anyanyelvű
ügyfeleket képviselt Németországban és Ausztriában (bevételének 30%-a
származott ilyen ügyekből). A fennmaradó 5%-ot olasz kollégáinál
ügyfeleikkel kapcsolatban felmerült német jogi problémákra vonatkozó
tanácsadás tette ki.8        Néhány
olasz szakmabeli, köztük azon olasz „avvocati”, akik 1989-ig
R. Gebhard társai voltak, panaszt nyújtottak be a Milánói Ügyvédi
Kamarához. Azt kifogásolták, hogy kollégájuk hivatalos levélpapírjának
fejlécén az „avvocato” megjelölést tünteti fel, a Pretura és a Tribunale
di Milano előtt közvetlenül „avvocato”-ként járt el, szakmai
tevékenységét pedig a „Studio legale Gebhard”-ból folytatja.9        Miután
1991. szeptember 19-én a milánói kamara tanácsa az „avvocato” cím
használatát megtiltotta, fegyelmi eljárást indított R. Gebhard
ellen, azt róva fel neki, hogy azzal, hogy állandó ügyvédi tevékenységét
Olaszországban saját irodájából folytatta, és az „avvocato” címet
használta, megszegte a 31/82. törvényből eredő kötelezettségeit.10      1991.
október 14-én R. Gebhard a milánói kamara tanácsánál kezdeményezte
az ügyvédi névjegyzékbe történő felvételét. E kérelmét a legalább
hároméves szakoktatást és szakképzést lezáró felsőfokú oklevelek
elismerésének általános rendszeréről szóló, 1988. december 21-i
89/48/EGK tanácsi irányelv (HL 1989. L 19., 16. o.) rendelkezéseire
alapozta, valamint arra, hogy Olaszországban több mint tízéves szakmai
gyakorlatot szerzett. Úgy tűnik, a kamara tanácsa erről a kérelemről
hivatalosan nem hozott határozatot.11      Az
1991. szeptember 19-én indított fegyelmi eljárást az 1992. november
30-án meghozott határozat zárta le, amelyben a milánói kamara tanácsa
arra kötelezte R. Gebhardot, hogy ügyvédi tevékenységét hat hónapos
időtartamra függessze fel („sospensione dell'esercizio dell'attività
professionale”).12      R. Gebhard
e határozat ellen fellebbezést terjesztett a Consiglio Nazionale
Forense elé, amelyben előadta, hogy fellebbezése az ügyvédi névjegyzékbe
történő felvételi kérelmének hallgatólagos elutasítása ellen is
irányul. E fellebbezésben különösen arra hivatkozott, hogy a 77/249
irányelv biztosítja számára azt a jogot, hogy Milánóban saját irodájából
gyakorolja szakmai tevékenységét.13      A
77/249 irányelv a szolgáltatásnyújtás útján gyakorolt ügyvédi
tevékenységekre vonatkozik. Az irányelv úgy rendelkezik, hogy a
szolgáltatást nyújtó ügyvédnek azt a szakmai megnevezést kell
használnia, amely abban a tagállamban használatos, amelyből érkezik, az
adott állam nyelvén vagy nyelveinek egyikén, megjelölve egyben azt a
szakmai szervezetet, amelynek felhatalmazása alapján joga van a
tevékenység gyakorlására, vagy azt a bírói szervet, amely előtt az adott
állam jogszabályai szerint joga van eljárni (3. cikk).14      Ezen
irányelv különbséget tesz egyrészről az ügyfelek jogi eljárásban való
vagy hatóságok előtti képviseletével, illetve védelmével kapcsolatos
tevékenységek, másrészről az egyéb tevékenységek között.15      A
képviselettel valamint a védelemmel összefüggő tevékenységek gyakorlása
során az ügyvédnek tiszteletben kell tartania a fogadó tagállam szakmai
szabályait, azon tagállam szabályainak sérelme nélkül, amelyből érkezik
(4. cikk, (2) bekezdés). Valamennyi egyéb tevékenység tekintetében az
ügyvédre továbbra is annak a tagállamnak a feltételeit és szakmai
szabályait kell alkalmazni, amelyből érkezik, de a fogadó tagállam
szakmai előírásainak – bármely forrásból is származzanak –, különösen az
ügyvédi tevékenység és az adott államban folytatott egyéb tevékenység
összeférhetetlenségének, az ügyvédi titoktartásnak, a többi ügyvéddel
való kapcsolattartásnak, az ellenérdekű felek ugyanazon ügyvéd által
történő képviselete tilalmának és a nyilvánosság elvének sérelme nélkül
(4. cikk (4) bekezdés).16      A
77/249 irányelv 4. cikkének (1) bekezdése szerint: „Azok a
tevékenységek, amelyek az ügyfél jogi eljárásban való vagy hatóságok
előtti képviseletével kapcsolatosak, a fogadó tagállamban annak
szabályai szerint gyakorolhatók, kivéve azokat a szabályokat, amelyek a
letelepedés helyére vagy az említett tagállamban a szakmai szervezetnél
történő bejegyzésre vonatkoznak.”17      A
77/249 irányelv Olaszországban a 31/82. sz. törvénnyel került
átültetésére, amelynek 2. cikke a következőképpen rendelkezik:„(Az
olyan tagállami állampolgárok, akik saját tagállamuk szabályai szerint
jogosultak ügyvédi tevékenység folytatására,) peres és nem peres
ügyekben folytathatnak ügyvédi szakmai tevékenységet ideiglenes
jelleggel (»con carattere di temporaneità«), a jelen címben foglalt
rendelkezéseknek megfelelően.Az előző
bekezdésben foglalt szakmai tevékenységek gyakorlása céljából a
Köztársaság területén nem létesíthető sem ügyvédi iroda, sem fő- vagy
fiókiroda.”18      Ilyen
körülmények között a Consiglio Nazionale Forense az eljárását
felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő
kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:„a)      összeegyeztethető-e
az Európai Közösségek valamely tagállamának állampolgárságával
rendelkező ügyvédek szolgáltatásnyújtási szabadságáról szóló, 1982.
február 9-i 31. törvény (az 1977. március 22-i EGK irányelv
végrehajtását biztosító törvény) 2. cikke – amely szerint »a Köztársaság
területén nem létesíthető ügyvédi iroda, sem fő- vagy fiókiroda« – a
fent említett irányelv rendelkezéseivel, tekintettel arra, hogy az
irányelv nem tér ki arra, hogy az ügyvédi iroda alapítását úgy kell-e
értelmezni, mint az érintett ügyvéd részéről azon szándék
megnyilvánulását, hogy tevékenységét nem ideiglenesen vagy
alkalomszerűen, hanem állandó jelleggel kívánja folytatni;b)      melyek
azok a kritériumok, amelyeket – a fent említett irányelv
rendelkezéseinek keretén belül működő ügyvéd által nyújtott
szolgáltatások időtartama vagy gyakorisága alapján – a tevékenység
folytatása ideiglenes vagy nem ideiglenes jellegének elbírálásánál
figyelembe kell venni.”19      Az
előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megfogalmazása kapcsán
emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a
Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra vonatkozóan, hogy egy nemzeti
intézkedés közösségi joggal való összeegyeztethetőségéről határozzon.
Hatáskörrel bír ugyanakkor arra vonatkozóan, hogy a nemzeti bíróságnak a
közösségi jog értelmezésével kapcsolatos valamennyi olyan tényezőt
megadja, amely alapján a nemzeti bíróság az összeegyeztethetőség
kérdését el tudja bírálni az előtte folyamatban lévő eljárásban hozott
ítéletében (lásd a 63/94. sz. Belgapom C-ügyben 1995. augusztus 11-én
hozott ítélet [az EBHT-ben még nem tették közzé] 7. pontját).20      Mindenekelőtt
meg kell jegyezni, hogy annak a közösségi tagállami állampolgárnak a
helyzetére, aki azért utazik egy másik tagállamba, hogy ott gazdasági
tevékenységet végezzen, a Szerződésnek vagy a munkavállalók szabad
mozgására, vagy a letelepedési jogra, vagy a szolgáltatásokra vonatkozó
fejezete vonatkozik, amelyek egymást kizárják.21      Mivel
a jelen esetben a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó fejezet nem
releváns, azt rögtön ki lehet zárni az előzetes döntéshozatalra
előterjesztett kérdések vizsgálata szempontjából, amelyek lényegében a
„letelepedés” és a „szolgáltatásnyújtás” fogalmakat érintik.22      Ezután
meg kell állapítani, hogy a szolgáltatásnyújtásra vonatkozó fejezet
rendelkezései annyiban másodlagosak a letelepedésre vonatkozó fejezet
rendelkezéseihez képest, amennyiben egyrészt az 59. cikk első
bekezdésének megfogalmazása azt feltételezi, hogy a szolgáltatás
nyújtója és a szolgáltatás igénybevevője két különböző tagállamban
„letelepedett”, másrészt pedig a 60. cikk első bekezdése úgy
rendelkezik, hogy a szolgáltatásnyújtásra vonatkozó rendelkezések csak
akkor alkalmazhatók, ha a letelepedésre vonatkozó rendelkezések nem
alkalmazandóak. Így tehát szükséges megvizsgálni a „letelepedés”
fogalmának hatályát.23      A
Szerződés 52–58. cikkében foglalt letelepedési jog az 58. cikk alapján
ugyanúgy megilleti a jogi személyeket, mint a Közösség valamely
tagállamának állampolgárságával rendelkező természetes személyeket.
Meghatározott kivételekkel és feltételekkel magában foglalja a jogot az
összes többi tagállam területén valamennyi tevékenység önálló
vállalkozóként történő megkezdésére és folytatására, vállalkozások
alapítására és irányítására, képviseletek, fióktelepek vagy
leányvállalatok létrehozására.24      Ebből
következően a Szerződés értelmében egy személy több tagállamban is
letelepedhet, nevezetesen a társaságok esetében képviseletek,
fióktelepek vagy leányvállalatok alapításával (52. cikk), illetve, ahogy
erre a Bíróság a szellemi szabadfoglalkozásúak esetében rávilágított,
második telephely létrehozásával (lásd a 107/83. sz. Klopp-ügyben 1984.
július 12-én hozott ítélet [EBHT 1984., 2971. o.] 19. pontját).25      A
letelepedés fogalma a Szerződés értelmében tehát széles jelentéssel
bír, amely átfogja annak lehetőségét is, hogy egy közösségi állampolgár
állandó és folyamatos jelleggel részt vegyen a saját tagállamától eltérő
másik tagállam gazdasági életében, és ezáltal haszonra tegyen szert,
elősegítve így az önálló vállalkozói tevékenységek területén a
Közösségen belüli gazdasági és társadalmi összefonódást (ebben az
értelemben lásd a 2/74. sz. Reyners-ügyben 1974. június 21-én hozott
ítélet [EBHT 1974., 631. o.] 21. pontját).26      Ezzel
szemben abban az esetben, amikor a szolgáltatást nyújtó személy egy
másik tagállam területére utazik, a Szerződésnek a szolgáltatásokra
vonatkozó fejezete, és különösen a 60. cikk harmadik bekezdése úgy
rendelkezik, hogy a szolgáltatás nyújtója ideiglenes jelleggel
folytathatja tevékenységét.27      Ahogyan
erre a főtanácsnok is rámutatott, a szóban forgó tevékenységek
ideiglenes jellegét nemcsak a szolgáltatás időtartama alapján, hanem
annak gyakorisága, ismétlődő vagy folyamatos jellege alapján kell
elbírálni. A Szerződés értelmében a szolgáltatásnyújtás ideiglenes
jellege nem zárja ki a szolgáltatást nyújtó számára annak lehetőségét,
hogy a fogadó tagállamban bizonyos infrastruktúrát teremtsen (akár
iroda, dolgozószoba, vagy fogadóhelyiség formájában), amennyiben ez az
infrastruktúra a szóban forgó szolgáltatás elvégzéséhez szükséges.28      Ezt
a helyzetet azonban meg kell különböztetni R. Gebhard esetétől,
aki valamely közösségi tagállam állampolgáraként állandó és folyamatos
jelleggel folytat szakmai tevékenységet egy másik tagállamban, ahol egy
telephelyről nyújt többek között e másik tagállam állampolgárai számára
szolgáltatást. Ezen állampolgárra a letelepedés szabadságára vonatkozó,
és nem a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó rendelkezéseket kell
alkalmazni.29      A
milánói kamara tanácsának érvelése szerint az olyan személy, mint
R. Gebhard, csak akkor tekinthető a Szerződés értelmében valamely
tagállamban – a jelen esetben Olaszországban – „letelepedettnek”, ha az e
tagállamban működő szakmai kamara tagságával rendelkezik, vagy
tevékenységét legalábbis az ilyen tagsággal rendelkező személyekkel
társulva vagy velük együttműködve folytatja.30      Ez az érvelés nem fogadható el.31      A
letelepedés jogára vonatkozó rendelkezések az egyes tevékenységek
megkezdését és folytatását szabályozzák (lásd különösen a fent
hivatkozott Reyners-ítélet 46. és 47. pontját). Ugyanis egy szakmai
szervezetben fennálló tagság az egyes tevékenységek megkezdésének és
folytatásának feltétele, ebből következően nem tekinthető a letelepedés
fogalma alkotóelemének.32      Következésképpen
valamely tagállami állampolgárnak a letelepedési joga gyakorlására
vonatkozó lehetőségét, és e jog gyakorlásának feltételeit annak a
tevékenységnek a jellegére tekintettel kell elbírálni, amelyet a fogadó
tagállam területén folytatni kíván.33      Az
52. cikk második bekezdése értelmében a letelepedés szabadsága a
letelepedés országának joga által a saját állampolgáraira előírt
feltételek szerint gyakorolható.34      Abban
az esetben, ha a szóban forgó speciális tevékenységek gyakorlását a
fogadó államban nem szabályozzák, így e tagállam állampolgárainak
semmilyen különleges képesítéssel nem kell rendelkezniük azok
gyakorlásához, bármely más tagállam állampolgára jogosult ebben a
tagállamban letelepedni és ugyanezeket a tevékenységeket folytatni.35      Ugyanakkor
egyes önálló vállalkozói tevékenységek megkezdése és folytatása függhet
a közérdek által igazolt bizonyos törvényi, rendeleti vagy
közigazgatási rendelkezések tiszteletben tartásától, mint amilyenek a
szervezeti, a képesítési, a szakmai etikai, az ellenőrzési és a
felelősségi szabályok (lásd a 71/76. sz. Thieffry-ügyben 1977. április
28-án hozott ítélet [EBHT 1977., 765. o.] 12. pontját). Ezek a
rendelkezések többek között előírhatják, hogy speciális tevékenységeket
csak oklevél, bizonyítvány vagy egyéb tanúsítvány birtokosa, valamely
szakmai szervezet tagja, vagy bizonyos fegyelmi és ellenőrzési szabályok
hatálya alá tartozó személy gyakorolhat. Előírhatják azokat a
feltételeket is, amelyek mellett az olyan szakmai címek használhatók,
mint amilyen az „avvocato”.36      Amikor
valamely speciális tevékenység megkezdését vagy folytatását a fogadó
tagállamban ilyen feltételekhez kötik, a másik tagállam állampolgárának,
aki ugyanazt a tevékenységet kívánja gyakorolni, főszabály szerint meg
kell felelnie e feltételeknek. Az 57. cikk ezért rendelkezik úgy, hogy a
Tanács a fent említett 89/48 irányelvhez hasonló irányelveket bocsát
ki, egyrészt az oklevelek, a bizonyítványok és a képesítés
megszerzéséről szóló egyéb tanúsítványok kölcsönös elismerése céljából,
másrészt a tagállamok önálló vállalkozói tevékenység megkezdésére és
folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási
rendelkezéseinek összehangolására.37      A
Bíróság ítélkezési gyakorlatából azonban az következik, hogy azoknak a
nemzeti rendelkezéseknek, amelyek a Szerződés által biztosított alapvető
szabadságok gyakorlását akadályozhatják, vagy kevésbé vonzóvá tehetik,
négy feltételnek kell megfelelniük: alkalmazásuk hátrányos
megkülönböztetéstől mentes, a közérdeken alapuló kényszerítő indok által
igazoltak, alkalmasak az általuk elérni kívánt célok megvalósításának
biztosítására, és nem lépnek túl az elérni kívánt cél megvalósításához
szükséges mértéken (lásd a C-19/92. sz. Kraus-ügyben 1993. március 31-én
hozott ítélet [EBHT 1993., I-1663. o.] 32. pontját).38      Ugyanígy,
a tagállamok nemzeti rendelkezéseik alkalmazása során nem hagyhatják
figyelmen kívül az érintett személyek másik tagállamban megszerzett
tudását, illetve képesítését (lásd a C-340/89. sz. Vlassopoulou-ügyben
1991. május 7-én hozott ítélet [EBHT 1991., I-2357. o.] 15. pontját).
Ebből következően figyelembe kell venniük az oklevelek egyenértékűségét
(lásd a fent hivatkozott Thieffry-ítélet 19. és 27. pontját), és adott
esetben össze kell hasonlítaniuk az érintett személy tudását és
képesítését a saját nemzeti rendelkezéseik által megkövetelt tudással és
képesítéssel (lásd a fent hivatkozott Vlassopoulou-ítélet 16. pontját).39      A
fentiekben előadottak alapján a Consiglio Nazionale Forense által
feltett kérdésekre az alábbi választ kell adni:–        a
szolgáltatásnyújtásnak az EK-Szerződés 60. cikke harmadik bekezdésében
előírt ideiglenes jellegét annak időtartama, gyakorisága, ismétlődő,
illetve folyamatos jellege alapján kell elbírálni;–        a
Szerződés értelmében szolgáltatást nyújtó a fogadó tagállamban
megteremtheti a szolgáltatás teljesítéséhez szükséges infrastruktúrát;–        valamely
tagállam állampolgárára, aki állandó és folyamatos jelleggel folytat
szakmai tevékenységet egy másik tagállamban, ahol egy telephelyről nyújt
többek között e másik tagállam állampolgárai számára szolgáltatást, a
letelepedés szabadságára, és nem a szolgáltatásnyújtás szabadságára
vonatkozó fejezet rendelkezéseit kell alkalmazni;–        valamely
tagállami állampolgárnak a letelepedési joga gyakorlására vonatkozó
lehetőségét, és e jog gyakorlásának feltételeit annak a tevékenységnek a
jellegére tekintettel kell elbírálni, amelyet a fogadó tagállam
területén folytatni kíván;–        abban
az esetben, ha valamely speciális tevékenység megkezdését a fogadó
államban nem szabályozzák, bármely más tagállam állampolgára jogosult
ebben a tagállamban letelepedni és e tevékenységet ott gyakorolni. Ezzel
szemben, amikor valamely speciális tevékenység megkezdését vagy
folytatását a fogadó tagállamban bizonyos feltételekhez kötik, a másik
tagállam állampolgárának, aki e tevékenységet kívánja gyakorolni,
főszabály szerint meg kell felelnie e feltételeknek;–        azoknak
a nemzeti rendelkezéseknek azonban, amelyek a Szerződés által
biztosított alapvető szabadságok gyakorlását akadályozhatják, vagy
kevésbé vonzóvá tehetik, négy feltételnek kell megfelelniük:
alkalmazásuk hátrányos megkülönböztetéstől mentes, a közérdeken alapuló
kényszerítő indok által igazoltak, alkalmasak az általuk elérni kívánt
célok megvalósításának biztosítására, és nem lépnek túl az elérni kívánt
cél megvalósításához szükséges mértéken;–        ugyanígy,
a tagállamoknak figyelembe kell venniük az oklevelek egyenértékűségét,
és adott esetben össze kell hasonlítaniuk az érintett személy tudását és
képesítését a saját nemzeti rendelkezéseik által megkövetelt tudással
és képesítéssel. A költségekről40      A
Bíróságnál észrevételt előterjesztő olasz, görög és francia kormány, az
Egyesült Királyság Kormánya, valamint a Bizottság részéről felmerült
költségek nem téríthetők meg. Mivel ez az eljárás az alapeljárásban
részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő
eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről.A fenti indokok alapjánA BÍRÓSÁGa
Consiglio Nazionale Forense 1993. december 16‑i végzésével
hozzá intézett kérdésre válaszolva a következőképpen határozott:1)      A
szolgáltatásnyújtásnak az EK‑Szerződés 60. cikke harmadik
bekezdésében előírt ideiglenes jellegét annak időtartama, gyakorisága,
ismétlődő, illetve folyamatos jellege alapján kell elbírálni.2)      A
Szerződés értelmében szolgáltatást nyújtó a fogadó tagállamban
megteremtheti a szolgáltatás teljesítéséhez szükséges infrastruktúrát.3)      Valamely
tagállam állampolgárára, aki állandó és folyamatos jelleggel folytat
szakmai tevékenységet egy másik tagállamban, ahol egy telephelyről nyújt
többek között e másik tagállam állampolgárai számára szolgáltatást, a
letelepedés szabadságára, és nem a szolgáltatásnyújtás szabadságára
vonatkozó fejezet rendelkezéseit kell alkalmazni.4)      Valamely
tagállami állampolgárnak a letelepedési joga gyakorlására vonatkozó
lehetőségét, és e jog gyakorlásának feltételeit annak a tevékenységnek a
jellegére tekintettel kell elbírálni, amelyet a fogadó tagállam
területén folytatni kíván.5)      Abban
az esetben, ha valamely speciális tevékenység megkezdését a fogadó
államban nem szabályozzák, bármely más tagállam állampolgára jogosult
ebben a tagállamban letelepedni és e tevékenységet ott gyakorolni. Ezzel
szemben, amikor valamely speciális tevékenység megkezdését vagy
folytatását a fogadó tagállamban bizonyos feltételekhez kötik, a másik
tagállam állampolgárának, aki e tevékenységet kívánja gyakorolni,
főszabály szerint meg kell felelnie e feltételeknek.6)      Azoknak
a nemzeti rendelkezéseknek, amelyek a Szerződés által biztosított
alapvető szabadságok gyakorlását akadályozhatják, vagy kevésbé vonzóvá
tehetik, négy feltételnek kell megfelelniük: alkalmazásuk hátrányos
megkülönböztetéstől mentes, a közérdeken alapuló kényszerítő indok által
igazoltak, alkalmasak az általuk elérni kívánt célok megvalósításának
biztosítására, és nem lépnek túl az elérni kívánt cél megvalósításához
szükséges mértéken.7)      A
tagállamoknak figyelembe kell venniük az oklevelek egyenértékűségét, és
adott esetben össze kell hasonlítaniuk az érintett személy tudását és
képesítését a saját nemzeti rendelkezéseik által megkövetelt tudással és
képesítéssel.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardHirschManciniSchockweilerMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayJannRagnemalm       Sevón Kihirdetve Luxembourgban az 1995. november 30‑i nyilvános ülésen.R. Grass       G. C. Rodríguez Iglesiashivatalvezető       elnök* Az eljárás nyelve: olasz.