Ideiglenes változat
ATHANASIOS RANTOS
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. november 27.(1)
C‑337/24. P. sz. ügy
Dán Királyság
kontra
Európai Bizottság
„ Fellebbezés – Állami támogatások – Dánia – A Fehmarn‑szoroson áthaladó vasúti és közúti állandó összeköttetés állami finanszírozása – A Femern állami tulajdonú vállalat javára Dánia által odaítélt intézkedések – Az ezen intézkedéseket »állami támogatásnak« minősítő határozat – Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése – A »vállalkozás« és a »gazdasági tevékenység« fogalma – Közhatalmi jogkör gyakorlása – Állandó összeköttetés építésével és üzleti modell szerint történő üzemeltetésével kapcsolatos tevékenységek – Versenytárs vállalkozások létezése a Fehmarn-szoroson áthaladó vasúti és közúti szállítási szolgáltatások piacán ”
Bevezetés
1.        Fellebbezésével a Dán Királyság az Európai Unió Törvényszéke 2024. február 28‑i Dánia kontra Bizottság ítéletének (T‑364/20, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2024:125) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította a Dánia által a Femern A/S javára végrehajtott, SA.39078 – 2019/C (korábbi 2014/N) számú állami támogatásról szóló, 2020. március 20‑i C(2020) 1683 final bizottsági határozat(2) (a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti keresetét, amennyiben a Bizottság a Fehmarn‑szoroson áthaladó vasúti‑közúti állandó összeköttetés projekt keretében a Femern részére nyújtott tőkeinjekciókból, valamint állami kölcsönök és állami kezességvállalások kombinációjából álló intézkedéseket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” minősítette. E projekt egyrészt egy vasúti és közúti alagútból(3) (a továbbiakban: állandó összeköttetés), másrészt pedig egyéb kiegészítő infrastruktúrákból áll (a továbbiakban együtt: projekt).
2.        A jelen ügy alkalmat ad a Bíróságnak arra, hogy pontosítsa az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” történő minősítésre vonatkozó ítélkezési gyakorlatát a nagy közúti és vasúti infrastrukturális projektek finanszírozására irányuló intézkedésekkel összefüggésben, közelebbről pedig arra, hogy foglalkozzon azzal a kérdéssel, hogy egy nagyszabású infrastruktúra megépítésére és üzemeltetésére irányuló, a tagállam által az ezen állam ellenőrzése alatt álló jogalanyra ruházott tevékenységek együttesen vagy külön-külön közhatalmi jogkörök gyakorlásának, vagy legalábbis gazdaságon kívüli tevékenységnek minősülnek‑e.
Az eljárás előzményei
3.        A Dán Királyság és a Németországi Szövetségi Köztársaság közötti, a Fehmarn‑szoroson áthaladó állandó összeköttetésről szóló, 2008. szeptember 3‑án aláírt és 2009‑ben ratifikált szerződés (a továbbiakban: a Fehmarn‑szorosról szóló szerződés) által jóváhagyott projektet tervezési fázis előzte meg, amelynek finanszírozását az állandó összeköttetés tekintetében bejelentették az Európai Bizottságnak, amely azt jóváhagyta(4).
4.        Az eredeti becslések aktualizálását követően az állandó összeköttetés tervezésének és építésének teljes költségét 52,6 milliárd dán koronára (DKK) (hozzávetőleg 7,1 milliárd euró) becsülték, a projekt teljes költségét pedig 62,1 milliárd DKK‑ra (hozzávetőleg 8,4 milliárd euró).
5.        Az alkalmazandó nemzetközi és nemzeti szabályoknak(5) megfelelően két közvállalkozást bíztak meg a projekt végrehajtásával. Az első, a 2005‑ben létrehozott Femern felelős az állandó összeköttetés finanszírozásáért, építéséért és üzemeltetéséért(6), amelynek a későbbiekben megszerzi a tulajdonjogát, míg a másodikat, a 2009‑ben létrehozott Femern Landanlæg A/S‑t a dán hátországi összeköttetések építésének és üzemeltetésének irányítására jelölték ki(7). Ezt a projektet a Femern és a Femern Landanlæg finanszírozza tőkeinjekciók, az állami kezességvállalással nyújtott kölcsönök, valamint a dán hatóságok által nyújtott kölcsönök révén. Az állandó összeköttetés használatbavételétől kezdve a Femern az adósságának megtérítése érdekében díjat fog szedni a felhasználóktól, és osztalékot fog fizetni a Femern Landanlæg részére, amelyet ez utóbbi saját adósságának visszafizetésére fog felhasználni.
6.        Az említett projekt a Bizottság több határozatának, valamint a Törvényszék és a Bíróság ítéleteinek tárgyát képezte. Közelebbről, a Bizottság, miután elfogadta első határozatát, amelyben nem emelt kifogást a dán hatóságok által bejelentett intézkedésekkel szemben(8), és amelyet a Törvényszék két ítéletében(9) – amelyeket a Bíróság egy fellebbezés alapján hozott ítéletében(10) helybenhagyott – részben megsemmisített, meghozta a vitatott határozatot(11). E határozatban a Bizottság egyrészt megállapította, hogy a Dán Királyság által az állandó összeköttetés tervezése, megépítése és üzemeltetése érdekében végrehajtott tőkeinjekciókból, valamint a Femern javára nyújtott állami kölcsönök és állami kezességvállalások kombinációjából álló intézkedések az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásnak” minősülnek, másrészt pedig ezen intézkedéseket az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja alapján a belső piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánította(12).
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
7.        A vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetének alátámasztása érdekében a Dán Királyság két jogalapra hivatkozott, amelyek közül az elsőt arra alapította, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a Femern finanszírozása az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül(13), másrészt pedig arra, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a Femern még az állandó összeköttetés üzembe helyezését megelőzően harmadik személyekkel versenyezve gazdasági tevékenységet folytat(14).
8.        Ami az annak kizárására irányuló érveket illeti, hogy az állandó összeköttetés megépítését és üzemeltetését úgy kell tekinteni, hogy az a Femern által végzett „gazdasági tevékenység” körébe tartozik, és hogy ennélfogva ez utóbbi az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „vállalkozásnak” minősíthető, a Törvényszék, megerősítve a Bizottság által a vitatott határozat (188)–(198) preambulumbekezdésében elvégzett értékelést, lényegében arra a következtetésre jutott, hogy az állandó összeköttetés Femern általi megépítésére és üzemeltetésére irányuló tevékenységek nem a közhatalmi jogkörök gyakorlásának körébe tartoznak(15), hanem gazdasági tevékenységeknek minősülnek(16).
9.        Különösen, az állandó összeköttetés megépítésére irányuló tevékenységet illetően a Törvényszék a Bizottsághoz hasonlóan a Mitteldeutsche Flughafen és Flughafen Leipzig-Halle kontra Bizottság ítéletből(17) azt a következtetést vonta le, hogy amennyiben valamely infrastruktúra üzemeltetése gazdasági hasznosítás tárgyát képezi, és a használati díjak képezik az infrastruktúra építése finanszírozásának fő forrását, úgy kell tekinteni, hogy az ezen infrastruktúra építésére és üzemeltetésére irányuló tevékenységek főszabály szerint gazdasági tevékenységnek minősülnek.
A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
10.      2024. május 7-én a Dán Királyság fellebbezést nyújtott be a megtámadott ítélettel szemben. Azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül ezt az ítéletet, és elsődlegesen semmisítse meg a vitatott határozat 2. cikkét annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy „[a] [Femern] javára nyújtott, tőkeinjekcióból, valamint állami kölcsönök és kölcsönöket biztosító állami kezességvállalások kombinációjából álló intézkedések, amelyeket Dánia legalább részben jogellenesen léptetett hatályba, állami támogatásnak minősülnek az [EUMSZ] 107. cikkének (1) bekezdése értelmében”, és az Európai Bizottságot kötelezze a költségek viselésére; másodlagosan, a Dán Királyság azt kéri a Bíróságtól, hogy az ügyet utalja vissza a Törvényszék elé, és a költségekről egyelőre ne határozzon.
11.      A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és a Dán Királyságot kötelezze a költségek viselésére.
12.      A Bíróság a 2025. szeptember 9‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszait.
Elemzés
13.      Fellebbezésének alátámasztása érdekében a Dán Királyság három jogalapra hivatkozik, amelyekkel lényegében azt vitatja, hogy az állandó összeköttetés megépítésének és üzemeltetésének finanszírozása „állami támogatásnak” minősül, közelebbről pedig azt, hogy a Femern, egy többek között ezen összeköttetés megépítésével és üzemeltetésével megbízott közjogi jogalany az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „vállalkozásnak” minősül(18).
14.      A Bizottság nem nyújtott be csatlakozó fellebbezést, azonban kétségeit fejezi ki az első fokon benyújtott kereset elfogadhatóságát illetően, azzal az indokkal, hogy az csak a vitatott határozat 2. cikke első mondatának megsemmisítésére irányult, anélkül hogy vitatná e cikk második mondatát, amely annak megállapításával, hogy a támogatási intézkedés a belső piaccal összeegyeztethető, a szóban forgó intézkedést hallgatólagosan állami támogatásnak minősítette. Márpedig számomra úgy tűnik, hogy ez az érv első ránézésre nyilvánvalóan megalapozatlan(19).
15.      Ami az ügy érdemét illeti, előzetesen megjegyzem, hogy bár főszabály szerint valamely tagállam arra vonatkozó szuverén döntése, hogy – különösen közös európai érdeket szolgáló fontos projektek (a továbbiakban: KEÉFP) keretében – megkezdi és megvalósítja egy infrastruktúra kiépítését, a tagállamok kizárólagos hatáskörébe és előjogai közé tartozik, a hatóságok általi finanszírozásuk rendszerint az állami támogatások területére vonatkozóan a Bizottság ellenőrzése alá tartozik, amennyiben e projektek gazdasági hasznosításra irányulnak. Ezen ellenőrzés kiterjed mind az állami beavatkozás EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerinti „állami támogatásként” történő minősítésének, mind pedig adott esetben e beavatkozásnak – különösen az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja(20) értelmében vett – belső piaccal való összeegyeztethetőségének kérdésére.
16.      Ami azt a mindhárom fellebbezési jogalap tárgyát képező kérdést illeti, hogy a Femern az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „vállalkozásnak” minősül‑e(21), emlékeztetek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a „vállalkozás” fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül annak jogállásától és finanszírozási módjától(22), és minden olyan tevékenység „gazdasági tevékenységnek” minősül, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár(23), függetlenül attól, hogy a tevékenység nyereséget termel‑e(24).
17.      A „gazdasági tevékenység” fogalma tehát az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése alkalmazásának előfeltételét képezi. Ugyanakkor a Bíróság ítélkezési gyakorlata mindeddig nem tartalmazza e fogalom kimerítő meghatározását(25), amely folyamatosan fejlődik, és mindenképpen esetről esetre történő alkalmazást igényel. Főszabály szerint nem rendelkezik gazdasági jelleggel az olyan tevékenység, amely a jellegénél, a rá vonatkozó szabályoknál és a tárgyánál fogva közhatalmi jogosítványok gyakorlásával függ össze(26) vagy a gazdasági tevékenység körén kívül esik(27).
18.      A jelen indítvány következő pontjaiban a felhozott jogalapokat a fellebbezésben szereplő sorrendjükben, vagyis mindenekelőtt a közhatalmi jogkörök fennállására vonatkozó érveket (első jogalap), majd a gazdasági tevékenység fennállására vonatkozó érveket (második jogalap), végül pedig különösen az állandó összeköttetés építésére irányuló tevékenység gazdasági tevékenységnek való minősítéséhez kapcsolódó érveket (harmadik jogalap) fogom elemezni.
Az első fellebbezési jogalapról
19.      Az első fellebbezési jogalap a „közhatalmi jogkörök gyakorlása” fogalmának értelmezése során elkövetett téves jogalkalmazáson, valamint az e jogkörökkel kapcsolatban a dán állam által a Femernre bízott tevékenységek átfogó értékelésének hiányán alapul(28). E jogalap lényegében három érven alapul.
20.      Első érvével a Dán Királyság azt kifogásolja, hogy a Törvényszék tévesen korlátozta a „közhatalmi jogkörök gyakorlása” fogalmát kizárólag az állam „alapvető funkcióihoz” kapcsolódó tevékenységekre(29), holott valamely állam „minden tevékenység tekintetében” közhatalmat gyakorolhat(30).
21.      Emlékeztetek arra, hogy a megtámadott ítéletben a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy a Bizottság nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor megállapította, hogy valamely jogalany akkor jár el hatóságként vagy közhatalmi jogköröket gyakorolva, ha tevékenysége jellegénél, céljánál és a rá vonatkozó szabályoknál fogva az alapvető állami funkciókhoz kapcsolódik(31), és megállapította, hogy „közhatalmi jogkör gyakorlásával kapcsolatos tevékenység” fogalma – a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében – többek között az olyan tevékenységekre vonatkozik, amelyek „az általános jogon túlmenő jogkörök”, mint például a területi integritás biztosítása, a közrend fenntartása és a nemzetbiztonság védelme(32). Ezenkívül a Törvényszék elutasította azt az érvet, amely szerint a tagállamok szabadon határozhatják meg, hogy mely tevékenységek tartoznak a közhatalmi jogosítványok körébe, mivel a „vállalkozás” és a „gazdasági tevékenység” fogalma olyan objektív fogalmak, amelyek közvetlenül az EUM-Szerződésből következnek, és amelyek ténybeli elemektől, nem pedig a nemzeti hatóságok szubjektív választásától vagy értékelésétől függnek(33).
22.      E tekintetben hangsúlyozom, hogy bár a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a közhatalom körébe tartozó tevékenységek nem rendelkeznek gazdasági jelleggel,(34)a Bíróság eddig nem határozta meg kimerítően a „közhatalmi jogkörök gyakorlása” fogalmát, sem pedig a „közhatalom gyakorlásában való részvétel” hasonló fogalmát(35).
23.      A Bíróság különösen a közhatalmi jogosítványok gyakorlásában való részvétel esetén állapította meg a közhatalmi jogosítványok gyakorlását(36), míg kizárta ezt a minősítést az egyes szakmák szabályozó szervezetei által tagjaikra vonatkozóan hozott, akár kötelező erejű intézkedések esetében(37). A Bíróság, különösen az infrastruktúrák finanszírozását illetően az Aéroports de Paris kontra Bizottság ítéletében(38), eltérve a bevett gyakorlattól és az állandó ítélkezési gyakorlattól, megerősítette a Törvényszék által egyrészt a repülőtéri infrastruktúrát üzemeltető szervezet által végzett, közhatalmi jogosultságokhoz tartozó (például rendőrségi feladatokhoz hasonló) tisztán igazgatási tevékenységek, másrészt az ilyen jogosultságokhoz nem tartozó, az infrastruktúra üzemeltetésével kapcsolatos tevékenységek között tett megkülönböztetést(39). Ezenkívül a Leipzig‑Halle ítéletében a Bíróság pontosította, hogy ugyanezek a megfontolások vonatkoznak egy repülőtér kifutópályájának építésére is(40).
24.      Az „állami támogatás” fogalmáról szóló közleményének 17. pontjában a Bizottság ezen ítélkezési gyakorlat alapján úgy véli, hogy egy jogalany akkor tekinthető közhatalmat gyakorlónak, ha a szóban forgó tevékenység az „állam alapvető funkcióinak” részét képezi, vagy ezekhez a funkciókhoz jellegénél, céljánál és a rá vonatkozó szabályoknál fogva kapcsolódik(41).
25.      Véleményem szerint, bár a Bíróság eddig még nem korlátozta kifejezetten a „közhatalmi jogkörök” fogalmát a Bizottság által alkalmazott és a Törvényszék által átvett „alapvető állami funkciók” fogalmára(42), a Bíróság fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy ahhoz, hogy az érintett jogalany „közhatalmi jogköröket gyakorló jogalanynak” minősüljön, a törvény erejénél fogva olyan jogköröket kell szereznie, amelyek meghaladják a magánjogi jogalanyhoz általában kapcsolódó és a közhatalmat vagy a közigazgatást jellemző olyan jogosultságokat, mint például a rendeleti jellegű jogi aktusok vagy határozatok természetes vagy jogi személyek tekintetében történő elfogadásához, szankcionálásához, illetve kötelező és kényszerítő jellegű tanúsítványok elfogadásához való jog. Úgy látom tehát, hogy a szóban forgó fogalom azáltal, hogy a közhatalomra utal, szükségszerűen „szubjektív” jelentéssel bír abban az értelemben, hogy – amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 53. pontjában helyesen rámutat – e fogalom azt követeli meg, hogy a szóban forgó jogalany a gyakorolt tevékenységtől függetlenül „az általános jogon túlmenő jogkörökkel” rendelkezzen.
26.      Ezenkívül nem tudok egyetérteni a Dán Királyság azon érvével, amely szerint a tevékenységeket a közhatalmi jogkörök gyakorlásába tartozónak kell tekinteni pusztán amiatt, hogy azok az érintett tagállamban ilyennek minősülnek(43). Amint ugyanis azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 62. pontjában helyesen hangsúlyozza, a „vállalkozás” és a „gazdasági tevékenység” fogalma olyan objektív fogalmak, amelyek közvetlenül az EUM-Szerződésből következnek, és amelyek ténybeli elemektől, nem pedig a nemzeti hatóságok szubjektív választásától vagy értékelésétől függenek(44). Ezenkívül az a körülmény, hogy valamely tagállam bizonyos tevékenységeket állami szervek számára tart fenn, szintén nem jelenti azt, hogy az uniós jog értelmében vett közhatalmi jogköröket ruház e jogalanyokra.
27.      E körülmények között úgy vélem, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 50–57. pontjában arra a következtetésre jutott – megerősítve a Bizottság által a vitatott határozatban megállapított értékelést –, hogy valamely jogalany közhatalmi jogkörök gyakorlása keretében jár el, ha tevékenysége jellegénél, céljánál és a rá vonatkozó szabályoknál fogva „az állam alapvető funkcióihoz” kapcsolódik.
28.      Mindenesetre, még ha feltételezzük is, hogy az „alapvető állami funkciókra” való hivatkozás meglehetősen általános jellege a „közhatalmi jogkörök gyakorlása” fogalmának túlzottan megszorító értelmezését teszi szükségessé, meg kell állapítani, hogy az állandó összeköttetés megépítésével és üzemeltetésével kapcsolatos tevékenységeket illetően a Dán Királyság nem bizonyította (még csak nem is állította), hogy a Femern a szóban forgó nemzeti szabályozás értelmében olyan különleges hatáskörökkel rendelkezik, amelyek alapján úgy kell tekinteni, hogy e vállalkozás olyan feladatokat lát el, amelyek – még ha nem is minősülnek „alapvető állami funkcióknak” – legalábbis többletjogosultságokat biztosítanak számára bármely más állami vagy magánvállalkozáséhoz képest, és amelyek tipikusan a közhatalomra vagy a közigazgatásra jellemzőek(45).
29.      Második érvével a Dán Királyság azt állítja, hogy a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni a Bizottság által annak meghatározása érdekében alkalmazott módszert, hogy a Femern tevékenységei a közhatalmi jogkörök gyakorlásának körébe tartozhatnak‑e, és hogy a Törvényszék pusztán amiatt, hogy a projekt a felhasználóktól díjak beszedését írja elő, megelégedett annak megállapításával, hogy a Femern gazdasági tevékenységet folytat, anélkül hogy megvizsgálta volna, hogy a Bizottság elvégezte‑e a Femern tevékenységeinek átfogó értékelését(46).
30.      Emlékeztetek arra, hogy a Bizottság mindenekelőtt arra a következtetésre jutott, hogy a dán hatóságoknak a vizsgált tevékenység céljával, jellegével és a rá vonatkozó szabályokkal kapcsolatos érvei nem elegendőek annak megállapításához, hogy a Femern közhatalmat gyakorolva jár el(47). Ezt követően a „gazdasági tevékenység” megvalósulásának alátámasztására két tényezőre támaszkodott, egyrészt arra a körülményre, hogy a Dán Királyság maga választott egy olyan gazdasági modellt, amely az állandó összeköttetés használóitól való díjbeszedésen alapul, másrészt pedig arra, hogy az érintett piac a Fehmarn‑szoroson való áthaladás piaca, amelyen egy kompszolgáltató működik(48). Végül a Bizottság kizárta, hogy a Femern konkrét közhatalmi jogköröket kapott volna, mivel először is a nagy infrastrukturális projektek építése és kereskedelmi hasznosítása önmagában nem minősül a közhatalom megnyilvánulásának, másodszor az a körülmény, hogy a Femern nem törekszik nyereségének maximalizálására, szintén nem döntő tényező, és a jelen ügyben a dán hatóságok piaci mechanizmust vezettek be, harmadszor pedig annak ellenére, hogy a közlekedési minisztérium beavatkozott az állandó összeköttetés használatához kapcsolódó díjak meghatározásába, a Femern bizonyos mozgástérrel rendelkezik az árainak meghatározását illetően(49).
31.      Úgy vélem, hogy a Dán Királyság állításával ellentétben a Bizottság nem abból az előfeltevésből indult ki, hogy a felhasználók általi díjfizetés önmagában bizonyítja a tevékenység logikáját és gazdasági jellegét, és így lehetetlen bizonyítani, hogy a Femern tevékenységei mégis valamely hatóság tevékenységeinek jellemzőivel rendelkeznek(50).
32.      E tekintetben a megtámadott ítélet 77–89. pontjában a Törvényszék megvizsgálta és elutasította a Dán Királyság által előadott azon érveket, amelyek először is a hatóságok által gyakorolt szigorú ellenőrzés fennállására(51), másodszor arra vonatkoztak, hogy a Femernt nemzetközi kötelezettségek teljesítésével bízták meg(52), harmadszor arra a körülményre utaltak, hogy Dániában a vasúti és közúti infrastruktúra építését és üzemeltetését nem liberalizálták(53), negyedszer pedig arra, hogy a Femernt közúti hatóságként és vasúti pályahálózat‑működtetőként bízták meg feladatokkal, valamint az állandó összeköttetés biztonsági terveinek elkészítésével(54). Ítéletének 90. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a dán hatóságok által a hivatalos vizsgálati eljárás során a Bizottságnak benyújtott információk nem minősülnek olyan körülményeknek, amelyek „önmagukban vagy összességükben véve” annak megállapításához vezethetnének, hogy a Femern szóban forgó tevékenységeinek összessége, vagyis az állandó összeköttetés építése és üzemeltetése közhatalmi jogkörök gyakorlásához kapcsolódik.
33.      Márpedig, bár a Törvényszék lényegében megelégedett azzal, hogy figyelmen kívül hagyta a dán hatóságok által „önmagukban vagy összességükben”(55) előadott elemeket, anélkül hogy valódi átfogó elemzést végzett volna, ez az elemzés mégsem minősül téves jogalkalmazásnak. Figyelembe kell ugyanis venni, hogy a Törvényszék, miután megállapította, hogy a Femernnel szemben alkalmazott állami ellenőrzés és az őt terhelő közjogi kötelezettségek nem ruháznak rá közhatalmi jogköröket(56), úgy ítélte meg – és ezt a jelen fellebbezés keretében sem vitatták –, hogy a Fehmarn‑szorosról szóló szerződésből eredő kötelezettségekre alapított érv nem releváns, továbbá – a dán hatóságok által szintén nem vitatottan – rámutatott, hogy a dániai vasúti és közúti infrastruktúra liberalizációjának hiánya nem kapcsolódott az állandó összeköttetés üzemeltetésére irányuló tevékenység által érintett piachoz,(57) és hogy a Dán Királyság által hivatkozott közhatalmi jogkörök sem érintették az érintett piacot(58).
34.      Következésképpen, feltéve, hogy az egyes érvek vizsgálata helyes volt – ami megítélésem szerint így van –, nem észlelek semmilyen hibát a Törvényszék elemzési „módszerében”. Mivel ugyanis a Törvényszék a Dán Királyság által előterjesztett minden érvet egyenként és részletesen megvizsgált, és mindegyik esetében kizárta azok relevanciáját vagy bizonyító erejét, ezen érvek összességében történő értékelése – amennyiben egyáltalán lehetséges – nem vezethet eltérő eredményre attól, amely az egyedi vizsgálatukból következik(59).
35.      Harmadik érvével a Dán Királyság arra hivatkozik, hogy a Törvényszék értékelésével(60) ellentétben Dániában a vasúti és közúti infrastruktúra építését és üzemeltetését nem liberalizálták, ezért e tevékenységek a közhatalmi jogkörök gyakorlásának körébe tartoznak.
36.      E tekintetben nyilvánvaló, hogy az a körülmény, hogy a Dán Királyság nem liberalizálta a nemzeti közúti és vasúti infrastruktúráját, nem jelenti azt, hogy az állandó összeköttetés megépítésével és üzemeltetésével kapcsolatos tevékenységek a közhatalmi jogkörök gyakorlásának körébe tartoznak. Ezenkívül, függetlenül a nemzeti közúti és vasúti hálózathoz kapcsolódó piacokon betöltött szerepétől, a Femernnek a Fehmarn‑szoroson való áthaladás nemzetközi piacán is tevékenykednie kell, amely a Bizottság által az állami támogatás fennállását illetően vizsgált piac(61).
37.      A fentiek összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság az első fellebbezési jogalapot utasítsa el.
A második fellebbezési jogalapról
38.      A másodlagosan felhozott második fellebbezési jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azon kérdés értékelése során, hogy az állandó összeköttetés megépítésére és üzemeltetésére irányuló, a Femernre bízott tevékenységek részben vagy egészben nem gazdasági tevékenységeknek minősülnek‑e(62). E jogalap keretében, amely öt érv köré szerveződik, a dán hatóságok annak kifogásolását követően, hogy a Törvényszék nem végezte el az első fokon benyújtott kereset keretében előadott érvek átfogó értékelését(63), bírálják a Törvényszék értékelését a Bizottság ítéletének lényegi alapját képező két elem – nevezetesen egyrészt az állandó összeköttetésre irányuló projekt „gazdasági logikán” alapulása,(64) másrészt a versenynek kitett piac megléte(65) – tekintetében.
39.      Amint arra a jelen indítvány 16. pontjában emlékeztettem, a Bíróság ítélkezési gyakorlata minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyt „vállalkozásnak” minősít, függetlenül annak jogállásától és finanszírozási módjától, és minden olyan tevékenységet „gazdasági tevékenységként” határoz meg, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár, függetlenül attól, hogy e tevékenység nyereséget termel‑e. Mindemellett e fogalmak határai továbbra is folyamatosan fejlődnek, és ágazatonként jelentősen eltérhetnek.
40.      Közelebbről, a „gazdasági tevékenység” fogalmának alkalmazása az állandó összeköttetéshez hasonló nagyszabású infrastruktúrák fejlesztése(66) keretében továbbra is igen vitatott. Bár az infrastruktúra építését és üzemeltetését hagyományosan úgy tekintették, hogy az nem tartozik az állami támogatásokra vonatkozó szabályok hatálya alá(67), a Bíróság elismerte, hogy a piacok fejlődésével és azzal a ténnyel, hogy a múltban kizárólag közérdekből használt infrastruktúrákat kereskedelmi hasznosításra fordítottak, ezek a tevékenységek a legtöbb esetben az állami támogatásokra vonatkozó szabályok hatálya alá kerültek. Ez a helyzet többek között a repülőtéri infrastruktúra esetében az Aéroports de Paris ítéletet és a Leipzig‑Halle-ítéletet követően(68).
41.      A jelen ügyben a Törvényszék a „gazdasági tevékenység” fennállásának értékelése során megerősítette a Bizottságnak a fent hivatkozott két mutatón, vagyis egyrészt a szállítási szolgáltatás díjazás ellenében történő nyújtásán (más szóval a Törvényszék kifejezése szerint az állandó összeköttetés „gazdasági logikán” alapuló üzemeltetésén), másrészt pedig az ugyanezen szolgáltatások versenypiacának fennállásán alapuló következtetését(69).
42.      E tekintetben mindjárt az elején el kell utasítani a Dán Királyság által előterjesztett első érvet, amely azon alapul, hogy a Törvényszék nem végezte el a vizsgált elemek átfogó elemzését. A Törvényszék ugyanis egyrészt megerősítette a Bizottságnak a gazdasági tevékenység fennállására vonatkozó, a fent említett két releváns mutatón alapuló értékelését(70), ugyanakkor kizárta, hogy a Dán Királyság, valamint a beavatkozó felek által hivatkozott elemek(71) megkérdőjelezhetnék ezt az értékelést. Úgy tűnik tehát, hogy nem kifogásolható a Törvényszékkel szemben, hogy ne vette volna figyelembe ezeket az érveket teljes egészükben(72).
43.      Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a Dán Királyság által előadott második, harmadik, negyedik és ötödik érvnek megfelelően a Törvényszék értékelése téves jogalkalmazáson alapul‑e. Véleményem szerint ez a vizsgálat, amely a „gazdasági tevékenység” fogalmának lényegét érinti, két alternatív megközelítést követhet, amelyek közül az első a Bizottság közelmúltbeli gyakorlatával és a Törvényszék vonatkozó ítélkezési gyakorlatával összhangban e fogalom „objektív” értelmezéséből, a második pedig az említett fogalom „gyakorlati szempontú” értelmezéséből áll, amely véleményem szerint alkalmasabb a tagállamok és a Bizottság közötti hatáskörök egyensúlyának tiszteletben tartására.
44.      Az első javasolt megközelítés a Bizottság és a Törvényszék értékelése mellett szól. Ez a két fent említett mutatón, vagyis a projekt „gazdasági logikáján” és a versenypiac fennállásán alapul.
45.      Először is, ami a projekt „gazdasági logikáját” illeti, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy azok a szolgáltatások, amelyeket rendes körülmények között díjazás ellenében nyújtanak, „gazdasági tevékenységnek” minősíthető szolgáltatásokat képeznek. A díjazás lényegi jellemzője abban áll, hogy az a szóban forgó szolgáltatás gazdasági ellentételezését képezi(73). A jelen ügyben az infrastruktúrához való hozzáférés díjfizetéshez kötése – amint azt a Törvényszék megállapította – alapvetően arra utal, hogy az érintett infrastruktúra gazdasági hasznosítás tárgyát képezi(74). Ezzel szemben az a körülmény, hogy a szóban forgó díjak az állandó összeköttetés, valamint a hátországi belső összeköttetések megépítésének finanszírozására szolgálnak, és hogy következésképpen a Femern akadályoztatva lesz abban, hogy maximalizálja nyereségét, főszabály szerint nem kérdőjelezheti meg e következtetést. A Bíróságnak a jelen indítvány 16. pontjában ismertetett állandó ítélkezési gyakorlatából ugyanis az következik, hogy „gazdasági tevékenységnek” minősül minden olyan tevékenység, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár, függetlenül attól, hogy a tevékenység nyereséget termel‑e(75).
46.      E tekintetben úgy tűnik, hogy a Dán Királyság által kifejtett érvek nem kérdőjelezik meg a Törvényszék értékelését. Mindenekelőtt ugyanis nem lehet helyt adni annak az érvnek, amely szerint a Femern egy zárt gazdasági körforgásban és olyan tevékenységi ágazatban működik, amelyet nem liberalizáltak és nem privatizáltak, mivel – amint azt a jelen indítvány 33. pontjában kiemeltem – a Törvényszék helyesen, és anélkül, hogy ezt a Dán Királyság fellebbezésében vitatta volna, arra a következtetésre jutott, hogy a liberalizáció hiánya nem kapcsolódott az állandó összeköttetés üzemeltetésére irányuló tevékenységgel érintett piachoz, vagyis a Fehmarn‑szoroson áthaladó szállítási szolgáltatások piacához. Továbbá a közlekedési minisztériumnak a díjak meghatározásába való beavatkozására alapított érvnek sem lehet helyt adni, mivel az a tény, hogy valamely jogalanyra az állam által szabályozott árak vonatkoznak, nem döntő kritérium annak meghatározásakor, hogy gazdasági tevékenységet folytat‑e(76). Végül a szóban forgó díjazáshoz kapcsolódó jellemzők – különösen az, hogy az állandó összeköttetés használatához kapcsolódó díjakat a közlekedési minisztériumon közreműködésével határozzák meg – nem elegendőek ahhoz, hogy azt „közjogi jellegű beszedésnek” vagy közelebbről „adónak” lehessen minősíteni, mivel a Femern javára történő fizetésre az általa nyújtott szolgáltatás ellenértékeként kerül sor(77).
47.      Másodszor, ami a versenypiac fennállását illeti, vitathatatlan, hogy az állandó összeköttetés üzemeltetésével a Femern tevékenysége – gazdasági céljától függetlenül – hatást fog gyakorolni a Fehmarn‑szoroson keresztül közlekedő kompok által nyújtott közlekedési szolgáltatásokra, ami szintén amellett szól, hogy az állandó összeköttetés üzemeltetése „gazdasági tevékenységnek” minősül(78). Kétségtelen, hogy bár a tagállamok dönthetnek úgy, hogy korszerűsítik vagy fejlesztik közlekedési infrastruktúrájukat, a jelen ügyben nem kizárt, hogy az állandó összeköttetéshez hasonló új infrastruktúra kiépítése kizárhatja a piacról az olyan gazdasági szereplőket, mint a kompok, amennyiben bebizonyosodik, hogy infrastruktúrájuk vagy közlekedési módjuk kevésbé előnyös vagy hatékony. Mindazonáltal az a tény, hogy az állandó összeköttetést használó közlekedési szolgáltatás részben vagy egészben helyettesítheti a kompszolgáltatásokat, önmagában az e két közlekedési mód közötti verseny fennállását bizonyító valószínűsítő körülménynek minősül(79). Közelebbről, a verseny nem a tulajdonképpeni infrastruktúrára, hanem a Femern által ezen infrastruktúrán nyújtott szolgáltatásokra vonatkozik(80). Egyértelmű tehát, hogy tisztán gazdasági szempontból a Femern az állandó összeköttetés üzemeltetésével a Fehmarn‑szoroson való áthaladás piacán fog szolgáltatásokat nyújtani, versenyezve (vagy helyettesítve) az e piacon jelenleg jelen lévő, nyereségszerzésre törekvő magánszereplőkkel.
48.      Harmadszor, hasznosnak tartom egy általánosabb megfontolás hozzáadását. A „gazdasági tevékenység” fogalmának viszonylag tág értelmezése igazolható, mivel e fogalom csupán előzetes feltétele az állami támogatásokra vonatkozó uniós szabályok alkalmazásának, és nem téveszthető össze egy állami támogatás alkotóelemeivel(81). A „gazdasági tevékenység” fennállásának bizonyítása ugyanis egyedül az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése alkalmazásának lehetőségét vonja maga után, azzal, hogy ezen értékelés végén lehetséges, hogy a vizsgált intézkedések nem minősülnek „állami támogatásnak”(82). Ebből a szempontból ez az első megközelítés a „gazdasági tevékenység” fogalmának „objektív” fogalmán alapul, amely figyelembe veszi a tevékenység absztrakt jellemzőit és annak lehetőségét, hogy azt gazdasági logika szerint lehessen gyakorolni, függetlenül a vizsgált állami intézkedések kedvezményezettjének konkrét helyzetétől. Ezenkívül úgy tűnik, hogy az ilyen megközelítés megfelel az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „vállalkozás” és „gazdasági tevékenység” fogalma „dinamikus” értelmezésének, valamint összhangban van a Bizottságnak az Aéroports de Paris ítéletet és a Leipzig‑Halle ítéletet követő, a Törvényszék ítélkezési gyakorlatában megerősített gyakorlatával(83).
49.      Következésképpen első ránézésre nem tűnik úgy, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta volna a jogot, amikor megerősítette a „gazdasági tevékenység” fogalmának a Bizottság által a fent említett két mutató alapján elfogadott értelmezését.
50.      Ugyanakkor úgy vélem, hogy ez az első megközelítés, amely a Bíróság ítélkezési gyakorlatával összeegyeztethetőnek tűnik, elégtelennek bizonyulhat a jelen ügy lényegének megértéséhez, különösen az állandó összeköttetésre a dán hatóságok által alkalmazott üzemeltetési modell állítólagos „gazdasági” logikájának értékelését illetően. Véleményem szerint ugyanis egy alaposabb vizsgálat azt mutatja, hogy ez a modell csak látszólag épül gazdasági logikára, alapja valójában egy állami tervezésű közérdekű infrastruktúra klasszikus mechanizmusa.
51.      Előzetesen emlékeztetek arra, hogy az állandó összeköttetés egy rendkívül nagy volumenű közlekedési infrastruktúrát valósít meg, amelyet két tagállam közötti nemzetközi szerződés keretében hoztak létre, az európai közlekedési hálózatok szerves részét képezi, és uniós források társfinanszírozásával valósult meg. Amint arra a Bizottság a vitatott határozatban rámutat, ez az infrastruktúra állami beavatkozás hiányában soha nem jött volna létre(84). A nemzeti és a transzeurópai szinten stratégiai jelentőségű közlekedési infrastruktúrák megvalósítása ugyanis szükségszerűen a közhatalmi szervek feladata.
52.      E tekintetben a Femern azon kötelezettsége, hogy az állandó összeköttetés üzemeltetéséből származó bevételeket az ezen összeköttetés és a belső összeköttetések tervezéséhez és megépítéséhez felvett kölcsönök visszafizetéséhez használja fel, azt bizonyítja, hogy nem áll fenn közvetlen „kereskedelmi kapcsolat” az említett útvonal használói által fizetett díjak összege és a részükre nyújtott szolgáltatások összege között(85), ami kizárja, hogy ugyanezen összeköttetés kereskedelmi hasznosítás tárgyát képezze. Egyébként, noha az a tény, hogy valamely tevékenység nem feltétlenül termel nyereséget, főszabály szerint irreleváns annak szempontjából, hogy e tevékenység „gazdasági tevékenységnek” minősül‑e, vagy sem, nehéz elképzelni, hogy valamely tevékenységet „gazdasági jellegűnek” lehessen tekinteni, ha az – legalábbis hosszú távon – nem eredményez olyan bevételeket, amelyek nyereség képzésére alkalmasak, vagy legalábbis biztosítják a felmerült költségek fedezetét(86).
53.      Egyébként a hatóságok – a jelen esetben a közlekedési minisztérium – beavatkozása a díjak megállapításába, ami jelentősen korlátozza a Femern mozgásterét azok összegének meghatározása során, tovább erősíti ezt az álláspontot.
54.      Ezenkívül, bár az a körülmény, hogy valamely tevékenységet nemzeti szinten gazdasági vagy nem gazdasági jellegűnek minősítenek, az „állami támogatás” fogalma funkcionális jellegének megfelelően nem meghatározó e tevékenység uniós jog szerinti minősítése szempontjából(87), azok a konkrét részletszabályok, amelyek értelmében valamely tevékenységet a nemzeti jogalkotó szabályoz, e tekintetben mégsem lehetnek teljesen irrelevánsak(88).
55.      Kétségtelen, hogy ami a Bizottság által a „gazdasági tevékenység” fennállására vonatkozó következtetésének alátámasztása érdekében hivatkozott második mutatót illeti, az új infrastruktúra a befejezését követően nyilvánvalóan lehetővé teszi a Femern számára, hogy szállítási szolgáltatásokat nyújtson a Fehmarn‑szoroson való áthaladás vonatkozásában, ami a kompok számára komoly nehézségeket, sőt kiszorulást okoz e piacról(89). Mindazonáltal az elfogadott modell sajátosságaira és jellemzőire tekintettel a Fehmarn‑szoroson való áthaladás piacán a gazdasági szereplőkre gyakorolt potenciális hatás, és így a verseny bizonyos formájának fennállása önmagában nem elegendő a fenti következtetés megkérdőjelezéséhez(90).
56.      Végeredményben az első megközelítéstől eltérően, amely a „gazdasági tevékenység” fogalmának „objektív” fogalmán alapul(91), e második értelmezés e fogalom olyan felfogásából indul ki, amelyet „gyakorlati szempontúként” lehetne meghatározni. Másként fogalmazva, a „gazdasági tevékenység” fennállásának vizsgálata érdekében úgy vélem, hogy nem (vagy inkább nem csupán) a tevékenység elvont jellegét vagy lehetséges jellemzőit kell figyelembe venni, hanem az e tevékenységet végző jogalany jellemzőit és e tevékenység gyakorlásának konkrét módjait (is).
57.      A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt a második fellebbezési jogalapnak, és következésképpen helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, anélkül hogy a második megközelítés keretében meg kellene vizsgálni a fellebbezés harmadik jogalapját(92).
A harmadik fellebbezési jogalapról
58.      Az utolsóként, harmadlagosan felhozott harmadik jogalap(93) azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor tévesen állapította meg, hogy az állandó összeköttetés megépítése olyan gazdasági tevékenységnek minősül, amely ezen útvonal üzemeltetéséhez hasonlóan nyitva áll a verseny előtt(94).
59.      E tekintetben megjegyzem, hogy a vitatott határozat (198) preambulumbekezdésében a Bizottság, miután megállapította, hogy az állandó összeköttetés üzemeltetése gazdasági tevékenységnek minősül, további magyarázat nélkül csupán annyit tett hozzá, hogy a Freistaat Sachsen és Land Sachsen-Anhalt kontra Bizottság ítéletből(95) kitűnik, hogy a Femern által üzemeltetett infrastruktúra megépítése is gazdasági tevékenységnek minősül. A Bizottság értékelését tehát kizárólag a Bíróság által ebben az ítéletben kialakított elvek analógia útján történő alkalmazására alapította.
60.      A Törvényszék ugyanezen ítélkezési gyakorlatra támaszkodva arra a következtetésre jutott, hogy amennyiben létezik a szállítási szolgáltatásoknak olyan piaca, amelyen már jelen vannak nyereségszerzésre törekvő gazdasági szereplők, a gazdasági hasznosításra szánt új közlekedési infrastruktúra kiépítése éppúgy alkalmas arra, hogy megzavarja a versenyt, mint a már létező infrastruktúra bővítése(96). Azt is megállapította, hogy bár a Femern az állandó összeköttetés építési szakaszában még nem volt jelen az érintett piacon, e tevékenység elválaszthatatlan az infrastruktúra jövőbeli gazdasági hasznosításától egy olyan piacon, amelyen nyereségszerzésre törekvő gazdasági szereplő vesz részt(97).
61.      Előzetesen megjegyzem, hogy az infrastruktúra kiépítése önmagában gazdasági tevékenység. A jelen ügyben azonban a Femern nem építi meg az állandó összeköttetést, hanem lényegében a dán hatóságok közvetítőjeként jár el azáltal, hogy az építési munkákat közbeszerzési szerződések útján e piacon működő vállalkozásoknak ítéli oda. A Femern által irányított építési tevékenység tehát a Bizottságnak a Törvényszék által jóváhagyott értékelése szerint és a Leipzig‑Halle ítéletnek(98) megfelelően gazdasági tevékenységnek minősül, csupán azért, mert elválaszthatatlanul kapcsolódik az állandó összeköttetés üzemeltetéséhez.
62.      E tekintetben úgy vélem, kétségtelen, hogy a jelen ügy körülményei bizonyos hasonlóságokat mutatnak a Freistaat Sachsen és Land Sachsen-Anhalt kontra Bizottság ítélet(99), valamint a Leipzig‑Halle ítélet alapjául szolgáló körülményekkel. Közelebbről, amennyiben a második fellebbezési jogalap keretében kifejtett első következtetés szerint megállapítást nyer, hogy az állandó összeköttetés üzemeltetése gazdasági tevékenység gyakorlásának minősül, és hogy ezen összeköttetés megépítése nem kapcsolódik közhatalmi jogkörök gyakorlásához, az építési és üzemeltetési tevékenységek elválaszthatatlan jellegére, valamint arra tekintettel, hogy az állandó összeköttetés kizárólag a Femern által nyújtott szállítási szolgáltatásokon keresztül megvalósuló (gazdasági) üzemeltetési tevékenységre szolgál, úgy tekinthető, hogy ezen összeköttetés megépítése szintén gazdasági tevékenységnek minősül(100).
63.      Ezek az analógiák azonban nem orvosolhatják a két eset közötti alapvető különbséget. A lipcse‑hallei repülőtér új kifutópályáját ugyanis arra szánták, hogy a DHL magánüzemeltető légi közlekedésének legalább 90%-a lebonyolítása céljából üzemeltesse, amint azt az e társaság és a repülőtér üzemeltetői között létrejött megállapodás előírta(101). Ezen infrastruktúra kereskedelmi érintettsége tehát teljesen nyilvánvaló volt, és ez az eset a Bizottság „speciális célú infrastruktúrákra” vonatkozó gyakorlatába illeszkedik(102). Márpedig az állandó összeköttetés megépítése egy másik logikát követ, mivel hozzájárul a nemzeti és a transzeurópai közlekedési hálózatok fejlesztéséhez, és főszabály szerint nem érintett valamely konkrét gazdasági tevékenységben.
64.      Számomra tehát úgy tűnik, hogy a Bizottság téves paramétert alkalmazott a Femernre bízott építési tevékenység „gazdasági tevékenységként” történő értékeléséhez(103).
65.      A fentiekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt a harmadik fellebbezési jogalapnak, és következésképpen helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet.
Az első fokon előterjesztett keresetről
66.      Az Európai Unió Bírósága alapokmányának 61. cikke értelmében, ha a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi, és a per állása megengedi, az ügyet maga is érdemben eldöntheti.
67.      E tekintetben úgy vélem, hogy abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítéletet, minden szükséges információval rendelkezik ahhoz, hogy határozzon az első fokon benyújtott kereset első jogalapjának harmadik részéről, amely azon az állítólagosan téves megállapításon alapul, hogy a Femern kereskedelmi logikát követő gazdasági szereplő, valamint e kereset második jogalapjának második részéről, amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az állandó összeköttetés építésére és üzemeltetésére irányuló tevékenységek elválaszthatatlanok egymástól.
68.      Közelebbről, abban az esetben, ha a Bíróság a jelen indítvány 49–56. pontjában javasolt értelmezést követné, helyt kell adni az első fokon benyújtott kereset első jogalapja harmadik részének, és meg kell semmisíteni a vitatott határozat 2. cikkét. Vagylagosan, abban az esetben, ha a Bíróság úgy döntene, hogy elutasítja a fellebbezés második jogalapját, de helyt ad a harmadik jogalapjának, helyt kell adni az első fokon benyújtott kereset második jogalapja második részének, és ennek következtében is e határozat 2. cikkének megsemmisítése szükséges(104).
Végkövetkeztetés
69.      A fenti megfontolásokra tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság adjon helyt a fellebbezésnek, és semmisítse meg a Dánia által a Femern A/S javára végrehajtott SA.39078–2019/C (korábbi 2014/N) számú állami támogatásról szóló, 2020. március 20-i C(2020) 1683 final bizottsági határozatot.
1      Eredeti nyelv: francia.
2      HL 2020. L 339., 1. o.
3      Konkrétabban egy, a Balti‑tenger alatt, a Lolland szigetén (Dánia) található Rødby és a Puttgarden (Németország) között húzódó, körülbelül 19 km hosszú alagútról van szó, amely egyszerre foglal magában egy villamosított sínszakaszt és egy autópályát.
4      A Bizottság az N 157/2009. számú, a Fehmarn‑szoroson áthaladó állandó összeköttetés tervezési fázisának finanszírozásáról szóló, 2009. július 13‑i határozatával (HL 2009. C 202., 2. o.) megállapította egyrészt, hogy a projekttervezés finanszírozásához kapcsolódó intézkedések nem minősülhetnek állami támogatásnak, mivel a Femern hatóságként járt el, másrészt pedig, hogy ezek az intézkedések mindenképpen összeegyeztethetők a belső piaccal, még akkor is, ha ezek az intézkedések az állandó összeköttetés jövőbeli üzemeltetőjének javát szolgálják is. A Bizottság tehát úgy határozott, hogy nem emel kifogást az [EUMSZ 108. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL 1999. L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 4. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében.
5      Nevezetesen a Fehmarn‑szorosról szóló szerződés és a lov no 575 om anlæg og drift af en fast forbindelse over Femern Bælt med tilhørende landanlæg i Danmark (a Fehmarn‑szoroson áthaladó állandó összeköttetés és a dán hátországi összeköttetések építéséről és üzemeltetéséről szóló, 2015. május 4‑i 575. sz. törvény; a továbbiakban: 2015. évi építési törvény) 6. cikke.
6      Az állandó összeköttetés megépítésével kapcsolatos munkálatokat a Femern a közbeszerzési eljárások hatálya alá tartozó építési szerződések keretében végzi.
7      A Femern Landanlæg a dán állam tulajdonában álló Sund & Bælt Holding A/S leányvállalata. A Femern a Femern Landanlæg leányvállalata lett ez utóbbi létrehozását követően.
8      A Fehmarn‑szoroson áthaladó állandó összeköttetésre irányuló projekt finanszírozására vonatkozó SA.39078 (2014/N) (Dánia) számú állami támogatásról szóló, 2015. július 23‑i C(2015) 5023 final bizottsági határozat (HL 2015. C. 325., 5. o. (a továbbiakban: építésről szóló határozat). E határozatban a Bizottság többek között megállapította, hogy a Femern javára az állandó összeköttetés tervezése, építése és üzemeltetése céljából hozott intézkedések még abban az esetben is összeegyeztethetők a belső piaccal, ha azok az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősülnek, az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében.
9      2018. december 13‑i Scandlines Danmark és Scandlines Deutschland kontra Bizottság ítélet (T‑630/15, EU:T:2018:942); Stena Line Scandinavia kontra Bizottság ítélet (T‑631/15, EU:T:2018:944). Ezekben az ítéletekben a Törvényszék megsemmisítette az építésről szóló határozatot abban a részében, amelyben a Bizottság úgy határozott, hogy nem emel kifogást a Dán Királyság által az állandó összeköttetés tervezése, építése és üzemeltetése érdekében a Femern részére nyújtott intézkedésekkel szemben.
10      2021. október 6‑i Scandlines Danmark és Scandlines Deutschland kontra Bizottság ítélet (C‑174/19 P és C‑175/19 P, EU:C:2021:801).
11      Ezt a határozatot, amelyet az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2019. július 5‑én tettek közzé (HL 2019. C 226., 5. o.), az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti, a dán hatóságoknak címzett 2019. június 14‑i levélben megindított hivatalos vizsgálati eljárást követően fogadták el.
12      Lásd: a vitatott határozat 2. cikke. Ezzel szemben e határozat 1. cikkében a Bizottság rámutatott, hogy az említett határozat tárgyát képező egyéb intézkedések (az eszközök értékcsökkenése, az adóveszteségek elhalasztása, az általános adórendszer, a vasúti díjak, az állami tulajdon ingyenes használata, valamint a derivatívákra vonatkozó állami kezességvállalásokat ) nem minősülnek a Femern javára nyújtott állami támogatásnak.
13      Az első jogalap négy részre oszlott, amelyek azon alapultak, hogy a Dán Királyság úgy véli, hogy a vitatott határozatban a Bizottság tévesen állapította meg, hogy i) a Femern tevékenységei nem kapcsolódnak közhatalmi jogkörök gyakorlásához, ii) a Femern valamely piacon más gazdasági szereplőkkel versenyezve nyújt szállítási szolgáltatásokat, iii) a Femern üzleti logikát követő gazdasági szereplő, és iv) a Femern finanszírozása torzítja a versenyt és érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.
14      Az első fokon benyújtott kereset második jogalapjával a Dán Királyság lényegében azt vitatta, hogy a Femern tevékenységeit az állandó összeköttetés üzembe helyezését megelőzően gazdasági jellegűnek lehet tekinteni. A Törvényszék először az első jogalap első három részét és a második jogalapot vizsgálta meg, amelyek a Femern tevékenységeinek gazdasági jellegű tevékenységként való minősítésére vonatkoztak, majd az első jogalap negyedik részével foglalkozott, amely a verseny torzítására és a tagállamok közötti kereskedelem érintettségére vonatkozó, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésében előírt feltételekre vonatkozott.
15      A Törvényszék szerint valamely jogalany akkor jár el hatóságként, vagy gyakorol közhatalmi jogköröket, ha tevékenysége jellegénél, céljánál és a rá vonatkozó szabályoknál fogva alapvető állami funkciókhoz kapcsolódik.
16      A Törvényszék a Bizottsághoz hasonlóan e tekintetben két körülményre támaszkodott, nevezetesen arra, hogy az állandó összeköttetéshez való hozzáférés díj fizetésétől függ, és hogy a Femern a Fehmarn‑szoroson áthaladó szállítási szolgáltatások piacán egy nyereségszerzésre törekvő gazdasági szereplővel versengve nyújt szolgáltatásokat.
17      2012. december 19‑i ítélet, C‑288/11 P, a továbbiakban: Leipzig-Halle ítélet, EU:C:2012:821.
18      E jogalapok közül az első a „közhatalmi jogkörök gyakorlása” fogalmának értelmezése során megvalósított téves jogalkalmazáson és a dán állam által a Femernre bízott tevékenységek általános értékelésének a Törvényszék általi elmulasztásán alapul; a másodlagosan felhozott második jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vizsgálta meg, hogy a Bizottság elvégezte‑e a szükséges átfogó értékelést arra vonatkozóan, hogy a Femern tevékenységei egészben vagy részben nem‑gazdasági tevékenységeknek minősülnek‑e; a harmadlagosan felhozott harmadik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak értékelése során, hogy a Femern már az állandó összeköttetés kivitelezésének szakaszától kezdve versenynek kitett gazdasági tevékenységet folytat.
19      A vitatott határozat 2. cikke ugyanis a következőképpen fogalmaz: „[a] [Femern] javára nyújtott, tőkeinjekcióból, valamint állami kölcsönök és kölcsönöket biztosító állami kezességvállalások kombinációjából álló intézkedések, amelyeket Dánia legalább részben jogellenesen léptetett hatályba, állami támogatásnak minősülnek az [EUMSZ] 107. cikkének (1) bekezdése értelmében. Ezen intézkedések a felülvizsgált bejelentésben foglalt módosításukat követően összeegyeztethetők a belső piaccal az[EUMSZ] 107. cikke (3) bekezdésének b) pontja alapján”. A Dán Királyság által első fokon benyújtott keresetlevél arra irányult, hogy a Törvényszék „semmisítse meg a [vitatott] határozat 2. cikkét annyiban, amennyiben az megállapította, hogy [az] intézkedések [...] az [EUMSZ] 107. cikkének (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősülnek”. Véleményem szerint nyilvánvaló, hogy ha a Dán Királyság bizonyítani tudja, hogy a Bizottságnak az e cikk első mondatában foglalt következtetésével ellentétben a vitatott intézkedések nem minősülnek állami támogatásnak, ebből az következik, hogy a vitatott határozatot teljes egészében meg kell semmisíteni, mivel az e rendelkezés második mondatában foglalt, ezen intézkedések belső piaccal való összeegyeztethetőségéről szóló határozat már nem megalapozott.
20      Közelebbről, a KEÉFP megvalósításának előmozdítására irányuló finanszírozási intézkedések a KEÉFP megvalósításának előmozdítására nyújtott állami támogatás belső piaccal való összeegyeztethetőségének elemzési kritériumairól szóló 2021. december 30‑i bizottsági közlemény (HL 2021. C 528., 10. o.) tárgyát képezik.
21      E rendelkezés szövegéből következik, hogy az állami támogatások tilalma csak akkor alkalmazandó, ha az intézkedés kedvezményezettje „vállalkozás”.
22      Lásd többek között: 1991. április 23‑i Höfner és Elser ítélet (C‑41/90, EU:C:1991:161, 21. pont); 2012. július 12‑i Compass-Datenbank ítélet (C‑138/11, a továbbiakban: Compass‑Datenbank ítélet, EU:C:2012:449, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ekképpen az állam maga vagy egy állami szerv is minősülhet egy adott tevékenység tekintetében vállalkozásnak (lásd többek között: Compass‑Datenbank ítélet, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Általánosságban, amint arra Cosmas főtanácsnok a Diego Calì & Figli ügyre vonatkozó indítványában (C‑343/95, EU:C:1996:482, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) már rámutatott, a Bíróság következetesen tágan értelmezi a vállalkozás fogalmát. Még az állam által egy adott jogalanynak biztosított különleges vagy kizárólagos jogok sem befolyásolják e jogalany „vállalkozási” minőségét (lásd többek között: 1997. március 18‑i Diego Calì & Figli ítélet, C‑343/95, EU:C:1997:160, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23      Lásd: Compass‑Datenbank ítélet, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
24      Lásd ebben az értelemben: 1980. október 29‑i van Landewyck és társai kontra Bizottság ítélet (209/78–215/78 és 218/78, EU:C:1980:248, 88. pont); 1995. november 16‑i Fédération française des sociétés d’assurance és társai ítélet (C‑244/94, EU:C:1995:392, 21. pont); 2008. július 1‑jei MOTOE ítélet (C‑49/07, EU:C:2008:376, 27. és 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Például az a körülmény, hogy az áruk vagy szolgáltatások kínálata nonprofit célból történik, nem akadálya annak, hogy az ezen ügyleteket a piacon végrehajtó jogalany vállalkozásnak minősüljön, amennyiben e kínálat más, nyereségorientált gazdasági szereplők kínálatával versenyez (lásd: 2017. június 27‑i Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet, C‑74/16, EU:C:2017:496, 46. pont).
25      Egyébiránt, amint arra Poiares Maduro főtanácsnok a FENIN kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványában (C-205/03 P, EU:C:2005:666, 26. pont) rámutatott, „[a]nnak meghatározásakor, hogy az állam vagy egy közjogi jogalany által ellátott tevékenység gazdasági jelleggel bír‑e, a Bíróság veszélyes területre lép, mivel egyensúlyt kell találnia a torzításmentes verseny védelmének igénye és a tagállami hatáskörök tiszteletben tartása között”.
26      Lásd többek között: 2002. február 19‑i Wouters és társai ítélet (C‑309/99, EU:C:2002:98, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat); 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27      Jóllehet úgy tűnik, hogy a Bíróság az e területre vonatkozó első ítéleteiben egyszerűen különbséget tesz egyrészt a közhatalom körébe tartozó tevékenységek, másrészt a gazdasági tevékenységek között (lásd többek között: 1987. június 16‑i Bizottság kontra Olaszország ítélet, 118/85, a továbbiakban: Bizottság kontra Olaszország ítélet, EU:C:1987:283, 7. pont; 1997. március 18‑i Diego Calì & Figli ítélet, C‑343/95, EU:C:1997:160, 16. pont), az immár állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nem gazdasági jellegű tevékenységek köre nem korlátozódik a közhatalom körébe tartozó tevékenységekre, hanem magában foglal más nem gazdasági tevékenységeket is, mint például az olyan tevékenységeket, amelyeket szolidaritás keretében végeznek, és nem járnak áruk vagy szolgáltatások díjazás ellenében történő kínálásával a piacon (lásd ebben az értelemben többek között: 2020. június 11‑i Bizottság és Szlovák Köztársaság kontra Dôvera zdravotná poist’ovňa ítélet, C‑262/18 P és C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 30–50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28      E jogalap az első fokon felhozott első jogalap első része (a megtámadott ítélet 44–65. pontjában tárgyalt) első kifogásának – amely a „közhatalmi hatáskörbe tartozó vagy a közhatalmi jogkörök gyakorlásával kapcsolatos” fogalom állítólagosan túl megszorító értelmezésén alapult – és e jogalap harmadik kifogása (ezen ítélet 75–91. pontjában tárgyalt) első alkifogásának felel meg, amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az állandó összeköttetés építési és üzemeltetési tevékenységei önmagukban nem tartoznak a közhatalom gyakorlásának körébe.
29      Lásd: a megtámadott ítélet 50–57. pontja.
30      A Dán Királyság többek között a Bizottság kontra Olaszország ítéletre (7. pont) hivatkozik.
31      Lásd: a megtámadott ítélet 57. pontja. A vitatott határozat (194) preambulumbekezdésében a Bizottság – lényegében azzal az indokkal, hogy a nagy infrastrukturális projektek kivitelezése és üzemeltetése önmagában nem jelent közhatalom‑gyakorlást, és hogy az állandó összeköttetés megépítésére és üzemeltetésére gazdasági logika irányadó, tekintve, hogy nagymértékben a felhasználók díjaiból finanszírozzák – kizárta, hogy a Femern különleges közhatalmi jogköröket kapott volna. Azt is megállapította, hogy a Femern tevékenységei nagyon különböznek azoktól, amelyeket a múltban közszolgáltatási feladatok ellátásának tekintettek.
32      Lásd: a megtámadott ítélet 52–54. pontja. Ezenkívül, ezen ítélet 56. pontjában a Törvényszék kizárta, hogy a „jogkör” kifejezés általánosabb jelleggel a közszolgáltatási vagy hatósági feladatokat foglalja magában, összhangban a Bíróság Compass‑Datenbank ítéletében (40. pont) megállapítottakkal, amelyből kitűnik, hogy az ebben az ezen ügyben szóban forgó tevékenység közhatalmi jogkörök gyakorlásához kapcsolódik, mivel az adatgyűjtés olyan jogi kötelezettségen alapult, amelynek tiszteletben tartása kényszerítő jogkörök gyakorlásával biztosítható.
33      Lásd: a megtámadott ítélet 58–63. pontja.
34      Lásd többek között: 1994. január 19‑i SAT Fluggesellschaft ítélet (C‑364/92, EU:C:1994:7, 30. pont); 2025. július 10‑i INTERZERO és társai ítélet (C‑254/23, EU:C:2025:569, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Bíróság azt is pontosította, hogy amennyiben egy közjogi szervezet olyan gazdasági tevékenységet folytat, amelyet el lehet választani a közhatalmi jogosítványainak gyakorlásától, e jogalany az említett tevékenységet illetően vállalkozásként jár el, míg ha az említett gazdasági tevékenység nem választható el a közhatalmi jogosítványainak gyakorlásától, az adott jogalany által végzett valamennyi tevékenység a közhatalmi jogosítványaihoz kapcsolódó tevékenységnek tekintendő (lásd: Compass‑Datenbank ítélet, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
35      Az [EUMSZ] 107. cikk (1) bekezdésében említett „állami támogatás” fogalmáról szóló közleményének (HL 2016. C 262., 1. o.; a továbbiakban: az állami támogatás fogalmáról szóló közlemény) 17. pontjában a Bizottság a két fogalmat egyenértékűnek tekinti, először is a „hatósági jogkörükben eljáró közjogi jogalanyokra”, majd „a hatóságok előjogaihoz elválaszthatatlanul kapcsolódó tevékenységekre” hivatkozva. Mayras főtanácsnok a Reyners ügyre vonatkozó indítványában (2/74, EU:C:1974:59, 665. o.) megállapította, hogy a „hatóság” fogalma „az állam szuverenitásából, imperiumából ered”, és „az azt gyakorló személy számára magában foglalja az általános jogon túlmenő előjogok, a közhatalmi jogosítványok és az állampolgárokat terhelő kényszerítő jogkörök gyakorlásának lehetőségét”. Lásd még ebben az értelemben: Jacobs főtanácsnok Höfner és Elser ügyre vonatkozó indítványa (C‑41/90, EU:C:1991:14, 22. és 23. pont); Cosmas főtanácsnok Diego Calì & Figli ügyre vonatkozó indítványa (C‑343/95, EU:C:1996:482, 37. pont, valamint 24. lábjegyzet).
36      Lásd többek között: 1994. január 19‑i SAT Fluggesellschaft-ítélet (C‑364/92, EU:C:1994:7, 29. és 30. pont); a légiforgalmi irányítás és biztonság tekintetében a 2009. március 26‑i SELEX Sistemi Integrati kontra Bizottság ítélet (C‑113/07 P, EU:C:2009:191, 76. pont); a szennyezésfelügyelet tekintetében az 1997. március 18‑i Diego Calì & Figli ítélet (C‑343/95, EU:C:1997:160, 23. pont); valamely jogi kötelezettség alapján használt közbeszerzési adatbázis és platform üzemeltetése tekintetében lásd: Compass-Datenbank ítélet (40. pont); 2019. november 7‑i Aanbestedingskalender és társai kontra Bizottság ítélet (C‑687/17 P, EU:C:2019:932, 45. pont). Emellett a tanúsítási vagy akkreditációs tevékenységek esetében a Bíróság különbséget tett aszerint, hogy a tevékenységet díjazás ellenében és kizárólag a piaci kereslet alapján végzik (lásd: 2013. december 12‑i SOA Nazionale Costruttor‑i ítélet, C‑327/12, EU:C:2013:827, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), vagy az érintett szervezetek döntéshozatali, ellenőrzési és szankcionálási hatáskört gyakorolnak (lásd: 2021. május 6‑i Analisi G. Caracciolo ítélet, C‑142/20, EU:C:2021:368, 58. pont).
37      Lásd: 2002. február 19‑i Wouters és társai ítélet (C-309/99, EU:C:2002:98, 58. pont); 2013. február 28‑i Ordem dos Técnicos Oficiais de Contas (C‑1/12, EU:C:2013:127, 46. pont); 2013. július 18‑i Consiglio Nazionale dei Geologi ítélet (C‑136/12, EU:C:2013:489, 44. pont), 2024. január 18‑i Lietuvos notarų rūmai és társai ítélet (C‑128/21, EU:C:2024:49, 63. pont).
38      2002. október 24‑i ítélet (C‑82/01 P, a továbbiakban: Aéroports de Paris ítélet, EU:C:2002:617, 76–78. pont).
39      A Bizottság, amint azt az „állami támogatás” fogalmáról szóló közleményének 209. pontjában kifejti, úgy vélte, hogy az Aéroports de Paris ügyben hozott ítéletet megelőző bizonytalanság miatt a közigazgatási szervek jogosan gondolhatták, hogy az infrastruktúrákhoz az említett ítéletnél korábban nyújtott állami finanszírozás nem minősül állami támogatásnak, ezért erről a Bizottságot nem szükséges értesíteni.
40      Lásd: Leipzig‑Halle ítélet (40‑42. pont). A Törvényszék ezeket az elveket oly módon alkalmazta, hogy állandó jelleggel megállapította, hogy a kikötői vagy repülőtéri infrastruktúrák kereskedelmi célú üzemeltetése és építése gazdasági tevékenységnek minősülhetnek (lásd többek között: 2019. szeptember 20‑i Le Port de Bruxelles és Région de Bruxelles-Capitale kontra Bizottság ítélet, T‑674/17, EU:T:2019:651, 62. pont).
41      A Bizottság azt is egyértelművé tette, hogy általában – kivéve, ha az érintett tagállam piaci mechanizmusok alkalmazása mellett dönt – a következő tevékenységek a hatósági előjogok részét képezik: a hadsereg vagy a rendőrség, a repülésbiztonság és ‑ellenőrzés, a tengeri közlekedés ellenőrzése és biztonsága, a szennyezésfelügyelet, a börtönbüntetések szervezése, finanszírozása és végrehajtása, az állami tulajdonú földterületek közigazgatási szervek általi fejlesztése és revitalizációja, valamint az állami felhasználásra szánt adatok gyűjtése a vállalkozásokkal szemben az ilyen adatok közlése tekintetében előírt jogszabályi kötelezettség alapján. Ezek a példák nyilvánvalóan olyan nem kimerítő felsorolást alkotnak, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata és a Bizottság gyakorlata ihletett.
42      Lásd a vitatott határozat (190) és (191) preambulumbekezdése; a megtámadott ítélet 57. pontja.
43      E tekintetben különbséget kell tenni egyrészt azon hatáskörök érintett tagállam általi átruházása között, amelyek az uniós jog szerint közhatalmi jogköröknek minősülnek, másrészt pedig e jogkörök közhatalmi jogosítványoknak való minősítése között.
44      Annak megállapítása ugyanis, hogy a tevékenységeket a közhatalmi jogkörök gyakorlásával járó tevékenységeknek kell tekinteni önmagában azon az alapon, hogy azok az érintett tagállamban jellemzően a közhatalmi jogkörök gyakorlásának körébe tartoznak, megfosztaná az „állami támogatás” fogalmát annak objektív jellegétől, és azzal a lehetőséggel ruházná fel a tagállamokat, hogy „kiválaszthassák” azokat a tevékenységeket, amelyeket ilyen jogkörök gyakorlásának kívánnak minősíteni, vagy amelyeket ki akarnak zárni e jogkörgyakorlás köréből. Ezenkívül, amint arra a Bizottság írásbeli észrevételeiben helyesen rámutat, a Dán Királyság által hivatkozott Bizottság kontra Olaszország ítélet (7. pont) nem támasztja alá az érvelését, csupán azt a pontosítást teszi, hogy az állam vagy közhatalmi jogkörét gyakorolja, vagy ipari, illetve kereskedelmi tevékenységeket végez, azaz árukat és szolgáltatásokat bocsát piacra, továbbá ahhoz, „hogy ezt a megkülönböztetést meg lehessen tenni, [...] egyenként meg kell vizsgálni az állam által végzett tevékenységeket, és meg kell határozni, hogy ezek a tevékenységek melyik kategóriába tartoznak” (kiemelés tőlem). Ebből a szövegrészből tehát nem következik, hogy valamely állam a közhatalom gyakorlása során „minden konkrét tevékenység tekintetében” eljárhat.
45      Egyébiránt a megtámadott ítélet 87–89. pontjában a Törvényszék helyesen állapította meg – és a Dán Királyság nem vitatta –, hogy a Dán Királyság által hivatkozott közhatalmi jogkörök (vagyis a Femernre mint közúti hatóságra és a vasúti pályahálózat üzemeltetőjére ruházott feladatok, valamint az a tény, hogy ez utóbbinak kell elkészítenie az állandó összeköttetés biztonsági terveit) nem érintette az állandó összeköttetés megépítésével és üzemeltetésével kapcsolatos tevékenységeket.
46      Lásd: a megtámadott ítélet 78–90. pontja. A Dán Királyság szerint a Törvényszék egyrészt arra szorítkozott, hogy jóváhagyta a közhatalmi jogkörök gyakorlásával járó tevékenységeknek azt a kimerítő felsorolását, amelyet a Bizottság a Bíróság ítélkezési gyakorlata alapján alkalmazott, másrészt pedig a Bizottsághoz hasonlóan egyenként megvizsgált minden egyes, a dán hatóságok által felhozott elemet annak megállapítása érdekében, hogy azok egyike sem elegendő önmagában ahhoz a következtetéshez, hogy hatóságról van szó.
47      Lásd: a vitatott határozat (191) preambulumbekezdése. Amint azt e határozat (190) preambulumbekezdése összefoglalta, a közigazgatási eljárás során a dán hatóságok mindenekelőtt arra hivatkoztak, hogy az állandó összeköttetés célja sokkal átfogóbb a közszolgáltatás‑nyújtásnál, mivel az állandó összeköttetés egy intenzívebb kulturális és gazdasági együttműködés szükséges feltételeit teremtené meg az Európai Unió, a két állam és a Fehmarn‑szorossal határos régiók javára; majd ezt követően rámutattak arra, hogy az állandó összeköttetés tervezésének, megépítésének és üzemeltetésének jellege a közhatalom gyakorlásához kapcsolódik, mivel arról van szó, hogy a Dán Királyság egy kormányközi megállapodást hajt végre, illetve a dán állam egy jelentős tervezési döntést hoz (így e tevékenységek jellege a nemzetközi és a nemzeti közlekedési hatóságok, például az Eurocontrol vagy a dán vasúti és közúti hatóságok tevékenységéhez hasonlít), és végül arra hivatkoztak, hogy a Femernre egyedi szabályok vonatkoznak, például nem áll a nyereségmaximalizálási norma hatálya alatt, ami megelőzi annak kockázatát, hogy a finanszírozását olyan tevékenységek kereszttámogatására használják fel, amelyek nem kötődnek azokhoz a konkrét tevékenységekhez, amelyek elvégzésére a Femernt létrehozták.
48      Lásd: a vitatott határozat (192) és (193) preambulumbekezdése.
49      Lásd: a vitatott határozat (194)–(197) preambulumbekezdése.
50      Egyébiránt a Bizottság, azon tényezők elemzése előtt, amelyekre ezt követően a gazdasági tevékenység fennállására vonatkozó következtetését alapította, megvizsgálta (és elutasította) a dán hatóságok által a közhatalmi jogkörök gyakorlásával kapcsolatban előadott valamennyi érvet (lásd ebben az értelemben: a jelen indítvány 47. pontja).
51      A megtámadott ítélet 80. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az a körülmény, hogy a Femern a hatóságok szigorú ellenőrzése alatt áll, és tiszteletben kell tartania a dokumentumokhoz való hozzáférésre vagy a könyvvizsgálatra vonatkozó szabályokat, nem elegendő annak megállapításához, hogy tevékenységei közhatalmi jogkörök gyakorlásához kapcsolódnak. A Törvényszék arra is rámutatott, hogy végeredményben e körülmény önmagában nem teszi lehetővé, hogy a Femernt közigazgatási szervnek lehessen tekinteni.
52      A megtámadott ítélet 82. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a hivatalos vizsgálati eljárás során a Dán Királyság nem hivatkozott a Fehmarn‑szorosról szóló szerződés egyetlen olyan konkrét rendelkezésére sem, amely lehetővé tette volna a Bizottság számára annak megállapítását, hogy az említett szerződés a Femernt közhatalmi jogkörök gyakorlásával összefüggő tevékenységekkel bízta meg.
53      A megtámadott ítélet 86. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy valamely tevékenységi ágazat liberalizációjának hiánya nem minősül olyan valószínűsítő körülménynek, amely arra engedne következtetni, hogy valamely tevékenység főszabály szerint közhatalmi jogkörök gyakorlásához kapcsolódik.
54      A megtámadott ítélet 87. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az a körülmény, hogy valamely jogalany tevékenységei egy részének gyakorlása tekintetében közhatalmi jogkörökkel rendelkezik, önmagában nem akadálya annak, hogy a többi gazdasági tevékenysége tekintetében az EUM‑Szerződés versenyszabályokra vonatkozó rendelkezései értelmében vett vállalkozásnak minősüljön
55      Lásd: a megtámadott ítélet 90. pontja.
56      Lásd a jelen indítvány 51. lábjegyzete.
57      Feltételezve, hogy – amint arra a Dán Királyság hivatkozik – a „közhatalmi jogkörök gyakorlásának” fogalma, legalábbis bizonyos mértékig, az egyes tagállamokban fennálló körülményektől függ, el kell ismerni, hogy e tagállam az érvelését kizárólag arra a körülményre alapítja, hogy a dán közúti és vasúti infrastruktúra építésének és üzemeltetésének piaca nem liberalizált, míg a Törvényszék, a Bizottság értékelését helybenhagyva megállapította, hogy az állandó összeköttetés üzemeltetésére irányuló tevékenység a Fehmarn‑szoroson való áthaladás biztosítására irányuló szolgáltatások nyújtásából áll, amely – anélkül, hogy ezt az említett tagállam vitatta volna – olyan liberalizált piac, amelyen kompüzemeltetők is működnek (lásd többek között: a megtámadott ítélet 113. és 200. pontja).
58      Lásd ebben az értelemben: a megtámadott ítélet 87. pontja.
59      A Dán Királyság egyébként annak kifogásolására szorítkozott, hogy a Törvényszék nem végzett (kifejezetten) átfogó elemzést, azonban nem bizonyította, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor ezen érvek mindegyikét elutasította, és nem fejtette ki, hogy az átfogó elemzés hogyan vezethetett volna eltérő következtetésre. Egyébként az a tény, hogy a vitatott határozat (194) preambulumbekezdésében a Bizottság példaként felsorolja azokat a tevékenységeket, amelyeket a Bíróság ítélkezési gyakorlata és a Bizottság döntéshozatali gyakorlata a közhatalmi jogosítványok gyakorlásába tartozó tevékenységekként ismert el, nem jelenti azt, hogy a Bizottság megállapította – sem pedig azt, hogy a Törvényszék megerősítette –, hogy az állandó összeköttetés építésével és üzemeltetésével kapcsolatos tevékenységek azért nem tartoznak a közhatalmi jogkörök gyakorlásának körébe, mert nem szerepelnek e listán.
60      Lásd: a megtámadott ítélet 86. pontja.
61      Lásd: a jelen indítvány 33. pontja és 57. lábjegyzete. Nagyobb általánosságban úgy látom, hogy a Dán Királyság összekeveri a „közhatalmi jogkörök gyakorlásának” fogalmát a „(nem) gazdasági tevékenység” tágabb fogalmával, valamint az ettől szintén eltérő „(nem) liberalizált tevékenység” fogalmával. Ezzel szemben e két utóbbi fogalom releváns a fellebbezés második és harmadik jogalapjának elemzése keretében.
62      A második fellebbezési jogalap az elsőfokú eljárásban előterjesztett első jogalap harmadik részének felel meg, amelyet a megtámadott ítélet 141–164. pontja tárgyal, és amely azon az állítólagosan téves megállapításon alapul, hogy a Femern kereskedelmi logikát követő gazdasági szereplő. Bár ez a jogalap mind az állandó összeköttetés megépítésére, mind az üzemeltetésére irányuló tevékenységre vonatkozik, elemzésemet kizárólag az üzemeltetési tevékenységre összpontosítom, mivel az építési tevékenység csak az üzemeltetési tevékenységhez képest, járulékos tevékenységként merül fel, azzal a harmadik fellebbezési jogalap keretében konkrétabban és részletesebben foglalkozom.
63      Ez a Dán Királyság által e jogalap keretében előadott első érv.
64      A dán hatóságok szerint a Törvényszék a Bizottsághoz hasonlóan tévesen állapította meg, hogy az állandó összeköttetésre irányuló projekt kereskedelmi logikán alapul, és ily módon meghatározó jelentőséget tulajdonított az infrastruktúra használói által fizetett díjaknak (az e jogalap keretében előterjesztett második érv), amelyek nem valamely gazdasági tevékenység gyakorlásának ellenértékét, hanem az államnak fizetett hozzájárulásokat jelentik (ötödik érv), és tévesen figyelmen kívül hagyta azon feltételek relevanciáját, amelyek a Femernre vonatkoznak a tevékenységei gyakorlása tekintetében, és különösen azon feltétel jelentőségét, hogy a közlekedési miniszter utasításai alapján jár el (negyedik érv).
65      A dán hatóságok úgy vélik, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg a piac fennállását, jóllehet az állandó összeköttetés nem áll versenyben a kompokkal, hanem a Fehmarn‑szoroson áthaladó német és dán közúti és vasúti infrastruktúra fejlesztését jelenti (az e jogalap keretében előterjesztett harmadik érv).
66      Mivel az „infrastruktúra” rendkívül tág fogalom, pontosítani kell, hogy a jelen ügy fizikai közlekedési infrastruktúrára, ezen belül egy közúti és vasúti infrastruktúrára vonatkozik (lásd többek között a transzeurópai közlekedési hálózat fejlesztésére vonatkozó uniós iránymutatásokról, az (EU) 2021/1153 és a 913/2010/EU rendelet módosításáról, valamint az 1315/2013/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2024. június 13‑i (EU) 2024/1679 európai parlamenti és tanácsi rendeletet [HL 2024., L 2024/1679.; helyesbítés: HL 2025, L 2025/90901]). E fogalom etimológiáját illetően lásd: Ruechardt, C., EU State Aid Control of Infrastructure Funding, Kluwer Law International, Alphen aan den Rijn, 2018, 19–30. o.
67      Ezt egyébként az „állami támogatás” fogalmáról szóló közleményének 201. pontjában maga a Bizottság is elismerte.
68      Az ezen ítéletekben kifejtett elvek a Bizottság szerint minden egyéb olyan infrastruktúra építésére alkalmazandók, amelyek elválaszthatatlanul kapcsolódnak gazdasági tevékenységhez (lásd: az „állami támogatás” fogalmáról szóló közlemény 202. pontja).
69      Lásd: a vitatott határozat (192) és (193) preambulumbekezdése. A megtámadott ítéletben a Törvényszék lényegében egyrészt arra a következtetésre jutott, hogy a Femern gazdasági tevékenységet fog végezni, mivel díjazás ellenében szállítási szolgáltatásokat nyújt majd a Fehmarn-szoroson való áthaladás piacán (lásd: ezen ítélet 145–153. pontja), másrészt pedig elutasította a Dán Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Luxemburgi Nagyhercegség által előterjesztett érveket, amelyek lényegében arra irányultak, hogy a Femern nem törekszik nyereségének maximalizálására, és a közlekedési minisztérium utasításai szerint jár el, többek között az állandó összeköttetés használatáért fizetendő díjak megállapítását illetően (lásd: az említett ítélet 154–162. pontja).
70      Vagyis az állandó összeköttetésre vonatkozó projekt mögött meghúzódó gazdasági logika, valamint a Femern által kínált szolgáltatásokkal azonos szolgáltatások piacának és az e szolgáltatásokat nyújtó versenytársaknak a fennállása.
71      Vagyis a nyereség maximalizálásának hiánya és a közlekedési minisztérium beavatkozása.
72      Egyébiránt a Dán Királyság megelégszik annak kifogásolásával, hogy a Törvényszék nem végzett átfogó elemzést, anélkül azonban, hogy kifejtené, hogy ezt az elemzést hogyan kellett volna elvégezni, és hogyan vezethetett volna más következtetésre.
73      Lásd: 2017. június 27‑i Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet (C‑74/16, EU:C:2017:496, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezzel szemben az a körülmény, hogy az áruk vagy szolgáltatások kínálata nonprofit célból történik, nem akadálya annak, hogy az ezen ügyleteket a piacon végrehajtó jogalany „vállalkozásnak” minősüljön, amennyiben e kínálat más, nyereségorientált gazdasági szereplők kínálatával versenyez (lásd még: 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
74      Lásd ebben az értelemben: 2017. június 27‑i Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet (C‑74/16, EU:C:2017:496, 45–50. pont).
75      Egyébiránt szintén a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint még azok a szolgáltatások is, amelyeket a tagállam közszolgáltatási kötelezettségekként ír elő valamely vállalkozással szemben, gazdasági jellegűek, és akkor is azok maradnak, ha azokat a piaci értéküknél alacsonyabb áron vagy ingyenesen kínálják a kedvezményezetteknek (lásd például: Biondi főtanácsnok Staten genom Sjöfartsverket ügyre vonatkozó indítványa, C‑401/24, EU:C:2025:415, 16. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
76      Egyébiránt a Bíróságnak a jelen indítvány 16. pontjában hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlata értelmében az érintett szervezet közjogi vagy magánjogi jogállása irreleváns az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerinti „vállalkozás” minősítés szempontjából, így maga az állam vagy valamely állami szerv is eljárhat vállalkozásként.
77      A vitatott határozat (169) preambulumbekezdésében a Bizottság azt a tényt is megemlíti, hogy a közúti közlekedés díjait a 2007-es kompdíjak extrapolációjával határozzák meg. Egyébiránt a Dán Királyság által hivatkozott Compass-Datenbank ítélet e tekintetben nem releváns, mivel egy közjogi jogalany által nyújtott és közhatalmi jogkörök gyakorlásához kapcsolódó szolgáltatásra vonatkozott (lásd többek között: ezen ítélet 39. pontja), amit a Dán Királyság első fellebbezési jogalapja keretében nem tudott bizonyítani.
78      A Bíróság többek között kimondta, hogy még egy banki alapítványt is, amely a közérdek és társadalmi hasznosság terén saját maga jár el, úgy kell tekinteni, hogy gazdasági tevékenységet fejt ki, annak ellenére, hogy az árukat vagy szolgáltatásokat nonprofit célból kínálja, mivel ezt más, ilyen célt követő gazdasági szereplőkkel versenyezve teszi (lásd: 2006. január 10‑i Cassa di Risparmio di Firenze és társai ítélet, C‑222/04, EU:C:2006:8, 122. és 123. pont). Egyébiránt a 2021. október 6‑i Scandlines Danmark és Scandlines Deutschland kontra Bizottság ítéletben (C‑174/19 P és C‑175/19 P, EU:C:2021:801) és a 2021. október 6‑i Scandlines Danmark és Scandlines Deutschland kontra Bizottság ítéletben (C‑174/19 P és C‑175/19 P, EU:C:2021:801) helybenhagyott 2018. december 13‑i Scandlines Danmark és Scandlines Deutschland kontra Bizottság ítélet (T‑630/15, EU:T:2018:942) és Stena Line Scandinavia kontra Bizottság ítélet (T‑631/15, EU:T:2018:944) alapjául szolgáló ügyekben sem a Törvényszék, sem a Bíróság nem kérdőjelezte meg az ezen ítéletek alapjául szolgáló vitatott határozatokat megtámadó, kompokat üzemeltető és a Femern versenytársaiként eljáró felperes vállalkozások által benyújtott keresetek elfogadhatóságát.
79      Ilyen esetben a hatékonyabb közlekedési mód megjelenése – amint azt a Bizottság a tárgyaláson hangsúlyozta – azt eredményezheti, hogy versenyszempontból az egyik monopóliumot egy másikkal váltják fel.
80      Ugyanis a verseny nem magán az érintett infrastruktúrán keresztül, illetve nem egymással versengő, hasonló infrastruktúrák között fog megvalósulni, hanem az infrastruktúra üzemeltetése révén nyújtott szolgáltatások – nevezetesen a Fehmarn‑szoroson az állandó összeköttetés révén közúton vagy vasúton történő áthaladás – és az eltérő üzleti modell alapján nyújtott, helyettesíthető szolgáltatások – vagyis e szoroson kompszolgáltatásokkal történő átkelés – között megy végbe.
81      A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatás alkotóelemeinek felsorolása aszerint változik, hogy a körülményektől függően az egyes tényállási elemeket együttesen értékelik‑e. A legrészletesebb felsorolás szerint a következő elemeket kell megkülönböztetni: az intézkedés államnak való betudhatósága és az állami források felhasználása (lásd többek között: 2021. március 2‑i Bizottság kontra Olaszország és társai ítélet C‑425/19 P, EU:C:2021:154, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a kedvezményezett gazdasági előnye (lásd többek között: 2003. július 24‑i Altmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítélet, C‑280/00, EU:C:2003:415, 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), az intézkedés szelektivitása (lásd többek között: 2024. szeptember 10‑i Bizottság kontra Írország és társai ítélet, C-465/20 P, EU:C:2024:724, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), a verseny torzulása (lásd többek között: 2000. szeptember 19‑i Németország kontra Bizottság ítélet, C‑156/98, EU:C:2000:467, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), valamint a tagállamok közötti kereskedelem akadályozása (lásd többek között: 2024. március 7‑i Fallimento Esperia és GSE ítélet, C‑558/22, EU:C:2024:209, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
82      Előfordulhat például, hogy a vizsgált intézkedések nem biztosítanak előnyt a kedvezményezettnek, vagy nem eredményezik a verseny torzulását. E szempontok, amelyeket a felek néha felvetnek, nem a szóban forgó tevékenység gazdasági jellegének előzetes értékelésére vonatkoznak, hanem az állami támogatás alkotóelemeinek konkrét értékelésére.
83      Lásd például: 2019. szeptember 20‑i Le Port de Bruxelles et Région de Bruxelles-Capitale kontra Bizottság ítélet (T‑674/17, EU:T:2019:651, 61–89. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Szemléltetésképpen emlékeztetek arra, hogy a Bizottság úgy határozott, hogy összeegyeztethető támogatásnak minősül a szóban forgó állandó összeköttetéshez teljesen hasonló infrastruktúrák finanszírozása, mint például a Csatorna‑alagúton keresztüli vasúti összeköttetés megépítése (HL 2002. C 130., 5. o.), valamint az øresundi állandó összeköttetés megépítése és üzemeltetése (HL 2014. C 418., 8. o.). Ami különösen az øresundi állandó összeköttetésre irányuló projektet illeti, a 2018. szeptember 19‑i HH Ferries és társai kontra Bizottság ítélettel (T‑68/15, EU:T:2018:563) megerősített, több szakaszból álló vizsgálatot követően a Bizottság nemrégiben arra a következtetésre jutott, hogy a dán hatóságok által az øresundi állandó összeköttetés megépítéséhez és üzemeltetéséhez nyújtott egyes intézkedések jogellenes állami támogatásnak minősülnek, amelyeket e hatóságok kötelesek visszatéríttetni (lásd: a Bizottság 2024. február 13‑i C(2024)959 végleges határozata, a Dánia és Svédország által az Øresundsbro Konsortiet javára végrehajtott, SA.52162. és SA.52617. számú állami támogatásról). Egyébiránt ebben az ügyben a Bizottság első határozatában nem emelt kifogást (és többek között megállapította hogy az állandó összeköttetés állami finanszírozásához a Femern javára nyújtott támogatás összeegyeztethető a belső piaccal); e határozatát a 2018. december 13‑i Scandlines Danmark és Scandlines Deutschland kontra Bizottság ítélet (T‑630/15, EU:T:2018:942), valamint a 2018. december 13‑i Stena Line Scandinavia kontra Bizottság ítélet (T-631/15, EU:T:2018:944) megsemmisítette. Bár a támogatás fennállásának kérdésével nem foglalkozott kifejezetten, ez nem változtat azon, hogy e nehéz közigazgatási és bírósági eljárás során (amely még nem zárult le) az állami támogatás fennállását lényegében megállapítottnak tekintették. Például a 2021. október 6‑i Scandlines Danmark és Scandlines Deutschland kontra Bizottság ítéletben (C‑174/19 P és C‑175/19 P, EU:C:2021:801) még a belső infrastruktúrák finanszírozására irányuló intézkedéseket – amelyek tekintetében a Bizottság megállapította az állami támogatás hiányát – sem a „gazdasági tevékenység” hiánya, hanem inkább a verseny torzulásának és a tagállamok közötti kereskedelem érintettségének hiánya alapján vizsgálták.
84      A vitatott határozat (306)–(308) preambulumbekezdésében a Bizottság egy 2000. évi költség‑haszon elemzésre és a projekt 2001. évre visszanyúló kereskedelmi érdekére vonatkozó, a dán hatóságok által végzett vizsgálatra támaszkodva megállapította, hogy a vizsgálat által kiváltott jelentős érdeklődés ellenére egyetlen észszerűen gondolkodó magánbefektető sem volt hajlandó arra, hogy rendes piaci feltételek mellett vállalja egy ilyen projekt finanszírozását.
85      Lásd analógia útján: 2020. június 11‑i Bizottság és Szlovák Köztársaság kontra Dôvera zdravotná poist’ovňa ítélet (C‑262/18 P és C-271/18 P, EU:C:2020:450, 59. pont).
86      Például a jogirodalomban nem minősül gazdasági tevékenységnek az olyan tevékenység, amely még akkor sem jár a részvényesek részére történő osztalékfizetéssel, ha képes fedezni az összes költségét, és amely nem biztosít hozamot a befektetőknek (lásd ebben az értelemben: Nicolaides, P., „Not Even the Church Is Absolved from State Aid Rules: The Essence of Economic Activity », European State Aid Law Quarterly, 16. kötet, 2017, 4. szám, 527–536. o., különösen az 534–536. o.). Egyébiránt az, hogy a jelen ügyben a magánbefektetők részéről nem állt fenn semmilyen érdek, olyan valószínűsítő körülményként értékelhető, amely az érintett tevékenységbe történő közberuházás szükségességét támasztja alá (lásd ebben az értelemben: Wilson, T., „Infrastructure Financing and State Aid Post Leipzig‑Halle”, European State Aid Law Quarterly, 13. kötet, 2014., 1. szám, 24–27. o., különösen 26. o.)
87      Lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Olaszország ítélet (10. és 11. pont).
88      Léteznek olyan, az egyes ágazatokba tartozó tevékenységek, mint például az oktatás, az egészségügy vagy a szociális biztonság, amelyek „gazdasági” jellege alapvetően attól függ, hogy az adott tagállamban hogyan szerveződnek ezek az ágazatok. Az ilyen tevékenységek főszabály szerint nem gazdasági jellegűek, ha azok olyan, az állam által ellenőrzött, nem kereskedelmi, hanem szociális és szolidaritási megfontolásokon alapuló, egyetemes jellegű közjogi rendszerbe illeszkednek, amelynek révén az állam ezekben az ágazatokban teljesíti feladatát (lásd ebben az értelemben többek között: 2020. június 11‑i Bizottság és Szlovák Köztársaság kontra Dôvera zdravotná poist’ovňa ítélet, C‑262/18 P és C‑271/18 P, EU:C:2020:450, 58–65. pont; Biondi főtanácsnok Staten genom Sjöfartsverket ügyre vonatkozó indítványa, C‑401/24, EU:C:2025:415, 8. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
89      Lásd: a jelen indítvány 47. pontja.
90      Például a közegészségügy területén a Bíróság megállapította, hogy a szolidaritás elvét végrehajtó rendszerben egy olyan versenytényező bevezetése, amelynek célja, hogy a gazdasági szereplőket arra ösztönözze, hogy tevékenységüket a hatékony és eredményes gazdálkodás elve alapján folytassák, nem változtatja meg e rendszer jellegét (lásd: 2023. április 27‑i Casa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo kontra Bizottság ítélet, C‑492/21 P, EU:C:2023:354, 104. pont). Lásd még: Buts, C., Cyndecka, M. A., De Cock, W., Skovgaard Ølykke, G. és Segura, M., „Review of EU Case Law on State Aid – 2023 Part One: Notion of State Aid », European State Aid Law Review Quarterly, 23. kötet, 2024, 2. szám, 173–199. o., különösen a 174. o.
91      Lásd: a jelen indítvány 48. pontja.
92      Ha ugyanis a Bíróság arra a következtetésre jutna, hogy az állandó összeköttetés üzemeltetése a jelen ügyben nem minősül gazdasági tevékenységnek, e következtetés még inkább érvényes az építési tevékenységre, amelynek állítólagos gazdasági jellege abból ered, hogy az üzemeltetési tevékenységhez képest járulékos jellege van.
93      E jogalap ugyanis hatástalannak tűnik abban az esetben, ha a Bíróság a második fellebbezési jogalap keretében javasolt második megközelítést követve úgy ítéli meg, hogy a Femern tevékenységei összességükben nem „gazdasági” jellegűek.
94      E jogalap az első fokon benyújtott kereset második jogalapja második részének felel meg, amelyet a megtámadott ítélet 176–207. pontja tárgyal, és amely azon alapul, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az állandó összeköttetés építésére és üzemeltetésére irányuló tevékenységek elválaszthatatlanok egymástól.
95      2011. március 24‑i ítélet (T‑443/08 és T‑455/08, EU:T:2011:117), amelyet fellebbezés alapján helybenhagyott a Leipzig‑Halle ítélet.
96      Lásd: a megtámadott ítélet 188–191. pontja.
97      Lásd: a megtámadott ítélet 192–198. pontja. Ezenkívül ezen ítélet következő pontjaiban, amelyek nem képezik a jelen fellebbezés tárgyát, a Törvényszék elutasította a felperes arra alapított érveit, hogy magukat az állandó összeköttetés építési és üzemeltetési tevékenységeit nem liberalizálták (az említett ítélet 199–202. pontja), hogy az állandó összeköttetés építésére és üzemeltetésére irányuló tevékenységek elválaszthatóak (a 2019. április 30‑i UPF kontra Bizottság ítéletnek megfelelően, T‑747/17, EU:T:2019:271) (ugyanezen ítélet 203. és 204. pontja), hogy az állandó összeköttetés üzemeltetésének módosíthatóak a részletszabályai (a megtámadott ítélet 205. pontja), valamint, hogy az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett „vállalkozás” fogalmát megszorítóan kell értelmezni (ezen ítélet 206. és 207. pontja).
98      Valójában, mivel az állandó összeköttetésre vonatkozó építési és üzemeltetési tevékenységek olyan egységes projekt részét képezik, amely a Femern javára hozott finanszírozási intézkedések tárgyát képezi, még akkor sem zárható ki, hogy az építkezés finanszírozása gazdasági előnyt biztosít a Femern számára, ha ez csak e finanszírozásnak a gazdasági tevékenységére, vagyis a Fehmarn‑szoroson áthaladó szállítási szolgáltatásokra gyakorolt hatásai („spill‑over”) formájában valósulhat meg. Véleményem szerint ez a logikája a Törvényszék által a megtámadott ítélet 196. pontjában levont azon következtetésnek, amely szerint, ha az építési tevékenységet az üzemeltetéstől elválaszthatónak, és ennélfogva nem gazdasági jellegűnek lehetne tekinteni, akkor az állandó összeköttetés üzemeltetésének szakaszában a Femernt megilletné az ezen összeköttetés megépítéséért kapott kedvezményes finanszírozásnak köszönhetően támogatott infrastruktúra üzemeltetésének lehetősége. Ez az érvelés azonban nem következik a vitatott határozat indokolásából, amely kizárólag az említett útvonal építési és üzemeltetési tevékenységeinek „elválaszthatatlan jellegén” alapul.
99      A Törvényszék 2011. március 24‑i ítélete, T‑443/08 és T‑455/08, EU:T:2011:117.
100      Lásd: Lipcse‑Halle ítélet (40–44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
101      Lásd: Leipzig‑Halle ítélet (3. pont).
102      Lásd többek között a Bizottság „Iránymutatás a szárazföldi és multimodális szállításhoz nyújtott állami támogatásról” című közleménye (HL 2024/C 5046, 1. o.) 54. pontjának f) alpontjában szereplő fogalommeghatározását, amely szerint a „speciális célú infrastruktúra” egy „előzetesen azonosítható vállalkozás(ok) számára épített és az ő igényeikhez szabott infrastruktúra”.
103      Véleményem szerint még az is vitatható, hogy elégséges‑e a Bizottság indokolása, mivel lényegében arra szorítkozott, hogy a Leipzig‑Halle ítélet tárgyát képező helyzettel való analógiára hivatkozzon, anélkül hogy pontosította volna, hogy a Bíróság által ebben az ítéletben kialakított elvek relevánsak‑e a jelen ügyben.
104      E következtetés a vitatott határozat 2. cikkének teljes egészében történő megsemmisítéséhez vezet, mivel egyrészt a Bizottságnak az állami támogatás fennállására vonatkozó értékelése az állandó összeköttetés megépítésével és üzemeltetésével kapcsolatos tevékenységek együttes értékelésén alapul, másrészt pedig a bejelentett intézkedések összeegyeztethetőségének vizsgálata nyilvánvalóan attól függ, hogy azok „állami támogatásnak” minősülnek‑e.