SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
JULIANE KOKOTT,
predstavljeni 21. novembra 2024(1)
Združeni zadevi C‑777/22 P in C‑789/22 P
Evropska centralna banka (ECB)
proti
Francesci Corneli (C‑777/22 P)
in
Evropska komisija
proti
Francesci Corneli (C‑789/22 P)
„ Pritožba – Ekonomska in monetarna politika – Enotni mehanizem nadzora - Uredba (EU) št. 1024/2013 – Člen 4(3), prvi pododstavek – Uporaba nacionalnega prava za izvajanje direktiv s strani ECB – Direktiva 2014/59/EU – Člen 29(1), prvi stavek – Neposredna uporaba – Obveznost posameznikov – Razlaga v skladu z Direktivo – Sodni nadzor nad uporabo nacionalnega prava s strani ECB – Sklep ECB o imenovanju začasne uprave v družbi Banca Carige SpA – Ničnostna tožba malega delničarja – Dopustnost – Člen 263, četrti odstavek, PDEU – Neposredno in posamično nanašanje – Ohranitev pravnega interesa “
Kazalo
I. Uvod
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
1. Uredba št. 1024/2013
2. Direktiva 2014/59
B. Nacionalno pravo
III. Dejansko stanje spora
A. Dejansko stanje
B. Izpodbijana sodba
IV. Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
V. Presoja
A. Pregled pritožbenih razlogov in vrstni red preučitve
B. Pritožbeni razlogi v zvezi z dopustnostjo tožbe
1. Procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU
a) Neposredno nanašanje
b) Posamično nanašanje
2. Ohranitev pravnega interesa
3. Vmesni sklep
C. Pritožbeni razlogi v zvezi z utemeljenostjo tožbe: kršitev člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 v povezavi s členom 29 Direktive 2014/59 in členom 70(1) TUB?
1. Vrstni red preučitve
2. Neposredna uporaba in primarnost člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59?
a) Struktura določbe člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59
b) Neposredna uporaba člena 29(1) Direktive 2014/59 v škodo banke in njenih delničarjev?
3. Podredno: neposredna uporaba člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 s strani ECB?
a) ECB kot naslovnica določb direktiv, ki se neposredno uporabljajo
b) Posledice neposredne uporabe člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 v škodo banke in njenih delničarjev
4. Razlaga člena 69octiesdecies (1)(b) in člena 70(1) TUB v skladu z Direktivo? PAGEREF ‚Toc182386667 \h 33
5. Nacionalno pravo v smislu člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 kot „pravo“ ali „dejstvo“?
6. Dopustnost očitka v zvezi z razlago člena 69octiesdecies (1)(b) v povezavi s členom 70(1) TUB v skladu z Direktivo PAGEREF ‚Toc182386669 \h 40
7. Vmesni sklep
VI. Predlog
I.      Uvod
1.        S tema združenima pritožbama, ki sta ju vložili Evropska centralna banka (v nadaljevanju: ECB) in Evropska komisija (v nadaljevanju: skupaj: pritožnici), se izpodbija sodba Splošnega sodišča (v nadaljevanju: izpodbijana sodba)(2), s katero je to razglasilo ničnost sklepov ECB z dne 1. januarja in 29. marca 2019 (v nadaljevanju: sporna sklepa). Z navedenima sklepoma je ECB imenovala začasno upravo(3) v družbi Banca Carige SpA (v nadaljevanju: banka) in imenovanje podaljšala do 30. septembra 2019.(4)
2.        Tožeča stranka na prvi stopnji in nasprotna stranka v pritožbenem postopku, F. Corneli, je bila ena od številnih manjšinskih delničarjev banke.
3.        Pritožnici Splošnemu sodišču po eni strani očitata, da je tožbo napačno razglasilo za dopustno. Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo s tem, ko je ugotovilo, da naj bi imela F. Corneli (nadaljnji) pravni interes za razglasitev ničnosti spornih sklepov in da naj bi se ta sklepa nanjo neposredno in posamično nanašala v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. V zvezi s tem je Splošno sodišče položaj F. Corneli v zvezi z začasno upravo banke, ki jo je odredila ECB, razlikovalo od položaja delničarjev, na katerem je temeljila sodba v zadevi ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi(5) (v nadaljevanju: sodba Trasta Komercbanka). V tej zadevi so namreč delničarji izpodbijali sklep ECB o odvzemu dovoljenja zadevni banki. Sodišče je menilo, da se ta sklep ne nanaša neposredno na te delničarje, tako da je njihovo ničnostno tožbo zavrglo kot nedopustno. To pa zato, ker naj bi imel nanje le negativen ekonomski učinek, ni pa vplival na njihov pravni položaj.(6)
4.        Po drugi strani pritožnici v okviru utemeljenosti v bistvu trdita, da je Splošno sodišče kršilo člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe (EU) št. 1024/2013.(7) V zvezi s tem se postavljajo pomembna pravna vprašanja, ki v sodni praksi Sodišča še niso razrešena. Ta se nanašajo na obseg v njem določenih obveznosti ECB, da pri izvajanju svojih nadzorniških pooblastil nad kreditnimi institucijami v okviru enotnega mehanizma nadzora uporablja tudi nacionalno pravo, sprejeto za izvajanje upoštevnega prava Unije – zlasti Direktive 2014/59/EU(8), ki se uporablja v obravnavanem primeru:
–        Ali mora ECB uporabiti nacionalno pravo na način, kot ga je sprejel zakonodajalec za prenos Direktive in kot ga razlagajo in uporabljajo nacionalna sodišča, tudi če je v nasprotju z določbami te direktive?
–        Ali morajo v primeru določb Direktive, ki se uporabljajo neposredno, ne le organi in sodišča držav članic, temveč tudi ECB uporabljati izključno te določbe in ne upoštevati nasprotujočega nacionalnega prava v skladu z načelom primarnosti prava Unije?
–        Če neposredna uporaba določb Direktive ni mogoča, na primer zato, ker ustvarjajo obveznosti za posameznike, ali mora ECB spoštovati načela, ki se uporabljajo za razlago nacionalnega prava v skladu z Direktivo?
–        Ali mora ECB v zvezi s tem uporabiti metode razlage, ki jih priznava nacionalno pravo, in s tem povezano sodno prakso sodišč držav članic?
5.        Menim, da ECB kot institucija Unije glede na temeljne predpostavke ohranjanja enotnosti in vladavine prava v pravnem redu Unije na podlagi člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 posledično ne more biti zavezana, da z uporabo nacionalnega prava, ki je v nasprotju s pravom Unije, namensko krši pravo Unije. Če bi to kljub temu storila, bi to morala popraviti sodišča Unije. Vendar so ta vprašanja in obrazložitev takega rezultata zelo sporni tudi v literaturi.(9) V zvezi s tem je treba pojasniti prav tako sporno vprašanje, katera merila nadzora se uporabljajo v postopkih za razglasitev ničnosti na prvi stopnji in v poznejših pritožbenih postopkih v zvezi z akti ECB za uporabo nacionalne zakonodaje.(10)
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Unije
6.        Pravni okvir Unije, ki se uporablja v obravnavani zadevi, v glavnem sestavljata Uredba št. 1024/2013 in Direktiva 2014/59.
1.      Uredba št. 1024/2013
7.        V uvodni izjavi 34 Uredbe št. 1024/2013 je navedeno:
„ECB bi morala za izvajanje nalog in izvrševanje nadzorniških pooblastil uporabljati materialna pravila v zvezi z bonitetnim nadzorom nad kreditnimi institucijami. Ta pravila sestavlja upoštevno pravo Unije, zlasti uredbe, ki se neposredno uporabljajo, ali direktive, na primer tiste o kapitalskih zahtevah za kreditne institucije in o finančnih konglomeratih. V primerih, ko so materialna pravila v zvezi z bonitetnim nadzorom kreditnih institucij zapisana v direktivah, bi ECB morala uporabljati nacionalno zakonodajo, s katero so bile te direktive prenesene. V primerih, ko gre pri upoštevnem pravu Unije za uredbe, in na področjih, na katerih zadevne uredbe na dan začetka veljavnosti te uredbe državam članicam izrecno ponujajo različne možnosti, bi ECB prav tako morala uporabljati nacionalno zakonodajo, s katero se izvršujejo take možnosti. Te možnosti bi bilo treba razlagati tako, da ne vključujejo možnosti, ki so na voljo le pristojnim ali imenovanim organom. To ne posega v načelo primarnosti prava Unije. Iz tega sledi, da bi morala ECB pri sprejemanju smernic ali priporočil in odločitev izhajati iz upoštevnega zavezujočega prava Unije in ravnati v skladu z njim.“
8.        Člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 določa:
„ECB za izvajanje nalog, ki se nanjo prenesejo s to uredbo, in s ciljem zagotavljanja visokih standardov nadzora uporablja vse upoštevno pravo Unije in nacionalno zakonodajo, s katero so bile prenesene morebitne direktive, ki so del upoštevnega prava Unije. V primerih, ko gre pri upoštevnem pravu Unije za uredbe, in kadar navedene uredbe državam članicam izrecno ponujajo različne možnosti, ECB uporablja tudi nacionalno zakonodajo, s katero se izvršujejo navedene možnosti.“
2.      Direktiva 2014/59
9.        V uvodni izjavi 39 Direktive 2014/59 je navedeno:
„V fazah sanacije in zgodnjega posredovanja, določenih v tej direktivi, bi morali delničarji ohraniti polno pristojnost in nadzor nad institucijo, razen če je pristojni organ imenoval začasnega upravitelja.“
10.      V uvodni izjavi 40 te direktive je med drugim navedeno:
„Za ohranitev finančne stabilnosti je pomembno, da lahko pristojni organi ustavijo slabšanje finančnega in ekonomskega položaja skupine, preden institucija doseže točko, na kateri organi nimajo na razpolago druge možnosti, kot je njeno reševanje. Zato bi bilo treba pristojnim organom dati pooblastila za zgodnje posredovanje, vključno s pooblastilom za imenovanje začasnega upravitelja, bodisi zaradi menjave upravljalnega organa in višjega vodstva institucije bodisi zaradi začasnega sodelovanja z njim. Naloga začasnega upravitelja bi morala biti izvajanje vseh njemu podeljenih pooblastil s ciljem spodbujati rešitve, namenjene izboljšanju finančnega položaja institucije. Pri njegovem imenovanju se ne bi smelo neupravičeno posegati v pravice delničarjev ali lastnikov ali v postopkovne obveznosti, določene s pravom gospodarskih družb Unije ali posamezne države članice, in bi bilo treba spoštovati mednarodne obveznosti Unije ali držav članic glede zaščite naložb. […]“
11.      Člen 28 Direktive 2014/59, naslovljen „Odstavitev višjega vodstva in upravljalnega organa“, določa:
„V primeru znatnega poslabšanja finančnega stanja institucije ali resnih kršitev zakonov, drugih predpisov ali statutov institucije ali resnih upravnih nepravilnosti, pri čemer drugi ukrepi, sprejeti v skladu s členom 27, niso zadostni za izboljšanje stanja, države članice zagotovijo, da lahko pristojni organi zahtevajo, da se odstavi celotno višje vodstvo ali upravljalni organ institucije ali njuni posamezniki. Novo višje vodstvo ali upravljalni organ se imenujeta v skladu z nacionalnim pravom in pravom Unije, odobri ali potrdi pa ju pristojni organ.“
12.      Člen 29 Direktive 2014/59, naslovljen „Začasni upravitelj“, določa:
„(1) Če pristojni organ meni, da zamenjava višjega vodstva ali upravljalnega organa iz člena 28 ne zadostuje za ureditev razmer, države članice zagotovijo, da lahko pristojni organi imenujejo enega ali več začasnih upraviteljev v instituciji. Pristojni organi lahko sorazmerno z okoliščinami imenujejo začasnega upravitelja, ki bodisi začasno zamenja upravljalni organ institucije bodisi z njim začasno sodeluje, kar pristojni organ določi ob imenovanju. Če pristojni organ imenuje začasnega upravitelja, ki sodeluje z upravo institucije, ob imenovanju poleg tega določi vlogo, pristojnosti in pooblastila začasnega upravitelja ter zahteve za upravljalni organ institucije o posvetovanju z začasnim upraviteljem ali pridobitvi njegove privolitve pred sprejetjem posameznih odločitev ali ukrepov. Od pristojnega organa se zahteva, da javno objavi imenovanje vsakega začasnega upravitelja, razen če ta ni pooblaščen za zastopanje institucije. Države članice tudi zagotovijo, da ima vsak začasni upravitelj kvalifikacije, sposobnosti in znanje, ki so potrebni za opravljanje svojih nalog, in da ne obstaja nasprotje interesov.
(2) Pristojni organ ob imenovanju začasnega upravitelja določi njegova pooblastila, ki so sorazmerna glede na okoliščine. Ta pooblastila lahko vključujejo nekatera ali vsa pooblastila upravljalnega organa institucije v skladu s statutom institucije in nacionalnim pravom, vključno s pooblastilom za izvajanje nekaterih ali vseh upravnih nalog upravljalnega organa institucije. Pooblastila začasnega upravitelja v zvezi z institucijo so skladna z veljavnim pravom družb.
(3) Pristojni organ ob imenovanju začasnega upravitelja določi njegovo vlogo in naloge, ki lahko vključujejo preverjanje finančnega položaja institucije, upravljanje poslov ali dela poslov institucije, da bi se ohranil ali ponovno vzpostavil finančni položaj institucije, ter sprejetje ukrepov za ponovno vzpostavitev zanesljivega in skrbnega upravljanja poslov institucije. Pristojni organ ob imenovanju začasnega upravitelja opredeli morebitne omejitve njegove vloge in nalog.
(4) Države članice zagotovijo, da imajo pristojni organi izključno pristojnost za imenovanje in odpoklic katerega koli začasnega upravitelja. Pristojni organ lahko začasnega upravitelja odpokliče kadar koli in iz katerega koli razloga. Pristojni organ lahko ob upoštevanju tega člena kadar koli spremeni pogoje imenovanja začasnega upravitelja.
(5) Pristojni organ lahko zahteva, da je treba za nekatera dejanja začasnega upravitelja pridobiti predhodno privolitev pristojnega organa. Pristojni organ te zahteve opredeli ob imenovanju začasnega upravitelja ali ob vsakršni spremembi pogojev njegovega imenovanja.
V vsakem primeru lahko začasni upravitelj pooblastilo za sklic generalne skupščine delničarjev institucije in določitev njenega dnevnega reda uporabi le ob predhodni privolitvi pristojnega organa.
(6) Pristojni organ lahko zahteva, da začasni upravitelj v časovnih presledkih, ki jih določi pristojni organ, in ob koncu svojega mandata pripravi poročila o finančnem položaju institucije ter ukrepih, ki jih je izvedel v okviru izpolnjevanja svojih nalog.
(7) Začasni upravitelj ni imenovan za več kot eno leto. To obdobje se lahko izjemoma podaljša, če so pogoji za imenovanje začasnega upravitelja še naprej izpolnjeni. Za določitev, ali so razmere ustrezne za podaljšanje mandata začasnega upravitelja, in za utemeljitev takšne odločitve delničarjem je odgovoren pristojni organ.
(8) Ob upoštevanju tega člena imenovanje začasnega upravitelja ne posega v pravice delničarjev v skladu s pravom družb na ravni Unije ali na nacionalni ravni.
(9) Države članice lahko v skladu z nacionalnim pravom omejijo odgovornost začasnega upravitelja za dejanja in opustitve dejanj pri opravljanju dolžnosti začasnega upravitelja v skladu z odstavkom 3.
(10) Začasni upravitelj, imenovan v skladu s tem členom, ne velja za direktorja v senci ali dejanskega direktorja na podlagi nacionalnega prava.“
B.      Nacionalno pravo
13.      Direktiva 2014/59 je bila v italijansko pravo prenesena z Decreto legislativo (zakonska uredba) št. 181 z dne 16. novembra 2015(11).
14.      Člen 8 zakona št. 114 z dne 9. julija 2015,(12) ki določa potrebna načela in vodilna merila za izvajanje pooblastil, med drugim določa:
„1. Pri izvajanju pooblastila za prenos Direktive 2014/59/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta mora vlada poleg načel in vodilnih meril iz člena 1(1) upoštevati tudi načela in vodilna merila iz Direktive 2014/59/EU ter naslednja posebna vodilna načela in merila:
(a)      zagotavljanje skladnosti in združljivosti med nacionalno zakonodajo, s katero se prenaša Direktiva, in evropskim pravnim okvirom za nadzor bank, krizno upravljanje in zaščito vlagateljev, s čimer se zlasti zagotovi, da se možnosti iz Direktive 2014/59/EU izvajajo skladno z določbami Uredbe (EU) št. 806/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2014 o določitvi enotnih pravil in enotnega postopka za reševanje kreditnih institucij in določenih investicijskih podjetij v okviru enotnega mehanizma za reševanje in enotnega sklada za reševanje ter o spremembi Uredbe (EU) št. 1093/2010;
[…]“
15.      Zakon o bančništvu in kreditiranju (Testo unico bancario, v nadaljevanju: TUB)(13) je bil spremenjen z zakonsko uredbo št. 181. V oddelek 01-I, naslovljen „Ukrepi za zgodnje posredovanje“, je bil vstavljen člen 69octiesdecies, katerega odstavek 1(b) določa:
„Banca d’Italia [(italijanska centralna banka)] lahko proti banki ali matični družbi bančne skupine sprejme te ukrepe:
[…]
(b) odstavitev akterjev iz člena 69vicies semel v primeru resne kršitve zakonskih, podzakonskih ali statutarnih določb ali resnih nepravilnosti pri upravljanju oziroma tudi kadar je poslabšanje položaja banke ali bančne skupine še posebej pomembno, pod pogojem, da ukrepi iz točke (a) oziroma ukrepi, ki so določeni v členih 53bis in 67ter, ne zadostujejo za odpravo položaja.“
16.      Člen 69vicies semel TUB pooblašča nadzorni organ, da odstavi posamezne člane upravnih in nadzornih organov ter generalnega direktorata.
17.      Člen 70(1) TUB, vstavljen v oddelek I, naslovljen „Izredna uprava“, določa:
„Banca d’Italia lahko odredi odpoklic organov, ki izvajajo naloge upravljanja in nadzora bank, v primeru kršitev ali nepravilnosti iz člena 69octiesdecies
(1)(b) oziroma kadar se pričakuje velika premoženjska izguba oziroma kadar se odpoklic organov zahteva z utemeljeno zahtevo upravnih organov oziroma izredne skupščine.“
III. Dejansko stanje spora
A.      Dejansko stanje
18.      Banka je kreditna institucija s sedežem v Italiji, ki kotira na borzi in je od leta 2014 pod neposrednim bonitetnim nadzorom ECB. Med decembrom 2014 in 1. januarjem 2019 je ustvarila izgubo v višini več kot 1,6 milijarde EUR. F. Corneli je imela ob vložitvi tožbe pri Splošnem sodišču v lasti 200.000 navadnih delnic, ki ustrezajo 0,000361 % delniškega kapitala banke.
19.      ECB je od leta 2016 do konca leta 2018 sprejela več neuspešnih ukrepov za dokapitalizacijo in stabilizacijo banke, da bi ji omogočila ponovno izpolnitev kapitalskih zahtev v smislu člena 27(1) Direktive 2014/59.(14)
20.      ECB je s prvim spornim sklepom z dne 1. januarja 2019 na podlagi členov 69octiesdecies, 70 in 98 TUB v povezavi s členom 29 Direktive 2014/59 imenovala začasno upravo v banki (v nadaljevanju: tudi: sklep o začasni upravi) in odredila zlasti te ukrepe:
–        odpoklic upravnega odbora banke in zamenjava nekdanjih članov s tremi začasnimi upravitelji, med katerimi sta bila M. in I., ki sta bila pred tem predsednik navedenega upravnega odbora oziroma generalni direktor banke;
–        odpoklic nadzornega sveta banke in zamenjava nekdanjih članov s tremi drugimi osebami;
–        dodelitev naloge novim organom, da „sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev, da bo [banka] ponovno trajno izpolnjevala premoženjske zahteve“.
21.      Dne 2. januarja 2019 sta ECB in banka s hkratnim sporočilom za medije objavili sprejetje sklepa o začasni upravi. Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (nacionalna komisija za družbe in borzo, Italija) je nato prekinila trgovanje z vrednostnimi papirji, ki jih je izdala ali zanje jamčila banka, „do začetka veljavnosti [tega] sklepa oziroma do ponovne vzpostavitve – zlasti na podlagi novih pobud pristojnih organov na področju bonitetnega nadzora – popolnega informacijskega okvira o [teh] vrednostnih papirjih“.
22.      ECB je z drugim spornim sklepom z dne 29. marca 2019 podaljšala imenovanje začasne uprave do 30. septembra 2019 (v nadaljevanju: prvi sklep o podaljšanju). Banka je sprejetje tega sklepa sporočila v sporočilu za medije z dne 30. marca 2019.
23.      ECB je s sklepom z dne 30. septembra 2019 imenovanje začasne uprave podaljšala do 31. decembra 2019 (v nadaljevanju: drugi sklep o podaljšanju).
24.      ECB je s sklepom z dne 20. decembra 2019 imenovanje začasne uprave podaljšala do 31. januarja 2020, da bi se omogočilo dokončanje operacije za povečanje lastnega kapitala (v nadaljevanju: tretji sklep o podaljšanju).
25.      Glede na skladne navedbe, ki so jih stranke podale v odgovor na pisna in ustna vprašanja Sodišča, je banko septembra 2019 dokapitaliziral sklad Fondo Interbancario di Tutela dei Depositi (v nadaljevanju: FITD)(15) na podlagi okvirnega sporazuma, ki so ga sklenili začasni upravitelji in ga je odobrila izredna skupščina banke. FITD je poleti 2022 prodal svoje delnice v banki družbi BPER Banca S.p.a.. Zaradi naknadnega postopka „squeeze out“ je morala F. Corneli septembra 2022 prodati svoje delnice in je tako izgubila status (manjšinske) delničarke banke.
B.      Izpodbijana sodba
26.      F. Corneli je dne 11. julija 2019 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razglasitev ničnosti spornih sklepov. Komisija je kot intervenientka podprla predloge ECB za zavrnitev tožbe.
27.      Z izpodbijano sodbo je Splošno sodišče sporne sklepe razglasilo za nične. Poleg tega je zavrnilo tožbo v delu, v katerem je bila na splošno usmerjena proti vsem ukrepom, ki so sledili prvemu spornemu sklepu ali so bili sprejeti po njem, to je vključno z drugim in tretjim sklepom o podaljšanju.
28.      Splošno sodišče je zavrnilo ugovor nedopustnosti ECB, ki ga je podprla Komisija, ker naj bi se sporni sklepi na F. Corneli kot manjšinsko delničarko banke neposredno in posamično nanašali v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU in naj bi imela pravni interes. Zato naj bi imela procesno upravičenje.(16)
29.      Z vsebinskega vidika je Splošno sodišče v bistvu ugotovilo, da je ECB sporne sklepe oprla na nezadostno pravno podlago. Ti so temeljili na „znatnem poslabšanju položaja [banke]“ v smislu člena 70(1) TUB, s katerim je prenesen člen 29 Direktive 2014/59, čeprav ta (nacionalna) določba ne vsebuje takega pogoja. Tak pogoj naj bi bilo mogoče najti le v členu 69octiesdecies
(1)(b) TUB, s katerim je prenesen člen 28 Direktive. Ta (nacionalna) določba naj bi urejala le „odstavitev“ upravnih ali nadzornih organov banke, ne pa tudi pooblastila iz člena 70 TUB, da z „odpoklicem“ teh organov v banki imenuje začasno upravo. Člena 69octiesdecies in 70 TUB naj bi se zato nanašala na različne primere in – glede na besedilo členov 28 in 29 Direktive 2014/59 – na ukrepe različnih stopenj intenzivnosti, ki jih je treba sprejeti zaporedoma in so odvisni od različnih, v vsakem primeru taksativnih (alternativnih) pogojev. Pogoj v zvezi s „poslabšanjem položaja banke“ naj se zato ne bi uporabljal za ukrepe, sprejete na podlagi člena 70 TUB, tako da naj bi ECB kršila to določbo.(17)
30.      Glede na jasno besedilo členov 69octiesdecies in 70 TUB ter v njih uporabljenih pojmov Splošno sodišče meni, da ni mogoče sprejeti razlage v skladu s pravom Unije. Ukrep, ki ga je sprejela ECB, naj bi bil namreč tisti, ki je določen v členu 70 TUB, tako da bi morali biti izpolnjeni pogoji iz tega člena.(18) „Poslabšanje položaja banke“ iz člena 69octiesdecies TUB naj „ne bi bil generičen izraz, ampak pogoj, ki je določen z zakonodajnim aktom in se nanaša na taksativen seznam štirih alternativnih pogojev“ in zato ne more upravičiti ukrepa na podlagi člena 70 TUB.(19)
31.      Poleg tega naj ECB ne bi bila dolžna uporabiti Direktive 2014/59, da bi odredila imenovanje začasne uprave banke v primeru znatnega poslabšanja njenega položaja. To naj tudi ne bi izhajalo iz obveznosti, ki jo ima na podlagi člena 4(3) Uredbe št. 1024/2013, o uporabi nacionalnega prava, sprejetega za prenos direktiv. Te določbe naj ne bi bilo mogoče razumeti tako, „da vsebuje dva različna vira obveznosti, in sicer celotno pravo Unije, vključno z direktivami, ki bi jim bilo treba dodati nacionalno pravo, [določeno za njihov prenos]“. Taka razlaga bi namreč po mnenju Splošnega sodišča predpostavljala, „da se nacionalne določbe razlikujejo od direktiv in da sta v takem primeru za ECB zavezujoči obe vrsti dokumentov, kot da sta različna normativna vira“.(20) Vendar naj bi bilo to v nasprotju s členom 288 PDEU. Poleg tega naj direktiva ne bi mogla utemeljiti obveznosti posameznika. Zato naj napake, ki jo je storila ECB, ne bi bilo mogoče odpraviti niti s prosto razlago člena 70 TUB ob upoštevanju Direktive 2014/59.(21)
32.      Splošno sodišče ni več preučilo šestih drugih tožbenih razlogov(22), ki jih je opredelilo.
33.      Ker je F. Corneli z uporabo besedne zveze „vs[i] ukrep[i], ki so sledili […] ali so bili sprejeti po njem“ v tožbi, repliki in dodatnem dopisu ugovarjala tudi drugemu in tretjemu sklepu o podaljšanju, je Splošno sodišče slednje zavrglo kot nedopustno zaradi pomanjkanja določnosti in izpolnjevanja pogojev iz člena 76(d) in člena 86 Poslovnika, ker naj se tožba na to ne bi sklicevala v zadostni meri.(23)
IV.    Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
34.      ECB je 21. decembra 2022 v sodnem tajništvu Sodišča vložila pritožbo v zadevi C‑777/22 P.
35.      Komisija je 22. decembra 2022 v sodnem tajništvu Sodišča vložila pritožbo v zadevi C‑789/22 P.
36.      Predsednik Sodišča je dne 8. februarja 2023 na podlagi predlogov Komisije in ECB z dne 18. oziroma 20. januarja 2023 odločil, da se zadevi C‑777/22 P in C‑789/22 P v skladu s členom 54 Poslovnika Sodišča združita.
37.      Italija je 20. marca 2023 v sodnem tajništvu Sodišča v skladu s členom 40(1) Statuta Sodišča Evropske unije vložila predlog za intervencijo v podporo predlogom ECB in Komisije. Predsednik Sodišča je z odločbo z dne 17. aprila 2023 temu predlogu ugodil. Italija je 26. maja 2023 vložila intervencijsko vlogo.
38.      ECB ob intervenciji Italije Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo razveljavi v delu, v katerem so sporni sklepi razglašeni za nične;
–        ničnostno tožbo zavrže kot nedopustno;
–        podredno, ugotovi, da so sporni sklepi zakoniti, in po potrebi zadevo vrne Splošnemu sodišču, da odloči o tožbenih razlogih, ki niso bili obravnavani v izpodbijani sodbi;
–        F. Corneli naloži plačilo stroškov, ki jih je imela ECB v postopku na prvi stopnji in v pritožbenem postopku.
39.      Komisija ob intervenciji Italije Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo razveljavi;
–        ničnostno tožbo kot nedopustno zavrže in kot neutemeljeno zavrne;
–        F. Corneli naloži plačilo stroškov prvostopenjskega in pritožbenega postopka;
–        podredno, razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
40.      F. Corneli Sodišču predlaga, naj,
–        pritožbi zavrne kot nedopustni in potrdi izpodbijano sodbo;
–        podredno, ugodi predlogom, ki jih Splošno sodišče ni obravnavalo, ali
–        še bolj podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču.
41.      Na podlagi predlogov ECB in Italije z dne 3. oziroma 6. novembra 2023 sta bili združeni zadevi dne 7. maja 2024 odstopljeni velikemu senatu Sodišča.
42.      Sodišče je 7. maja 2024 stranke pozvalo, naj pisno odgovorijo na nekatera vprašanja, kar so storile v za to določenih rokih.
43.      Stranke so na obravnavi 25. junija 2024 podale ustne navedbe in odgovorile na vprašanja Sodišča.
V.      Presoja
A.      Pregled pritožbenih razlogov in vrstni red preučitve
44.      ECB ob intervenciji Italije v zadevi C‑777/22 P navaja dva pritožbena razloga.
45.      ECB s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je večkrat napačno uporabilo pravo pri presoji „neposrednega in posamičnega nanašanja“ na F. Corneli v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU in njenega pravnega interesa. ECB z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo pri presoji pravnih podlag, uporabljenih v spornih sklepih; to presojo bi bilo treba opraviti v skladu s členom 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 na podlagi celotnega veljavnega nacionalnega prava in njegovih metod razlage. To naj bi se nanašalo zlasti na člena 69octiesdecies
(1)(b) in 70(1) TUB, kot ju razlagajo italijanska sodišča.
46.      Komisija ob intervenciji Italije v zadevi C‑789/22 P navaja pet pritožbenih razlogov, ki se delno prekrivajo s pritožbenimi razlogi ECB.
47.      Komisija s prvim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je enako napačno uporabilo pravo pri uporabi člena 263, četrti odstavek, PDEU kot mu to očita ECB s svojim prvim pritožbenim razlogom. Komisija z drugim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo pri uporabi člena 84 Poslovnika, ker je po uradni dolžnosti nedopustno obravnavalo materialnopravno napako in odločilo ultra petita. Komisija s tretjim pritožbenim razlogom, ki je podoben drugemu pritožbenemu razlogu ECB, izpodbija domnevno napačno uporabo prava pri razlagi člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 in člena 70(1) TUB. Četrti pritožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 288, tretji odstavek, PDEU, ker naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, ker je menilo, da člena 70(1) TUB ni mogoče razlagati v skladu s členom 29 Direktive 2014/59. Nazadnje, Komisija s petim pritožbenim razlogom, ki je prav tako podoben drugemu pritožbenemu razlogu ECB, Splošnemu sodišču očita, da je večkrat napačno uporabilo pravo pri presoji razmerja med nacionalnim pravom in direktivami, vključno s kršitvami člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 in člena 288, drugi in tretji odstavek, PDEU ter neupoštevanjem neposredne uporabe upoštevnih določb direktiv.
48.      Najprej skupaj obravnavam pritožbene razloge v zvezi z dopustnostjo tožbe(24) (točka B). V nadaljevanju skupaj obravnavam tudi pritožbene razloge, ki se nanašajo na ugotovitve Splošnega sodišča o vsebini(25) (točka C).
B.      Pritožbeni razlogi v zvezi z dopustnostjo tožbe
49.      Pritožbeni razlogi v zvezi z dopustnostjo tožbe se nanašajo, prvič, na vprašanje, ali se sporni sklepi neposredno in posamično nanašajo na F. Corneli v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU (točka 1), in, drugič, na njen (nadaljnji) interes za razglasitev njihove ničnosti (točka 2).
50.      V zvezi s tem je treba upoštevati, da mora Sodišče v pritožbenem postopku dopustnost tožbe, vključno z ohranitvijo pravnega interesa, preučiti po uradni dolžnosti, neodvisno od trditev strank in presoje Splošnega sodišča.(26) Že iz tega razloga ugovor nedopustnosti F. Corneli v zvezi s prvim pritožbenim razlogom ECB ne more uspeti in ga je treba zavrniti.
1.      Procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU
51.      V skladu s členom 263, četrti odstavek, PDEU ima oseba, ki ni naslovnik izpodbijanega akta, procesno upravičenje le, če se ta nanjo „neposredno in posamično nanaša“. Najprej bom preučila, ali se sporni sklepi neposredno nanašajo na F. Corneli.
a)      Neposredno nanašanje
52.      V skladu z ustaljeno sodno prakso morata biti kumulativno izpolnjena dva pogoja, da gre za „neposredno nanašanje“ na osebo v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Prvič, izpodbijani ukrep mora neposredno vplivati na pravni položaj zadevne osebe. Drugič, ukrep naslovnikom, ki so zadolženi za njegovo izvajanje, ne sme dopuščati nobene diskrecijske pravice, tako da je njegovo izvajanje povsem samodejno. Nasprotno, ta mora izhajati izključno iz ureditve Unije brez uporabe dodatnih izvedbenih določb.(27)
53.      Kot je ob sklicevanju na to sodno prakso pravilno navedlo Splošno sodišče(28), sporni sklepi neposredno negativno vplivajo na pravni položaj F. Corneli kot delničarke banke. To zadeva uveljavljanje njenih pravic do udeležbe, glasovanja in drugih pravic, ki so določene v statutu banke. V nasprotju z očitki ECB v zvezi s tem ni mogoče ugotoviti neupoštevanja ali celo izkrivljanja upoštevnih določb statuta banke o pravicah delničarjev. Sporni sklepi vplivajo zlasti na pravico do izvolitve vodstvenih ali nadzornih organov banke (člena 18 in 26), sklica skupščine delničarjev in določitve njenega dnevnega reda (člen 10(4)). To velja tudi za pogoje, pod katerimi lahko ta skupščina ali določen del delničarjev zahteva odgovornost vodstvenih ali nadzornih organov banke v skladu s členoma 2393 in 2393bis italijanskega civilnega zakonika.(29)
54.      Sporni sklepi so z odreditvijo imenovanja začasne uprave banke ali njegovim podaljšanjem začasno odvzeli ali omejili uveljavljanje teh pravic ter so s tem neposredno posegli v pravni položaj delničarjev, vključno s pravnim položajem F. Corneli. Na podlagi te odredbe so bile namreč pravice do izvolitve vodstvenih in nadzornih organov banke ter do sklica skupščine delničarjev in določitve njenega dnevnega reda prenesene na začasne upravitelje. Ustrezna začasna ukinitev ali omejitev pravic do udeležbe ali glasovanja zadevnih delničarjev izhaja iz člena 70(2) v povezavi s členom 72(6) TUB, ki določata samodejni prenos teh pravic na začasne upravitelje.(30) Poleg tega je bila z odredbo o imenovanju začasne uprave v skladu s členom 72(9) TUB civilna odgovornost vodstvenih in nadzornih organov banke omejena na primere naklepa in hude malomarnosti in so jo lahko na sodišču uveljavljali le začasni upravitelji po predhodnem dovoljenju Banca d'Italia. Dodatno je bila tem upraviteljem na podlagi člena 72(5) TUB podeljena pravica, da na podlagi predhodnega dovoljenja Banca d'Italia vložijo odškodninske tožbe zoper člane razrešenih organov banke ali njenega generalnega direktorja. Skupščina delničarjev ali del delničarjev, ki ima določen delež v kapitalu družbe, torej ni več mogla vložiti takih tožb na podlagi členov 2393 in 2393bis italijanskega civilnega zakonika.(31)
55.      Splošno sodišče je upravičeno ugotovilo tak poseg v pravico do udeležbe ali glasovanja delničarjev, vključno s pravico F. Corneli, ne glede na to, da statut banke za njihovo učinkovito uveljavljanje določa sklepčnost, in sicer 1 % delnic, ki jih imajo ti delničarji.(32) Vse te pravice do udeležbe ali glasovanja imajo namreč notranjo vrednost, podobno kot pravica državljanov do glasovanja na demokratičnih volitvah. Ta je neodvisna od vprašanja, ali uveljavljanje teh pravic zadostuje za dejanski vpliv na bistvene organizacijske ali poslovne odločitve banke. Pravica do udeležbe ali glasovanja namreč vključuje in varuje že pravno možnost sodelovanja v takih postopkih odločanja in vplivanja na njihov izid. Splošno sodišče je to pravilno priznalo, ko je ugotovilo, da trditev ECB in Komisije, „ne upošteva […] glasovalne pravice, ki vsakemu delničarju omogoča, da osebno sodeluje pri izvolitvi članov [skupščine], ki so imenovani v upravljalne in nadzorne organe“.(33) Vendar odredba o imenovanju začasne uprave samodejno odpravlja to pravno možnost vplivanja na upravljanje banke.
56.      Dejstvo, da lahko manjšinski delničar ustrezno sklepčnost po potrebi doseže le z drugimi (manjšinskimi) delničarji, zato ni pomembno za vprašanje, ali je šlo za poseg v njegove pravice do udeležbe in glasovanja kot take. Morebitno doseganje take sklepčnosti je pomembno le za nadaljnje vprašanje, ali uveljavljanje pravic do udeležbe ali glasovanja zadostuje tudi za doseganje želenih pravnih učinkov (kot je na primer sklic skupščine delničarjev ali določitev točke dnevnega reda skupščine). Vendar to ne more postaviti pod vprašaj obstoja ali potrebe po zaščiti uveljavljanja teh individualnih pravic.(34) Zato je treba, kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točkah od 43 do 45 izpodbijane sodbe, zavrniti tudi ugovor pritožnic, da so zadevne pravice sprejemanja odločitev na voljo le skupščini ali določenemu delu delničarjev, ki izpolnjujejo določeno kvoto deležev, ne pa tudi posameznemu delničarju, ki ima le glasovalne pravice.
57.      Poleg tega je Sodišče v sodbi Trasta Komercbanka(35) posredno potrdilo, da lahko v primeru, kakršen je obravnavani, ki se drugače kot odvzem dovoljenja, ki se obravnava v tej zadevi, nanaša le na odredbo o imenovanju začasne uprave banke, poseg v pravice delničarjev do sodelovanja pri upravljanju zadostuje za to, da se šteje za neposredno nanašanje nanje. To pa zato, ker poseg v te pravice v slednjem primeru ne sovpada z negativnimi, povsem ekonomskimi učinki za banko in njene delničarje, ki bi bili posledica odvzema dovoljenja ali celo njene likvidacije.(36) Sodišče je poleg tega izrecno priznalo, da se tudi sklep o likvidaciji banke neposredno nanaša na pravico delničarjev do sodelovanja pri njenem upravljanju s tem, ko jo je zaupal likvidacijskemu upravitelju. V zadevi Trasta Komercbanka pa je ta sklep temeljil izključno na latvijskem pravu. Zato ga ni bilo mogoče pripisati niti pravu Unije niti spornemu sklepu ECB o odvzemu dovoljenja, tako da se ta ni neposredno nanašal na delničarje.(37) Vendar je to, kot je Splošno sodišče pravilno poudarilo,(38) drugače v primeru sklepa ECB, s katerim je bilo odrejeno imenovanje začasne uprave banke.
58.      ECB teh zaključkov ne more ovreči s sklicevanjem na sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) v zadevi Albert in drugi proti Madžarski(39).
59.      Prvič, pravica do pritožbe na podlagi člena 34 EKČP, ki jo je preučilo ESČP, ni enaka pogojem za procesno upravičenje na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU. Drugič, tudi ESČP načeloma priznava družbenike banke kot deležnike „neposrednega nanašanja“ v smislu člena 34 EKČP, kadar je pritožba vložena zoper akte, ki se nanašajo tako na to banko kot na pravice njenih družbenikov. To načelo je omejeno le, če so bodisi banka in njeni družbeniki tako tesno povezani, da bi bilo razlikovanje med njimi umetno, bodisi če to upravičujejo „izjemne okoliščine“. ESČP je torej podobno kot Sodišče v sodbi Trasta Komercbanka (glej točko 57 zgoraj) priznalo, da se akti, ki se neposredno nanašajo na pravice družbenikov (do sodelovanja pri upravljanju banke), razlikujejo od tistih, ki so usmerjeni (samo) proti banki. Ti akti namreč ne škodujejo le ekonomskim interesom družbenikov te banke, temveč spreminjajo tudi njihov pravni položaj v njeni upravljavski strukturi.(40)
60.      Res je, da ESČP v zadevi Albert in drugi proti Madžarski ni menilo, da gre za „neposredno nanašanje“ na pravice družbenikov. Po eni strani so namreč te pravice lahko uveljavljali v zvezi s sporno združitvijo obeh zadevnih bank med ustreznimi postopki odločanja in glasovanjem. Po drugi strani pa te pravice – zaradi nezadostnega obsega posameznih deležev družbe – niso zadoščale za nadzor nad eno od teh bank. ESČP je zato – v nasprotju s primeri umetnega spodkopavanja glasovalnih pravic delničarjev ali izbrisa delnic, o katerih je odločalo že prej(41) – predpostavilo le „naključen in posreden“ vpliv spornih, v bistvu z družbo povezanih ukrepov na pravice posameznih družbenikov kot takih.(42)
61.      Vendar pa poseben položaj združitve dveh bank ni primerljiv s položajem v obravnavani zadevi, v kateri je bila v banki zgolj imenovana začasna uprava. Združeni banki sta namreč prenehali obstajati in delovati na trgu v svoji prejšnji obliki. Dokončna strukturna sprememba banke in njenih poslovnih dejavnosti ter z njo povezani ekonomski učinki se torej razlikujejo od začasne uprave, pri kateri je nadzor nad poslovnimi dejavnostmi banke le začasno v rokah drugih oseb, in od učinkov tega na pravice družbenikov. Argumentacije ECB, ki temelji na sodni praksi ESČP v zvezi z združitvijo bank, zato ni mogoče prenesti na obravnavano zadevo in jo je treba zavrniti.
62.      Poleg tega so bile z začasno upravo, ki je bila odrejena ali podaljšana s spornimi sklepi, samodejno začasno odvzete in omejene pravice delničarjev banke do udeležbe ali glasovanja. Vmesna diskrecijska odločba ali dodatni izvedbeni akt v ta namen nista bila potrebna.(43) Zato je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, lahko razsodilo, da se ti sklepi neposredno nanašajo na F. Corneli v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.(44)
b)      Posamično nanašanje
63.      Vprašanje, ali F. Corneli izpolnjuje tudi merilo posamičnega nanašanja, je treba preučiti le, če sporni sklepi niso „predpisi“ v smislu člena 263, četrti odstavek, tretji del stavka, PDEU, ki ne potrebujejo izvedbenih ukrepov. V skladu z ustaljeno sodno prakso ta pojem zajema vse splošne nezakonodajne akte. To pomeni, da se tak akt uporablja za objektivno določene položaje in ima pravne učinke za skupine oseb, ki so določene splošno in abstraktno.(45)
64.      Ta pogoj v obravnavanem primeru ni izpolnjen. Sporni sklepi so bili naslovljeni neposredno na banko, to je na pravno osebo, in so se nanašali tudi na delničarje, ki so obstajali v času njihovega sprejetja. Zato je treba preučiti, ali je F. Corneli v vlogi delničarke takrat izpolnjevala merilo posamičnega nanašanja.
65.      Menim, da je Splošno sodišče ob sklicevanju na sodno prakso Sodišča pravilno domnevalo, da je šlo za posamično nanašanje na F. Corneli.(46)
66.      V skladu z ustaljeno sodno prakso se lahko ukrep posamično nanaša na osebo, ki ni naslovnik ukrepa, le, če nanjo vpliva zaradi določenih lastnosti, ki so njej lastne, ali zaradi okoliščin, ki jo razlikujejo od katere koli druge osebe, in jo zato individualizira enako, kot bi naslovnika akta.(47) Sodišče je zlasti v primeru abstraktnih in splošnih ukrepov razsodilo, da bolj ali manj natančno določljivo število ali celo identiteta oseb, na katere se ti ukrepi nanašajo, ne zadostuje za to, da bi se štelo, da se ti ukrepi nanje posamično nanašajo, če ni sporno, da se ukrep izvaja na podlagi pravno ali dejansko objektivnega položaja, ki je določen v zadevnem aktu.(48)
67.      Kot je Splošno sodišče pravilno navedlo,(49) je bila F. Corneli ob sprejetju spornih (konkretnih in posamičnih) sklepov individualizirana kot delničarka in torej kot članica jasno opredeljene skupine vseh delničarjev banke. Ti sklepi naj bi poleg tega posegali v uveljavljanje pravice do udeležbe in glasovanja, ki jih v tej vlogi priznava statut banke (glej točko 53 in naslednje zgoraj). Zato naj bi se nanašali na F. Corneli ne le v njeni „objektivni“ vlogi delničarke (v razmerju do delničarjev drugih družb), kot trdita pritožnici, temveč kot na jasno prepoznavno imetnico dela osnovnega kapitala banke v tistem času. Poleg tega naj bi bil namen tega ukrepa prav začasen odvzem pravic do udeležbe in glasovanja delničarjev banke (in ne delničarjev drugih družb) (glej točko 54 zgoraj), da bi se olajšala njena sanacija.
68.      Predvsem argument, ki ga navaja ECB, v skladu s katerim naj bi se akt posamično nanašal na približno 35.000 delničarjev banke, za katere naj bi veljalo procesno upravičenje, ne more omajati te presoje. Kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, število potencialnih tožečih strank, na katere vpliva vrsta izpodbijanega ukrepa, ni pomembno, v kolikor jih je mogoče ob njegovem sprejetju jasno opredeliti kot člane jasno opredeljene skupine oseb in če ta ukrep (ciljno) posega v njihove obstoječe pravice.(50) To velja v obravnavanem primeru še toliko bolj, ker sporni sklepi niso splošni ukrepi, ampak konkretni in posamični (glej točki 64 in 66 zgoraj).
69.      Splošno sodišče je zato pravilno odločilo, da se sporni sklepi posamično nanašajo na F. Corneli v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU. Zato se ni treba izreči o tem, ali je bilo pri dodatni obrazložitvi, ki jo je očitala Komisija, zlasti v točkah od 73 do 75 izpodbijane sodbe (v odgovor na njene trditve, podane na prvi stopnji), napačno uporabljeno pravo.
2.      Ohranitev pravnega interesa
70.      Preučiti je treba še, ali lahko F. Corneli ob upoštevanju prenehanja začasne uprave banke in nesporne izgube njenega statusa delničarke še vedno uveljavlja in dokaže (pravni) interes za razglasitev ničnosti spornih sklepov.
71.      Res je, da je Splošno sodišče preučilo lastni pravni interes F. Corneli, ki se razlikuje od pravnega interesa banke, in menilo, da so sporni sklepi vplivali na uveljavljanje njenih pravic kot delničarke.(51) To naj bi se nanašalo zlasti na pravico, da skliče skupščino, da se predlaga vložitev tožbe ali da se doda ustrezna točka na dnevni red.(52) Ta ločeni pravni interes F. Corneli naj bi temeljil na njeni zahtevi, da se posebej zaščitijo pravice do udeležbe in glasovanja, povezane z njenim položajem delničarke po pravu družb. Vendar je s tem Splošno sodišče v bistvu zgolj ponovilo obrazložitev neposrednega nanašanja na F. Corneli (glej točko 53 in naslednje zgoraj), ne da bi preučilo vprašanje, ali je ob upoštevanju izteka roka trajanja začasne uprave banke, določenega v prvem sklepu o podaljšanju, tak pravni interes F. Corneli obstajal do razglasitve izpodbijane sodbe. Prav tako od nje ni zahtevalo, naj predloži ustrezne dokaze.
72.      Vprašanje, ali je tožeča stranka dokazala svoj pravni interes in ohranitev tega interesa, je vprašanje, ki ga je treba razlikovati od dokazovanja procesnega upravičenja v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU, in ki je v okviru pritožbenega postopka predmet nadzora Sodišča.(53)
73.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je ničnostna tožba fizične ali pravne osebe dopustna le takrat, kadar ima ta oseba interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Pogoj za to je, da ji razglasitev ničnosti lahko prinese korist. Ta pravni interes mora kot bistveni pogoj za dopustnost tožbe obstajati do izdaje sodne odločbe. V nasprotnem primeru se postopek ustavi.(54)
74.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je ohranitev pravnega interesa med drugim mogoče opreti na to, da je ničnostna sodba podlaga za odškodninsko tožbo.(55) Možnost vložitve odškodninske tožbe v skladu s tem zadošča za utemeljitev takega pravnega interesa, če ta ni hipotetičen.(56) V zvezi s tem ni pomembno, ali so tožbe, vložene pri sodiščih Unije ali nacionalnih sodiščih, verjetno utemeljene ali imajo enak predmet. Pomembno je namreč, ali lahko zahtevana razglasitev ničnosti izpodbijanega akta vpliva na to drugo tožbo,(57) to je ali jo lahko v tem pogledu vsaj delno prejudicira.
75.      V odgovor na pisna in ustna vprašanja, ki jih je postavilo Sodišče, je F. Corneli navedla, da je njen pravni interes, ki temelji na izgubi njenih deležev in pravic do udeležbe in glasovanja kot delničarka banke, ohranjen zlasti v zvezi s prihodnjimi odškodninskimi tožbami. Tako tožbo naj bi nameravala vložiti proti subjektom, ki so sodelovali pri začasnem upravljanju banke, njenem prestrukturiranju in prodaji njenih deležev, ter proti pravnim in fizičnim osebam; v zvezi s tem naj bi bila razglasitev ničnosti spornih sklepov s strani sodišč Unije pogoj za druge akte. V zvezi s tem je pravilno trdila, da petletni zastaralni rok iz člena 46 Statuta Sodišča za vložitev odškodninske tožbe med drugim proti ECB na podlagi člena 268 PDEU v povezavi s členom 340, tretji odstavek, PDEU še ni potekel.(58)
76.      Res je, da dokončne izgube delnic in pravic do udeležbe ali glasovanja kot takih, do katere je medtem prišlo zaradi prestrukturiranja banke, ni mogoče neposredno pripisati spornim sklepom, s katerimi je bilo odrejeno le imenovanje njene začasne uprave, niti ni mogoče z njo utemeljiti interesa F. Corneli za razglasitev njihove ničnosti.(59) Vendar je tak interes obstajal v času začasne uprave, ko ni mogla več uveljavljati svojih pravic do udeležbe ali glasovanja kot delničarka (glej točko 71 zgoraj).
77.      F. Corneli meni, da je vzrok za škodo, ki jo je utrpela, poleg dokončne izgube delnic in pravic do udeležbe ali glasovanja tudi poseg v navedene pravice med začasno upravo. Vsekakor se taka vzročna zveza ne zdi niti hipotetična niti popolnoma izključena glede na ukrepe, sprejete med začasno upravo v letih 2019 in 2020, kot sta jih F. Corneli in ECB sporočili v odgovorih na pisna vprašanja Sodišča, ki so na koncu pripeljali do dokapitalizacije banke s strani FITD in prodaje njenih delnic banki BPER Banca (glej točko 25 zgoraj). Zaradi pristojnosti presoje, ki je nacionalnim sodiščem dodeljena v zvezi z obstojem pogojev za odgovornost na podlagi nacionalnih pravil o odškodninski odgovornosti, vključno z vzročno zvezo med nezakonitim dejanjem in nastalo škodo, sodiščem Unije pri presoji ohranitve pravnega interesa teh vprašanj ni treba podrobno preučiti, še manj pa a priori izključiti tako vzročno zvezo (glej točko 74 zgoraj). Zadostuje namreč ugotovitev, da je lahko razglasitev ničnosti spornih sklepov – ki jo bo morda moralo potrditi Sodišče – na podlagi razlogov nezakonitosti, ki jih navaja F. Corneli, pogoj za poznejše odškodninske tožbe.
78.      F. Corneli ima torej nadaljnji interes za razglasitev ničnosti spornih sklepov v okviru priprave odškodninske tožbe pred nacionalnimi sodišči ali sodišči Unije na podlagi člena 263, drugi odstavek, PDEU v povezavi s členom 264, prvi odstavek, PDEU.
3.      Vmesni sklep
79.      Posledično je lahko Splošno sodišče ob upoštevanju nadaljnjega pravnega interesa in procesnega upravičenja F. Corneli na podlagi člena 263, četrti odstavek, PDEU njeno ničnostno tožbo razglasilo za dopustno.
80.      Zato je treba prvi pritožbeni razlog ECB oziroma Komisije zavrniti kot neutemeljen.
C.      Pritožbeni razlogi v zvezi z utemeljenostjo tožbe: kršitev člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 v povezavi s členom 29 Direktive 2014/59 in členom 70(1) TUB?
1.      Vrstni red preučitve
81.      Drugi pritožbeni razlog ECB in od drugi do peti pritožbeni razlog Komisije se v bistvu nanašajo na vprašanje, ali je Splošno sodišče napačno razlagalo člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 v povezavi s členoma 28 in 29 Direktive 2014/59 ter členom 69octiesdecies
(1)(b) in členom 70(1) TUB, s tem ko je ugotovilo, da te določbe niso predstavljale zadostne pravne podlage za odreditev ali podaljšanje imenovanja začasne uprave banke v spornih sklepih. V zvezi s tem je namreč Splošno sodišče zavrnilo neposredno uporabo določb Direktive za banko in razlago teh nacionalnih določb v skladu z Direktivo.(60)
82.      Poleg tega se z drugim pritožbenim razlogom ECB ter tretjim in četrtim pritožbenim razlogom Komisije Splošnemu sodišču v bistvu očita, da ni upoštevalo člena 70(1) TUB in dejstva, da je to določbo mogoče razlagati v skladu z Direktivo, in sicer v skladu s členom 29 Direktive 2014/59. Komisija s četrtim in petim pritožbenim razlogom Splošnemu sodišču očita, da je s tem kršilo tudi člen 288(2) in (3) PDEU ter člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013, ker med drugim ni upoštevalo obveznosti ECB, da neposredno uporabi člen 29 Direktive, kot ji ta določba nalaga. Na obravnavi je tudi ECB v odgovorih na pisna in ustna vprašanja Sodišča trdila, da se ta določba Direktive uporablja neposredno in primarno. Zato naj bi jo morali upoštevati ne le organi držav članic, temveč tudi ECB in Splošno sodišče. Stališča v zvezi s tem sta na obravnavi predstavili tako F. Corneli kot Italija.
83.      V nadaljevanju te očitke obravnavam skupaj. Pri tem bom preučila tudi vprašanje, ali je Splošno sodišče kršilo člen 288, drugi in tretji odstavek, PDEU in člen 84 svojega Poslovnika (drugi, četrti in peti pritožbeni razlog Komisije).
84.      Ker je ECB v skladu s členom 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 dolžna uporabiti upoštevno pravo Unije, vključno z nacionalnim pravom, sprejetim za prenos Direktive(61), najprej preverjam, ali in v kolikšni meri se ta obveznost uporabe nanaša tudi na člen 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59. V zvezi s tem je treba preučiti, ali se je ta določba glede na njeno strukturo in njene pravne posledice neposredno uporabljala za banko in njene delničarje (točka 2) ter ali bi morali to določbo spoštovati in uporabljati ne le nacionalni organi, ampak tudi ECB in Splošno sodišče (točka 3). ECB bi bila namreč lahko pooblaščena in morda celo dolžna(62) na podlagi neposredne uporabe in primarnosti te določbe Direktive odrediti začasno upravo banke in ne upoštevati nacionalnih določb, če bi bile v nasprotju z njo. Splošno sodišče spornih sklepov torej ne bi smelo razglasiti za nične zaradi domnevnega neobstoja pravne podlage. Vprašanje, ali je te nacionalne določbe mogoče razlagati v skladu z Direktivo, v obravnavani zadevi ne bi bilo več upoštevno.
85.      Če je neposredna uporaba člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 izključena, nato preverjam, ali in v kolikšni meri je ECB dolžna nacionalno pravo, sprejeto za prenos te direktive, razlagati v skladu z njo (točka 4). Nato se posvečam vprašanju, kako mora Splošno sodišče pri nadzoru aktov ECB v zvezi s tem upoštevati obseg nacionalnega prava, zlasti ali mora v okviru področja uporabe člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 to pravo obravnavati enako kot pravo Unije (točka 5). Nazadnje preverjam dopustnost očitkov v zvezi s tem, ki sta jih pritožnici prvič navedli v pritožbenem postopku (točka 6).
86.      Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi zavrnilo tako neposredno uporabo določb Direktive v škodo posameznika, kot tudi razlago člena 70(1) TUB v skladu z Direktivo.(63) Kot bom pokazala v nadaljevanju, tega pristopa ni mogoče izpodbijati, vsaj kar zadeva rezultat.
2.      Neposredna uporaba in primarnost člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59?
a)      Struktura določbe člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59
87.      V skladu z ustaljeno sodno prakso ima lahko določba direktive neposredni učinek, če se z vidika vsebine izkaže za brezpogojno in dovolj natančno. Določba je brezpogojna, če določa obveznost, ki ne vsebuje nobenega pogoja, in njena izvršitev ali učinki niso odvisni od nobenega akta institucij Unije ali držav članic. Določba se šteje za dovolj natančno, da se lahko nanjo sklicuje upravičenec in jo uporabi sodišče, če določa obveznost z enopomenskimi izrazi.(64) Če so ti pogoji izpolnjeni, se lahko posameznik sklicuje na to določbo pred nacionalnimi sodišči zoper državo članico, če je ta ni prenesla pravilno.(65)
88.      Člen 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 državam članicam nalaga, da morajo v primerih, ko po mnenju pristojnega organa (v obravnavanem primeru ECB) zamenjava višjega vodstva ali upravljalnega organa iz člena 28 ne zadostuje „za ureditev razmer“, zagotoviti, da lahko ti organi imenujejo enega ali več začasnih upraviteljev v instituciji. Ta določba tako predvideva pooblastilo pristojnega organa za sprejetje takega ukrepa s sklicevanjem na manj vsiljive ukrepe iz člena 28 Direktive, kot je odstavitev posameznih ali vseh članov višjega vodstva in upravljalnega organa, ki po mnenju ECB v obravnavanem primeru ne zadostujejo. Vsi ti ukrepi med drugim zahtevajo, da se je finančni položaj zadevne banke znatno poslabšal. Kot je razvidno iz sklicevanja v členu 29 na člen 28 Direktive, iz njunega skupnega besedila in iz uvodne izjave 40(66), je merilo znatnega poslabšanja finančnega položaja enoten pogoj za uporabo vseh popravnih ukrepov različnih stopenj intenzivnosti, določenih v obeh določbah. Zato so tako pogoji za uporabo člena 29(1), prvi stavek, v povezavi s členom 28 Direktive kot tudi pravne posledice, ki jih določa, dovolj natančni in brezpogojni.
89.      V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča okoliščina, da imajo pristojni organi določeno polje proste presoje ali diskrecijsko pravico glede presoje obstoja teh pogojev na eni strani in ukrepov, ki jih je treba sprejeti, na drugi strani, pri čemer morajo biti ti ukrepi v skladu s členom 29(1), drugi stavek, Direktive 2014/59 sorazmerni, ne postavlja pod vprašaj zadostne natančnosti in brezpogojnosti teh določb. V skladu s to sodno prakso tako polje proste presoje ali diskrecijska pravica ni niti pogoj niti dodatna zahteva za izvajanje ali učinkovitost v smislu načel iz točke 87 zgoraj.(67)
90.      Nasprotno, v skladu z ustaljeno sodno prakso se določba direktive lahko šteje za brezpogojno in natančno, tudi če državam članicam dopušča diskrecijsko pravico pri njenem izvajanju, če jim z enopomenskimi izrazi nalaga obveznost rezultata in ni odvisna od nikakršnega pogoja glede njene uporabe.(68) V skladu s to sodno prakso lahko torej brezpogojnost obveznosti nadomesti zahtevo po določnosti.(69) Tako je v obravnavanem primeru glede rezultata, ki ga je treba doseči, in sicer odreditve imenovanja začasne uprave v primeru znatnega poslabšanja finančnega položaja zadevne banke, ki ga ni mogoče odpraviti z milejšimi ukrepi v smislu člena 28 Direktive.
91.      Na podlagi teh meril je zato treba vsebino člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 šteti za dovolj natančno, da jo lahko na primer uporabi nacionalni nadzorni organ in v poznejšem pravnem sporu nacionalno sodišče. Iz tega načeloma izhaja tudi, da ti organi ne smejo uporabiti nacionalne določbe, ki krši to določbo.(70) V nadaljevanju bom preučila, ali in v kolikšni meri to velja tudi za ECB (glej točko 106 in naslednje). Argumente, ki jih je zlasti med obravnavo podala F. Corneli in v skladu s katerimi Direktiva v zvezi s tem določa le minimalno uskladitev in državam članicam pri njenem izvajanju prepušča široko polje proste presoje, je zato treba zavrniti.
92.      Vendar je Splošno sodišče v točki 112 izpodbijane sodbe odločilo, da direktiva sama po sebi ne more ustvarjati obveznosti za posameznika, tako da naj bi bila neposredna uporaba (to je vključno s členom 29(1) Direktive 2014/59 in ne glede na strukturo določbe) v škodo posameznika izključena.
93.      Menim, da pri tej ugotovitvi, ki jo izpodbija zlasti Komisija, pravo ni bilo napačno uporabljeno.
b)      Neposredna uporaba člena 29(1) Direktive 2014/59 v škodo banke in njenih delničarjev?
94.      V skladu z ustaljeno sodno prakso direktiva kot taka ne more ustvarjati obveznosti za posameznike, ampak le pravice. Zato se posameznik ne more sklicevati na direktivo v postopku zoper državo članico niti, če določa obveznost države, vendar je ta neposredno povezana z izpolnitvijo obveznosti tretje osebe, ki je prav tako določena s to direktivo. Nasprotno pa zgolj zaradi negativnih učinkov na pravice tretjih oseb, tudi če so ti zanesljivo dokazani, posamezniku ni mogoče odreči možnosti, da se sklicuje na določbe direktive zoper zadevno državo članico.(71)
95.      Predvsem je izključena neposredna uporaba določb direktive, če določa ali zaostruje kazensko odgovornost oseb s prepovedmi ali obveznostmi opustitve ali ravnanja, ki jih urejajo te določbe.(72) V skladu z načeloma pravne varnosti in zakonitosti kazni (nullum crimen, nulla poena sine lege) ter členom 288(3) PDEU, v skladu s katerim so direktive naslovljene na države članice in so zavezujoče le zanje, bi bilo nezdružljivo od posameznikov zahtevati, da svoje ravnanje utemeljijo le na določbah direktive – to je zlasti neodvisno od nacionalne zakonodaje, sprejete za njeno izvajanje – in da so v primeru kršitve te direktive po potrebi odgovorni ali kaznovani.(73) Vendar tudi v civilnopravnih sporih med posamezniki neposredna uporaba določb direktiv, ki nalagajo obveznost stranki (tako imenovani „horizontalni učinek na tretjo osebo“), na splošno ne pride v poštev.(74)
96.      Nekoliko drugače velja le za upravne spore v zvezi s tako imenovanimi „tristranskimi razmerji“. V zvezi s tem je Sodišče izjemoma priznalo, da mora tretja oseba na podlagi neposredno veljavnih določb direktive, na katere se posameznik sklicuje zoper državo članico, tolerirati nekatere državne ukrepe. To vključuje na primer presojo vplivov na okolje, ki lahko privede do odvzema dovoljenja, ki je v korist tretje osebe(75), ali izgube druge (pravne in finančne) prednosti tretje osebe.(76) Pri tem gre namreč le za negativen učinek izvajanja takih pravil na pravni položaj tretjih oseb. Ta temelji zgolj na dejstvu, da mora pristojni organ na podlagi določb direktive, ki se neposredno uporabljajo, opraviti preverjanje(77) ali razlagati in uporabljati pravno podlago, na katero se sklicuje, na poseben način v zvezi z vsemi zadevnimi strankami.(78)
97.      Res je, da tudi obravnavana zadeva temelji na upravnem sporu. Sicer pa ni razlogov, ki bi dopuščali uporabo te sodne prakse ali celo razširitev njenega področja uporabe.
98.      V nasprotju z zgoraj navedenimi zadevami v obravnavanem primeru ne gre za tristransko razmerje z zgolj bremenom za tretjo osebo.(79) Tako razmerje bi obstajalo kvečjemu, če bi se upnik ali stranka banke, ki meni, da so njeni finančni interesi zaradi znatnega poslabšanja finančnega položaja banke ogroženi, pred pristojnimi organi ali sodišči sklicevala na člen 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59, da bi te organe spodbudila k odreditvi začasne uprave.
99.      Vendar neposredna uporaba člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 v razmerju do banke in njenih delničarjev v obravnavanem primeru ne bi imela zgolj negativnega vpliva na pravice tretjih oseb.
100. Nasprotno, obravnavani spor se nanaša na klasično (bilateralno) razmerje hierarhije v upravnem pravu, v katerem banka nasprotuje ukrepu javne oblasti, ki je naslovljen nanjo, in sicer začasni upravi, ki jo je odredila ECB. Pristojnost za izdajo take odredbe spada med pristojnosti za posredovanje, ki jih ima ECB neposredno v razmerju do bank v okviru enotnega mehanizma nadzora. V tem pogledu ECB do določene mere nadomešča nacionalne nadzorne organe – tudi zaradi svoje obveznosti iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013, da uporablja nacionalno pravo za izvajanje Direktive 2014/59 (glej podrobneje točko 107 spodaj). Ukrepi, ki jih sprejme, na koncu privedejo do tega, da za banke in njihove delničarje veljajo določene obveznosti ukrepanja, opustitve ukrepanja ali dopuščanja.
101. Ni mogoče ugovarjati temu, da so delničarji, kot je F. Corneli, v razmerju do banke tretje osebe, ki morajo nositi (deliti) zgolj škodljive posledice odredbe o začasni upravi. To naj bi bilo v nasprotju z dejstvom, da se ekonomski interesi banke in njenih delničarjev znatno prekrivajo. Slednje je tudi glavni razlog, zakaj je ločena tožba delničarjev zoper sklep ECB o odvzemu dovoljenja banki zaradi neobstoja neposrednega nanašanja na te delničarje nedopustna (glej točko 57 in naslednje zgoraj).(80)
102. V kolikor se lahko ECB kot pravno podlago za to posredovanje javne oblasti sklicuje izključno na neposredno uporabljivo določbo direktive, kot je v obravnavanem primeru člen 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59, bi to torej povzročilo nedopustne obveznosti posameznikov na podlagi direktive v smislu sodne prakse, navedene v točkah 94 in 95. Kot je razvidno iz prednostnega vrstnega reda ukrepov iz členov od 27 do 29 Direktive 2014/59, določenega zaradi sorazmernosti, je namreč odredba o začasni upravi ukrep resnega poseganja, ki še posebej intenzivno posega v avtonomno odločanje banke. Na njegovi podlagi je zaradi učinkovite sanacije banke začasno odvzeto uveljavljanje pravic njenih organov vodenja in družbenikov, da (so)odločajo o upravljanju bančnih dejavnosti, in preneseno na enega ali več začasnih upraviteljev.
103. Obveznosti dopustitve banke in njenih delničarjev, ki so povezane z odredbo o imenovanju začasne uprave, bi bile zato, kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo,(81) posledica nedopustne neposredne uporabe te določbe direktive v njihovo škodo, če te obveznosti ne morejo temeljiti tudi na nacionalnem pravu za prenos – po možnosti po razlagi v skladu z Direktivo.
104. Res je, da se zato člen 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 glede na merila, priznana s sodno prakso, neposredno uporablja (glej točki 89 in 90 zgoraj). Vendar taka neposredna uporaba ni mogoča niti v škodo banke niti v škodo njenih delničarjev. Zato Splošnemu sodišču tudi ni mogoče očitati, da je v zvezi s tem kršilo člen 288, drugi ali tretji odstavek, PDEU.
105. Če Sodišče ne bo sledilo tej presoji in bo načeloma sprejelo, da se člen 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 uporablja neposredno v škodo banke in njenih delničarjev, kot meni F. Corneli, bom podredno preučila, ali je bil ne le nacionalni organ, temveč tudi ECB upravičena ali dolžna neposredno uporabiti to določbo Direktive. Ta preučitev je pomembna tudi za vprašanje, ki bo obravnavano pozneje, ali je tudi ECB naslovnik obveznosti razlage nacionalnega prava v skladu z Direktivo (glej točko 115 in naslednje spodaj).
3.      Podredno: neposredna uporaba člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 s strani ECB?
a)      ECB kot naslovnica določb direktiv, ki se neposredno uporabljajo
106. V skladu s členom 288(3) PDEU so direktive naslovljene na države članice, ki jih morajo prenesti v nacionalno pravo v okviru svoje diskrecijske pravice glede oblike in sredstev za dosego cilja, ki ga je treba doseči. V skladu s tem je sodna praksa Sodišča le v izjemnih primerih – pod pogoji, navedenimi v točki 94 zgoraj – priznala neposredno uporabo določb direktiv o varstvu pravic posameznikov in s tem povezano obveznost organov držav članic, da te določbe spoštujejo in izvršujejo.
107. Po mojem mnenju pa že iz obveznosti, ki jo ima ECB na podlagi člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013, da uporablja vse upoštevno pravo Unije(82) in nacionalno pravo, sprejeto za prenos direktiv, izhaja, da mora ta institucija tako kot nacionalni nadzorni organi (glej točko 91 zgoraj) načeloma spoštovati neposredno uporabo in s tem povezano primarnost(83) določb direktiv, čeprav v členu 288(3) PDEU ni izrecno navedena kot njihov naslovnik. Ker ECB pri izvajanju nadzorniških pooblastil nad kreditnimi institucijami v okviru enotnega mehanizma nadzora nadomešča te nadzorne organe(84) in mora celo uporabljati nacionalno pravo, določeno za prenos direktiv, jo je treba kot naslovnika obravnavati enako kot te organe.(85)
108. To izhaja tudi iz načel varovanja enotnosti in vladavine prava v pravnem redu Unije (člen 2 PEU), ki jih mora izpolnjevati ECB kot institucija Unije v smislu člena 13(2) PEU v povezavi s členom 132 PDEU. Obveznost uporabe določbe člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 je namreč namenjena prav „zagotavljanj[u] visokih standardov nadzora“. To je edini način za dosego glavnega cilja „enotnosti in celovitosti notranjega trga, temelječega na enakem obravnavanju kreditnih institucij“, kot je določeno v členu 1(1) Uredbe, in hkrati za preprečevanje regulativne arbitraže.(86) Tako je ECB v skladu s členom 6(1) Uredbe „odgovorna za učinkovito in skladno delovanje EMN“.
109. Kot kaže obravnavani primer (glej podrobneje točko 115 in naslednje spodaj), bi drugačen ali celo neskladen prenos Direktive 2014/59 v državah članicah lahko povzročil pretirano razdrobljenost izvajanja upoštevnih nadzornih pravil na notranjem trgu. To bi lahko vplivalo na enotno in učinkovito izvajanje nadzorniških pooblastil nad kreditnimi institucijami s strani nadzornih organov držav članic in ECB v okviru enotnega mehanizma nadzora.(87) V kolikor je nacionalno pravo za prenos v nasprotju z določbami Direktive, ki se neposredno uporabljajo, ga zato nadzorni organi, vključno z ECB, v skladu z načelom primarnosti prava Unije, kolikor je to dopustno v škodo posameznikov,(88) zaradi zaščite teh ciljev ne smejo uporabljati.(89)
b)      Posledice neposredne uporabe člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 v škodo banke in njenih delničarjev
110. Če bi Sodišče v nasprotju z mojim predlogom v obravnavani zadevi priznalo neposredno uporabo člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 v škodo banke in njenih delničarjev, bi bila posledično ECB – glede na nesporno znatno poslabšanje finančnega položaja banke v smislu člena 28 te direktive in neustrezne popravne ukrepe, ki so bili sprejeti do tega trenutka – na podlagi člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 ne le upravičena, temveč celo dolžna odrediti ali podaljšati imenovanje začasne uprave banke v skladu s to določbo Direktive v povezavi s členom 69octiesdecies
(1)(b) in členom 70(1) TUB. V kolikor se člen 70(1) TUB ne sklicuje izrecno na pogoj v zvezi s poslabšanjem finančnega položaja banke, ampak na kvalificirani pogoj pričakovanja velike premoženjske izgube, in če bi to nasprotovalo neposredni uporabi člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 (glej podrobneje točko 120 in naslednje spodaj), te nacionalne določbe zaradi primarnosti te (neposredno uporabljive) določbe Direktive ne bi bilo mogoče uporabiti.
111. V teh okoliščinah bi bilo treba ugotovitve Splošnega sodišča v točkah od 91 do 114 izpodbijane sodbe, v katerih ECB očita, da je sporne sklepe oprla na neustrezno pravno podlago, opredeliti kot napačno uporabo prava. ECB bi se namreč morala v tem primeru kot na pravno podlago sklicevati na člen 29 Direktive 2014/59, to določbo Direktive uporabiti neposredno v povezavi s členom 69octiesdecies
(1)(b) in členom 70(1) TUB ter na podlagi njene primarnosti ne upoštevati elementov nacionalnih določb, ki z njo niso združljivi. To je ECB nazadnje storila s tem, da ni preučila kvalificiranega pogoja iz člena 70(1) TUB, ki se nanaša na pričakovanje velike premoženjske izgube banke, in s tem, da se je omejila na ugotovitev poslabšanja njenega finančnega položaja (glej točki 119 in 139 spodaj).
112. Drugi pritožbeni razlog ECB, kot ga je pojasnila na obravnavi, in peti pritožbeni razlog Komisije bi bila torej v tem pogledu utemeljena in bi morala privesti do razveljavitve izpodbijane sodbe.
113. Vendar, kot je pojasnjeno v točki 94 in naslednjih zgoraj, menim, da je tak rezultat napačen, ker predpostavlja nedopustno neposredno uporabo člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 v škodo banke in njenih delničarjev. Če bo Sodišče sledilo moji presoji, bom v ta namen obravnavala tudi druge pritožbene razloge.
114. Zlasti če bi Sodišče menilo, kot je predlagano v točkah od 94 do 104, da člena 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59/EU ni mogoče neposredno uporabiti v škodo banke in njenih delničarjev, je treba nadalje preučiti, ali je člen 69octiesdecies
(1)(b) in člen 70(1) TUB mogoče oziroma treba razlagati v skladu s to določbo Direktive in ali je Splošno sodišče kršilo člen 288(3) PDEU s tem, da je zavrnilo tako razlago v skladu z Direktivo (drugi pritožbeni razlog ECB in četrti pritožbeni razlog Komisije). Prav tako je treba pojasniti, ali in v kakšnem obsegu so ECB in sodišča Unije upoštevali oziroma morajo upoštevati razlagalno prakso nacionalnih sodišč, ki sta jo navedli pritožnici in Italija.
4.      Razlaga člena 69octiesdecies  (1)(b) in člena 70(1) TUB v skladu z Direktivo?
115. V skladu z nedavno sodno prakso Sodišča „za zagotavljanje učinkovitosti vseh določb prava Unije načelo primarnosti prava Unije med drugim nacionalnim sodiščem nalaga, da svoje nacionalno pravo razlagajo, kolikor je mogoče, v skladu s pravom Unije“.(90)
116. V skladu z ustaljeno sodno prakso morajo zato ta sodišča nacionalno pravo razlagati, kolikor je mogoče, ob upoštevanju besedila in namena zadevne določbe prava Unije in glede na celotno nacionalno pravo ter ob uporabi metod razlage, ki jih to pravo priznava, da se zagotovi polni učinek te določbe in da se doseže rešitev, ki je v skladu z njenim ciljem. Vendar ima obveznost skladne razlage nacionalnega prava nekatere omejitve in zlasti ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem.(91)
117. Zaradi razlogov, navedenih v točkah od 106 do 109 zgoraj, je dolžnost ne le organov in sodišč držav članic, temveč na podlagi odredbe iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 načeloma tudi ECB – ter nato pri pregledu zakonitosti njenih dejanj Splošnega sodišča – da nacionalno pravo, s katerim je bila prenesena Direktiva 2014/59, razlaga in uporablja čim bolj v skladu z Direktivo.(92)
118. ECB se je v prvem spornem sklepu omejila na to, da je odredbo o imenovanju začasne uprave banke utemeljila na členih 69octiesdecies in 70 TUB v povezavi s členom 29 Direktive 2014/59, ne da bi postavila vprašanje, kaj šele preučila, ali je mogoča razlaga teh nacionalnih določb v skladu z Direktivo. Splošno sodišče je menilo, da je bilo pri tem napačno uporabljeno pravo, zlasti ker bi bila po njegovem mnenju taka razlaga v nasprotju z jasnim besedilom teh določb, zlasti člena 70 TUB. To v bistvu izhaja iz naslednjega.
119. Kot je pojasnjeno v točki 88 zgoraj, je treba člen 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59 razlagati v povezavi s členom 28 te direktive. V skladu s tem tudi odredba o imenovanju začasne uprave vedno predpostavlja, da se je finančni položaj zadevne banke bistveno poslabšal. Vendar, kot je Splošno sodišče ugotovilo v točki 88 in naslednjih izpodbijane sodbe, le člen 69octiesdecies
(1)(b) TUB izrecno vsebuje pogoj „poslabšanja položaja banke“. Res je, da se v nasprotju s tem člen 70(1) TUB nanaša na kršitve ali nepravilnosti v smislu člena 69octiesdecies
(1)(b) TUB, vendar tega pogoja ravno ne določa. Namesto tega člen 70(1) TUB v zvezi s tem vsebuje kvalificirani pogoj, v skladu s katerim je treba pričakovati „veliko premoženjsko izgubo“. Splošno sodišče je na podlagi tega in dejstva, da so pogoji iz člena 70(1) TUB urejeni taksativno, ugotovilo, da razlaga te določbe v skladu z Direktivo ni mogoča.(93) V bistvu je zato menilo, da ECB ob pomanjkanju dokaza o obstoju tega kvalificiranega pogoja(94) in torej o zadostni pravni podlagi ni pristojna za odreditev ali podaljšanje imenovanja začasne uprave v spornih sklepih zgolj zato, ker se je njen finančni položaj znatno poslabšal.
120. Nasprotno pa pritožnici in Italija menijo, da je člen 70(1) TUB, po potrebi v povezavi s členom 69octiesdecies
(1)(b) TUB, mogoče ali celo treba razlagati v skladu s členom 29(1), prvi stavek, Direktive 2014/59. Splošno sodišče naj bi zato s tem, ko je tako razlago zavrnilo, napačno uporabilo pravo.
121. Zato je treba preučiti natančen obseg obveznosti ECB in Splošnega sodišča, da nacionalno pravo razlagata čim bolj v skladu z Direktivo (glej točko 116 zgoraj). Glede na očitke pritožnic in Italije je treba zlasti preučiti, ali in v kolikšni meri je moralo Splošno sodišče v ta namen upoštevati metode razlage, ki jih priznava nacionalno pravo, in zadevno sodno prakso nacionalnih sodišč.(95)
122. To vodi do točke, ki je med strankami zelo sporna. Postavlja se vprašanje, ali je nacionalno pravo, ki ga mora ECB uporabiti na podlagi člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013, pri njegovem izvajanju in poznejšem sodnem nadzoru – po analogiji s pravom Unije – predmet „pravnega vprašanja“ ali prej „dejanskega vprašanja“, ki ga je mogoče dokazovati.(96) Splošnemu sodišču bi bilo mogoče očitati napačno uporabo prava le, če bi se možnost razlage nacionalnega prava v skladu z Direktivo na podlagi nacionalno veljavnih metod razlage, vključno s pripadajočo sodno prakso, nanašala na „pravno vprašanje“, ki ga je napačno presodilo, ali vsaj če je to pravo v izpodbijani sodbi očitno izkrivilo.(97) Na to se navezuje tudi pomembno predhodno vprašanje, ali je Sodišče na podlagi člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU sploh pristojno za presojo zadevnih pritožbenih razlogov.(98)
5.      Nacionalno pravo v smislu člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 kot „pravo“ ali „dejstvo“?
123. ECB, Komisija in Italija v skladu s spornimi sklepi menijo, da je glede na celotno nacionalno pravo, ustrezne metode razlage in sodno prakso italijanskih sodišč mogoče člen 70(1) TUB razlagati v skladu z Direktivo. ECB in Komisija v zvezi s tem zlasti v svojih odgovorih na pisno vprašanje Sodišča, ki sta ju podali med obravnavo, trdita, da je treba nacionalno pravo na podlagi obveznosti uporabe iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 obravnavati kot enakovredno pravu Unije in da je spoštovanje tega prava predmet popolnega nadzora sodišč Unije in s tem tudi Sodišča v okviru pritožbe v skladu s členom 256(1), drugi pododstavek, PDEU. Vendar naj Splošno sodišče ne bi upoštevalo te pravne možnosti razlage člena 70(1) TUB v skladu z Direktivo.
124. F. Corneli se s tem ne strinja. ECB naj bi morala razlagati in uporabljati nacionalno pravo v skladu z merili, priznanimi v nacionalnem pravnem redu, tudi če je v nasprotju s pravom Unije. Zadnje vprašanje naj bi bilo mogoče postaviti kvečjemu v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ne pa v postopku za razglasitev ničnosti ali pritožbenem postopku, in bi ga bilo treba obravnavati kot dejansko vprašanje. Vsekakor naj bi bila člena 28 in 29 Direktive 2014/59 pravilno prenesena v člen 69octiesdecies
(1)(b) in člen 70(1) TUB.
125. Sodišče je v zvezi z enotnim mehanizmom nadzora že v dveh sodbah ugotovilo, da se lahko uporaba nacionalnega prava s strani (ECB in) Splošnega sodišča na podlagi člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 v pritožbenem postopku preuči le zato, da se ugotovi, ali je bilo to pravo izkrivljeno na način, ki je razviden iz spisa.(99) Ta sodna praksa torej predpostavlja – po mojem mnenju upravičeno – da nacionalnega prava v okviru pritožbe ni mogoče obravnavati kot enakovrednega pravu Unije v njegovi funkciji merila nadzora.
126. V nasprotju z generalno pravobranilko T. Ćapeta in Komisijo namreč menim, da uporabe nacionalnega prava s strani ECB, četudi jo izrecno nalaga pravo Unije, ni mogoče obravnavati kot povsem pravno vprašanje, ki je po naravi podobno vprašanju „zagotavljanja upoštevanja prava pri razlagi in uporabi Pogodb“ v smislu člena 19(1), drugi stavek, PEU ali „pravnemu vprašanju“ iz člena 256(1), drugi pododstavek, PDEU in člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča(100). Taka popolna izenačitev teh različnih normativnih virov naj bi bila v nasprotju z razdelitvijo pristojnosti med državami članicami in Unijo v Pogodbah ter z načelom prenosa pristojnosti iz člena 5(2) PEU. Te razdelitve pristojnosti po Pogodbah ni mogoče spremeniti z obveznostjo uporabe nacionalnega prava, ki temelji na sekundarnem pravu, kot je določeno v členu 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013. V nasprotnem primeru bi bila posledica te določbe, da bi bilo nacionalno pravo, s katerim so bile prenesene direktive, ki zagotavljajo delovanje enotnega mehanizma nadzora, v celoti „vključeno“ v področje prava Unije.(101) Zato bi ga morale institucije in sodišča Unije obravnavati izključno na podlagi meril, ki se uporabljajo za pravo Unije.(102)
127. Zaradi teh razlogov glede pristojnosti se načelo iura novit curia za sodišča Unije ne more uporabljati enako v zvezi z nacionalnim pravom kot v zvezi s pravom Unije. V skladu s členom 19(1), drugi stavek, PEU v povezavi s členom 256(1), drugi pododstavek, in členom 267 PDEU ter členom 58(1) svojega statuta ima Sodišče „zadnjo besedo“ le glede razlage in uporabe prava Unije ali Pogodb in sekundarne zakonodaje, vključno z direktivami, medtem ko imajo glede nacionalnega prava (sprejetega tudi za prenos teh direktiv) zadnjo besedo vrhovna ali ustavna sodišča držav članic.(103) Kot pravilno trdi F. Corneli, sta tako postopek zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU(104) kot načelo, v skladu s katerim Sodišče ni pristojno za razlago in uporabo nacionalnega prava v okviru postopka predhodnega odločanja iz člena 267 PDEU(105), konkreten izraz te razdelitve pogodbenih pristojnosti. Meje razlage nacionalnega prava v skladu z Direktivo (glej točki 115 in 116 zgoraj), priznane s sodno prakso Sodišča, katerih namen je ohraniti pristojnost in voljo zakonodajalca države članice, potrjujejo to presojo.
128. V zvezi s tem opozarjam tudi na svoje podrobne ugotovitve o uporabi nacionalne zakonodaje in sodnem nadzoru na področju prava znamk Evropske unije, ki se prav tako nanaša na nacionalno pravo.(106) Po mojem mnenju v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti drugih načel kot tista, ki jih je Sodišče pozneje priznalo posebej za pravo znamk Evropske unije(107) in nato preneslo na področje uporabe člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013.(108) Vendar je pri tem upoštevalo tudi dejstvo, da nacionalne zakonodaje v okviru sodnega postopka ni mogoče popolnoma izenačiti z drugimi dejstvi, temveč morajo zaradi njihove hibridne narave kot pravna dejstva zanje veljati posebne zahteve glede utemeljevanja in dokazovanja.(109) Pri tem je treba upoštevati tudi, da je nacionalna določba o izvajanju nadzorniških pooblastil v okviru enotnega mehanizma nadzora na podlagi odredbe iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 tudi pravno pravilo, ki se nanaša na uporabo Pogodb, v smislu člena 263, drugi odstavek, PDEU in katerega uporabo načeloma nadzirajo sodišča Unije.
129. Ta pristop je navsezadnje podoben tistemu, ki ga je Sodišče sprejelo v svoji sodni praksi na področju prava državnih pomoči Unije. V skladu s tem je treba nacionalno pravo, ki tvori okvir za presojo, ali je država članica dodelila prepovedano pomoč v smislu člena 107(1) PDEU, presojati kot pravno dejstvo, v bistvu v skladu s pravili o utemeljevanju in dokazovanju, ki se uporabljajo za dejstva.(110)
130. Iz tega izhaja, da merilo nadzora v zvezi z nacionalnim pravom pred sodišči Unije na splošno pomeni, da mora stranka, ki se nanj sklicuje, pojasniti in dokazati, da je treba to pravo razlagati in uporabljati tako, kot trdi, v skladu z nacionalnimi metodami razlage in sodno prakso sodišč zadevne države članice.(111) Zato je treba zavrniti trditev pritožnic, da je nacionalno pravo enakovredno pravu Unije na področju uporabe člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013. Ta nadzor zato sodiščem Unije tudi ne omogoča, da po potrebi po uradni dolžnosti ugotovijo in preučijo upoštevno nacionalno pravo.(112) To velja še toliko manj, ker ustrezna prepoved prevzema zadeve po uradni dolžnosti načeloma velja tudi v pravu Unije.(113)
131. V nadaljevanju zato preverjam, ali sta pritožnici in Italija v pritožbenem postopku lahko upravičeno dokazali oziroma sta dokazali, da je v skladu z nacionalnimi metodami razlage in upoštevno sodno prakso člen 69octiesdecies
(1)(b) in člen 70(1) TUB mogoče razlagati oziroma se razlagata v skladu s členoma 28 in 29 Direktive 2014/59 in da je bilo torej v izpodbijani sodbi v zvezi s tem napačno uporabljeno pravo. Ker je treba razlago in uporabo nacionalnega prava v bistvu obravnavati kot dejansko vprašanje, ki ga je mogoče dokazati, so lahko očitki pritožnic v zvezi s tem, kot trdi tudi F. Corneli, v pritožbenem postopku nedopustni. Poleg tega bi bilo mogoče Splošnemu sodišču v zvezi s tem očitati napačno uporabo prava le, če bi v zvezi s tem kršilo pravila, ki urejajo izvajanje dokazov, zlasti porazdelitev dokaznega bremena in dokazni standard, ali če bi očitno izkrivilo dejstva ali dokaze, pomembne za presojo vsebine in obsega nacionalnih določb ter njihove uporabe, merjene glede na merila, ki jih je priznalo Sodišče.(114)
6.      Dopustnost očitka v zvezi z razlago člena 69octiesdecies  (1)(b), v povezavi s členom 70(1) TUB v skladu z Direktivo
132. Pritožnici, ob intervenciji Italije, sta v pritožbenem postopku prvič podrobno navedli, katere metode razlage je po njunem mnenju treba upoštevati v italijanskem pravu v zvezi s členom 69octiesdecies
(1)(b) in členom 70(1) TUB ter kako so italijanska sodišča doslej razlagala in uporabljala te določbe, tudi v zvezi s členoma 28 in 29 Direktive 2014/59.(115) Upoštevna sodna praksa teh sodišč je bila sprejeta v letih 2012, 2015, 2017 in 2021 in je bila torej na voljo v času postopka na prvi stopnji pred Splošnim sodiščem. Vendar v vlogah strank na prvi stopnji ni mogoče najti nobene besede v zvezi s tem. Tudi na obravnavi pred Splošnim sodiščem na vprašanja Splošnega sodišča v zvezi s tem niso predložile nobenih utemeljenih dejstev.
133. Vendar bi ECB v odgovoru na četrti tožbeni razlog, ki ga je na prvi stopnji uveljavljala F. Corneli in se nanaša na kršitev člena 70(1) TUB, s takim sredstvom obrambe lahko Splošno sodišče spodbudila k temu, da se ukvarja zlasti z vprašanjem razlage in uporabe teh določb s strani italijanskih sodišč. Ker pa ECB ni podala takih trditev, Splošno sodišče tega vprašanja ni presodilo niti ga ni moglo presoditi v okviru četrtega tožbenega razloga. Kot je navedeno v točki 130 zgoraj, Splošno sodišče ni bilo niti pooblaščeno niti dolžno po uradni dolžnosti preučiti obsega nacionalnih določb z vidika nacionalnih metod razlage in sodne prakse. Torej mu tudi ni mogoče očitati, da jih je očitno prezrlo, kaj šele, da jih je izkrivilo.
134. Vendar po eni strani ni naloga Sodišča, da bi presojalo dejstva in dokaze, prvič predstavljene v pritožbenem postopku, vključno s pravnimi dejstvi, ki so predmet spora v zvezi z razlago in uporabo upoštevnih nacionalnih določb, ki niso bili ali niso mogli biti predmet presoje Splošnega sodišča. V skladu z ustaljeno sodno prakso gre za izkrivljanje dokazov le, če je presoja (že) obstoječih dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče, očitno napačna brez upoštevanja novih dokazov.(116) Poleg tega bi bilo treba zavrniti tudi formalni predlog pritožnic za dopustitev novih dokazov. V skladu s členom 256(1), drugi pododstavek, PDEU in členom 58(1) Statuta Sodišča je namreč pritožba omejena na pravna vprašanja in izključuje presojo dejanskega stanja, tako da novi dokazi v fazi pritožbenega postopka niso dopustni.(117)
135. Po drugi strani pa mora izkrivljanje dejstev ali dokazov očitno izhajati iz spisa, ne da bi bila potrebna nova presoja dejstev in dokazov. Glede na izjemno naravo pritožbenega razloga, ki se nanaša na izkrivljanje dejstev in dokazov, mora pritožnik na podlagi člena 256 PDEU, člena 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča in člena 168(1)(d) Poslovnika Sodišča natančno navesti, katera dejstva in dokaze naj bi Splošno sodišče izkrivilo, in dokazati napake pri presoji, ki so po njegovem mnenju povzročile, da je Splošno sodišče izkrivilo dokaze.(118)
136. Sodišče je zato v zvezi z napačno uporabo prava pri uporabi člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013, na katero se je sklicevalo v okviru pritožbe, že pojasnilo, da je pristojno le za preverjanje, prvič, ali je Splošno sodišče na podlagi dokumentov in drugih podatkov, ki so mu bili predloženi, napačno razlagalo besedilo zadevnih nacionalnih določb ali z njimi povezano nacionalno sodno prakso ali akademske razprave, drugič, ali je v zvezi s temi elementi prišlo do ugotovitev, ki so očitno v nasprotju z njihovo vsebino, in, tretjič, ali je Splošno sodišče, da bi ugotovilo vsebino teh določb, pri preizkusu vseh elementov kateremu od njih pripisalo pomen, ki mu v razmerju do drugih elementov ne pripada, če je to jasno razvidno iz spisa.(119)
137. Vendar grobo neupoštevanje sodne prakse italijanskih sodišč v izpodbijani sodbi, kot ga zatrjuje zlasti ECB, ni očitno razvidno iz spisa na prvi stopnji, temveč kvečjemu iz očitkov, ki so bili predloženi v pritožbenem postopku. Ker v postopku na prvi stopnji to ni bilo navedeno, tudi ni očitno, da bi Splošno sodišče v zvezi s tem lahko napačno razlagalo dokazna pravila prava Unije. To velja tudi, če bi Splošno sodišče nacionalne določbe razlagalo tako, kot da gre za določbe prava Unije.(120)
138. Nasprotno, razlaga člena 70(1) TUB, ki jo je sprejelo Splošno sodišče (glej točko 119 zgoraj), se glede na besedilo te določbe zdi dovolj verjetna, tako da njegove zavrnitve razlage te določbe contra legem v skladu z Direktivo ni mogoče opredeliti kot očitno izkrivljanje ali, iz drugih razlogov, kot napačno uporabo prava.
139. Kvalificirani pogoj, izrecno določen v členu 70(1) TUB – v nasprotju z besedilom členov 28 in 29 Direktive 2014/59 – v skladu s katerim se lahko začasna uprava, razen v primeru „kršitev ali nepravilnosti“ v smislu člena 69octiesdecies
(1)(b) TUB, odredi tudi, če „se pričakuje velika premoženjska izguba [banke]“(121), bi namreč lahko povsem nasprotoval njegovi razlagi v skladu z Direktivo. Po eni strani se na prvi pogled ne zdi, da bi bil pogoj „poslabšanja položaja banke“ iz člena 69octiesdecies
(1)(b) TUB, ki ni določen v členu 70(1) TUB, enakovreden pogoju pričakovanja velike premoženjske izgube. Po drugi strani se ne zdi, kot trdita ECB in Italija, da pojma „kršitve“ in „nepravilnosti“ iz člena 69octiesdecies
(1)(b) TUB, na katerega napotuje člen 70(1) TUB, vedno samodejno pomenita „poslabšanje položaja banke“. Taka razlaga v skladu z Direktivo bi bila lahko izključena, zlasti če bi veljalo – kot je ugotovilo Splošno sodišče(122) in trdila F. Corneli – da je kvalificirani pogoj pričakovanja velike premoženjske izgube po namenu italijanskega zakonodajalca poseben izraz načela sorazmernosti in služi zlasti za utemeljitev resnejšega posega – v razmerju do prednostnih, milejših popravnih ukrepov – ki je povezan z odredbo o začasni upravi. Vsekakor ECB v spornih sklepih ni izrecno preučila tega kvalificiranega pogoja, da bi utemeljila odredbo o začasni upravi banke.(123)
140. Zato glede na informacije, ki so na voljo v spisu, ugotovitev Splošnega sodišča v izpodbijani sodbi, da se ECB ni oprla na zadostno pravno podlago, ni podprta z očitno napačno razlago upoštevnih nacionalnih določb. Prav tako ni razvidno, da bi Splošno sodišče s tem kršilo svojo dolžnost, da te določbe razlaga čim bolj v skladu z Direktivo.
141. Posledično je treba očitke pritožnic in Italije v delu, v katerem – v okviru od drugega do petega pritožbenega razloga ECB ter tretjega in četrtega pritožbenega razloga Komisije – zatrjujejo pravno napačno uporabo metod razlage po italijanskem pravu in neupoštevanje sodne prakse italijanskih sodišč, zavreči kot nedopustne.
142. Komisija z drugim pritožbenim razlogom ne more ugovarjati temu, da je F. Corneli prepozno izpodbijala razlago člena 70(1) TUB, ki jo je Splošno sodišče podalo na njen četrti tožbeni razlog, in sicer šele v repliki pred Splošnim sodiščem, kar naj bi bilo na podlagi člena 84(1) Poslovnika Splošnega sodišča nedopustno. Ta trditev Komisije temelji na formalistični primerjavi besedila dveh točk tožbe in replike, od katerih vsaka v uvodu povzema vsebino člena 70 TUB. Vendar je bila ta vsebina – kot trdi F. Corneli – v tožbi predstavljena le nenatančno, ne da bi to vplivalo na obseg četrtega tožbenega razloga. Četudi je bila kršitev člena 70(1) TUB v tem tožbenem razlogu le nejasno formulirana in ni vsebovala razlage, ki je bila v izpodbijani sodbi uporabljena v tej obliki, je treba upoštevati tudi, da je bila F. Corneli s celotnim besedilom prvega spornega sklepa seznanjena šele po vložitvi tožbe. Zato ni šlo za nov tožbeni razlog v smislu člena 84(1) Poslovnika Splošnega sodišča, temveč kvečjemu za dopustno poglobitev (četrtega) tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 70(1) TUB, ki je že bil naveden v tožbi.(124) ECB se je nato branila pred njim, ne da bi upoštevala nacionalne metode razlage in sodno prakso italijanskih sodišč.
143. Iz tega sledi, da je treba drugi pritožbeni razlog Komisije, s katerim Splošnemu sodišču očita, da je kršilo člen 84(1) svojega poslovnika in načelo ne ultra petita, zavrniti kot neutemeljen.
7.      Vmesni sklep
144. Ker po mojem mnenju nobeden od pritožbenih razlogov ni utemeljen, predlagam, da se obe pritožbi zavrneta.
145. Ker predlog za plačilo stroškov na podlagi člena 138(1) v povezavi s členom 184(1) Poslovnika ni bil vložen, ni treba odločiti o stroških F. Corneli. Ker pritožnici nista bili uspešni, morata v skladu s členom 138(1) v povezavi s členom 184(2) Poslovnika nositi svoje stroške pritožbenega postopka. Italija kot intervenientka nosi svoje stroške na podlagi člena 140(1) v povezavi s členom 184(1) Poslovnika.
146. Če pa Sodišče ne bi sledilo moji predlagani rešitvi in bi menilo, da sta pritožbi utemeljeni, zlasti ker je peti pritožbeni razlog Komisije utemeljen (glej točke od 81 do 112 zgoraj), bi bilo treba izpodbijano sodbo razveljaviti, zadevo vrniti v razsojanje Splošnemu sodišču in zadržati odločitev o stroških. Ker je Splošno sodišče obravnavalo le tožbeni razlog, ki se nanaša na kršitev člena 70(1) TUB ali neobstoj pravne podlage, in ni preučilo drugih tožbenih razlogov, ki jih je povzelo v točki 84 izpodbijane sodbe(125), stanje postopka na podlagi člena 61 Statuta Sodišča ne dovoljuje, da bi Sodišče samo dokončno odločilo o zadevi. Sodišče po mojem mnenju nima na voljo potrebnih dokazov, da bi lahko dokončno odločilo o teh tožbenih razlogih. To naj bi poleg tega delno zahtevalo presojo dejstev in dokazov, ki je Splošno sodišče ni opravilo.
VI.    Predlog
147. Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj odloči:
1.      Pritožbi v združenih zadevah C‑777/22 P in C‑789/22 P se zavrneta.
2.      Evropska centralna banka, Evropska komisija in Italijanska republika nosijo vsaka svoje stroške.
1      Jezik izvirnika: nemščina.
2      Sodba z dne 12. oktobra 2022, Corneli/ECB (T‑502/19, EU:T:2022:627).
3      ECB-SSM-2019-ITCAR-11.
4      ECB-SSM-2019-ITCAR-13.
5      Sodba z dne 5. novembra 2019 (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923).
6      Sodba z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točke od 102 do 115).
7      Uredba Sveta z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (UL 2013, L 287, str. 63).
8      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o vzpostavitvi okvira za sanacijo ter reševanje kreditnih institucij in investicijskih podjetij ter o spremembi Šeste direktive Sveta 82/891/EGS ter direktiv 2001/24/ES, 2002/47/ES, 2004/25/ES, 2005/56/ES, 2007/36/ES, 2011/35/EU, 2012/30/EU in 2013/36/EU in uredb (EU) št. 1093/2010 ter (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta (UL 2014, L 173, str. 190).
9      Glej Witte, A., „The Application of National Banking Supervision Law by the ECB – Three Parallel Modes of Executing EU Law?“, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2014, zvezek 21, str. 89 (105 in naslednje); Boucon, L., in Jaros, D., „The Application of National Law by the European Central Bank within the EU Banking Union’s Single Supervisory Mechanism: A New Mode of European Integration?“, European Journal of Legal Studies, 2018, zvezek 10, str. 155 (170 in naslednje); Coman-Kund, F., in Amtenbrink, F., „On the Scope and Limits of the Application of National Law by the European Central Bank within the Single Supervisory Mechanism“, Banking & Finance Law Review, 2018, zvezek 33, str. 133 (147 in naslednje); Di Bucci, V., „Quelques questions concernant le contrôle juridictionnel sur le mécanisme de surveillance unique“, v: Liber amicorum Antonio Tizzano – De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne, Giappichelli, 2018, str. 316 in naslednje (327 in naslednje); Biondi, A., in Spano, A., „The ECB and the Application of National Law in the SSM: New Yet Old…“, European Business Law Review, 2020, zvezek 31, str. 1023 (1036 in naslednje); Bobić, A., The Individual in the Economic and Monetary Union – A Study of Legal Accountability, Cambridge 2024, str. 165 in naslednje.
10      Glej v zvezi s tem tudi sklepne predloge generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, točka 26 in naslednje).
11      GURI št. 267 z dne 16. novembra 2016.
12      GURI št. 176 z dne 31. julija 2015.
13      Glej Decreto Legislativo (zakonska uredba) št. 385 z dne 1. septembra 1993 (GURI št. 230 z dne 30. septembra 1993, redni dodatek št. 92).
14      Glej natančneje točko 3 in naslednje izpodbijane sodbe.
15      Gre za zasebnopravni konzorcij bank za jamstvo vlog; glej v zvezi s tem sodbo z dne 2. marca 2021, Komisija/Italija in drugi (C‑425/19 P, EU:C:2021:154, točka 7 in naslednje).
16      Točka 33 in naslednje izpodbijane sodbe.
17      Točke od 88 do 100 izpodbijane sodbe.
18      Zdi se, da se je Splošno sodišče (v točki 107 izpodbijane sodbe) s tem sklicevalo zlasti na kvalificirani pogoj pričakovanja „velik[e] premoženjsk[e] izgub[e]“, ki je določen v členu 70(1) TUB. Vendar je ta pogoj omenjen le v citiranju te določbe v točki 89 in v točki 93, tretja alinea, izpodbijane sodbe, ne da bi bil uvrščen pod njo ali da bi se ECB izrecno očitalo, da ga ni uporabila.
19      Točke od 103 do 108 izpodbijane sodbe.
20      Zdi se, da je Splošno sodišče s temi okornimi navedbami želelo povedati, da te direktive in nacionalna zakonodaja, sprejeta za njihov prenos, tvorijo enoten normativni vir.
21      Točke od 111 do 113 izpodbijane sodbe.
22      Glej povzetek v točki 84 izpodbijane sodbe, ki temelji na reorganizaciji petih tožbenih razlogov, ki so bili formalno navedeni v tožbi. Splošno sodišče je v zvezi z vsebino četrtega tožbenega razloga, ki se nanaša zlasti na kršitev člena 70 TUB, ugotovilo, da je utemeljen.
23      Točke od 26 do 29 izpodbijane sodbe.
24      Prvi pritožbeni razlog ECB v zadevi C‑777/22 P in prvi pritožbeni razlog Komisije v zadevi C‑789/22 P.
25      Drugi pritožbeni razlog ECB v zadevi C‑777/22 P in od drugi do peti pritožbeni razlog Komisije v zadevi C‑789/22 P.
26      Glej sodbi z dne 23. aprila 2009, Sahlstedt in drugi/Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, točka 22 in navedena sodna praksa), in z dne 6. julija 2023, Julien/Svet (C‑285/22 P, neobjavljena, EU:C:2023:551, točka 45 in navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 20. junija 2024, EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528, točka 76 in navedena sodna praksa).
27      V tem smislu sodbi z dne 30. junija 2022, Danske Slagtermestre/Komisija (C‑99/21 P, EU:C:2022:510, točka 41 in navedena sodna praksa), in z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točka 103).
28      Točka 33 in naslednje izpodbijane sodbe.
29      Glej natančneje točko 34 izpodbijane sodbe.
30      Glej točko 34, druga alinea, izpodbijane sodbe.
31      Glej točko 34, tretja alinea, izpodbijane sodbe.
32      Glej člena 18(9) in 26(7) navedenega statuta.
33      Točka 44 izpodbijane sodbe.
34      Glej tudi točko 38 izpodbijane sodbe.
35      Sodba z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točki 110 in 111).
36      V tem smislu sodba z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točke 109, 111 in 112); glej tudi moje sklepne predloge v združenih zadevah ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:323, točka 119).
37      V tem smislu sodba z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točke od 113 do 115).
38      Točke od 47 do 53 izpodbijane sodbe.
39      Sodba ESČP z dne 7. julija 2020, Albert in drugi proti Madžarski (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414).
40      V tem smislu sodba ESČP z dne 7. julija 2020, Albert in drugi proti Madžarski (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, členi od 121 do 124, 132 in zlasti člen 134).
41      Sodba ESČP z dne 7. julija 2020, Albert in drugi proti Madžarski (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, člen 155), s sklicevanjem na sodbi z dne 20. septembra 2011, Shesti Mai Engineering OOD in drugi proti Bolgariji, št. 17854/04 (CE:ECHR:2011:0920JUD001785404), in z dne 7. novembra 2002, Olczak proti Poljski (CE:ECHR:2002:1107DEC003041796).
42      Sodba ESČP z dne 7. julija 2020, Albert in drugi proti Madžarski (CE:ECHR:2020:0707JUD000529414, člena 154 in 155).
43      Glej smiselno sodbo z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točka 114).
44      Točki 34 in 35 izpodbijane sodbe.
45      Sodba z dne 6. novembra 2018, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori in Komisija/Ferracci (C‑622/16 P do C‑624/16 P, EU:C:2018:873, točki 28 in 29 ter navedena sodna praksa). Glej tudi točko 74 izpodbijane sodbe.
46      Točka 58 in naslednje izpodbijane sodbe.
47      V tem smislu na primer sodba z dne 23. aprila 2009, Sahlstedt in drugi/Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, točka 26 s sklicevanjem na sodbo z dne 15. julija 1963 (Plaumann/Komisija, 25/62, EU:C:1963:17, 238).
48      V tem smislu sodba z dne 23. aprila 2009, Sahlstedt in drugi/Komisija (C‑362/06 P, EU:C:2009:243, točka 31 in navedena sodna praksa).
49      Točke od 58 do 64 izpodbijane sodbe.
50      Ustaljena sodna praksa, glej zlasti sodbe z dne 28. junija 2018, Andres (Insolvenz Heitkamp BauHolding)/Komisija (C‑203/16 P, EU:C:2018:505, točka 44 in naslednje v zvezi z imetniki pridobljene pravice do davčnega prihranka, potrjene z obvestilom o odmeri davka); z dne 27. februarja 2014, Stichting Woonpunt in drugi/Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2014:100, točka 59), in z dne 13. marca 2008, Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, EU:C:2008:159, točka 71).
51      Točka 77 in naslednje izpodbijane sodbe, naslovljena „Pravni interes“.
52      Glej zlasti točki 81 in 82 izpodbijane sodbe.
53      V tem smislu sodbe z dne 13. julija 2023, D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, točka 45); z dne 7. novembra 2018, BPC Lux 2 in drugi/Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, točka 31), in z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 54 in naslednje, zlasti točki 62 in 68).
54      V tem smislu nekoliko bolj okorno oblikovani sodbi z dne 13. julija 2023, D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, točki 43 in 44 ter navedena sodna praksa), in z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točke od 55 do 58 ter navedena sodna praksa).
55      Sodbe z dne 6. maja 2021, Bayer CropScience in Bayer/Komisija (C‑499/18 P, EU:C:2021:367, točka 40); z dne 7. novembra 2018, BPC Lux 2 in drugi/Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, točka 42), in z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točki 69 in 70).
56      Glej sodbi z dne 7. novembra 2018, BPC Lux 2 in drugi/Komisija (C‑544/17 P, EU:C:2018:880, točka 43), in z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija (C‑33/14 P, EU:C:2015:609, točka 79).
57      V tem smislu sodba z dne 13. julija 2023, D & A Pharma/EMA (C‑136/22 P, EU:C:2023:572, točke od 51 do 53 in navedena sodna praksa).
58      Glej v zvezi z ustrezno odškodninsko tožbo, ki so jo vložili drugi manjšinski delničarji banke, sodbo Splošnega sodišča z dne 5. junija 2024, Malacalza Investimenti in Malacalza/ECB (T‑134/21, EU:T:2024:362), ki je predmet še nerešene pritožbe (zadeva C‑557/24 P).
59      Glej moje sklepne predloge v združenih zadevah ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:323, točka 104 in naslednje, zlasti točka 119).
60      Točke od 100 do 113 izpodbijane sodbe.
61      Glej tudi sklepne predloge generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, točka 30).
62      V zvezi z ustrezno obveznostjo nacionalnih organov, da uporabijo neposredno uporabljivo določbo Direktive, glej sodbo z dne 6. decembra 2005, ABNA in drugi (C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 in C‑194/04, EU:C:2005:741, točka 101 in navedena sodna praksa).
63      Glej zlasti točki 112 in 113 izpodbijane sodbe.
64      Sodba z dne 21. decembra 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, točka 76 in navedena sodna praksa).
65      Sodba z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točka 52 in navedena sodna praksa).
66      Ta se na splošno nanaša na primer „slabšanj[a] finančnega in ekonomskega položaja“.
67      Glej samo sodbo z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točka 53 in navedena sodna praksa).
68      V tem smislu sodbi z dne 21. decembra 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, točka 77 in navedena sodna praksa), in z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točka 53). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Impact (C‑268/06, EU:C:2008:2, točka 96).
69      Glej Kokott, J., „Zur unmittelbaren Wirkung des Unionsrechts“, Archiv des öffentlichen Rechts, 2023, zvezek 148, str. 496 in naslednje (501).
70      Glej smiselno sodbo z dne 21. decembra 2023, Papier Mettler Italia (C‑86/22, EU:C:2023:1023, točka 83). Glej tudi sodbe z dne 9. septembra 2003, CIF (C‑198/01, EU:C:2003:430, točka 49); z dne 29. aprila 1999, Ciola (C‑224/97, EU:C:1999:212, točka 30), in z dne 22. junija 1989, Costanzo (103/88, EU:C:1989:256, točki 31 in 32).
71      Sodbe z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točki 47 in 48); z dne 17. julija 2008, Arcor in drugi (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, točki 35 in 36), in z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 57 in navedena sodna praksa).
72      Glej sodbo z dne 3. maja 2005, Berlusconi in drugi (C‑387/02, C‑391/02 in C‑403/02, EU:C:2005:270, točke od 73 do 77).
73      Glej tudi moje sklepne predloge v združenih zadevah Berlusconi in drugi (C‑387/02, C‑391/02 in C‑403/02, EU:C:2004:624, točka 140 in naslednje).
74      Ustaljena sodna praksa, glej sodbo z dne 7. avgusta 2018, Smith (C‑122/17, EU:C:2018:631, točka 42 in naslednje ter navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 14. julija 1994, Faccini Dori (C‑91/92, EU:C:1994:292, točka 20 in naslednje).
75      Glej sodbo z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 57 in naslednje).
76      Glej sodbi z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točke 49, 50 in 53), in z dne 17. julija 2008, Arcor in drugi (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, točka 38).
77      Tako presoja vplivov na okolje v sodbi z dne 7. januarja 2004, Wells (C‑201/02, EU:C:2004:12, točka 57 in naslednje).
78      Tako v zvezi z upoštevanjem nekaterih meril za izračun prispevkov ali stroškov, ki vplivajo na višino tarif v telekomunikacijskem sektorju, sodbi z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic (C‑508/14, EU:C:2015:657, točka 46 in naslednje), in z dne 17. julija 2008, Arcor in drugi (C‑152/07 do C‑154/07, EU:C:2008:426, točka 35 in naslednje). Glej tudi v zvezi s pravom o DDV sodbo z dne 8. junija 2006, Feuerbestattungsverein Halle (C‑430/04, EU:C:2006:374, točka 28 in naslednje).
79      Di Bucci (zgoraj, opomba 9), str. 329, nasprotno meni, da se v tem okviru sodna praksa o prepovedi neposredne uporabe določb direktive, ki ustvarjajo obveznosti za posameznike, na splošno ne uporablja zaradi obveznosti uporabe določb iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013.
80      Sodba z dne 5. novembra 2019, ECB in drugi/Trasta Komercbanka in drugi (C‑663/17 P, C‑665/17 P in C‑669/17 P, EU:C:2019:923, točke od 102 do 115).
81      Točka 112 izpodbijane sodbe.
82      Glej le angleško in francosko jezikovno različico, ki sta v tem pogledu jasnejši: „all relevant EU law“; „toutes les dispositions pertinentes du droit de l’Union“ (moj poudarek le tukaj).
83      Zato je v uvodni izjavi 34 Uredbe št. 1024/2013 navedeno, da „[ta obveznost uporabe] ne posega v načelo primarnosti prava Unije“.
84      To ne velja vedno, kot je razvidno zlasti iz člena 1(5) Uredbe št. 1024/2013 (glej tudi uvodni izjavi 13 in 15): „Ta uredba ne posega v pristojnosti in z njimi povezana pooblastila pristojnih organov sodelujočih držav članic za opravljanje nadzorniških nalog, ki se s to uredbo ne prenesejo na ECB.“
85      Podobno Coman-Kund in Amtenbrink (zgoraj, opomba 9), str. od 148 do 150; Di Bucci (zgoraj, opomba 9), str. 328; v osnovi drugače Witte (zgoraj, opomba 9), str. 106.
86      Glej v tem smislu tudi uvodno izjavo 12 Uredbe št. 1024/2013: „[…] bi moral enotni mehanizem nadzora zagotavljati, da se politika Unije, ki se nanaša na bonitetni nadzor kreditnih institucij, izvaja usklajeno in učinkovito, da se enotna pravila za finančne storitve uporabljajo enako za kreditne institucije v vseh zadevnih državah članicah ter da so te kreditne institucije predmet nadzora najvišje kakovosti, ki ga ne ovirajo drugi pomisleki, ki niso bonitetne narave“.
87      Glej tudi Biondi in Spano (zgoraj, opomba 9), str. 1040 in naslednje.
88      To bi veljalo v primeru bank, ki jih nadzoruje država; o „vertikalni“ neposredni uporabi določb direktive glej sodbo z dne 10. oktobra 2017, Farrell (C‑413/15, EU:C:2017:745).
89      ECB se že od nekdaj strinja s tem stališčem, glej ECB, Feedback Statement – Responses to the public consultation on a draft Regulation and draft Guide of the European Central Bank, marec 2016, str. 10, točka 35. Glej tudi Boucon in Jaros (opomba 9 zgoraj), str. 170 do 172 in 183; Coman-Kund in Amtenbrink (opomba 9 zgoraj), str. 153 in 156.
90      Sodba z dne 6. oktobra 2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, točka 70 in navedena sodna praksa, prvič sodba z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 57; moj poudarek le tukaj). Tudi brez sklicevanja na načelo primarnosti glej sodbo z dne 8. novembra 2016, Ognyanov, ki je po mojem mnenju pravilnejša (C‑554/14, EU:C:2016:835, točka 59: „[…] Ta obveznost skladne razlage nacionalnega prava je dejansko neločljivo povezana s sistemom PDEU, ker nacionalnim sodiščem omogoča, da v okviru svoje pristojnosti zagotovijo polni učinek prava Unije, kadar odločajo v sporih, ki so jim predloženi“). Posebej glede obveznosti razlage v skladu z Direktivo glej sodbo z dne 11. aprila 2024, Agencia Estatal de la Administración Tributaria (Izključitev javnopravnih terjatev iz odpusta dolgov) (C‑687/22, EU:C:2024:287, točka 32 in navedena sodna praksa).
91      V tem smislu sodba z dne 6. oktobra 2021, Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:800, točki 71 in 72 ter navedena sodna praksa). Glej tudi sodbo z dne 21. decembra 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Obsodba v odsotnosti) (C‑398/22, EU:C:2023:1031, točka 48), in moje sklepne predloge v zadevi Heureka Group (Spletne storitve primerjave cen) (C‑605/21, EU:C:2023:695, točke od 79 do 82).
92      Glej tudi Coman-Kund in Amtenbrink (opomba 9 zgoraj), str. 158; Biondi in Spano (opomba 9 zgoraj), str. 1042 do 1044; Di Bucci (opomba 9 zgoraj), str. 327.
93      To izhaja iz vseh ugotovitev iz točk 94, od 105 do 108, 112 in 113 izpodbijane sodbe.
94      Kot je bilo ugotovljeno že v opombi 18 teh sklepnih predlogov, je ta trditev le implicitno podlaga izpodbijane sodbe.
95      V zvezi s tem ob dvomih Di Bucci (zgoraj, opomba 9), str. 327.
96      To je podrobno opisano že v sklepnih predlogih generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, točka 26 in naslednje).
97      V tem smislu sodbi z dne 12. septembra 2024, Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, točke 75, 85, 86, 98 in 114), in z dne 15. septembra 2022, PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, točka 71).
98      Glej sodbo z dne 5. julija 2011, Edwin/HABM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točke od 44 do 46).
99      V tem smislu sodbi z dne 12. septembra 2024, Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, točki 85 in 86), in z dne 15. septembra 2022, PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, točka 71).
100      V skladu s tem lahko pritožba temelji le na „kršitvi zakonodaje Unije s strani Splošnega sodišča“.
101      Do take delne „vključitve“ pride kvečjemu v sporih pred sodišči Unije na podlagi arbitražne klavzule. Člen 272 PDEU namreč omogoča, da nacionalno civilno pravo postane predmet sodnega nadzora nad pogodbo med institucijami Unije in podjetji; glej na primer sodbo z dne 16. julija 2020, ADR Center/Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, točki 88 in 89), in moje sklepne predloge v zadevi ADR Center/Komisija (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, točka 121 in naslednje).
102      V tem smislu pa Di Bucci (zgoraj, opomba 9), str. 330. Zdi se, da je tudi Splošno sodišče sprejelo to stališče v točkah 111 in 112 izpodbijane sodbe, saj pravo Unije iz člena 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013, vključno z direktivami, in nacionalno zakonodajo, določeno za njihov prenos, (implicitno) opredeljuje kot izhajajoče iz enotnega normativnega vira (glej točko 31 zgoraj).
103      V tem smislu sodba z dne 9. aprila 2024, Profi Credit Polska (Obnova postopka, ki se je končal s pravnomočno sodbo) (C‑582/21, EU:C:2024:282, točki 31 in 49 ter naslednje). Glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Edwin/UUNT (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, točka 49 in naslednje ter 56).
104      To se kaže zlasti v razdelitvi trditvenega in dokaznega bremena med Komisijo in zadevno državo članico ter v obveznostih slednje, da sodeluje pri določanju dejanskega obsega in konkretne uporabe nacionalnega prava, česar Komisija zaradi pomanjkanja lastnih preiskovalnih pooblastil ne more izvajati samostojno. Glej v zvezi s tem sodbe z dne 25. januarja 2024, Komisija/Irska (Trihalometani v pitni vodi) (C‑481/22, EU:C:2024:85, točka 72 in naslednje); z dne 2. septembra 2021, Komisija/Švedska (Čistilne naprave) (C‑22/20, EU:C:2021:669, točka 143 in naslednje); z dne 22. aprila 2021, Komisija/Avstrija (Najem še ne zgrajene stavbe) (C‑537/19, EU:C:2021:319, točka 55 in naslednje); z dne 17. decembra 2020, Komisija/Madžarska (Sprejem prosilcev za mednarodno zaščito) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, točka 111 in naslednje v zvezi z upravno prakso), in z dne 9. julija 2015, Komisija/Irska (C‑87/14, EU:C:2015:449, točka 23 in navedena sodna praksa).
105      Glej na primer sodbe z dne 9. aprila 2024, Profi Credit Polska (Obnova postopka, ki se je končal s pravnomočno sodbo) (C‑582/21, EU:C:2024:282, točke 31, 55 in 58); z dne 27. aprila 2023, Legea (C‑686/21, EU:C:2023:357, točka 24 in navedena sodna praksa); z dne 20. oktobra 2022, Ekofrukt (C‑362/21, EU:C:2022:815, točka 25), in z dne 7. julija 2016, Genentech (C‑567/14, EU:C:2016:526, točka 22 in navedena sodna praksa).
106      Sklepni predlogi v zadevi Edwin/UUNT (C‑263/09 P, EU:C:2011:30, točka 42 in naslednje), nato v zadevi EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, točka 44 in naslednje).
107      Sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/HABM (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 44 in naslednje); nato sodba z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 34 in naslednje). Glej tudi sodbo z dne 5. aprila 2017, EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, točka 35 in naslednje).
108      Glej sodbi z dne 12. septembra 2024, Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, točki 85 in 86 ter navedena sodna praksa), in z dne 15. septembra 2022, PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, točka 71).
109      Sodba z dne 27. marca 2014, UUNT/National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, točka 37: „[…] ni razvidno, da je treba pravilo nacionalnega prava […] obravnavati kot dejansko stanje […]“). Glej tudi Prek, M., in Lefèvre, S., „The EU Courts as ‚national‘ courts: National law in the EU judicial process“, Common Market Law Review, 2017, zvezek 54, druga izdaja, str. 369 (394: „‚hybrid‘ ali sui generis approach“).
110      Glej sodbe z dne 10. septembra 2024, Komisija/Irska in Apple Sales International (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, točke od 174 do 176); z dne 14. decembra 2023, Komisija/Amazon.com in drugi (C‑457/21 P, EU:C:2023:985, točke od 19 do 22), z dne 5. decembra 2023, Luksemburg in drugi/Komisija (C‑451/21 P in C‑454/21 P, EU:C:2023:948, točke od 76 do 79); z dne 8. novembra 2022, Fiat Chrysler Finance Europe/Komisija (C‑885/19 P in C‑898/19 P, EU:C:2022:859, točka 72 in naslednje, zlasti točka 82); z dne 21. decembra 2016, Komisija/Hansestadt Lübeck (C‑524/14 P, EU:C:2016:971, točka 20 in navedena sodna praksa); z dne 3. aprila 2014, Francija/Komisija (C‑559/12 P, EU:C:2014:217, točka 77 in naslednje), in z dne 21. decembra 2011, A2A/Komisija (C‑318/09 P, neobjavljena, EU:C:2011:856, točka 125).
111      S tem pa se strinja generalna pravobranilka T. Ćapeta v svojih sklepnih predlogih v zadevi Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, točka 47 in naslednje), čeprav meni, da je nacionalno pravo glede na člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 v bistvu enako pravu Unije.
112      Tako pa sklepni predlogi generalne pravobranilke T. Ćapeta v zadevi Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:296, točke od 44 do 46). Glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Pitruzzella v združenih zadevah Crédit Mutuel Arkéa/ECB (C‑152/18 P in C‑153/18 P, EU:C:2019:505, točka 120, s sklicevanjem med drugim na sodbo z dne 13. decembra 2017, Crédit mutuel Arkéa/ECB, T‑712/15, EU:T:2017:900, točka 132).
113      Glej samo sodbo z dne 25. oktobra 2017, Komisija/Italija (C‑467/15 P, EU:C:2017:799, točka 15 in navedena sodna praksa). Drugače bi lahko bilo glede vprašanja področja uporabe določbe, na kateri temelji izpodbijani ukrep; glej v zvezi s tem pravnomočno sodbo Splošnega sodišča z dne 12. junija 2019, RV/Komisija (T‑167/17, EU:T:2019:404, točke od 59 do 61), ter sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Pikamäeja v zadevi EUIPO/Neoperl (C‑93/23 P, EU:C:2024:751, točka 72 in naslednje).
114      Glej v tem smislu sodbi z dne 12. septembra 2024, Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, točki 86 in 114); z dne 15. septembra 2022, PNB Banka/ECB (C‑326/21 P, neobjavljena, EU:C:2022:693, točka 71); z dne 5. aprila 2017, EUIPO/Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, točka 56), in z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, točka 53). Za splošne informacije o omejenem pooblastilu Sodišča za presojo v pritožbenem postopku v zvezi s tem glej samo sodbo z dne 18. junija 2020, Dovgan/EUIPO (C‑142/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:487, točka 44).
115      Glej zlasti sklicevanja na sodbe Tribunale Amministrativo regionale per il Lazio (deželno upravno sodišče za Lacij, Italija), št. 1627 z dne 1. februarja 2017, št. 11766 z dne 15. novembra 2021 in št. 13520 z dne 27. decembra 2021, ter Consiglio di Stato (državni svet, Italija), št. 6583 z dne 20. decembra 2012 in št. 835 z dne 19. februarja 2015. Čeprav po mojem mnenju to v končni fazi ni pomembno, bi zaradi popolnosti želela dodati, da se zdi, da te sodbe dejansko podpirajo razlago, ki sta jo podali pritožnici in Italija, in s tem pristop ECB v spornih sklepih. Vendar pa F. Corneli te sodne prakse upravnih sodišč skoraj ne obravnava, temveč se v bistvu omejuje na dobesedno razlago, ki ima podporo v akademskih krogih, in splošno sodno prakso Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija), ki daje prednost tej metodi razlage v civilnem pravu.
116      V tem smislu sodbi z dne 11. februarja 2024, Foz/Svet (C‑524/22 P, EU:C:2024:23, točka 38 in navedena sodna praksa), in z dne 23. marca 2023, PV/Komisija (C‑640/20 P, EU:C:2023:232, točka 78 in navedena sodna praksa); moj poudarek le tukaj.
117      V tem smislu sodba z dne 19. junija 2019, RF/Komisija (C‑660/17 P, EU:C:2019:509, točka 30 in navedena sodna praksa).
118      V tem smislu sodbi z dne 12. novembra 2020, Pethke/EUIPO (C‑382/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:917, točka 62 in navedena sodna praksa), in z dne 18. junija 2020, Dovgan/EUIPO (C‑142/19 P, neobjavljena, EU:C:2020:487, točka 44 in navedena sodna praksa).
119      V tem smislu sodba z dne 12. septembra 2024, Anglo Austrian AAB/ECB (C‑579/22 P, EU:C:2024:731, točka 86 in navedena sodna praksa).
120      Tega ni mogoče izključiti glede na ugotovitve iz točke 88 in naslednjih izpodbijane sodbe. V zvezi z metodo razlage prava Unije glej samo sodbi z dne 12. januarja 2023, Österreichische Post (Informacije o uporabnikih osebnih podatkov) (C‑154/21, EU:C:2023:3, točka 29), in z dne 15. marca 2022, Autorité des marchés financiers (C‑302/20, EU:C:2022:190, točka 63).
121      Glej tudi točko 92 izpodbijane sodbe.
122      Glej točko 108 izpodbijane sodbe.
123      Tako se besedilo prvega spornega sklepa v bistvu nanaša na poslabšanje finančnega položaja banke (oddelki 1.5, 2 in 3.1); vendar v oddelku 1.3 pod naslovom „Znatno kopičenje izgub“ („Significativo accumulo di perdite“) obravnava kopičenje izgub v višini 1,6 milijarde EUR v obdobju od decembra 2014 do septembra 2018 (1.3.1) in znatno povečanje kreditnih stroškov zaradi odpisa vrednosti posojil („reduzioni del valore dei crediti“) v višini 428 milijonov EUR v letu 2017 in 219 milijonov EUR v letu 2018 (1.3.2). Nazadnje, v oddelkih 2.6 (Presoja sorazmernosti) in 3.1 (Postopek) je obravnavan cilj, da se prepreči nadaljnje poslabšanje položaja banke.
124      Glej v zvezi z ustaljeno sodno prakso v zvezi s tem na primer sodbo z dne 11. marca 2020, Komisija/Gmina Miasto Gdynia in Port Lotniczy Gdynia Kosakowo (C‑56/18 P, EU:C:2020:192, točka 66 in navedena sodna praksa).
125      Glej točko 114 izpodbijane sodbe.