62004CC0003_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Bevezetés
1. Jelen ügyben a Rechtbank Utrecht (Hollandia) által előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti kérelem azt a kérdést érinti, hogy a kereskedelmi ügynökről szóló irányelv(2) (a továbbiakban: irányelv) alkalmazható‑e olyan közvetítőkre, akik a vevővel csak egyetlen szerződésről folytattak tárgyalásokat, amely szerződést később több éven keresztül évente megújítottak.
II – Jogi háttér
A – Közösségi jog
2. Az irányelvnek a hatályról szóló I. fejezete értelmében:
„Hatály
1. cikk
(1) Ezen irányelv által előírt harmonizációs intézkedéseket a tagállamoknak a kereskedelmi ügynökök és megbízóik közötti viszonyokat szabályozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseire kell alkalmazni.
(2) Ezen irányelv alkalmazásában a »kereskedelmi ügynök« az önálló vállalkozóként működő közvetítő, aki folyamatos felhatalmazással rendelkezik arra, hogy más javára (a továbbiakban: megbízó) áruk eladására vagy vételére tárgyalásokat folytasson, vagy arra, hogy a megbízó javára és annak nevében ilyen ügyletekre tárgyalásokat folytasson, és azokat megkösse.
(3) Ezen irányelv alkalmazásában nem minősülnek kereskedelmi ügynöknek különösen az alábbi személyek:
– aki hivatalos minőségében eljárva jogosult valamely társaságot vagy szervezetet terhelő kötelezettség vállalására,
– az a tag, aki jogszerűen felhatalmazott a többi tagot is terhelő kötelezettség vállalására,
– csődeljárásban a zárgondnok, a zárgondnok és igazgató, a felszámoló vagy a csődgondnok.
2. cikk
(1) Ezen irányelv rendelkezései nem alkalmazhatóak:
– tevékenységüket ellenszolgáltatás nélkül végző kereskedelmi ügynökökre,
– tevékenységüket árutőzsdén vagy árupiacon végző kereskedelmi ügynökökre, vagy
– az Egyesült Királyságban az 1979. évi »Crown Agents« törvénnyel felállított »Crown Agents for Overseas Governments and Administrations« néven ismert testületre vagy annak leányvállalataira.
(2) Minden tagállam jogosult arra, hogy ezen irányelv alkalmazását kizárja olyan személyek vonatkozásában, akiknek kereskedelmi ügynöki tevékenységét az adott tagállam jogalkotása másodlagosnak tekinti.”
3. A kereskedelmi ügynöki szerződéseket illetően, amelyek az irányelv hatálya alá tartoznak, az irányelv II–IV. fejezete rendelkezik a jogokról, a kötelezettségekről és az ilyen ügynökök díjazásáról, valamint az ilyen szerződések megkötéséről és megszűnéséről. A 7. cikk, amely előírja az ügynöki szerződés alapján megkötött ügyletek után járó jutalékot, a következőképpen rendelkezik:
„(1) A kereskedelmi ügynököt jutalék illeti meg az ügynöki szerződésben meghatározott időszakban megkötött kereskedelmi ügyletek után:
a) ha az ügyletet az ő tevékenységének eredményeként kötötték meg; vagy
b) ha az ügyletet olyan harmadik személlyel kötötték meg, akit korábban ő ugyanolyan ügyletre mint vevőt szerzett meg.
(2) A kereskedelmi ügynököt szintén megilleti a jutalék az ügynöki szerződésben meghatározott időszakban megkötött kereskedelmi ügyletek után:
– ha akár egy meghatározott földrajzi területtel vagy vevőkörrel bízták meg,
– vagy akár egy meghatározott földrajzi terület vagy vevőkör vonatkozásában kizárólagos jogai vannak,
és ha az ügyletet az e területhez vagy csoporthoz tartozó vevővel kötötték meg.
A tagállamok a fent említett két francia bekezdésben említett lehetőség egyikét foglalják jogszabályba.”
4. Jelen ügyben szintén jelentőséggel bír a 17. cikk, amely az ügynöknek a szerződés felbontása miatti kártalanítására és kárának megtérítésére vonatkozik. A 17. cikk (2) bekezdésének a) pontja előírja:
„(2) a) A kereskedelmi ügynök akkor és olyan mértékben jogosult kártalanításra, ha:
– a megbízónak új vevőket szerzett, vagy a már meglévő vevőkkel az üzlet nagyságrendjét jelentős mértékben növelte, és a megbízó az e vevőkkel folytatott üzletből továbbra is jelentős haszonra tesz szert, és
– ezen kártalanítás kifizetése, figyelembe véve az eset összes körülményeit, méltányos, különös tekintettel arra a jutalékra, amelytől a kereskedelmi ügynök az ilyen vevőkkel kötött üzletekkel kapcsolatban esett el. A tagállamok az ilyen körülményekre vonatkozóan úgy is rendelkezhetnek, hogy azok magukban foglalják a 20. cikk szerinti kereskedelmi korlátozó záradék alkalmazását.”
B – A holland szabályozás
5. Az irányelvet a holland jogba a polgári törvénykönyv (Burgerlijk Wetboek) 428–445. cikke ültette át. Ezek a cikkek lényegében megfelelnek az irányelv rendelkezéseinek, azon tény kivételével, hogy az irányelv 1. cikkének (2) bekezdése megjelöli, hogy „áruk eladására vagy vételére” vonatkozó ügyletekre alkalmazandó, míg a holland rendelkezések szolgáltatásnyújtásra vonatkozó ügyletekre is alkalmazhatók. A holland polgári törvénykönyv 7:428. cikkének (1) bekezdése, amely az irányelv 1. cikke (2) bekezdésének ellentéte, a következőket írja elő:
„Az ügynöki szerződés olyan szerződés, amellyel az egyik – megbízónak nevezett fél – megbízza a másik – kereskedelmi ügynöknek nevezett – felet, hogy meghatározott vagy határozatlan ideig díjazás fejében közvetítőként járjon el szerződések tárgyalásakor, amelyeket adott esetben a megbízó nevében és annak javára, attól függetlenül megköthet.”
III – Tényállás
6. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzés alapján 1994-ben a Poseidon Chartering BV (a továbbiakban: Poseidon) nevű holland társaság közvetítőként járt el egy hajóbérleti szerződés tárgyában folyó tárgyalások során. Ezt a szerződést 1994‑től 2000‑ig évente meghosszabbították, az 1999. év kivételével. Ezen időszak alatt a Poseidon feljegyezte az említett szerződéshez csatolt függelékben a szerződő felek között a bérlet meghosszabbítására vonatkozó éves tárgyalások eredményét. 1994‑től 2000‑ig a Poseidon a bérlet összegének 2,5 %‑át kapta meg jutalékként.
7. Az alapeljárásban a Poseidon a hajótulajdonosok ellen benyújtott keresetében – többek között – 1. a felmondási idő megsértése miatt kártérítést; 2. a ki nem fizetett jutalékokért 14 229,89 euró megfizetését; 3. az ügyfélkör elvesztéséért 14 471,29 eurót kért. A Rechtbank Utrecht az eljárást felfüggesztette, és a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1) A tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK tanácsi irányelv értelmében tekinthető‑e kereskedelmi ügynöknek az az önálló vállalkozóként működő közvetítő, aki csak egyetlen (és nem több) olyan szerződés (hajóbérlet) megkötésében működött közre, amelyet a hajó tulajdonosa és harmadik személy között (1999 kivételével az 1994‑től 2000‑ig tartó időszak során) folytatott tárgyalások eredményeként évről évre meghosszabbítottak, és amelyeknek az eredményét a közvetítő egy függelékben feljegyezte?
2) Amennyiben meg kell határozni, hogy ügynöki szerződéssel van‑e dolgunk, az első kérdésre vonatkozó választ befolyásolhatja‑e a bérlet összegének 2,5 %‑ával egyenlő díjazás (jutalék) éveken keresztül történő kifizetése és/vagy az a tény, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése »megkötött kereskedelmi ügylet[ről]« és jutalékhoz való jog fennállásáról beszél, »ha az ügyletet olyan harmadik személlyel kötötték meg, akit korábban [a közvetítő] ugyanolyan ügyletre mint vevőt szerzett meg«?
3) Az első kérdésre vonatkozó választ befolyásolhatja‑e az a tény, hogy az irányelv 17. cikke többes számban, és nem pedig egyes számban beszél a »vevők[ről]«?”
8. A jelen eljárásban a Poseidon Chartering és a Bizottság terjesztett elő írásbeli észrevételeket, a Bíróság eljárási szabályzata 23. cikkének megfelelően.
9. Levelével a Bíróság Hivatala kérte a Rechtbankot, hogy közölje vele, hogy fenntartja‑e az előzetes döntéshozatal iránti kérelmét a Bíróság C‑449/01. sz., Abbey Life ügyben 2003. március 6‑án hozott végzésére tekintettel, amelyben a Bíróság kimondta, hogy ésszerűen nem vonható kétségbe, hogy az irányelv nem alkalmazható a szolgáltatásokra vonatkozó szerződések tárgyalásával megbízott önálló vállalkozóként működő közvetítőkre.(3)
10. Válaszában a Rechtbank megerősítette kérelmét az irányelvben szereplő egyes fogalmak értelmezésére, és kifejtette, hogy az irányelvnek a belső jogba való átültetésekor a holland jogalkotó a „kereskedelmi ügynök” fogalom alkalmazási körét kiterjesztette a szolgáltatásokra vonatkozó szerződésekre is. Álláspontja szerint ugyanakkor „az a tény, hogy az irányelv szolgált mintaként a holland szabályozáshoz, amely az ügynöki szerződésnek tágabb meghatározást ad, nem jelenti azt, hogy az irányelv bizonyos fogalmainak értelmezése érdekében feltétlenül szükséges, hogy a kérdést előterjesztő bírósághoz a kereskedelmi ügynök/ügynöki szerződés szűkebb fogalmára vonatkozó ügyben forduljanak”.
IV – Jogi álláspont
A – Előzetes megjegyzések
11. A jelen kérelem elfogadhatóságát kell elsősorban megvizsgálni, tekintettel arra a tényre, hogy míg az irányelv egyértelműen csak az áruk eladására vagy vételére vonatkozó ügyletekre alkalmazandó(4), addig az alapügyben szóban forgó szerződés tárgya szolgáltatásokra vonatkozó szerződés (azaz hajóbérleti szerződés).
12. Ahogyan arra már utaltam, egyértelmű, hogy a kereskedelmi ügynökökről szóló holland szabályozásnak tágabb alkalmazási köre van, mint az irányelvnek, mivel árukra és szolgáltatásokra vonatkozó ügyletekre is alkalmazandó.
13. Álláspontom szerint a Bíróságnak meg kell válaszolnia az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket. E tekintetben egyértelműen meghatározó a Bíróság olyan ügyekben kialakított ítélkezési gyakorlata, mint a Leur‑Bloem-ügy, a Giloy-ügy, a Kofisa-ügy és a BIAO-ügy, amelyekben előzetes döntéshozatal iránti kérelemmel fordultak a Bírósához, és amelyekben a közösségi jog közvetlenül nem alkalmazandó, de a tagállamok úgy határoztak, hogy a nemzeti jogi előírásokat a közösségi joghoz igazítják.(5) Így a Leur-Bloem-ügyben hozott ítéletben a Bíróság kimondta:
„[…] a Bíróságnak van hatásköre a Szerződés [234.] cikke alapján a közösségi jog értelmezésére, ha a kérdéses helyzetre közvetlenül a közösségi jog nem alkalmazandó, de a nemzeti jogalkotó valamely irányelv rendelkezéseinek a nemzeti jogba való átültetése során úgy határozott, hogy a kizárólag nemzeti jogi tényállások és az irányelv hatálya alá tartozó tényállások esetében azonos bánásmódot alkalmaz, és a nemzeti jogi előírásokat ezért a közösségi joghoz igazítja”.(6)
14. A Bíróság gondosan különbséget tett a Kleinwort Benson ügyben(7) felmerült helyzethez hasonló helyzetektől, amikor a közösségi jogszabály, mint olyan, nem rendelkezik kötelező erővel a nemzeti bíróság tekintetében a nemzeti szabál yozás alkalmazása során; a hivatkozott nemzeti szabályozás kifejezetten rendelkezett arról, hogy a tagállamok hatóságainak lehetőségük van az e szabályozás és a közösségi jogi szabályok (ebben az ügyben a Brüsszeli Egyezmény) közötti „eltérések létrehozását célzó” módosításokkal élni.
15. Egyértelmű, hogy ezekben az ügyekben az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elfogadhatósága szempontjából az volt a döntő tényező, hogy a szóban forgó közösségi jogszabály alkalmazása ténylegesen meghatározná‑e az alapügyet. Még ha így volna is, a releváns közösségi fogalmak előzetes döntéshozatal útján történő egységes értelmezése „egyértelmű közösségi érdek […] a jövőbeli eltérő értelmezések megakadályozása érdekében”.(8) A nemzeti bíróságok feladata ugyanakkor, hogy megállapítsák a hivatkozások megfelelő terjedelmét, figyelembe véve azon kereteket, amelyeket a nemzeti jogalkotó kijelölhetett a közösségi jog tisztán belső helyzetekre való alkalmazására.(9)
16. Álláspontom szerint ez az okfejtés legalább annyira alkalmazandó a jelen ügyben is. Ahogy az az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben, valamint a Rechtbankkal azt követően folytatott levelezésben kifejtésre került, a szóban forgó holland szabályozást – annak ellenére, hogy tágabb alkalmazási köre van, mint az irányelvnek, mivel a szolgáltatásnyújtásra vonatkozó ügyletekre is vonatkozik – azért alkották, hogy átültesse és tükrözze az irányelv rendelkezéseit, és a szabályozás ennek eleget is tesz. Továbbá: az ügy tárgya egyértelműen egy közösségi jogi fogalom – azaz a „folyamatos felhatalmazással” kifejezés – értelmezése. Míg a holland bíróságok elvileg e fogalmat az árukra és szolgáltatásokra vonatkozó ügynöki szerződések vonatkozásában eltérően értelmezhették volna, a Rechtbank a Bírósággal folytatott levelezésében megállapította, hogy el kívánja kerülni a két terület közötti esetleges eltéréseket. Az is jelentős, hogy azzal, hogy a kereskedelmi ügynöki jogszabály alkalmazási körét kiterjesztette a szolgáltatásokra, a holland jogalkotónak az volt a szándéka, hogy elkerülje az olyan helyzetet, amelyben két „hasonló [azaz: nem teljesen azonos] jogszabály egymás mellett létezik” ami zavart okozhat.(10)
17. Megjegyzem továbbá, hogy minden érintett – azaz a Poseidon és a Bizottság – a Bíróság elé terjesztett észrevételeiben előadta, hogy arra kéri a Bíróságot, hogy válaszolja meg a Rechtbank által feltett kérdéseket.
18. A közösségi jog egységes értelmezése érdekében ezért a Bíróságnak, véleményem szerint, meg kellene válaszolnia a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdéseket.
B – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésről
19. A kérdést előterjesztő bíróság első kérdésével azt kívánja megtudni, hogy az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében meghatározott kereskedelmi ügynök fogalma kiterjed‑e az önálló vállalkozóként működő közvetítőre, aki egyetlen hajóbérleti szerződés (és nem több szerződés) megkötésében működött közre, amelyet (1999 kivételével) 1994‑től 2000‑ig a hajó tulajdonosa és harmadik személy között folytatott tárgyalások eredményeként megújítottak, és amelynek az eredményét a közvetítő feljegyezte az említett szerződéshez csatolt függelékben.
20. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből megállapítható, hogy a nemzeti bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy az a tény, hogy az ügynök csak egyetlen szerződés megkötésében működött közre, elegendő‑e az irányelv alkalmazásához.
21. Az e kérdésre adandó válasz nyilvánvalóan az irányelv 1. cikke (2) bekezdésének, valamint különösen a „folyamatos felhatalmazással” (az angol változatban a „continuing authority”; a holland változatban a „permanent is belast”; a francia változatban a „chargé de façon permanente”) kifejezés értelmezésétől függ.
22. E fogalom értelmezése során, álláspontom szerint, meg kell különböztetni azt a helyzetet, amikor egy önálló vállalkozóként működő közvetítőt a megbízó csak egyetlen szerződésre irányuló tárgyalások lefolytatásával bízott meg, attól a helyzettől, amikor a megbízó e szerződés sorozatos meghosszabbítására irányuló tárgyalások lefolytatásával is megbízta az ilyen ügynököt.
23. Egyértelmű, hogy az elsőként említett helyzet nem értelmezhető úgy, mint „folyamatos felhatalmazás”. Amennyiben az ügynököt egyetlen szerződésre irányuló tárgyalások lefolytatásával bízták meg, és az e fogalom körébe tartozna, az minden értelmétől megfosztaná a „folyamatos” kifejezést.
24. Véleményem szerint azonban ez utóbbi helyzet – azaz, amikor az ügynök azért felelős, hogy a szerződésre és annak megújítására tárgyalásokat folytasson – a helyes logika szerint e fogalomba tartozik. Nézetem szerint a „folyamatos” felhatalmazás koncepciója mindössze azt írja elő, hogy az ügynök egy vagy több típusú szerződésre, illetve ugyanazon szerződésre irányuló, többször lefolytatott (újra)tárgyalásokért felelős. Ez magából a „felhatalmazás” jellegéből adódik, amely lényegében hatalmat jelent arra, hogy a megbízó javára történő eljárás során befolyásolja a megbízó jogi helyzetét. A szerződés meghosszabbításával és (újra)tárgyalásával megbízott ügynöknek hatáskörében áll, hogy a megbízó jogi helyzetét több alkalommal befolyásolja, ezért ésszerűnek tűnik számomra, hogy ez „folyamatos felhatalmazás[t]” keletkeztet.
25. Ezt a szó szerinti értelmezést továbbá az irányelv célja is alátámasztja, amely előírja a kereskedelmi ügynökségekre vonatkozóan a tagállamok jogrendszereinek közelítését a közös piac megfelelő működéséhez szükséges mértékig, különösen „a minimális szociális védelem biztosítását a kereskedelmi ügynököknek”,(11) a kereskedelmi ügyletek biztonságát, valamint a kereskedelmi ügynökségi megállapodások előtt tornyosuló akadályok megszűntetését.(12) Ha a szerződés meghosszabbítása során a megbízónak lehetősége volt arra, hogy másik szerződő felet válasszon az eredeti fél helyett, az ügynök csak akkor tartozna az irányelv alkalmazási körébe, ha másik féllel folytatott a szerződésre irányuló újabb tárgyalásokat, de nem akkor, amikor a megbízó úgy döntött, hogy megmarad ugyanazon félnél, ugyanis ez önkényesen veszélyeztetné az ügynökök szociális védelmére vonatkozó célt.
26. E tekintetben meg kell említeni, hogy eredeti javaslatában a Bizottság megállapította, hogy az irányelv nem alkalmazandó azokra a közvetítőkre, akiknek csak egy vagy több meghatározott ügyletnek kizárólag egy megbízó nevében való megkötése vagy az arra vonatkozó tárgyalás lefolytatása a feladatuk.(13) Meg kell állapítani, hogy a Tanács ezt a rendelkezést eltávolította a végleges változatból.
27. Szintén megjegyzem, hogy ítélkezési gyakorlatában a Bíróság megállapította, hogy a nyilvántartásba vétel nem képezheti annak feltételét, hogy az ügynöki szerződés az irányelv alkalmazási körébe tartozzék, és hangsúlyozta, hogy kizárólag az 1. cikk (2) bekezdésében kifejezetten említett követelmények minősülnek az irányelv alkalmazására vonatkozó feltételnek, és részesülnek annak védelmében.(14)
28. Hozzáteszem, hogy míg a „vevő” és a „szerződés” szavak (és azok megfelelői) váltakozva fordulnak elő az irányelven belül egyes és többes számban, véleményem szerint e hivatkozások egyike sem döntő a folyamatos felhatalmazás fogalmának értelmezése szempontjából. E hivatkozások nem az irányelv hatályának meghatározását tartalmazó fejezetében találhatóak, hanem az irányelv azon rendelkezéseiben, amelyek például a kereskedelmi ügynökök jogait és kötelezettségeit, valamint az ilyen ügynököknek járó jutalékot szabályozzák. Semmi sem utal arra, hogy e hivatkozások célja az irányelv alkalmazási körének befolyásolása. Mindenesetre az a tény, hogy e hivatkozásokat hol egyes számban, hol többes számban használják, azt jelzi, hogy a hivatkozások alapján a jelen kérdésre nem adható határozott válasz.(15)
29. A fenti okok miatt véleményem szerint a nemzeti bíróság által előterjesztett első kérdésre adandó válasz az, hogy a kereskedelmi ügynök fogalma kiterjed a közvetítőkre, akik folyamatos felhatalmazással rendelkeznek arra, hogy a szerződésre és annak megújítására tárgyalásokat folytassanak.
C – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett második kérdésről
30. A kérdést előterjesztő bíróság második kérdésével azt kívánja megtudni, hogy az első kérdésre vonatkozó választ befolyásolhatja‑e a bérlet összegének 2,5 %-ával egyenlő díjazás (jutalék) kifizetése és/vagy az a tény, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése „megkötött […] ügylet[ről]” és jutalékhoz való jog fennállásáról beszél, „ha az ügyletet olyan harmadik személlyel kötötték meg, akit korábban [a közvetítő] ugyanolyan ügyletre mint vevőt szerzett meg”.
31. Ami elsősorban a díjazás megfizetésének relevanciáját illeti, az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése szerint a tevékenységüket ellenszolgáltatás nélkül végző kereskedelmi ügynökök nem tartoznak az irányelv hatálya alá. A bármilyen formában történő kifizetés tehát az irányelv alkalmazásának feltétele. Amint az az 1. és a 2. cikk szövegéből következik, a folyamatos felhatalmazás követelménye vonatkozásában, az első kérdésre adott válaszomban kifejtettek szerint, egy másik független feltétel is szükséges ahhoz, hogy az ügynök az irányelv alkalmazási körébe tartozzék.
32. Következésképpen nem találom meggyőzőnek a Poseidon érvét, amely alapján úgy tűnik, hogy azon egyszerű körülmény, hogy a jutalékot megfizették, az ügynöki szerződés fennállására utal. Az a tény, hogy a jutalékot megfizették, önmagában nem befolyásolja azt a különálló kérdést, hogy fennáll‑e a folyamatos felhatalmazás.
33. Ami másodsorban a hivatkozások relevanciáját illeti, az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése „megkötött […] ügylet[ről]” és jutalékhoz való jog fennállásáról beszél, „ha az ügyletet olyan harmadik személlyel kötötték meg, akit korábban [a közvetítő] ugyanolyan ügyletre mint vevőt szerzett meg”, a már korábban a 27. pontban kifejtett okok miatt ezeket a hivatkozásokat nem tartom meghatározónak az első előterjesztett kérdés megválaszolása szempontjából. Különösen az egyes szám használata ezen a ponton természetesen a bekezdés egészének értelméből következik, amely lényegében az, hogy a kereskedelmi ügynököt díjazás illeti meg a szerződéses időszak alatt megkötött azon ügyletek után, amelyek 1. az ő tevékenységének eredményeként jöttek létre, vagy 2. amelyeket olyan harmadik személlyel kötött, akit korábban ő hasonló ügyletekre mint vevőt szerzett meg. Véleményem szerint az első kérdésben felvetett problémát illetően az egyes szám használata egyáltalán nem jelzi a közösségi jogalkotó nézőpontját.
34. A második kérdésre ezért azt a választ kell adni, hogy az első kérdésre vonatkozó választ nem befolyásolja a bérlet összegének 2,5 %‑ával egyenlő díjazás (jutalék) kifizetése, illetve az a tény, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése „megkötött […] ügylet[ről]” és jutalékhoz való jog fennállásáról beszél, „ha az ügyletet olyan harmadik személlyel kötötték meg, akit korábban [a közvetítő] ugyanolyan ügyletre mint vevőt szerzett meg”.
D – Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdésről
35. A kérdést előterjesztő bíróság harmadik kérdésével azt kívánja megtudni, hogy az első kérdésre vonatkozó választ befolyásolhatja‑e az a tény, hogy az irányelv 17. cikke – és különösen a 17. cikk (2) bekezdésének a) pontja – többes számban, és nem pedig egyes számban beszél a „vevők[ről]”.
36. A 27. pontban kifejtett indokokra tekintettel erre a kérdésre nemlegesen felelnék. Ehhez még hozzátenném, hogy a 17. cikk (2) bekezdésének a) pontjában a „vevők[re]” való hivatkozások mindenképpen tisztán hipotetikus jellegűek, mivel azokat a körülményeket írják le, amelyek alapján az irányelv hatálya alá tartozó kereskedelmi ügynök kártalanításra jogosult. Következésképpen ezek a hivatkozások nem befolyásolják az első kérdésre adandó választ.
V – Végkövetkeztetések
37. A fentiek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Rechtbank Utrecht által előterjesztett kérdésre a következő választ adja:
„A tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK irányelv értelmében a »kereskedelmi ügynök« fogalma kiterjed a közvetítőkre, akik folyamatos felhatalmazással rendelkeznek arra, hogy a szerződésre és annak megújítására tárgyalásokat folytassanak, függetlenül azon ténytől, hogy az irányelv 7. cikkének (1) bekezdése »megkötött […] ügylet[rel]«, az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontja pedig »vevők[re]« utal, többes számban. Annak megítélése, hogy fennáll‑e a folyamatos felhatalmazás, független attól a kérdéstől, hogy a jutalékot megfizették‑e.”
(1) .
(2)
–	A tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló, 1986. december 18‑i 86/653/EGK tanácsi irányelv (HL L 382., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 1. kötet, 177. o.).
(3)
–	A C‑449/01. sz. ügyben hozott végzés (az EBHT‑ban nem tették közzé).
(4)
–	Lásd az irányelv 1. cikkének (2) bekezdését és a Bíróság C‑449/01. sz. ügyben hozott, a 3. lábjegyzetben hivatkozott végzését.
(5)
–	A C‑28/95. sz. Leur‑Bloem-ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4161. o.), a C‑130/95. sz. Giloy-ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4291. o.), a C‑1/99. sz. Kofisa-ügyben 2001. január 11‑én hozott ítélet (EBHT 2001., I‑207. o.) és a C‑306/99. sz. BIAO-ügyben 2003. január 7‑én hozott ítélet (EBHT 2003., I‑1. o.).
(6)
–	A Leur‑Bloem-ügyben hozott, az 5. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 34. pontja.
(7)
–	A C‑346/93. sz. ügyben 1995. március 28‑án hozott ítélet (EBHT 1995., I‑615. o.).
(8)
–	A Leur‑Bloem-ügyben hozott, az 5. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 32. pontja.
(9)
–	A Leur‑Bloem-ügyben hozott, az 5. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 33. pontja.
(10)
–	Vö. F. M. Smit: De Agentuurovereenkomst tussen handelsagent en principaal, 26. o., 31. lábjegyzet.
(11)
–	Lásd Léger főtanácsnoknak a C‑381/98. sz. Ingmar-ügyben előterjesztett indítványának az 50. pontját (az ügyben a Bíróság 2000. november 9‑én hozott ítéletet [EBHT 2000., I‑9305. o.]), valamint a C‑215/97. sz. Bellone-ügyben 1998. április 30‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑2191. o.) 13. pontját.
(12)
–	Az irányelv harmadik preambulumbekezdése.
(13)
–	A tagállamok (önálló vállalkozóként működő) kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló tanácsi irányelvre irányuló javaslat, COM/76/670 végleges határozat (HL 1977. C 13., 2.o.) 3. cikkének (3) bekezdése.
(14)
–	Lásd például a Bellone-ügyben hozott, a 11. lábjegyzetben hivatkozott ítélet 13. pontját, valamint analógia útján a Bíróság C‑85/03. sz. Mavrona-ügyben 2004. február 10‑én hozott végzésének (EBHT 2004., I‑1573. o.) 15. pontját.
(15)
–	Lásd például a 3. cikk (2) bekezdését („ügylet”), a 7. cikk (1) bekezdését („megkötött ügylet”), a 7. cikk (2) bekezdését („megkötött ügyletek”) és a 17. cikk (2) bekezdését („vevők”).