62018CJ0236_RES
Asia C-236/18
GRDF SA
vastaan
Eni Gas & Power France SA ym.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska))
Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 19 päivänä joulukuuta 2019
Ennakkoratkaisupyyntö – Maakaasun sisämarkkinoita koskevat yhteiset säännöt – Direktiivi 2009/73/EY – 41 artiklan 11 kohta – Jakeluverkonhaltijalle asetettuja velvollisuuksia koskevia riita-asioiden ratkaiseminen – Riitojenratkaisuviranomaisten päätösten ajallinen vaikutus – Oikeusvarmuus – Perusteltu luottamus
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Lähentämistä koskevat toimenpiteet – Maakaasun sisämarkkinoita koskevat yhteiset säännöt – Direktiivi 2009/73 – Soveltamisala – Jakeluverkonhaltijan maakaasun toimittajille asettamat verkkoon pääsyä koskevat edellytykset – Sopimusehto, jonka mukaan toimittajien on vastattava loppuasiakkaiden saatavia, jotka perustuvat jakelutariffiin, koskevasta riskistä – Soveltamisalaan kuuluminen
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/73 32 artiklan 1 kohta, 41 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta, 10 ja 11 kohta)
(ks. 23–26 kohta)
Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Lähentämistä koskevat toimenpiteet – Maakaasun sisämarkkinoita koskevat yhteiset säännöt – Direktiivi 2009/73 – Sääntelyviranomaisen tehtävä ja toimivalta – Jakeluverkonhaltijan ja toimittajien väliset kaasunsiirtosopimukset – Sopimusehto, jonka mukaan toimittajien on vastattava loppuasiakkaiden saatavia, jotka perustuvat jakelutariffiin, koskevasta riskistä – Jakeluverkonhaltijalle asetetut velvollisuudet – Verkkoon pääsyä koskeva järjestelmä, joka perustuu julkaistuihin tariffeihin, joita sovelletaan objektiivisesti ja verkon käyttäjiä syrjimättä – Riitojenratkaisuviranomaisena toimiva sääntelyviranomainen – Sääntelyviranomaisen päätös, jolla velvoitetaan saattamaan sopimus direktiivin mukaiseksi koko sopimuskauden ajalta – Sallittavuus – Oikeusvarmuuden periaatetta ja luottamuksensuojan periaatetta ei ole loukattu
(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/55 33 artiklan 1 kohta ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/73 johdanto-osan 4, 6, 25 ja 40 perustelukappale sekä 1 artikla, 32 artiklan 1 kohta, 41 artiklan 1 kohdan b alakohta, 10 ja 11 kohta)
(ks. 29–52 kohta ja tuomiolauselma)
Tiivistelmä
Unionin tuomioistuin lausuu kansallisten sääntelyviranomaisten, jotka toimivat maakaasumarkkinoiden riita-asioiden ratkaisutehtävissä, tekemien päätösten ajallisesta ulottuvuudesta
Asiassa GRDF (C-236/18), joka julistettiin 19.12.2019, unionin tuomioistuin lausui kansallisille sääntelyviranomaisille, jotka toimivat maakaasumarkkinoiden riita-asioiden ratkaisutehtävissä, maakaasun sisämarkkinoista annetun direktiivin 2009/73 (
1
) 41 artiklan 11 kohdalla annetun päätöksentekovallan ajallisesta ulottuvuudesta.
Tämän asian taustalla on riita-asia, jonka osapuolina ovat kaksi maakaasun toimittajaa ja GRDF, joka on maakaasun jakeluverkonhaltija Ranskassa, ja joka koskee niiden vuosina 2005 ja 2008 tekemissä maakaasun siirtoa jakeluverkossa koskevissa sopimuksissa olevan ehdon pätevyyttä. Kyseisen ehdon mukaan toimittajien oli kerättävä loppuasiakkaiden kanssa tehtyjen sopimusten puitteissa määrät, jotka oli maksettava GRDF:n jakelupalvelujen tariffina, ja maksettava ne GRDF:lle myös silloin, kun loppuasiakkaat eivät olleet niitä maksaneet. Vuonna 2014 energia-alan sääntelyviranomaisen (jäljempänä CRE) riitojenratkaisulautakunta totesi, että sopimukset olivat ristiriidassa direktiivin kanssa niiden tekemispäivästä lähtien. Koska kyseinen päätös pysytettiin muutoksenhaussa, GRDF saattoi asian Cour de cassationin (ylin tuomioistuin) käsiteltäväksi, ja viimeksi mainittu päätti esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön lähinnä sen selvittämiseksi, onko direktiivi 2009/73 esteenä sille, että sääntelyviranomaisen päätöksellä on vaikutuksia ennen osapuolten välisen riidan syntymistä.
Unionin tuomioistuin vahvisti, että se on toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisupyyntöön siltä osin kuin se perustui lähtökohtaan, jonka mukaan jakeluverkonhaltijan kaasuntoimittajille asettama velvollisuus, joka on edellytys verkkoon pääsylle, on direktiivin 2009/73 säännösten vastainen käytäntö.
Unionin tuomioistuin katsoi asiakysymyksen osalta, että kyseinen direktiivi ei ole esteenä sille, että sääntelyviranomainen, joka toimii riitojenratkaisuviranomaisena, tekee päätöksen, jolla verkonhaltija velvoitetaan saattamaan toimittajan kanssa tehty maakaasun siirtosopimus unionin oikeuden mukaiseksi koko sopimuskaudelta osapuolten välisen riidan syntymistä edeltävä ajanjakso mukaan lukien. Unionin tuomioistuin totesi tästä ensiksi, että direktiivin 2009/73 41 artiklan 11 kohdassa ei täsmennetä, mitkä riitojenratkaisuviranomaisena toimivan sääntelyviranomaisen päätösten ajalliset vaikutukset ovat. Se tulkitsi seuraavaksi kyseistä säännöstä direktiivin 2009/73 tavoite ja asiayhteys huomioiden ja totesi, että direktiivin 2009/73 41 artiklan 11 kohdan nojalla sääntelyviranomaisen tehtävänä on varmistaa, että jakeluverkonhaltijat noudattavat niillä olevia velvoitteitaan, joihin kuuluu se, että kolmansien jakeluverkkoihin pääsyä koskevaa järjestelmää on sovellettava objektiivisesti ja verkon käyttäjiä syrjimättä. Tämä merkitse sitä, että jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että sääntelyviranomaisella on direktiivin 41 artiklan 10 kohdan nojalla valtuudet tehdä sitovia päätöksiä maakaasuyrityksiin nähden, jotta viimeksi mainitut muuttavat tarvittaessa verkkoon liittämistä ja pääsyä koskevia ehtoja ja edellytyksiä – tariffit mukaan lukien –, sen varmistamiseksi, että ne ovat oikeasuhteisia ja että niitä sovelletaan syrjimättömällä tavalla. Riitojenratkaisuviranomaisena toimivan sääntelyviranomaisen päätöksen ajallisten vaikutusten rajoittaminen osapuolten välisen riidan syntymisen jälkeiseen aikaan olisi direktiivin 2009/73 tavoitteiden vastaista ja poistaisi siltä sen tehokkaan vaikutuksen.
Unionin tuomioistuin katsoi lisäksi, että tätä direktiivin 2009/73 41 artiklan 11 kohdan tulkintaa ei aseteta kyseenalaiseksi oikeusvarmuuden periaatteella eikä luottamuksensuojan periaatteella. Vaikka kansallisen tuomioistuimen voidaan edellytyksin, jotka unionin tuomioistuin määrittää, poikkeuksellisesti sallia pitää voimassa kumotun kansallisen toimen tiettyjä vaikutuksia, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei maininnut käsiteltävässä asiassa konkreettisia seikkoja, joilla voitaisiin osoittaa, että oikeudelliseen epävarmuuteen liittyvä erityinen riski olisi olemassa. GRDF väitti toisaalta, että kyseessä olevat kaasunsiirtosopimukset neuvoteltiin CRE:n alaisuudessa ja tämän valvonnassa, mutta se ei ole esittänyt, että viimeksi mainittu olisi antanut sille täsmällisiä vakuutteluja riidanalaisen ehdon lainmukaisuudesta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava.
(
1
)	Maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/55/EY kumoamisesta 13.7.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2009/73/EY (EUVL 2009, L 211, s. 94).