Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
ANDREA BIONDI
16 päivänä lokakuuta 2025 (1)
Asia C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
vastaan
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Euroopan komissio,
Saksan liittotasavalta ja
Ranskan tasavalta
Valitus – Valtiontuet – Saksan lentoliikenteen markkinat – Saksan liittotasavallan eräälle lentoyhtiölle covid‑19-pandemian yhteydessä myöntämä tuki – Tilapäiset puitteet valtiontukitoimenpiteille – Deutsche Lufthansa AG:n pääomitus – Euroopan komission päätös olla esittämättä huomautuksia
Sisällysluettelo
I  Johdanto
II  Alustavat huomautukset
A  Tilapäisten puitteiden tavoite, soveltamisala ja oikeudellinen luonne
B  Tuomioistuinvalvonnan standardi
C  Jousto tilapäisten puitteiden soveltamisessa
III  Valitus
A  Ensimmäinen valitusperuste
1.  Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
2.  Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
a)  Ensimmäinen väite
b)  Toinen väite
c)  Kolmas väite
d)  Neljäs väite
e)  Ensimmäisen valitusperusteen toista osaa koskevat päätelmät
3.  Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa
a)  Ensimmäinen väite
b)  Toinen väite
c)  Kolmas väite
d)  Neljäs väite
e)  Viides väite
f)  Komission ja Saksan liittotasavallan väitteet, joiden mukaan niiden oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on loukattu
g)  Ensimmäistä valitusperustetta koskeva päätelmä
B  Toinen valitusperuste
1.  Pääomaosuuteen liittyvät vaihtoehtoiset mekanismit
a)  Ensimmäinen väite
b)  Toinen väite
2.  Äänettömään osakkuuteen II liittyvä vaihtoehtoinen mekanismi
3.  Toista valitusperustetta koskeva päätelmä
C  Kolmas valitusperuste
D  Neljäs valitusperuste
1.  Ensimmäinen väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission oli tarkasteltava muitakin tekijöitä huomattavan markkinavoiman toteamisen yhteydessä
2.  Toinen väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla
E  Viides valitusperuste
F  Kuudes valitusperuste
G  Valitusta ja oikeudenkäyntikuluja koskevat päätelmät
IV  Ratkaisuehdotus
I       Johdanto
1.        Saksan liittotasavalta ilmoitti 12.6.2020 Euroopan komissiolle SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan ja tiedonannon ”Tilapäiset puitteet valtiontukitoimenpiteille talouden tukemiseksi tämänhetkisessä covid‑19-epidemiassa”(2) (jäljempänä tilapäiset puitteet) nojalla ehdotetusta, Deutsche Lufthansa AG:lle (jäljempänä DLH) 6 miljardin euron suuruisena pääomituksena myönnettävästä yksittäisestä tuesta (jäljempänä tarkasteltavana oleva toimenpide).(3) Tarkasteltavana oleva toimenpide, joka oli osa laajempaa Lufthansa-konsernille (jäljempänä LH-konserni) suunnattua tukitoimenpidekokonaisuutta, sisälsi seuraavat kolme osatekijää: 20 prosentin pääomaosuuden ja kaksi äänetöntä osakkuutta (jäljempänä äänetön osakkuus I ja äänetön osakkuus II).
2.        Komissio antoi 25.6.2020 päätöksen, jossa se totesi, että tarkasteltavana oleva toimenpide on SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan ja tilapäisten puitteiden nojalla sisämarkkinoille soveltuva valtiontuki (jäljempänä riidanalainen päätös).(4) Ryanair DAC ja Condor Flugdienst GmbH (jäljempänä Condor) nostivat kumpikin kumoamiskanteen mainitusta päätöksestä.(5)
3.        Unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen 10.5.2023 antamallaan tuomiolla Ryanair ja Condor Flugdienst v. komissio (Lufthansa; Covid‑19)(6) (jäljempänä valituksenalainen tuomio). Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan riidanalaiseen päätökseen sisältyi useita virheitä tai sääntöjenvastaisuuksia, jotka liittyivät tilapäisten puitteiden soveltamiseen, ja kukin niistä oli sellaisenaan riittävä peruste kumota riidanalainen päätös.(7)
4.        DLH, jota komissio ja Saksan liittotasavalta tukevat, vaatii nyt valituksessaan kyseisen tuomion kumoamista.
II     Alustavat huomautukset
5.        Pituudestaan ja kaikkien osapuolten esittämistä useista erityisistä perusteista ja argumenteista huolimatta nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä tulee esille lähinnä kaksi kysymystä. Ensimmäinen on komissiolla tilapäisten puitteiden soveltamisessa tai niistä poikkeamisessa olevan harkintavallan ja jouston laajuus. Toinen on se tuomioistuinvalvonnan standardi, jota unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut arvioidessaan, onko riidanalainen päätös tiettyjen tilapäisissä puitteissa asetettujen erityisten edellytysten mukainen. On jokseenkin selvää, että vastaus jälkimmäiseen riippuu siitä, miten ensiksi mainittu tosiasiallisesti rajataan, mikä puolestaan määräytyy pitkälti kyseisen välineen tavoitteen, soveltamisalan ja oikeudellisen luonteen perusteella. Vaikka tilapäisiä puitteita ei enää voidakaan soveltaa, käsiteltävällä asialla on horisontaalista merkitystä valtiontulilainsäädännössä, kun otetaan huomioon samankaltaisten välineiden lisääntyminen ja kasvava merkitys vuosien saatossa.
A       Tilapäisten puitteiden tavoite, soveltamisala ja oikeudellinen luonne
6.        Ensinnäkin tilapäisten puitteiden tavoitteesta ja soveltamisalasta on todettava, että niiden oikeusperustana on SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohta;(8) tilapäisten puitteiden oli tarkoitus täydentää muita mahdollisuuksia, nimittäin SEUT 107 artiklan 2 kohdan b alakohtaa,(9) ja niiden tarkoituksena oli reagoida hätätilanteisiin ja tukea jäsenvaltioita niistä selviämisessä. Maailmanlaajuisen covid‑19-pandemian yhteydessä turvautuminen hätätilanteita koskevaan EUT-sopimuksen oikeusperustaan oli eittämättä täysin perusteltua, koska kaikkiin jäsenvaltioihin vaikutti eriasteisesti niiden taloudessa oleva vakava häiriö.(10) On siten täysin selvää, että tilapäiset puitteet laadittiin ensisijaisesti sen varmistamiseksi, että kaikentyyppisillä yrityksillä on riittävästi likviditeettiä ja että turvataan taloudellisen toiminnan jatkuvuus järkyttävän covid‑19-epidemian aikana ja sen jälkeen. Tilapäisillä puitteilla oli myös muita täydentäviä mutta yhtä perustavanlaatuisia tavoitteita, nimittäin varmistaa ”kohdennetulla ja oikeasuhteisella” EU:n valtiontukisääntöjen soveltamisella, että kansalliset tukitoimenpiteet auttavat niiden kohteena olevia yrityksiä tehokkaasti covid‑19-epidemian aikana, ja sisällyttää kansalliset tukitoimenpiteet valtiontukien valvontajärjestelmään, jolla varmistetaan, että EU:n sisämarkkinat eivät pirstoudu ja että tasapuoliset toimintaedellytykset voidaan säilyttää.(11) Tilapäisillä puitteilla ei nimittäin keskeytetty valtiontukisääntöjen soveltamista, vaan niillä pelkästään mukautettiin niitä hätätilanteeseen.
7.        Ei pidä myöskään unohtaa, että tilapäiset puitteet on ollut eräänlainen elävä väline, joka on laadittu uudelleen ja jota on ajantasaistettu ja muutettu useita kertoja.(12) Komission saadessa lisää kokemusta ja tietoa covid‑19-pandemian vaikutuksista unionin sisämarkkinoihin jokaisessa uudessa versiossa otettiin asteittain käyttöön erityisempiä ja yksityiskohtaisempia kriteereitä kansallisten toimenpiteiden soveltuvuudelle sisämarkkinoille. Tästä on monia esimerkkejä, havainnollisimpina tilapäisten puitteiden kolmanteen versioon lisätyt pääomitusta koskevat säännöt.(13) Kyseisessä versiossa edunsaajille asetettiin useita rajoituksia, minkä lisäksi silloin, jos yli 250 miljoonan euron arvoisen pääomitustoimen edunsaajana on yritys, jolla on huomattava markkinavoima, tilapäisissä puitteissa edellytettiin, että jäsenvaltioiden on ehdotettava lisätoimia tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi kyseisillä markkinoilla, kuten rakenteellisia tai menettelytapoja koskevia sitoumuksia.(14) Kilpailunrajoitusten vastaisten ehtojen ja vahvistavien korjaustoimenpiteiden käyttöönotto tilapäisissä puitteissa vahvisti aikomuksen säilyttää tasapuoliset toimintaedellytykset ja varmistaa syrjimätön ja avoin pääsy markkinoille.
8.        Toiseksi tilapäisten puitteiden oikeudellisesta luonteesta on muistutettava, että kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti vahvistanut, SEUT 107 artiklan 3 kohdan mukaisessa tukitoimenpiteiden sisämarkkinoille soveltuvuuden arvioinnissa komissiolla on laaja harkintavalta, ja se voi tätä harkintavaltaa käyttäessään hyväksyä soft law ‑toimia vahvistaakseen perusteet, joiden mukaisesti se haluaa arvioida tätä.(15)
9.        Näiden toimien – kuten on sanomattakin selvää – on aina oltava EUT-sopimuksen mukaisia.(16) Kuten unionin tuomioistuin on selventänyt, komissio ei siten saa sivuuttaa SEUT 107 artiklan 3 kohtaa antamalla puitteita, joissa on oikeudellinen virhe tai ilmeinen arviointivirhe, eikä kieltäytyä nämä puitteet vahvistamalla käyttämästä kyseisessä määräyksessä sille annettua harkintavaltaa.(17)
10.      Kun komissio antaa tällaisia suuntaviivoja, tiedonantoja tai muita soft law ‑toimia ja ne julkaisemalla ilmoittaa, että niitä sovelletaan vastedes niissä tarkoitettuihin tilanteisiin, se rajoittaa oman harkintavaltansa käyttämistä eikä se lähtökohtaisesti voi poiketa näistä säännöistä, sillä muutoin sen mahdollisesti katsottaisiin loukanneen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tai luottamuksensuojan periaatteen kaltaisia yleisiä oikeusperiaatteita.(18)
11.      Näiden soft law ‑toimien on siten tarkoitus rajoittaa komission harkintavaltaa eikä laajentaa sitä. Lisäksi unionin yleisten periaatteiden kautta ne toimivat parametreinä, jotka ohjaavat tuomioistuimia niiden tutkiessa, miten komissio käyttää harkintavaltaansa.
12.      Unionin tuomioistuin on myös selventänyt, että käytännesääntöjen vahvistaminen ei vapauta komissiota velvollisuudestaan tutkia ne erityiset poikkeukselliset olosuhteet, joihin jäsenvaltio on tietyssä yksittäisessä tapauksessa vedonnut vaatiakseen SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan välitöntä soveltamista.(19) Jäsenvaltioilla säilyy siten mahdollisuus ilmoittaa komissiolle valtiontukisuunnitelmia, jotka eivät täytä näissä käytännesäännöissä vahvistettuja arviointiperusteita.(20) Näin tehdessään ne kuitenkin ottavat riskin siitä, että komissio antaa päätöksen, jossa kyseinen tuki todetaan sisämarkkinoille soveltumattomaksi, koska tällaisissa käytännesäännöissä vahvistetaan edellytykset, joiden tarkoituksena on varmistaa, että niiden soveltamisalaan kuuluvat myönnetyt valtiontuet ovat unionin oikeuden mukaisia ja että komissio voi poiketa tällaisista edellytyksistä ainoastaan poikkeuksellisissa olosuhteissa.(21) Soft law ‑toimet, vaikka ne eivät sidokaan jäsenvaltioita,(22) muodostavat siten suuntaviivat, jotka rajoittavat ja ohjaavat jäsenvaltioiden toimenpiteitä.
13.      Näitä hyvin tunnettuja periaatteita sovelletaan selvästikin tilapäisiin puitteisiin, jotka muodostavat viitekehyksen covid‑19-pandemian yhteydessä toteutetun valtiontukitoimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuuden arvioimiselle. Unionin tuomioistuin on nimittäin selvästi todennut, että tällaiset soft law ‑toimet sitovat komissiota.(23) Edellä mieleen palautetun vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on näin ollen niin, että jos jäsenvaltio ilmoittaa komissiolle suunnitellusta valtiontuesta, joka on tilapäisissä puitteissa asetettujen arviointiperusteiden mukainen, komission on pääsääntöisesti hyväksyttävä kyseinen suunniteltu tuki. Toisaalta jäsenvaltioilla on edelleen oikeus ilmoittaa komissiolle valtiontukisuunnitelmia, jotka eivät täytä tilapäisissä puitteissa vahvistettuja arviointiperusteita, ja komissio voi hyväksyä tällaisen suunnitellun tuen poikkeuksellisissa olosuhteissa.(24)
B       Tuomioistuinvalvonnan standardi
14.      Toimeenpanovaltaa käyttävän elimen harkinnanvaraisen päätöksenteon alistaminen tuomioistuinvalvontaan on todellakin jokaisen oikeusvaltioperiaatteeseen perustuvan oikeusjärjestelmän perusperiaate. Koska tällaiseen päätöksentekoon liittyy monitahoisia taloudellisia, teknisiä ja yhteiskunnallisia arviointeja samoin kuin poliittisia valintoja, tälle tuomioistuinvalvonnalle asetetaan kuitenkin rajoja, joiden tarkoituksena on säilyttää toimeenpano- ja tuomiovaltaa käyttävien toimielinten välinen tietty tasapaino ja ottaa huomioon tuomioistuinten, jotka eivät ole erikoistuneita, teknisen asiantuntemuksen puute.
15.      Sen arvioiminen, soveltuvatko tukitoimenpiteet SEUT 107 artiklan 3 kohdan nojalla sisämarkkinoille, kuuluu komission yksinomaiseen toimivaltaan,(25) ja, kuten edellä korostettiin, komissiolla on tältä osin laaja harkintavalta, jonka käyttämiseen liittyy monitahoisia taloudellisia ja yhteiskunnallisia arviointeja.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näitä arviointeja koskeva tuomioistuinvalvonta kohdistuu ainoastaan siihen, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että ratkaisun perustana olevat tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että asiassa ei ole tehty oikeudellista virhettä, että tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja että harkintavaltaa ei ole käytetty väärin.(26) Unionin tuomioistuinten asiana ei siten ole korvata komission taloudellista arviointia omalla arvioinnillaan.
16.      Juuri ottaen huomioon komission harkintavalta SEUT 107 artiklan 3 kohdan soveltamisessa tiukka tuomioistuinvalvonta – joskin edellä ilmaistuin rajoituksin – on ratkaisevan tärkeää. Oikeuskäytännössä on selkeästi ilmaistu tällainen tarve niin, että ”kun [unionin] toimielimillä on – – harkintavaltaa, on kuitenkin erityisen tärkeää, että hallinnollisissa menettelyissä noudatetaan [unionin] oikeusjärjestyksessä annettuja takeita. Näihin takeisiin kuuluvat erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat sekä sen, jota asia koskee, oikeus tulla kuulluksi ja oikeus siihen, että päätöksessä esitetään riittävät perustelut. Ainoastaan tällä tavoin [unionin] tuomioistuin voi tutkia, ovatko harkintavallan käytön tosiasialliset ja oikeudelliset edellytykset täyttyneet”.(27)
17.      Unionin tuomioistuin on selventänyt, että vaikka komissiolla on erityisesti valtiontukien alalla laaja harkintavalta, jonka käyttäminen edellyttää monitahoisia taloudellisia arviointeja, tämä ei merkitse sitä, että unionin tuomioistuimet eivät voisi tutkia komission taloudellisista tiedoista suorittamaa tulkintaa.(28) Unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava erityisesti esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty.(29)
18.      Taloudellisten arviointien tuomioistuinvalvonnan intensiteetti riippuu siten tosiasiassa arviointien monitahoisuudesta ja siitä, että ne sisältävät poliittisia tai objektiivisia valintoja. Siten on kiinnitettävä erityistä huomiota sen riskin välttämiseksi, että automaattinen turvautuminen yleiseen malliin, joka koskee ”monitahoisia taloudellisia arviointeja” koskevaa rajattua valvontaa, voi johtaa siihen, että komission tekemien arviointien kokonaiset ryhmät jäävät automaattisesti riittävän tehokkaan tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle.
19.      Katson myös, että valtiontukien alalla toteutettavien soft law ‑toimien, tilapäiset puitteet mukaan luettuina, hyvin erityistä luonnetta ei pitäisi sekoittaa oikeaan tuomioistuinvalvonnan standardiin, jota Euroopan unionin tuomioistuimen on sovellettava. Tällaiset toimet voivat olla ei-sitovia, koska ne poikkeavat tavanomaisesta lainsäätämisestä, kuulemisesta ja julkaisemisesta ja tavanomaisista toimielinten vaatimuksista, mutta sen jälkeen, kun ne on hyväksytty, ei ole mitään syytä, miksi sen tavan, jolla niitä sovelletaan, valvonnan ei pitäisi olla tiukkaa, toisin sanoen niiden valvonnan olisi oltava yhtä intensiivistä (ja noudatettava samoja rajoituksia) kuin valvonnassa, jota unionin tuomioistuimet harjoittavat unionin sitovan oikeuden toimenpiteiden soveltamisen osalta.
C       Jousto tilapäisten puitteiden soveltamisessa
20.      Tilapäisiin puitteisiin sisältyy pääomitusta(30) koskevia useita ”avoimia sääntöjä”, joiden nojalla komissio voi hyväksyä vaihtoehtoisia ratkaisuja tilapäisissä puitteissa jo nimenomaisesti kaavailluille ratkaisuille. Tästä herääkin kysymys harkintavallasta, jota komissiolla on näiden sääntöjen nojalla tilapäisistä puitteista poikkeamiseen.
21.      Näillä säännöillä pyritään antamaan rajallista joustoa tapauksissa, joissa tilapäisten puitteiden kaavamainen, ”rasti ruutuun”
‑tyyppinen soveltaminen ei ole mahdollista, ja niiden perusteella komissio voi tehdä toimenpiteen rakenteesta ja vaikutuksista ”kokonaisvaltaisemman arvion”.(31) Tätä joustoa ei kuitenkaan voida rinnastaa vapaaseen harkintavaltaan, jota komission itsensä julkaisemat käytännesäännöt eivät rajoita. Tilapäisiin puitteisiin sisältyvillä ”avoimilla säännöillä” annettava jousto ei voi tarkoittaa avointa valtakirjaa komissiolle, jota sen antamat säännöt lähtökohtaisesti sitovat. Löyhempi tulkinta olisi ristiriidassa käytännesääntöjen sitovaa vaikutusta koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa, vähentäisi tuomioistuinvalvonnan tehokkuutta ja heikentäisi oikeusvarmuutta, kun komission sallittaisiin mahdollisesti käyttää tilapäisten puitteiden sanamuodon avoimuutta itse vahvistamiensa sääntöjen kiertämiseen.
22.      Lisäksi kansallisen toimenpiteen, joka ei täytä kaikkia asiaa koskevien käytännesääntöjen – tässä tapauksessa tilapäisten puitteiden – edellytyksiä, olisi lähtökohtaisesti oltava kielletty, ellei voida selvästi osoittaa, että poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi sitä olisi arvioitava suoraan EUT-sopimuksen nojalla.(32) Toisin sanoen, kun ”rasti ruutuun”
‑menetelmä eikä ”kokonaisvaltainen arviointi”
‑menetelmä eivät sovellu kyseessä olevaan tapaukseen, kansallinen toimenpide voidaan mahdollisesti hyväksyä soveltamalla SEUT 107 artiklan 3 kohtaa ainoastaan poikkeuksellisissa olosuhteissa. Komission käytännesäännöistä esittämä löyhä tulkinta, jolla tosiasiallisesti kierretään sen itsensä vahvistamia sääntöjä, on vastoin kyseistä oikeuskäytäntöä, jolla pyritään varmistamaan erityisesti yhdenvertaisen kohtelun yleisen periaatteen kunnioittaminen.
23.      Tutkin seuraavaksi nyt käsiteltävää valitusta edellä esitettyjen näkökohtien perusteella.
III  Valitus
24.      DLH vetoaa valituksensa tueksi kuuteen valitusperusteeseen
A       Ensimmäinen valitusperuste
25.      Ensimmäisessä valitusperusteessaan DLH, jota komissio ja Saksan liittotasavalta tukevat, riitauttaa valituksenalaisen tuomion 112–138 kohdan ja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohtaa ja sovelsi virheellistä tuomioistuinvalvonnan standardia.
26.      Tilapäisten puitteiden 49 kohdassa vahvistetaan neljä ”tukikelpoisuus- ja mukaantuloedellytystä”, jotka ”ovid‑19:ään liittyvän pääomitustoimen”(33) on täytettävä. Valituksenalaisen tuomion 112–138 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tutki ja hyväksyi Ryanairin ja Condorin väitteet tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan, jonka mukaan pääomitustoimen toteuttaminen edellyttää, ettei tuensaajalla muun muassa ole mahdollisuutta hankkia markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin, rikkomisesta.
27.      Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin totesi, että riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneenä ajanjaksona LH-konserni omisti suuren osan lentokonekannastaan ja että DLH saattoi käyttää laivastoaan ja varaosiaan takauksena varojen hankkimiseksi rahoitusmarkkinoilta. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan nämä havainnot ilmenivät ”selvästi, yksiselitteisesti ja yhtäpitävästi useista” Ryanairin esittämistä ”todisteista”,(34) joihin Ryanair oli jo ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä kiinnittänyt sekä Saksan hallituksen että komission huomion(35) (valituksenalaisen tuomion 118–121 kohta). Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että riidanalaisessa päätöksessä komissio totesi ainoastaan, ettei DLH:lla ollut ”riittäviä vakuuksia”, jotta se olisi voinut hankkia markkinoilta ”koko” tuen ”kokonaismäärää” vastaavan määrän rahoitusvälineitä, esittämättä tämän väitteen tueksi mitään perusteita. Mikään riidanalaisessa päätöksessä ei sen mukaan viitannut siihen, että komissio olisi tutkinut DLH:n kiinnittämättömien ilma-alusten kaltaisten vakuuksien mahdollista saatavuutta, niiden arvoa ja rahoitusmarkkinoilla tällaisia vakuuksia vastaan mahdollisesti myönnettävien lainojen ehtoja. Komissio ei voinut tältä osin edetä olettamien perusteella (valituksenalaisen tuomion 131 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi, että komission riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleessa esittämä väite, jonka mukaan DLH:n ”vakuudet” eivät riittäisi kattamaan tarvittavien varojen ”kokonaismäärää”, perustuu virheelliseen oletukseen siitä, että markkinoilla saatavilla olevan rahoituksen on välttämättä katettava kaikki tuensaajan tarpeet. Tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan sanamuoto, tavoite tai asiayhteys ei tue tätä komission väitettä. Tukeutumalla tällaiseen virheelliseen olettamaan ja siten jättämällä tutkimatta, olisiko DLH voinut hankkia merkittävän osan tarvittavasta rahoituksesta markkinoilta, komissio ei ollut ottanut huomioon kaikkia merkityksellisiä seikkoja tutkiessaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetettua edellytystä. Tätä päätelmää tukevat sekä tilapäisten puitteiden 44 kohta, jonka mukaan pääomitustoimet eivät saa ylittää vähimmäismäärää, joka tarvitaan tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseksi, että yleisemmin yleinen suhteellisuusperiaate (valituksenalaisen tuomion 125, 127–130 ja 132 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi, että komission väite perustui joka tapauksessa suurempaan määrään (9 miljardia euroa) kuin mikä oli tarkasteltavana olevan toimenpiteen kohteena (riidanalaisen päätöksen 26 perustelukappaleen mukaan 6 miljardia euroa), mikä ”kyseenalaist[i] sen tarkastelun perustan” (valituksenalaisen tuomion 126 kohta).
28.      Ensimmäinen valitusperuste jakaantuu kolmeen osaan.
1.     Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
29.      DLH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut komission riidanalaisen päätöksen 22 ja 100 perustelukappaleessa esitetyt argumentit huomioon vääristyneellä tavalla. Sen näkemyksen mukaan unionin yleisellä tuomioistuimella ei ollut oikeutta päätellä näistä perustelukappaleista, että komission näkemyksen mukaan markkinoilla saatavilla olevan rahoituksen ”on välttämättä” aina katettava kaikki tuensaajan tarpeet.
30.      Huomautan, että komission riidanalaisessa päätöksessä tarkasteltavana olevan toimenpiteen tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan mukaisesta tukikelpoisuudesta tekemä arviointi koostuu ainoastaan yhdestä perustelukappaleesta, nimittäin 100 perustelukappaleesta. Kyseisen perustelukappaleen ensimmäisessä virkkeessä(36) komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 2.3 jaksoon sisältyviin 21–24 perustelukappaleeseen, joissa kuvataan toimenpiteen kohde. Riidanalaisen päätöksen 22 ja 23 perustelukappaleessa toistetaan Saksan viranomaisten tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan mukaisesta tukikelpoisuudesta esittämät argumentit. Kyseisissä perustelukappaleissa käsitellään yksinomaan sitä, ettei DLH pystynyt hankkimaan velkojensa tai pääomansa osalta riittäviä resursseja kattaakseen 9 miljardin euron kokonaismäärän, joka tarvittaisiin konsernin taloudellisen toiminnan jatkuvuuden ylläpitämiseen covid‑19-pandemian aikana ja sen jälkeen. Riidanalaisessa päätöksessä ei sen sijaan tarkastella lainkaan DLH:n kykyä löytää rahoitusta ainoastaan osalle tästä määrästä – tai tarkasteltavana olevassa toimenpiteessä määritellystä 6 miljardin euron määrästä. Tässä tilanteessa unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi oikein riidanalaisen päätöksen 22 ja 100 perustelukappaletta siten, että niissä ilmaistaan näkemys, jonka mukaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan mukaan markkinoilla saatavilla olevan rahoituksen on välttämättä katettava kaikki tuensaajan tarpeet. On aiheellista huomauttaa, että kirjallisissa huomautuksissaan komissio ei esitä toisenlaista tulkintaa näistä perustelukappaleista.
31.      Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on mielestäni hylättävä.
2.     Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
32.      DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että komission oli arvioitava tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohtaan sisältyvän tukikelpoisuuden tarkastelun vaiheessa sitä, voitaisiinko merkittävä osa edunsaajan tarvitsemasta rahoituksesta hankkia markkinoilta. DLH esittää tältä osin neljä väitettä.
a)     Ensimmäinen väite
33.      DLH väittää, ettei tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan sanamuoto tue unionin yleisen tuomioistuimen näkemystä, joka perustuu kyseisen säännön puutteelliseen ja virheelliseen tulkintaan.
34.      Tämä väite on mielestäni hylättävä.
35.      Toisin DLH väittää, tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan ”avoin ja laaja” sanamuoto on täysin yhteensopiva unionin yleisen tuomioistuimen ehdottaman tulkinnan kanssa, jonka mukaan yritykset täyttävät tilapäisten puitteiden mukaiset pääomitustoimien kelpoisuusedellytykset vain siltä osin ja siinä määrin kuin niillä ei ole mahdollisuutta hankkia rahoitusta markkinoilta.
36.      On totta, kuten sekä DLH että komissio väittivät, että tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan koko tekstistä voidaan päätellä, että kelpoisuuden määrittämiseksi ratkaiseva edellytys on se, onko edunsaajan mahdollista turvata riittävä rahoitus ”elinkelpoisuutensa” varmistamiseksi.(37)
37.      Tällainen tulkinta ei kuitenkaan ole ristiriidassa unionin yleisen tuomioistuimen omaksuman tulkinnan kanssa, jonka mukaan silloin, kun edunsaajan on mahdollista hankkia markkinoilta (merkittävä) osa rahoituksesta, jota tarvitaan sen elinkelpoisena säilymiseen, tällaisessa säännössä asetettu edellytys ei täyty kaikkien sen tarpeiden osalta.
b)     Toinen väite
38.      DLH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan tarkoitusta ja teki virheen soveltaessaan oikeasuhteisuuden arvioinnissa vahvistettua tarpeellisen vähimmäismäärän periaatetta tukikelpoisuuden arviointiin. DLH:n mukaan tilapäisten puitteiden 49 kohta on ilmoitetun toimenpiteen arvioinnin lähtöpiste, jonka avulla komissio voi varmistaa, täyttääkö ilmoitettu toimenpide yleiset ja muodollisemmat edellytykset. Tilapäisten puitteiden 49 kohdan tarkoituksena ja etenkin sen c alakohdassa vahvistetun edellytyksen tarkoituksena ei siten ole sen yksityiskohtainen tarkastelu, rajoittuuko julkinen toimenpide tarpeelliseen vähimmäismäärään, mikä on osa tilapäisten puitteiden 54 kohdan mukaista oikeasuhteisuuden arviointia.(38) Sekä komissio että Saksan liittotasavalta yhtyvät DLH:n näkemykseen.
39.      Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa, että tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetetulla edellytyksellä pyritään ”rajoittamaan valtion toimenpide ja siten julkisten varojen käyttö tapauksiin, joissa tuensaaja ei pysty hankkimaan rahoitusta rahoitusmarkkinoilta kohtuullisin ehdoin”.
40.      Tällaista kyseisen säännön tarkoituksen tulkintaa ei mielestäni voida vakavasti kyseenalaistaa juuri sen sanamuodon perusteella.(39) Kuten DLH itsekin myöntää, kullakin edellä mainitussa 49 kohdassa asetetuista edellytyksistä on erityinen tarkoitus. On jokseenkin selvää, että sen c alakohdassa asetetun edellytyksen tarkoituksena on estää jäsenvaltioita lisäämästä julkisia menoja sellaisten yritysten auttamiseksi, jotka pystyvät löytämään vaihtoehtoisia rahoitusmuotoja. Covid‑19-pandemian yhteydessä tällaisten menojen välttäminen oli ratkaisevan tärkeää, koska pandemia vaikutti suureen määrään yrityksiä kaikilla taloudenaloilla ja koska jäsenvaltioiden oli laitettava asioita tärkeysjärjestykseen rajallisten resurssiensa kohdentamiseksi.
41.      Näiden selvennysten jälkeen DLH:n argumentit on nähdäkseni hylättävä seuraavista syistä.
42.      Ensinnäkin pitää paikkansa, kuten DLH aivan oikein totesi, että tilapäisten puitteiden 49 kohta on ”lähtöpiste” ilmoitetun toimenpiteen arvioimiselle tällaisen välineen perusteella. Tämä ei kuitenkaan välttämättä tarkoita, ettei komission tarvitsisi arvioida täysimääräisesti ja yksityiskohtaisesti kaikkia merkityksellisiä tekijöitä sen varmistamiseksi, että kyseisessä kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät.
43.      Kokonaisuutena ottaen tällaisilla edellytyksillä pyritään lähinnä sulkemaan pois pääomitustoimet, jotka eivät ole välttämättömiä tilapäisten puitteiden tavoitteiden valossa tai yleisen edun mukaisia ja joita ei siten voida pitää sisämarkkinoille soveltuvina. Kun yritys pystyy hankkimaan huomattavan tai merkittävän osa rahoitustarpeistaan markkinoilta kohtuullisin ehdoin, pääomitustoimea, jonka on tarkoitus kattaa nämä tarpeet kokonaan, ei voida pitää ”välttämättömänä”.(40)
44.      En näin ollen voi yhtyä näkemykseen, jonka mukaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan yhteydessä riittää, että komissio ottaa perustaksi edunsaajan kaikki rahoitustarpeet ja arvioi, voidaanko ne hankkia kokonaisuudessaan markkinoilta. Komission esittämä argumentti, jonka mukaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa on lähtökohtaisesti kyse kahdesta osasta koostuvasta edellytyksestä – mikä tarkoittaa, että jos kyseisessä alakohdassa asetettu edellytys ei täyty kokonaan, pääomitustoimea ei voida soveltaa yritykseen – on virheellinen. Tässä päättelyssä nimittäin annetaan hylätyn soveltumattoman toimenpiteen edunsaajalle aiheutuville mahdollisille kielteisille taloudellisille seurauksille suurempi painoarvo kuin itse toimenpiteen asianmukaiselle arvioinnille.
45.      DLH:n, komission ja Saksan liittotasavallan ehdottama tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan tulkinta johtaisi tilanteisiin, joissa tilapäisten puitteiden 3.11. jakson mukaista toimenpidettä pidetään tukikelpoisena, vaikka sen edunsaaja pystyy hankkimaan rahoitusta markkinoilta lähes koko tuen määrän osalta, vähäpätöistä osaa lukuun ottamatta. Tällainen lopputulos olisi suhteellisuusperiaatteen ja tilapäisten puitteiden 19 kohdassa asetettujen vaatimusten vastainen.(41)
46.      Toiseksi väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on siirtänyt osan tilapäisten puitteiden 54 kohdan mukaisista oikeasuhteisuuden arviointiperusteista tukikelpoisuuden arviointiin, on huomautettava, että kyseisten arviointiperusteiden ensimmäisen osan mukaan komission on varmistettava, että covid‑19:ään liittyvän pääomituksen määrä ei ”[ylitä] vähimmäismäärää, joka tarvitaan tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseen”.
47.      Vaikuttaa siltä, että tällainen varmistaminen eroaa perustavasti arvioinnista, joka komission on tehtävä tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan nojalla, sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut sitä valituksenalaisen tuomion 127–131 kohdassa. Sen arvioiminen, voiko ilmoitetun pääomitustoimen edunsaaja löytää vaihtoehtoisia rahoitusmuotoja tarpeidensa kattamiseksi ja jos, niin missä määrin, eroaa sen arvioimisesta, ylitetäänkö toimella se, mikä on tarpeen edunsaajan elinkelpoisuuden varmistamiseksi. Tilapäisten puitteiden 54 kohdan tarkoitus on myös toinen, nimittäin varmistaa, ettei edunsaaja saa enemmän tukea kuin on tarpeen likviditeetin palauttamiseksi ja edunsaajan elinkelpoisuuden varmistamiseksi.
48.      Tilapäisten puitteiden järjestelmässä ei siten ole epäjohdonmukaista, että nämä kaksi arviointia on sijoitettu eri kohtiin riippumatta siitä, onko molempien tarkoituksena ilmentää suhteellisuusperiaatetta.(42)
49.      Vaikka oletettaisiin, että DLH on oikeassa katsoessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on siirtänyt elinkelpoisuuden arviointivaiheeseen arvioinnin, joka on osa tilapäisten puitteiden 54 kohdan mukaista tarkastelua, sen argumentti on joka tapauksessa aivan liian kaavamainen. Olettaen, että tarkastellessaan tilapäisten puitteiden mukaisesti ilmoitetun pääomitustoimen oikeasuhteisuutta komission on varmistettava, kattaako tällainen toimi enemmän kuin edunsaajan tarpeet, joita se ei pysty kattamaan markkinoilla, sillä, missä vaiheessa tämä varmistaminen tapahtuu, on vain vähän merkitystä. Käsiteltävässä asiassa ei vaikuta siltä, että komissio olisi tehnyt tällaisen arvioinnin myöskään tutkiessaan tilapäisten puitteiden 54 kohdan mukaista tuen oikeasuhteisuutta.
c)     Kolmas väite
50.      DLH väittää komission tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin toimi ristiriitaisesti valituksenalaisen tuomion 150–217 kohdassa hylkäämällä perusteettomina kaikki Ryanairin ja Condorin tuen määrästä esittämät väitteet.
51.      Tältä osin on riittävää todeta, että kaikki unionin yleisen tuomioistuimen kyseisissä kohdissa tutkimat ja hylkäämät kanneperusteet koskivat tilapäisten puitteiden 54 kohdan tulkintaa tai sen soveltamista käsiteltävään asiaan. Ryanair ja Condor arvostelivat komissiota lähinnä joko siitä, että se oli laskenut väärin DLH:n elinkelpoisuuden varmistamiseen tarvittavan tuen määrän, tai siitä, ettei se ollut arvioinut oikein tarkasteltavana olevalla toimenpiteellä myönnetyn edun laajuutta. Yhdessäkään näistä väitteistä ei tarkasteltu sitä, rajoittuiko tuki määrään, jota DLH ei pystynyt hankkimaan markkinoilta.
52.      Unionin yleisen tuomioistuimen edellä mainituissa valituksenalaisen tuomion kohdissa ja sen niissä kohdissa, joissa tarkastellaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohtaa, tekemän päättelyn välillä ei siten ole ristiriitaa.(43) Tämä väite on näin ollen mielestäni hylättävä.
d)     Neljäs väite
53.      DLH väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa omaksuttu tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan laaja tulkinta on ristiriidassa 19.5.2021 annettuun tuomioon Ryanair v. komissio (Espanja; Covid-19)(44) ja unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon Finnair II perustuvan sen oman oikeuskäytännön kanssa. DLH viittaa jälkimmäiseen tuomioon ja esittää lisäksi väitteen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tulkitessaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohtaa tiukemmin huolimatta siitä, että Finnairin ja DLH:n pääomitukset koskivat lähes identtistä tilannetta.
54.      Tuomion Ryanair v. komissio (Espanja; Covid-19) osalta DLH viittaa siihen unionin yleisen tuomioistuimen päättelyn osaan, jossa se hylkäsi väitteen, jossa esitettiin vaihtoehtoista kriteeriä niille, jotka kyseinen jäsenvaltio oli valinnut kyseessä olevan tukiohjelman tukikelpoisuuden arvioimiseksi.(45) Kyseisen tuomion 49 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että arvioidessaan covid‑19-toimia komission ”ei ole näytettävä positiivisesti toteen, ettei millään muulla kuviteltavissa olevalla toimenpiteellä, joka on lähtökohtaisesti hypoteettinen, voida varmistaa tavoitellun päämäärän saavuttamista paremmin” eikä hoidettava ”normien kartoitustehtävää ja tutkittava kaikki ajateltavissa olevat vaihtoehtoiset toimenpiteet”.(46)
55.      Tältä osin palautan mieleen, että valituksenalaisen tuomion 125–132 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissio oli tulkinnut virheellisesti tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetetun edellytyksen laajuutta ja ettei se ollut siten osoittanut riittävästi, että tämä edellytys täyttyy ilmoitetun toimen koko määrän osalta. Toisin kuin DLH katsoo, unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen sälyttänyt komissiolle jokaisen hypoteettisen vaihtoehdon ja yhtä perustellun toimen, joka voitaisiin mahdollisesti toteuttaa ilmoitetun toimen sijasta, arvioimista koskevaa taakkaa, vaan komission oli pelkästään todettava varmasti, että ilmoitettu toimi on tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan mukainen.
56.      Unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta Finnair II DLH väittää, ettei komission tarvinnut analysoida, olisiko edunsaaja voinut saada merkittävän osan rahoituksesta markkinoilta.(47) Unionin yleinen tuomioistuin omaksui sen mukaan siten tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan tulkinnan, jossa kaikki edunsaajan likviditeettitarpeet muodostavat tukikelpoisuuden arvioinnin perustan.
57.      En yhdy tähän unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Finnair II tulkintaan. Mainitun tuomion 50, 51 ja 53 kohdasta ilmenee, että vasta, kun Finnair oli käyttänyt kaikkia markkinoilla saatavilla olevia rahoituskeinoja onnistumatta hankkimaan rahoitusta, jolla se olisi voinut kattaa kaikki likviditeettitarpeensa, se osoitti Suomen tasavallalle pääomitushakemuksen.(48) Kyseisen toimenpiteen oli siten tarkoitus kattaa ainoastaan ne likviditeettitarpeet, joita Finnair ei ollut pystynyt kattamaan muilla keinoin.
58.      Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen toiminut ristiriitaisesti hylätessään käsiteltävässä asiassa tilapäisten puitteiden 49 artiklan c alakohdan tulkinnan, jonka mukaan kyseisessä kohdassa asetetun edellytyksen täyttymiseen riittää sen osoittaminen, ettei edunsaaja pysty kattamaan kaikkia likviditeettitarpeitaan markkinoilla.
59.      Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen valitusperusteen toisen osan neljäs väite on nähdäkseni hylättävä. DLH:n lisäksi esittämä väite, jossa vedotaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen, on samoin hylättävä, koska se ei perustu tosiseikkoihin.
e)     Ensimmäisen valitusperusteen toista osaa koskevat päätelmät
60.      Edellä esitetyistä syistä kaikki väitteet, joita DLH on esittänyt ensimmäisen valitusperusteensa toisen osan tueksi, on mielestäni hylättävä, kuten näin ollen myös tämä osa kokonaisuudessaan.
3.     Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa
61.      Ensimmäisen valitusperusteensa kolmannessa osassa DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että valituksenalaisen tuomion 117 ja 131–135 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se edellytti komission hankkivan lisätietoja arvioidakseen sitä, onko toimi tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan mukainen. Se myös väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki omat päätelmänsä DLH:n rahoitusmahdollisuuksista ja korvasi komission monitahoisista taloudellisista olosuhteista tekemän arvioinnin omallaan osoittamatta ensin, että komission arviointi on epäuskottava. DLH esittää tämän osan tueksi viisi väitettä.
a)     Ensimmäinen väite
62.      DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka koskee komission velvoitteiden laajuutta ilmoitetun valtiontukitoimenpiteen alustavassa tutkinnassa. DLH viittaa erityisesti 2.9.2021 annettuun tuomioon komissio v. Tempus Energy ja Tempus Energy Technology.(49)
63.      Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin toisti vakiintuneen oikeuskäytäntönsä mukaisesti, että unionin tuomioistuinten on arvioitava alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi tehtävän vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen lainmukaisuutta paitsi niiden tietojen perusteella, jotka komissiolla oli käytettävissään päätöstä tehdessään, mutta myös niiden tietojen perusteella, joita komissiolla on voinut olla käytettävissään. Tietoja, joita komissiolla ”on voinut olla käytettävissään”, ovat tiedot, jotka vaikuttavat merkityksellisiltä sen arvioinnin kannalta, joka on tehtävä alustavassa tutkintavaiheessa(50) ja jotka sille olisi voitu sen pyynnöstä toimittaa hallinnollisen menettelyn aikana.(51) Komissio ei kuitenkaan ole kaikkien tähän viittaavien viitteiden puuttuessa velvollinen selvittämään omasta aloitteestaan kaikkia sen käsiteltävänä olevaan asiaan mahdollisesti liittyviä tietoja, vaikka tällaiset tiedot olisivat julkisesti saatavilla.(52)
64.      Katson, ettei unionin yleinen tuomioistuin tulkinnut käsiteltävässä asiassa virheellisesti edellä juuri esittämieni komission velvoitteiden ulottuvuutta.
65.      Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 27 kohdassa palautettiin mieleen, unionin yleinen tuomioistuin katsoi lähinnä, että komission hallintomenettelyssä tekemä tutkinta oli riittämätön tai puutteellinen kahdesta syystä. Ensinnäkään komissio ei ollut arvioinut DLH:n kiinnittämättömien ilma-alusten mahdollista saatavuutta vakuuksina, jotta se olisi voinut saada markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin, huolimatta todisteista, joihin Ryanair oli kiinnittänyt sen huomion. Toiseksi komissio ei ollut arvioinut, olisiko DLH voinut tällaisten vakuuksien turvin hankkia merkittävän osan tarvittavasta rahoituksesta markkinoilta.
66.      Arvostellessaan komissiota siitä, ettei se ollut selvittänyt DLH:n mahdollisuutta löytää rahoitusta markkinoilta käyttämällä lentokonekalustoaan vakuutena, unionin yleinen tuomioistuin ei asettanut sille velvollisuutta selvittää asiaa kaikkien tähän viittaavien viitteiden puuttuessa omasta aloitteestaan. Se pelkästään edellytti, että komissio käyttää jo hallussaan olevia merkityksellisiä tietoja, nimittäin maaliskuussa 2020 annettua ilmoitusta,(53) johon unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 118 kohdassa ja joka sisälsi tietoja DLH:n kiinnittämättömien ilma-alusten arvosta, sellaisena kuin se ilmaistaan samassa kohdassa samoin kuin tuomion 134 kohdassa.(54)
67.      Huomautan tältä osin ensinnäkin, että on tuskin kyseenalaista, että edunsaajan varojen tyyppi ja arvo ja niiden käytettävyys vakuutena ovat lähtökohtaisesti merkityksellistä tietoa, kun tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan nojalla arvioidaan, pystyykö edunsaaja hankkimaan rahoitusta markkinoilta.(55) Toiseksi vaikuttaa siltä, että pelkästään se DLH:n ja komission korostama seikka, että maaliskuussa 2020 annettu ilmoitus annettiin yli kaksi kuukautta ennen kyseessä olevasta toimenpiteestä ilmoittamista, ei itsessään riitä – edes pandemian aiheuttamien nopeiden muutosten yhteydessä – kyseenalaistamaan automaattisesti näiden tietojen paikkansapitävyyttä silloin, kun alustava tutkintamenettely oli kesken.(56)
68.      Unionin yleinen tuomioistuin ei siten nähdäkseni tehnyt virhettä katsoessaan, että komission oli otettava nämä tiedot huomioon ja tutkittava, myös hankkimalla lisätodisteita, edellytyksiä, joilla DLH olisi voinut hankkia rahoitusta markkinoilta edellä mainittuja vakuuksia vastaan.(57)
69.      Kun valituksenalaisen tuomion 132 kohtaa tarkastellaan kokonaisuutena, vaikuttaa lisäksi selvältä, että todetessaan, ettei komissio ollut ottanut huomioon ”kaikkia merkityksellisiä seikkoja”(58) tutkiessaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetettua edellytystä, unionin yleinen tuomioistuin viittasi siihen, ettei komissio ollut arvioinut lainkaan DLH:n kykyä hankkia merkittävä osa tarvittavasta rahoituksesta markkinoilta. Toisin kuin komissio väittää, kyseisestä toteamuksesta ei siten voida päätellä, että unionin yleinen tuomioistuin on asettanut komissiolle liian laajan velvoitteen hankkia ja tutkia tietoja, joiden olemassaolosta tai merkityksellisyydestä se ei ollut tietoinen.
70.      Lopuksi on jätettävä tutkimatta DLH:n, komission ja Saksan liittotasavallan esittämät argumentit, joilla nämä osapuolet pyrkivät kyseenalaistamaan todisteiden, joihin unionin yleinen tuomioistuin on tukeutunut valituksenalaisen tuomion 118 ja 119 kohdassa, todistusarvon arvioinnin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällainen arviointi kuuluu lähtökohtaisesti yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtäviin.(59)
71.      Edellä esitetyn perusteella tämä väite on mielestäni hylättävä perusteettomana.
b)     Toinen väite
72.      DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei komissio ollut tutkinut, olisiko DLH voinut hankkia rahoitusta markkinoilta kohtuullisin ehdoin tarjoamalla vakuuksia. Ne viittaavat erityisesti riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleeseen, jossa komissio on todennut, että ”DLH:lla ei olisi riittäviä vakuuksia arvopaperistettuja velkainstrumentteja varten koko kyseiselle määrälle nykyisillä vakuus- ja markkina-arvoilla”.
73.      Huomautan tältä osin, että valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin myönsi, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä arvioinut, oliko DLH:lla ”riittäviä vakuuksia”, jotta se olisi voinut hankkia markkinoilta rahoitusvälineitä. Se kuitenkin katsoi, ettei komissio esittänyt tämän väitteen tueksi mitään perusteita, ettei komission mainitsemia vakuuksia yksilöity ja että mikään riidanalaisessa päätöksessä ei viittaa siihen, että komissio olisi tutkinut DLH:n kiinnittämättömien ilma-alusten kaltaisten vakuuksien mahdollista saatavuutta.(60) Unionin yleinen tuomioistuin myös huomautti, että riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleessa viitattiin nimenomaisesti ainoastaan DLH:n mahdollisuuteen löytää rahoitusta, joka kattaisi kaikki sen tarpeet (9 miljardia euroa), ja että komissio ei ollut arvioinut, olisiko DLH voinut hankkia merkittävän osan tarvittavasta rahoituksesta markkinoilta.(61)
74.      DLH sen enempää kuin komissio tai Saksan liittotasavaltakaan ei esitä seikkoja, jotka voisivat kyseenalaistaa nämä toteamukset.
75.      Ensinnäkin Saksan liittotasavallan väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleen huomioon vääristyneellä tavalla, on päällekkäinen DLH:n ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa esittämän väitteen kanssa. Viittaan näin ollen tämän ratkaisuehdotuksen 29 ja 30 kohdassa esittämääni tarkasteluun, jossa ehdotin kyseisen väitteen hylkäämistä.
76.      Toiseksi DLH:n seikkaperäiset viittaukset Saksan liittotasavallan hallintomenettelyn kuluessa esittämiin huomautuksiin(62) eivät osoita, että kysymystä siitä, olisiko DLH voinut käyttää kiinnittämättömiä ilma-aluksiaan vakuutena rahoituksen hankkimiseksi markkinoilta, olisi käsitelty saati tutkittu kyseisessä menettelyssä.(63) Lisäksi kaikissa DLH:n sen osoittamiseksi, ettei tällainen vaihtoehto ollut toteutettavissa, esittämissä argumenteissa viitataan koko 9 miljardin euron määrään,(64) eivätkä ne siten riitä kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä.
77.      Kolmanneksi melko monessa DLH:n, komission ja Saksan liittotasavallan esittämässä argumentissa pyritään osoittamaan, että oli epätodennäköistä, että DLH olisi onnistunut rahoittamaan kaikki rahoitustarpeensa tai huomattavan osan niistä markkinoilta. Näillä argumenteilla pyritään oikeuttamaan a posteriori se, ettei riidanalaisessa päätöksessä arvioitu mitenkään mahdollista osittaista rahoittamista vakuudellisilla velkasitoumuksilla, eikä niillä siten pystytä osoittamaan, että komissio oli tosiasiallisesti arvioinut tätä.
78.      Saksan liittotasavallan väite, jonka mukaan komissio ei ollut velvollinen esittämään muita huomautuksia DLH:n vakuuksien käytöstä, koska SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisessa päätöksessä on pelkästään esitettävä syyt siihen, miksi ilmoitetun toimen sisämarkkinoille soveltuvuuden arviointi ei aiheuta vakavia vaikeuksia, perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen ymmärtämiseen. Kyseisen tuomion 118–138 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että sen toteamiseksi, oliko kyseessä oleva toimi tilapäisten puitteiden 49 artiklan c alakohdan mukainen, tehty analyysi oli riittämätön ja puutteellinen, eikä se suinkaan todennut, ettei komissio ollut esittänyt tältä osin perusteluja.
79.      Edellä esitetyn perusteella katson, että tämä toinen väite on myös perusteeton ja on siten hylättävä.
c)     Kolmas väite
80.      DLH väittää, että valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin otti vääristyneellä tavalla huomioon sen väliintulokirjelmän ja komission vastineen toteamalla, että ne eivät olleet kiistäneet Ryanairin asiantuntijan Oxera I
‑raportissa esittämiä ja valituksenalaisen tuomion 118 ja 119 kohdassa toistettuja tietoja.
81.      Tämän väitteen ymmärtämiseksi on tärkeää huomata, että tiedot, joiden ”paikkansapitävyyttä ja luotettavuutta” unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa esittämien toteamusten mukaan ei ollut kiistetty, luetellaan kyseisen tuomion 118 ja 119 kohdassa. Ne koskevat LH-konsernin lentokonekannan kokoonpanoa, sen kiinnittämättömien lentokoneiden ja varaosien arvoa ja DLH:n kykyä hankkia 1–3,7 miljardia euroa velkarahoitusta käyttämällä näitä varoja vakuutena.
82.      DLH:n unionin yleiselle tuomioistuimelle toimittamasta väliintulokirjelmästä ilmenee, että DLH on tosiasiassa kiistänyt Oxera I
‑raporttiin perustuvat Ryanairin argumentit, jotka koskevat muiden lentoyhtiöiden kykyä hankkia vaihtoehtoista rahoitusta markkinoilta arvopaperistetulla velkarahoituksella. Siitä ei kuitenkaan käy ilmi, että DLH olisi kyseenalaistanut tämän ratkaisuehdotuksen 81 kohdassa mainitut tiedot varojen arvosta. Kyvystään käyttää lentokonekantaansa vakuutena DLH tyytyi toteamaan, ettei sillä ollut ”riittäviä vakuuksia, jotta se olisi voinut hankkia arvopaperistettuja velkainstrumentteja tarvittavalle 9 miljardin euron määrälle”, samalla kun se myönsi, että sen vakuutena käytettävä lentokonekanta olisi mahdollistanut rahoitustoimia mutta ainoastaan ”hyvin vähäiselle määrälle” täsmentämättä tätä mitenkään.
83.      Vaikuttaa näin ollen siltä, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut DLH:n väliintulokirjelmää huomioon vääristyneellä tavalla. Sama pätee komission vastineeseen, jossa myös keskityttiin Oxera I
‑raporttiin sisältyvien, muiden lentoyhtiöiden vaihtoehtoisia rahoitusratkaisuja koskevien tietojen luotettavuuteen.
84.      Tämä väite on näin ollen mielestäni hylättävä perusteettomana.
d)     Neljäs väite
85.      DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että tehdessään omat päätelmänsä DLH:n rahoitusmahdollisuuksista unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt oman arviointinsa monitahoisista taloudellisista olosuhteista ja korvannut komission arvioinnin omallaan. Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin puuttui komissiolla monitahoisia taloudellisia arviointeja tehtäessä olevaan laajaan harkintavaltaan sen sijaan, että se olisi pelkästään tutkinut kyseisen arvioinnin lainmukaisuutta.
86.      Tältä osin on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 117 kohdassa, että sen selvittäminen, oliko DLH:lla mahdollisuus hankkia markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin, edellyttää monitahoisia taloudellisia arviointeja, joten unionin tuomioistumilla on rajallinen mahdollisuus valvoa tämäntyyppisiä arviointeja. Se kuitenkin totesi, että komissio ei ollut ottanut huomioon ”kaikkia merkityksellisiä seikkoja(65) tutkiessaan tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetettua edellytystä”.(66)
87.      Toisin kuin DLH, komissio ja Saksan liittotasavalta väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt rahoitusmarkkinoiden analyysia korvaten komission taloudellisen arvioinnin omallaan. Ryanairin esittämien todisteiden perusteella se katsoi, että komission analyysi oli tältä osin puutteellinen ja riittämätön, koska se ei ollut tutkinut vakuudellisen velkarahoituksen mahdollista saatavuutta, mikä on ”tärkeä tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa säädettyyn edellytykseen liittyvä näkökohta”.(67)
88.      Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin sovelsi tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohdassa mieleen palautettua oikeuskäytäntöä, jonka mukaan on sen tehtävä tarkistaa, sisältävätkö todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty.(68)
89.      Merkityksellisten seikkojen huomiotta jättäminen merkitsee tosiseikkojen ilmeistä arviointivirhettä,(69) joka itsessään kyseenalaistaa riidanalaisen toimen antajan tekemän analyysin uskottavuuden(70).(71) Lisäksi tutkimuksen riittämättömyyden tai epätäydellisyyden toteaminen kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen kaltaisen vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen lainmukaisuuden, sillä se on viite siitä, että ilmoitetun toimenpiteen arvioinnissa on vakavia vaikeuksia.(72)
90.      Edellä esitetyistä syistä tämä väite on nähdäkseni perusteeton ja se on hylättävä.
e)     Viides väite
91.      DLH kiistää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana valituksenalaisen tuomion 126 kohtaan sisältyvän toteamuksen, jonka mukaan komissio oli virheellisesti perustanut arviointinsa DLH:n mahdollisuuksista löytää rahoitusta markkinoilta suurempaan määrään kuin mikä on tarkasteltavana olevan toimenpiteen kohteena (6 miljardin euron sijasta 9 miljardiin euroon).
92.      Kuten olen jo muistuttanut, tarkasteltavana oleva toimenpide oli osa laajempaa LH-konsernille suunnattua tukitoimenpidekokonaisuutta. Siihen kuului 3 miljardin euron suuruinen valtion myöntämä laina, joka toteutettiin Saksan valtion omistaman kehityspankin, Kreditanstalt für Wiederaufbaun (jäljempänä KfW), kautta.
93.      Pitää paikkansa, että riidanalaisen päätöksen mukaan DLH:n kokonaisrahoitustarve oli 9 miljardia euroa sen elinkelpoisuuden varmistamiseksi.(73) Tarkasteltava olevan toimenpiteen, jonka perusteella tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa asetetun tukikelpoisuusedellytyksen ensimmäistä osaa olisi tutkittava, arvo oli 6 miljardia euroa. Jäljelle jäävät 3 miljardia euroa oli tarkoitus kattaa edellä mainitulla valtion lainalla, toisin sanoen horisontaalisella toimenpiteellä, jonka saatavuutta on tarkasteltava kyseisen edellytyksen toisen osan perusteella. Unionin yleisen tuomioistuimen toteamus pitää siten paikkansa.
94.      DLH, komissio ja Saksan liittotasavalta väittävät, että syynä siihen, miksi riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappaleessa mainittiin 9 miljardin euron määrä, oli se, että KfW vaati DLH:n pääomitusta ennakkoedellytyksenä lainan myöntämiselle. En sulje pois sitä, että tällaisen yhteyden olemassaolo näiden kahden toimenpiteen välillä voisi oikeuttaa komission viittauksen DLH:n rahoitustarpeiden kokonaismäärään, vaikka tällaista oikeuttamisperustetta ei sisällykään tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan mukaiseen arviointiin liittyvään riidanalaisen päätöksen osaan.
95.      Vaikka unionin tuomioistuin pitäisi tätä väitettä perusteltuna, se ei joka tapauksessa itsessään riittäisi kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan rikkomisesta.
f)     Komission ja Saksan liittotasavallan väitteet, joiden mukaan niiden oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on loukattu
96.      Komissio väittää, että valituksenalaisen tuomion 118 ja 119 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin yksilöi omasta aloitteestaan asiakirja-aineistoon sisältyvistä liitteistä tiettyjä tietoja muttei antanut komissiolle tai väliintulijoille tilaisuutta esittää huomautuksia näistä argumenteista, joihin se lopulta tukeutui merkittävästi arvioinnissaan. Saksan liittotasavalta vetoaa olennaisin osin samaan epäkohtaan.
97.      Huomautan, että nämä lausumat ovat luonteeltaan erilaisia(74) – elleivät täysin vastakkaisia(75) – kuin DLH:n kolmannessa väitteessään esittämät, siinä määrin, että niiden tutkittavaksi ottamista koskevien edellytysten täyttyminen vaikuttaa kyseenalaiselta.(76)
98.      Ne olisi joka tapauksessa hylättävä. Tältä osin on riittävää todeta, ettei unionin yleinen tuomioistuin esittänyt mitään oikeudellista perustetta omasta aloitteestaan(77) eikä tukeutunut tietoihin, jotka eivät olleet komission tai väliintulijoiden käytettävissä ensimmäisessä oikeusasteessa ja joista ne eivät voineet vaihtaa näkemyksiä tai tulla kuulluksi.(78) Ryanairin argumentit, jotka koskevat LH-konsernin lentokonekannan kokoonpanoa ja arvoa sekä DLH:n mahdollisuuksia hankkia ainakin osa rahoitustarpeistaan markkinoilta tarjoamalla lentokoneitaan ja varaosiaan vakuudeksi, esitettiin sitä paitsi selkeästi sen unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämissä kirjallisissa huomautuksissa, etenkin vastauksena DLH:n väliintulokirjelmään.(79)
g)     Ensimmäistä valitusperustetta koskeva päätelmä
99.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää ensimmäisen valitusperusteen.
B       Toinen valitusperuste
100. Toisella valitusperusteellaan DLH riitauttaa komission ja Saksan liittotasavallan tukemana valituksenalaisen tuomion 242–270 kohdan ja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan, ettei pääomaosuuteen eikä äänettömään osakkuuteen II liittynyt tilapäisten puitteiden 62 ja 68 kohdassa tarkoitettuja ”vaihtoehtoisia mekanismeja”.
1.     Pääomaosuuteen liittyvät vaihtoehtoiset mekanismit
101. Tilapäisten puitteiden 61 kohdan mukaan ”kaikkiin pääomitustoimiin on sisällyttävä korotusmekanismi, jolla korotetaan valtion saamaa korvausta ja kannustetaan siten tuensaajaa ostamaan valtion pääomasijoitukset takaisin”.(80) Niiden 62 kohdassa todetaan, että ”komissio voi hyväksyä vaihtoehtoisia mekanismeja, jos niillä on kokonaisuutena tarkasteltuna sellaiset vastaavat kannustavat vaikutukset, että valtio voi irtautua yrityksestä, ja samankaltainen kokonaisvaikutus valtion saamaan korvaukseen”.
102. Nyt käsiteltävässä tapauksessa on selvää, että pääomaosuudesta maksettava korvaus ei sisällä tilapäisten puitteiden 61 kohdassa tarkoitettua korotusmekanismia. Komissio katsoi kuitenkin riidanalaisen päätöksen 136–142 perustelukappaleessa, että tarkasteltavana olevan toimenpiteen ”kokonaisrakenne” oli tilapäisten puitteiden 62 kohdan mukainen vaihtoehtoinen mekanismi, joka koskee valtion saamaa korvausta ja edunsaajan kannustimia ostaa valtion pääomasijoitus takaisin. Valtion saamasta korvauksesta komissio huomautti, että Saksan liittotasavalta ostaisi DLH:n osakkeita 71,9 prosentin alennuksella tilapäisten puitteiden 60 kohdassa vahvistetusta osakkeiden enimmäishinnasta.(81) Näin suuri alennus antoi Saksan liittotasavallalle huomattavasti suuremman omistuksen mukaantulon ajankohtana (20 prosentin osuuden) kuin sillä olisi ollut osakkeiden enimmäishinnan perusteella tilapäisten puitteiden 61 kohdassa tarkoitettujen kahden korotuksen jälkeenkin. Kannustavista vaikutuksista valtion irtautumiseen yrityksestä komissio katsoi, että tarkasteltavana olevan toimenpiteen eri osatekijät (pääomaosuus, äänetön osakkuus I ja äänetön osakkuus II) liittyivät tiukasti toisiinsa ja että niiden yhteisvaikutus valtion irtautumiseen yrityksestä olisi otettava huomioon. Komissio viittasikin riidanalaisen päätöksen 139 ja 141 perustelukappaleessa useisiin seikkoihin, jotka luetellaan valituksenalaisen tuomion 248 kohdassa ja jotka oikeuttavat tämän päätelmän.(82)
103. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli valituksenalaisessa tuomiossa, että komissio rikkoi tilapäisten puitteiden 61 ja 62 kohtaa, koska se ei edellyttänyt korotusmekanismin tai vastaavanlaisen mekanismin sisällyttämistä pääomaosuuden korvaukseen (valituksenalaisen tuomion 270 kohta).
104. DLH esittää tästä päätelmästä kaksi väitettä.
a)     Ensimmäinen väite
105. DLH väittää ensimmäisessä väitteessään, että arvioidessaan sitä, liittyikö pääomaosuuteen vaihtoehtoinen mekanismi tilapäisten puitteiden 62 kohdan mukaisesti, unionin yleinen tuomioistuin omaksui virheellisen, kaavamaisen lähestymistavan, jossa poistettiin lähes kokonaan komissiolla oleva laaja harkintavalta, ylittäen tuomioistuinvalvonnan rajat ja tulkiten virheellisesti tilapäisiä puitteita.
106. Tästä on ensinnäkin huomattava, että DLH:n argumentit perustuvat osittain valituksenalaisen tuomion virheelliseen ymmärtämiseen. Toisin kuin DLH on esittänyt, unionin yleinen tuomioistuin ei todennut, ettei komissio voisi katsoa, että tarkasteltavana olevan toimenpiteen yhteisvaikutukset, jotka koskevat kannustimia valtion yrityksestä irtautumiseen, oikeuttavat vaihtoehtoisen mekanismin korotusmekanismille tilapäisten puitteiden 62 kohdan mukaisesti. Komission analyysin tarkastelun jälkeen unionin yleinen tuomioistuin pikemminkin totesi, ettei komissio ollut ”osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla”, että tarkasteltavana olevan toimenpiteen ”kokonaisrakenteella” oli sellaisia vastaavia kannustavia vaikutuksia valtion irtautumiseen yrityksestä kuin korvauksenkorotusmekanismilla tai tilapäisten puitteiden 62 kohdassa tarkoitetulla vastaavanlaisella mekanismilla.(83)
107. Toiseksi tämän ratkaisuehdotuksen 15–18 kohdassa mieleen palautetuista periaatteista ilmenee, että valituksenalaisen tuomion 249–262 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ei ylittänyt tuomioistuinvalvonnan rajoja, jotka koskevat arviointeja, joita komission on tehtävä tutkiessaan tilapäisten puitteiden 62 kohdan noudattamista.(84) Kyseisissä kohdissa unionin yleinen tuomioistuin tyytyi selvittämään niiden tekijöiden merkityksellisyyttä, joihin komissio oli vedonnut, ja niistä tehtyjen päätelmien taloudellista ja oikeudellista paikkansapitävyyttä. Pelkästään toteamalla uudelleen, että komissiolla on laaja harkintavalta tilapäisten puitteiden 62 kohdan soveltamisessa, DLH ei pysty osoittamaan riidanalaisen päätöksen 139–141 perustelukappaleeseen sisältyvien arviointien monitahoisuutta eikä perustelemaan väitettään siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on korvannut komission arvioinnin omallaan.
108. Kolmanneksi tilapäisten puitteiden väitetystä virheellisestä tulkinnasta muistutan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöstä tulkittaessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on.(85) Jokainen unionin oikeuden säännös tai määräys on sijoitettava asiayhteyteensä, ja sitä on tulkittava siten, että huomioon otetaan unionin oikeus kokonaisuudessaan, sen tavoitteet sekä sen kehitysaste tulkittavana olevan säännöksen tai määräyksen soveltamisajankohtana.(86) Unionin oikeussäännön syntyhistoriasta voi myös ilmetä sen tulkinnan kannalta merkityksellisiä seikkoja.(87) Näitä unionin oikeussääntöjen tulkintaa ohjaavia periaatteita sovelletaan yhtä lailla, kun unionin tuomioistuinten on tulkittava komission valtiontukien alalla antamia käytännesääntöjä, niiden ei-sitovasta luonteesta riippumatta.(88)
109. Vaikka tilapäisten puitteiden 62 kohtaa, jossa annetaan komissiolle mahdollisuus hyväksyä vaihtoehtoisia mekanismeja niiden 61 kohdassa vahvistetulle tavanomaiselle korotusmekanismille, ei nimenomaisesti tulkita poikkeuksena viimeksi mainittuun, mainitun kohdan ulottuvuutta olisi mielestäni sen tavoite huomioon ottaen tulkittava suppeasti.
110. Tilapäisten puitteiden 62 kohdalla pyritään antamaan rajallista joustoa tapauksissa, joissa korvausta ja valtion yrityksestä irtautumista koskevien tilapäisten puitteiden sääntöjen ”rasti ruutuun”
‑tyyppinen noudattaminen ei ole mahdollista, ja sen ansiosta komissio voi tehdä kyseessä olevasta toimenpiteestä, sen rakenteesta ja vaikutuksista ”kokonaisvaltaisen arvion”.(89) Siinä kuitenkin edellytetään edelleen, että vaihtoehtoisella mekanismilla on samankaltainen kokonaisvaikutus kuin tilapäisissä puitteissa nimenomaisesti mainitulla tavanomaisella korotusmekanismilla sekä valtion yrityksestä irtautumiseen kannustavien vaikutusten että valtion saaman korvauksen osalta. Tästä seuraa, että poiketessaan tilapäisten puitteiden 61 kohdassa vahvistetusta tavanomaisesta korotusmekanismista komission on pystyttävä osoittamaan selvästi, että vaihtoehtoisella mekanismilla varmistetaan tällainen samakaltainen vaikutus. Finnair II
‑tuomiosta, johon komissio nimittäin viittasi, ei voi olla apua tässä yhteydessä. Jousto, jota unionin tuomioistuin katsoi kyseisessä tuomiossa tilapäisten puitteiden tarjoavan,(90) ei voi oikeuttaa niissä vahvistetuista vaatimuksista poikkeamista, ellei jäsenvaltio ole osoittanut, että kyseessä ovat poikkeukselliset olosuhteet.(91)
111. Lisäksi väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on sulkenut pois valituksenalaisen tuomion 248 kohdassa mainittujen seikkojen merkityksellisyyden tilapäisten puitteiden 62 kohdan kannalta sen vuoksi, että sen perustana olevista kysymyksistä ja aiheista on annettu erillisiä säännöksiä ja vaatimuksia, perustuu samoin kyseisen tuomion puolueelliseen tulkintaan.
112. Kun tarkastellaan osakkeiden alkuperäistä ostohintaa, on totta, että valituksenalaisen tuomion 255 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin korosti, että tilapäisten puitteiden 60 ja 61 kohdassa vahvistetaan kaksi erillistä vaatimusta. Unionin yleinen tuomioistuin ei suinkaan tukeutunut tähän yksinomaiseen toteamukseen vaan selitti, että tilapäisten puitteiden 61 ja 62 kohdan mukaisilla mekanismeilla pyritään kannustamaan jälkikäteen asianomaista tuensaajaa ostamaan valtion osakkuus takaisin mahdollisimman pian, kun taas osakkeiden ostohinta vaikuttaa ennakolta asianomaisen tuensaajan tilanteeseen eikä sen tarkoituksena ole välttämättä lisätä tuensaajan halukkuutta ostaa osakkuus takaisin, ”koska osakkeiden hinta voi vaihdella sekä ylös- että alaspäin”.(92) Tätä päätelmää ei kyseenalaista se DLH:n korostama seikka, että tarkasteltavana olevalla toimenpiteellä varmistettiin tilapäisten puitteiden ”liian tiukka noudattaminen” Saksan liittotasavallalle osakkeiden enimmäishinnasta annetun suuren alennuksen vuoksi. Sitä ei tee myöskään se seikka, johon DLH on samoin vedonnut, että tällainen alennus varmisti Saksan liittotasavallalle 20 prosentin osakkuuden ja määrävähemmistön. Tilapäisissä puitteissa ei tehdä korotusmekanismia tai samankaltaista mekanismia koskevaa vaatimusta riippuvaiseksi ostetun valtion osakkuuden merkityksestä(93) tai sen hinnasta.
113. Samankaltaisia näkökohtia voidaan esittää osakkeiden hinnasta ajankohtana, jona valtio myy ne takaisin, äänettömiin osakkuuksiin I ja II sovellettavan korkokannan noususta ja DLH:hon sovellettavista menettelytapoja koskevista sitoumuksista, joihin viitataan valituksenalaisen tuomion 259, 260 ja 262 kohdassa.
114. Kun otetaan huomioon, että näitä tekijöitä käsitellään tilapäisten puitteiden 63, 66 ja 72 kohdassa, joissa asetettiin erityisiä vaatimuksia, unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti, ettei komissio voinut käyttää tällaisten vaatimusten noudattamista (tai liian tiukkaa noudattamista) perusteena tilapäisten puitteiden 62 kohdassa tarkoitetun vaihtoehtoisen mekanismin olemassaolon toteamiseksi.(94) Tilapäisten puitteiden mukaan pääomitustoimiin ”olisi sovellettava tiukkoja edellytyksiä”,(95) jotka vahvistetaan niiden 3.11.2 ja 3.11.4–3.11.7 jaksossa. Päättely, jossa komissio katsoo, että yhtä näistä edellytyksistä noudatetaan, tukeutumalla yksinkertaisesti siihen, että kaikki muutkin täyttyvät, merkitsisi kyseessä olevan edellytyksen pakollisuuden sivuuttamista ja sen soveltamisen kiertämistä.
115. Komission on osoitettava tällaisten tekijöiden esiintyminen tilapäisten puitteiden 62 kohdan noudattamisen varmistamiseksi. Juuri näin komissio ei unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ole tehnyt riidanalaisessa päätöksessä.
116. Edellä esitetyn perusteella DLH:n esittämä ensimmäinen väite on mielestäni hylättävä.
b)     Toinen väite
117. Toisessa väitteessään DLH esittää, että unionin yleinen tuomioistuin esitti virheellisen oikeudellisen luonnehdinnan tosiseikoista ja teki niistä vääriä oikeudellisia päätelmiä.
118. DLH väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei eri tekijöitä, joihin komissio oli vedonnut, voitu ottaa huomioon tilapäisten puitteiden 62 kohdan noudattamisen osoittamiseksi. Tässä väitteessä toistetaan lähinnä samat argumentit, jotka esitettiin DLH:n ensimmäisen väitteen tueksi ja joissa arvostellaan unionin yleisen tuomioistuimen väitetysti omaksumaa kaavamaista lähestymistapaa. Kuten edellä jo totesin, nämä argumentit perustuvat valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.(96) Unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisen tuomion missään kohdassa väittänyt, ettei näitä tekijöitä voitaisi ottaa lainkaan huomioon. Sen sijaan se katsoi, etteivät ne riittäneet oikeuttamaan korotusmekanismin tai muun tilapäisten puitteiden 62 kohdassa asetetut edellytykset täyttävän mekanismin puuttumista.
119. Toiseksi DLH väittää, että unionin yleinen tuomioistuin otti tilapäisten puitteiden 60–62 kohdan tarkoituksen huomioon vääristyneellä tavalla todetessaan, että korotusmekanismin vaihtoehtoisiin mekanismeihin on myös aina sisällyttävä korvauksen kasvaminen ajan mittaan ja sen on kannustettava jälkikäteen oikea-aikaiseen valtion yrityksestä irtautumiseen. Myös tämä väite on hylättävä. Unionin yleisen tuomioistuimen esittämä tilapäisten puitteiden 61 ja 62 kohdan tulkinta vastaa täysin näiden säännösten sanamuotoa ja tarkoitusta(97) samoin kuin yleisiä periaatteita, jotka koskevat tilapäisten puitteiden 55–59 kohdassa esitettyjä covid‑19:ään liittyvien pääomitustoimien korvausta ja lunastusta.(98)
120. Muilla argumenteillaan DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla. Tältä osin muistutan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen yhtäältä määrittämään tosiseikaston ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa.(99) Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tosiseikasto ja todistusaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen valitusasioissa harjoittaman valvonnan piiriin.(100) Näin ollen valittajan, joka väittää unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, on näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla. Vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on lisäksi ilmettävä unionin tuomioistuimen asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen.(101) Nämä vaatimukset eivät mielestäni täyty käsiteltävässä asiassa. DLH pyrkii pohjimmiltaan siihen, että unionin tuomioistuin arvioisi tosiseikkoja uudelleen, pelkästään toistamalla unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämänsä väitteet tai esittämällä uusia tosiseikkoja ja argumentteja, joita ei voida ottaa tutkittavaksi valitusvaiheessa ja jotka eivät joka tapauksessa ole riittävän yksityiskohtaisia.(102)
121. Edellä esitetyn perusteella tämäkin väite on hylättävä.
2.     Äänettömään osakkuuteen II liittyvä vaihtoehtoinen mekanismi
122. Kiistäessään unionin yleisen tuomioistuimen päätelmän tilapäisten puitteiden 68 kohdan mukaisen, äänettömään osakkuuteen II liittyvän vaihtoehtoisen mekanismin puuttumisesta(103) DLH tukeutuu samoihin argumentteihin, joihin se vetosi pääomaosuutta koskevan väitteensä tueksi.(104) Viittaan näin ollen mutatis mutandis edellä esitettyihin näkökohtiin tämän väitteen hylkäämiseksi.
123. Komissio on esittänyt itsenäisen väitteen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin lausui kanteen ulkopuolisesta seikasta (ultra petita), kun se totesi valituksenalaisen tuomion 270 kohdassa, että komissio oli rikkonut tilapäisten puitteiden 70 kohtaa.(105) Tyydyn tältä osin toteamaan, että vaikka oletettaisiin, että tämä väite on perusteltu, sen perusteella ei voitaisi kyseenalaistaa muita rikkomisia, nimittäin tilapäisten puitteiden 61, 62 ja 68 kohdan rikkomisia, joiden perusteella Ryanairin väite korotusmekanismin puuttumisesta on hyväksytty. Se ei näin ollen auttaisi kyseisen valituksenalaisen tuomion osan kumoamisessa.
3.     Toista valitusperustetta koskeva päätelmä
124. Edellä esitetyistä syistä toinen valitusperuste on mielestäni hylättävä.
C       Kolmas valitusperuste
125. Kolmannella valitusperusteellaan DLH riitauttaa valituksenalaisen tuomion 272–288 kohdan, joissa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio oli rikkonut tilapäisten puitteiden 67 kohtaa hyväksymällä osakkeiden hinnan, jota sovelletaan muunnettaessa äänetön osakkuus II omaksi pääomaksi ja jonka laskennassa ei noudatettu kyseisessä kohdassa edellytettyä menetelmää.
126. Tilapäisten puitteiden 67 kohdan mukaan hybridipääomainstrumentit ”on muunnettava omaksi pääomaksi vähintään 5 prosenttia alle muuntamisajankohtana määritetyn TERP-arvon (Theoretical Ex-Rights Price eli teoreettinen arvo merkintäoikeuden irtoamisen jälkeen)”.
127. Käsiteltävässä asiassa äänetön osakkuus II koostui kahdesta osuudesta (jäljempänä äänetön osakkuus II-A ja äänetön osakkuus II-B) riippuen omaksi pääomaksi muuntamisen käynnistävästä tapahtumasta. Äänetön osakkuus II-A voitiin muuntaa osakkeiksi kiinteään hintaan 2,56 euroa osakkeelta,(106) kun taas äänetön osakkuus II-B voitiin muuntaa muuntohetkellä voimassa olleeseen osakkeiden markkinahintaan, josta oli vähennetty 10 tai 5,25 prosenttia.(107) Riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa komissio yhtäältä selitti, että ”kaikkien tällaisten hintojen voidaan olettaa olevan tilapäisten puitteiden 67 kohdassa asetetun vaatimuksen mukaisia, vaikka voi olla hinta, jota alhaisempi hinta ei täytä tilapäisten puitteiden 67 kohdassa asetettua vaatimusta”. Toisaalta se huomautti, että Saksan liittotasavalta oli sitoutunut pyytämään komissiolta luvan muuntovaihtoehdon käyttämiseen, ”jos menetelmää, joka perustuu muuntohetkellä voimassa olleeseen TERP-arvoon, käyttäen laskettu enimmäismuuntohinta, josta on vähennetty 5 prosenttia, [oli] alhaisempi kuin äänettömälle osakkuudelle II (osalle A tai B) muuntohetkellä määritetyt muuntohinnat”.
128. Unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, ettei komissio ollut selittänyt, miksi osakkeiden hinnat oli äänettömän osakkuuden II omaksi pääomaksi muuntamisen ajankohtana perusteltua vahvistaa tai laskea noudattamatta tilapäisten puitteiden 67 kohdassa edellytettävää menetelmää,(108) eikä esittänyt mitään poikkeuksellisia olosuhteita, jotka voisivat oikeuttaa kyseisen menetelmän noudattamatta jättämisen.(109) Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komissio saattanut poiketa kyseiseen kohtaan sisältyvästä säännöstä sillä perusteella, että asianomainen jäsenvaltio pyytäisi komissiolta luvan ennen muuntamisoikeutensa käyttämistä. Tältä osin se tähdensi, että SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisessa ennakkolupajärjestelmässä tukitoimenpide on todettava ennalta sisämarkkinoille soveltuvaksi ennen kuin se voidaan panna täytäntöön.(110)
129. DLH esittää kolmannen valitusperusteensa tueksi kaksi väitettä.
130. Se väittää ensinnäkin komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut huomioon tilapäisten puitteiden 59 kohtaa, jossa sallitaan vaihtoehtoisten korvausmenetelmien käyttö. Se esittää, että muuntohinnat johtavat kaiken kaikkiaan vastaaviin vaikutuksiin kuin se, johon 67 kohdassa pyritään, ja että käsiteltävässä asiassa tarvittiin erilaista muuntohinnan laskentamenetelmää, koska TERP-arvoa ei ollut mahdollista laskea.
131. Koska tässä väitteessä riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen tilapäisten puitteiden 59 ja 67 kohdan tulkinta ja soveltaminen, siinä tuodaan esille kokonaisuutena ottaen oikeuskysymys, joka kuuluu sellaisena unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin. Jäljempänä selittämistäni syistä katson kuitenkin, että väite on perusteeton.
132. Tilapäisten puitteiden 59 kohdassa sallitaan todellakin siinä määritettyjen korvausmenetelmien vaihtoehtoiset ratkaisut. Komissio viittasi tähän seikkaan riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleessa esittäessään pääpiirteittäin valtion saamaa korvausta ja yrityksestä irtautumista koskevat yleiset periaatteet. Seuraavassa perustelukappaleessa komissio selvensi, että se oli arvioinut, onko tarkasteltavana oleva toimenpide näiden yleisten periaatteiden mukainen. Tästä seuraa, että komissio kiistatta tarkasteli mahdollisuutta käyttää vaihtoehtoisia korvausmenetelmiä koko arvioinnissaan, myös hybridipääomainstrumenttien osalta.
133. Huomautan kuitenkin ensiksikin, että tilapäisten puitteiden 67 kohta on muotoiltu sitovasti ja että 62 ja 68 kohdasta, joissa annetaan nimenomaisesti komissiolle oikeus hyväksyä vaihtoehtoisia mekanismeja, poiketen siinä ei tarjota tällaista mahdollisuutta. Nämä seikat herättävät mielestäni epäilyjä DLH:n ehdottaman tulkinnan, jonka mukaan tilapäisten puitteiden 59 kohdassa sallitaan komission poikkeavan niiden 67 kohdassa määritetystä laskentamenetelmästä, oikeellisuudesta.
134. Toiseksi viimeksi mainitussa kohdassa vahvistetaan enimmäismuuntohinta. Herää näin ollen kysymys, onko järkevää soveltaa ”vastaavia vaikutuksia” koskevia arviointiperusteita tällaiseen sitovaan säännökseen. Samaan tapaan voidaan pohtia, miten etukäteen määritetty muuntohinta, kuten äänettömälle osakkuudelle II-A määritetty, ja vaihtoehtoisia parametrejä käyttäen lasketut muuntohinnat, kuten äänettömälle osakkuudelle II-B määritetyt, voivat johtaa tämän enimmäishinnan ennakoitavaan ja järjestelmälliseen noudattamiseen. Komissio ajatteli todennäköisesti mahdollisuutta – joka ei ole täysin teoreettinen – poiketa lopputuloksesta, johon tilapäisten puitteiden 67 kohdassa pyritään, kuten riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleen muotoilusta ilmenee.
135. Kolmanneksi komissio ei viitannut lainkaan tilapäisten puitteiden 59 kohtaan riidanalaisessa päätöksessä oikeuttaakseen tilapäisten puitteiden 67 kohdasta poikkeamisen äänettömän osakkuuden II‑A ja äänettömän osakkuuden II‑B muuntohintojen osalta.(111) Komissio ei myöskään nimenomaisesti väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa,(112) että vaihtoehtoinen toimenpide hyväksyttiin edellä mainitun 59 kohdan mukaisesti. Kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 282 kohdassa, komissio ei viitannut riidanalaisessa päätöksessä eikä unionin yleiselle tuomioistuimelle toimittamissaan kirjelmissä mihinkään tilapäisten puitteiden kohtaan, mihinkään muuhun oikeussääntöön tai mihinkään poikkeukselliseen olosuhteeseen, jonka perusteella se olisi voinut poiketa tilapäisten puitteiden 67 kohdasta.(113) Vaikuttaakin siltä, että vaikka komissio puolusti käytettyjä korvausmenetelmiä kyseisen kohdan mukaisiksi, se vetosi ainoastaan tilapäisten puitteiden 59 kohtaan ja vaihtoehtoisiin mekanismeihin perustuvaan päättelyyn ensimmäisen kerran unionin tuomioistuimessa. Tämä todennäköisesti selittää sen, miksi unionin yleinen tuomioistuin ei maininnut nimenomaisesti tätä viimeksi mainittua seikkaa valituksenalaisen tuomion 272–288 kohdassa ja miksi se totesi, ettei komissio ollut esittänyt mitään poikkeuksellisia olosuhteita, jotka voisivat oikeuttaa kyseisen menetelmän noudattamatta jättämisen.(114)
136. Neljänneksi myöskään tällaisissa olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin ei jättänyt huomiotta komission mahdollisuutta tukeutua vaihtoehtoiseen korvausmenetelmään hybridipääomainstrumenttien omaksi pääomaksi muuntamisen hinnan osalta. Se itse asiassa totesi valituksenalaisen tuomion 279 kohdassa, ettei komissio ollut oikeuttanut tilapäisten puitteiden 67 kohdassa edellytettävästä menetelmästä poikkeamista. Tällainen oikeuttaminen kuitenkin tarkoitti sen osoittamista, että valitulla vaihtoehtoisella menetelmällä oli kokonaisuutena ottaen vastaavat vaikutukset kuin ne, joihin kyseisellä kohdalla pyrittiin. Voidaan nähdäkseni tuskin kiistää, ettei tätä ole osoitettu. Komissio päinvastoin myönsi itsekin, että TERP-arvon avulla laskettua enimmäismuuntohintaa ei voitaisi aina saavuttaa, ja hyväksyi näin ollen, että joissain tapauksissa valittu vaihtoehtoinen menetelmä ei todennäköisesti olisi tilapäisten puitteiden 67 kohdan eikä siten 59 kohdan mukainen.
137. Lopuksi DLH:n väitteestä, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa ei ollut mahdollista laskea TERP-arvoa, on riittävää todeta, ettei tällainen mahdottomuus tule esille eikä siihen vedota missään riidanalaisen päätöksen kohdassa tilapäisten puitteiden 67 kohdasta poikkeamisen oikeuttamiseksi.(115) Lisäksi kysymys siitä, oliko tämä laskenta mahdollista toteuttaa, kuuluu tosiseikkojen arviointiin, joka on unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä. Samaa voidaan sanoa komission esittämästä argumentista, jonka mukaan äänettömän osakkuuden II muuntohintojen laskentamenetelmä oli hyödyllisempi valtiolle kuin tilapäisten puitteiden soveltamisesta seuraava menetelmä. Kaiken kaikkiaan DLH, kuten myös komissio, vaikuttaa joka tapauksessa pikemminkin pyrkivän oikeuttamaan a posteriori tilapäisten puitteiden asiaa koskevista säännöistä poikkeamisen kuin vetoavan asianmukaisesti siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut tosiseikkoja riittämättömästi tai virheellisesti.
138. DLH väittää toisessa väitteessään komission tukemana, että tilapäisten puitteiden 67 kohdan noudattamatta jättämisen riski oli pelkästään teoreettinen ja että suunnitellulla luvan pyytämisellä komissiolta oli tarkoitus varmistaa sen noudattaminen eikä sitä ollut tarkoitettu poikkeukseksi tai päätöksen lykkäämiseksi. DLH väittää myös, että valitulla vaihtoehtoisella mekanismilla varmistettiin 67 kohdan noudattaminen etukäteen, koska riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleen mukaan komissiolta olisi pyydettävä lupaa ja saatava sellainen ennen muuntamista.
139. Tämäkin väite on mielestäni hylättävä.
140. Ilmoittamalla riidanalaisen päätöksen antamisen jälkeen lopullisen arviointinsa, joka koskee yhden tilapäisissä puitteissa asetetun vaatimuksen noudattamista, komissio on luopunut arvioimasta täysimääräisesti etukäteen tarkasteltavana olevan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille, kuten SEUT 108 artiklan 3 kohdassa edellytetään. Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti katsoi, komissio ei saa hyväksyä poikkeamista käytännesäännöissään vahvistetuista säännöistä antaessaan yhteensopivuutta koskevan päätöksen pelkästään sillä perusteella, että kyseinen jäsenvaltio sitoutuu pyytämään erikseen lupaa siihen.(116)
141. Toisin kuin DLH väittää, riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappale ei tarjoa ”lisäturvaa”, jolla varmistetaan tilapäisten puitteiden ”täysimääräinen noudattaminen”. Siinä pikemminkin annetaan lupa poiketa tilapäisissä puitteissa vahvistetuista säännöistä korvaamalla tilapäisten puitteiden mukainen etukäteen tehtävä noudattamatta jättämisen arviointi jälkikäteen sovellettavalla menettelyllisellä vaatimuksella ja luvan myöntämisellä muuntamiseen. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleen sanamuodosta ilmenee, että vaikka Saksan liittotasavalta sitoutui pyytämään (ja saamaan) komissiolta luvan ennen muuntamisoikeutensa käyttämistä, se ei sitoutunut saattamaan äänettömän osakkuuden II hintaa silloin, kun se muunnetaan omaksi pääomaksi, tilapäisten puitteiden 67 kohdan vaatimusten mukaiseksi.(117) Unionin yleistä tuomioistuinta ei voida moittia riidanalaisen päätöksen virheellisestä tulkitsemisesta tämän seikan osalta.(118)
142. Riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa lykättiin päätöstä muuntohinnan soveltuvuudesta ajankohtaan, jona kyseinen muuntaminen tapahtuu. Lisäksi siinä hyväksyttiin ilman minkäänlaisia perusteluja menetelmä, josta oli etukäteen todettu, ettei se sovellu varmistamaan 67 kohdassa tavoiteltua lopputulosta, samalla kun siinä jätettiin avoimeksi mahdollisuus poiketa kyseisestä kohdasta jälkikäteen, nimittäin sen täytäntöönpanovaiheessa.
143. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää kolmannen valitusperusteen.
D       Neljäs valitusperuste
144. Neljännellä valitusperusteellaan DLH riitauttaa valituksenalaisen tuomion 373–412 kohdan. Se esittää tältä osin kaksi väitettä. Se väittää ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat todetessaan, että komission oli tarkasteltava muitakin tekijöitä, kun se arvioi huomattavan markkinavoiman olemassaoloa tilapäisten puitteiden 72 kohdan soveltamisen yhteydessä. DLH väittää toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen virheellisesti, ettei komissio voinut päätellä asianmukaisesti, ettei LH-konsernilla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla ”ainakaan” IATA:n kesäkaudella 2019.
145. Tilapäisten puitteiden 72 kohdassa todetaan, että jos yli 250 miljoonan euron arvoisen covid‑19:ään liittyvän pääomitustoimen edunsaajana on yritys, jolla on huomattava markkinavoima vähintään yhdellä niistä merkityksellisistä markkinoista, joilla se toimii, jäsenvaltioiden on ehdotettava lisätoimia tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi kyseisillä markkinoilla ja erityisesti tarjottava rakenteellisia tai menettelytapoja koskevia sitoumuksia, joista säädetään korjaustoimenpiteitä koskevassa tiedonannossa.
1.     Ensimmäinen väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission oli tarkasteltava muitakin tekijöitä huomattavan markkinavoiman toteamisen yhteydessä
146. Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että markkinat, joilla asianomainen tuensaaja toimi ja jotka olivat merkitykselliset tarkasteltavana olevan toimenpiteen kilpailuun kohdistuvien vääristävien vaikutusten arvioinnin kannalta, olivat DLH:n liikennöimiltä lentoasemilta lähtevän ja niille saapuvan matkustajalentoliikenteen markkinat. Komissio arvioi, oliko LH-konsernilla huomattava markkinavoima merkityksellisillä lentoasemilla,(119) tarkastelemalla kolmea arviointiperustetta, nimittäin kyseisen konsernin hallussa olleiden lähtö- ja saapumisaikojen osuutta näillä lentoasemilla, näiden lentoasemien ruuhkautumisastetta ja kilpailijoiden hallussa olevien lähtö- ja saapumisaikojen osuutta.(120) Näiden tekijöiden perusteella komissio päätteli, että LH-konsernilla oli huomattava markkinavoima ainoastaan Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla IATA:n kesäkaudella 2019 ja talvikaudella 2019/2020.
147. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisessa tuomiossa, että koska komissio tarkasteli ainoastaan tekijöitä, jotka liittyivät lähinnä markkinoille pääsyn ja laajentumisen esteisiin lentoasemien kapasiteetin osalta, se ei ottanut huomioon kaikkia tekijöitä, jotka ovat merkityksellisiä arvioitaessa huomattavan markkinavoiman olemassaoloa matkustajalentoliikennepalvelujen markkinoilla. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komissio oli jättänyt huomiotta näiden palvelujen tarjoamiseen suoraan liittyviä tekijöitä – kuten osoitettuina lähtö- ja saapumisaikoina liikennöitävien lentojen määrän tai tarjottavat matkustajapaikat –, joista olisi voitu saada suoraan tietoa DLH:n ja sen kilpailijoiden markkinaosuuksista kyseisillä markkinoilla.(121) Koska komissio ei ottanut huomioon näitä tekijöitä, vaikka markkinaosuudet ovat tärkeä indikaattori huomattavasta markkinavoimasta,(122) se teki ilmeisen arviointivirheen, joka rasittaa riidanalaista päätöstä ja oikaisupäätöstä.
148. DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole pystynyt osoittamaan ilmeistä arviointivirhettä, että se on ylittänyt tuomioistuinvalvonnan rajat korvaamalla komission päättelyn omallaan ja että se on arvioinut todisteita ilmeisen virheellisesti. Niiden mukaan riidanalaisessa päätöksessä tutkitut arviointiperusteet olivat oikeita ja riittävä indikaattori DLH:n markkina-asemasta merkityksellisillä lentoasemilla eikä unionin yleisen tuomioistuimen yksilöimillä tekijöillä ollut huomattavaa lisätodistusarvoa. Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään perustellut riittävästi, miksi komission edellytettiin tarkastelevan näitä tekijöitä, vaan tyytyi pelkästään viittaamaan hyvin epämääräisesti ”kaikkiin tekijöihin, jotka ovat merkityksellisiä”.
149. Huomautan ensinnäkin, että tarkastellessaan sitä, mitä merkityksellisiä arviointiperusteita komissio oli valinnut huomattavan markkinavoiman tunnistamiseksi, unionin yleinen tuomioistuin sovelsi ilmeistä arviointivirhettä koskevia vaatimuksia, mistä ilmenee, että sen valvonnan ulottuvuus oli tässä suhteessa suppea.(123) DLH:n väite on näin ollen hylättävä siltä osin kuin siinä esitetään, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tunnustanut komissiolla tällaisella alalla olevaa laajaa harkintavaltaa.
150. Toiseksi, toisin kuin DLH väittää valituksenalaisen tuomion puolueellisen ja virheellisen tulkinnan perusteella, unionin yleinen tuomioistuin esitti täsmällisesti, mitä tekijöitä komissio ei ollut ottanut huomioon ja miksi nämä tekijät olivat merkityksellisiä käsiteltävässä asiassa.(124) Unionin yleinen tuomioistuin perusteli riittävästi, miksi komission edellytettiin ottavan ne huomioon.
151. Kolmanneksi olen edellä jo muistuttanut siitä, että on unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä tarkistaa, sisältävätkö todisteet, joihin on vedottu, kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty.(125) Lisäksi, kuten olen myös edellä palauttanut mieleen, merkityksellisten seikkojen huomiotta jättäminen merkitsee tosiseikkojen ilmeistä arviointivirhettä, joka itsessään kyseenalaistaa riidanalaisen toimen antajan tekemän analyysin uskottavuuden.(126) Unionin yleinen tuomioistuin saattoi näin ollen ylittämättä valvontansa rajoja tai korvaamatta komission arviointia (tai päättelyä) omallaan katsoa, että komissio oli tehnyt tällaisen virheen, kun se ei ollut ottanut huomioon tekijöitä, jotka todennäköisesti vaikuttavat merkittävästi(127) tilapäisten puitteiden 72 kohdassa tarkoitetun DLH:n markkinavoiman arvioimiseen.
152. Neljänneksi unionin yleinen tuomioistuin pelkästään vahvisti tällaisten tekijöiden merkityksellisyyden ja komission tutkimien kriteerien riittämättömyyden, samalla kun se nimenomaisesti pitäytyi arvioimasta ensiksi mainittujen vaikutusta ja niiden suhdetta viimeksi mainittuun, sillä tällainen arviointi olisi merkinnyt sitä, että se olisi omalla taloudellisia seikkoja koskevalla arvioinnillaan korvannut komission arvioinnin.(128) Kumotessaan riidanalaisen päätöksen unionin yleinen tuomioistuin ei esittänyt vaihtoehtoista arviointia, vaan se jätti komission tehtäväksi arvioida tätä kaikkien merkityksellisten tekijöiden valossa.
153. Viidenneksi unionin yleinen tuomioistuin ei kyseenalaistanut komission käyttämien parametrien riittävyyttä. Se päinvastoin myönsi niiden merkityksellisyyden markkinoille tulon ja laajentumisen esteiden indikaattoreina. Se kuitenkin katsoi, etteivät ne olleet riittäviä, koska niistä ei saatu tietoa DLH:n ja sen kilpailijoiden markkinaosuuksista merkityksellisillä markkinoilla. Päätelmänsä, jonka mukaan oli tärkeää sisällyttää arviointiin matkustajalentoliikennepalvelujen tarjoamisen markkinoihin liittyviä tekijöitä, tueksi unionin yleinen tuomioistuin tukeutui asiakirja-aineiston tietoihin, joita ei kiistetty siinä käydyssä menettelyssä ja joiden mukaan DLH:n markkinaosuudet, jotka ilmaistaan lentojen tiheytenä (lentojen määränä) sekä merkityksellisiltä lentoasemilta ja merkityksellisille lentoasemille tarjottavina matkustajapaikkoina, ylittävät toisinaan huomattavasti riidanalaisessa päätöksessä mainitut sen hallussa olevat lähtö- ja saapumisaikojen osuudet.(129) DLH ei ole vedonnut tältä osin todisteiden huomioon ottamiseen vääristyneellä tavalla.
154. Kuudenneksi en pidä vakuuttavana komission esittämää argumenttia, jonka mukaan markkinaosuudet tarjottujen lentojen tiheyden ja paikkojen osalta joko ovat väistämättä päällekkäisiä riidanalaisessa päätöksessä käytettyjen parametrien kanssa (tai voidaan johtaa niistä) tai ovat myös lentoaseman kapasiteettiin liittyviä parametrejä. Vaikka onkin niin, että asetuksen N:o 95/93(130) mukaan lähtö- ja saapumisaika antaa ainoastaan oikeuden yhteen laskeutumiseen tai lähtöön tiettynä ajankohtana,(131) lentoliikenteen harjoittajilla on silti harkintavaltaa päättäessään lentojensa tiheydestä, sillä ”käytä tai menetä”
‑sääntöä sovelletaan enintään 80 prosenttiin kullekin lentoliikenteen harjoittajalle osoitetuista lähtö- ja saapumisajoista.(132) Kiistattomat tiedot, joihin unionin yleinen tuomioistuin on tukeutunut, vaikuttavat lisäksi olevan ristiriidassa tämän argumentin kanssa.
155. DLH väittää lisäksi komission tukemana, että riidanalaisessa päätöksessä käytetyt kriteerit ovat sulautuma-asioita koskevan päätös- ja oikeuskäytännön mukaisia. Asiat, joihin DLH ja komissio vetoavat, koskivat kuitenkin lähtö- ja saapumisaikojen ostamista lentoliikenteenharjoittajilta, jotka olivat lopettaneet liikennöinnin eivätkä enää toimineet matkustajaliikennepalvelujen markkinoilla,(133) kun taas tarkasteltavana olevan toimenpiteen on tarkoitus antaa DLH:lle mahdollisuus jatkaa toimintaa kyseisillä markkinoilla. Vaikka markkinaosuuksilla lentojen tiheyden ja matkustajapaikkojen osalta ei ole mitään merkitystä ensimmäisessä tapauksessa, ne saattavat olla merkityksellisiä indikaattoreita markkinavoimasta jälkimmäisessä tapauksessa, kuten tiedot, joihin unionin yleinen tuomioistuin tukeutui, näyttävät osoittavan. Se seikka, että tutkiessaan merkityksellisten markkinoiden määritelmää unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että tarkasteltavana olevan toimenpiteen kaltaisella pääomitustoimella on samankaltainen vaikutus kuin keskittymällä lähtö- ja saapumisaikojen osalta,(134) ei automaattisesti kyseenalaista markkinaosuuksien merkityksellisyyttä lentoliikennepalvelujen tarjoamisessa merkityksellisillä lentoasemilla, kun arvioidaan huomattavaa markkinavoimaa.
2.     Toinen väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla
156. DLH, jota komissio ja Saksan liittotasavalta tukevat, väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin osoittanut, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen todetessaan, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. Tämä väite kohdistuu valituksenalaisen tuomion 388–412 kohtaan.
157. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti sekä Düsseldorfin että Wienin lentoasemasta, että komission huomioon ottamien kriteerien kokonaisarviointi osoittaa yhtäältä, että LH-konsernin osuus lähtö- ja saapumisajoista on erittäin suuri, myös ruuhka-aikoina,(135) että ruuhkautumisaste on erittäin suuri ja että kyseisen konsernin kilpailijoiden asema on heikko. Se katsoi näin ollen, että komissio ei voinut pelkästään näiden kriteerien perusteella päätellä asianmukaisesti, ettei LH-konsernilla ollut huomattavaa markkinavoimaa kyseisillä lentoasemilla ainakaan IATA:n kesäkaudella 2019.(136) Unionin yleinen tuomioistuin huomautti lisäksi, että kriteerit, joiden perusteella komissio päätteli, että LH-konsernilla oli huomattava markkinavoima Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla, eivät eroa olennaisesti Düsseldorfin ja Wienin lentoasemia koskevista kriteereistä ainakaan IATA:n kesäkauden 2019 osalta.(137)
158. Alustavana huomautuksena todettakoon, että jos unionin tuomioistuin hylkää ehdotukseni mukaisesti tämän valitusperusteen ensimmäisen väitteen, arviointivirhe, jonka unionin yleinen tuomioistuin totesi niiden kriteerien osalta, jotka komissio valitsi arvioidakseen sitä, oliko LH-konsernilla huomattava markkinavoima, varmistuisi myös Düsseldorfin ja Wienin lentoasemien osalta. Nyt käsiteltävä väite olisi siinä tapauksessa tehoton.(138) Tarkastelen sitä kuitenkin lyhyesti.
159. DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin ylitti tuomioistuinvalvontansa rajat puuttumalla komission harkintavaltaan ja korvaamalla komission markkina-analyysin omallaan.
160. Tästä seikasta huomautan, että DLH vetoaa jälleen monitahoisia taloudellisia arviointeja koskevan unionin tuomioistuinten tuomioistuinvalvonnan rajojen suppeaan tulkintaan, johon en edellä jo mainituista syistä yhdy. Käsiteltävässä asiassa valituksenalaisen tuomion 396–407 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin tyytyi toteamaan, että tiedot, joihin komissio oli tukeutunut, eivät itsessään mahdollistaneet sen päätelmän tukemista, ettei LH-konsernilla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. Muilta osin unionin yleinen tuomioistuin pidättyi nimenomaisesti korvaamasta taloudellisia seikkoja koskevaa komission taloudellista arviointia omallaan.(139)
161. DLH väittää myös, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat liian epämääräiset ja riittämättömät ilmeisen arviointivirheen toteamiseen ja ettei unionin yleinen tuomioistuin esittänyt riittäviä perusteluja.
162. Tämä väite on hylättävä. Unionin yleinen tuomioistuin perusti päättelynsä komission huomioon ottamiin tietoihin ja osoitti selvästi, miksi komissio ei voinut pelkästään näiden tietojen perusteella katsoa, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. Valituksenalaisen tuomion 396–407 kohtaan sisältyvät riittävät perustelut tässä suhteessa.
163. DLH katsoo lisäksi, että komissio oli oikeassa todetessaan, ettei DLH:lla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. Yhtäältä huomattavaa markkinavoimaa koskevat parametrit Düsseldorfin ja Wienin lentoasemien osalta erosivat aineellisesti Frankfurtin ja Münchenin lentoasemien osalta käytetyistä, sillä DLH:n osuus lähtö- ja saapumisajoista oli huomattavasti suurempi viimeksi mainituilla lentoasemilla ensiksi mainittuihin verrattuna. Lisäksi, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on oletti, 44 tai 46 prosentin keskimääräinen osuus lähtö- ja saapumisajoista ei sulautumien valvontaa koskevan oikeuskäytännön ja komission johdonmukaisen päätöskäytännön mukaan ole riittävä, jotta kyseessä voidaan olettaa olevan määräävä markkina-asema. Toisaalta IATA:n kesäkautta 2019 koskevien tietojen vertaaminen talvikautta 2019/2020 koskeviin tietoihin, kuten unionin yleinen tuomioistuin teki, on epäasianmukaista, koska lentoliikenteen alalla kesä- ja talvikausi ovat täysin erilaisia ajanjaksoja.
164. Condorin näkemyksestä poiketen tämä väite ei koske pelkästään tosiseikkoja, vaan siinä kyseenalaistetaan unionin yleisen tuomioistuimen tekemä tosiseikkojen oikeudellinen luonnehdinta ja se voidaan näin ollen ottaa tutkittavaksi. Se on mielestäni kuitenkin hylättävä.
165. Ensinnäkin, toisin kuin DLH ja komissio olettavat, unionin yleinen tuomioistuin ei lähtenyt siitä olettamasta, että 40 prosentin kynnysarvon ylittävä keskimääräinen osuus lähtö- ja saapumisajoista olisi osoitus määräävästä markkina-asemasta ja siten huomattavasta markkinavoimasta. Valituksenalaisen tuomion 397 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin viittasi analogisesti määräävän markkina-aseman arviointia koskevaan oikeuskäytäntöön(140) ja vahvisti nimenomaisesti, että 40 prosentin ylittävä markkinaosuus on ”yksi niistä alustavista osoituksista, jotka on otettava huomioon” eikä se ole ratkaiseva seikka itsessään huomattavan markkinavoiman arvioimiseksi.(141) Tältä osin on pidettävä mielessä, ettei unionin yleinen tuomioistuin katsonut, että LH-konsernilla oli huomattava markkinavoima Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla. Se pelkästään totesi, ettei sitä voitu sulkea pois komission käyttämien kriteerien perusteella ja että niistä tehdyt päätelmät olivat epäjohdonmukaisia.
166. Kun tarkastellaan argumenttia, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki virheen verratessaan osuuksia lähtö- ja saapumisajoista ja ruuhkautumisasteita yhtäältä Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla IATA:n kesäkaudella 2019 ja toisaalta Münchenin ja Frankfurtin lentoasemilla talvikaudella 2019/2020, olen taipuvainen kallistumaan Ryanairin kannalle siinä, ettei tämä vertailu itsessään ole virheellinen, koska osuus lähtö- ja saapumisajoista on suhteellinen suure. Tällainen vertailu on edelleen pätevä siinä määrin kuin komissio ei ole katsonut, että huomattavan markkinavoiman arvioimiseksi kesäkaudella oli oltava suuremmat osuudet lähtö- ja saapumisajoista kuin talvikaudella.
167. Päätelmä, jonka mukaan komissio ei voinut pelkästään riidanalaisessa päätöksessä esitettyjen tietojen perusteella todeta, ettei LH-konsernilla ollut huomattavaa markkinavoimaa Düsseldorfin ja Wienin lentoasemilla, ei joka tapauksessa tarvitse tuekseen muita seikkoja. Unionin yleinen tuomioistuin totesi ainoastaan toissijaisesti, että tällainen päätelmä oli myös epäjohdonmukainen, sillä kriteerit, joiden perusteella komissio oli todennut, että LH-konsernilla oli huomattava markkinavoima Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla, eivät eronneet olennaisesti Düsseldorfin ja Wienin lentoasemia koskevista kriteereistä.(142) Siltä osin kuin DLH väittää näiden kriteerien eroavan toisistaan, se esittää tosiseikkoja koskevan argumentin, joka ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.
168. Edellä esitetyn perusteella katson, että neljäs valitusperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
E       Viides valitusperuste
169. Viidennessä valitusperusteessaan, jossa riitautetaan valituksenalaisen tuomion 467–480 kohta, DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja korvasi komission arvioinnin omallaan, kun se tarkasteli tilapäisten puitteiden 72 kohdassa edellytettäviä rakenteellisia sitoumuksia. DLH ja komissio väittävät lisäksi, että unionin yleisen tuomioistuimen perustelut olivat ristiriitaiset.
170. Tarkasteltavana oleva toimenpide edellytti Saksan liittotasavallan sitoutumista siihen, että DLH luovuttaisi lähtö- ja saapumisaikoja sekä muita varoja yhdelle lentoliikenteen harjoittajalle Frankfurtin lentoasemalla ja yhdelle lentoliikenteen harjoittajalle Münchenin lentoasemalla.(143) Lähtö- ja saapumisaikojen luovuttamismenettely sisältää kaksi vaihetta.(144) Ensimmäisessä vaiheessa lähtö- ja saapumisaikoja tarjotaan ”vain uusille tulokkaille” – toisin sanoen lentoliikenteen harjoittajille, joilla ei ole tukikohtaa Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla –, edellyttäen muun muassa, että ne sitoutuvat perustamaan vähintään neljän lentokoneen tukikohdan kyseessä oleville lentoasemille. Jos lähtö- ja saapumisaikoja ei ole luovutettu ”uudelle tulokkaalle” kolmen IATA-kauden kuluttua käytettyjä tai käyttämättä jätettyjä lähtö- ja saapumisaikoja koskevan säännön täysimääräisestä palauttamisesta, ne annetaan toisessa vaiheessa niiden lentoliikenteen harjoittajien käyttöön, joilla on jo tukikohta näillä kahdella lentoasemalla (jäljempänä lentoliikenteen harjoittajat, joilla on jo tukikohta) olemassa olevan tukikohdan laajentamiseen.(145) LH-konsernin kilpailijat, joilla on jo tukikohta Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla, eivät siten voineet hankkia luovutettavien lähtö- ja saapumisaikojen salkkua menettelyn ensimmäisessä vaiheessa.
171. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että komissio ei ollut tutkinut kaikkia ehdotettuun sitoumukseen liittyviä merkityksellisiä tekijöitä, joita on arvioitu merkityksellisten markkinoiden rakenteen ja erityispiirteiden, myös tuensaajalla ja sen kilpailijoilla näillä markkinoilla olevan aseman, perusteella, ja että komissio oli näin ollen tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se oli sulkenut lentoliikenteen harjoittajat, joilla on jo tukikohta, pois kyseessä olevien lähtö- ja saapumisaikojen luovutusmenettelyn ensimmäisestä vaiheesta.(146)
172. DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin puuttui epäasianmukaisesti komission laajaan harkintavaltaan, joka sillä on hyväksyessään rakenteellisia sitoumuksia tilapäisten puitteiden 72 kohdan mukaisesti, korvasi komission arvioinnin omallaan ja toimi tuomioon Niki Luftfahrt v. komissio perustuvan oman oikeuskäytäntönsä vastaisesti.(147)
173. Hyvin samaan tapaan kuin muiden riidanalaisen päätöksen edellä tarkasteltujen näkökohtien tapauksessa, monitahoiset taloudelliset arvioinnit, joita komission on tehtävä tutkiessaan sitoumuksia, oikeuttavat sen melkoisen laajan harkintavallan, kun se arvioi niiden asianmukaisuutta ja riittävyyttä. Tämä vaikuttaa väistämättä unionin tuomioistuimen toimivaltaan hyväksyttyjä sitoumuksia koskevassa tuomioistuinvalvonnassaan, kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 15–18 kohdassa yksityiskohtaisesti esitettiin ja kuten unionin yleinen tuomioistuin itsekin muistutti valituksenalaisessa tuomiossa.(148) Tämä harkintavalta ei ole kuitenkaan rajaton. Se ei etenkään vapauta komissiota todisteiden, joihin se oli vedonnut, riittävyyttä ja niistä tehtyjen päätelmien perusteltavuutta koskevasta tuomioistuinvalvonnasta. Se ei myöskään vapauta komissiota sen tutkimisesta, miten se on tulkinnut taloudellisluonteisia seikkoja ja onko se noudattanut rajoja, joita se asettaa omalle harkintavallalleen hyväksyessään käytännesääntöjä.(149) Kuten unionin yleinen tuomioistuin aivan oikein yksityiskohtaisesti esitti valituksenalaisessa tuomiossa,(150) tilapäisten puitteiden 72 kohdan mukaisesti annettujen sitoumusten on oltava paitsi tilapäisten puitteiden myös korjaustoimenpiteitä koskevassa tiedonannossa, johon kyseisessä kohdassa nimenomaisesti viitataan, asetettujen edellytysten mukainen. Sekä tilapäisissä puitteissa että korjaustoimenpiteitä koskevassa tiedonannossa näin ollen esitetään komission harkintavallan ulottuvuus ja rajoitetaan sitä, kun kyse on edellä mainitun kohdan mukaisesti annettujen sitoumusten arvioinnista.
174. Toisin kuin DLH, komissio ja Saksan liittotasavalta väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei nähdäkseni korvannut komission arviointia omallaan eikä ehdottanut vaihtoehtoista sitoumusrakennetta. Se pelkästään tutki komission analyysin ja totesi, ettei komissio ollut ottanut huomioon kaikkia ehdotetun arvioinnin kannalta merkityksellisiä seikkoja, kuten korjaustoimenpiteitä koskevan tiedonnon 12 kohdassa nimenomaisesti edellytetään.(151) Se katsoi, ettei komissio ollut tutkinut, oliko nykyisten kilpailijoiden sulkeminen pois lähtö- ja saapumisaikojen luovuttamismenettelyn ensimmäisessä vaiheessa asianmukaista ja tarpeellista tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi tilapäisten puitteiden 72 kohdan mukaisesti,(152) ja selitti syyt siihen, miksi tällainen tutkinta oli tarpeen käsiteltävässä asiassa.(153) Unionin yleinen tuomioistuin suhtautui varauksella komission arviointiin etenkin, koska komissio ei analysoinut, olisiko kilpailijoiden, joilla on jo tukikohta, sulkeminen menettelyn ulkopuolelle pirstaloinut kilpailua näillä lentoasemilla entisestään.(154)
175. Huomauttamalla komission arvioinnissa olevista puutteista, esittämällä selkeitä esimerkkejä epäilyjensä havainnollistamiseksi ja lopulta toteamalla komission analyysin ilmeisen puutteelliseksi ja komission harkintavallan käyttöä rajaavien sääntöjen vastaiseksi unionin yleinen tuomioistuin ei ylittänyt monitahoisia taloudellisia arviointeja koskevan tuomioistuinvalvontansa rajoja, sellaisina kuin ne esitetään unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.
176. Komissio esittää kirjallisissa huomautuksissaan lyhyesti, että korjaustoimenpiteitä koskevan tiedonannon 12 kohta, nimittäin se vaatimus, jonka mukaan komission on otettava huomioon ”markkinoiden rakenne ja erityispiirteet – – sekä lisäksi osapuolten ja muiden markkina-toimijoiden asema”, on ”yleisluonteinen” säännös, jossa ei edellytetä, että komissio arvioi nimenomaisesti näiden edellytysten perusteella ehdotettujen sitoumusten ”jokaista yksittäistä näkökohtaa”.
177. Komissio väite ei vakuuta etenkään, kun otetaan huomioon tilapäisten puitteiden erityispiirteet, jotka on otettava huomioon arvioitaessa tällaisen välineen 72 kohdan nojalla annettujen sitoumusten asianmukaisuutta ja riittävyyttä. Näiden erityispiirteiden valossa tällaiset sitoumukset on suunniteltava siten, että niillä taataan, ettei tuensaajasta tule tuen myöntämisen jälkeen markkinoilla voimakkaampaa kuin se oli ennen covid‑19-pandemiaa ja että tehokas kilpailu säilyy kyseisillä markkinoilla, kuten unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti huomauttanut.(155) Näin ollen se, että otetaan huomioon markkinoiden rakenne ja erityispiirteet, myös edunsaajan nykyisten kilpailijoiden asema niillä, kuten korjaustoimenpiteitä koskevan tiedonannon 12 kohdassa edellytetään, on ilmeisen merkityksellistä tilapäisten puitteiden 72 kohdan kannalta. Tämä on vieläkin ilmeisempää, koska, kuten tilapäisten puitteiden 45 kohdassa korostetaan, tuen myöntäminen oman pääoman ehtoisten ja/tai hybridipääomainstrumenttien muodossa vääristää merkittävästi yritysten välistä kilpailua.
178. Tässä yhteydessä se, ettei komissio tarkastellut kilpailun pirstaloitumiseen entisestään liittyviä huolenaiheita arvioinnissaan, voisi hyvinkin tarkoittaa ilmeistä arviointivirhettä, joka unionin yleisellä tuomioistuimella oli oikeus todeta.(156) Näin on etenkin tilanteessa, jossa komissio itse on arvioidessaan huomattavan markkinavoiman olemassaoloa katsonut, että LH-konserniin Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla kohdistuva kilpailu oli heikkoa ja hajanaista.(157) Samaa voidaan sanoa edunsaajan ja sen lähimpien kilpailijoiden painoarvon epäsuhdasta.
179. Edellä esitetyn perusteella katson, ettei unionin yleinen tuomioistuin korvannut komission arviointia omallaan eikä toiminut oman oikeuskäytäntönsä vastaisesti, kun se katsoi komission tehneen ilmeisen arviointivirheen jättäessään tutkimatta riidanalaisessa päätöksessä, oliko asianmukaista sulkea kilpailijat, joilla oli jo tukikohta Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla, pois luovutusmenettelyn ensimmäisestä vaiheesta.
180. DLH väittää toiseksi komission tukemana, että valituksenalaisen tuomion 473, 474 ja 476 kohdassa esitetyt perustelut ovat suoraan ristiriidassa saman tuomion 452 ja 463 kohtaan sisältyvien unionin yleisen tuomioistuimen toteamusten kanssa.
181. En havaitse tällaisia ristiriitaisuuksia.
182. Ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 452 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että luovutettavien lähtö- ja saapumisaikojen määrä mahdollistaisi uuden, nykyisiä kilpailijoita vastaavan kokoisen kilpailijan tulon markkinoille ja aiheuttaisi kilpailupaineen, joka olisi verrattavissa tuensaajan nykyisten kilpailijoiden aiheuttamaan kilpailupaineeseen.
183. Tämä päätelmä ei ole ristiriidassa 473 kohdan kanssa, jossa unionin yleinen tuomioistuin korosti LH-konsernin moninkertaista painoarvoa sen lähimpiin kilpailijoihin verrattuna etenkin Münchenin ja Frankfurtin lentoasemille sijoitettujen ilma-alusten määrässä mitattuna. Tällainen epätasapaino olisi jatkunut luovuttamisen jälkeenkin, koska uusi kilpailija vastasi kooltaan kilpailijoita, joilla oli tukikohta näillä lentoasemilla. Ristiriitaa ei ole myöskään valituksenalaisen tuomion 474 kohdan osalta. Kyseisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä itse asiassa toistetaan lähes sanasta sanaan 452 kohdan ensimmäinen virke, joka koskee uuden tulokkaan vastaavaa kokoa nykyisten kilpailijoiden kanssa.(158) Valituksenalaisen tuomion 474 kohdassa käsitellään kuitenkin sen seikan, että kilpailijat, joilla on jo tukikohta Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla, suljetaan pois luovutusmenettelyn ensimmäisestä vaiheesta, vaikutusta kilpailun pirstaloituneisuuteen näillä lentoasemilla. En havaitse minkäänlaista ristiriitaa 452 kohdan kanssa, jossa käsitellään toista kysymystä, nimittäin luovutettavien lähtö- ja saapumisaikojen määrän riittävyyttä.
184. Toiseksi väite, jonka mukaan valituksenalaisen tuomion 476 kohta on ristiriidassa saman tuomion 463 kohdan kanssa, perustuu samoin valituksenalaisen tuomion puolueelliseen tulkintaan. Unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan kilpailijoilla, joilla on jo tukikohta Frankfurtin ja Münchenin lentoasemilla, voisi olla paremmat mahdollisuudet lisätä kilpailupainetta, jota ne jo aiheuttavat DLH:lle, koska niille aiheutuisi vähäisempiä kustannuksia, ei ole ristiriidassa sen Ryanairin väitteen hylkäämisen kanssa, jonka mukaan uusille tulokkaille asetettu vaatimus tukikohdan perustamisesta on suhteeton, koska se lisää markkinoille pääsyn kustannuksia. Valituksenalaisen tuomion 463 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin selkeytti tätä vaatimusta punnittuaan keskenään uusille tulokkaille aiheutuvia ylimääräisiä markkinoille tuloon liittyviä kustannuksia ja DLH:hon kohdistuvan voimakkaamman kilpailupaineen tuottamia hyötyjä. Tutkiessaan sen asianmukaisuutta, että nykyiset kilpailijat suljettiin pois luovutusmenettelyn ensimmäisessä vaiheessa, unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli uusille tulokkaille aiheutuvia markkinoille tuloon liittyviä korkeita kustannuksia eri näkökulmasta, nimittäin niiden vaikutusta luovutusmenettelyn tehokkuuteen.(159)
185. Saksan liittotasavalta on esittänyt lisäksi itsenäisen väitteen, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 472 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa omaksuma ”kauaskantoinen lähestymistapa” ja tilapäisten puitteiden 72 kohdassa rakenteellisille lisäsitoumuksille asetetut liialliset vaatimukset johtavat pohjimmiltaan SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan soveltamisalan rajoittamiseen. Tilapäisten puitteiden 72 kohdalla pyritään lieventämään entisestään tuesta aiheutuvia kilpailunrajoituksia, mitä on jo pidetty oikeasuhteisena tällaisen EUT-sopimuksen määräyksen nojalla. Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen ottanut huomioon tilapäisten puitteiden ja primaarioikeuden keskinäistä vuorovaikutusta.
186. Tämä väite, jonka tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymistä voidaan epäillä,(160) on joka tapauksessa ilmeisen perusteeton. Saksan liittotasavalta ei kyseenalaista sitä, että tilapäisten puitteiden 72 kohta on SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukainen, koska siinä edellytetään tietyn kynnysarvon ylittävien pääomitustoimien osalta lisätoimia tehokkaan kilpailun säilyttämiseksi markkinoilla, joilla edunsaajalla on huomattava markkinavoima, ja joiden perusteella tukea voidaan pitää sisämarkkinoille soveltuvana. Se riitauttaa ainoastaan tavan, jolla unionin yleinen tuomioistuin tutki tällaisia toimia käsiteltävässä asiassa. SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan ja tilapäisten puitteiden 72 kohdan soveltamisalaan kuuluvista toimista annettuja sitoumuksia ei kuitenkaan ole vapautettu niiden asianmukaisuuden ja riittävyyden asianmukaisesta arvioinnista näiden toimien soveltuvuuden varmistamiseksi.
187. Tässä yhteydessä on hyödyllistä palauttaa mieleen, että tilapäisten puitteiden 72 kohdan ja korjaustoimenpiteitä koskevan tiedonannon mukaisten sitoumusten tarkoituksena on poistaa kokonaan huoli siitä, että kyseessä oleva pääomitustoimi saattaisi haitata merkittävästi tehokasta kilpailua markkinoilla, joilla edunsaajalla on huomattava markkinavoima, ja hälventää epäilyt tällaisen toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille.(161) On näin ollen komission tehtävä varmistaa, että annetut sitoumukset toteutetaan riittävän todennäköisesti tehokkaasti ja oikea-aikaisesti, myös lisäämällä korjaustoimenpiteen houkuttelevuutta.(162) Unionin tuomioistuimen tehtävä on puolestaan valvoa komission arviointia edellä jo kuvatuissa rajoissa. Edellä selitetyistä syistä näitä rajoja ei ole ylitetty käsiteltävässä asiassa. Saksan liittotasavallan esittämä väite on näin ollen hylättävä.
188. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää viidennen valitusperusteen.
F       Kuudes valitusperuste
189. Kuudennella valitusperusteellaan, jolla riitautetaan valituksenalaisen tuomion 496–502 kohta, DLH väittää komission ja Saksan liittotasavallan tukemana, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan, ettei komissio esittänyt riittäviä perusteluja korvauksen edellyttämiselle kyseessä olevien lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksesta.
190. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus on olennainen menettelymääräys, joka on erotettava perustelujen paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta. Kyseisessä artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseisen toimen luonteen mukaisia, ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riidanalaisen toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt.(163)
191. Erityisesti silloin, kun on nyt käsiteltävän asian tavoin kyse SEUT 108 artiklan 3 kohdan nojalla tehdystä päätöksestä olla vastustamatta tukitoimenpidettä, unionin tuomioistuimella on ollut tilaisuus täsmentää, että tällaisessa lyhyessä ajassa tehdyssä päätöksessä on mainittava ainoastaan ne syyt, joiden vuoksi komissio katsoo, ettei sillä ole vakavia vaikeuksia arvioida kyseisen tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille, ja että kyseisen päätöksen suppeaakin perustelua on pidettävä riittävänä SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa asetetun perusteluvelvollisuuden kannalta, kunhan niistä ilmenee selkeästi ja yksiselitteisesti syyt, joiden vuoksi komissio on katsonut, ettei tällaisia vaikeuksia ole.(164) Kyseisessä oikeuskäytännössä vahvistettu perusteluvelvollisuuden ja tehokkuuden tarpeen välinen tasapaino on ratkaiseva covid-19-epidemian kaltaisissa kriiseissä, kun komissiolle tehdään poikkeuksellisen suuri määrä ilmoituksia tukitoimenpiteistä.(165) Asiayhteys, jossa ilmoitettu tukitoimenpide toteutetaan, ei voi kuitenkaan mahdollistaa sitä, että unionin toimielimet täyttävät löyhemmät perusteluvaatimukset kuin ne, joita edellytetään SEUT 296 artiklassa, sellaisina kuin niitä on tulkittu edellä mainitussa oikeuskäytännössä.(166)
192. Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin piti komission perusteluja riittävinä riidanalaisen päätöksen useimpien näkökohtien osalta, vaikka ne olivatkin erityisen suppeita.(167) Se totesi, ettei komissio ollut täyttänyt perusteluvelvollisuuttaan ainoastaan sen vaatimuksen osalta, jonka mukaan lähtö- ja saapumisaikojen luovutus olisi toteutettava korvausta vastaan.
193. Tällainen toteamus on nähdäkseni linjassa edellä mainitun oikeuskäytännön kanssa, eivätkä sitä rasita DLH:n, komission ja Saksan liittotasavallan väittämät virheet.
194. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin huomautti perustellusti, ettei riidanalaisesta päätöksestä käynyt ilmi, miksi komissio katsoi aiheelliseksi vaatia, että lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksesta on maksettava korvaus.(168) Toisin kuin DLH, komissio ja Saksan liittotasavalta väittävät, riidanalaisen päätöksen 71 ja 74 perustelukappaleessa – jotka sisältyvät sen 2 jaksoon, jonka otsikko on ”Toimenpiteen kuvaus” – ainoastaan esitetään pääpiirteittäin ehdotettujen sitoumusten ja lähtö- ja saapumisaikojen jakamismenettelyn sisältö muttei esitetä mitään perusteluja korvauksen vaatimiselle.
195. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin ei jättänyt huomiotta sitä seikkaa, että ehdotettuihin sitoumuksiin sisältyi paitsi lähtö- ja saapumisaikojen myös sellaisten muiden omaisuuserien luovutus, joita uusi tulokas tarvitsee tukikohdan perustamiseen ja jotka se mainitsi nimenomaisesti valituksenalaisen tuomion 497 kohdassa. Se kuitenkin erotti aivan oikein lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksesta maksettavan korvauksen lähtö- ja saapumisaikoihin liittyvistä omaisuuseristä maksettavasta korvauksesta keskittyen ensiksi mainittuun, kuten ilmenee selvästi edellä mainitun 497 kohdan viimeisestä virkkeestä ja myöhemmin 498–501 kohdasta.
196. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin perusteli aivan oikein, miksi kyseessä olevassa asiassa oli olennainen merkitys sillä, että komissio perustelee vaatimuksen korvauksen maksamisesta lähtö- ja saapumisaikojen luovutuksesta. Se huomautti, että tällainen vaatimus olisi omiaan vähentämään lähtö- ja saapumisaikoihin liittyvien sitoumusten tehokkuutta.(169) Toisin kuin Saksan liittotasavalta väittää, tilapäisten puitteiden 72 kohdan mukaiset sitoumukset on suunniteltava siten, että ne ovat mahdollisimman tehokkaita. Täyttääkseen tehokkaan kilpailun säilyttämistä markkinoilla, joilla edunsaajalla on huomattava markkinavoima, koskevan tavoitteen, johon kyseisellä tilapäisten puitteiden säännöksellä pyritään, nämä sitoumukset on voitava panna täytäntöön tehokkaasti lyhyessä ajassa.(170)
197. Neljänneksi DLH väittää virheellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi Condorin argumentin, jonka mukaan kyseessä oleva lähtö- ja saapumisaikojen luovutus kuului asetuksen N:o 95/93 8b artiklan soveltamisalaan,(171) vaikka se perustui nimenomaisesti kyseisen asetuksen 8a artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohtaan.(172) Tältä osin on huomattava ensinnäkin, ettei komissio vahvistanut missään riidanalaisen päätöksen kohdassa, että lähtö- ja saapumisaikojen luovutus perustui viimeksi mainittuun säännökseen (saati, että se olisi ollut perusteltua). Pelkästään sen seikan, että kun riidanalaisen päätöksen 71 ja 74 perustelukappaleessa esiteltiin luovutusta koskevien sitoumusten, sellaisina kuin Saksan liittotasavalta oli niitä ehdottanut, sisältö, niissä toistettiin osittain edellä mainitun 8a artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohdan sanamuoto, ei voida katsoa tarkoittavan, että komissio olisi omaksunut kannan asetuksen N:o 95/93 mukaiseen (oikeaan) oikeusperustaan kyseessä olevalle lähtö- ja saapumisaikojen luovutukselle. Toiseksi on pidettävä mielessä, että toisin kuin DLH väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään käsitellyt tätä kysymystä eikä soveltanut kyseisen asetuksen 8b artiklaa valtiontukia koskeviin asioihin. Se pelkästään korosti, että koska viranomainen edellytti lähtö- ja saapumisaikojen luovutusta käyttäessään valtuuksiaan ja asetus N:o 95/93 sisältää tätä koskevia erityissääntöjä, joissa suljetaan pois rahallinen korvaus, oli sitäkin tärkeämpää käsitellä kysymystä korvausvaatimuksen yhteensopivuudesta kyseisen asetuksen kanssa. Se totesi näin ollen, että riidanalaisesta päätöksestä puuttuivat perustelut myös tämän seikan osalta.
198. Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin arvioi virheellisesti vaadittavien perustelujen tasoa, on riittävää todeta, että valituksenalaisen tuomion 499–501 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ei todennut, että perustelut eivät olleet riittäviä yltääkseen SEUT 108 artiklan 3 kohdan nojalla päätöksiin tai monitahoisiin taloudellisiin arviointeihin sovellettavalle oikeudellisesti riittävälle tasolle. Se totesi, ettei riidanalaiseen päätökseen sisältynyt lainkaan perusteluja seikoista, joilla on olennainen merkitys.
199. Edellä esitetyn perusteella katson, että kuudes valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
G       Valitusta ja oikeudenkäyntikuluja koskevat päätelmät
200. Kaikkien näiden lukuisten näkökohtien perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen kokonaisuudessaan. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin velvoittaa DLH:n korvaamaan Ryanairin ja Condorin tästä valitusmenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja Saksan liittotasavallan ja komission vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksensä 138 artiklan 1 kohdan ja 140 artiklan 1 kohdan, joita sovelletaan valitusmenettelyyn saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaisesti.
IV     Ratkaisuehdotus
201. Ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen, velvoittaa Deutsche Lufthansa AG:n korvaamaan Ryanair DAC:lle ja Condor Flugdienst GmbH:lle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja velvoittaa Saksan liittotasavallan ja komission vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      19.3.2020 annettu komission tiedonanto (EUVL 2020, C 91 I, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 3.4.2020 (EUVL 2020, C 112 I, s. 1) ja 8.5.2020 (EUVL 2020, C 164, s. 3). Komissio ilmoitti toukokuussa 2022 tilapäisten puitteiden soveltamisen asteittaisesta lopettamisesta. Useimpien siihen sisältyneiden välineiden alasajoajankohta oli 30.6.2022. Jäsenvaltioilla oli kuitenkin mahdollisuus ottaa käyttöön investointitukitoimenpiteitä 31.12.2022 ja vakavaraisuustukitoimenpiteitä 31.12.2023 saakka. Lisäksi velkainstrumentteja, kuten lainoja ja takauksia, voitiin muuntaa ja uudelleenjärjestellä muiksi tukimuodoiksi, kuten suoriksi avustuksiksi, 30.6.2023 saakka.
3      DLH on emoyhtiö Lufthansa-konsernissa, johon kuuluvat muun muassa lentoyhtiöt Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd ja Edelweiss Air AG.
4      Komission 25.6.2020 antama päätös C(2020) 4372 final valtiontuesta SA.57153 (2020/N) – Saksa – Covid-19 – Tuki Lufthansalle. Tietoja kyseisestä päätöksestä julkaistiin 20.11.2020 (EUVL 2020, C 397, s. 2). Komissio antoi 14.12.2021 päätöksen C(2021) 9606 final, jolla oikaistiin riidanalaista päätöstä (jäljempänä oikaisupäätös).
5      Saksan liittotasavalta ja Ranskan tasavalta olivat väliintulijoina tukeakseen komission vaatimuksia asiassa T‑34/21.
6      T‑34/21 ja T‑87/21, EU:T:2023:248; jäljempänä valituksenalainen tuomio.
7      Ks. valituksenalainen tuomio, 504 ja 505 kohta.
8      SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan komissio voi hyväksyä tuen jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseen.
9      SEUT 107 artiklan 2 kohdan b alakohdassa edellytetään, että komissio de jure toteaa sisämarkkinoille soveltuvaksi tuen ”luonnonmullistusten tai muiden poikkeuksellisten tapahtumien aiheuttaman vahingon korvaamiseksi”.
10      Kuten vuoden 2008 finanssikriisin tapauksessa, ks. julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Kotnik ym. (C‑526/14, EU:C:2016:102, 56 kohta) ja tuomio 30.9.2003, Freistaat Sachsen ym. v. komissio (C‑57/00 P ja C‑61/00 P, EU:C:2003:510, 97 ja 98 kohta).
11      Ks. tilapäiset puitteet, 10 kohta.
12      Komissiolla on nimittäin harkintavaltaa muuttaa ja mukauttaa puitteitaan (tai jopa kumota ne) niiden uudelleentarkastelun ja kuulemisen jälkeen milloin tahansa ja asettaa niiden soveltamiselle määräaika. Komissio on itse asiassa velvollinen tarkistamaan puitteitaan jatkuvasti, jotta kyseisten toimien ulkopuolelle jäävä merkittävä kehitys voitaisiin ottaa huomioon; ks. tuomio 8.3.2016, Kreikka v. komissio (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71 kohta).
13      EUVL 2020, C 164, s. 3.
14      Ks. tilapäiset puitteet, 72 kohta. Näitä sitoumuksia oli sovellettava neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 ja komission asetuksen (EY) N:o 802/2004 mukaan hyväksyttävistä korjaustoimenpiteistä annetun komission tiedonannon (EUVL 2008, C 267, s. 1; jäljempänä korjaustoimenpiteitä koskeva tiedonanto) mukaisesti.
15      Ks. mm. tuomio 19.7.2016, Kotnik ym. (C‑526/14, EU:C:2016:570, 38 ja 39 kohta; jäljempänä tuomio Kotnik).
16      Ks. mm. tuomio 11.9.2008, Saksa ym. v. Kronofrance (C‑75/05 P ja C‑80/05 P, EU:C:2008:482, 65 kohta) ja tuomio 2.12.2010, Holland Malt v. komissio (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
17      Ks. tuomio 8.3.2016, Kreikka v. komissio (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, 71 kohta).
18      Ks. tuomio 7.11.2024, Ryanair v. komissio (C‑588/22 P, EU:C:2024:935, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Finnair II).
19      Ks. tuomio Kotnik, 41 kohta ja tuomio 31.1.2023, komissio v. Braesch ym. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 93 kohta).
20      Ks. tuomio Kotnik, 43 kohta.
21      Ks. vastaavasti tuomio 21.1.2023, komissio v. Braesch ym. (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, 92 ja 95 kohta).
22      Ks. vastaavasti tuomio Kotnik, 44 kohta.
23      Ks. tuomio Finnair II, 59 kohta.
24      Ks. analogisesti tuomio Kotnik, 43 kohta.
25      Ks. mm. tuomio Kotnik, 37 kohta.
26      Tuomioon 11.7.1985, Remia ym. v. komissio (42/84, EU:C:1985:327, 34 kohta) laaditun tunnetun mallin, jonka unionin tuomioistuin on kehittänyt unionin kilpailuoikeuden yhteydessä ja jonka se on ulottanut koskemaan mm. valtiontukialaa, mukaisesti. Ks. tuomio 26.9.2002, Espanja v. komissio (C‑351/98, EU:C:2002:530, 74 kohta) ja tuomio 4.10.2024, E. Breuninger v. komissio (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, 30 kohta).
27      Ks. tuomio 21.11.1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, 14 kohta).
28      Ks. tuomio 2.9.2010, komissio v. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64 kohta).
29      Ks. tuomio 15.2.2005, komissio v. Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, 39 kohta) sulautumien alalla ja valtiontukien alalla tuomio 2.9.2010, komissio v. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64 kohta) ja tuomio 20.9.2018, Espanja v. komissio (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, 104 kohta).
30      Ks. esim. tilapäisten puitteiden 62 ja 68 kohta.
31      Tilapäisten puitteiden soveltaminen käyttämällä ”rasti ruutuun”
‑menetelmää ja ”kokonaisvaltainen arviointi”
‑menetelmää on komission itsensä istunnossa tekemä jako.
32      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 12 ja 13 kohta.
33      Tämä määritelmä viittaa tilapäisten puitteiden mukaisiin pääomitusohjelmiin ja yksittäisiin pääomitustoimiin, joita jäsenvaltiot toteuttavat rahoitusalan ulkopuolisten yritysten hyväksi ja jotka eivät kuulu tilapäisten puitteiden 3.1 jakson soveltamisalaan, ks. tilapäisten puitteiden 46 kohta.
34      Nimittäin DLH:n oman talousjohtajan 19.3.2020 antamasta ilmoituksesta (jäljempänä maaliskuussa
2020 annettu ilmoitus), 21.1.2021 päivätystä Oxeran laatimasta raportista, jonka otsikko on ”Assessment of the Commission’s analysis of the proportionality of the aid to DLH” (Arviointi komission tekemästä DLH:lle myönnetyn tuen oikeasuhteisuutta koskevasta analyysista, jäljempänä Oxera I ‑raportti) ja 17.3.2020 päivätystä Moody’sin laatimasta raportista, jonka otsikko on ”Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade” (Luottoluokitus: Moody’s alentaa Lufthansan luokituksen Ba1-luokkaan – luottoluokituksia arvioidaan uudelleen mahdollista alentamista silmällä pitäen, jäljempänä Moody’sin raportti).
35      Unionin yleinen tuomioistuin viittaa 1.4.2020 ja 3.4.2020 päivättyihin kahteen kirjeeseen, jotka Ryanair oli osoittanut Saksan hallitukselle ja komissiolle.
36      Riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleen toinen virke koski DLH:n mahdollisuutta käyttää horisontaalisia toimenpiteitä Saksan liittotasavallassa.
37      Joko hankkimalla markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin tai asianomaisessa jäsenvaltiossa käytössä olevilla horisontaalisilla toimenpiteillä, joilla katetaan likviditeettitarpeita, tai näiden yhdistelmällä.
38      Tilapäisten puitteiden 54 kohdassa todetaan, että ”jotta voidaan varmistaa tuen oikeasuhteisuus, covid‑19:ään liittyvän pääomituksen määrä ei saa ylittää vähimmäismäärää, joka tarvitaan tuensaajan elinkelpoisuuden varmistamiseen, ja sillä olisi ainoastaan palautettava covid‑19-epidemiaa edeltänyt tuensaajan pääomarakenne eli 31. joulukuuta 2019 vallinnut tilanne menemättä sen pidemmälle”.
39      DLH ei vaikuta kyseenalaistavan unionin yleisen tuomioistuimen tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdan tarkoituksesta esittämää tulkintaa (tai ei ainakaan esitä perusteluja tällaisen väitteen tueksi), kuten ei myöskään komissio.
40      Ks. vastaavasti tuomio 22.6.2022, Ryanair v. komissio (Finnair II; Covid‑19) (T‑657/20, EU:T:2022:390, 53 ja 54 kohta; jäljempänä unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Finnair II). Kyseisestä tuomiosta tehty valitus hylättiin tuomiolla Finnair II.
41      Tilapäisten puitteiden 19 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on osoitettava, että komissiolle tämän tiedonannon mukaisesti ilmoitetut valtiontukitoimenpiteet ovat tarpeen, asianmukaiset ja oikeasuhteiset asianomaisen jäsenvaltion taloudessa olevan vakavan häiriön poistamiseksi.
42      On aiheellista huomauttaa, että Condor oli riitauttanut unionin yleisessä tuomioistuimessa DLH:n arvioinnin, joka koskee mahdollisuutta löytää rahoitusta markkinoilta, osana kanneperustettaan, jossa vedotaan ”tuen oikeasuhteisuuden riittämättömään ja puutteelliseen analyysiin”. Ryhmitellessään Ryanairin ja Condorin kanneperusteita uudelleen valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin noudatti tilapäisten puitteiden rakennetta erottamalla sen 49 kohdan c alakohdan mukaisen DLH:n elinkelpoisuuden tarkastelun (valituksenalaisen tuomion 112–138 kohta) sen 54 kohdan mukaisesta tuen määrän tarkastelusta (saman tuomion 150–217 kohta).
43      Sama pätee valituksenalaisen tuomion 186–189 kohtaan, joihin komissio viittasi. Kyseisissä kohdissa unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komissio ollut tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se käytti BBB-luottoluokitusta viitearvona, koska ei ollut kiistetty sitä, että tällä luokituksella tuensaajalla olisi ollut mahdollisuus hankkia markkinoilta rahoitusta kohtuullisin ehdoin. Toisin kuin komissio vaikuttaa antavan ymmärtää, se ei käsitellyt valituksenalaisen tuomion 125–132 kohdassa tarkasteltua kysymystä siitä, pystyikö DLH löytämään rahoitusta markkinoilta kohtuullisin ehdoin ainakin merkittävään osan tarpeistaan, kun otetaan huomioon vakuudet, joita se saattoi tarjota.
44      T‑628/20, EU:T:2021:285.
45      Huomautan, että samankaltainen päättely sisältyy valituksenalaisen tuomion 146 ja 147 kohtaan, joissa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tilapäisten puitteiden 53 kohdan rikkomista koskevan väitteen tukeutuen samaan oikeuskäytäntöön kuin 19.5.2021 annetun tuomion Ryanair v. komissio (Espanja; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285) 49 kohdassa.
46      Ks. tuomio 19.5.2021, Ryanair v. komissio (Espanja; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285, 49 kohta).
47      DLH viittaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Finnair II 53 kohtaan ja väittää, että kyseisessä kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että Finnair täytti pääomituksen tukikelpoisuusedellytykset, koska se ei onnistunut hankkimaan markkinoilta rahoitusta, jolla se olisi voinut kattaa kaikki likviditeettitarpeensa.
48      Finnair oli yrittänyt hankkia rahoitusta luottomarkkinoilta ja onnistunut sopimaan luottojärjestelystä ja neuvotellut kiinnittämättömille lentokoneilleen myynti- ja takaisinvuokrausjärjestelyn hankkiakseen lisärahoitusta (unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Finnair II 50 kohta). Näistä toimista huolimatta sen omien varojen odotettiin supistuvan huomattavasti verrattuna covid19‑pandemiaa edeltäneeseen tilanteeseen (unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Finnair II 51 kohta).
49      Ks. tuomio 2.9.2021, komissio v. Tempus Energy ja Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663; jäljempänä tuomio Tempus).
50      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi tehtävän vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen laillisuus riippuu siitä, olisiko komissiolla käytettävissä olleiden tietojen ja selvityksen arvioinnin pitänyt objektiivisesti herättää epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille, sillä tällaisten epäilyjen vuoksi on aloitettava muodollinen tutkintamenettely. Ks. tuomio Tempus, 38 kohta.
51      Ks. tuomio Tempus, 42 ja 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
52      Ks. tuomio Tempus, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
53      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 34.
54      Komissio ei kiistä olleensa tietoinen tällaisesta ilmoituksesta.
55      Ks. valituksenalaisen tuomion 124 kohta.
56      Samaan tapaan DLH:n argumentit, joilla pyritään arvostelemaan maaliskuussa 2020 annettuun ilmoitukseen sisältyneitä tietoja DLH:n käytettävissä olevien vakuuksien varovaisen laskennan perustana, kun otetaan huomioon pandemian aikaisen markkinaympäristön muodostama asiayhteys, eivät ole sellaisia, että ne tekisivät näistä tiedoista merkityksettömiä.
57      Ks. valituksenalaisen tuomion 134 kohta. On aiheellista huomauttaa, että unionin yleisen tuomioistuimen päättelyssä maaliskuussa 2020 annettuun ilmoitukseen sisältyvien tietojen olisi pitänyt saada komissio tutkimaan DLH:n mahdollisuutta rahoittaa ainakin osa tarpeistaan markkinoilla tarjoamalla lentokonekalustoaan vakuudeksi. Oxera I
‑raportin ja Moody’sin raportin oli tarkoitus ainoastaan vahvistaa kyseiseen ilmoitukseen sisältyvät tiedot.
58      Ks. valituksenalaisen tuomion 132 kohdan toinen virke. Tältä osin on syytä mainita, että sana ”evidence” muodostaa valituksenalaisen tuomion ranskankieliseen versioon sisältyvän ilmaisun ”éléments” (suomeksi ”seikkoja”) – mielestäni epätäsmällisen – englanninkielisen käännöksen. Ilmaisu ”tous les éléments pertinents” viittaa sen arvioinnin eri osatekijöihin, joka komission oli tehtävä, eikä todisteisiin, joihin sen olisi pitänyt tukeutua.
59      Ks. tuomio 10.9.2024, komissio v. Irlanti ym. (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, 247 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60      Ks. valituksenalaisen tuomion 123 ja 125 kohta.
61      Ks. valituksenalaisen tuomion 125 ja 132 kohta.
62      DLH viittaa komission 19.5.2020 esittämiin kysymyksiin antamaansa, 8.6.2020 päivättyyn vastaukseen (jäljempänä 8.6.2020 päivätty vastaus). Se viittaa myös kahteen todisteeseen, jotka esitettiin kyseisen vastauksen liitteessä A.2, nimittäin Deutsche Bankin esitykseen DLH:n puuttuvista rahoitusmahdollisuuksista ja DLH:n epäonnistuneeseen yritykseen hankkia rahoitusta omalla vekselillä. Nämä todisteet osoittivat sen näkemyksen mukaan ongelmat, joita se kohtasi yrittäessään hankkia rahoitusta pandemian aikana ilman valtion etukäteen antamaa tukea.
63      DLH:n toteamus, jonka mukaan komissio oli ”tarkistanut, että lentokonekaluston käyttäminen vakuutena olisi mahdollistanut ainoastaan hyvin rajallisen määrän rahoitusta, etenkin koska lentokonekalustoon liittyvät rahoitustoimet pysähtyivät täysin, kun DLH:n mahdolliset luotonantajat vaikuttivat keskeyttäneen liiketoimintansa kokonaan covid‑19-pandemian puhkeamisen jälkeen”, ei ole mitenkään, tai ainakaan riittävän, perusteltu.
64      8.6.2020 päivätystä vastauksesta ilmenee, että komissio oli pyytänyt DLH:ta muun muassa selittämään, miksi se ei pystynyt hankkimaan rahoitusta markkinoilta kohtuullisin ehdoin covid‑19-pandemian puhkeamisen jälkeen, ja esittämään todisteita argumenttiensa tueksi. DLH:n vastauksessa tähän kysymykseen keskityttiin sen 9 miljardin euron kokonaisrahoitustarpeeseen ja siihen, ettei tätä määrää ollut mahdollista hankkia kokonaisuudessaan vieraan pääoman markkinoilta. DLH:n esittämät todisteet liittyivät lisäksi lähinnä vakuudettomaan rahoitukseen.
65      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 58.
66      Ks. valituksenalaisen tuomion 132 kohta.
67      Ks. valituksenalaisen tuomion 124 kohta. Argumentit, joihin komissio on vedonnut vakuuksiin perustuvan mahdollisen rahoituksen arvioinnin tärkeyttä koskevaa unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta vastaan, rajoittuvat yleisiin väittämiin, joilla ei voida kyseenalaistaa kyseisen toteamuksen pätevyyttä. Huomautan tältä osin, ettei tilapäisten puitteiden 49 kohdan c alakohdassa eroteta velkarahoitusta ja pääomarahoitusta. Komissio itsekin myöntää, että ”velka- ja pääomainstrumenttien riittävä yhdistelmä voi tarjota tehokkaasti yrityksen tarvitseman kokonaistuen”. Heti perään se toki selventää, että ”ei ole suinkaan varmaa, että velkakomponentti (ja a fortiori vakuudellinen velkarahoitus) voisi tai että sen pitäisi usein muodostaa merkittävä osa tästä kokonaisrahoituksesta” (ks. komission vastauksen 26 kohta). Tämä kuitenkin muodostaa juuri sen analyysin, joka komission oli unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tehtävä ja jota se ei tehnyt.
68      Ks. myös valituksenalaisen tuomion 77 ja 117 kohta.
69      Ks. vastaavasti tuomio 28.11.2024, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics ja Jushi Egypt for Fiberglass Industry v. komissio (C‑269/23 P ja C‑272/23 P, EU:C:2024:984, 126 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
70      Huomautan tältä osin, että unionin tuomioistuin on toki todennut, että ilmeinen virhe voidaan näyttää toteen sellaisilla seikoilla, jotka vievät komission päätöksessään esittämältä tosiseikkojen arvioinnilta uskottavuuden, mutta se ei ole suinkaan tulkinnut ilmeisen arviointivirheen laajaa käsitettä siten, että se rajoittuu ainoastaan tähän ainutkertaiseen hypoteesiin. Ks. tuomio 7.5.2020, BTB Holding Investments ja Duferco Participations Holding v. komissio (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 72 kohta).
71      Taloudellisen arvioinnin kannalta merkityksellisien seikkojen yksilöimiseen voi tietysti itsessään liittyä harkintavallan käyttöä, kuten komissio korostaa. Unionin yleinen tuomioistuin voi kuitenkin valvoa mielekkäästi komission arviointien perusteltavuutta ainoastaan tutkimalla tällaista merkityksellisyyttä. Tästä syystä tämän ratkaisuehdotuksen 15–17 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuinten on tutkittava näiden seikkojen merkityksellisyyttä ja kattavuutta.
72      Ks. mm. tuomio Tempus, 41 kohta.
73      Ks. riidanalaisen päätöksen 6 perustelukappale ja alaviite 6.
74      DLH väittää, että sen kirjallisia huomautuksia on tulkittu väärin unionin yleisessä tuomioistuimessa, kun taas komissio ja Saksan liittotasavalta väittävät oikeuttaan oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin loukatun.
75      DLH väittää, että sekä se itse että komissio ovat kiistäneet tiedot, joihin unionin yleinen tuomioistuin tukeutui, kun taas komissio ja Saksan liittotasavalta väittävät, ettei niillä ollut tilaisuutta esittää huomautuksia niistä.
76      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sen työjärjestyksen 172, 174, 176 ja 178 artiklasta käy yhdessä luettuina ilmi, että vastineessa ei voida vaatia unionin yleisen tuomioistuimen tuomion kumoamista perustein, jotka ovat valituksessa esitettyihin perusteisiin nähden erillisiä ja itsenäisiä, koska tällaisiin perusteisiin voidaan vedota vain liitännäisvalituksessa (ks. tuomio 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto, C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 20 kohta ja tuomio 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland ym. v. komissio, C‑817/18 P, EU:C:2020:637, 47 kohta).
77      Tuomio 2.12.2009, komissio v. Irlanti ym. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, 56 kohta), johon komissio vetoaa, ei ole siten merkityksellinen.
78      Kaikki nämä tiedot sisältyivät Ryanairin kirjallisten huomautusten liitteisiin ja kuuluivat unionin yleisen tuomioistuimen asiakirja-aineistoon.
79      Huolimatta siitä, että, kuten komissio huomautti, Ryanairin unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämissä kirjallisissa huomautuksissa ei nimenomaisesti viitattu valituksenalaisen tuomion 119 kohdassa mainittuun Oxera I
‑raportin osaan.
80      Korvausta voidaan korottaa myöntämällä valtiolle lisäosakkeita tai käyttämällä muita mekanismeja, ja jokaisen korotuksen olisi oltava vähintään 10 prosentin lisäys valtion saamaan korvaukseen neljän vuoden kuluttua pääomasijoituksesta, jos valtio ei ole myynyt vähintään 40:tä prosenttia kyseisellä pääomasijoituksella hankkimastaan pääomaosuudesta, ja kuuden vuoden kuluttua pääomasijoituksesta, jos valtio ei ole myynyt koko pääomaosuuttaan.
81      Tilapäisten puitteiden 60 kohdassa tarkoitettu osakkeiden enimmäishinta vastaa osakkeiden keskihintaa 15 päivän ajalta ennen pääomasijoituspyyntöä. DLH:n osalta tämä hinta oli 9,12 euroa osakkeelta. Tarkasteltavana olevassa toimenpiteessä hinta oli 2,56 euroa osakkeelta.
82      Nämä seikat ovat seuraavat: i) Saksan liittotasavalta oli hankkinut DLH:n osakkeet huomattavalla alennuksella, ii) valtion osallistuminen DLH:n osakkuuksiin ei ollut tuensaajan kannalta toivottavaa, iii) äänettömiin osakkuuksiin I ja II liittyi kasvava korko, iv) todennäköisyys, että osa äänettömästä osakkuudesta II muunnetaan omaksi pääomaksi, lisääntyi ajan kuluessa, jolloin nykyiset osakkuudet vähenisivät valtion hyväksi, ja v) toimintalinjoja koskevat sitoumukset, erityisesti osingonmaksukielto, jotka olisivat voimassa siihen asti, kunnes tuki on maksettu kokonaisuudessaan takaisin.
83      Ks. valituksenalaisen tuomion 263 kohta.
84      Kuten DLH myönsi, unionin yleinen tuomioistuin palautti perustellusti valituksenalaisen tuomion 73–78 kohdassa mieleen vakiintuneen oikeuskäytännön, joka koskee laajaa harkintavaltaa, joka komissiolla on tehdessään monitahoisia taloudellisia arviointeja, ja siten unionin tuomioistuinten näiden arviointien osalta harjoittaman valvonnan rajallisuutta.
85      Ks. tuomio 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, 12 kohta) ja tuomio 10.7.2025, Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, 35 kohta).
86      Ks. tuomio 6.10.1982, Cilfit ym. (283/81, EU:C:1982:335, 20 kohta) ja tuomio 3.9.2024, Illumina ja Grail v. komissio (C‑611/22 P ja C‑625/22 P, EU:C:2024:677, 127 kohta).
87      Ks. tuomio 3.10,2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 50 kohta) ja tuomio 8.5.2025, KG ja WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, 21 kohta).
88      Ks. tuomio 12.10.2023, Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, 46 kohta).
89      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 21 kohta.
90      Tuomiossa Finnair II unionin tuomioistuin totesi, että ”unionin yleinen tuomioistuin sovelsi oikeuskäytäntöä oikein tutkimalla, oliko komissio voinut oikeutetusti todeta, että kyse oli erityisistä poikkeuksellisista olosuhteista – –, jotka tietyssä tapauksessa voivat antaa sille mahdollisuuden hyväksyä tukitoimenpide SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla, vaikka kyseinen toimenpide ei täytä kaikkia tilapäisten puitteiden vaatimuksia”. Tällaista arviointia ei tehty käsiteltävässä asiassa.
91      Huomautan, ettei Saksan liittotasavalta ole vedonnut poikkeuksellisiin olosuhteisiin tilapäisten puitteiden soveltamatta jättämisen yhteydessä.
92      Ks. valituksenalaisen tuomion 256 kohta.
93      Huomautan sivumennen, ettei riidanalainen päätös perustu näin erityiseen perusteeseen. Tilapäisten puitteiden mukaan korotusmekanismia voidaan joka tapauksessa soveltaa myös tilanteissa, joissa pääomasijoituksesta seuraava valtion omistusosuus tuensaajassa ylittää Saksan liittotasavallan käsiteltävässä asiassa ostaman osuuden (ks. tilapäisten puitteiden alaviitteessä 49 oleva esimerkki).
94      Ks. myös valituksenalaisen tuomion 267 kohta.
95      Ks. tilapäisten puitteiden 45 kohta.
96      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 106 kohta.
97      Kuten olen jo todennut, tilapäisten puitteiden 61 kohdassa edellytetään ”lisäystä valtion saamaan korvaukseen”, jotta tuensaajaa kannustetaan ostamaan valtion pääomasijoitukset takaisin. Tilapäisten puitteiden 62 kohdassa edellytetään, että millä tahansa ”vaihtoehtoisella mekanismilla” on ”vastaavat – – vaikutukset”, mikä tarkoittaa – toisin kuin DLH esittää –, että niiden 61 kohdasta poikkeamisella on joka tapauksessa varmistettava sama vaikutus eli se, että valtion osakkuudesta tehdään ajan myötä suurempi rasite sille.
98      Tilapäisten puitteiden 55 kohdan mukaan jäsenvaltioiden ”on otettava käyttöön mekanismi, jolla kannustetaan asteittain lunastamiseen”, ja niiden 58 kohdassa todetaan, että ”pääomitustoimien on sisällettävä asianmukaisia kannustimia, joilla yrityksiä kannustetaan lunastamaan pääomistusinstrumentit ja etsimään vaihtoehtoista pääomaa, kun markkinaolosuhteet sen sallivat. Sen vuoksi pääomituksesta on vaadittava riittävän suuri korvaus.” Näissä säännöksissä viitataan nähdäkseni selvästi kannustimiin, joiden on tarkoitus toimia jälkikäteen. Tilapäisten puitteiden 59 kohdassa pelkästään ilmaistaan eri tavalla niiden 62 kohdan sisältö.
99      Ks. tuomio 1.10.2014, neuvosto v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, 16 kohta) ja tuomio 9.12.2020, Groupe Canal+ v. komissio (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, 68 kohta).
100      Ks. tuomio 18.12.2008, Les Éditions Albert René v. SMHV (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, 80 kohta) ja tuomio 4.10.2024, García Fernández ym. v. komissio ja SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, 211 kohta).
101      Ks. vastaavasti tuomio 25.6.2020, SatCen v. KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, 105 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 3.7.2025, Glonatech v. REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, 108 kohta).
102      DLH – jota Saksan liittotasavalta tukee – väittää, että tilapäisten puitteiden 61 kohdassa kuvattu korotusmekanismi olisi ollut Saksan osakeyhtiölain ja unionin johdetun oikeuden vastainen Saksan valtion pääomaosuuden osalta. Näitä väitettyjä oikeudellisia rasitteita ei tuotu esille unionin yleisessä tuomioistuimessa, ja ne ovat siten uusia tosiseikkoja koskevia väitteitä, joita ei voida ottaa tutkittavaksi menettelyn tässä vaiheessa. Lisäksi DLH ja Saksan liittotasavalta viittaavat pelkästään mahdollisiin yhteensopivuuksiin perustelematta, miten tai miksi ne estäisivät korotusmekanismin käyttämisen.
103      Tilapäisten puitteiden 68 kohta sisältää samankaltaisia säännöksiä kuin niiden 61 ja 62 kohta, kun kyse on hybridipääomainstrumenteista niiden omaksi pääomaksi muuntamisen jälkeen.
104      Valituksenalaisen tuomion 265 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tukeutui samoin samoihin perusteluihin, jotka esitetään kyseisen tuomion 252–257 kohdassa pääomaosuudesta.
105      Tilapäisten puitteiden 70 kohdassa todetaan, että ”koska hybridi-instrumentteja on hyvin monenlaisia, komissio ei anna ohjeita kaikista instrumenttityypeistä. Hybridi-instrumenttien on joka tapauksessa oltava edellä mainittujen periaatteiden mukaisia, ja niistä maksettavan korvauksen on heijastettava niihin liittyvää riskiä.”
106      Äänettömän osakkuuden II-A muuntaminen oli mahdollista vain julkisen ostotarjouksen tai määräysvallan hankkimisen tapauksessa (riidanalaisen päätöksen 2.10.1.3.1 jakso).
107      Käynnistävästä tapahtumasta riippuen (10 prosenttia, jos muuntamisoikeutta käytetään valtion suojelemiseksi osakkuuksien vähenemiseltä, ja 5,25 prosenttia, jos muuntamisoikeuden käytön käynnistää maksun laiminlyöminen, riidanalaisen päätöksen 2.10.1.3.2 jakso).
108      Unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että äänettömälle osakkuudelle II-A määritetty hinta ei liity mitenkään tilapäisten puitteiden 67 kohdassa edellytettyyn menetelmään ja että, toisin kuin äänettömälle osakkuudelle II-B määritetty hinta, TERP-arvo ei vastaa osakkeiden todellista markkinahintaa muuntamisajankohtana.
109      Ks. valituksenalaisen tuomion 277–279 kohta.
110      Ks. valituksenalaisen tuomion 283 kohta.
111      Sivumennen huomautettakoon, että riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa käytetty terminologia on nähdäkseni tuskin yhteensopiva sen kanssa, että tilapäisten puitteiden 59 kohdan mukaiselle vaihtoehtoisen korvausmenetelmän käytölle näytettäisiin ”vihreää valoa”.
112      Ainakaan kirjallisessa menettelyssä.
113      Tätä päätelmää ei ole kiistetty unionin tuomioistuimessa.
114      Kuten edellä nähtiin ja kuten DLH perustellusti totesi, jos pätevä vaihtoehtoinen mekanismi todetaan, komission ei tarvitse osoittaa sellaisten poikkeuksellisten olosuhteiden olemassaoloa, jotka oikeuttaisivat tilapäisten puitteiden huomiotta jättämisen ja turvautumisen EUT-sopimuksen mukaiseen suoraan arviointiin.
115      Huomautan tältä osin, että Saksan liittotasavalta sitoutui pyytämään komissiolta lupaa, jos muuntohinta ylittää hinnan, joka olisi saatu käyttämällä muuntohetkellä voimassa olleeseen TERP-arvoon perustuvaa menetelmää ja josta vähennetään 5 prosenttia, mikä viittaa siihen, että TERP-arvon laskeminen oli tosiasiassa mahdollista.
116      Etenkin, kun komissio on – kuten se teki riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa – todennut sovellettavien sääntöjen mahdollisen noudattamatta jättämisen. Huomautan, että käsiteltävä asia eroaa siitä, joka johti 28.9.2023 annettuun tuomioon Ryanair v. komissio (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, 63 ja 64 kohta), jossa unionin tuomioistuin totesi, ettei unionin yleinen tuomioistuin ollut tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että komissio saattoi tukeutua siihen, että Ruotsin viranomaiset olivat sitoutuneet toimittamaan komissiolle yksityiskohtaisen laskentamenetelmän, jota käytettäisiin tuensaajalle aiheutuneen vahingon määrän määrittämiseksi jälkikäteen. Unionin yleinen tuomioistuin oli kyseisessä asiassa katsonut, että komission päätöksessä oli riittävän täsmällinen selostus kyseisen, SEUT 107 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, tarkoitetun vahingon laskentamenetelmästä, ja hylännyt näin Ryanairin väitteen siitä, että komissio oli laiminlyönyt velvollisuutensa arvioida tarkasteltavana olevan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille.
117      Ks. myös riidanalaisen päätöksen alaviitteet 36 ja 40.
118      Ks. valituksenalaisen tuomion 284 kohta.
119      Yhdeksällä koordinoidulla lentoasemalla (ts. lentoasema, jonka ruuhkautumisaste on suuri; ks. riidanalaisen päätöksen 181 perustelukappale), nimittäin Berlin Tegelin, Brysselin, Düsseldorfin, Frankfurtin, Hampurin, Münchenin, Palma de Mallorcan, Stuttgartin ja Wienin lentoasemilla sekä – oikaisupäätöksessä lisätyllä – Hannoverin lentoasemalla.
120      Ks. riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappale. Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti, komissio otti huomioon myös tiettyihin kyseisen konsernin ja sen kilpailijoiden käyttämille merkityksellisille lentoasemille sijoitettujen lentokoneiden lukumäärän (ks. valituksenalaisen tuomion 373 kohta).
121      Ks. 376–382 kohta.
122      Valituksenalaisen tuomion 368 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että tilapäisten puitteiden 72 kohdassa tarkoitetun huomattavan markkinavoiman käsitteen on katsottava vastaavan lähinnä kilpailulainsäädännön mukaista määräävän markkina-aseman käsitettä. Sen 383 ja 384 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin vetosi analogisesti määräävän markkina-aseman arviointia koskevaan oikeuskäytäntöön.
123      Valituksenalaisen tuomion 386 kohta.
124      Valituksenalaisen tuomion 378–382 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että riidanalaisessa päätöksessä sovelletut kriteerit koskivat pääasiallisesti lentoaseman kapasiteettia ja että määriteltyään merkitykselliset markkinat matkustajalentoliikennepalvelujen markkinoiksi komissio ei voinut jättää huomiotta näiden palvelujen tarjoamiseen suoraan liittyviä tekijöitä, nimittäin tarjotun lentojen tiheyttä ja tarjottuja paikkoja.
125      Tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta.
126      Tämän ratkaisuehdotuksen 89 kohta.
127      Ks. valituksenalaisen tuomion 379 kohdan loppu.
128      Ks. valituksenalaisen tuomion 394 kohta.
129      Ks. valituksenalaisen tuomion 380 kohta. Ks. myös kyseisen tuomion 392 ja 393 kohta.
130      Lähtö- ja saapumisaikojen jakamista yhteisön lentoasemilla koskevista yhteisistä säännöistä 18.1.1993 annettu neuvoston asetus (ETY) (EYVL 1993, L 14, s. 1), muutettu 27.5.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 894/2002, 22.7.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1554/2003, 21.4.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 793/2004, 18.6.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 545/2009 ja 30.3.2020 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2020/459.
131      Ks. asetuksen N:o 95/93 2 artiklan a alakohta.
132      Asetuksen N:o 95/93 10 artiklan 2 kohta. Komission esittämä argumentti, jonka mukaan tällä tekijällä ei ole juurikaan merkitystä sellaisen ruuhkautuneen lentoaseman kannalta, jolla DLH:lla voitaisiin katsoa olevan markkinavoimaa, edellyttää tosiseikkojen arviointia, mikä on yksin unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä.
133      Ks. tuomio 20.10.2021, Polskie Linie Lotnicze ”LOT” v. komissio (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57 kohta) ja tuomio 20.10.2021, Polskie Linie Lotnicze ”LOT” v. komissio (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80 kohta), joihin DLH ja komissio viittaavat.
134      Ks. valituksenalaisen tuomion 319 kohta, jossa unionin yleinen tuomioistuin lainasi 20.10.2021 annettua tuomiota Polskie Linie Lotnicze ”LOT” v. komissio (T‑240/18, EU:T:2021:723, 57 kohta) ja 20.10.2021 annettua tuomiota Polskie Linie Lotnicze ”LOT” v. komissio (T‑296/18, EU:T:2021:724, 80 kohta). Unionin yleisen tuomioistuimen tekemä rinnastus perustui siihen, että DLH:lle annettuja varoja ei kohdennettu tietyille lentoreiteille ja niitä voitiin käyttää minkä tahansa lähtö- ja määräpaikkaan perustuvan reitin liikennöimiseen lentoasemalta.
135      40–50 prosenttia Düsseldorfin lentoaseman osalta (50–60 – 55–65 prosenttia ruuhka-aikoina) ja 35–45 prosenttia (50–60 prosenttia ruuhka-aikoina) Wienin lentoaseman osalta. Luvut koskivat IATA:n kesäkautta 2019 (valituksenalaisen tuomion 397 kohta).
136      Ks. valituksenalaisen tuomion 396–401 kohta Düsseldorfin lentoasemasta ja 403–407 kohta Wienin lentoasemasta.
137      Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että Düsseldorfin ja Wienin lentoasemia koskevat tiedot, jotka sisältyvät riidanalaiseen päätökseen, olivat olennaisilta osin verrattavissa tietoihin tai jopa ylittivät tiedot, jotka koskevat Frankfurtin ja Münchenin lentoasemien kilpailutilannetta IATA:n talvikaudella 2019/2020, jonka osalta komissio katsoi, että LH-konsernilla oli huomattava markkinavoima (ks. valituksenalaisen tuomion 402 ja 409 kohta).
138      Ks. valituksenalaisen tuomion 411 kohta.
139      Ks. valituksenalaisen tuomion 394 kohta.
140      Ks. tuomio 3.7.1991, AKZO v. komissio (C‑62/86, EU:C:1991:286, 60 kohta) ja tuomio 14.2.1978, United Brands ja United Brands Continentaal v. komissio (27/76, EU:C:1978:22, 107–113 kohta).
141      DLH:n viittaukset määräävää markkina-asemaa koskevaan oikeus- ja päätöskäytäntöön on siten hylättävä merkityksettöminä.
142      Ks. valituksenalaisen tuomion 401 ja 402 sekä 408 ja 409 kohta.
143      Riidanalaisen päätöksen 70 perustelukappale.
144      Riidanalaisen päätöksen 231 perustelukappale.
145      Riidanalaisen päätöksen 72 ja 231 perustelukappale.
146      Valituksenalaisen tuomion 479 kohta. Unionin yleinen tuomioistuin määritti viisi syytä siihen, miksi komission analyysi oli puutteellinen/riittämätön: i) LH-konsernin moninkertainen painoarvo sen lähimpiin kilpailijoihin verrattuna; ii) komissio ei analysoinut, olisiko uusien tulokkaiden ilmaantuminen ja kilpailijoiden, joilla on jo tukikohta, sulkeminen menettelyn ulkopuolelle ”pirstaloinut kilpailua näillä lentoasemilla entisestään”; iii) se, että kilpailijat, joilla on jo tukikohta, suljetaan menettelyn ensimmäisen vaiheen ulkopuolelle, johti siihen, etteivät LH-konsernin lähimmät kilpailijat tosiasiallisesti täyttäneet kelpoisuusvaatimuksia tämän ensimmäisen vaiheen aikana; iv) kilpailijoille, joilla on jo tukikohta asianomaisilla kahdella lentoasemalla, aiheutuisi – toisin kuin uusille tulokkaille – vähäisempiä kustannuksia lähtö- ja saapumisaikojen hankkimisesta, ja niillä ”voisi siksi olla paremmat mahdollisuudet hankkia kyseisten lähtö- ja saapumisaikojen salkku ja lisätä kilpailupainetta” ja v) lentoliikenteen harjoittajien, joilla on jo tukikohta, kelpoisuus riippui ensimmäisen vaiheen epäonnistumisesta ja oli siten epävarmaa (ks. valituksenalaisen tuomion 473–477 kohta).
147      Tuomio 13.5.2015, Niki Luftfahrt v. komissio (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295 kohta), jossa unionin yleinen tuomioistuin katsoi keskittymien valvonnan yhteydessä, että ”se, että muitakin sitoumuksia olisi voitu hyväksyä tai että ne olisivat olleet kilpailun kannalta jopa edullisempia, [ei] voi johtaa mainitun päätöksen kumoamiseen, mikäli komissio on voinut kohtuudella päätellä, että vakavat epäilyt voidaan hälventää päätöksessä huomioon otetuilla sitoumuksilla”. Tämä perustelu on todellakin esitetty keskittymiä koskevassa unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännössä jo jonkin aikaa (ks. esim. tuomio 4.7.2006, easyJet v. komissio, T‑177/04, EU:T:2006:187, 128 kohta ja tuomio 13.11.2024, Iliad Italia v. komissio, T‑692/20, EU:T:2024:825, 59 kohta). Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan ole koskaan vahvistanut sitä selvästi. Kuten jäljempänä osoitan, unionin yleinen tuomioistuin ei joka tapauksessa mielestäni toiminut oman oikeuskäytäntönsä kanssa ristiriitaisella tavalla.
148      Ks. valituksenalaisen tuomion 422 ja 423 kohta.
149      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 17 ja 21 kohta.
150      Ks. unionin yleisen tuomioistuimen alustavat huomautukset, jotka esitetään yksityiskohtaisesti valituksenalaisen tuomion 415–423 kohdassa.
151      Korjaustoimenpiteitä koskevan tiedonannon 12 kohdan mukaan komission on otettava huomioon ”kaikki varsinaisen ehdotetun korjaustoimenpiteen kannalta merkitykselliset seikat”, etenkin ehdotetun korjaustoimenpiteen ”tyypin, laajuuden ja soveltamisalan – – [joita] arvioidaan suhteessa niiden markkinoiden rakenteeseen ja erityispiirteisiin, joilla kilpailuongelmia on, sekä lisäksi osapuolten ja muiden markkina-toimijoiden asemaan kyseisillä markkinoilla”. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin ei maininnut nimenomaisesti komission korjaustoimenpiteitä koskevaa tiedonantoa valituksenalaisen tuomion 478 ja 479 kohdassa, se viittasi selkeästi kyseisen tiedonannon 12 kohtaan, jonka sisältö toistetaan valituksenalaisen tuomion 418 kohdassa.
152      Ks. valituksenalaisen tuomion 478 ja 479 kohta. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin ei maininnut näissä kohdissa nimenomaisesti komission korjaustoimenpiteitä koskevaa tiedonantoa, se viittasi selkeästi kyseisen tiedonannon 12 kohtaan, jonka sisältö toistetaan valituksenalaisen tuomion 418 kohdassa esitetyissä alustavissa huomautuksissa.
153      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 146.
154      Ks. valituksenalaisen tuomion 474 kohta.
155      Ks. valituksenalaisen tuomion 421 kohta.
156      Ristiriitaa 13.5.2015 annetun tuomion Niki Luftfahrt v. komissio (T‑162/10, EU:T:2015:283, 295 kohta) kanssa ei siten voida todeta.
157      Riidanalaisen päätöksen 190 ja 197 perustelukappale.
158      Kyseisen 474 kohdan mukaan ”uusille tulokkaille annettava etusija johtaisi näissä olosuhteissa sellaisen uuden kilpailijan tuloon, jonka asema olisi verrattavissa kyseisille lentoasemille jo sijoittautuneiden kilpailijoiden asemaan, kun tarkastellaan lähtö- ja saapumisaikojen salkun kokoa ja otetaan huomion, että sen olisi sijoitettava kyseisille lentoasemille neljä lentokonetta, kun niille jo sijoittautuneiden kilpailijoiden lentokoneiden määrä on kahdesta kymmeneen”.
159      Huomautan tältä osin, että vakiintuneiden kilpailijoiden sulkeminen pois menettelyn ensimmäisestä vaiheesta saattoi heikentää merkittävästi mahdollisuuksia siihen, että luovuttaminen tosiasiallisesti tapahtuisi, minkä vuoksi sitoumus on mahdollisesti ristiriidassa korjaustoimenpiteitä koskevan tiedonannon 10 kohdan (riittävä varmuus siitä, että luovutus on mahdollista toteuttaa) ja 47 kohdan kanssa (liiketoiminnan valmius houkutella sopiva ostaja).
160      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 76.
161      Ks. analogisesti tuomio 16.3.2023, American Airlines v. komissio (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 79 ja 87 kohta).
162      Ks. analogisesti tuomio 16.3.2023, American Airlines v. komissio (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, 93 ja 95 kohta).
163      Ks. tuomio 11.9.2025, Itävalta v. komissio (Paks II ‑ydinvoimala) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, 101 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
164      Ks. tuomio 23.11.2023, Ryanair v. komissio (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
165      Ks. erityisesti tuomio 23.1.2025, Neos v. Ryanair ja komissio (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, 58 ja 59 kohta), jotka koskevat komission velvollisuutta oikeuttaa se, ettei se ole tutkinut nimenomaisesti tukitoimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille muiden unionin oikeuden säännösten tai määräysten taikka periaatteiden kuin valtiontukisääntöjen valossa. Kyseisen tuomion erityisyydestä ks. julkisasiamies Medinan ratkaisuehdotus Itävalta v. komissio (Paks II ‑ydinvoimala) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, alaviite 66).
166      Ks. julkisasiamies Pitruzzellan ratkaisuehdotus Ryanair v. komissio (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, 98 kohta).
167      Ks. valituksenalaisen tuomion 207, 293, 431 ja 459 kohta.
168      Ks. valituksenalaisen tuomion 498 kohta.
169      Ks. valituksenalaisen tuomion 498 ja 500 kohta.
170      Ks. korjaustoimenpiteitä koskevan tiedonannon 9 kohta ja alaviitteissä 161 ja 162 mainittu oikeuskäytäntö.
171      Asetuksen N:o 95/93 8b artiklan toisen ja kolmannen virkkeen mukaan ”tämä asetus ei vaikuta julkisten viranomaisten valtuuksiin vaatia lähtö- ja saapumisaikojen siirtämistä lentoliikenteen harjoittajien välillä ja antaa ohjeita niiden jakamisesta kansallisen kilpailulainsäädännön tai EY:n perustamissopimuksen 81 tai 82 artiklan tai yrityskeskittymien valvonnasta 21 päivänä joulukuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89 nojalla. Tällaisia siirtoja voidaan suorittaa ainoastaan ilman rahallista korvausta.”
172      Asetuksen N:o 95/93 8a artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohdan mukaan ”lähtö- ja saapumisaikoja voidaan – – siirtää – – täydellisen tai osittaisen yritysoston yhteydessä, kun lähtö- ja saapumisajat liittyvät välittömästi ostettavaan lentoliikenteen harjoittajaan”.