62024CJ0822
EUROOPA KOHTU OTSUS (kaheksas koda)
15. jaanuar 2026 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Autoriõigus ja sellega kaasnevad õigused – Autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamine infoühiskonnas – Direktiiv 2001/29/EÜ – Artikkel 2 – Reprodutseerimisõigus – Artikkel 5 – Erandid ja piirangud – Õiglane hüvitis isiklikuks tarbeks reprodutseerimise eest – Riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt on tootjad, importijad või edasimüüjad, kes müüvad andmekandjaid, mida võidakse kasutada reprodutseerimiseks ja mis on mõeldud äriklientidest lõppkasutajatele, kohustatud maksma kõnealust hüvitist – Kohustus, millega kaasneb ümberlükatav eeldus, et niisuguseid andmekandjaid kasutatakse isiklikuks tarbeks reprodutseerimiseks – Lubatavus
Kohtuasjas C‑822/24,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) 26. septembri 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 3. detsembril 2024, menetluses
bluechip Computer Aktiengesellschaft
versus
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ),
EUROOPA KOHUS (kaheksas koda),
koosseisus: koja president O. Spineanu-Matei (ettekandja), kohtunikud S. Rodin ja N. Fenger,
kohtujurist: M. Szpunar,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
bluechip Computer Aktiengesellschaft, esindajad: Rechtsanwälte M. Kianfar ja J. Schäfer,
–
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ), esindaja: Rechtsanwalt D. Kögel,
–
Saksamaa valitsus, esindajad: J. Möller, M. Hellmann ja A. Sahner,
–
Prantsuse valitsus, esindajad: B. Dourthe ja B. Herbaut,
–
Itaalia valitsus, esindaja: S. Fiorentino, keda abistasid procuratore dello Stato V. Pilloni ja avvocato dello Stato D. G. Pintus,
–
Ungari valitsus, esindajad: D. Csoknyai ja Z. Fehér,
–
Madalmaade valitsus, esindajad: M. K. Bulterman ja J. M. Hoogveld,
–
Austria valitsus, esindajad: A. Posch ja J. Schmoll,
–
Portugali valitsus, esindajad: C. Alves, P. Barros da Costa ja M. Martins da Cruz,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: G. von Rintelen ja J. Samnadda,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (EÜT 2001, L 167, lk 10; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230) artikli 5 lõike 2 punkti b.
2
Taotlus on esitatud Zentralstelle für private Überspielungsrechte (edaspidi „ZPÜ“) ja bluechip Computer Aktiengesellschafti (edaspidi „bluechip“) vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb niisuguse tasu maksmist isiklikuks tarbeks reprodutseerimise eest, millega rahastatakse õiglast hüvitist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3
Direktiivi 2001/29 põhjendused 31, 35 ja 38 on sõnastatud järgmiselt:
„(31)
Tuleb tagada õiguste ja huvide tasakaal eri liiki õiguste valdajate huvide vahel, samuti eri liiki õiguste valdajate ning kaitstud objekti kasutajate vahel. Olemasolevad erandid ja piirangud, mis nende õiguste puhul liikmesriikides on ette nähtud, tuleb uut elektroonilist keskkonda arvesse võttes läbi vaadata. Olemasolevad erandite erinevused ja mõne piiratud toimingu piirangud kahjustavad otseselt autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste siseturu toimimist. Need erinevused võivad muutuda veel häirivamaks seoses teoste piiriülese kasutamise ja piiriülese tegevuse arenguga. Siseturu nõuetekohase toimimise tagamiseks tuleks sellised erandid ja piirangud määratleda ühtlustatumalt. Ühtlustamistase peaks põhinema erandite ja piirangute mõjul siseturu tõrgeteta toimimisele.
[…]
(35)
Teatavate erandite ja piirangute puhul peaksid õiguste valdajad saama õiglast hüvitist, mis nõuetekohaselt kompenseeriks nende kaitstud teoste või muude objektide kasutamise. Sellise õiglase hüvitise vormi, üksikasjaliku korra ja võimaliku suuruse kindlaksmääramisel tuleks arvesse võtta iga juhtumi konkreetseid asjaolusid. Nende asjaolude hindamisel võiks olla kasulik kriteerium nimetatud toimingutest tuleneda võiv kahju õiguste valdajale. Kui õiguste valdajad on juba saanud salvestustasu muus vormis, näiteks osana litsentsitasust, ei tule täiendavat või eraldi salvestustasu maksta. Õiglase tasu määra kindlaksmääramisel tuleks täielikult arvesse võtta käesolevas direktiivis osutatud tehniliste kaitsemeetmete kasutamise ulatust. Teatud olukordades, kus mõju õiguste valdajale on minimaalne, võib tasu maksmise kohustust mitte tekkida.
[…]
(38)
Liikmesriikidel tuleks lubada ette näha reprodutseerimisõiguse erand või piirang teatud liiki auditoorse, visuaalse ja audiovisuaalse materjali isiklikuks kasutamiseks reprodutseerimise kohta ning näha ette õiglane hüvitis. Sealhulgas võib sisse seada või edasi kasutada tasusüsteeme, et hüvitada mõju õiguste valdajatele. Kuigi nimetatud tasusüsteemide erinevused mõjutavad siseturu toimimist, ei tohiks need erinevused isiklikuks otstarbeks analoogreprodutseerimise puhul infoühiskonna arengut oluliselt mõjutada. Digitaalne kopeerimine isiklikuks otstarbeks kujuneb ilmselt levinumaks ning selle majanduslik mõju on suurem. Seepärast tuleb asjakohaselt arvesse võtta isiklikuks otstarbeks toimuva digitaalse ja analoogse kopeerimise erinevust ning nendel mitmel juhul vahet teha.“
4
Direktiivi artiklis 2 „Reprodutseerimisõigus“ on sätestatud:
„Liikmesriigid näevad ette, et ainuõigus lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult, on:
a)
autoritel nende teoste osas;
b)
esitajatel nende esituste salvestuste osas;
c)
fonogrammitootjatel nende fonogrammide osas;
d)
filmide esmasalvestuste tootjatel nende filmide originaali ja koopiate osas;
e)
ringhäälinguorganisatsioonidel nende kaabel- või kaablita sidevahendite, sh kaabli või satelliidi kaudu edastatavate saadete salvestuste osas.“
5
Direktiivi artikli 5 „Erandid ja piirangud“ lõikes 2 on ette nähtud:
„Liikmesriigid võivad artiklis 2 sätestatud reprodutseerimisõiguse puhul näha ette erandeid ja piiranguid järgmistel juhtudel, kui kõne all on:
[…]
b)
mis tahes kandjal reproduktsioonid, mille füüsiline isik on teinud isiklikuks tarbeks ning mille kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, tingimusel, et õiguste valdajad saavad õiglase hüvitise, mille puhul võetakse arvesse, kas asjaomase teose või objekti puhul on või ei ole kasutatud artiklis 6 osutatud tehnilisi meetmeid;
[…]“.
Saksa õigus
6
9. septembri 1965. aasta autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi käsitleva seaduse (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz; BGBl. 1965 I, lk 1273) põhikohtuasja asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „UrhG“) oli §‑s 53 „Reprodutseerimine isiklikuks tarbeks ja muuks eraotstarbeliseks kasutamiseks“ ette nähtud:
„(1)   Füüsiline isik võib isiklikuks tarbeks teha teosest üksikkoopiaid mis tahes kandjale tingimusel, et neid koopiaid ei kasutata otseselt või kaudselt tulunduslikul eesmärgil ja neid ei tehta ilmselgelt ebaseaduslikult valmistatud või avalikult ligipääsetavaks tehtud eksemplarist. […]
[…]“.
7
UrhG §‑s 54 „Tasu maksmise kohustus“ oli sätestatud:
„(1)   Kui teose olemusest tulenevalt võib eeldada, et seda reprodutseeritakse vastavalt § 53 lõigetele 1–3, on teose autoril õigus saada õiglast hüvitist isikutelt, kes on valmistanud seadmed ja andmekandjad, mis üksinda või koos teiste seadmete, andmekandjate või tarvikutega võimaldavad teha selliseid reproduktsioone.
(2)   Lõike 1 kohane nõudeõigus langeb ära, kui asjaolude põhjal võib eeldada, et käesoleva seaduse reguleerimisalasse kuuluvaid seadmeid või andmekandjaid ei kasutata reproduktsioonide tegemiseks.“
8
UrhG §‑s 54b „Edasimüüja või importija kohustus maksta tasu“ oli sätestatud:
„(1)   Tootjaga koos vastutab solidaarselt iga isik, kes majandustegevuse käigus impordib või reimpordib seadmeid käesoleva seaduse territoriaalsesse kohaldamisalasse või kaupleb selliste seadmetega. […]
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
9
ZPÜ on saksa kollektiivse esindamise organisatsioonide ühendus, kes võib autoriõigusele tuginedes nõuda tasu heli- ja audiovisuaalteoste reprodutseerimise eest. Äriühing bluechip impordib ja müüb edasi lauaarvuteid, sülearvuteid ja sisseehitatud kõvakettaga tööjaamu.
10
ZPÜ esitas hagi, milles nõudis sisuliselt, et bluechipilt mõistetaks välja tasu iga eespool nimetatud tüüpi seadme eest, mis lasti ringlusse ajavahemikus 1. jaanuar 2014 – 31. detsember 2017, et rahastada UrhG §‑s 54 ette nähtud õiglast tasu vastavalt määradele, mis on ette nähtud kollektiivsetes kokkulepetes, mille ZPÜ oli sõlminud elektroonilise side ning elektri- ja elektroonikatoodete spetsialiste ühendavate organisatsioonidega.
11
Oberlandesgericht (liidumaa kõrgeim üldkohus, Saksamaa) leidis 1. detsembri 2023. aasta osaotsuses, et kuna seadmeid, mida bluechip müüb äriklientidest lõppostjatele, saab tehniliselt kasutada autoriõigusega kaitstud teostest koopiate tegemiseks isiklikuks tarbeks, tuleb ümberlükatavalt eeldada, et niisuguseid koopiad tehakse; seetõttu on selline juriidiline isik nagu bluechip kohustatud maksma UrhG §‑de 54 ja 54b alusel tasu, millega rahastatakse autoritele koopiate tegemise eest õiglase tasu maksmist.
12
Olles tuvastanud, et bluechip ei ole esitanud tõendeid, mis võimaldaksid kõnealust eeldust ümber lükata, kohustas see kohus teda muu hulgas maksma ZPÜ‑le iga seadmetüübi eest, mida Saksamaal 1. jaanuarist 2014 kuni 31. detsembrini 2017 müüdi või turule viidi, tasu, mis arvutatakse eespool nimetatud kollektiivsetes kokkulepetes ette nähtud määrade kohaselt, välja arvatud juhul, kui bluechip suudab tõendada, et kõnealused seadmed on selgelt ette nähtud muuks kui isiklikuks tarbeks koopiate tegemiseks ning et selliseid koopiaid on tegelikult tehtud või üldjuhul tehakse parimal juhul üksnes väikeses mahus.
13
Selle kohtuotsuse peale esitas bluechip kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus).
14
Kõnealune kohus tuletab meelde, et vastavalt direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktile b, mis on Saksa õigusesse üle võetud eelkõige UrhG §‑ga 54, võivad liikmesriigid selle direktiivi artiklis 2 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste omajatele ette nähtud reprodutseerimise ainuõigusest kehtestada erandeid ja piiranguid. Eelkõige võivad liikmesriigid näha niisugused erandid ja piirangud ette juhuks, kui füüsiline isik teeb reproduktsioone isiklikuks tarbeks ning kui nende kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, tingimusel et õiguste omajad saavad õiglase hüvitise.
15
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tuletab reproduktsioonide tegemiseks kasutatavate andmekandjate kohta meelde, et juhul, kui esinevad praktilised raskused isiklikuks tarbeks kasutamise ja lõppkasutaja kindlakstegemisel, võib kõnealust hüvitist nõuda tootjatelt, importijatelt või edasimüüjatelt, kellel – nagu bluechipil – on võimalus kanda see üle lõppostjatele, ning leiab, et nende ostjate hulka võivad kuuluda eeskätt füüsilised ja juriidilised isikud, kes on teinud niisuguste andmekandjate tellimuse kutsealasel või ärilisel eesmärgil. Üldjuhul ei saa nimelt välistada, et neid andmekandjaid kasutatakse kutsealaselt või kaubanduses isiklikuks tarbeks koopiate tegemiseks või et kõnealused füüsilised või juriidilised isikud asendavad need pärast maksuamortisatsiooni perioodi lõppu uute andmekandjatega ja müüvad esimesena nimetatud andmekandjaid kasutatud seadmete turul, et ostjad saaksid neid kasutada isiklikuks tarbeks koopiate tegemiseks.
16
Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et arvestades niisuguseid praktilisi raskusi ei võimalda see, kui tootjaid, importijaid või edasimüüjaid, nagu bluechip, ei kohustata maksma õiglast hüvitist, tagada õiguste omajatele isiklikuks tarbeks koopiate tegemisega tekitatud kahju hüvitamist ega seega ka selle hüvitise tegelikku kättesaamist. Eelotsusetaotluse esitanud kohus kaldub aga olema seisukohal, et Euroopa Kohtu praktikast nähtub, et ümberlükatavalt võib eeldada, et niisuguseid andmekandjaid, nagu neid müüb bluechip, kasutatakse isiklikuks tarbeks ning nende kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tähenduses, mistõttu võib sellistelt tootjatelt, importijatelt või edasimüüjatelt nõuda õiglast hüvitist.
17
Nimetatud kohus täpsustab, et siis, kui ta peab kindlaks tegema, kas vaidlusalust tasu tuleb maksta, võivad niisuguste andmekandjate, mida saab kasutada isiklikuks tarbeks reproduktsioonide tegemiseks, müüjad tõendada, et üldjuhul näib olevat välistatud, et neid andmekandjaid kasutatakse koopiate tegemiseks või et on vähemalt ebatõenäoline, et seda tehakse rohkem kui üksnes väheses mahus. Selleks võivad müüjad muu hulgas esitada kirjaliku kinnituse, milles ärikliendist lõppostja kinnitab, et ta kasutab ostetud andmekandjat üksnes oma majandustegevuse käigus.
18
Sellistele müüjatele nagu bluechip õiglase hüvitise maksmise kohustuse panemine – millega kaasneb ümberlükatav eeldus, et reprodutseerimiseks kasutatavaid andmekandjaid kasutatakse isiklikuks tarbeks –, on lisaks kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, mille kohaselt on liikmesriikidel lai kaalutlusõigus selle hüvitise maksmiseks kohustatud isikute ning hüvitise vormi, üksikasjaliku korra ja võimaliku suuruse kindlaksmääramisel, tingimusel et need liikmesriigid tagavad, et ettenähtud eeldusega ei kaasne hüvitise maksmine siis, kui andmekandjate lõppkasutamise puhul ei ole ilmselgelt tegemist direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b nimetatud juhtumiga.
19
Sellegipoolest leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus – võttes arvesse võimalikke lahknevusi kohtupraktikas selle sätte tõlgendamisel Saksamaal ja Austrias –, et tema menetluses oleva põhikohtuasja lahendamiseks on vaja Euroopa Kohtu tõlgendust selle sätte kohta.
20
Neil asjaoludel otsustas Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b on kooskõlas riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on tootjad, importijad või edasimüüjad, kes müüvad andmekandjaid äriklientidest lõppostjatele (juriidilised või füüsilised isikud, kes teevad – tootja, importija või edasimüüja jaoks äratuntavalt – lõppkasutajatena tellimuse ärilistel eesmärkidel), kohustatud maksma tasu, et rahastada õiglast hüvitist reprodutseerimisõigusest tehtavate erandite eest isiklikuks tarbeks mõeldud koopiate puhul, kui nad riigisiseste õigusnormide kohaselt ei tõenda, et nende seadmete abil on füüsiline isik teinud või üldjuhul teeb mis tahes andmekandjale teose koopiaid isiklikuks tarbeks tegelikult parimal juhul üksnes väikeses mahus?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
21
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on tootjad, importijad või edasimüüjad, kes müüvad andmekandjaid, mida saab kasutada reprodutseerimiseks, kohustatud maksma samas sättes ette nähtud õiglast hüvitist juhul, kui andmekandjad müüakse äriklientidest lõppostjatele, välja arvatud juhul, kui need tootjad, importijad või edasimüüjad tõendavad, et füüsilised isikud ei kasuta kõnealuseid andmekandjaid reproduktsioonide tegemisel isiklikuks tarbeks ja nende kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, või kui neid kasutatakse ainult ulatuses, mida peetakse õiguste omajaid üksnes vähesel määral kahjustavaks.
22
Siinkohal tuleb meelde tuletada, et vastavalt direktiivi 2001/29 artiklile 2 annavad liikmesriigid selles sättes nimetatud õiguste omajatele ainuõiguse lubada või keelata otsest või kaudset ajutist või alalist reprodutseerimist mis tahes viisil või vormis, osaliselt või täielikult nende teoste, esituste salvestuste, fonogrammide, filmide originaali ja koopiate ning ringhäälingusaadete salvestuste osas.
23
Direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b on omakorda sätestatud, et liikmesriigid võivad ette näha erandeid või piiranguid kõnealuse direktiivi artiklis 2 sätestatud reprodutseerimise ainuõigusest füüsilise isiku poolt isiklikuks tarbeks ja muul kui otseselt või kaudselt kaubanduslikul eesmärgil mis tahes andmekandjal tehtud reproduktsioonide suhtes, tingimusel et õiguste omajad saavad õiglast hüvitist, mille puhul võetakse arvesse kaitstud teoste või esemete suhtes kõnealuse direktiivi artiklis 6 nimetatud tehniliste meetmete kohaldamist või nende puudumist.
24
Veel tuleb tähelepanu juhtida sellele, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b sõnastuse kohaselt on liikmesriikidel lubatud näha ette õiglase hüvitise maksmine ainult siis, kui reprodutseerimise seadet, aparaati või andmekandjat kasutavad lõppkasutajatena „füüsilised isikud“ reproduktsioonide tegemiseks „isiklikuks tarbeks ning [selle] kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik“. Eelnevast nähtub, et kõnealuse sätte kohaldamisala sõltub muu hulgas lõppkasutaja isikust ja tema kasutamise eesmärgist (vt selle kohta 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 83).
25
Direktiivi 2001/29 põhjenduste 35 ja 38 kohaselt väljendab artikli 5 lõike 2 punkt b liidu seadusandja tahet luua eriomane kompensatsioonisüsteem, mille rakendamise kutsub esile õiguste omajatele tekkinud kahju, tekitades põhimõtteliselt kohustuse see kahju neile „kompenseerida“ või „hüvitada“. Nimelt tuleb seda, kui füüsiline isik reprodutseerib teost isiklikuks tarbeks, käsitada toiminguna, mis võib asjasse puutuvale õiguste omajale kahju tekitada, sest see toimub õiguste omajalt eelnevalt luba küsimata. Siiski ei ole sugugi vajalik, et niisugused isikud reprodutseeriksid isiklikuks tarbeks, sest õiguspäraselt saab eeldada, et need isikud kasutavad reprodutseerimisseadmete, ‑aparaatide ja ‑andmekandjate kättesaadavaks tegemist täielikult ära; nimelt on selline kasutamise võimalus nende seadmete, aparaatide ja andmekandjate reprodutseerimisvõime tõttu piisav, et oleks põhjendatud, et nad osalevad õiguste omajatele ette nähtud õiglase hüvitise rahastamises. Euroopa Kohus on täpsustanud, et liikmesriigid võivad kehtestada ümberlükatava eelduse, et niisugused seadmed, aparaadid ja andmekandjad tehakse füüsilistele isikutele kättesaadavaks isiklikuks tarbeks (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Amazon.com International Sales jt, C‑521/11, EU:C:2013:515, punkt 43; 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, punktid 24 ja 25; 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 23. novembri 2023. aasta kohtuotsus Seven.One Entertainment Group (C‑260/22, EU:C:2023:900, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
26
Väljakujunenud kohtupraktika põhjal on niisiis selge, et õiglane hüvitis ning seega ka selle aluseks olev süsteem ja hüvitise suurus peavad olema seotud kahjuga, mis õiguste omajatele isiklikuks tarbeks kopeerimisega tekitatakse. Mitte igasugune õiglane hüvitis, mis ei ole seotud õiguste omajatele sellise kasutamisega tekitatud kahjuga, ei oleks nimelt kooskõlas direktiivi 2001/29 põhjenduses 31 mainitud nõudega tagada õiglane tasakaal õiguste omajate ja kaitstud objektide kasutajate vahel (23. novembri 2023. aasta kohtuotsus Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
27
Lisaks on Euroopa Kohus juba rõhutanud, et välja arvatud juhul, kui möönda, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktil b puudub soovitav toime, seab nimetatud säte liikmesriikidele, kes kehtestavad isiklikuks tarbeks kopeerimise erandi, kohustuse saavutada tulemus selles mõttes, et nad on oma pädevuse piires kohustatud tagama õiguste omajatele neile tekitatud kahju eest õiglase hüvitise tegeliku saamise (9. juuni 2016. aasta kohtuotsus EGEDA jt, C‑470/14, EU:C:2016:418, punkt 21 ja seal viidatud kohtupraktika).
28
Kuna direktiivi 2001/29 sätetes ei ole õiglase hüvitise süsteemi erinevaid elemente rohkem täpsustatud, on liikmesriikidel nende kindlaksmääramisel lai kaalutlusõigus. Seega peavad liikmesriigid määrama kindlaks isikud, kes peavad seda hüvitist maksma, ning määrama kindlaks hüvitise vormi, üksikasjaliku korra ja suuruse (8. septembri 2022. aasta kohtuotsus Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, punkt 36 ja seal viidatud kohtupraktika). Nagu nähtub direktiivi 2001/29 põhjendusest 35, peavad liikmesriigid sellise õiglase hüvitise vormi, üksikasjaliku korra ja võimaliku suuruse kindlaksmääramisel arvesse võtma iga juhtumi konkreetseid asjaolusid, eelkõige õiguste omajatele kõnealuse toiminguga tekitatud võimalikku kahju (23. novembri 2023. aasta kohtuotsus Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, punkt 36).
29
Kuna praktikas on keeruline tuvastada isiklikuks tarbeks kasutajaid ning kohustada neid reprodutseerimise ainuõiguste omajatele tekitatud kahju hüvitama, võivad liikmesriigid õiglase hüvitise rahastamiseks seada sisse „isiklikuks tarbeks koopiate tegemise tasu“, mida peab maksma enne isiklikuks tarbeks koopiate tegemist ning mida ei pea tasuma mitte asjasse puutuvad eraisikud, vaid need – sh juriidilised isikud –, kelle käsutuses on reprodutseerimiseks kasutatavad seadmed, aparaadid ja andmekandjad ning kes de jure või de facto võimaldavad eraisikutel neid kasutada. Kirjeldatud süsteemi kohaselt tuleb isiklikuks tarbeks koopiate tegemise tasu maksta isikutel, kelle käsutuses on selliseid seadmeid, aparaadid ja andmekandjad. Liikmesriigid võivad teatud tingimustel kohaldada isiklikuks tarbeks koopiate tegemise tasu nii, et nad ei tee reprodutseerimiseks sobivate andmekandjate vahel vahet; seda ka juhul, kui nende lõppkasutamise puhul ei ole tegemist direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b nimetatud juhtumiga (vt selle kohta 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus EGEDA jt, C‑470/14, EU:C:2016:418, punktid 32 ja 33, ning 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika).
30
Kuna kirjeldatud süsteem võimaldab tasu maksjatel kanda isiklikuks tarbeks koopia tegemise tasu summa üle sama seadme, aparaadi ja andmekandja kasutamise hinda, kannab tasu koormuse lõppkokkuvõttes erakasutaja, kes selle hinna tasub, ja see on kooskõlas direktiivi 2001/29 põhjenduses 31 viidatud „õiglase tasakaaluga“, mis tuleb saavutada reprodutseerimise ainuõiguse omajate ja kaitstud esemete kasutajate huvide vahel (8. septembri 2022. aasta kohtuotsus Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, punkt 38 ja seal viidatud kohtupraktika).
31
Siiski on oluline meelde tuletada, et kui liikmesriigid otsustavad sel viisil rahastamise kasuks, mis on põhjendatud praktiliste raskustega, näiteks võimatusega tuvastada eraisikust lõppkasutajaid, peavad nad hüvitise tegelikele maksjatele – olgu need siis reprodutseerimisseadmete, ‑aparaatide või ‑andmekandjate tootjad, importijad, edasimüüjad või lõppkasutajad – ette nägema maksuvabastuse süsteemi või selle puudumisel õiguse nõuda makstud tasu tagastamist juhul, kui hüvitist ei pea maksma, nagu see on eeskätt juhul, kui niisuguseid seadmeid, aparaate või andmekandjaid tarnitakse muudele isikutele kui füüsilised isikud ilmselgelt muul eesmärgil kui isiklikuks tarbeks koopiate tegemine (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Amazon.com International Sales jt, C‑521/11, EU:C:2013:515, punkt 31; 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, punktid 45, 47, 50 ja 53; 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus EGEDA jt, C‑470/14, EU:C:2016:418, punktid 36 ja 40; 22. septembri 2016. aasta kohtuotsus Microsoft Mobile Sales International jt, C‑110/15, EU:C:2016:717, punktid 34 ja 36, ning 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, punkt 39).
32
Õigus tasu tagastamisele peab olema tõhus ega tohi muuta makstud tasu tagastamist ülemäära raskeks. Tasu tagasisaamise õiguse ulatus, tõhusus, kättesaadavus, sellele tehtud reklaam ja selle kasutamise lihtsus peavad võimaldama leevendada tasakaalu puudumist isiklikuks tarbeks koopia tegemise tasu süsteemi tõttu, et toime tulla tuvastatud praktiliste raskustega (22. septembri 2016. aasta kohtuotsus Microsoft Mobile Sales International jt, C‑110/15, EU:C:2016:717, punkt 37 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, punkt 45 ja seal viidatud kohtupraktika).
33
Lõpuks olgu märgitud, et Euroopa Kohus on juba sedastanud, et liikmesriikidel on teatavates olukordades – mis kuuluvad nende poolt direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b alusel kehtestatud erandi kohaldamisalasse – ja võrdse kohtlemise põhimõtet järgides õigus näha õiglase hüvitise maksmise suhtes ette erand, kui kahju õiguste omajatele on minimaalne; kusjuures selle künnise kehtestamine, millest allpool võib kahju kvalifitseerida minimaalseks, kuulub liikmesriikide kaalutlusõiguse alla (vt selle kohta 23. novembri 2023. aasta kohtuotsus Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, punktid 38–40 ja seal viidatud kohtupraktika).
34
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu küsimust tuleb analüüsida kogu sellest kohtupraktikast lähtudes.
35
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest, et põhikohtuasjas kõne all olevates õigusnormides, nagu neid on tõlgendanud liikmesriigi kohtud, on ette nähtud, et õiglast hüvitist peavad maksma tootjad, importijad või edasimüüjad, kes – nagu bluechip – müüvad andmekandjaid, mida võidakse kasutada reprodutseerimiseks (edaspidi „andmekandjad“), äriklientidest lõppostjatele, olenemata sellest, kas nad on juriidilised või füüsilised isikud. Samuti nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest sisuliselt, et ei ole välistatud, et andmekandjaid, mille on ostnud äriklientidest lõppostjad, kasutatakse muudes kui direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b nimetatud olukordades, see tähendab, et neid ei kasutata „isiklikuks tarbeks [ja nende] kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik“, või kasutatakse neid sel eesmärgil üksnes piiratud ulatuses.
36
Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 29 ja 31–33 viidatud kohtupraktikale saab niisuguses olukorras andmekandjate müüjaid kohustada õiglast hüvitist maksma üksnes juhul, kui on täidetud kaks kumulatiivset tingimust. Esiteks peab selline süsteem olema põhjendatud praktiliste raskustega, nagu raskused lõppkasutajate kindlakstegemisel ja nende andmekandjate abil tehtud reproduktsioonide kasutamise eesmärk. Teiseks – kui on tõendatud, et lõppkasutajad kasutavad andmekandjaid ilmselgelt muul eesmärgil kui isiklikuks tarbeks koopiate tegemine või vähemalt ei kahjusta õiguste omajaid rohkem kui vähesel määral siis, kui nad kasutavad samu andmekandjaid isiklikuks tarbeks ja nende kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik – kehtib neile müüjatele õiglase hüvitise maksmisest vabastus või kui niisugust vabastust ei ole, õigus nõuda tasu tegelikku tagasimaksmist, mis ei tohi olla korraldatud viisil, mis muudaks hüvitise tagasisaamine liiga keeruliseks.
37
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab seega kontrollima, kas põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid vastavad neile kahele tingimusele, kusjuures tuleb täpsustada, et Euroopa Kohus võib eelotsusetaotlust lahendades esitada täpsustused, mis annavad liikmesriigi kohtule juhised otsuse tegemisel (5. mai 2022. aasta kohtuotsus Victorinox, C‑179/21, EU:C:2022:353, punkt 49 ja seal viidatud kohtupraktika).
38
Esiteks tuleb tõdeda praktiliste raskuste kohta lõppkasutajate kindlakstegemisel ja niisuguste andmekandjate abil – nagu on kõne all põhikohtuasjas – tehtud reproduktsioonide kasutamise eesmärgi kohta, et praktilised raskused lõppkasutajate kindlakstegemisel esinevad siis, kui neid andmekandjaid müüakse äriklientidest lõppostjatele.
39
Nimelt ei saa ainuüksi „ärikliendist lõppostjaks“ olemise põhjal teha järeldust, et andmekandjaid ei kasuta kunagi füüsilised isikud isiklikuks tarbeks ja nende kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tähenduses, samuti et õiguste omajatele tekitatav kahju ei ole kunagi muu kui minimaalne.
40
Ühelt poolt tuleb märkida, et käesoleval juhul kuuluvad äriklientidest lõppostjate hulka nii füüsilised kui ka juriidilised isikud, kes esitavad andmekandjate saamiseks tellimuse ärilisel või kutsealasel eesmärgil. Aga isegi kui niisugused andmekandjad on ostnud juriidilised isikud, saavad neid põhimõtteliselt kasutada vaid füüsilised isikud, kellele need andmekandjad on tehtud kättesaadavaks. Seega saavad äriklientidest lõppostjate ostetud andmekandjate lõppkasutajad olla igal juhul ainult füüsilised isikud, kusjuures selle kindlaksmääramisel, kas õiglast hüvitist tuleb maksta, ei ole oluline, kas neid andmekandjaid kasutavad füüsilised isikud on need omandanud ise või kas nad on nende omanikud või mitte. Õiglast hüvitist tuleb maksta ka siis, kui füüsilised isikud võivad kaitstud teostest teha reproduktsioone kolmandale isikule kuuluva seadmega või selle abil (vt selle kohta 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, punkt 91).
41
Teiselt poolt eeldatakse õiguspäraselt vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 25 osutatud kohtupraktikale, et asjasse puutuvad füüsilised isikud – olgu nad kas nii ostjad kui ka lõppkasutajad või üksnes lõppkasutajad, sest ärikliendist lõppostja tegi neile andmekandjad kättesaadavaks – kasutavad neid andmekandjaid täies ulatuses, sealhulgas reproduktsioonide tegemiseks isiklikuks tarbeks ja kasutuseesmärgil, mis ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik. Euroopa Kohus on selle kohta juba sedastanud, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktiga b ei ole vastuolus niisugust eeldust kehtestavad riigisisesed õigusnormid, juhul kui see eeldus on ümberlükatav (vt selle kohta 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Amazon.com International Sales jt, C‑521/11, EU:C:2013:515, punktid 43 ja 45).
42
Neil asjaoludel võib hetkel, kui äriklientidest lõppostjatele andmekandjaid müüakse, olla raske kindlaks teha, kas füüsiline isik, kes neid andmekandjaid käsutab – kas seetõttu, et ta ostis andmekandjad ise majandus- või kutsetegevuse eesmärgil või seetõttu, et ärikliendist lõppostja on need talle tema töö jaoks kasutusse andnud –, kasutab neid ilmselgelt üksnes muul eesmärgil kui isiklikuks tarbeks koopiate tegemine või kasutab ta neid ka isiklikuks tarbeks ja eesmärgil, mis ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, ulatuses, mis kahjustab õiguste omajaid üksnes vähesel määral.
43
Eelkõige ei saa välistada – nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus – ei seda, et füüsilised isikud kasutavad kutsealases keskkonnas andmekandjaid niisuguseks tarbeks ja sellisel kasutuseesmärgil muus ulatuses kui üksnes minimaalselt, ega ka seda, et need antakse enne oma keskmise kasutusaja lõppu, näiteks pärast maksuamortisatsiooni perioodi lõppu, füüsilistele isikutele, kes kasutavad neid seejärel isiklikuks tarbeks ja kasutuseesmärgil, mis ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik. Lisaks võivad füüsilisest isikust ettevõtjad kui füüsilised isikud, kes esitavad tellimuse ärilisel või kutsealasel eesmärgil, kasutada selliseid andmekandjaid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, nii kutse- ja majandustegevuse raames kui ka isiklikuks tarbeks.
44
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas eeltoodut arvestades esineb käesoleval juhul praktilisi raskusi selle kindlakstegemisel, millisel eesmärgil kasutavad andmekandjaid füüsilised isikud, kellele need on mõeldud.
45
Teiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 31 meelde tuletatud kohtupraktikale kontrollima, kas reprodutseerimiseks kasutada võivate andmekandjate tootjad, importijad või edasimüüjad – nagu bluechip – võivad olla õiglase hüvitise maksmisest vabastatud, kui nad tõendavad, et füüsilised isikud kasutavad neid andmekandjaid muudes kui direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punktis b ette nähtud olukordades või et nad võivad vähemalt nõuda alusetult makstud hüvitise tagastamist, kui seda on võimalik tõendada alles pärast müügitehingut ja selle hüvitise maksmist.
46
Kõnealuse sättega ei ole vastuolus niisugune isiklikuks tarbeks koopiate tegemise eest hüvitise kogumise süsteem, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus mainib ja mis näeb eeskätt ette, et tootja, importija või edasimüüja esitab ärikliendist lõppostja kirjaliku kinnituse, milles sisuliselt tõendatakse, et andmekandjaid kasutatakse ilmselgelt muul eesmärgil kui isiklikuks tarbeks koopiate tegemine või kui neid kasutatakse isiklikuks tarbeks ja eesmärgil, mis ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, siis tehakse seda ulatuses, mis kahjustab õiguste omajaid üksnes vähesel määral. Seega võib müüja, nagu bluechip, kergesti vabaneda õiglase hüvitise maksmisest.
47
Euroopa Kohus on pealegi tõdenud, et niisuguseid ühepoolseid deklaratsioone võib kasutada hüvitise maksmisest vabastamiseks, juhul kui õiglase hüvitise haldamise eest vastutaval üksusel on asjaomases liikmesriigis võimalus kontrollida kõnealuste deklaratsioonide tõepärasust, et tagada hüvitise tõhus kogumine (vt selle kohta 8. septembri 2022. aasta kohtuotsus Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, punktid 42 ja 70).
48
Lisaks peavad riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette niisuguste deklaratsioonide kaudu õiglase hüvitise maksmisest vabastamise süsteemi, vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 32 sedastatud kohtupraktikale igal juhul ette nägema õiguse nõuda alusetult makstud hüvitise tagastamist, mis peab olema tegelik ja mis ei tohi olla korraldatud nii, et hüvitise tagasisaamine oleks ülemäära keeruline.
49
Eeltoodud põhjendusi arvestades tuleb esitatud küsimusele vastata selliselt, et direktiivi 2001/29 artikli 5 lõike 2 punkti b tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on tootjad, importijad või edasimüüjad, kes müüvad andmekandjaid, mida saab kasutada reprodutseerimiseks, kohustatud maksma samas sättes ette nähtud õiglast hüvitist juhul, kui andmekandjad müüakse äriklientidest lõppostjatele, välja arvatud juhul, kui need tootjad, importijad või edasimüüjad tõendavad, et füüsilised isikud ei kasuta kõnealuseid andmekandjaid reproduktsioonide tegemisel isiklikuks tarbeks ja nende kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, või kui neid kasutatakse ainult ulatuses, mida peetakse õiguste omajaid üksnes vähesel määral kahjustavaks.
Kohtukulud
50
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 5 lõike 2 punkti b
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on tootjad, importijad või edasimüüjad, kes müüvad andmekandjaid, mida saab kasutada reprodutseerimiseks, kohustatud maksma samas sättes ette nähtud õiglast hüvitist juhul, kui andmekandjad müüakse äriklientidest lõppostjatele, välja arvatud juhul, kui need tootjad, importijad või edasimüüjad tõendavad, et füüsilised isikud ei kasuta kõnealuseid andmekandjaid reproduktsioonide tegemisel isiklikuks tarbeks ja nende kasutuseesmärk ei ole otseselt ega kaudselt kaubanduslik, või kui neid kasutatakse ainult ulatuses, mida peetakse õiguste omajaid üksnes vähesel määral kahjustavaks.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.