62011CC0435
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
NILS WAHL
prednesené 13. júna 2013 (
1
)
Vec C‑435/11
CHS Tour Services GmbH
proti
Team4 Travel GmbH
[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberster Gerichtshof (Rakúsko)]
„Smernica 2005/29/ES — Nekalé obchodné praktiky — Klamlivé praktiky — Povinnosť odbornej starostlivosti — Uvedenie nepravdivého tvrdenia o exkluzivite v katalógu“
1.
Ak sa zistí, že obchodná praktika klame spotrebiteľov, má význam, či obchodník urobil všetko, čo mohol, aby tomu zabránil? Túto otázku položil Súdnemu dvoru Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) (Rakúsko).
I – Právny rámec
2.
Článok 5 smernice 2005/29/ES (ďalej len „smernica“) (
2
) znie:
„1.   Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
2.   Obchodná praktika je nekalá, ak:
a)
je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti,
a
b)
podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu, ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na určitú skupinu spotrebiteľov.
…
4.   Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:
a)
sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,
alebo
b)
sú agresívne v zmysle článkov 8 a 9.
5.   Príloha I obsahuje výpočet tých obchodných praktík, ktoré sa za každých okolností považujú za nekalé. Ten istý jediný výpočet sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch a môže byť upravený iba novelizáciou tejto smernice.“
3.
Články 6 a 7 smernice upravujú klamlivé obchodné praktiky, zatiaľ čo články 8 a 9 sa týkajú agresívnych obchodných praktík. Článok 6 stanovuje:
„1.   Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak obsahuje nesprávne informácie a je preto nepravdivá, alebo akýmkoľvek spôsobom, vrátane celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa, a to aj keď je táto informácia vecne správna vo vzťahu k jednému alebo viacerým nasledujúcim prvkom, pričom v obidvoch prípadoch zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil:
…
b)
hlavné znaky produktu, ako je jeho dostupnosť…“.
II – Skutkový stav, konanie a prejudiciálna otázka
4.
Konanie pred vnútroštátnym súdom sa týka dvoch rakúskych cestovných kancelárií – CHS Tour Services GmbH (ďalej len „CHS“) a Team4 Travel GmbH (ďalej len „Team4 Travel“). Tak CHS, ako aj Team4 Travel organizujú a poskytujú lyžiarske kurzy a zimné dovolenky v Rakúsku pre skupiny žiakov zo Spojeného kráľovstva.
5.
V reklamnom katalógu spoločnosti Team4 Travel v anglickom jazyku, ktorý bol zverejnený v polovici septembra 2010, boli niektoré ubytovacie zariadenia označené symbolom „exkluzívne“. Podľa katalógu sa má pojem „exkluzívne“ chápať tak, že označuje „ubytovacie zariadenie, ktoré majú počas jarných prázdnin alebo počas jarných a veľkonočných prázdnin alebo počas celej zimnej sezóny k dispozícii výhradne klienti [spoločnosti Team4 Travel]“. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že použitie tohto výrazu znamenalo, že ubytovacie zariadenie malo so spoločnosťou Team4 Travel stály zmluvný vzťah a že iné cestovné kancelárie v uvedených termínoch nemohli poskytnúť ubytovanie v tomto zariadení. Podľa pripomienok, ktoré predložila CHS, sa v cenníku spoločnosti Team4 Travel tiež uvádzalo, že „všetky zvýraznené ceny… znamenajú, že [Team4 Travel] má v tomto termíne rezervovanú celú ubytovaciu kapacitu“.
6.
Na termíny, ktoré v návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie sú uvedené, v určitých obdobiach roka 2012 Team4 Travel uzavrela zmluvy o rezervácii ubytovacej kapacity s viacerými poskytovateľmi ubytovania. Tieto zmluvy – ktorých ustanovenia nie sú v samotnom návrhu na začatie prejudiciálneho konania citované – obsahovali podmienku, podľa ktorej uvedená ubytovacia kapacita bude bez obmedzenia k dispozícii spoločnosti Team4 Travel a poskytovateľ ubytovania nemôže od tejto podmienky odstúpiť bez písomného súhlasu spoločnosti Team4 Travel. Záväzná rezervácia sa mala uskutočniť 28 dní pred príslušným príchodom. Vnútroštátny súd uvádza, že na zabezpečenie exkluzivity si Team4 Travel s poskytovateľmi ubytovania dohodla právo odstúpiť od zmluvy, ako aj zmluvnú pokutu.
7.
Zo spisu predloženému Súdnemu dvoru však vyplýva, že napriek uvedeným zmluvám si CHS v prekrývajúcich sa rezervačných termínoch zarezervovala ubytovaciu kapacitu v tých istých ubytovacích zariadeniach ako Team4 Travel. Vnútroštátny súd navyše uvádza, že tieto rezervácie boli uskutočnené po tom, čo Team4 Travel uzavrela výhradné zmluvy. Poskytovatelia ubytovania teda porušili svoje zmluvné záväzky voči spoločnosti Team4 Travel.
8.
V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa – bez uvedenia konkrétneho dátumu, keď k tomu došlo – uvádza, že poskytovatelia ubytovania informovali spoločnosť Team4 Travel, že iné cestovné kancelárie ešte neuskutočnili nijaké rezervácie. Ďalej sa v ňom uvádza, že konateľka spoločnosti Team4 Travel dbala o to, aby v hoteloch z dôvodu nedostatočnej ubytovacej kapacity nemohli rezervovať ubytovanie iné cestovné kancelárie. Až do začatia súdneho konania nevedela o existencii iných rezervácií.
9.
Keďže sa však spoločnosti CHS tiež podarilo rezervovať celú dostupnú ubytovaciu kapacitu alebo jej časť na február alebo veľkonočné prázdniny 2012, CHS sa domnievala, že tieto vyhlásenia o exkluzivite sú nepravdivé a predstavujú nekalú obchodnú praktiku. CHS preto podala na Landesgericht Innsbruck (Krajinský súd v Innsbrucku) (Rakúsko) návrh na nariadenie predbežného opatrenia, ktorým sa domáhala, aby súd zakázal spoločnosti Team4 Travel uvádzať, že výhradne ponúka konkrétne ubytovanie na konkrétny dátum príchodu.
10.
Uznesením z 30. novembra 2010 Landesgericht Innsbruck zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia s odôvodnením, že tvrdenie o exkluzivite je pravdivé vzhľadom na nevypovedateľné zmluvy o rezervácii, ktoré predtým Team4 Travel uzavrela.
11.
Dňa 13. novembra 2011 Oberlandesgericht Innsbruck (Vyšší krajinský súd v Innsbrucku) (Rakúsko) potvrdil rozhodnutie vydané v prvom stupni s odôvodnením, že Team4 Travel dodržala požiadavky odbornej starostlivosti a mohla oprávnene očakávať, že jej zmluvní partneri dodržia svoje zmluvné záväzky.
12.
CHS následne podala opravný prostriedok „Revision“ na Oberster Gerichtshof.
13.
Vnútroštátny súd zastáva názor, že výsledok konania závisí od správneho výkladu článku 5 ods. 2 smernice. Zdôrazňuje, že opravnému prostriedku nemožno vyhovieť, ak Team4 Travel môže namietať, že nekonala v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti. Na základe toho Oberster Gerichtshof predkladá Súdnemu dvoru na posúdenie dva rôzne spôsoby výkladu.
14.
Podľa prvého spôsobu výkladu odkaz na klamlivé alebo agresívne praktiky v zmysle článkov 6 až 9 uvedený v článku 5 ods. 4 smernice znamená, že takéto praktiky sú samy osebe nezlučiteľné s povinnosťou odbornej starostlivosti podľa článku 5 ods. 2. V tejto súvislosti vnútroštátny súd poznamenáva, že v článkoch 6 až 9 nie je spomenutá povinnosť odbornej starostlivosti podľa článku 5 ods. 2 písm. a).
15.
Z druhého spôsobu výkladu vyplýva, že ak by sa odkaz na narušenie ekonomického správania spotrebiteľa uvedený v článku 5 ods. 2 písm. b) smernice chápal tak, že je konkretizovaný podrobnejšími ustanoveniami uvedenými v článkoch 6 až 9, článok 5 ods. 2 písm. a) by bol naďalej uplatniteľný. V dôsledku toho by si klamlivá praktika podľa článku 6 navyše vyžadovala porušenie povinnosti odbornej starostlivosti podľa článku 5 ods. 2 písm. a). Vnútroštátny súd sa domnieva, že túto argumentáciu potvrdzuje celková systematika smernice.
16.
Keďže Oberster Gerichtshof mal vzhľadom na tieto úvahy pochybnosti o výklade článku 5 ods. 2 smernice, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto otázku:
„Má sa článok 5 [smernice] vykladať v tom zmysle, že pokiaľ ide o klamlivé obchodné praktiky v zmysle článku 5 ods. 4 tejto smernice, nie je prípustné samostatne posúdiť kritériá uvedené v článku 5 ods. 2 písm. a) smernice?“
17.
Písomné pripomienky predložili CHS, Team4 Travel, rakúska, nemecká, talianska, maďarská, poľská a švédska vláda, vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia. Vo veci sa nekonalo pojednávanie.
III – Analýza
18.
V nasledujúcich bodoch posúdim štruktúru, znenie, historický kontext a cieľ smernice, a najmä predmetných ustanovení.
A – Význam povinnosti odbornej starostlivosti pre pojem „klamlivá obchodná praktika“
19.
Pokiaľ ide o štruktúru smernice, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pojem „nekalé obchodné praktiky“, ktoré sú zakázané podľa článku 5 ods. 1, možno rozdeliť do troch kategórií: a) praktiky, ktoré spĺňajú dve kumulatívne požiadavky stanovené v článku 5 ods. 2, b) klamlivé alebo agresívne praktiky v zmysle článkov 6 až 9 uvedené v článku 5 ods. 4 a c) praktiky uvedené v prílohe I smernice (ďalej len „čierny zoznam“) na základe článku 5 ods. 5. (
3
) Na rozdiel od prvých dvoch kategórií sa však obchodné praktiky uvedené v čiernom zozname majú automaticky považovať za nekalé bez toho, aby bolo potrebné individuálne posúdiť všetky relevantné okolnosti. (
4
)
20.
Článok 5 ods. 4 smernice vzhľadom na jeho samotné znenie rozpracováva a konkretizuje túto štruktúru. Podľa tohto ustanovenia sa za nekalé obchodné praktiky sa považujú „najmä“ tie, ktoré sú klamlivé (články 6 a 7) alebo agresívne (články 8 a 9). Slovo „najmä“ svedčí nielen o tom, že klamlivé a agresívne praktiky sú osobitnými druhmi (tzv. presne definovanými kategóriami) nekalých obchodných praktík (
5
), ale – čo je ešte dôležitejšie – že tiež samy osebe predstavujú nekalé obchodné praktiky. (
6
)
21.
Na základe systematickej, ako aj doslovnej analýzy teda nesúhlasím s názorom, že články 6 a 7 (alebo články 8 a 9) smernice poskytujú len konkrétne príklady narušenia ekonomického správania spotrebiteľa uvedeného v článku 5 ods. 2 písm. b), v dôsledku čoho sa naďalej uplatní článok 5 ods. 2 písm. a), ako to vyplýva z druhého spôsobu výkladu uvedeného vnútroštátnym súdom.
22.
Okrem toho z preskúmania historického kontextu a cieľa smernice vyplýva, že vyššie uvedená analýza jej štruktúry a znenia má navyše pevnú oporu v legislatívnom procese, ktorý viedol k jej prijatiu. Poznámky obsiahnuté v návrhu Komisie (
7
) týkajúce sa klamlivých a agresívnych obchodných praktík totiž jednoznačne stanovujú, že kritérium týkajúce sa odbornej starostlivosti podľa článku 5 ods. 2 písm. a) smernice nemá samostatnú funkciu. To priamo odporuje záverom, ktoré poľská vláda podľa všetkého vyvodzuje z toho istého dokumentu. (
8
)
23.
Vo všeobecnej rovine by však požiadavka splnenia dodatočných kritérií na to, aby sa uplatnil článok 6, bola v rozpore so samotným znením tohto ustanovenia. Zdá sa totiž, že článok 6 – aspoň za určitých okolností – stanovuje zásadu objektívnej zodpovednosti obchodníka. (
9
) Bolo by v rozpore s touto zásadou, ak by v prípade neexistencie akéhokoľvek odkazu na článok 5 ods. 2 písm. a) obchodníci boli oprávnení namietať, že konali v súlade so svojou povinnosťou odbornej starostlivosti. (
10
) Ako sa uvádza v prípravných dokumentoch, porušenie článku 6 samo osebe predstavuje porušenie povinnosti odbornej starostlivosti.
24.
Ak by sa pripustilo zohľadnenie ďalších požiadaviek podľa článku 6, bolo by navyše ťažké zlúčiť to so zmyslom a cieľom samotnej smernice. Viedlo by to totiž skôr k zníženiu ako zvýšeniu vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa, ktorej dosiahnutie je cieľom smernice, (
11
) pričom treba pripomenúť, že táto úroveň podlieha úplnej harmonizácii v celej Európskej únii. (
12
)
25.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy skutočnosť, že obchodník si možno splnil povinnosť odbornej starostlivosti podľa článku 5 ods. 2 písm. a) smernice, nemá v prípade existencie klamlivých (alebo agresívnych) obchodných praktík nijaký význam. Tento názor zastáva CHS a rakúska, nemecká, maďarská a švédska vláda, vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia a tento názor je navyše tiež v súlade s prvým spôsobom výkladu, ktorý navrhuje vnútroštátny súd. (
13
)
B – Ďalšie úvahy
26.
Vzhľadom na to, že všetky výkladové faktory nasvedčujú rovnakému záveru, je do určitej miery prekvapujúce, že vnútroštátny súd mal ťažkosti s uplatnením článkov 5 a 6 smernice na skutkový stav. Je však pravdepodobné, že v praxi žiaľ došlo k nesprávnemu výkladu judikatúry Súdneho dvora. Je zrejmé, že tak Team4 Travel, ako aj poľská vláda odôvodňujú protichodné názory judikatúrou Súdneho dvora.
27.
Team4 Travel tvrdí, že Súdny dvor konštatoval, že ak určitá obchodná praktika patriaca do pôsobnosti smernice nie je uvedená v čiernom zozname, „možno ju považovať za nekalú, a preto za zakázanú, len po presnej analýze… najmä vo svetle kritérií uvedených v článkoch 5 až 9 smernice“. (
14
) Domnievam sa však, že táto pasáž nie je relevantná pre prejednávanú vec. Týka sa požiadavky individuálneho posúdenia spornej obchodnej praktiky podľa smernice, čo je požiadavka, ktorá sa na článok 6 bezpochyby vzťahuje. Naopak, Súdny dvor v uvedenom bode neobjasnil vzájomný vzťah medzi článkom 5 smernice na jednej strane a článkami 6 až 9 na druhej strane, čo je otázka, ktorá je predmetom tohto konania. Z toho istého dôvodu na rozdiel od názoru poľskej vlády a spoločnosti Team4 Travel nemá pre prejednávaný prípad nijaký význam skutočnosť, že Súdny dvor v minulosti konštatoval, že „treba rovnako overiť, či dotknutá praktika je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti v zmysle písmena a) článku 5 ods. 2 smernice“. (
15
) Toto konštatovanie sa totiž týka vzťahu medzi písmenami a) a b) článku 5 ods. 2 a nie vzťahu medzi článkom 5 a článkami 6 až 9.
28.
Okrem toho prístup, ktorý navrhuje poľská vláda, podľa ktorého v prípade klamlivých praktík „je možné“ samostatne posúdiť kritérium uvedené v článku 5 ods. 2 písm. a) smernice, je neudržateľný. Takáto možnosť by totiž bola v rozpore s cieľom smernice, ktorým je dosiahnuť rovnakú vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa vo všetkých členských štátoch, ako bolo spomenuté vyššie.
29.
Skutočnosť, že smernica neumožňuje podmieniť uplatnenie článku 6 splnením ďalších kritérií, však neznamená, že neposkytuje nijaký priestor na individuálne posúdenie. Ako uvádza švédska vláda, smernica nebráni vnútroštátnemu súdu v tom, aby v každom jednotlivom prípade najprv určil, či spornú obchodnú praktiku treba považovať za „klamlivú“ alebo „agresívnu“ podľa článkov 6 až 9 smernice, a ak nie, aby následne určil, či sú splnené všeobecné podmienky podľa článku 5 ods. 2. Smernica totiž podľa všetkého uprednostňuje prístup „zhora nadol“, teda posúdenie, ktoré sa začína čiernym zoznamom, pokračuje ustanoveniami o klamlivých alebo agresívnych praktikách a končí sa všeobecnou klauzulou. Ak sa pri jednom z prvých krokov zistí existencia nekalej obchodnej praktiky, nebude potrebné pristúpiť k ďalšiemu kroku, keďže sporná praktika by sa v každom prípade musela považovať za nekalú.
30.
Na záver uvádzam, že si uvedomujem, že na jednej strane dva rakúske súdy nižšieho stupňa, ktoré prejednávali vec, rozhodli v prospech spoločnosti Team4 Travel (
16
), a na druhej strane podľa vnútroštátneho súdu nemecký súd tiež „skúmal kritérium chýbajúcej odbornej starostlivosti napriek tomu, že konštatoval, že hrozí klamanie spotrebiteľov“. (
17
) Na základe vyššie uvedených úvah som však pevne presvedčený o tom, ktorý prístup treba uplatniť v prejednávanej veci.
IV – Návrh
31.
Vzhľadom na vyššie uvedené navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorú položil Oberster Gerichtshof (Rakúsko), takto:
Článok 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004, sa má vykladať v tom zmysle, že ak obchodná praktika patrí do pôsobnosti článku 5 ods. 4 tejto smernice, je irelevantné, či sú splnené aj kritériá uvedené v článku 5 ods. 2 písm. a) a/alebo b).
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (Ú. v. EÚ L 149, s. 22).
(
3
)	Pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. apríla 2009, VTB-VAB a Galatea (C-261/07 a C-299/07, Zb. s. I-2949, body 53 až 56); zo 14. januára 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft (C-304/08, Zb. s. I-217, body 42 až 45), a z 9. novembra 2010, Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag (C-540/08, Zb. s. I-10909, body 31 až 34).
(
4
)	Pozri článok 5 ods. 5 smernice v spojení s odôvodnením 17 smernice.
(
5
)	Pozri rozsudok Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (už citovaný, bod 33).
(
6
)	Väčšina jazykových verzií článku 5 ods. 4 smernice obsahuje výraz podobný výrazu „najmä“. Vo švédskej verzii je však dokonca slovo „najmä“ vynechané a je v nej jednoducho uvedené, že „affärsmetoder skall anses otillbörliga om de a) är vilseledande enligt artiklarna 6 och 7, eller b) aggressiva enligt artiklarna 8 och 9“.
(
7
)	Návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu a o zmene a doplnení smerníc 84/450/EHS, 97/7/ES a 98/27/ES (smernica o nekalých obchodných praktikách), KOM(2003) 356 v konečnom znení.
(
8
)	V bode 56 dôvodovej správy pripojenej k návrhu smernice – na ktorú poľská vláda poukazuje na podporu svojho názoru v bode 12 svojich pripomienok – sa uvádza, že „ak sa zistí, že obchodná praktika je buď ‚klamlivá‘ alebo ‚agresívna‘, automaticky bude nekalá, bez akéhokoľvek ďalšieho odkazu na podmienky obsiahnuté v článku 5“. V bode 57 dôvodovej správy sa ďalej uvádza, že „klamanie spotrebiteľa alebo agresívne správanie voči nemu sa považuje samo osebe za narušenie správania spotrebiteľa a nie za primerané ovplyvňovanie a z tohto dôvodu odporuje požiadavkám odbornej starostlivosti. Správanie, ktoré skutočne spočíva v zavádzaní, obťažovaní, neprimeranom ovplyvňovaní alebo donucovaní, vždy porušuje požiadavky odbornej starostlivosti a podstatne obmedzuje schopnosť spotrebiteľa prijať informované rozhodnutie. Z tohto dôvodu nie je uvedený samostatný odkaz na kritérium odbornej starostlivosti ani na prvok ‚narušenia‘ v rámci definície ‚podstatného narušenia‘“. V bode 58 sa napokon uvádza, že „tieto osobitné kategórie nemajú vplyv na nezávislé uplatňovanie všeobecného zákazu, ktorý sa bude naďalej uplatňovať ako všeobecná klauzula, a tak poskytovať možnosť posúdenia nekalosti akýchkoľvek súčasných alebo budúcich praktík, ktoré nepatria do jednej z dvoch výslovne spomenutých hlavných skupín“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Dodávam, že návrh smernice nebol počas legislatívneho procesu v tomto smere zmenený.
(
9
)	V tejto súvislosti poukazujem na to, podľa výslovného znenia článku 6 ods. 1 smernice je toto ustanovenie uplatniteľné, „aj keď je… informácia [obsiahnutá v obchodnej praktike] vecne správna“.
(
10
)	Súdny dvor v bode 46 rozsudku z 18. októbra 2012, Purely Creative a i. (C‑428/11), v rámci výkladu pojmu „falošný dojem“ použitého v bode 31 čierneho zoznamu podobne konštatoval, že cieľ smernice „by sa nedosiahol, ak by sa bod 31 prílohy I smernice… vykladal tak, že zahŕňa prvok schopný uviesť do omylu, ktorý je odlišný od okolností opísaných v druhej časti tohto ustanovenia“ (pozri tiež body 26, 27 a 29 tohto rozsudku v spojení so štvrtou prejudiciálnou otázkou v uvedenej veci). Uznávam, že na rozdiel od praktík zaradených na čierny zoznam si klamlivé praktiky podľa článku 6 skutočne vyžadujú individuálne posúdenie všetkých relevantných okolností. To však nebráni analogickému uplatneniu úvah Súdneho dvora uvedených v tejto situácii aj v prípade článku 6.
(
11
)	Pozri uznesenie z 15. decembra 2011, INNO (C-126/11, Zb. s. I-204*, bod 27 a citovanú judikatúru).
(
12
)	Rozsudok Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (už citovaný, body 27 a 30 citovaná judikatúra).
(
13
)	Súdny dvor sa zatiaľ zaoberal touto otázkou len nepriamo. V rozsudku z 15. marca 2012, Pereničová a Perenič (C‑453/10), Súdny dvor – v rámci odpovede na otázku týkajúcu sa prípadného vplyvu konštatovania nekalej obchodnej praktiky na posúdenie spravodlivosti a platnosti zmluvnej podmienky podľa smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288) – konštatoval, že predmetná praktika je klamlivá podľa článku 6 smernice, a ďalej neskúmal, či došlo aj k porušeniu povinnosti odbornej starostlivosti (pozri body 40, 41 a 43 a bod 2 výroku tohto rozsudku). Generálna advokátka Trstenjak však viackrát vyjadrila názor podobný môjmu (pozri návrhy, ktoré predniesla vo veci VTB‑VAB a Galatea, už citovanej, body 78 a 79; vo veci Plus Warenhandelsgesellschaft, už citovanej, body 73 a 74; vo veci Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag, už citovanej, body 65 a 66, a vo veci Pereničová a Perenič, už citovanej, body 104 až 107).
(
14
)	Rozsudok Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag (už citovaný, bod 43).
(
15
)	Tamže, bod 46.
(
16
)	Dodávam, že sa zdá, že dôvody uvádzané týmito dvoma súdmi boli odlišné. Hlavným dôvodom, pre ktorý Landesgericht zamietol návrh na nariadenie predbežného opatrenia, totiž zrejme bolo, že považoval tvrdenie o exkluzivite za pravdivé. Preto je podľa všetkého na konštatovaní, že Team4 Travel neporušila svoju povinnosť odbornej starostlivosti, založené len rozhodnutie, ktoré vydal Oberlandesgericht Innsbruck.
(
17
)	Rozsudok Oberlandesgericht Jena (Vyšší krajinský súd v Jene) (Nemecko) z 8. júla 2009, NJOZ [2010] 1216. Nesúhlasím však s výkladom tohto rozsudku, ktorý podal vnútroštátny súd, keďže tento rozsudok sa podľa môjho názoru týka len otázky, či sú splnené podmienky vyžadované na konštatovanie klamlivej praktiky, a súvisiaceho dôkazného bremena. Okrem toho Oberlandesgericht Jena výslovne uviedol, že smernica zjavne nebola prebratá do nemeckého právneho poriadku.