62012CC0274
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
JULIANE KOKOTT
esitatud 21. märtsil 2013 (
1
)
Kohtuasi C‑274/12 P
Telefónica SA
versus
Euroopa Komisjon
„Apellatsioonkaebus — Riigiabi — Otsus 2011/5/EÜ — Hispaania juriidilise isiku tulumaksu õigus — Füüsiliste ja juriidiliste isikute õigus esitada ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel hagi — Üldkohaldatav akt, mis ei sisalda rakendusmeetmeid — Siseriiklikust abikavast tegeliku abisaaja, keda tagasimaksmise kohustus ei puuduta, isiklik puutumus”
I. Sissejuhatus
1.
Liikmesriigid laiendasid Lissaboni lepinguga üksikisikute õigust esitada hagi liidu õigusaktide vastu. ELTL artikli 263 neljas lõik annab nüüdsest ka füüsilistele ja juriidilistele isikutele õiguse esitada hagi „üldkohaldatava akti vastu, mis puudutab teda otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid”. Käesolev apellatsioonkaebus pakub esmakordselt võimaluse selgitada, millistel asjaoludel leiab see uus hagi esitamise õigus kasutust komisjoni riigiabi puudutavate otsuste puhul.
2.
Lisaks sellele on taas kord vaja täpsemalt selgitada peatselt oma 50. sünnipäeva tähistavat Euroopa Kohtu poolt sõnastatud nn Plaumanni reeglit, mis puudutab ELTL artikli 263 neljanda lõigu kohase traditsioonilise hagi esitamise õiguse isikliku puutumuse elementi. Käesolev apellatsioonkaebus annab selleks erilised asjaolud – siseriiklikust abikavast tegelik abisaaja vaidlustab komisjoni negatiivse riigiabi puudutava otsuse, kuigi talle tagatakse õiguspärase ootuse kaitse ning ta võib säilitada maksueeskirjast saadud kasu.
II. Kohtuvaidluse taust
3.
Hispaania juriidilise isiku tulumaksu seaduse 5. märtsi 2004. aasta redaktsiooni (edaspidi „abikava”) artikli 12 lõige 5 nägi ette, et teatavatel tingimustel tekib välismaises äriühingus osaluse omandamisel nn firmaväärtus ning seda on võimalik järgneva kuni 20 aasta jooksul amortiseerida. Kalkuleeritav väärtus tulenes seejuures osaluse omandamiskulude ja omandatava äriühingu vara turuväärtuse vahest. Amortiseerimine tõi endaga kaasa omandaja maksukohustuse vähendamise.
4.
Kuna komisjon liigitas nimetatud sätte riigiabiks, sest see ei olnud kohaldatav osaluse omandamisel kodumaises äriühingus ning oli seega selektiivne, algatas ta EÜ artikli 88 lõike 2 kohase ametliku uurimismenetluse. Menetluse algatamise otsus avaldati 21. detsembril 2007 Euroopa Liidu Teatajas.
5.
Pärast menetluse lõppu tegi komisjon otsuse 2011/5/EÜ (
2
) (edaspidi „vaidlustatud otsus”), mille artikkel 1 sätestab muu hulgas järgmist:
„1.   Abikava […] on ühisturuga kokkusobimatu abisaajatele ühendusesiseste omandamistega seoses antud abi puhul.
2.   Sellele vaatamata võivad abisaajad kogu abikavas sätestatud amortisatsiooniperioodi jooksul jätkata […] maksuvähenduste kasutamist, […] mis 21. detsembriks 2007 vastasid abikava asjaomastele tingimustele […].
[…]”
6.
Vaidlustatud otsuse artikli 4 lõige 1 määrab, et Hispaania nõuab abi tagasi, kui ei ole täidetud otsuse artikli 1 lõike 2 tingimused. Otsuse artikli 6 lõike 2 kohaselt teavitab Hispaania Kuningriik komisjoni „käesoleva otsuse täitmiseks võetud riiklike meetmete rakendamisest”.
7.
Telefónica SA kasutas abikava kahel osaluse omandamisel; mõlemal juhul enne vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 2 nimetatud kuupäeva. Sellest hoolimata 21. mail 2010 komisjoni vastu esitatud hagis nõudis ta vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 tühistamist.
8.
Üldkohus jättis kohtuasjas T‑228/10 esitatud hagi 21. märtsi 2012. aasta määrusega (edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus”) vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata; kohtumäärus toimetati Telefónica SA‑le kätte 23. märtsil 2012. Kohtumääruse põhjenduse kohaselt ei puuduta vaidlustatud otsus Telefónica SA‑d isiklikult ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise variandi tähenduses, samuti ei kujuta see endast kõnealuse sätte kolmanda variandi tähenduses üldkohaldatavat akti, mis ei sisalda rakendusmeetmeid.
III. Menetlus Euroopa Kohtus
9.
Telefónica SA (edaspidi „apellant”) esitas 1. juunil 2012 Üldkohtu määruse peale käesoleva apellatsioonkaebuse ja ta palub:
—
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
—
tunnistada kohtuasjas T‑228/10 esitatud hagi vastuvõetavaks ja saata asi sisulise otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtule;
—
mõista käesoleva menetluse mõlema kohtuastme kulud välja komisjonilt.
10.
Komisjon palub:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
mõista kõik kohtukulud välja hagejalt.
11.
Euroopa Kohtus toimus apellatsioonkaebuse üle kirjalik menetlus ja 4. veebruaril 2013 kohtuistung.
IV. Hinnang
12.
Apellant väidab, et Üldkohus on rikkunud liidu õigust ja tugineb kolmele väitele.
13.
Esimene õiguslik väide puudutab õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, teine ja kolmas väide aga õigust esitada ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel hagi. Sellal kui teine õiguslik väide puudutab üldist hagi esitamise õigust muu hulgas komisjoni aktide vastu, käsitleb kolmas väide eriõigust esitada hagi üldkohaldatavate aktide vastu. Kuna eriõigus on üldõigusest tähtsam, siis hindan ma väiteid vastupidises järjekorras.
A. Eriõigus esitada hagi üldkohaldatavate aktide vastu (kolmas väide)
14.
Kolmandas väites väljendab apellant seisukohta, et Üldkohus on jätnud tähelepanuta ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi alusel hagi esitamise õiguse õiguslikud tingimused. See variant lubab esitada hagisid üldkohaldatavate aktide vastu, mis puudutavad hagejat otseselt ja ei sisalda rakendusmeetmeid.
15.
Üldkohus selgitab vaidlustatud kohtumääruse punktides 43–45 selle kohta, et võib jääda lahtiseks, kas vaidlustatud otsus kujutab endast üldkohaldatavat akti, sest see sisaldab igal juhul rakendusmeetmeid. Seetõttu on õigus esitada ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi alusel hagi algusest peale välistatud.
16.
Kuna Euroopa Kohus võib vajadusel asendada vaidlustatud kohtulahendi põhjendused muude põhjendustega (
3
), pean ma kohaseks hinnata järgnevalt mitte üksnes küsimust, kas Üldkohus on rakendusmeetmeid puudutavat elementi õigesti tõlgendanud, vaid käsitleda ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi kohaselt hagi esitamise õiguse kõiki tingimusi.
1. Üldkohaldatav akt
17.
Selleks et apellant saaks ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmandast variandist tuletada õiguse esitada hagi, peab vaidlusalune komisjoni otsus olema üldkohaldatav akt.
18.
Nagu ma olen juba mujal selgitanud, kuuluvad üldkohaldatavate aktide (Rechtsakte mit Verordnungscharakter) alla kõik üldkohaldatavad õigusaktid (Rechtsakte mit allgemeiner Geltung), välja arvatud siiski seadusandlikud aktid ELTL artikli 289 lõike 3 tähenduses (
4
). Ka ELTL artikli 288 neljanda lõigu kohane otsus (
5
) võib nende hulka kuuluda, eriti siis, kui ta ei ole suunatud konkreetsetele adressaatidele (
6
).
19.
Vaidlusalune otsus, mis tehti veel EÜ artikli 249 neljanda lõigu kehtivusajal, ei ole seadusandlik akt, sest seda ei võetud vastu seadusandliku menetluse teel.
20.
Seega tuleb kontrollida, kas kõnealune otsus on üldkohaldatav.
21.
Kohtupraktikas tavaliselt kasutatava definitsiooni kohaselt on tegemist üldkohaldatava meetmega, kui seda kohaldatakse objektiivselt määratletud asjaoludele ja see toob endaga kaasa õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud isikute rühmale (
7
).
22.
Nende tingimuste olemasolu vastu vaidlustatud otsuse puhul kõneleb esmalt asjaolu, et otsus on suunatud ainult ühele konkreetsele adressaadile, ehk otsuse artikli 7 kohaselt Hispaania Kuningriigile. Komisjoni arvates ei saa taoline otsus olla üldkohaldatav, sest see on siduv üksnes selle adressaadile.
23.
Kõigepealt tuleb selgitada, et õigusakti siduvust ei tohi samastada selle üldkohaldatavusega. Nii EÜ artikli 249 teine lõik kui ka ELTL artikli 288 teine lõik eristavad nimelt määruse puhul selle üldkohaldatavust ja selle siduvuse ulatuse küsimust.
24.
Komisjoni vaatenurga kasuks kõneleb kahtlemata asjaolu, et Euroopa Kohus on seoses EMÜ lepingu artikli 173 teise lõiguga korduvalt leidnud, et peamine tunnus õigusakti ja otsuse EMÜ lepingu artikli 189 tähenduses eristamiseks on see, kas kõnealune meede on üldkohaldatav (
8
). Euroopa Kohus pidas seega otsuse iseloomulikuks tunnuseks just seda, et see ei ole üldkohaldatav (
9
).
25.
Otsused, mis – nagu käesolevas asjas vaidlusalune otsus – on suunatud ühele või mitmele liikmesriigile, kujutavad endast siiski erandit. Iga liikmesriik esindab nimelt ka siseriiklikku õiguskorda. Otsused, mis on adresseeritud liikmesriigile, on lisaks siduvad selle liikmesriigi kõikidele asutustele, kaasa arvatud kohtutele (
10
). Seega võivad liikmesriigile suunatud otsused – olgugi et neil on ainult üks adressaat – kujundada siseriiklikku õiguskorda ning olla sel moel üldkohaldatavad. Seda näitab ka kohtupraktika, mille kohaselt võivad asjaomased isikud tugineda sellise otsuse sätetele, mis on adresseeritud ainult liikmesriigile (
11
). Seega ei ole üllatav, et ka Euroopa Kohus on üksikjuhtudel tunnustanud selliste otsuste üldkohaldatavust (
12
).
26.
Peale selle kujutab taoline komisjoni otsus nagu käesolevas asjas, millega keelatakse abikava, vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale endast abikavast potentsiaalsete abisaajate suhtes üldkohaldatavat meedet, mida kohaldatakse objektiivselt määratletud olukordadele ja mis tekitab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale (
13
). Abikavast potentsiaalsete abisaajate jaoks on komisjoni otsusel seega „üldkohaldatava” meetme iseloom (
14
).
27.
Abikava keelamine ei ole seega suunatud ainult asjaomasele liikmesriigile. Samal ajal muudetakse sellega ka siseriiklikku õiguskorda. Seda põhjusel, et komisjoni otsuse kohaselt ei tohi ükski ametiasutus enam abikava kohaldada. Sel moel tekivad õiguslikud tagajärjed ka kõigile abikava kohaldamisalasse kuuluvatele isikutele. Kuivõrd abikava ise on seega kohaldatav objektiivselt määratletud asjaoludele ning tekitab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale, siis kehtib sama ka komisjoni otsuse suhtes, mis keelab abikava ära.
28.
Käesoleval juhul vaidlustatud otsusega osaliselt ära keelatud Hispaania juriidilise isiku tulumaksu õiguse säte oli kohaldatav ühendusesisese osaluse omandamise objektiivselt määratletud asjaoludele ning oli suunatud üldiselt ja abstraktselt määratletud maksukohustuslaste kategooriale. Vaidlusalune otsus on seega üldkohaldatav vähemalt sel määral, mil see tuvastab abikava osalise kokkusobimatuse ühisturuga.
29.
Apellant vaidlustaski otsuse ainult selles osas. Tema hagi oli seega suunatud üldkohaldatava akti vastu ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi tähenduses.
2. Õigusakt, mis ei sisalda rakendusmeetmeid
30.
Omamaks õigust esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi alusel on lisaks sellele nõutav, et vaidlustatud õigusakt ei sisaldaks rakendusmeetmeid.
31.
Vaidlustatud kohtumääruse punktides 43–45 väljendab Üldkohus seisukohta, et see tingimus ei ole täidetud. Juba vaidlustatud otsuse artikli 6 lõikest 2 ilmneb nimelt, et abi tagasinõudmiseks on tarvis võtta rakendusmeetmeid. Peale selle vajab ka abikava ühisturuga kokkusobimatuse tuvastamine ise rakendamist, eelkõige sellest eeskirjast tulenevate maksusoodustuste kasutamise keelamise vormis.
32.
Apellant väidab seevastu, et abikava ühisturuga kokkusobimatuse tuvastamisel on vahetu mõju ja see ei vaja rakendusmeetmeid. Tegemist on õigusliku veaga, kui Üldkohus eeldab vaidlustatud kohtulahendis, et otsus sisaldab rakendusmeetmeid, ainuüksi seetõttu, et seoses abi tagasinõudmisega on sellised meetmed vajalikud. Tagasinõudmine on nimelt teisejärguline võrreldes abikava keelamisega selle ühisturuga kokkusobimatuse tuvastamise abil, mis kujutab endast otsuse peamist eset.
33.
Eeltoodud selgituste põhjal tuleb kõigepealt märkida, et selle hindamine, kas vaidlustatud õigusakt sisaldab rakendusmeetmeid, peab juhinduma hagi esemest. Hagi ese on ainult abikava ühisturuga osalise kokkusobimatuse tuvastamine vastavalt vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikele 1, mitte aga artikli 4 lõikes 1 määratud abi tagasinõudmine. Seega tuleb järgnevalt selgitada üksnes küsimust, kas abikava ühisturuga osalise kokkusobimatuse tuvastamine sisaldab rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi tähenduses.
34.
Sellest hoolimata ei saa kohe alguses välistada, et abi tagasinõudmine kujutab endast selle abi ühisturuga kokkusobimatuse tuvastamise rakendusmeedet. See sõltub käesolevas asjas analüüsitava hagi esitamise õiguse tingimuse mõistmisest.
a) Sõnastus
35.
See mõistmine ei ole ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda versiooni sõnastust arvesse võttes lihtne.
36.
Esmalt võiks sarnaselt käesoleva kohtuvaidluse pooltele eeldada, et rakendusmeetmed ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses tähistavad ainult õigusakti rakendamist üksikjuhtumil. Selle vastu kõneleb siiski asjaolu, et mõistet „rakendusmeetmed” kasutatakse ka ELTL artikli 311 neljanda lõigu esimeses lauses ning sellega tähistatakse seal määrust, mida tulenevalt ELTL artikli 288 teise lõigu esimesest lausest kohaldatakse just üldiselt. Veel üht tähendusvarianti kätkeb endas ELTL prantsuskeelne versioon, mis kasutab mõistet „mésures d’exécution” lisaks ka ELTL artikli 299 neljanda lõigu teises lauses ja seda täitmismeetmete tähenduses, ehk seega õigusakti tegeliku rakendamise mõttes.
37.
Veelgi segasemaks muutub pilt seoses küsimusega, millal „sisaldab” (zieht nach sich) üldkohaldatav akt taolisi rakendusmeetmeid. ELTL artikli 263 neljanda lõigu saksakeelne ja ingliskeelne sõnastus (
15
) kirjeldavad loogilist või ajalist järgnevust: õigusakt toob endaga kaasa (hilisemad) rakendusmeetmed. Kuid õigusakt sisaldab selle rakendamisel üksikjuhtumitele alati rakendusmeetmeid, olgu need õiguslikud või tegelikku laadi nagu selle akti sundtäitmisel. Sellekohaselt ei sisaldaks akti täitmiseks mõeldud rakendusmeetmeid mitte kunagi ainult selline õigusakt, millel ei üldse mingit kohaldamisala.
38.
Lisaks sellele võib ELTL artikli 263 neljanda lõigu prantsuskeelset (
16
) sõnastust mõista ka nii, et õigusakt ei tohi rakendusmeetmeid sisaldada (enthalten). Sarnane saksakeelne sõnastus sisaldub ettevalmistavates materjalides (
17
). Samas oleks raske mõista, millal ei saa vaidlustada just sellist õigusakti, mis juba sisaldab rakendusmeetmeid, ega vaja enam nende võtmist.
b) Ettevalmistavad materjalid
39.
Võttes arvesse eeltoodut, saab rakendusmeetmeid puudutava elemendi tähenduse välja selgitada ainult ELTL artikli 263 neljanda lõigu ettevalmistavate materjalide alusel.
40.
Nagu ma olen juba muus kontekstis täpsemalt selgitanud, pärineb ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmas variant Euroopa Konvendi esitatud Euroopa põhiseaduse lepingu eelnõust (
18
). „Rakendusmeetmeid” puudutava täiendusega pidi hagi esitamise õiguse laiendamist piiratama juhtudele, mil üksikisik „pidi esmalt toime panema õigusrikkumise, et tal tekiks seejärel võimalus pöörduda kohtusse” (
19
). Seda mõtet on varemalt väljendanud juba kohtujurist Jacobs kohtuasjas Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu. Ta ei pidanud seda sobivaks kohtuliku kaitse saamise vahendiks, kui üksikisik saab vaidlustada liidu õigusakti kehtivuse siseriiklikus kohtus ainult siis, kui ta rikub selle sätteid, tuginemaks seejärel tema suhtes algatatud kriminaal- või tsiviilmenetluses õigusakti kehtetusele (
20
).
41.
Võttes arvesse ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi kõnealust tunnustatud eesmärki (
21
), ei tule üldkohaldatava akti rakendusmeetmeid puudutavat nõuet mõista selliselt, et õigusakt – nagu seda kinnitavad üksmeelselt ka käesoleva vaidluse pooled – tekitab üksikisikule vahetult õiguslikke tagajärgi, ilma et oleks vaja võtta rakendusmeetmeid (
22
). See rakendusmeetmete vajalikkusele keskendumine vastab hagi esitamise õiguse mõttele ja eesmärgile – vahetut õiguskaitset pakutakse ainult siis, kui üldkohaldatav akt ise toob üksikisikule kaasa lõplikke õiguslikke tagajärgi.
42.
Seejuures tuleb eristada õigusakti abstraktseid ja konkreetseid õiguslikke tagajärgi. Nagu nähtud, on üldkohaldatava õigusakti definitsiooni sisuks, et see toob endaga kaasa õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud isikute rühmale (
23
). Taolised abstraktsed õiguslikud tagajärjed, mis tekivad õigusnormi kohaldatavuse alusel, ei saa aga olla aluseks eeldusele, et õigusakt ei vaja enam mingeid rakendusmeetmeid. Vastasel juhul ei oleks enam mingit tähtsust täiendaval tingimusel, et üldkohaldatav akt ei tohi sisaldada rakendusmeetmeid. Selleks tuvastatavad õiguslikud tagajärjed peavad seetõttu olema nii konkreetsed, et need ei vaja üksikisikute suhtes enam mingit individualiseerimist. Teisisõnu peab üldkohaldatav akt ise ammendavalt määratlema oma õiguslikud tagajärjed iga üksikisiku suhtes.
c) Rakendusmeetmete vajalikkus vaidlustatud otsuse puhul
43.
Sellal kui pooled tunduvad abstraktsel tasandil veel üksmeelel olevat, eksisteerib lahkarvamus küsimuses, kas käesolevas asjas vaidlustatud otsus vajab veel rakendusmeetmeid.
44.
Komisjoni arvates on vaidlustatud otsuse puhul rakendusmeetmed vajalikud, sest otsus on siduv üksnes selle adressaadile, Hispaania Kuningriigile. See kehtib eelkõige abi tagasinõudmise osas, mis nõuab täiendavate õigusaktide kehtestamist Hispaania poolt.
45.
Apellant väidab seevastu, et vaidlustatud otsus toob endaga kaasa vahetuid õiguslikke tagajärgi nii mitmeski mõttes. Need ei puuduta üksnes Hispaania Kuningriiki. Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 1 sisalduv vahetult kohaldatav abikava keelamine takistab vahetult ka tegelikke ja potentsiaalseid abisaajaid abikava edasi kasutamast.
46.
Kõigepealt tuleb vastupidi vaidlustatud otsuse põhjendusele ning komisjoni arvamusele märkida, et abi tagasinõudmine ei ole vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikes 1 abikava ühisturuga osalise kokkusobimatuse tuvastamiseks vajalik rakendusmeede. See järeldus on küll abi tagasinõudmise vajalik – või „loogiline” (
24
) – eeltingimus. Nagu aga näitavad määruse (EÜ) nr 659/1999 (
25
) artikli 14 lõige 1 ja apellandi olukord, ei ole tagasinõudmine kokkusobimatuse tuvastamise paratamatu tagajärg, vaid põhineb komisjoni eraldiseisval otsusel. Vaidlustatud otsuse artikli 4 lõikes 1 sisalduv korraldus, mille kohaselt peab Hispaania teatava abi tagasi nõudma, on seega otsuse eraldiseisev osa, mille rakendamisvajadus ei ole käesoleva hagi eseme seisukohast oluline, sest seda ei vaidlustatud.
47.
Seega on apellandi õiguse puhul esitada hagi määrav üksnes see, kas abikava ühisturuga osalise kokkusobimatuse kui sellise tuvastamiseks on rakendusmeetmed vajalikud.
48.
Selles osas on küll õige apellandi väide, et kõnealune tuvastamine toob endaga kaasa konkreetseid vahetuid õiguslikke tagajärgi. See vastab aga esmajoones tõele ainult liikmesriigi puhul, kellele on otsus adresseeritud. Selles mõttes osundab komisjon õigesti asjaolule, et nimetatud otsus ei ole vastavalt EÜ artikli 249 neljandale lõigule teiste isikute suhtes siduv.
49.
Nagu näidatud, on aga ainult liikmesriigile adresseeritud otsuse tagajärjeks ka see, et kujundatakse ümber siseriiklikku õiguskorda (
26
). Selles osas tekivad abikava kohaldamatuse tõttu õiguslikud tagajärjed ka isikutele, kes kuuluvad abikava kohaldamisalasse. Seetõttu tuleb rakendusmeetmete vajalikkust hinnata ka nende tagajärgede alusel.
50.
Selles suhtes tuleb tuvastada, et abikavast abisaajatele ei teki vajalikke konkreetseid ja lõplikke õiguslikke tagajärgi. Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 ei sätesta veel seda, millised tagajärjed toob endaga kaasa abikava kohaldamise võimatus asjaomaste maksukohustuslaste suhtes. Need tagajärjed selguvad alles maksuotsusest, sest abikava enda kohaldamatusest ei tulene maksukohustuslasele ei keeldu ega luba. Peale selle ei ole abikava kohaldamatuse tagajärjed maksuotsuse tulemuse seisukohast samad iga isiku puhul, kes kuulub selle kava kohaldamisalasse. Kõigepealt peab maksustamisperioodil olema toimunud osaluse omandamine. Seejärel on selle konkreetsed mõjud iga abstraktselt puudutatud isiku puhul erinevad, olenevalt vastavalt abikavale moodustuvast firmaväärtusest ning peale selle kindlaksmääratavast kasumi või kahjumi suurusest.
51.
Seega on maksukohustuslase jaoks vajalik, et abikava kohaldamatuse õiguslikud tagajärjed oleks maksuotsusega individualiseeritud. Niisiis on maksuotsus see rakendusmeede, mida „sisaldab” (zieht nach sich) vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses.
52.
Selles suhtes ei saa määrav olla ka asjaolu, kas tegemist on liidu rakendusmeetmega või – nagu käesolevas asjas – liikmesriigi omaga. Liidu õiguskaitsesüsteem nagu ka haldussüsteem põhineb nimelt liidu asutuste ja liikmesriikide koostööl.
53.
Hispaania juriidilise isiku tulumaksu õiguses kehtestatud abikava osaline kohaldamatus ei ole ka keeld, mida maksukohustuslased võiksid rikkuda ning seejärel võiks neid ähvardada karistuse määramine. Õigustehniliselt tuleneb kohaldamatusest maksusoodustuse kasutamise võimaluse lõpetamine. Ei ole arusaadav, miks ei peaks maksukohustuslastel olema võimalik ja mõistlik nõuda oma maksudeklaratsioonis abikava alusel amortiseerimist ning pöörduda sellekohase keelduva maksuotsuse vastu siseriiklikku kohtusse. Siseriiklik kohus saab vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 õiguspärasust siis kaudselt kontrollida ning esitada vajadusel Euroopa Kohtule ELTL artikli 267 alusel küsimuse selle kehtivuse kohta.
54.
Selles suhtes ei ole oluline ka asjaolu, et planeerimiskindluse puudumise tõttu on apellant abikava kohaldamise nõudest loobunud. Apellandi enda sõnul on ta ettevaatuse mõttes korraldanud pärast vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 2 kohast õiguspärase ootuse kaitsega seotud tähtpäeva kahe osaluse omandamise juba nii, et abikava ei olnud niikuinii kohaldatav, mistõttu ei oleks kaudne hindamine selles osas üldse võimalik. See tagajärg tuleneb aga üksnes apellandi enda hinnangust tõenäosusele, et vaidlustatud otsus on kehtiv, ning sellest lähtuvast tegutsemisest, mitte aga sellest, et puuduks õigus esitada kohtule hagi otse. Isegi sellise hagi esitamise õiguse olemasolu korral ei oleks apellandil olnud osaluste omandamisel veel õiguskindlust.
55.
Seega leidis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 44 kokkuvõttes õigesti, et abikavas ette nähtud maksusoodustuse keelamine kujutab endast vaidlustatud otsuse rakendusmeedet.
56.
Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 sisaldab seega rakendusmeetmeid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses. Järelikult ei olnud apellandi hagi suunatud üldkohaldatava akti vastu, mis ei sisalda rakendusmeetmeid.
3. Vahejäreldus
57.
Seega ei olnud apellandil õigust esitada ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel hagi, sest vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 kujutab endast küll üldkohaldatavat akti, kuid see sisaldab rakendusmeetmeid. Kolmas väide ei ole seega põhjendatud.
4. Otsene puutumus
58.
Kui Euroopa Kohus peaks selles osas jõudma teistsugusele järeldusele, tuleks apellandil ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi alusel hagi esitamise õiguse olemasolu seisukohast veel kontrollida, kas vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 puudutab teda otseselt.
59.
Kuna ei ole põhjust tõlgendada otsese puutumuse elementi teisiti kui teises variandis (
27
), tuleb väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldada hageja otsest puutumust, kui esiteks mõjutab vaidlustatud liidu meede otseselt selle isiku õiguslikku olukorda ning teiseks ei jäta seda rakendama kohustatud adressaadile mingit kaalutlusõigust – akti rakendamine on puhtautomaatne ja tuleneb vaid liidu õigusnormidest, ilma et kohaldataks muid vahenorme (
28
).
60.
Teine tingimus lähtub sellest, et vaidlustatud õigusakt vajab veel rakendamist. Õigusakti puhul, mis ei sisalda rakendusmeetmeid, see aga nii just ei ole. Taolised õigusaktid toimivad alati automaatselt ja nende õiguslikud tagajärjed tulenevad üksnes liidu sätetest.
61.
Seetõttu on ELTL artikli 263 neljanda lõigu kolmanda variandi seisukohast veel oluline ainult küsimus, kas vaidlustatud õigusakt mõjutab otseselt hageja õiguslikku olukorda. Sellega tekitatakse seos konkreetse hagejaga. Kaks esimest tingimust puudutavad nimelt ainult vaidlustatud õigusakti, võtmata arvesse hageja olukorda. Kui see jääks nii, võiks aga iga isik esitada hagi sellise üldkohaldatava akti vastu, mis ei sisalda rakendusmeetmeid, olenemata sellest, kas ta üldse kuulub selle õigusakti kohaldamisalasse. Hageja otsese puutumuse nõude eesmärk on seega just nagu ELTL artikli 263 neljanda lõigu teises variandiski actio popularis’e välistamine.
62.
Kui aga hageja kuulub sellise õigusakti kohaldamisalasse, siis mõjutab see teda paratamatult ka otseselt. Apellandi puhul on see nii, kui ta kuulub vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 alusel kohaldamatuks tunnistatud abikava kohaldamisalasse. Kuna tal on kohustus tasuda Hispaania Kuningriigis juriidilise isiku tulumaksu, puudutaks see teda – juhul kui Euroopa Kohus käsitleks otsust selles suhtes üldkohaldatava aktina, mis ei sisalda rakendusmeetmeid – ka otseselt.
B. Üldine õigus esitada hagi igasuguste aktide vastu (teine väide)
63.
Teise väitega heidab apellant Üldkohtule ette, et too on ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise variandi alusel riigiabi otsuste vastu esitatud hagide vastuvõetavust puudutavat kohtupraktikat kohaldades teinud õigusliku vea. Nimetatud variandi kohaselt võib iga isik esitada hagi komisjoni ükskõik millise akti vastu, mis ei ole küll talle adresseeritud, kuid mis puudutab teda otseselt ja isiklikult.
64.
Vaidlustatud kohtumääruses leidis Üldkohus, et vaidlustatud otsus ei puuduta apellanti otseselt. Punktides 23–26 selgitas Üldkohus, et abikava keelav komisjoni otsus puudutab äriühingut isiklikult ainult siis, kui ta on selles abikavast tegelik abisaaja ning komisjon on määranud, et abi tuleb tagasi nõuda. Apellant on küll abikavast tegelik abisaaja. Samas on talle selles osas vastavalt vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikele 2 tagatud õigustatud ootuse kaitse ning abi tagasinõudmine teda ei puuduta.
65.
Väljakujunenud kohtupraktikast tulenevalt saavad teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see otsus puudutab neid isiklikult, ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (
29
). Nagu ma olen mujal juba selgitanud, tuleb seda kohtupraktikat jätkuvalt järgida ka ELTL artikli 263 uuesti sõnastatud neljanda lõigu kohase hagi esitamise õiguse puhul (
30
).
66.
Isiku taolist individualiseerimist on Euroopa Kohus tunnustanud abikava alusel antud üksiktoetuste tegelike saajate puhul, kui komisjon on määranud, et see abi tuleb tagasi nõuda (
31
). Täpsemalt selgitas Euroopa Kohus selle kohta, et abi tagasinõudmise korraldus seab abikavast abi saajad ohtu, et saadud eelised nõutakse tagasi, ja mõjutab seega nende õiguslikku olukorda. Lisaks ei välista võimalus, et õigusvastaseks tunnistatud eeliseid hiljem saajatelt tagasi ei nõuta, seda, et neid peetakse isiklikult puudutatuks (
32
).
67.
Apellant leiab, et nimetatud kohtupraktikat saab tema olukorra suhtes kohaldada. Kuigi ta ei pea saadud abi vastavalt vaidlustatud otsuse artikli 1 lõikele 2 tagasi maksma, ohustab tagasimaksmine ka teda. Kõnealune oht tuleneb esiteks sellest, et konkurent on esitanud Üldkohtule selle sätte vastu hagi (
33
). Teiseks võivad abikava ühisturuga osalise kokkusobimatuse tuvastamise alusel esitada siseriiklikul tasandil hagi kolmandad isikud.
68.
Komisjoni arvates ei ole hageja isikliku puutumuse hindamisel oluline, mis juhtub pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist. See kehtib eriti vaidlustatud otsusega seotud võimalike kohtulahendite puhul.
69.
Kõigepealt tuleb ka ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise variandi kontrollimise puhul juhinduda käesolevast hagi esemest. Apellant vaidlustas oma hagiga ainult vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1, milles tuvastatakse abikava osaline kokkusobimatus ühisturuga. Seega peab see säte apellanti isiklikult puudutama.
70.
Kui jätta tähelepanuta tagasinõudmise korraldus, mis ei ole hagi ese, mõjutab vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 apellanti esmajoones ainult sel moel, et ta ei saa abikavast enam tulevikus kasu. Tulenevalt väljakujunenud kohtupraktikast ei saa aga ettevõtja põhimõtteliselt vaidlustada komisjoni otsust, millega keelatakse sektoriaalne abikava, kui see otsus puudutab teda vaid põhjusel, et ta kuulub asjaomasesse sektorisse ja et ta võib nimetatud kava alusel toetust saada (
34
). Abikavast potentsiaalse abisaajana ei saa apellant seega olla isiklikult puudutatud. Tegelik abisaamine minevikus ei tõsta teda esile nende isikute ringist, kes ei saa abi tulevikus enam kasutada.
71.
Kuivõrd apellant väidab siiski tegeliku abisaajana, et teda ähvardab abikava alusel juba saadud soodustuste tagasinõudmise oht, siis tuleb märkida, et taoline oht peab igal juhul tulenema vaidlustatud otsusest enesest. Sellist riski käsitles ka apellandi viidatud kohtupraktika, mis keskendub pelgale tagasinõudmise ohule. Kõnealuses kohtuasjas ei nähtunud komisjoni otsusest selgelt, kas üksikjuhul oli tegemist keelatud abiga ja kas abi tuleb seetõttu tagasi nõuda (
35
).
72.
Käesolevas asjas vaidlusaluse otsuse kohaselt ei pea apellant kindlasti abi tagasi maksma. Seetõttu ei tulene oht vaidlustatud otsusest, vaid ainult juhtumist, kui vaidlustatud otsust tuleb muuta kolmanda isiku nõudmisel. Apellant saab sellise uue otsuse vajadusel vaidlustada, ilma et seda takistaks teistes menetlustes tehtud kohtuotsuste seadusjõud.
73.
Abikava ühisturuga osalise kokkusobimatuse tuvastamine vaidlustatud otsuses ei too ka kolmandate isikute võimalike siseriiklike hagide korral kaasa saadud soodustuste kaotamise ohtu. Komisjon on selles osas õigesti viidanud asjaolule, et siseriiklikud kohtud on seotud vaidlustatud otsusega ja selles sisalduva õiguspärase ootuse kaitse tagamisega. Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 2 kohane õiguspärase ootuse kaitse kehtib ka tulevaste nõuete suhtes, mida apellant usub end ähvardavat.
74.
Järelikult on Üldkohus vaidlustatud kohtumääruses õigesti eeldanud, et vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 1 ei puuduta apellanti ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise variandi tähenduses isiklikult. Seega ei ole ka teine väide põhjendatud.
C. Tõhusa kohtuliku kaitse õiguse rikkumine (esimene väide)
75.
Lõpetuseks toob apellant oma esimese väitega veel välja, et vaidlustatud otsusega on rikutud tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele. See õigus tuleneb Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „EIÕK”) artiklitest 6 ja 13 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta”) artiklist 47.
76.
Üldkohus on vaidlustatud kohtumääruse punktis 38 selle kohta selgitanud, et hagejal ei ole takistusi teha siseriikliku kohtu menetluses ettepanek küsida ELTL artikli 267 alusel eelotsusetaotlust, et seada sel moel vajadusel kahtluse alla vaidlustatud otsuse kehtivus.
77.
Apellant ei pea aga seda võimalust tõhusaks, sest sel viisil ei ole tagatud tema võimalus pöörduda kohtusse. Esiteks ei ole kindel, kas õigusvaidlus saab siseriiklikul tasandil üldse tekkida (
36
). Teiseks ei ole eelotsusemenetluse tee tulenevalt eelotsusetaotluse esitamise küsitavusest ning taolise menetluse pikkusest ja korraldusest samaväärne ELTL artikli 263 kohase hagimenetlusega.
78.
Oma ettepanekus kohtuasjas C‑583/11 P olen ma juba üksikasjalikult selgitanud, et harta artikli 47 kohane õigus tõhusale õiguskaitsevahendile, võttes arvesse EIÕK artikleid 6 ja 13, ei nõua õigust esitada seadusandlike aktide peale hagi otse (
37
). Sama kehtib käesolevas asjas vaidlusaluse üldkohaldatava otsuse puhul. Aluslepingute õiguskaitsesüsteem, mis tugineb liidu kohtutele ja siseriiklikele kohtutele, pakub ka siin tõhusat kohtulikku kaitset kaudse vaidlustamise (Inzidentrüge) teel (
38
).
79.
Pidades silmas õigust tõhusale õiguskaitsevahendile, ei oleks küll piisav, kui üksikisik peaks kõigepealt käituma õigusvastaselt ning seadma end silmitsi sellele järgneva karistusega, laskmaks karistuse vaidlustamise raames kontrollida õigusakti õiguspärasust. (
39
) Käesoleval juhul ei ole aga tegemist sellise olukorraga (
40
).
80.
Kuna vaidlustatud kohtumäärus ei riku seega harta artiklit 47 ega ka EIÕK artikleid 6 ja 13, siis ei ole esimene väide samuti põhjendatud.
D. Põhjendatud huvi
81.
Kuna ükski apellandi kolmest väitest ei ole seega põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus jätta põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Juhul kui Euroopa Kohus arvab siiski, et apellandil on õigus esitada ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise või kolmanda variandi alusel hagi, tuleb veel hinnata apellandi põhjendatud huvi.
82.
Komisjon põhjendas Üldkohtu menetluses oma vastuvõetamatuse vastuväidet ka hageja põhjendatud huvi puudumisega. Üldkohus jättis selle küsimuse vaidlustatud kohtumääruse punktis 46 lahtiseks.
83.
Käesolevas menetluses tugineb komisjon uuesti põhjendatud huvi puudumisele hagi esitamiseks ning palub Euroopa Kohtul jätta kohtumäärus muutmata, asendades vajadusel selle põhjendused.
84.
Apellant väidab seevastu, et tal on vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 tühistamise suhtes põhjendatud huvi. Esiteks langeb sel moel ära oht, et abikava ühisturuga kokkusobimatuse tuvastamine võib tema õiguspärase ootuse kaitse võimaliku mittetunnustamise tagajärjel teda negatiivselt mõjutada. Teiseks võiks apellant abikavast tulevikus jälle kasu saada. Hispaania Kuningriik on selle kava vaidlustatud otsuse alusel nüüdseks küll tühistanud. Kõnealuse otsuse artikli 1 lõike 1 tühistamine looks siiski võimaluse abikava taaskehtestada või nõuda Hispaania riigilt kahju hüvitamist.
85.
Hagi on vastuvõetav üksnes siis, kui hagejal on hagi eseme osas põhjendatud huvi. See eeldab, et hagi peab selle esitajale tooma selle lõpptulemuse kaudu mingit kasu (
41
).
86.
Taolise kasu kindlakstegemisele ei tohiks minu arvates esitada liialt suuri nõudmisi. See kehtib eriti siis, kui ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise või kolmanda variandi ranged tingimused on juba täidetud, millest tulebki lähtuda selle teise võimalusena kontrollimise puhul. Põhjendatud nõue peab kaitsma kõiki menetlusosalisi selle eest, et peetakse kohtuvaidlust, mis ei saa hagejale mingit kasu tuua. Käesolevas asjas see aga nii ei ole.
87.
Ma ei näe küll mingit kasu juba toimunud osaluste omandamise puhul, mille osas tagab vaidlustatud otsuse artikli 1 lõige 2 apellandile õiguspärase ootuse kaitse. Vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 tühistamine ei muudaks selles osas kuidagi tema õiguslikku seisundit (
42
). Teistsugune vaatenurk ilmneks aga siis, kui Euroopa Kohus tunnustaks õigust esitada hagi ainult ELTL artikli 263 neljanda lõigu teise variandi alusel, põhjendades seda asjaoluga, et apellanti ähvardab vaidlustatud otsuse tõttu abi tagasinõudmise oht.
88.
Igal juhul tooks aga hagi apellandile kasu selles suhtes, et vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 tühistamisel ei oleks Hispaania õiguskorras enam keeldu kohaldada apellandi jaoks soodsat abikava.
89.
Seega tuleb möönda apellandi põhjendatud huvi tema hagi osas. Juhul kui Euroopa Kohus peaks niisiis tunnustama apellandi õigust esitada ELTL artikli 263 neljanda lõigu alusel hagi, oleks hagi vastuvõetav. Vaidlustatud kohtumäärust ei saaks seega põhjenduste asendamise teel kehtima jätta, motiveerides seda apellandi põhjendatud huvi puudumisega. Apellatsioonkaebus oleks sellisel juhul põhjendatud ja vaidlustatud kohtumäärus tuleks tühistada.
E. Kokkuvõte
90.
Kuna minu arvates ei ole ükski apellandi väide siiski põhjendatud, tuleb apellatsioonkaebus jätta vastavalt komisjoni taotlusele rahuldamata.
V. Kohtukulud
91.
Kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotamise. Komisjoni nõude alusel tuleb seetõttu vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1 koosmõjus artikli 184 lõikega 1 mõista kohtukulud välja apellandilt kui kaotanud poolelt.
VI. Ettepanek
92.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku teha järgmine otsus:
1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja apellandilt.
(
1
)	Algkeel: saksa.
(
2
)	Komisjoni 28. oktoobri 2009. aasta otsus 2011/5/EÜ firmaväärtuse amortiseerimise kohta välismaises äriühingus osaluse omandamisel C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), mida Hispaania rakendas (ELT 2011, L 7, lk 48).
(
3
)	Vt 9. juuni 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09 P: Comitato „Venezia vuole vivere”vs. komisjon (EKL 2011, lk I-4727, punkt 118 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
4
)	Vt minu 17. jaanuari 2013. aasta ettepanek kohtuasjas C‑583/11 P: Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu (ettepaneku punkt 30 jj).
(
5
)	Lissaboni lepinguga asendati saksakeelsetes versioonides ELTL artikli 288 neljandas lõigus sisalduv mõiste „Entscheidung” (otsus) – mida kasutati veel EÜ artikli 249 neljandas lõigus – mõistega „Beschluss” (otsus) ning ma kasutan neid käesolevas ettepanekus sünonüümidena.
(
6
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, kohtujuristi ettepaneku punktid 50–52.
(
7
)	Vt 11. juuli 1968. aasta otsus kohtuasjas 6/68: Zuckerfabrik Watenstedt vs. nõukogu (EKL 1968, lk 612, 620); 5. mai 1977. aasta otsus kohtuasjas 101/76: Koninklijke Scholten Honig vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1977, lk 797, punktid 20 ja 22), ja 17. juuni 1980. aasta otsus liidetud kohtuasjades 789/79 ja 790/79: Calpak ja Società Emiliana Lavorazione Frutta vs. komisjon (EKL 1980, lk 1949, punkt 9), ning 28. juuni 2001. aasta määrus kohtuasjas C-352/99 P: Eridania jt vs. nõukogu (EKL 2001, lk I-5037, punkt 42), ja 8. aprilli 2008. aasta määrus kohtuasjas C-503/07 P: Saint-Gobain Glass Deutschland vs. komisjon (EKL 2008, lk I-2217, punkt 71); vt analoogia alusel ka 1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-263/02 P: komisjon vs. Jégo-Quéré (EKL 2004, lk I-3425, punkt 43), ja 17. märtsi 2011. aasta otsus kohtuasjas C-221/09: AJD Tuna (EKL 2011, lk I-1655, punkt 51).
(
8
)	Vt 14. detsembri 1962. aasta otsus liidetud kohtuasjades 16/62 ja 17/62: Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes jt vs. nõukogu (EKL 1962, lk 963, 978), ning 5. novembri 1986 aasta määrus kohtuasjas 117/86: UFADE vs. nõukogu ja komisjon (EKL 1986, lk 3255, punkt 9), ja 12. juuli 1993. aasta määrus kohtuasjas C-168/93: Gibraltar ja Gibraltar Development vs. nõukogu (EKL 1993, lk I-4009, punkt 11); vt ka eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus AJD Tuna, punkt 50 jj.
(
9
)	Vt eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Koninklijke Scholten Honig vs. nõukogu ja komisjon, punktid 8 ja 11.
(
10
)	21. mai 1987. aasta otsus kohtuasjas 249/85: Albako Margarinefabrik (EKL 1987, lk 2345, punkt 17).
(
11
)	Vt 10. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C-156/91: Hansa Fleisch Ernst Mundt (EKL 1992, lk I-5567, punkt 12 jj).
(
12
)	Vt 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-80/06: Carp (EKL 2007, lk I-4473, punkt 21), ja eespool 7. joonealuses märkuses viidatud kohtumäärus Saint-Gobain Glass Deutschland vs. komisjon, punkt 71; vt ka Üldkohtu 25. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas T-262/10: Microban International ja Microban (Europe) vs. komisjon (EKL 2011, lk II-7697, punkt 23 jj), ja Üldkohtu 4. juuni 2012. aasta määrus kohtuasjas T‑381/11: Eurofer vs. komisjon (punkt 43).
(
13
)	Vt 2. veebruari 1988. aasta otsus liidetud kohtuasjades 67/85, 68/85 ja 70/85: Kwekerij van der Kooy jt vs. komisjon (EKL 1988, lk 219, punkt 15); 19. oktoobri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-15/98 ja C-105/99: Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon (EKL 2000, lk I-8855, punkt 33); 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas C-298/00 P: Itaalia vs. komisjon (EKL 2004, lk I-4087, punkt 37), ja 17. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C-519/07 P: komisjon vs. Koninklijke FrieslandCampina (EKL 2009, lk I-8495, punkt 53); vt analoogia alusel eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere”vs. komisjon, punkt 64.
(
14
)	Vt selle kohta eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, punkt 39.
(
15
)	Väljavõte ELTL artikli 263 neljanda lõigu ingliskeelsest versioonist sätestab: „[…] against a regulatory act which […] does not entail implementing measures”.
(
16
)	Väljavõte ELTL artikli 263 neljanda lõigu prantsuskeelsest versioonist sätestab: „[…] contre les actes réglementaires […] qui ne comportent pas de mésures d’exécution”.
(
17
)	Euroopa Konvendi sekretariaat, Euroopa Kohtu töökorralduse töögrupi 25. märtsi 2003. aasta lõpparuanne (dokument CONV 636/03, punkt 21).
(
18
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, kohtujuristi ettepaneku punktid 39 jj ja 44.
(
19
)	Eespool 17. joonealuses märkuses viidatud Euroopa Konvendi sekretariaadi, Euroopa Kohtu töökorralduse töögrupi lõpparuanne, punkt 21.
(
20
)	Kohtujurist Jacobsi 21. märtsi 2002. aasta ettepanek kohtuasjas C-50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores vs. nõukogu (EKL 2002, lk I-6677, ettepaneku punkt 43).
(
21
)	Vt Üldkohtu 4. juuni 2012. aasta määrus kohtuasjas T‑379/11: Hüttenwerke Krupp Mannesmann jt vs. komisjon (punkt 52); ja eespool 12. joonealuses märkuses viidatud Üldkohtu määrus Eurofer vs. komisjon, punkt 60.
(
22
)	Vt samuti eespool 12. joonealuses märkuses viidatud Üldkohtu otsus kohtuasjas Microban International ja Microban (Europe) vs. komisjon, punkt 34, mis piirdub siiski liikmesriigi rakendusmeetmetega.
(
23
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punkt 21.
(
24
)	Vt 14. aprilli 2011. aasta otsus kohtuasjas C-331/09: komisjon vs. Poola (EKL 2011, lk I-2933, punkt 54 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
25
)	Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määrus (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339).
(
26
)	Vt eespool käesoleva ettepaneku punktid 25 ja 27.
(
27
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, kohtujuristi ettepaneku punkt 68 jj.
(
28
)	Vt 13. oktoobri 2011. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-463/10 P ja C-475/10 P: Deutsche Post vs. komisjon (EKL 2011, lk I-9639, punkt 66 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
29
)	Vt mh 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann vs. komisjon (EKL 1963, lk 213); 13. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C-78/03 P: komisjon vs. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (EKL 2005, lk I-10737, punkt 33), ja eespool 27. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Deutsche Post vs. komisjon, punkt 71.
(
30
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, kohtujuristi ettepaneku punkt 89 jj.
(
31
)	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere”vs. komisjon, punkt 53; vt ka eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon, punkt 34, ja eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Itaalia vs. komisjon, punkt 39.
(
32
)	Eespool 3. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Comitato „Venezia vuole vivere”vs. komisjon, punkt 56.
(
33
)	Vt kohtuasi T‑207/10: Deutsche Telekom vs. komisjon.
(
34
)	Vt ainult eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Itaalia ja Sardegna Lines vs. komisjon, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
35
)	Vt kohtujurist Trstenjaki 16. detsembri 2010. aasta ettepanek liidetud kohtuasjades C-71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09 P: Comitato „Venezia vuole vivere”vs. komisjon (EKL 2011, lk I-4727, ettepaneku punktid 71–78).
(
36
)	Vt üksikasjalikumalt eespool käesoleva ettepaneku punkt 54.
(
37
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, kohtujuristi ettepaneku punkt 106 jj.
(
38
)	Vt üksikasjalikumalt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, kohtujuristi ettepaneku punkt 115 jj.
(
39
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud kohtuasi Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu, kohtujuristi ettepaneku punkt 118 jj.
(
40
)	Vt üksikasjalikumalt eespool käesoleva ettepaneku punkt 53.
(
41
)	Vt 7. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C-362/05 P: Wunenburger vs. komisjon (EKL 2007, lk I-4333, punkt 42), ja 5. märtsi 2009. aasta määrus kohtuasjas C-183/08 P: komisjon vs. Provincia di Imperia (EKL 2009, lk I-27*, punkt 19).
(
42
)	Vt teistsugust seisukohta väljendav Üldkohtu 21. mai 2010. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-425/04, T-444/04, T-450/04 ja T-456/04: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 2010, lk II-2099, punkt 122 jj).