62007CC0520
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
VERICA TRSTENJAK
esitatud 19. veebruaril 2009 (
1
)
Kohtuasi C-520/07 P
Euroopa Ühenduste Komisjon
versus
MTU Friedrichshafen GmbH
„Apellatsioonkaebus — Ümberkorraldamisabi — Otsus ühisturuga kokkusobimatu abi tagastamise kohta — Määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 13 lõige 1 — Solidaarvastutus”
1.
Käesolev komisjoni apellatsioonkaebus on esitatud Esimese Astme Kohtu 12. septembri 2007. aasta otsuse peale kohtuasjas T-196/02: MTU Friedrichshafen GmbH vs. komisjon (EKL 2007, lk II-2889, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”). Selle otsusega tühistas Esimese Astme Kohus osaliselt komisjoni . aasta otsuse 2002/898/EÜ Saksamaa poolt SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH-le (edaspidi „SKL-M”) antud riigiabi kohta (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
2.
Vaidlusaluses otsuses tegi komisjon esiteks korralduse tagastada SKL-M-ile antud abi summas 34,26 miljonit eurot. Vaidlusaluse otsuse osaline tühistamine puudutab artikli 3 lõiget 2, milles komisjon kohustas MTU Friedrichshafen GmbH-d (edaspidi „apellatsioonkaebuse vastustaja”) solidaarvastutuse korras tagastama SKL-M-ile antud abi summas 2,71 miljonit eurot.
3.
Käesoleva apellatsioonkaebuse keskmes on nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 (nüüd EÜ artikkel 86) kohaldamiseks, artikli 13 lõike 1 kolmanda lause tõlgendamine ja kohaldamine. (
2
) Nimetatud sätte kohaselt teeb komisjon otsuse kättesaadava teabe põhjal, kui liikmesriik ei järgi riigiabimenetluses teabe esitamisega seotud korraldust.
I. Õiguslik raamistik
4.
EÜ artikli 87 lõike 1 kohaselt on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, ühisturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.
5.
Määrus nr 659/1999 käsitleb riigiabimenetlust. Selle määruse artiklid 10–15 sätestavad ebaseadusliku abiga seotud menetluse korra. Määruse artikli 10 kohaselt kontrollib komisjon viivitamata teavet väidetava ebaseadusliku abi kohta (
3
) ja taotleb vajaduse korral teavet kõnealuselt liikmesriigilt. (
4
) Kui kõnealune liikmesriik meeldetuletusele vaatamata ei esita taotletud teavet komisjoni määratud tähtaja jooksul või kui ta ei esita seda täielikuna, nõuab komisjon teabe esitamist otsusega, (
5
) määrates kindlaks, millist teavet nõutakse ja nähes ette ajavahemiku, mille jooksul see tuleb esitada. (
6
)
6.
Vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 esimesele lausele koosmõjus artikli 4 lõikega 4 algatab komisjon pärast esialgset uurimist, kas teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta ilmnes kahtlusi, ametliku uurimismenetluse. Vastavalt selle määruse artikli 13 lõike 1 teisele lausele koosmõjus artikli 7 lõikega 5 teeb komisjon negatiivse otsuse, kui ta leiab ametliku uurimismenetluse käigus, et abi ei sobi ühisturuga kokku. Määruse artikli 13 lõike 1 kolmas lause sätestab, et kui liikmesriik ei järgi teabe esitamisega seotud korraldust, tehakse see otsus kättesaadava teabe põhjal.
7.
Määruse nr 659/1999 artikli 14 lõige 1 sätestab, et kui ebaseadusliku abi korral tehakse negatiivne otsus, nõuab komisjon, et kõnealune liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada. Komisjon ei nõua abi tagastamist, kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
II. Asjaolud, vaidlusalune otsus ja vaidlustatud kohtuotsus
8.
SKL-M on ettevõtja, kes kavandab ja toodab mootoreid laevadele ja energeetikasektorile. SKL-M kuulus 1994. aastal erastatud Ida-Saksa ettevõtjate kontserni. Pärast esialgse ümberkorraldamiskava luhtumist otsustas Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (edaspidi „BvS”) SKL-M-i ümberkorraldamist edaspidist müüki silmas pidades jätkata.
9.
Apellatsioonkaebuse vastustaja on ettevõtja, kes toodab muu hulgas suure võimsusega diiselmootoreid. BvS-i jõupingutuste tulemusena sõlmisid SKL-M ja apellatsioonkaebuse vastustaja SKL-M-i kavandatud ülevõtmist silmas pidades 5. novembril 1997 järgmised lepingud.
10.
Esimese lepinguga anti apellatsioonkaebuse vastustajale kõigi SKL-M-i osade ostuvõimalus koos võimalusega omandada need sümboolse hinnaga üks Saksa mark kuni 1. detsembrini 1999, hiljem „mõistliku hinnaga” kuni .
11.
Teine SKL-M-i ja apellatsioonkaebuse vastustaja vaheline leping oli vastastikune litsentsi- ja koostööleping (Wechselseitiger Lizenz- und Kooperationsvertrag, edaspidi „WLKV”), mis nägi ette ühisettevõtte loomise. See kehtestas kahe ettevõtja olemasoleva oskusteabe ühiskasutuse ning kahe uut tüüpi mootori kavandamise, tootmise ja müümise üksikasjalikud eeskirjad.
12.
Samal päeval, 5. novembril 1997 sõlmisid BvS, Saksi-Anhalti liidumaa ja SKL-M lepingu ümberkorraldamisabi maksmise kohta SKL-M-ile.
13.
9. aprilli 1998. aasta kirjaga teatasid Saksamaa ametivõimud komisjonile BvS–i vahendusel SKL-M-ile antud rahalisest abist. Kuna üks osa sellest abist oli juba antud, registreeriti see kui teatamata jäetud abi viitenumbriga NN 56/98. SKL-M-ile makstud abiga seotud juriidilise ebakindluse tõttu loobus apellatsioonkaebuse vastustaja SKL-M-i ostmisest. Ettevõtjad jätkasid siiski koostööd WLKV raames.
14.
15. juunil 2000 kasutas apellatsioonkaebuse vastustaja WLKV artiklist 5 tulenevat õigust. Vastavalt sellele sättele anti talle ühekordse makse eest kolmandate isikute suhtes luba ainuõiguslikult kasutada WLKV-s ette nähtud oskusteavet. Ühekordne makse oli ette nähtud SLK-M-il tekkinud arenduskulude katmiseks. Ühekordse makse suurus põhines WLKV I lisas toodud eelarvel. Makse suurus oli kokku 3,43 miljonit eurot. 2000. aasta juulis määratleti WLKV artikliga 5 hõlmatud oskusteave ning anti apellatsioonkaebuse vastustaja käsutusse. Vastutasuks tegi apellatsioonkaebuse vastustaja SKL-M-ile ettenähtud ühekordse makse.
15.
Pärast Saksamaa ametivõimude poolt edastatud teabe esialgset kontrolli leidis komisjon, et vaidlusalused meetmed tekitavad tõsiseid kahtlusi nende ühisturuga kokkusobivuse osas. Komisjon teavitas 8. augusti 2000. aasta kirjaga Saksamaa ametivõime oma otsusest algatada ametlik uurimismenetlus. See otsus avaldati Euroopa Ühenduste Teatajas (
7
) ja komisjon kutsus asjassepuutuvaid isikuid esitama oma seisukohta. Sellega seoses küsis komisjon ka Saksamaa ametivõimudelt, kas apellatsioonkaebuse vastustaja sai SKL-M-ile antud abist kasu või võis sellest kasu saada. (
8
)
16.
1. septembril 2000 algatati SKL-M-i maksejõuetusmenetlus.
17.
16. oktoobril 2000 ning 6. aprillil ja esitas Saksamaa Liitvabariik oma seisukoha ametliku uurimise alustamise otsuse kohta. Ükski asjassepuutuv kolmas isik ei esitanud komisjonile oma seisukohta.
18.
19. septembri 2001. aasta kirjas kohustas komisjon Saksamaa ametivõime esitama vajalikku teavet SKL-M-ile antud abi ühisturuga kokkusobivuse hindamiseks, kohaldades määruse nr 659/1999 artiklit 10. Selles kirjas esitas komisjon uuesti küsimuse, kas osa SKL-M-ile antud abist kasutati pigem apellatsioonkaebuse vastustaja kui SKL-M-i huvides. Komisjon märkis, et temale kättesaadav teave ei võimalda seda kindlaks teha. Ta nõudis eelkõige teavet selle kohta, kas apellatsioonkaebuse vastustaja poolt oskusteabe eest tasutud hind vastas selle tegelikule või eeldatavale turuväärtusele. Komisjon tuletas meelde, et sellise teabe puudumisel võtab ta lõpliku otsuse vastu tema käsutuses oleva teabe põhjal. Samuti kutsus ta Saksamaa ametivõime edastama kirja teabe esitamise korraldusega ka apellatsioonkaebuse vastustajale.
19.
9. novembril 2001 tuletas komisjon Saksamaa ametivõimudele meelde, et kui nad ei järgi teabe esitamisega seotud korraldust ning teavet ei esita, tehakse see otsus kättesaadava teabe põhjal kooskõlas määruse nr 659/1999 artikliga 13.
20.
23. jaanuari, ja . aasta kirjadega vastasid Saksamaa ametivõimud teabe esitamise korraldusele. . aasta kirjaga edastasid nad komisjonile ka apellatsioonkaebuse vastustaja seisukoha ametliku uurimise alustamise otsuse kohta, eelkõige osas, mis puudutab oskusteabe kasutamist ja apellatsioonkaebuse vastustaja poolt SKL-M-ile tasutud ühekordset makset.
A. Vaidlusalune otsus
21.
9. aprillil 2002 võttis komisjon vastu vaidlusaluse otsuse. Ta leidis otsuses, et Saksamaa Liitvabariik ei ole vaatamata teabe esitamisega seotud korraldusele esitanud piisavat teavet võimaldamaks välistada, et apellatsioonkaebuse vastustaja sai WLKV abil kaudselt kasu SKL-M-ile antud abist. Komisjon peab seetõttu tegema otsuse kättesaadava teabe põhjal. (
9
)
22.
Apellatsioonkaebuse vastustaja poolt SKL-M-ile makstud oskusteabe loovutamise hind on komisjoni arvates 2,71 miljoni euro võrra väiksem kui SKL-M-i kantud tegelikud arenduskulud. (
10
)
23.
Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 85 leidis komisjon, et SKL-M-ile antud abi oskusteabe arendamisega tekkinud kahju korvamiseks on võidud kasutada pigem apellatsioonkaebuse vastustaja kui SKL-M-i huvides.
24.
Vaidlusaluse otsuse põhjenduses 86 leidis komisjon, et SKL-M, mida kontrollib riik, pidi kandma finantsriski, mis ei vasta turumajanduse tingimustes tegutseva investori põhimõttele, ja apellatsioonkaebuse vastustaja osalus ei põhinenud hankemenetlusele vastaval menetlusel. Sellest järeldas komisjon, et oskusteabe loovutamine võib võrduda apellatsioonkaebuse vastustajale riigi ressursside ülekandmisega maksimaalses summas 2,71 miljonit eurot.
25.
Põhjendustes 87 ja 88 esitatud järelduses leidis komisjon kõigepealt, et Saksamaa poolt antud abi on vastuolus EÜ artikli 88 lõikega 3. (
11
) Seetõttu tuleb SKL-M-ilt nõuda 34,26 miljoni euro suuruse summa tagastamist. Kuna kättesaadav teave ei võimalda välistada, et apellatsioonkaebuse vastustaja sai oskusteabe loovutamisest kasu, tuleb SKL-M-ilt ja apellatsioonkaebuse vastustajalt nõuda solidaarvastutuse korras 2,71 miljoni euro suuruse summa tagastamist. Neile järeldustele tuginedes määras komisjon vaidlusaluse otsuse artikli 3 lõikes 2, et 34,26 miljoni euro suurusest summast, mille tagastamist Saksamaa ametivõimud peavad SKL-M-ilt nõudma, peavad 2,71 miljoni euro suuruse summa tagastama SKL-M- ja apellatsioonkaebuse vastustaja solidaarselt.
B. Vaidlustatud kohtuotsus
26.
28. juunil 2002 esitas apellatsioonkaebuse vastustaja EÜ artikli 230 alusel hagi vaidlusaluse otsuse tühistamiseks. Oma hagis taotles ta vaidlusaluse otsuse artikli 3 lõike 2 tühistamist osas, milles nimetatud säte kohustab teda solidaarvastutuse korras tagastama 2,71 miljoni euro suuruse osa SKL-M-ile antud abist. Oma hagi põhjenduseks toob ta välja eelkõige väite, et komisjon on määruse nr 659/1999 artikli 13 lõiget 1 kohaldanud ebaõigesti.
27.
Esimese Astme Kohtu vaidlustatud kohtuotsusega hagi rahuldati. Esimese Astme Kohus põhjendas oma otsust peamiselt sellega, et komisjon ei või määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kohaselt panna teatud ettevõtjale tagastamiskohustust, kui riigi ressursside ülekandmine, millest nimetatud ettevõtja kasu sai, on hüpoteetiline. (
12
)
III. Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
28.
Komisjoni 21. novembri 2007. aasta apellatsioonkaebus saabus Euroopa Kohtusse . Apellatsioonkaebuse vastustaja ja komisjon esitasid kirjalikud märkused. Suulist menetlust ei toimunud.
29.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus täies ulatuses;
—
teha kohtuasjas lõplik otsus, jättes tühistamishagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
—
mõista apellatsioonkaebuse vastustajalt välja nii apellatsioonimenetluses kui esimese astme menetluses kohtuasjas T-196/02 tekkinud kohtukulud.
30.
Apellatsioonkaebuse vastustaja palub Euroopa Kohtul:
—
jätta komisjoni apellatsioonkaebus Esimese Astme Kohtu 12. septembri 2007. aasta otsuse peale kohtuasjas T-196/02 täies ulatuses rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Peale selle jääb ta täielikult esimese astme menetluses esitatud nõuete juurde.
IV. Poolte argumendid
31.
Komisjoni apellatsioonkaebus puudutab Esimese Astme Kohtu põhjendust, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 jj. Esimese Astme Kohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 kõigepealt, et komisjon ei või määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kohaselt panna teatud ettevõtjale isegi solidaarvastutuse korras kohustust tagastada kindlaksmääratud osa kokkusobimatuks tunnistatud abi summast, kui riigi ressursside ülekandmine, millest nimetatud ettevõtja kasu sai, on hüpoteetiline.
32.
Ühelt poolt piirdub komisjon selle tuvastamisega, et kättesaadav teave ei võimalda välistada, et apellatsioonkaebuse vastustaja sai abi saanud ettevõtja SKL-M-i ressursside ülekandmisest kasu, kui oskusteavet omandati soodsaks peetud tingimustel. Sellest tuleneb, et vaidlusaluses otsuses sisalduv solidaarvastutuse korras tagastamise kohustus põhineb oletustel, mida komisjoni käsutuses olev teave ei võimalda ei kinnitada ega ümber lükata (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 47 jj).
33.
Teiselt poolt paneb vaidlusalune otsus siseriiklikele ametivõimudele kohustuse nõuda apellatsioonkaebuse esitajalt tagasi see osa abist, mida SKL-M ei suuda tagastada. Seejuures ei või siseriiklikud ametivõimud selle solidaarkohustuse põhjendatust hinnata. Selline olukord ei ole mingil viisil EÜ asutamislepinguga riigiabi valdkonnas kehtestatud menetluse kohaldamise vajalik tagajärg. Iga liikmesriik, kes annab abi, mille tagastamine määratakse, on igal juhul kohustatud nõudma abi tagastamist tegelike abisaajate poolt komisjoni kontrolli all. Selleks ei ole vaja abisaajaid tagastamisotsuses ilmtingimata mainida ning seda enam täpsustada summade suurust, mille tagastamine igal abisaajal lasub (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 49 jj).
A. Apellatsioonkaebuse esimene väide
34.
Oma esimeses väites leiab komisjon sisuliselt, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, eeldades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 jj, et abisaajat ei saa kindlaks teha kättesaadava teabe põhjal vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmandale lausele. Selle sätte sõnastus ei anna selliseks kitsaks tõlgenduseks alust. Lisaks on riigiabi üle teostatava ühenduse kontrolli tõhususe tagamiseks hädavajalik, et abisaaja kindlakstegemine oleks võimalik kättesaadava teabe põhjal. Asjaolu, et komisjon ei pea negatiivses otsuses abisaajat ilmtingimata mainima, ei tähenda, et teda takistaks seda tegemast asjaolu, et liikmesriik rikub koostöökohustust.
35.
Apellatsioonkaebuse vastustaja arvates on esimene väide ainetu. Esimese Astme Kohus ei ole teinud sellist järeldust, mida komisjon väidab. Esimese Astme Kohus piirdus vaidlustatud kohtuotsuses selle tuvastamisega, et komisjoni otsus apellatsioonkaebuse vastustajale tehtud soodustuse olemasolu kohta põhines üksnes oletusele. Esimese Astme Kohtu märkis seda, et komisjoni otsuses ei ole vaja tegelikku abisaajat ilmtingimata mainida, üksnes selguse mõttes.
36.
Lisaks ei ole esimene väide asjakohane. Vaidlusalune otsus tühistati ainuüksi juba seetõttu, et komisjon tugines apellatsioonkaebuse vastustajalt abi tagastamist käsitleva otsuse tegemisel oletusele.
37.
Muu hulgas on väide ka põhjendamatu. Komisjon ei või tagastamisotsuste tegemisel tugineda oletustele. Ta peab asjaolusid uurima ametliku uurimismenetluse käigus või tegema tagastamismenetluse käigus abisaaja kindlaks liikmesriikidega koostööd tehes.
B. Apellatsioonkaebuse teine väide
38.
Oma teises väites leiab komisjon esiteks, et Esimese Astme Kohus mõistis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 jj vääriti, millistele nõuetele peab vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 13 lõikele 1 vastama kättesaadava teabe põhjal tehtav otsus. Kui teabe esitamisega seotud korraldust ei järgita, võib komisjon teha otsuse kättesaadavate faktide põhjal. Sellega seoses ei saa nõuda täielikku kindlust. Vastasel juhul muutuks määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmas lause sisutuks.
39.
Teiseks ei ole õige Esimese Astme Kohtu järeldus, et komisjon tugines oletusele. See väide on vastuvõetav, sest see puudutab faktide õiguslikku kvalifitseerimist, mida võib apellatsiooni korras läbi vaadata. Väide on ka põhjendatud, sest komisjon on kättesaadavat teavet, eriti SKL-M-i pankrotihalduri esitatud teavet üksikasjalikult esitanud ja hinnanud. Ainus ebaselge asjaolu oli apellatsioonkaebuse vastustaja omandatud oskusteabe turuväärtus.
40.
Apellatsioonkaebuse vastustaja arvates on teine väide vastuvõetamatu, sest komisjon seab sisuliselt kahtluse alla faktiküsimuse. Komisjoni lisaargumendid on üldised ega oma käesolevas asjas tähtsust. Lisaks on väide ka põhjendamatu. Komisjon ei saa negatiivse otsuse tegemisel tugineda oletusele. Käesoleval juhul tugines komisjon apellatsioonkaebuse vastustajale tehtud soodustuse olemasolu ning selle summa osas tegelikult sellisele oletusele.
V. Õiguslik hinnang
41.
Käsitlen järgnevalt kõigepealt apellatsioonkaebuse teist väidet (A) ja seejärel esimest väidet (B). Selline järjekord on kooskõlas kohtuotsuse ülesehitusega, sest teine väide puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 46–48 ja esimene väide vaidlustatud kohtuotsuse punkti 49 jj. Minu arvates on see asjakohane ka seetõttu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 jj esitatud Esimese Astme Kohtu põhjendus kujutab endast pelgalt täiendavat põhjendust.
A. Apellatsioonkaebuse teine väide
42.
Teine väide koosneb kahest osast: esimene osa on suunatud määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 tõlgendamise vastu (1), teine osa Esimese Astme Kohtu järelduse vastu, et komisjon tugines üksnes oletusele (2). Mõlemad väited tuleb minu arvates tagasi lükata.
1. Määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 tõlgendamine
43.
Leian, et Esimese Astme Kohus ei rikkunud määruse nr 659/1999 artikli 13 lõiget 1 tõlgendades õigusnormi. Esimese Astme Kohus märkis õigesti, et teatud ettevõtjalt abi tagasinõudmise otsus ei saa isegi määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmanda lause alusel ja seal sätestatud nõuete täitmise korral tugineda üksnes oletusele, et kõnealune ettevõtja on saanud soodustust.
44.
Esiteks tuleb märkida, et määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmanda lause tõlgendamisel tuleb silmas pidada esmase õiguse nõudeid ja tingimusi, mis puudutavad riigiabimenetluses vastuvõetavaid komisjoni otsuseid. EÜ artikli 87 lõike 1 kohaselt võetakse teatud ettevõtja suhtes vastu tagastamisotsus, kui sellele ettevõtjale on liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest antud abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades asjaomast ettevõtjat, ja kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust. EÜ artikli 87 lõikes 1 sätestatud tingimuste terviklikust käsitlusest nähtub, et tuleb positiivselt tuvastada, et kõnealune ettevõtja on saanud soodustust, samal ajal kui seoses konkurentsi kahjustamisega piisab tuvastamisest, et abi ähvardab seda kahjustada.
45.
Seega näib mulle, et esmase õiguse kohaselt peab komisjon vähemalt oma õiguslike järelduste tegemisel positiivselt tuvastama, et ettevõtja on saanud soodustust, kui ta soovib selle ettevõtja suhtes vastu võtta tagastamisotsuse. Asjaolu, et määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmas lause ei sea neid esmase õiguse nõudeid kahtluse alla, nähtub minu arvates ainuüksi juba sellest, et nimetatud määruse puhul on tegemist rakendusmäärusega EÜ artikli 89 tähenduses.
46.
Lisaks ei ole määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmandas lauses pidepunkte, millest nähtuks, et komisjon võib juhul, kui liikmesriik rikub koostöökohustust, tugineda tagastamisotsuse vastuvõtmisel oletusele, et kõnealune ettevõtja on saanud soodustust.
47.
Määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmanda lausega võttis ühenduse seadusandja üle väljakujunenud kohtupraktika, mille kohaselt võib komisjon teha otsuse kättesaadava teabe põhjal, kui liikmesriik ei järgi teabe esitamisega seotud korraldust. (
13
) Selle õigusnormiga antakse komisjonile täiendav vahend ebaseadusliku abiga seotud otsuste vastuvõtmiseks vajaliku teabe saamiseks, kui liikmesriik keeldub koostööst, et otsuse vastuvõtmist takistada või raskendada. (
14
)
48.
Minu arvates reguleerib see säte esiteks seda, millises ulatuses peab komisjon asjaolud kindlaks tegema. See tasakaalustab õiguse olla ära kuulatud ja komisjoni huvi võtta ühendusega kokkusobimatu abi suhtes meetmed nii kiiresti kui võimalik. Komisjon peab riigiabi menetluses vastavalt õigusele olla ära kuulatud põhimõtteliselt nõudma, et asjaomane liikmesriik esitaks talle kogu vajaliku teabe. (
15
) Kui liikmesriik ei järgi komisjoni korraldust, võib komisjon teha otsuse kättesaadava teabe põhjal.
49.
See säte mõjutab komisjoni otsuse kohtulikku kontrolli. Kui kõnealune liikmesriik ei lükka ümber komisjoni tõendeid abi andmise kohta vaatamata teabe esitamisega seotud korraldusele, ei saa komisjonile ette heita, et ta tugineb neile tõenditele, isegi kui need on fragmentaarsed ja puudulikud. (
16
) Järelikult reguleerib määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmas lause seda, millistel tingimustel võib komisjon teatud asjaolu talle kättesaadava teabe põhjal tõendatuks pidada. (
17
)
50.
Seevastu ei saa ma ei kõnealuse sätte sõnastuse („tehakse see otsus kättesaadava teabe põhjal”) ega sellel põhineva kohtupraktika (
18
) alusel järeldada, et komisjon võib juhul, kui liikmesriik ei järgi teabe esitamisega seotud korraldust, oletada, et EÜ artikli 87 lõikes 1 sätestatud tingimused on täidetud. Järelikult ei vabasta määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmas lause komisjoni kohustusest positiivselt tuvastada, et ettevõtja on saanud soodustust, tugineda selle õigusliku hindamise käigus faktilistele asjaoludele ja teha kindlaks, et kõnealused faktilised asjaolud on olemas. See säte leevendab üksnes tõendatuse määra, millest alates võib komisjon järeldada, et oletatavad asjaolud on olemas. (
19
) Määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmanda lause selline tõlgendamine on minu arvates vajalik ka liikmesriikide ja/või teiste otsusest puudutatud isikute kaitseõiguse tagamiseks, kes peavad teadma, millistel oletustel komisjoni otsus põhineb.
51.
Vastupidiselt komisjoni väidetule ei too määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 esimese lause selline tõlgendus kaasa riigiabi andmise keelu kohaldamise põhjendamatut piiramist. Nagu eespool märgitud, ei eeldata komisjonilt asjaolude hindamisel „sajaprotsendilist kindlust”. Kui otsus tehakse kättesaadava teabe põhjal, lepitakse pigem sellega, et komisjoni käsutuses ei pruugi olla kogu teavet, mis võib olla kõnealuse siseriikliku meetme hindamisel asjakohane.
52.
Kui aga komisjon ei saa talle kättesaadava teabe põhjal kindlaks teha, et ettevõtja on saanud soodustust, ei saa ta teha tagastamisotsust selle ettevõtja suhtes üksnes oletusele tuginedes. Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 esitatud täiendavas põhjenduses õigesti märgib, on tagastamisotsus liikmesriikide ametivõimude jaoks siduv. Järelikult on nad kohustatud ettenähtud summa (maksejõuetult) SKL-M-ilt ja apellatsioonkaebuse vastustajalt solidaarvastutuse korras tagasi nõudma ega saa arvesse võtta, et komisjon on üksnes oletanud, et apellatsioonkaebuse vastustaja on saanud soodustust. (
20
)
53.
Nagu Esimese Astme Kohus õigesti rõhutas, võib komisjon – vähemalt käesoleva juhu asjaoludel – selle asemel tegeliku abisaaja ja temalt tagasi nõutava abi summa suuruse tagastamismenetluses kindlaks teha liikmesriigiga koostööd tehes, kusjuures liikmesriik on kohustatud koostööd tegema. (
21
)
54.
Kokkuvõttes leian ma, et eespool nimetatud põhjustel ei saa komisjon isegi juhul, kui määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmandas lauses viidatud tingimused on täidetud, tagastamisotsuse tegemisel tugineda üksnes oletusele. Järelikult tõlgendas Esimese Astme Kohus määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmandat lauset vaidlustatud kohtuotsuses õigesti.
2. Esimese Astme Kohtu järeldus, et komisjon tugines üksnes oletusele
55.
Komisjon leiab, et Esimese Astme Kohus tuvastas ekslikult, et komisjon tugines vaidlusaluse otsuse tegemisel oletusele. Viimati nimetatu tegi pigem kindlaks, et oskusteabe loovutamine, mis ei toimunud turutingimustel, kujutas endast apellatsioonkaebuse vastustajale soodustuse andmist.
56.
See väide on minu arvates vastuvõetav. On tõsi, et Esimese Astme Kohtu poolt hinnatud faktilisi asjaolusid ei saa põhimõtteliselt apellatsiooni korras läbi vaadata. Õigusnormide rikkumine hõlmab siiski nii õigusnormi tõlgendamise vigu kui ka vigu, mis puudutavad asjaolude hindamist õigusnormi põhjal. (
22
) Seetõttu on väide minu arvates vastuvõetav osas, milles komisjon väidab, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, leides, et vaidlusaluse otsuse (vaidlustamata) sisu põhineb oletusel.
57.
See väide on siiski põhjendamatu. Esimese Astme Kohus järeldas õigesti, et komisjon oli üksnes oletanud, mitte positiivselt tuvastanud, et apellatsioonkaebuse vastustajale oli üle kantud riigi ressursse.
58.
Komisjon leidis vaidlusaluse otsuse põhjenduses 85, et kõnealust abi on võidud kasutada pigem apellatsioonkaebuse vastustaja kui SKL-M-i huvides. Põhjenduses 86 leidis ta, et oskusteabe loovutamine võib võrduda apellatsioonkaebuse vastustajale riigi ressursside ülekandmisega maksimaalses summas 2,71 miljonit eurot. Sellest, et komisjon jõudis põhjenduses 87 järeldusele, et Saksamaa oli kõnealust abi andnud ebaseaduslikult, rikkudes EÜ artikli 88 lõiget 3, ei nähtu siiski, et komisjon oleks kindlaks teinud, et apellatsioonkaebuse vastustaja on saanud soodustust. Põhjenduses 88 märkis komisjon nimelt veel kord, et riigi ressursside ülekandmist ei saa välistada. Sellega selgitas ta, et kindlakstegemisel, et apellatsioonkaebuse vastustaja on saanud soodustust, oli tegemist üksnes oletusega.
59.
Vaidlusalune otsus ei toeta seega komisjoni poolt apellatsioonimenetluses esitatud argumenti, et ta ei tuginenud oletusele või tegi seda üksnes soodustuse summa osas. Pigem tugines komisjon üksnes oletusele, et tegemist oli riigi ressursside ülekandmisega, ja jättis järelikult lahtiseks küsimuse, mis puudutas soodustuse olemasolu.
60.
Esimese Astme Kohus sedastas seega õigesti, et komisjon oli apellatsioonkaebuse vastustajale tehtud soodustuse olemasolu osas tuginenud üksnes oletusele.
61.
Kui komisjon esitab argumente selle kohta, miks ta oleks käesoleval juhul tohtinud positiivselt tuvastada, et apellatsioonkaebuse vastustaja on saanud soodustust, või apellatsioonkaebuse vastustaja esitab põhjendusi, miks ei oleks komisjon tohtinud seda tuvastada, siis ei ole see käesolevas apellatsioonimenetluses oluline. Kuna Esimese Astme Kohus ei või komisjoni põhjendust enda omaga asendada, (
23
) on oluline üksnes see põhjendus, mille komisjon oma otsuses tegelikult esitas, mitte põhjendus, mille komisjon oleks võinud esitada.
3. Vahekokkuvõte
62.
Apellatsioonkaebuse teine väide tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
B. Apellatsioonkaebuse esimene väide
63.
Oma esimeses väites leiab komisjon, et Esimese Astme Kohus on rikkunud õigusnormi, eeldades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 49 jj, et abisaajat ei saa kindlaks teha kättesaadava teabe põhjal vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmandale lausele.
64.
See väide on ainetu. Vaidlustatud kohtuotsus tuleb juba seetõttu jõusse jätta, et Esimese Astme Kohus on vaidlusaluse otsuse eespool nimetatud põhjustel õigustatult osaliselt tühistanud. Komisjonil ei olnud õigust tugineda apellatsioonkaebuse vastustaja suhtes ebasoodsa otsuse tegemisel oletusele. (
24
)
65.
Lisaks tuleb see väide minu arvates tagasi lükata ka seetõttu, et see vaidlustab sellise järelduse, mida Esimese Astme Kohus ei ole teinud. Vastupidi komisjoni väidetule ei tuvastanud Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 49 ja 50, et abisaaja kindlakstegemine kättesaadava teabe põhjal on põhimõtteliselt välistatud.
66.
Esimese Astme Kohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46, et määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kohaselt ei või komisjon tugineda teatud ettevõtja suhtes tagastamisotsuse tegemisel oletusele, et sellele ettevõtjale on üle kantud riigi ressursse. Vaidlustatud kohtuotsuse punkti 49 jj esitatud täiendavas põhjenduses leidis Esimese Astme Kohus, et isegi juhul, kui tagastamisotsus põhineb üksnes oletusel, ei saa siseriiklikud ametivõimud seda kahtluse alla seada ja peavad ettenähtud summa SKL-M-i maksejõuetuse korral tagasi nõudma apellatsioonkaebuse vastustajalt. Ta lisas, et riigiabi käsitlevad esmase õiguse normid ei nõua, et tagastamisotsuses oleks vaja abisaajat või summa suurust ilmtingimata mainida.
67.
Ühestki nimetatud põhjendusest ei nähtu, et Esimese Astme Kohus oleks tuvastanud, nagu leiab komisjon, et määruse nr 659/1999 artikli 13 lõike 1 kolmanda lause kohaselt ei saa kättesaadava teabe põhjal otsuse tegemise võimalust põhimõtteliselt kohaldada abisaaja või isiku, kellelt abi tagastamist nõuda, kindlakstegemise suhtes.
68.
Sellest tulenevalt kerkib küsimus, kuidas tuleb menetlusõiguslikult käsitleda väidet, mille kohaselt on Esimese Astme Kohus rikkunud õigusnormi järeldusega, mida ta ei ole teinud.
69.
Apellatsioonkaebuse vastustaja palub esimese väite tagasi lükata, kuna see on ainetu. Seda võib käesolevas asjas toetada asjaolu, et teine väide on suunatud põhjenduse vastu, mida ei ole vaidlustatud kohtuotsuses tegelikult esitatud. Ma leian siiski, et väide tuleks ainetuse tõttu tagasi lükata üksnes siis, kui selle kontrollimise vastu puudub õiguspärane huvi, sest ka sellega nõustumine ei saaks kaasa tuua vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist. Kui apellatsioonkaebuse esitaja lähtub valest eeldusest, ei mõjuta see iseenesest tema huvi väite kontrollimise vastu. Küsimus, kas Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuses sellise järelduse, mida apellatsioonkaebuse vastustaja vaidlustab, teinud või mitte, on pigem küsimus, mis puudutab väite põhjendatust. (
25
)
70.
Esimene väide on järelikult käesoleva ettepaneku punktis 64 nimetatud põhjustel ainetu ja tuleb muu hulgas käesoleva ettepaneku punktides 65–69 nimetatud põhjustel põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
C. Vahekokkuvõte
71.
Apellatsioonkaebus tuleb seega tervikuna rahuldamata jätta.
VI. Kulud
72.
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel, mida kohaldatakse kodukorra artikli 118 alusel ka menetluses olevate apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna apellatsioonkaebuse vastustaja on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.
VII. Ettepanek
73.
Eespool esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
mõista apellatsioonimenetluse kulud välja komisjonilt.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	EÜT L 83, lk 1, ELT eriväljaanne 08/01, lk 339.
(
3
)	Määruse nr 659/1999 artikli 10 lõige 1.
(
4
)	Määruse nr 659/1999 artikli 10 lõike 2 esimene lause.
(
5
)	Määruse nr 659/1999 artikli 10 lõike 3 esimene lause.
(
6
)	Määruse nr 659/1999 artikli 10 lõike 3 teine lause.
(
7
)	EÜT 2001, C 27, lk 5.
(
8
)	Ametliku uurimise algatamise otsuse punkt 103.
(
9
)	Vaidlusaluse otsuse põhjendused 77 ja 78.
(
10
)	Vaidlusaluse otsuse põhjendus 81.
(
11
)	Komisjon leidis, et SKL-M-ile antud abi ei ole kooskõlas sel ajal kehtinud suunistega raskustes olevate äriühingute päästmiseks ja ümberkorraldamiseks antava riigiabi kohta (EÜT 1994, C 368, lk 12).
(
12
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 46.
(
13
)	Vt eelkõige 14. veebruari 1990. aasta otsus kohtuasjas C-301/87: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 1990, lk I-307, punkt 22); . aasta otsus kohtuasjas C-303/88: Itaalia vs. komisjon (EKL 1991, lk I-1433, punkt 47) ja . aasta otsus liidetud kohtuasjades C-324/90 ja C-342/90: Saksamaa ja Pleuger Worthington vs. komisjon (EKL 1994, lk I-1173, punkt 29).
(
14
)	Sinnaeve, A., teoses: Heidenhain, M. (väljaandja), Handbuch des Europäischen Beihilfenrechts, Beck, 2003, § 34, punkt 6.
(
15
)	Eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Saksamaa ja Pleuger Worthington vs. komisjon, punkt 29.
(
16
)	26. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-241/94: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 1996, lk I-4551, punktid 36 ja 37); . aasta otsus kohtuasjas C-382/99: Madalmaad vs. komisjon (EKL 2002, lk I-5163, punkt 76) ja Esimese Astme Kohtu . aasta otsus kohtuasjas T-318/00: Freistaat Thüringen vs. komisjon (EKL 2005, lk II-4179, punkt 88).
(
17
)	Järelikult mõjutab nimetatud õigusnorm tõendatuse määra. Eespool 14. joonealuses märkuses viidatud Sinnaeve, A., § 34, punkt 6, leiab, et see hõlbustab tõendite esitamist. Vt siiski Keppenne, J.-P., „Une vue d’ensemble des règles de procédure de l’article 88 CE et commentaires sur leur application depuis l’entrée en vigueur du règlement 659/1999”, European competition law, 2001, lk 205 jj, lk 234, kes leiab, et tegemist on õigusnormiga, mis sätestab tõendamiskoormise ümberpööramise.
(
18
)	Vt eelkõige eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon, punkt 22; eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, punkt 47, ja eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Saksamaa ja Pleuger Worthington vs. komisjon, punkt 29.
(
19
)	Vt selle kohta ka eespool 14. joonealuses märkuses viidatud Sinnaeve, A., § 34, 15. joonealune märkus punkti 6 kohta, kes märgib, et komisjon peab ka sel juhul oma otsust põhjendama, kuid põhjendamist puudutavad nõuded on leebemad.
(
20
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 49.
(
21
)	Vaidlustatud kohtuotsuse punkt 50.
(
22
)	Euroopa Kohtu 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C-136/92 P: komisjon vs. Brazzelli Lualdi jt (EKL 1994, lk I-1981, punkt 49). Vt selle kohta ka kohtujurist Van Gerveni . aasta ettepanek kohtuasjas C-145/90 P: Costacurta vs. komisjon (EKL 1991, lk I-5449, ettepaneku punkt 3).
(
23
)	Euroopa Kohtu 27. jaanuari 2000. aasta otsus kohtuasjas C-164/98 P: DIR International Film jt vs. komisjon (EKL 2000, lk I-447, punktid 44–48).
(
24
)	Vt Euroopa Kohtu 12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-302/99 P ja C-308/99 P: komisjon ja Prantsusmaa vs. TF1 (EKL 2001, lk I-5603, punktid 26–29).
(
25
)	Vt selle kohta ka 6. märtsi 1997. aasta määrus kohtuasjas C-150/96 P: Galtieri vs. parlament (EKL 1997, lk I-1229, punkt 15 jj).