null
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (velkého senátu)
19. května 2026(*)
„ Řízení o předběžné otázce – Článek 50 SEU – Článek
288 SFEU – Dohoda o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii – Soud členského státu, u něhož bylo řízení zahájeno před koncem přechodného období stanoveného v této dohodě – Aplikace ze strany soudů práva jiného státu, než je právo státu jejich sídla – Právní předpisy Spojeného království provádějící směrnici – Směrnice 2006/54/ES – Použitelnost unijního práva – Zásada vzájemné důvěry – Zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem“
Ve věci C‑350/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Cour de cassation (Kasační soud, Francie) ze dne 3. května 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 14. května 2024, v řízení
HJ
proti
Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA,
SOUDNÍ DVŮR (velký senát),
ve složení: K. Lenaerts, předseda, T. von Danwitz, místopředseda, F. Biltgen (zpravodaj), C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer a O. Spineanu-Matei, předsedové senátů, N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni a N. Fenger, soudci,
generální advokátka: J. Kokott,
za soudní kancelář: C. Di Bella, rada,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 24. června 2025,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–        za HJ: A. Lyon-Caen, avocat,
–        za Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA: D. Célice, avocat,
–        za francouzskou vládu: F. du Couëdic, O. Duprat-Mazaré, B. Fodda, T. Lechevallier, H. Nunes da Silva a B. Travard, jako zmocněnci,
–        za polskou vládu: B. Majczyna a D. Lutostańska, jako zmocněnci,
–        za vládu Spojeného království: S. Fuller, jako zmocněnec, ve spolupráci s: A. Mayer a J. Pobjoy, barristers,
–        za Evropskou komisi: S. Delaude, H. Krämer a E. E. Schmidt, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 25. září 2025,
vydává tento
Rozsudek
1        Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu Dohody o vystoupení Spojeného království
Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a Evropského společenství pro atomovou energii (Úř. věst. 2020, L 29, s. 7), schválené rozhodnutím Rady (EU) 2020/135 ze dne 30. ledna 2020 (Úř. věst. 2020, L 29, s. 1) (dále jen „dohoda o vystoupení“), a článku 288 SFEU.
2        Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi HJ a jejím zaměstnavatelem, společností Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA (dále jen „CACIB“), jehož předmětem je diskriminace na základě jejího pohlaví a z důvodu psychického obtěžování, jejíž se stala údajně obětí.
Právní rámec
Mezinárodní právo
3        Článek 70 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969 (Recueil des traités des Nations unies, sv. 1155, s. 331, dále jen „Vídeňská úmluva“), nadepsaný „Následky zániku smlouvy“, v odst. 1 stanoví:
„Pokud smlouva nestanoví jinak nebo se strany nedohodnou jinak, zánik smlouvy podle jejích ustanovení nebo v souladu s touto úmluvou:
a)      zprošťuje strany povinnosti pokračovat v plnění smlouvy;
b)      se nedotýká žádného práva, závazku nebo právního postavení stran, které vznikly při provádění smlouvy před jejím zánikem.“
Unijní právo
Smlouva o EU a Smlouva o FEU
4        Článek 50 odst. 2 a 3 SEU stanoví:
„2.      Členský stát, který se rozhodne vystoupit, oznámí svůj záměr Evropské radě. S ohledem na pokyny Evropské rady [Evropská] [u]nie sjedná a uzavře s tímto státem dohodu o podmínkách jeho vystoupení, s přihlédnutím k rámci jeho budoucích vztahů s Unií. [...]
3.      Smlouvy přestávají být pro [...] stát [, který vystupuje z Unie,] použitelné dnem vstupu dohody o vystoupení v platnost, nebo nedojde-li k tomu, dva roky po oznámení podle odstavce 2, nerozhodne-li Evropská rada jednomyslně po dohodě s dotyčným členským státem o prodloužení této lhůty.“
5        Článek 288 SFEU stanoví:
„Pro výkon pravomocí Unie přijímají orgány nařízení, směrnice, rozhodnutí, doporučení a stanoviska.
Nařízení má obecnou působnost. Je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech.
Směrnice je závazná pro každý stát, kterému je určena, pokud jde o výsledek, jehož má být dosaženo, přičemž volba formy a prostředků se ponechává vnitrostátním orgánům.
Rozhodnutí je závazné v celém rozsahu. Pokud jsou v něm uvedeni ti, jimž je určeno, je závazné pouze pro ně.
Doporučení a stanoviska nejsou závazná.“
Dohoda o vystoupení
6        Druhý, sedmý, osmý a jedenáctý pododstavec preambule dohody o vystoupení stanoví:
„HODLAJÍCE stanovit podmínky vystoupení Spojeného království z Unie a Euratomu s přihlédnutím k jejich budoucím vztahům,
[…]
ODHODLÁNY zabezpečit řádné vystoupení pomocí rozličných ustanovení o rozluce, jejichž cílem je předejít narušením a poskytnout právní jistotu občanům a hospodářským subjektům i soudním a správním orgánům v Unii a ve Spojeném království, aniž by byla vyloučena možnost nahradit příslušná ustanovení o rozluce dohodou (nebo dohodami) o budoucím vztahu,
BEROUCE v úvahu, že je v zájmu Unie i Spojeného království stanovit přechodné nebo prováděcí období, během kterého by se – bez ohledu na veškeré důsledky vystoupení Spojeného království z Unie, pokud jde o zapojení Spojeného království v orgánech, institucích a jiných subjektech Unie a zejména skončení mandátů všech členů orgánů, institucí a jiných subjektů Unie jmenovaných nebo zvolených v souvislosti s členstvím Spojeného království v Unii v den vstupu této dohody v platnost – právo Unie, včetně mezinárodních dohod, mělo uplatňovat na Spojené království a ve Spojeném království a obecně se stejnými účinky na členské státy, aby se předešlo narušení v období, během kterého se bude jednat o dohodě (dohodách) o budoucím vztahu,
[…]
BEROUCE v úvahu, že pro zajištění správného výkladu a uplatňování této dohody a plnění povinností podle této dohody je zásadně důležité zavést ustanovení zajišťující celkovou správu, zejména závazná pravidla pro řešení sporů a vynucování práva, která plně respektují autonomii příslušných právních řádů Unie a Spojeného království a status Spojeného království jakožto třetí země.“
7        Článek 1 této dohody, nadepsaný „Cíl“, stanoví:
„Tato dohoda stanoví podmínky pro vystoupení Spojeného království [...] z [U]nie [...] a Evropského společenství pro atomovou energii [...]“.
8        Článek 4 uvedené dohody, nadepsaný „Metody a zásady týkající se nabytí účinku, provádění a uplatňování této dohody“, v odstavcích 4 a 5 stanoví:
„4.      Ustanovení této dohody odkazující na právo Unie nebo na pojmy nebo ustanovení v něm obsažené jsou při jejich provádění a uplatňování vykládána v souladu s příslušnou judikaturou Soudního dvora Evropské unie vydanou před koncem přechodného období [uvedeného v článku 126 této dohody (dále jen ‚přechodné období‘)].
5.      Při výkladu a provádění této dohody soudní a správní orgány Spojeného království řádně zohlední příslušnou judikaturu Soudního dvora Evropské unie vydanou po skončení přechodného období.“
9        Článek 66 téže dohody, nadepsaný „Rozhodné právo ve smluvních a mimosmluvních závazkových vztazích“, který je obsažen v hlavě VI části třetí této dohody, nadepsané „Probíhající justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech“, zní následovně:
„Ve Spojeném království se níže uvedené akty použijí takto:
a)      nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 [ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (Úř. věst. 2008, L 177, s. 6, dále jen ‚nařízení Řím I‘)] se použije na smlouvy uzavřené před koncem přechodného období;
b)      nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 [ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II) (Úř. věst. 2007, L 199, s. 40)] se použije na skutečnosti, jež vedly k vzniku škody, jestliže k takové skutečnosti došlo před koncem přechodného období.“
10      Článek 67 dohody o vystoupení, nadepsaný „Příslušnost, uznávání a výkon soudních rozhodnutí a související spolupráce mezi ústředními orgány“, stanoví:
„1.      Ve Spojeném království, jakož i v členských státech se v případech zahrnujících Spojené království, pokud jde o soudní řízení zahájená před koncem přechodného období a řízení nebo žaloby, které s těmito soudními řízeními souvisejí [...], použijí níže uvedené akty nebo ustanovení:
a)      ustanovení týkající se určení příslušnosti obsažená v nařízení [Evropského parlamentu a Rady] (EU) č. 1215/2012 [ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (Úř. věst. 2012, L 351, s. 1)];
b)      ustanovení týkající se určení příslušnosti obsažená v nařízení [Evropského parlamentu a Rady] (EU) 2017/1001 [ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (Úř. věst. 2017, L 154, s. 1)], nařízení [Rady] (ES) č. 6/2002 [ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství (Úř. věst. 2002, L 3, s. 1, Zvl. vyd. 13/27, s. 142)], nařízení [Rady] (ES) č. 2100/94 ze [dne 27. července 1994 o odrůdových právech Společenství (Úř. věst. 1994, L 227, s. 1, Zvl. vyd. 03/16, s. 390)], nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 [ze dne 27. dubna 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů) (Úř. věst. 2016, L 119, s. 1)] a ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES [ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb (Úř. věst. 1997, L 18, s. 1; Zvl. vyd. 05/02, s. 431)];
c)      ustanovení týkající se určení příslušnosti obsažená v nařízení [Rady] (EU) č. 2201/2003 [ze dne 27. listopadu 2003 o příslušnosti a uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1347/2000 (Úř. věst. 2003, L 338, s. 1; Zvl. vyd. 19/06, s. 243)];
d)      ustanovení týkající se určení příslušnosti obsažená v nařízení [Rady] (ES) č. 4/2009 [ze dne 18. prosince 2008 o příslušnosti, rozhodném právu, uznávání a výkonu rozhodnutí a o spolupráci ve věcech vyživovacích povinností (Úř. věst. 2009, L 7, s. 1)].
[...]“
11      Článek 86 dohody o vystoupení, nadepsaný „Věci projednávané Soudním dvorem Evropské unie“, stanoví:
„1.      Soudní dvůr Evropské unie má i nadále pravomoc rozhodovat ve všech řízeních, která byla před koncem přechodného období zahájena na návrh Spojeného království nebo proti Spojenému království. Tato pravomoc se vztahuje na všechny fáze řízení, včetně řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem a řízení před Tribunálem v případě, kdy je věc Tribunálu vrácena.
2.      Soudní dvůr Evropské unie má i nadále pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se žádostí, které byly před koncem přechodného období předloženy soudy Spojeného království.
3.      Pro účely této kapitoly se řízení před Soudním dvorem Evropské unie považuje za zahájené a žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se považují za předložené v okamžiku, kdy byl dokument zahajující řízení zaevidován soudní kanceláří Soudního dvora, nebo případně Tribunálu.“
12      Článek 87 této dohody, nadepsaný „Nové věci předložené Soudnímu dvoru“, stanoví:
„1.      Má-li Evropská komise za to, že Spojené království nesplnilo před koncem přechodného období povinnost podle Smluv nebo části čtvrté této dohody, může do čtyř let od skončení přechodného období předložit věc Soudnímu dvoru Evropské unie v souladu s požadavky stanovenými v článku 258 [SFEU], nebo případně v čl. 108 odst. 2 druhém pododstavci [SFEU]. Rozhodování v těchto věcech spadá do pravomoci Soudního dvora Evropské unie.
2.      Jestliže Spojené království nevyhoví rozhodnutí uvedenému v čl. 95 odst. 1 této dohody nebo ve svém právním řádu nepřizná právní účinky rozhodnutí podle uvedeného ustanovení, které bylo určeno fyzické či právnické osobě, jež má ve Spojeném království bydliště či sídlo nebo je v něm usazena, může Evropská komise do čtyř let ode dne přijetí dotčeného rozhodnutí předložit věc Soudnímu dvoru Evropské unie v souladu s požadavky stanovenými v článku 258 [SFEU], nebo případně v čl. 108 odst. 2 druhém pododstavci [SFEU]. Rozhodování v těchto věcech spadá do pravomoci Soudního dvora Evropské unie.
3.      Evropská komise při rozhodování, zda má danou věc předložit Soudnímu dvoru podle tohoto článku, uplatňuje ve vztahu ke Spojenému království stejné zásady jako ve vztahu k jakémukoli členskému státu.“
13      Podle článku
126 uvedené dohody, nadepsaného „Přechodné období“, začalo přechodné období dnem vstupu dohody o vystoupení v platnost a skončilo dnem 31. prosince 2020.
14      Článek 127 téže dohody, nadepsaný „Rozsah působnosti přechodného období“, zní takto:
„1.      Není-li v této dohodě stanoveno jinak, v přechodném období se na Spojené království a ve Spojeném království použije právo Unie.
[...]
3.      V průběhu přechodného období má právo Unie použitelné podle odstavce 1 s ohledem na Spojené království a ve Spojeném království stejné právní účinky jako v Unii a jejích členských státech a vykládá se a používá v souladu se stejnými metodami a obecnými zásadami, jako jsou metody a obecné zásady použitelné v Unii.
[...]
6.      Není-li v této dohodě stanoveno jinak, během přechodného období se má za to, že jakýkoli odkaz na členské státy obsažený v právu Unie použitelném podle odstavce 1, včetně práva Unie prováděného a používaného členskými státy, zahrnuje i Spojené království.
[...]“
15      Článek 185 čtvrtý pododstavec dohody o vystoupení zní takto:
„Části druhá a třetí s výjimkou článku 19, čl. 34 odst. 1, článku 44 a čl. 96 odst. 1, jakož i hlava I části šesté a články 169 až 181 se použijí od konce přechodného období.“
Římská úmluva
16      Článek 3 odst. 1 Úmluvy o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy, jež byla otevřena k podpisu v Římě dne 19. června 1980 (Úř. věst. 1980, L 266, s. 1, Úř. věst. 2005, C 169, s. 10, dále jen „Římská úmluva“), stanoví:
„Smlouva se řídí právem, které si strany zvolí. Volba musí být vyjádřena výslovně nebo vyplývat s dostatečnou jistotou z ustanovení smlouvy nebo okolností případu. Svou volbou mohou strany zvolit právo rozhodné pro celou smlouvu, nebo pouze pro její část.“
17      Článek 14 odst. 1 Římské úmluvy stanoví:
„Právo rozhodné pro smlouvu podle této úmluvy se použije do té míry, v jaké pro smluvní závazkové vztahy stanoví pravidla pro použití právních domněnek nebo určení důkazních břemen.“
Nařízení Řím I
18      Článek 24 nařízení Řím I, nadepsaný „Vztah k Římské úmluvě“, stanoví:
„1.      Toto nařízení v členských státech nahrazuje Římskou úmluvu kromě případů, kdy se jedná o území členských států, která spadají do územní působnosti uvedené úmluvy
a na která se toto nařízení v souladu s článkem 299 [ES] nevztahuje.
2.      V rozsahu, v jakém toto nařízení nahrazuje ustanovení Římské úmluvy, se jakýkoli odkaz na tuto úmluvu považuje za odkaz na toto nařízení.“
19      Nařízení Řím I se v souladu s jeho
čl. 29 druhým pododstavcem použije od 17. prosince 2009, s výjimkou článku 26, jenž se použije od 17. června 2009.
Směrnice 2006/54/ES
20      Bod 30 odůvodnění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. 2006, L 204, s. 23) zní:
„Přijetí pravidel o důkazním břemeni hraje důležitou úlohu při zajištění toho, aby zásada rovného zacházení mohla být účinně prosazována. Jak rozhodl Soudní dvůr, mělo by být proto přijato ustanovení k zajištění toho, aby v případech, kdy určité skutečnosti nasvědčují diskriminaci, přešlo důkazní břemeno na žalovaného, s výjimkou ve vztahu k řízením, v nichž přísluší soudu nebo jinému příslušnému vnitrostátnímu orgánu, aby vyšetřil skutkový stav. Nicméně je nezbytné upřesnit, že posouzení skutkového stavu, které vede ke zjištění, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci, nadále náleží příslušnému vnitrostátnímu orgánu v souladu s vnitrostátním právem nebo zvyklostmi. Kromě toho je na členských státech, aby zavedly pro kterékoli stadium řízení taková pravidla dokazování, která jsou pro žalobce výhodnější.“
21      Článek 17 této směrnice, nadepsaný „Ochrana práv“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby po případném odvolání k jiným příslušným orgánům, a považují-li to za vhodné, včetně dohodovacích řízení, byla soudní řízení směřující k vymáhání plnění povinností podle této směrnice dostupná všem osobám, které se cítí poškozeny nedodržováním zásady rovného zacházení, i když vztahy, ve kterých mělo dojít k diskriminaci, již skončily.“
22      Článek 19 uvedené směrnice, nadepsaný „Důkazní břemeno“ v odst. 1 a 2 stanoví:
„1.      Členské státy přijmou v souladu se svými vnitrostátními soudními systémy nezbytná opatření pro zajištění toho, aby v případě, kdy se určitá osoba cítí poškozena nedodržením zásady rovného zacházení a předloží soudu nebo jinému příslušnému orgánu skutečnosti nasvědčující tomu, že došlo k přímé nebo nepřímé diskriminaci, příslušelo žalovanému prokázat, že nedošlo k porušení zásady rovného zacházení.
2.      Odstavec 1 nebrání členským státům přijmout pravidla o dokazování, která jsou pro žalobce příznivější.“
Právo Spojeného království
23      Článek 136 Equality Act 2010 (zákon o rovnosti z roku 2010), nadepsaný „Důkazní břemeno“, stanoví:
„(1)      Tento článek se použije na jakékoli řízení týkající se porušení tohoto zákona.
(2)      Existují-li skutečnosti, na jejichž základě může soud z důvodu absence jiného vysvětlení rozhodnout, že osoba (A) porušila dotčené ustanovení, musí mít soud za prokázané, že k porušení došlo.
(3)      Odstavec (2) se však nepoužije, pokud osoba A prokáže, že dotčené ustanovení neporušila.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
24      Žalobkyně v původním řízení byla zaměstnána společností CACIB na základě pracovní smlouvy uzavřené dne 17. ledna 2007, která se řídila právem Spojeného království, přičemž naposledy zastávala funkci „specialisty na informační systémy pro klienty ve Spojeném království“. Od 28. srpna 2013 byla v pracovní neschopnosti.
25      Vzhledem k tomu, že žalobkyně v původním řízení měla za to, že se stala obětí diskriminace na základě svého pohlaví a z důvodu psychického obtěžování, obrátila se dne 23. září 2013 na conseil de prud’hommes (pracovní soud, Francie) s cílem domoci se zaplacení různých částek z titulu plnění této pracovní smlouvy a náhrady škody.
26      Rozsudkem ze dne 26. června 2019 posledně uvedený soud návrhová žádání žalobkyně v původním řízení zamítl. Posledně uvedená podala proti tomuto rozsudku odvolání k cour d’appel de Versailles (Odvolací soud ve Versailles, Francie).
27      Rozsudkem ze dne 27. května 2021 cour d’appel de Versailles (Odvolací soud ve Versailles) konstatoval, že žalobkyně v původním řízení neprokázala existenci diskriminace ani diskriminačního obtěžování či odvetných opatření ve smyslu zákona o rovnosti z roku 2010, který provádí směrnici 2006/54 do práva Spojeného království.
28      Žalobkyně v původním řízení podala proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Francie), který je předkládajícím soudem. Tvrdí zejména, že tím, že cour d’appel de Versailles (Odvolací soud ve Versailles) po postupném posouzení každé z tvrzených diskriminačních situací dospěl k závěru, že nepředložila základní fakta, která by mohla prokázat diskriminaci ve smyslu zákona o rovnosti z roku 2010, rozhodl na základě výkladu tohoto právního předpisu, který není v souladu s článkem 19 směrnice 2006/54, jenž ukládá soudu provést celkové posouzení skutkových okolností za účelem určení, zda nasvědčují tomu, že došlo k diskriminaci. Kromě toho když tento odvolací soud rozhodl, že okolnost, na niž se žalobkyně v původním řízení odvolávala – a sice že z podkladů, které předložila, vyplývá, že zaměstnanci vysílaní do zahraničí v rámci společnosti CACIB jsou převážně muži – nepostačuje k domněnce existence diskriminace vůči ženám, pokud chybí jakýkoli údaj o tom, zda se o takové vyslání ucházely ženy, opřel se rovněž o výklad zákona o rovnosti z roku 2010, který není v souladu s článkem 19 směrnice 2006/54, neboť přenesl na žalobkyni v původním řízení důkazní břemeno ohledně tvrzené diskriminace.
29      Zaprvé předkládající soud uvádí, že spor v původním řízení nastoluje otázku dopadu vystoupení Spojeného království z Unie na pravomoc soudu členského státu, který musí aplikovat právo Spojeného království, jímž se provádí směrnice, v soudním řízení zahájeném před koncem přechodného období, v situaci, kdy soud, jemuž byla věc předložena, má vydat rozhodnutí po skončení tohoto období. I když v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení nebo ke dni, kdy žalobkyně v původním řízení podala dotčenou žalobu, a ke dni, kdy uvedený conseil des prud’hommes (pracovní soud) rozhodl, bylo Spojené království ještě členem Unie, ke dni, kdy cour d’appel de Versailles (Odvolací soud ve Versailles) rozhodl, tomu tak již nebylo.
30      Za těchto podmínek si předkládající soud klade otázku, zda bylo unijní právo použitelné ke dni, kdy cour d’appel de Versailles (Odvolací soud ve Versailles) rozhodl, neboť k tomuto dni, který následoval po dni vystoupení Spojeného království z Unie, unijní právo již nevyvolávalo v právním řádu Spojeného království žádné účinky. Kromě toho se zamýšlí nad tím, zda dohoda o vystoupení zpochybnila se zpětnou účinností použití unijního práva na spory vzniklé před koncem přechodného období, a tedy povinnost soudu členského státu vykládat právo Spojeného království použitelné na tyto spory v souladu s unijním právem. V tomto ohledu předkládající soud uvádí dvě hypotézy: buď je možné mít za to, že
po skončení přechodného období by byla část unijního práva zachována v právu Spojeného království, avšak již by neexistovala povinnost vykládat toto právo v souladu s unijním právem; anebo je možné mít za to, že právní předpis Spojeného království provádějící směrnici 2006/54, tedy zákon o rovnosti z roku 2010, by musel být vykládán soudem rozhodujícím ve věci v souladu s unijním právem, i kdyby tento soud rozhodoval až po skončení přechodného období, jelikož skutkové okolnosti v původním řízení by předcházely konci přechodného období a dotčené řízení by bylo zahájeno ještě před jeho uplynutím.
31      Zadruhé předkládající soud uvádí, že spor v původním řízení nastoluje otázku, zda se zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem, která je závazná pro soud členského státu, použije i v případě, že tento soud musí aplikovat právo jiného členského státu. Připomíná, že podle judikatury Soudního dvora zásada vzájemné důvěry ukládá každému z členských států, aby až na výjimečné okolnosti vycházel z toho, že všechny ostatní členské státy dodržují unijní právo, a zejména jím uznaná základní práva [posudek č. 2/13 (Přistoupení Unie k EÚLP), ze dne 18. prosince 2014, EU:C:2014:2454, bod 191]. Z této judikatury však rovněž vyplývá, že má-li vnitrostátní soud při aplikaci vnitrostátního práva, ať už jde o ustanovení předcházející dotčené směrnici, nebo po ní následující, toto právo vyložit, je povinen činit tak v co největší míře ve světle znění a účelu této směrnice, aby bylo dosaženo výsledku, který sleduje, a aby tak bylo vyhověno článku 288 SFEU (rozsudek ze dne 13. listopadu 1990, Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, bod 8).
32      Předkládající soud má za to, že nelze vyloučit, že tomu tak je i v případě, že tentýž soud musí aplikovat právo jiného členského státu. Judikatura Soudního dvora, podle níž soud, jemuž byl spor předložen, má aplikovat právní předpisy státu, jehož soudy jsou určeny v ujednání o soudní příslušnosti, a to na základě výkladu těchto právních předpisů v souladu s unijním právem, zejména pak se směrnicí, takový přístup potvrzuje (rozsudky ze dne 18. listopadu 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 51, a ze dne 8. prosince 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, bod 67). Soudní dvůr se však k takové otázce dosud výslovně nevyjádřil.
33      Zatřetí se předkládající soud táže, zda je pravomoc soudu členského státu, který při aplikaci práva jiného členského státu shledá, že jej nemůže vyložit v souladu s unijním právem, totožná, jako když aplikuje vlastní vnitrostátní právo, a zda případně může na základě zásady zákazu diskriminace zakotvené v článku 21 Listiny základních práv Evropské unie, konkretizované ve směrnici 2006/54, dospět k rozhodnutí, že i ve sporu mezi jednotlivci toto právo nepoužije.
34      Za těchto podmínek se Cour de cassation (Kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být [dohoda o vystoupení] vykládána v tom smyslu, že právní předpis Spojeného království provádějící článek 19 [směrnice 2006/54], musí být soudem, který rozhoduje po skončení přechodného období, pokud skutky nastaly před tímto datem nebo pokud bylo soudní řízení zahájeno před tímto datem, považován za právní předpis členského státu provádějící směrnici?
2)      Musí být článek 288 SFEU vykládán v tom smyslu, že soud [členského státu], kterému je předložen spor mezi jednotlivci a který má povinnost aplikovat právo jiného členského státu, musí, aniž by tomu bránila zásada vzájemné důvěry, přistoupit k výkladu ustanovení tohoto práva v souladu se směrnicí?
3)      Má-li vnitrostátní soud za to, že nelze takovýto výklad, který by byl v souladu s unijním právem, podat, je povinen upustit od použití takovéhoto práva [jiného členského státu], stejně jako by učinil v případě vlastního vnitrostátního práva, jestliže by byla ohrožena obecná zásada unijního práva nebo ustanovení primárního práva upřesněné směrnicí?“
K předběžným otázkám
K přípustnosti
35      Společnost CACIB a Komise namítají nepřípustnost otázek položených předkládajícím soudem.
36      Tvrdí, že ze znění článku 136 zákona o rovnosti z roku 2010 vyplývá, že tento článek obsahuje pravidlo o rozložení důkazního břemene, které je totožné s pravidlem stanoveným v článku 19 směrnice 2006/54. Uvedený článek 136 je tedy v souladu s unijním právem. Dále mají za to, že otázka, kterou musí rozhodnout předkládající soud, se netýká výkladu uvedeného článku 136 z hlediska unijního práva, ale pouze způsobu, jakým soudy rozhodující ve věci samé posoudily skutkové okolnosti, kterých se žalobkyně v původním řízení dovolávala za účelem domněnky existence diskriminace.
37      Společnost CACIB tvrdí, že předkládající soud v každém případě zaprvé neuvádí skutkové okolnosti, které cour d’appel de Versailles (Odvolací soud ve Versailles) vzal v úvahu nebo naopak odmítl, ani žádné údaje o odůvodnění či právním posouzení tohoto soudu a dostatečně nevysvětluje ani význam položených otázek pro vyřešení sporu v původním řízení. Tyto otázky tedy musí být odmítnuty jako nepřípustné z důvodu, že jsou obecné a hypotetické. Zadruhé předkládající soud nebyl podle své judikatury příslušný přezkoumávat, zda odvolací soudy správně vyložily a aplikovaly cizí právo, jelikož taková otázka představuje skutkovou otázku, která nepodléhá přezkumu předkládajícího soudu jakožto soudu rozhodujícího o kasačním opravném prostředku. Zatřetí předkládající soud nemá po uplynutí přechodného období pravomoc předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce.
38      Podle ustálené judikatury je v rámci spolupráce zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Týkají-li se tedy položené otázky výkladu unijního práva, je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz rozsudky ze dne 21. dubna 1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, bod 8, a ze dne 24. července 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 61 a citovaná judikatura).
39      Ze samotného znění článku 267 SFEU však vyplývá, že požadované rozhodnutí o předběžné otázce musí být nezbytné k tomu, aby předkládající soud mohl vynést rozsudek ve věci, jež mu byla předložena. Pokud je tedy zjevné, že žádaný výklad unijní normy nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny, Soudní dvůr smí odmítnout rozhodnout o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem [rozsudek ze dne 16. května 2024, INSS (Dovolená matky v neúplné rodině), C‑673/22, EU:C:2024:407, body 22, 23 a 25, jakož i citovaná judikatura].
40      Kromě toho podle ustálené judikatury platí, že v rámci spolupráce Soudního dvora a vnitrostátních soudů vyžaduje potřeba dospět k výkladu unijního práva, který bude pro vnitrostátní soud užitečný, aby uvedený soud důsledně dodržoval požadavky kladené na obsah žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, které jsou výslovně uvedeny v článku 94 jednacího řádu Soudního dvora Konkrétně je nezbytné, jak uvádí čl. 94 písm. c) jednacího řádu, aby předkládací rozhodnutí obsahovalo uvedení důvodů, na základě kterých má předkládající soud pochybnosti o výkladu určitých ustanovení unijního práva, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, body 44 a 46, jakož i citovaná judikatura).
41      V projednávané věci ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že předkládající soud se v rámci sporu, který projednává, zamýšlí nad dopadem vystoupení Spojeného království z Unie na pravomoc soudu členského státu, který musí aplikovat právo Spojeného království, jímž se provádí směrnice, v soudním řízení zahájeném před koncem přechodného období, v situaci, kdy soud, jemuž byla věc předložena, má vydat rozhodnutí po skončení tohoto období.
Předkládající soud kromě toho uvádí, že spor v původním řízení nastoluje otázku, zda se zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem, která je závazná pro soud členského státu, použije v případě, že tento soud musí aplikovat právo jiného členského státu.
42      Pokud jde v prvé řadě o argument společnosti CACIB, podle kterého předkládající soud nemá pravomoc předložit Soudnímu dvoru po skončení přechodného období žádost o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se konformního výkladu práva Spojeného království, jímž se provádí směrnice do vnitrostátního právního řádu tohoto státu, stačí uvést, že otázky položené předkládajícím soudem se týkají výkladu unijního práva, včetně dohody o vystoupení, která je součástí tohoto práva. V souladu s článkem 267 SFEU byl tedy předkládající soud, který je soudem členského státu rozhodujícím v posledním stupni, oprávněn a v zásadě povinen předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Článek 86 odst. 2 dohody o vystoupení přiznává Soudnímu dvoru pravomoc nezbytnou k rozhodování o předběžných otázkách v žádostech podaných soudy Spojeného království před koncem přechodného období, jelikož po vystoupení tohoto státu z Unie se na jeho soudy již nevztahuje článek 267 SFEU. Tento čl. 86 odst. 2 nelze vykládat tak, že brání možnosti nebo případně povinnosti soudů členských států předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce za účelem výkladu unijního práva ve věcech týkajících se Spojeného království.
43      Ve druhé řadě je nutno konstatovat, že předkládající soud neuvedl, jak vyžaduje čl. 94 písm. c) jednacího řádu, důvody, proč má za to, že není možné provést výklad zákona o rovnosti z roku 2010 v souladu s unijním právem, a z jakého důvodu je pro něj odpověď na tuto otázku nezbytná k vydání jeho rozsudku ve věci, která mu byla předložena.
44      Pokud jde o třetí otázku, která se týká tohoto předpokladu, za těchto podmínek nedisponuje Soudní dvůr poznatky nezbytnými k tomu, aby předkládajícímu soudu poskytl užitečnou odpověď. Tato otázka tedy musí být prohlášena za nepřípustnou.
45      Ve třetí řadě je podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, zda byla použitelnost unijního práva na takový spor, jako je spor v původním řízení, zpochybněna dohodou o vystoupení, a pokud tomu tak není, zda soud členského státu musí vykládat právo jiného členského státu nebo státu, který je mu postaven na roveň, použitelné na spor, který mu byl předložen, v souladu s unijním právem.
46      Odpověď na první otázku týkající se použitelnosti unijního práva se jeví jako nezbytná k tomu, aby předkládající soud mohl vydat rozsudek ve věci, která mu byla předložena. Za těchto podmínek se námitka vycházející z nepoužitelnosti tohoto práva netýká přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ale merita položené otázky.
47      Ani argument společnosti CACIB, podle kterého předkládající soud nebyl podle vlastní judikatury příslušný přezkoumávat, zda odvolací soudy správně vyložily a aplikovaly cizí právo, nemůže mít vliv na přípustnost druhé otázky proto, že se tento argument týká výkladu vnitrostátního práva, který spadá do výlučné pravomoci uvedeného soudu.
48      První a druhá otázka jsou tudíž přípustné.
K věci samé
K první otázce
49      Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 50 odst. 3 SEU ve spojení s články 126 a 127 dohody o vystoupení vykládán v tom smyslu, že tato dohoda zpochybnila použitelnost článku 19 směrnice 2006/54 na spor, jenž ke dni skončení přechodného období stále probíhal a týkal se údajné diskriminace, k níž mělo dojít před tímto datem v rámci plnění pracovní smlouvy, která se řídila právem Spojeného království.
50      Je třeba připomenout, že podle čl. 50 odst. 3 SEU přestávají být Smlouvy pro stát, který vystupuje z Unie, použitelné dnem vstupu dohody o vystoupení v platnost, nebo nedojde-li k tomu, dva roky po oznámení o vystoupení, nerozhodne-li Evropská rada jednomyslně po dohodě s dotyčným členským státem o prodloužení této lhůty.
51      Podle čl. 50 odst. 3 SEU tedy přestaly být Smlouvy na Spojené království použitelné ke dni vstupu dohody o vystoupení v platnost, tj. dne 1. února 2020, takže tento stát již od tohoto data není členským státem (rozsudek ze dne 9. června 2022, Préfet du Gers a Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, bod 55 a citovaná judikatura).
52      V souladu se sedmým pododstavcem preambule dohody o vystoupení má však tato dohoda za cíl zabezpečit řádné vystoupení pomocí rozličných ustanovení o rozluce, jejichž cílem je předejít narušením a poskytnout právní jistotu občanům a hospodářským subjektům i soudním a správním orgánům v Unii a ve Spojeném království.
53      V tomto ohledu dohoda o vystoupení výslovně stanoví prodloužení použití unijního práva ve Spojeném království až na několik výjimek do 31. prosince 2020, což je datum konce přechodného období. Osmý pododstavec preambule dohody o vystoupení totiž uvádí, že je v zájmu Unie i Spojeného království stanovit přechodné období, během kterého by se unijní právo, včetně mezinárodních dohod, mělo uplatňovat na Spojené království a ve Spojeném království a obecně se stejnými účinky na členské státy, aby se předešlo narušení v období, během kterého se bude jednat o dohodě (dohodách) o budoucím vztahu.
54      Podle článku 126 dohody o vystoupení trvá přechodné období upravené v části čtvrté této dohody ode dne vstupu uvedené dohody v platnost, tedy od 1. února 2020, do 31. prosince 2020.
Článek 127 odst. 1 téže dohody upřesňuje, že není-li stanoveno jinak, v přechodném období se na Spojené království a ve Spojeném království použije unijní právo. Článek 127 odst. 3 dohody o vystoupení dále uvádí, že v průběhu uvedeného období má unijní právo použitelné podle tohoto odstavce 1 s ohledem na Spojené království a ve Spojeném království stejné právní účinky jako v Unii a jejích členských státech a vykládá se a používá v souladu se stejnými metodami a obecnými zásadami jako jsou metody a obecné zásady použitelné v Unii. Kromě toho čl. 127 odst. 6 uvedené dohody stanoví, že není-li v této dohodě stanoveno jinak, během téhož období se má za to, že jakýkoli odkaz na členské státy obsažený v unijním právu použitelném podle odstavce 1, včetně unijního práva prováděného a používaného členskými státy, zahrnuje i Spojené království.
55      V prvé řadě je třeba uvést, že dohoda o vystoupení neobsahuje žádné obecné ustanovení, které by upravovalo otázku použitelnosti unijního práva na spory probíhající na konci přechodného období, které se týkají smluvních vztahů vzniklých před tímto datem.
56      Dohoda o vystoupení však výslovně uznává, že unijní právo se může použít i po skončení přechodného období na určité smluvní vztahy a určité spory. Článek 185 čtvrtý pododstavec dohody o vystoupení totiž stanoví, že od konce přechodného období se použijí jednak část druhá a třetí této dohody, které zahrnují články 9 až 125 uvedené dohody, s výjimkou jejího článku 19, čl. 34 odst. 1, článku 44 a čl. 96 odst. 1, a jednak nejen hlava I části šesté téže dohody, která obsahuje články 158 až 163, ale i články 169 až 181, které jsou obsaženy v hlavě III téže části.
57      Část třetí dohody o vystoupení, nadepsaná „Ustanovení o rozluce“, zejména v hlavě VI, nadepsané „Probíhající justiční spolupráce v občanských a obchodních věcech“, stanoví, že po skončení přechodného období se některá ustanovení unijního práva nadále použijí na spory vzniklé před koncem tohoto období, které stále probíhají po skončení uvedeného období.
58      Tak je tomu zejména v případě nařízení Řím I, jak je uvedeno v článku 66 dohody o vystoupení, které se nadále použije ve Spojeném království na smlouvy uzavřené před koncem přechodného období, a nařízení č. 864/2007, které se nadále použije ve Spojeném království na skutečnosti, jež vedly k vzniku škody, ke kterým došlo před tímto datem.
59      Stejně tak článek 67 dohody o vystoupení stanoví, že některá ustanovení unijního práva upravující příslušnost a výkon soudních rozhodnutí platí i nadále pro soudní řízení, která byla zahájena před koncem přechodného období. Je tedy možné, že soudy členských států musí za určitých okolností uznat příslušnost soudů Spojeného království a členské státy musí v zásadě vykonat určité rozsudky posledně jmenovaných soudů.
60      Z obecné systematiky dohody o vystoupení tedy vyplývá, že její strany chtěly v souladu se zásadou právní jistoty zachovat stabilitu právních situací existujících před koncem přechodného období.
61      V tomto ohledu je pravda, jak vyplývá z druhého a jedenáctého pododstavce preambule dohody o vystoupení, že tato dohoda byla uzavřena s cílem stanovit podmínky vystoupení Spojeného království zejména z Unie „s přihlédnutím k jejich budoucím vztahům“,
která „plně respektují autonomii příslušných právních řádů Unie a Spojeného království a status Spojeného království jakožto třetí země“, přičemž unijní právo, včetně jeho obecných zásad, a zejména zásada právní jistoty, se v zásadě na tuto zemi po přechodném období již nevztahuje. Je však třeba připomenout, že právním základem uvedené dohody je článek 50 SEU, jehož odstavec 2 přiznává Unii pravomoc, aby sjednala a uzavřela dohodu o podmínkách vystoupení, jejímž cílem je upravit ve všech oblastech spadajících do působnosti Smluv veškeré otázky týkající se rozluky Unie a státu, který z ní vystoupil (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. listopadu 2021, Governor of Cloverhill Prison a další, C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, body 48 a 50). Za těchto podmínek je třeba mít za to, že tyto strany dohodou o vystoupení zamýšlely řídit se za tímto účelem zejména zásadou právní jistoty, která je součástí unijního práva.
62      Dohoda o vystoupení tak musí být vykládána ve světle zásady právní jistoty, jejíž dodržování má zajistit.
63      Podle ustálené judikatury přitom zásada právní jistoty, jejíž logickým důsledkem je zásada ochrany legitimního očekávání, vyžaduje, aby právní pravidla byla jasná a přesná a aby jejich použití bylo pro právní subjekty předvídatelné, zejména pokud mohou vyvolat nepříznivé důsledky pro jednotlivce a podniky (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. prosince 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, bod 47, a ze dne 5. září 2024, Novo Banco a další, C‑498/22 až C‑500/22, EU:C:2024:686, bod 95).
64      Zásada právní jistoty brání tomu, aby byla nová hmotněprávní norma použita se zpětnou účinností, a sice na situace završené před jejím vstupem v platnost, a která vyžaduje, aby každá faktická situace byla obvykle posuzována, pokud není výslovně stanoveno jinak, ve světle v daném okamžiku účinných právních norem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2024, Twenty First Capital, C‑174/23, EU:C:2024:654, bod 59 a citovaná judikatura).
65      Z toho vyplývá, že v souladu se zásadou právní jistoty, jejíž dodržování má dohoda o vystoupení zajistit, nelze tuto dohodu, není-li výslovně stanoveno jinak, vykládat v tom smyslu, že se Unie a Spojené království dohodly na zpětném ukončení uplatňování téměř veškerého unijního práva na právní vztahy vzniklé ze smlouvy, která se řídí právem Spojeného království a byla uzavřena před koncem přechodného období.
66      Kromě toho je třeba konstatovat, že čl. 50 odst. 3 SEU výslovně neuvádí, že unijní právo již není po vystoupení daného státu z Unie použitelné na situace, které v tomto státě nastaly před tímto vystoupením.
67      Takový výklad potvrzuje čl. 70 odst. 1 Vídeňské úmluvy, který upravuje zánik mezinárodních smluv a kodifikuje mezinárodní obyčejové právo, jak zdůraznila generální advokátka v bodě 58 svého stanoviska.
68      I když totiž Vídeňská úmluva nezavazuje Unii ani všechny členské státy, promítá se v ní řada pravidel mezinárodního obyčejového práva, jimiž jsou unijní orgány vázány a jsou součástí unijního právního řádu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 16. června 1998, Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, body 24, 45 a 46; ze dne 25. února 2010, Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, bod 42, a ze dne 27. února 2018, Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, bod 58).
69      I když Vídeňská úmluva podobně jako čl. 50 odst. 3 SEU v čl. 70 odst. 1 písm. a) stanoví, že zánik mezinárodní smlouvy zprošťuje strany povinnosti pokračovat v jejím plnění, písmeno b) tohoto ustanovení upřesňuje, že takovým zánikem nejsou dotčena práva a povinnosti stran, které vznikly při provádění smlouvy před jejím zánikem, ani tím vzniklá právní situace. Článek 70 odst. 1 Vídeňské úmluvy dále upřesňuje, že tyto zásady se použijí, pokud smlouva nestanoví jinak nebo se strany nedohodnou jinak.
70      Za těchto podmínek a s ohledem na zásadní význam zásady právní jistoty nelze mít při neexistenci výslovného ustanovení ve Smlouvách a v dohodě o vystoupení za to, že se Unie a Spojené království se dohodly na retroaktivním ukončení uplatňování unijního práva na spor, jenž ke dni skončení přechodného období stále probíhal a týkal se údajné diskriminace, k níž mělo dojít před tímto datem v rámci plnění pracovní smlouvy, která se řídila právem Spojeného království.
71      Ve druhé řadě, pokud jde konkrétně o pravidlo stanovené v článku 19 směrnice 2006/54, bod 30 odůvodnění této směrnice uvádí, že přijetí pravidel o důkazním břemeni hraje důležitou úlohu při zajištění toho, aby zásada rovného zacházení mohla být účinně prosazována. Z toho vyplývá, že tento čl. 19 odst. 1 nelze považovat za ustanovení, jež stanoví za pouhé procesní pravidlo, které by přestalo být použitelné ve Spojeném království na konci přechodného období. Pravidlo stanovené v uvedeném čl. 19 odst. 1 je spíše hmotněprávním pravidlem, které upravuje pracovní poměr založený smlouvou uzavřenou před koncem přechodného období, takže se toto pravidlo nadále použije, a to i po skončení tohoto období, na spory týkající se tohoto poměru.
72      Jakýkoli opačný výklad by měl za následek vážné omezení dosahu zásady právní jistoty, jakož i účinného uplatňování zásady rovného zacházení, která je předmětem směrnice 2006/54. Rozsah ochrany přiznané touto směrnicí by totiž závisel na nahodilé okolnosti, zda řízení ve sporech týkajících se práv a povinností vzniklých na základě uvedené směrnice byla, či nebyla ukončena před koncem přechodného období. Jednotlivec, který stejně jako žalobkyně v původním řízení podal žalobu k příslušným soudům členského státu před koncem přechodného období, a tedy v době, kdy neexistovaly žádné pochybnosti o tom, že právo Spojeného království musí být vykládáno v souladu s unijním právem, by se tak již nemohl před tímto soudem dovolávat práv, která mu přiznává unijní právo, pouze z toho důvodu, že dotyčný vnitrostátní soud rozhodl po skončení přechodného období.
73      S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 50 odst. 3 SEU ve spojení s články 126 a 127 dohody o vystoupení musí být vykládán v tom smyslu, že tato dohoda nezpochybnila použitelnost článku 19 směrnice 2006/54 na spor, jenž ke dni skončení přechodného období stále probíhal a týkal se údajné diskriminace, k níž mělo dojít před tímto datem v rámci plnění pracovní smlouvy, která se řídila právem Spojeného království.
K druhé otázce
74      Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 288 SFEU vykládán v tom smyslu, že pokud soud členského státu vykládá a uplatňuje právo jiného členského státu, které provádí směrnici, je povinen, stejně jako při výkladu a uplatňování vlastního práva, dodržovat zásadu výkladu vnitrostátního práva způsobem, který je v souladu s unijním právem.
–       K povinnosti soudů členského státu dodržovat zásadu výkladu vnitrostátního práva způsobem, který je v souladu s unijním právem, při uplatňování práva jiného členského státu
75      Je třeba připomenout, že unijní právo se vyznačuje tím, že vychází z autonomního pramene tvořeného Smlouvami, svou předností před právem členských států a přímým účinkem celé řady ustanovení použitelných ve vztahu k jejich státním příslušníkům i ve vztahu k samotným členským státům. Tyto základní charakteristické rysy unijního práva daly vzniknout strukturovanému systému na sobě navzájem závisejících zásad, norem a právních vztahů, jimiž jsou vzájemně vázány sama Unie a její členské státy, jakož i členské státy mezi sebou (rozsudky ze dne 6. března 2018, Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, bod 33, a ze dne 24. června 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 52 a citovaná judikatura).
76      Zásada přednosti unijního práva zakotvuje nadřazenost unijního práva nad právem členských států. Tato zásada tedy ukládá všem orgánům členských států povinnost zajišťovat plný účinek jednotlivých unijních norem, přičemž právo těchto států nemůže narušovat účinek přiznaný těmto jednotlivým normám na území uvedených států (rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, body 53 a 54, jakož i citovaná judikatura).
77      V zájmu zajištění účinnosti všech ustanovení unijního práva ukládá zásada přednosti soudům členských států zejména povinnost, aby v co možná největším rozsahu vykládaly své vnitrostátní právo způsobem, který je v souladu s unijním právem (rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 57).
78      Tato zásada konformního výkladu je vlastní systému Smluv v tom, že umožňuje, aby soud členského státu v rámci svých pravomocí zajistil plnou účinnost unijního práva při rozhodování sporu, který mu byl předložen (rozsudek ze dne 24. června 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 55 a citovaná judikatura).
79      Podle ustálené judikatury směrnice sama o sobě nemůže zakládat jednotlivci povinnosti, a není tudíž možno se jí jako takové vůči němu dovolávat (rozsudky ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 108, a ze dne 19. ledna 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 46). Povinnost členských států vyplývající ze směrnice dosáhnout jí sledovaného výsledku, jakož i jejich povinnost přijmout veškerá vhodná obecná i zvláštní opatření k zajištění splnění této povinnosti, jsou však uloženy všem orgánům členských států, včetně soudních orgánů, a to v rozsahu jejich pravomocí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 10. dubna 1984, von Colson a Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, bod 26; ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 110, a ze dne 19. ledna 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 47).
80      Z tohoto vyplývá, že soudy členských států jsou při uplatňování svého vnitrostátního práva, a zejména ustanovení právní úpravy, která byla přijata speciálně za účelem provedení požadavků směrnice, povinny vykládat jej v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu této směrnice, aby dosáhly výsledku jí zamýšleného, a tím souladu s čl. 288 třetím pododstavcem SFEU (rozsudky ze dne 5. října 2004, Pfeiffer a další, C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 113, a ze dne 12. prosince 2024, Getin Holding a další, C‑118/23, EU:C:2024:1013, bod 75).
81      Je pravda, že Soudní dvůr rozhodl, že zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem má určité meze. Povinnost vnitrostátního soudu přihlížet k obsahu směrnice, pokud vykládá a aplikuje relevantní pravidla svého vnitrostátního práva, je tudíž omezena obecnými právními zásadami, zejména zásadou právní jistoty a zásadou zákazu zpětné účinnosti, a nemůže sloužit jako základ pro výklad daného vnitrostátního práva contra legem (rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 110, a ze dne 5. června 2025, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, bod 45).
82      Zásada výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem nicméně vyžaduje, aby soudy členských států učinily vše, co spadá do jejich pravomoci, s tím, že vezmou v úvahu celé své vnitrostátní právo a použijí metody výkladu jím uznané, aby zajistily plnou účinnost dotčené směrnice a došly k výsledku, který je v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (rozsudky ze dne 4. července 2006, Adeneler a další, C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 111, a ze dne 5. června 2025, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, bod 46 a citovaná judikatura).
83      Není-li takový konformní výklad možný, jsou soudy členských států povinny v rámci svých pravomocí zajistit právní ochranu, která pro jednotlivce vyplývá z unijního práva, a zajistit plný účinek tohoto práva tak, že na základě své vlastní pravomoci podle potřeby upustí v rámci sporů, které jim byly předloženy, od použití jakéhokoli ustanovení vnitrostátního práva odporujícího ustanovení unijního práva, které má přímý účinek (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 24. června 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 61, a ze dne 12. prosince 2024, Getin Holding a další, C‑118/23, EU:C:2024:1013, bod 76).
84      Má-li soud členského státu, kterému byl předložen spor mezi jednotlivci, aplikovat právní předpisy jiného členského státu provádějící směrnici, je povinen při dodržení obecných právních zásad vyložit ustanovení těchto právních předpisů v souladu s unijním právem.
85      V tomto ohledu již Soudní dvůr rozhodl, že je na soudu členského státu, kterému byl předložen spor, v němž se jedná o platnost ujednání o soudní příslušnosti, které musí být v souladu s čl. 25 odst. 1 nařízení č. 1215/2012 posouzeno podle právních předpisů státu, jehož soudy jsou v tomto ujednání určeny, aby tuto právní úpravu aplikoval v souladu s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. listopadu 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 51).
86      Dále Soudní dvůr rozhodl, že rakouský soud, kterému byl předložen spor týkající se daně z přidané hodnoty (DPH), je povinen vykládat právo použitelné na tento spor, ať již jde o právo členského státu zprostředkujícího pořizovatele, nebo o právo členského státu konečného pořizovatele, v souladu s unijním právem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. prosince 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, bod 67).
87      Z toho vyplývá, že v rámci takového sporu, jako je spor v původním řízení, kdy v souladu s pravidly Římské úmluvy, kterou nahradilo nařízení Řím I, musí soudy členského státu, kterým byl spor předložen, aplikovat právo jiného členského státu, jsou povinny dodržovat, pokud jde o právo tohoto jiného členského státu, zásadu výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem.
88      Je třeba dodat, že uplatňování zásady výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem, jelikož směřuje k zajištění souladu rozhodnutí vydaných orgány a soudy členských států s unijním právem, přispívá k dodržení zásady vzájemné důvěry mezi členskými státy, která má v unijním právu zásadní význam [posudek 2/13 (Přistoupení Unie k EÚLP), ze dne 18. prosince 2014, EU:C:2014:2454, bod 191].
89      Tato zásada vzájemné důvěry ukládá každému členskému státu, aby až na výjimečné okolnosti vycházel z toho, že všechny ostatní členské státy dodržují unijní právo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. prosince 2024, Tudmur, C‑185/24 a C‑189/24, EU:C:2024:1036, bod 31 a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že soud členského státu, který vykládá ustanovení práva jiného členského státu v souladu s unijním právem, činí pouze to, co je oprávněn v souladu se zásadou vzájemné důvěry předpokládat, že by učinily soudy tohoto jiného členského státu, kdyby měly vykládat totéž ustanovení.
90      Zásada vzájemné důvěry proto ukládá soudům členských států povinnost důvěry, pokud jde o správné uplatňování unijního práva v ostatních členských státech. Zejména pokud tyto soudy aplikují právo jiného členského státu ve sporu v občanských a obchodních věcech na základě pravidel Římské úmluvy, kterou nahradilo nařízení Řím I, snaží se v souladu se zásadami upravujícími postup soudu rozhodujícího ve věci zjistit obsah práva tohoto jiného členského státu a jeho výklad soudy tohoto státu a musí předpokládat, že toto právo a tento výklad jsou v souladu s unijním právem.
91      V případě, že by soudy jednoho členského státu měly vážné pochybnosti o souladu právní úpravy jiného členského státu se směrnicí, kterou tato právní úprava provádí, musí se tyto soudy ujistit o tom, jak je třeba uvedenou právní úpravu vykládat, a případně k tomu využít mechanismy justiční spolupráce, zejména mechanismy umožňující získat informace o cizím právu, jako je Evropská soudní síť zřízená společnou akcí Rady 98/428/SVV ze dne 29. června 1998 (Úř. věst. 1998, L 191, s. 4; Zvl. vyd. 19/01, s. 91), nebo Evropská úmluva o poskytování informací o cizím právu ze dne 7. června 1968 (Recueil des traités des Nations unies, sv.
720-II, č. 10346, s. 147).
92      Pokud přetrvávají pochybnosti, mají uvedené soudy rovněž možnost, či dokonce povinnost předložit Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce. Soudní dvůr měl totiž za to, že v případě otázek, které mají soudu členského státu umožnit posoudit soulad ustanovení jiného členského státu s unijním právem, může poskytnout prvky výkladu unijního práva, které tomuto soudu umožní vyřešit právní problém, který mu byl předložen (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 23. listopadu 1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, bod 12 a citovaná judikatura).
93      Z těchto úvah vyplývá, že na základě zásady vzájemné důvěry spočívá přezkum souladu práva členského státu s unijním právem především na soudu tohoto členského státu a podpůrně na soudech jiných členských států, které mají případně povinnost aplikovat dotčené vnitrostátní právo na spor, který jim byl předložen.
94      Je-li soud členského státu na základě pravidel nařízení Řím I nebo
na základě pravidel Římské úmluvy, jako v případě sporu v původním řízení, povinen aplikovat právo jiného členského státu na spor, který mu byl předložen, musí se ujistit o dodržení unijního práva, a je proto povinen, stejně jako soud tohoto jiného členského státu, aplikovat příslušné vnitrostátní právo v souladu s unijním právem, a případně upustit od použití jakéhokoli ustanovení příslušného vnitrostátního práva, o kterém se domnívá, že nemůže být aplikováno v souladu s unijním právem.
95      Výše uvedené úvahy platí i v případě, kdy jako ve sporu v původním řízení je soud členského státu povinen použít právní úpravu Spojeného království provádějící článek 19 směrnice 2006/54 na spor, jenž ke dni skončení přechodného období uvedeného v článku 126 dohody o vystoupení stále probíhal a týkal se údajné diskriminace, k níž mělo dojít před tímto datem v rámci plnění pracovní smlouvy, která se řídila právem Spojeného království a byla uzavřena před koncem přechodného období uvedeného v článku 126 dohody o vystoupení. Jak totiž vyplývá z odpovědi na první otázku, tento článek 19 se na tento spor použije i po skončení tohoto období.
–       K přezkumu dodržování zásady výkladu vnitrostátního práva v souladu s unijním právem soudy členského státu při aplikaci práva jiného členského státu
96      Z předkládacího rozhodnutí a z písemných vyjádření předložených Soudnímu dvoru vyplývá, že žalobkyně v původním řízení v rámci kasačního opravného prostředku, který podala k předkládajícímu soudu, vytýká rozsudku cour d’appel de Versailles (odvolací soud ve Versailles), že obsahuje výklad práva Spojeného království použitelný na spor v původním řízení, který není v souladu s unijním právem, zejména se směrnicí 2006/54.
97      Podle ustálené judikatury předkládajícího soudu zmíněné v předkládacím rozhodnutí přitom „soudy rozhodující ve věci samé aplikují a vykládají cizí právo svrchovaně“. Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, kromě toho vyplývá, že úloha kasačního soudu je omezena na přezkum vad odůvodnění a zkreslení cizího práva, takže se omezuje na přezkum toho, zda soudy rozhodující ve věci samé zjišťovaly obsah tohoto práva, aniž by bylo možné napadnout pochybení při výkladu nebo aplikaci uvedeného práva.
98      Na jednání před Soudním dvorem francouzská vláda uvedla, že ačkoli předkládající soud podle své ustálené judikatury kvalifikuje právo jiného státu jako „právní normu“, staví toto právo na roveň skutkové okolnosti, takže je-li mu v rámci kasačního opravného prostředku předložen spor podle tohoto cizího práva, je jeho přezkum souladu aplikace uvedeného cizího práva soudy rozhodujícími ve věci samé s unijním právem omezen.
99      V důsledku toho se jeví, že pokud je předkládajícímu soudu předložen spor mezi jednotlivci řídící se právem jiného členského státu nebo státu, který je mu postaven na roveň, je možnost přezkoumat v rámci kasačního opravného prostředku soulad aplikace tohoto práva soudy rozhodujícími ve věci samé s unijním právem rovněž omezená.
100    Jak vyplývá z výše uvedených úvah, článek 288 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pokud soud členského státu vykládá a aplikuje právo jiného členského státu, které provádí směrnici, je povinen, stejně jako při výkladu a aplikaci vlastního práva, dodržovat zásadu výkladu vnitrostátního práva způsobem, který je v souladu s unijním právem.
101    Přitom nemá-li být porušena povinnost vyplývající z čl. 288 třetího pododstavce SFEU, podle níž jsou všechny orgány členských států, včetně soudů, povinny dosáhnout výsledku předepsaného směrnicí, nemůže být přezkum prováděný kasačním soudem v reakci na výtku vycházející z toho, že soud nižší instance vyložil právo jiného členského státu v rozporu se směrnicí, omezen pouze z toho důvodu, že tento soud obecně staví cizí právo na roveň skutkové okolnosti. Tento přezkum se musí týkat toho, zda soud nižšího stupně dodržel povinnost výkladu v souladu s výsledkem předepsaným směrnicí, která existuje nezávisle na tom, zda je právem, které má být vykládáno, právo soudu rozhodujícího ve věci, nebo právo jiného členského státu, jak vyplývá z bodů 84 a 94 tohoto rozsudku.
102    S ohledem na vše výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 288 SFEU musí být vykládán v tom smyslu, že pokud soud členského státu vykládá a aplikuje právo jiného členského státu, které provádí směrnici, je povinen, stejně jako při výkladu a aplikaci vlastního práva, dodržovat zásadu výkladu vnitrostátního práva způsobem, který je v souladu s unijním právem.
K nákladům řízení
103    Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastnice původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastnic řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)      Článek 50 odst. 3 SEU ve spojení s články 126 a 127 Dohody o vystoupení Spojeného království Velké Británie a Severního Irska z Evropské unie a z Evropského společenství pro atomovou energii schválené rozhodnutím Rady (EU) 2020/135 ze dne 30. ledna 2020
musí být vykládán v tom smyslu, že
tato dohoda nezpochybnila použitelnost článku 19 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání na spor, jenž ke dni skončení přechodného období v tomto článku 126 stále probíhal a týkal se údajné diskriminace, k níž mělo dojít před tímto datem v rámci plnění pracovní smlouvy, která se řídila právem Spojeného království.
2)      Článek 288 SFEU
musí být vykládán v tom smyslu, že
pokud soud členského státu vykládá a aplikuje právo jiného členského státu, které provádí směrnici, je povinen, stejně jako při výkladu a aplikaci vlastního práva, dodržovat zásadu výkladu vnitrostátního práva způsobem, který je v souladu s unijním právem.
Podpisy
*      Jednací jazyk: francouzština.