62024CC0150
NÁVRHY GENERÁLNEJ ADVOKÁTKY
LAILA MEDINA
prednesené 4. septembra 2025 (
1
)
Vec C‑150/24 [Aroja] (
i
)
A
proti
Rikoskomisario B
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Korkein oikeus (Najvyšší súd, Fínsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Azyl a imigrácia – Smernica 2008/115/ES – Návrat štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území – Zaistenie na účely odsunu – Článok 15 ods. 5 a 6 – Zaistenie predĺžené nad rámec počiatočnej maximálnej lehoty stanovenej podľa článku 15 ods. 5 – Predĺženie počiatočnej maximálnej lehoty zaistenia – Výpočet lehoty už uskutočneného zaistenia – Sčítanie predošlých lehôt zaistenia – Okolnosti, ktoré sa majú zohľadniť – Článok 15 ods. 3 druhá veta – Preskúmanie rozhodnutia o predĺžení lehoty zaistenia – Preskúmanie súdnym orgánom – Vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej spustenie tohto preskúmania podlieha žiadosti zaistenej osoby – Načasovanie a účinnosť súdneho preskúmania – Neexistencia včasného súdneho preskúmania – Prepustenie zaisteného štátneho príslušníka tretej krajiny“
1.
Korkein oikeus (Najvyšší súd, Fínsko) svojimi tromi otázkami žiada Súdny dvor o objasnenie výkladu článku 15 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (
2
), s osobitným zreteľom na výpočet maximálnej lehoty zaistenia štátnych príslušníkov tretích krajín a procesné záruky uplatniteľné na dlhšie lehoty zaistenia.
2.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v konaní medzi A, štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava vo Fínsku, a Rikoskomisario B (komisár kriminálnej polície B, Fínsko) vo veci zákonnosti tretej lehoty, počas ktorej bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny zaistený na účely odsunu do jeho krajiny pôvodu.
3.
Prípad sa vyznačuje tým, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny bol vo Fínsku štyrikrát zaistený na účely jeho odsunu do jeho krajiny pôvodu, Maroka. Konkrétne bol zaistený od 10. septembra 2022 do 23. novembra 2022, od 5. decembra 2022 do 15. marca 2023 (ďalej len „druhá lehota zaistenia“), od 11. septembra 2023 do 18. januára 2024 (ďalej len „tretia lehota zaistenia“) a od 7. februára 2024 do 13. marca 2024. Otázka predložená Korkein oikeus (Najvyšší súd), vnútroštátnemu súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa týka zákonnosti tretej lehoty zaistenia, ktorá sa už skončila, a zákonnosti rozhodnutia polície z 11. septembra 2023. (
3
)
4.
Tento prípad poukazuje na výzvu, s ktorou sa stretáva Súdny dvor pri hľadaní rovnováhy medzi dvoma protichodnými cieľmi: chrániť humánne zaobchádzanie s migrantmi a ich individuálne práva a zároveň zabezpečiť ich skutočný odsun. Súlad medzi týmito cieľmi zostáva ťažko dosiahnuteľný a vo svojej podstate sú tieto ciele aj ťažko zlučiteľné (
4
).
I. Právny rámec
A.
Právo Európskej únie
1. Smernica 2008/115
5.
Pre prejednávanú vec sú relevantné odôvodnenia 2, 4, 9, 13 a 16 a článok 15 smernice 2008/115.
6.
Článok 15 smernice 2008/115, nazvaný „Zaistenie“, stanovuje:
„1.   Pokiaľ sa v osobitnom prípade nedajú účinne uplatniť iné dostatočné, ale menej prísne donucovacie opatrenia, členské štáty môžu zaistiť len štátneho príslušníka tretej krajiny, voči ktorému prebieha konanie o návrate, s cieľom pripraviť návrat a/alebo vykonať proces odsunu, a to najmä keď:
a)
existuje riziko úteku, alebo
b)
dotknutý štátny príslušník tretej krajiny sa vyhýba alebo bráni procesu prípravy návratu alebo odsunu [sa vyhýba alebo bráni príprave návratu alebo vykonaniu procesu odsunu – neoficiálny preklad].
Zaistenie sa vždy uskutočňuje na čo najkratšie obdobie, trvá, len pokiaľ prebiehajú prípravy na odsun, a vykonáva sa s náležitou starostlivosťou.
2.   Zaistenie nariaďujú správne alebo súdne orgány.
Zaistenie sa nariaďuje písomne s uvedením skutkových a právnych dôvodov.
Ak zaistenie nariadili správne orgány, členské štáty:
a)
buď zabezpečia rýchle súdne preskúmanie zákonnosti zaistenia, o ktorom sa rozhodne v čo najkratšom čase od začiatku zaistenia,
b)
alebo poskytnú dotknutému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny právo podať návrh na začatie konania, v rámci ktorého sa zákonnosť zaistenia preverí postupom rýchleho súdneho preskúmania, o ktorom sa rozhodne v čo najkratšom čase od začiatku príslušného konania. V takomto prípade členské štáty bezodkladne informujú štátneho príslušníka tretej krajiny o možnosti podania návrhu na začatie takéhoto konania.
Ak sa zistí, že zaistenie nie je zákonné, dotknutý štátny príslušník tretej krajiny bude bezodkladne prepustený.
3.   V každom prípade sa zaistenie preskúma v primeraných lehotách [časových intervaloch – neoficiálny preklad] buď na žiadosť dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny alebo ex offo. V prípade predĺženia lehoty [doby – neoficiálny preklad] zaistenia na preskúmanie dohliada súdny orgán.
4.   Zaistenie prestáva byť odôvodnené a dotknutá osoba sa bezodkladne prepustí, ak už z právnych alebo iných dôvodov neexistuje odôvodnený predpoklad na odsun alebo už neplatia podmienky [nie sú splnené podmienky – neoficiálny preklad] ustanovené v odseku 1.
5.   Zaistenie trvá, kým sú splnené podmienky ustanovené v odseku 1 a kým je to potrebné na zabezpečenie úspešného odsunu. Každý členský štát stanoví maximálnu lehotu [dobu – neoficiálny preklad] zaistenia, ktorá nesmie presiahnuť šesť mesiacov.
6.   Členské štáty môžu lehotu [dobu – neoficiálny preklad] zaistenia uvedenú v odseku 5 predĺžiť len na obmedzený čas, a to nie dlhšie ako ďalších dvanásť mesiacov v súlade s vnútroštátnym právom, v prípadoch, keď je napriek všetkým ich primeraným snahám pravdepodobné, že proces odsunu bude trvať dlhšie:
a)
z dôvodu nedostatočnej spolupráce dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny alebo
b)
z dôvodu omeškania pri získavaní nevyhnutných dokladov od tretích krajín.“
2. Nariadenie Dublin III
7.
Článok 17 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (
5
) (ďalej len „nariadenie Dublin III“), nazvaný „Ustanovenia o práve vlastného uváženia“, v odseku 1 stanovuje:
„Odchylne od článku 3 ods. 1 môže každý členský štát rozhodnúť, že posúdi žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú mu podal štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, dokonca aj keď mu podľa kritérií stanovených v tomto nariadení neprislúcha zodpovednosť za takéto posúdenie.
Členský štát, ktorý sa rozhodne posúdiť žiadosť o medzinárodnú ochranu podľa tohto odseku, sa stane zodpovedným členským štátom a prevezme záväzky súvisiace s takouto zodpovednosťou. …
…“
8.
Článok 24 ods. 3 nariadenia Dublin III sa týka podania dožiadania o prijatie späť členským štátom, na ktorého území sa dotknutá osoba nachádza bez dokladu o pobyte a v ktorom nebola podaná nová žiadosť o medzinárodnú ochranu. V súlade s týmto ustanovením, „[a]k sa dožiadanie o prijatie späť nepodá v lehotách stanovených v odseku 2, členský štát, na území ktorého sa dotknutá osoba zdržiava bez povolenia na pobyt, umožní uvedenej osobe podať novú žiadosť“.
B.
Fínske právo
9.
Ulkomaalaislaki (301/2004) [zákon o cudzincoch (č. 301/2004)] z 30. apríla 2004 v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (č. 813/2015) (ďalej len „zákon o cudzincoch“) v § 117 bis stanovuje:
„Všeobecné podmienky prijatia preventívnych opatrení
Na cudzinca sa môže vzťahovať preventívne opatrenie podľa § 118 až 122 tohto zákona, ak je to nevyhnutné:
1.
s cieľom objasniť podmienky vstupu do krajiny alebo pobytu v nej alebo
2.
s cieľom pripraviť alebo zabezpečiť výkon rozhodnutia o odsune, ktoré sa ho týka, alebo iným spôsobom monitorovať jeho odchod z krajiny.
…
Ak nie je ďalej stanovené inak, preventívne opatrenie zostáva účinné, kým sa nestanovia podmienky vstupu do krajiny alebo pobytu v nej, kým sa rozhodnutie o opustení krajiny nevykoná alebo kým sa prípad neuzavrie inak. Preventívne opatrenie sa však musí zrušiť ihneď potom, čo sa stane nepotrebným na zabezpečenie prijatia rozhodnutia alebo jeho výkonu.“
10.
V ustanovení § 121 zákona o cudzincoch sa stanovuje:
„Podmienky zaistenia
Ak preventívne opatrenia uvedené v § 118 až 120 nestačia, cudzinec môže byť zaistený na základe individuálneho posúdenia, ak:
1.
so zreteľom na osobné alebo iné pomery cudzinca existuje dôvodné podozrenie, že cudzinec sa môže skrývať, ujsť alebo akokoľvek inak významne brániť prijatiu rozhodnutia, ktoré sa ho týka, alebo výkonu rozhodnutia o jeho odsune;
2.
zaistenie je potrebné na zistenie totožnosti cudzinca;
3.
cudzinec spáchal trestný čin alebo je podozrivý zo spáchania trestného činu a zaistenie je potrebné na zaručenie prípravy alebo výkonu rozhodnutia o odsune;
4.
cudzinec počas zaistenia podal novú žiadosť o medzinárodnú ochranu primárne s cieľom oddialiť výkon rozhodnutia o odsune alebo mu zabrániť;
…“
11.
V ustanovení § 123 zákona o cudzincoch sa vymedzujú správne orgány príslušné rozhodovať o zaistení. V jeho § 124 ods. 1 a 2 sa stanovuje povinnosť príslušného správneho orgánu bezodkladne oznámiť zaistenie käräjäoikeus (súd prvej inštancie, Fínsko) a povinnosť tohto súdu zaoberať sa prípadom zaistenia do štyroch dní od zaistenia. Podľa § 126 ods. 1 zákona o cudzincoch käräjäoikeus (súd prvej inštancie) nariadi okamžité prepustenie zaisteného cudzinca, ak podmienky zaistenia nie sú splnené.
12.
V ustanovení § 127 zákona o cudzincoch s názvom „Prepustenie zaistenej osoby“ sa uvádza:
„Orgán, ktorý sa prípadom zaoberá, musí nariadiť prepustenie zaistenej osoby, hneď ako prestanú byť splnené podmienky na jej zaistenie. Zaistená osoba musí byť prepustená najneskôr do šiestich mesiacov od prijatia rozhodnutia o zaistení. Lehota zaistenia však môže byť dlhšia, ale nesmie presiahnuť 12 mesiacov, ak zaistená osoba nespolupracuje pri výkone návratu alebo ak z tretej krajiny neboli získané potrebné návratové doklady a výkon odsunu sa z týchto dôvodov odkladá.
…“
13.
V ustanovení § 128 tohto zákona sa stanovuje:
„Ak nebolo nariadené prepustenie zaisteného cudzinca, käräjäoikeus (súd prvej inštancie), v obvode ktorého sa nachádza miesto zaistenia zaistenej osoby, musí na jej žiadosť vec týkajúcu sa zaistenia opätovne preskúmať… Vec sa musí prejednať bezodkladne, najneskôr do štyroch dní od podania žiadosti. Vec týkajúcu sa zaistenia však nie je potrebné opätovne preskúmať pred uplynutím dvojtýždňovej lehoty, ktorá začína plynúť od rozhodnutia käräjäoikeus (súd prvej inštancie), ktorým sa nariadilo predĺženie zaistenia dotknutej osoby v príslušnom mieste zaistenia. Na účely výpočtu lehôt uvedených v tomto odseku sa neuplatňuje § 5 laki säädettyjen määräaikain laskemisesta [zákon o výpočte lehôt (č. 150/1930)].
Na žiadosť zaistenej osoby musí käräjäoikeus (súd prvej inštancie) vec opätovne preskúmať aj pred uplynutím lehoty uvedenej v odseku 1, ak je to potrebné z dôvodu skutočnosti, ktorá vyšla najavo po predchádzajúcom preskúmaní. Orgán, ktorý sa prípadom zaoberá, musí bezodkladne informovať zaistenú osobu a jej zástupcu o každej významnej zmene okolností, ktoré sú dôvodom na opätovné preskúmanie, pokiaľ zaistená osoba nebola prepustená podľa § 127 ods. 1.
…“
II. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
14.
A, štátny príslušník Maroka, prišiel do Fínska nelegálne 10. septembra 2022. V tom čase sa na neho vzťahoval zákaz vstupu do schengenského priestoru vydaný Holandským kráľovstvom po tom, ako počas azylového konania, ktoré tam inicioval, zmizol. Pred príchodom do Fínska tento štátny príslušník tretej krajiny požiadal o azyl aj vo Švédsku a Švajčiarsku.
15.
V deň svojho príchodu bol vo Fínsku zaistený z dôvodov uvedených v § 121 ods. 1 bodoch 1 až 3 zákona o cudzincoch, ktorým sa transponuje článok 15 ods. 1 smernice 2008/115. Táto lehota zaistenia sa skončila 23. novembra 2022.
16.
Rozhodnutím z 25. októbra 2022 Maahanmuuttovirasto (Imigračný úrad, Fínsko; ďalej len „imigračný úrad“) nariadil návrat dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny do Maroka.
17.
Dňa 29. októbra 2022 podal dotknutý štátny príslušník tretej krajiny žiadosť o azyl vo Fínsku. Dňa 24. novembra 2022 imigračný úrad túto žiadosť zamietol ako zjavne neopodstatnenú, nariadil jeho návrat do Maroka a uložil mu zákaz vstupu na obdobie dvoch rokov.
18.
Dňa 5. decembra 2022 bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny druhýkrát zaistený, pričom táto lehota zaistenia sa skončila 15. marca 2023.
19.
Uznesením z 5. januára 2023 Turun hallinto‑oikeus (Správny súd Turku, Fínsko) zamietol žiadosť dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny o zákaz výkonu rozhodnutia, ktorým bol nariadený jeho odsun.
20.
Dňa 11. septembra 2023 bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny zaistený tretíkrát. Podľa rozhodnutia komisára kriminálnej polície B z 11. septembra 2023, ktorým bola nariadená táto tretia lehota zaistenia, bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny k tomuto dátumu a s prihliadnutím na predchádzajúce lehoty zaistenia zaistený celkovo už päť mesiacov a 23 dní; boli však splnené podmienky na prekročenie pôvodnej maximálnej šesťmesačnej lehoty zaistenia vzhľadom na to, že výkon rozhodnutia o návrate sa oneskoril z dôvodu absencie spolupráce dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny pri výkone rozhodnutia o návrate, ako aj z dôvodu, že z Marockého kráľovstva neboli získané dokumenty potrebné na tento návrat. Polícia následne podala na Helsingin käräjäoikeus (Súd prvej inštancie Helsinki, Fínsko) žalobu o preskúmanie podmienok zaistenia a predložila tomuto súdu vyššie uvedené rozhodnutie z 11. septembra 2023. Podľa informácií v ňom uvedených bol o tomto rozhodnutí informovaný aj dotknutý štátny príslušník tretej krajiny. Dňa 15. septembra 2023 sa na tomto súde uskutočnilo pojednávanie.
21.
Túto tretiu lehotu zaistenia opätovne posúdil 7. decembra 2023 Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (Súd prvej inštancie Južná Karélia, Fínsko), ktorý uskutočnil pojednávanie z vlastnej iniciatívy, keď sa ukázalo, že pôvodná maximálna šesťmesačná lehota zaistenia mohla byť prekročená. Vo svojom rozsudku z toho istého dňa sa tento súd po prvé priklonil k názoru, že lehoty rôznych zaistení sa musia spočítať, keďže účelom týchto zaistení bolo zabezpečiť výkon toho istého rozhodnutia o návrate. Po druhé rozhodol, že boli splnené podmienky na prekročenie šesťmesačnej lehoty a všetky ostatné hmotnoprávne podmienky na predĺženie zaistenia. Po tretie tento súd rozhodol, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny by nemal byť prepustený len na základe toho, že ex offo pojednávanie sa konalo, až keď celková lehota zaistenia presiahla šesť mesiacov. Preto nariadil, aby dotknutý štátny príslušník tretej krajiny zostal zaistený.
22.
V ten istý deň podal dotknutý štátny príslušník tretej krajiny proti tomuto rozsudku odvolanie na Itä‑Suomen hovioikeus (Odvolací súd pre východné Fínsko, Fínsko), ktoré bolo zamietnuté rozsudkom z 19. decembra 2023, okrem iného z dôvodu, že v súlade s § 128 zákona o cudzincoch sa preskúmanie prípadu zaistenia zo strany käräjäoikeus (súd prvej inštancie) má vykonávať na žiadosť zaistenej osoby a že hoci sa policajné rozhodnutie z 11. septembra 2023 týkalo podmienok prekročenia šesťmesačnej lehoty zaistenia, dotknutý štátny príslušník tretej krajiny o takéto preskúmanie nepožiadal. Itä‑Suomen hovioikeus (Odvolací súd pre východné Fínsko) preto rozhodol, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny nemôže byť prepustený len z dôvodu, že käräjäoikeus (súd prvej inštancie) nerozhodol z vlastného podnetu o týchto podmienkach pred uplynutím maximálnej šesťmesačnej lehoty zaistenia.
23.
Dotknutý štátny príslušník tretej krajiny podal opravný prostriedok na Korkein oikeus (Najvyšší súd), pričom tvrdil, že zákonnosť zaistenia len z hľadiska otázky, či došlo k prekročeniu maximálnej šesťmesačnej lehoty, sa neriešila v súlade so stanoveným postupom. Komisár kriminálnej polície B navrhuje zamietnutie opravného prostriedku. Komisár tvrdí, že vzhľadom na vývoj prípadu je tretia lehota zaistenia, ktorá začala plynúť 11. septembra 2023, nová, takže pôvodná maximálna šesťmesačná lehota v tomto prípade ani nebola prekročená, a že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny by nemal byť prepustený z dôvodov, na ktoré sa odvoláva, keďže podmienky zaistenia boli v každom prípade splnené.
24.
Táto tretia lehota zaistenia trvala do 18. januára 2024, teda do dňa, keď dotknutý štátny príslušník tretej krajiny ušiel do Dánska.
25.
Dňa 7. februára 2024, po vrátení z Dánska do Fínska podľa nariadenia Dublin III, bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny zaistený štvrtýkrát. Na základe rozhodnutia komisára kriminálnej polície bol 13. marca 2024 prepustený.
26.
Vnútroštátny súd na úvod uvádza, že spor, ktorý mu bol predložený, sa týka len zákonnosti tretej lehoty zaistenia. Ďalej uvádza, že všetky lehoty zaistenia dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny boli založené na potrebe zabezpečiť prípravu na odsun alebo výkon rozhodnutia o tomto odsune v súlade s § 121 ods. 1 bodmi 1 a 3 zákona o cudzincoch, ako aj na potrebe zistiť totožnosť tejto osoby v súlade s bodom 2 tohto ustanovenia. Vnútroštátny súd dodáva, že v lehotách zaistenia od 29. októbra 2022, keď bola podaná žiadosť o azyl, do 5. januára 2023, keď bolo vydané uznesenie Turun hallinto‑oikeus (Správny súd Turku), ktorým bola zamietnutá žiadosť dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny o zákaz výkonu rozhodnutia o jeho odsune, bolo zaistenie založené aj na potrebe zabezpečiť vybavenie žiadosti o azyl v súlade s § 121 ods. 1 zákona o cudzincoch.
27.
Vnútroštátny súd uvádza, že dôkazy, na základe ktorých polícia odôvodnila zaistenie dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny, zahŕňali jeho zmiznutie v niekoľkých členských štátoch vrátane Fínska počas azylového konania, jeho negatívny postoj k návratu do Maroka, trestné činy, ktorých sa dopustil počas pobytu vo Fínsku, jeho nepravdivé vyhlásenie o jeho veku a totožnosti pri príchode do Fínska a nesplnenie povinnosti hlásiť sa príslušným orgánom v lete 2023 uloženej ako alternatívne opatrenie k zaisteniu. Uvedený súd poukazuje na to, že niektoré z týchto dôvodov sa objavili až po skončení druhej lehoty zaistenia, a preto predstavovali nové dôvody na odôvodnenie tretej lehoty zaistenia, ktorá sa začala 11. septembra 2023. Podľa jeho názoru však podmienky prekročenia maximálnej šesťmesačnej lehoty vzhľadom na predložené dôkazy neboli preskúmané na pojednávaní, ktoré sa konalo 15. septembra 2023 pred Helsingin käräjäoikeus (Súd prvej inštancie Helsinki), a tieto podmienky neboli ani uvedené v rozhodnutí vydanom týmto súdom.
28.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd najskôr žiada o usmernenie, ako vypočítať maximálnu lehotu zaistenia podľa článku 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115. Po druhé sa tento súd pýta, či článok 15 ods. 3 druhá veta smernice 2008/115 umožňuje, aby vnútroštátne právo vyžadovalo, aby sa súdne preskúmanie týkajúce sa predĺženia pôvodnej maximálnej šesťmesačnej lehoty zaistenia začalo na žiadosť zaisteného štátneho príslušníka tretej krajiny. Vyvoláva takisto obavy týkajúce sa načasovania takéhoto preskúmania, a najmä toho, či sa musí uskutočniť pred uplynutím šesťmesačnej lehoty, alebo sa môže vykonať až po predĺžení lehoty zaistenia. Napokon, ak sa preukáže, že šesťmesačná lehota bola nezákonne prekročená bez riadneho súdneho preskúmania, súd žiada o objasnenie dôsledkov podľa práva Únie, najmä či mal vnútroštátny súd dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny okamžite prepustiť, hoci hmotnoprávne podmienky zaistenia boli stále splnené. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že v prejednávanej veci ide o porušenie ustanovenia s priamym účinkom, ktoré potenciálne obmedzuje voľnosť úvahy súdu v prípade procesných pochybení.
29.
Za týchto okolností Korkein oikeus (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
a)
Má sa článok 15 ods. 5 a 6 [smernice 2008/115] vykladať v tom zmysle, že pri výpočte maximálnych dôb zaistenia uvedených v tomto článku sa musia zohľadniť všetky predchádzajúce doby zaistenia? Ak takáto povinnosť neexistuje vo všetkých prípadoch, aké aspekty by sa mali zohľadniť pri určovaní, či by sa pri výpočte maximálnych dôb mala zohľadniť dĺžka predchádzajúcej doby zaistenia?
b)
Predovšetkým, ako sa má posudzovať situácia za okolností ako vo veci samej, v ktorých na jednej strane hlavný právny základ zaistenia, a to zabezpečenie odsunu neoprávnene sa zdržiavajúceho štátneho príslušníka tretej krajiny, zostal v podstate rovnaký, ale na druhej strane boli na podporu nového zaistenia uvedené čiastočne nové skutkové a právne dôvody, dotknutá osoba medzi dobami zaistenia vycestovala do iného členského štátu, z ktorého bola vrátená do Fínska, a medzi skončením predchádzajúcej doby zaistenia a novým zaistením takisto uplynulo niekoľko mesiacov?
2.
a)
Bráni článok 15 ods. 3 druhá veta smernice [2008/115] vnútroštátnej právnej úprave, ktorá začatie súdneho preskúmania prekročenia maximálnej šesťmesačnej doby viaže na žiadosť zaistenej osoby?
b)
Musí byť súdne preskúmanie uvedené v článku 15 ods. 3 druhej vete smernice [2008/115], ktoré sa týka rozhodnutia správneho orgánu o prekročení pôvodnej maximálnej šesťmesačnej doby zaistenia, vykonané pred dosiahnutím tejto maximálnej doby, a ak nie, musí byť v každom prípade vykonané bezodkladne po rozhodnutí tohto správneho orgánu?
3.
Vyplýva z absencie súdneho preskúmania uvedeného v článku 15 ods. 3 druhej vete smernice [2008/115] v súvislosti s prekročením maximálnej šesťmesačnej doby zaistenia uvedenej v článku 15 ods. 5 povinnosť prepustiť zaistenú osobu, aj keď sa v čase vykonania tohto oneskoreného súdneho preskúmania zistí, že sú splnené všetky hmotnoprávne podmienky zaistenia a že vec bola následne predmetom riadneho procesného postupu? Ak v takejto situácii neexistuje povinnosť automatického prepustenia, aké aspekty práva Únie sa majú zohľadniť pri určovaní dôsledkov oneskoreného súdneho preskúmania, najmä za okolností, o aké ide vo veci samej?“
30.
Písomné pripomienky predložili Súdnemu dvoru fínska, česká a holandská vláda, ako aj Európska komisia. Osoba, ktorá podala opravný prostriedok v konaní vo veci samej, komisár kriminálnej polície B, fínska vláda a Komisia predniesli ústne tvrdenia aj na pojednávaní, ktoré sa konalo 30. apríla 2025.
III. Analýza
A.
O prvej otázke
31.
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115 vykladať v tom zmysle, že na účely určenia, či boli dosiahnuté maximálne lehoty zaistenia, sa všetky lehoty, počas ktorých bola dotknutá osoba predtým zaistená podľa článku 15 – na účely výkonu toho istého rozhodnutia o návrate – musia sčítať. Ak to tak nie je, uvedený súd sa pýta, či je na účely rozhodnutia o zohľadnení predchádzajúcich lehôt zaistenia relevantné, že na podporu novej lehoty zaistenia boli uvedené nové právne a skutkové dôvody; že dotknutá osoba odišla do iného členského štátu, z ktorého bola vrátená do Fínska; a že medzi skončením predchádzajúcej lehoty zaistenia a novou lehotou zaistenia uplynulo niekoľko mesiacov.
32.
Vnútroštátny súd sa konkrétne pýta, či sa jednotlivé lehoty zaistenia prerušené obdobiami na slobode majú automaticky sčítať alebo či možno niektoré predchádzajúce lehoty vylúčiť. Podľa uvedeného súdu, hoci existujúca judikatúra, a najmä rozsudok z 30. novembra 2009 vo veci Kadzojev (
6
), poukazuje na jednotný prístup, Súdny dvor o tomto ešte s konečnou platnosťou nerozhodol (
7
).
1. Musia sa všetky lehoty zaistenia podľa článku 15 smernice 2008/115 v prípade toho istého rozhodnutia o návrate sčítať, a to bez výnimky?
33.
Podľa článku 15 ods. 1 smernice 2008/115 zaistenie štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu, môže byť v prípade neexistencie iných dostatočných, ale menej prísnych donucovacích opatrení, ktoré by sa mohli účinne uplatniť, odôvodnené len na účely prípravy návratu tohto štátneho príslušníka a/alebo vykonania jeho odsunu, najmä ak existuje riziko úteku alebo keď sa uvedený štátny príslušník vyhýba alebo bráni príprave návratu alebo vykonaniu procesu odsunu (
8
).
34.
Navyše z článku 15 ods. 1 posledného pododseku a z článku 15 ods. 4 smernice 2008/115 vyplýva, že zaistenie štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa na území členského štátu zdržiava neoprávnene, sa uskutočňuje na čo najkratšie obdobie a trvá, len pokiaľ prípravy na odsun prebiehajú a vykonávajú sa s náležitou starostlivosťou (
9
), pričom ak sa ukáže, že už neexistuje odôvodnený predpoklad na odsun alebo už nie sú splnené podmienky, ktoré zaistenie odôvodňovali, zaistenie už nie je odôvodnené a dotknutá osoba musí byť bezodkladne prepustená (
10
).
35.
Okrem toho článok 15 ods. 5 a 6 tej istej smernice stanovuje, že každý členský štát stanoví maximálnu lehotu zaistenia, ktorá nesmie presiahnuť šesť mesiacov, pričom táto lehota môže byť predĺžená iba na obmedzený čas, a to za žiadnych okolností nie dlhšie ako ďalších 12 mesiacov, a len v prípadoch, keď je napriek všetkým primeraným snahám vnútroštátnych orgánov pravdepodobné, že proces odsunu bude trvať dlhšie z dôvodu nedostatočnej spolupráce dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny alebo z dôvodu omeškania pri získavaní nevyhnutných dokladov od tretích krajín (
11
). V článku 15 ods. 1 a 6 smernice 2008/115 sú teda stanovené odlišné dôvody zaistenia a jeho predĺženia. Podľa odseku 1 môže byť zaistenie nariadené, ak existuje riziko úteku alebo ak sa osoba vyhýba postupu odsunu alebo ho sťažuje. Ak sa odsun nemôže uskutočniť do šiestich mesiacov, odsek 6 umožňuje predĺženie – až na celkovo 18 mesiacov – v prípade nespolupráce zo strany dotknutej osoby alebo oneskorenia pri získavaní dokumentov z tretích krajín. V rozsudku vo veci Kadzojev Súdny dvor zdôraznil, že článok 15 ods. 6 smernice 2008/115 v žiadnom prípade neumožňuje prekročiť maximálnu lehotu vymedzenú v tomto ustanovení (
12
).
36.
Konkrétne sa v článku 15 ods. 2 poslednej vete smernice 2008/115 stanovuje, že „ak sa zistí, že zaistenie nie je zákonné, dotknutý štátny príslušník tretej krajiny bude bezodkladne prepustený“. Bezodkladné prepustenie dotknutej osoby sa vyžaduje aj podľa článku 15 ods. 4 tejto smernice, ak už nie je zaistenie odôvodnené, t. j. „ak už z právnych alebo iných dôvodov neexistuje odôvodnený predpoklad na odsun alebo už neplatia podmienky ustanovené v odseku 1“. Zaistená osoba musí byť preto prepustená okamžite po dosiahnutí maximálnej lehoty zaistenia v trvaní 18 mesiacov alebo vnútroštátnej lehoty (ktorou je v tomto prípade vo Fínsku 12 mesiacov) (
13
).
37.
Súdny dvor tak rozhodol, že článok 15 ods. 1 a článok 15 ods. 4 až 6 smernice 2008/115 bráni vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, ktorá jednak nestanovuje, že zaistenie neoprávnene sa zdržiavajúceho štátneho príslušníka tretej krajiny sa automaticky považuje za nezákonné po uplynutí maximálnej lehoty 18 mesiacov, a jednak nezaručuje, že toto zaistenie trvá, len pokiaľ prípravy na odsun prebiehajú a vykonávajú sa s náležitou starostlivosťou (
14
).
38.
Takýto výklad priamo vyplýva zo skutočnosti, že maximálna lehota stanovená v článku 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115, ako Súdny dvor spresnil v rozsudku vo veci El Dridi (
15
), slúži na obmedzenie pozbavenia slobody štátneho príslušníka tretej krajiny v situácii núteného odsunu. Keďže totiž zaistenie tejto osoby, najmä v rámci smernice 2008/115, v kontexte konania o návrate po nelegálnom pobyte, predstavuje závažný zásah do základného práva na slobodu zakotveného v článku 6 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) (
16
), právomoc udelená príslušným vnútroštátnym orgánom zaisťovať štátnych príslušníkov tretích krajín je prísne obmedzená ustanoveniami kapitoly IV smernice 2008/115 tak, aby sa zabezpečilo jednak dodržanie zásady proporcionality, pokiaľ ide o použité prostriedky a sledované ciele, a jednak dodržiavanie základných práv štátnych príslušníkov tretích krajín.
39.
Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, najmä z rozsudku vo veci Politsei‑ ja Piirivalveamet (
17
), teda vyplýva, že opatrenie zaistenia podľa článku 15 smernice 2008/115 možno nariadiť len vtedy, ak správanie dotknutej osoby môže ohroziť výkon rozhodnutia o návrate, pričom toto opatrenie musí mať jediný cieľ, a to zabezpečiť účinnosť konania o návrate (
18
), pri striktnom dodržiavaní zásady proporcionality (
19
). Zaistenie neoprávnene sa zdržiavajúceho štátneho príslušníka tretej krajiny, ak je nariadené na účely odsunu, teda nemá žiaden trestný účel (
20
). Okrem toho, ako zdôraznil dotknutý štátny príslušník tretej krajiny, vzhľadom na závažnosť takéhoto zásahu sa naň vzťahujú prísne záruky vrátane predvídateľnosti a ochrany pred svojvoľnosťou (
21
).
40.
Na záver možno konštatovať, že zásada proporcionality zakotvená v práve Únie, zásada zaistenia ako krajnej možnosti aj zákaz svojvoľného pozbavenia slobody zdôrazňujú výnimočnú povahu zaistenia podľa článku 15 smernice 2008/115. Hoci tieto zásady samy osebe výslovne nestanovujú žiadnu konkrétnu metódu výpočtu lehoty zaistenia, z ich kombinovaného účinku – keď sa vykladajú spolu s požiadavkou, aby zaistenie slúžilo výlučne na zabezpečenie účinnosti konania o návrate –, vyplýva, že metóda výpočtu musí odrážať a dodržiavať tieto základné záruky. Iba kumulatívny prístup zaručuje, že celková dĺžka trvania pozbavenia osobnej slobody zostane striktne obmedzená na to, čo je v konkrétnom prípade nevyhnutné a primerané. Akýkoľvek alternatívny prístup, ktorý nezohľadňuje predchádzajúce lehoty zaistenia, predstavuje riziko obchádzania lehôt stanovených v článku 15 ods. 5 a 6 uvedenej smernice, čím sa tri vyššie uvedené zásady narúšajú. Ak by sa po sebe nasledujúce lehoty zaistenia týkajúce sa toho istého konania o návrate v praxi nesčítavali, mohlo by to členským štátom umožniť obísť maximálnu lehotu 18 mesiacov obnovením zaistenia na základe toho istého rozhodnutia o návrate. Takýto postup by viedol k zaisteniu na neurčito, čo je s uvedenými zásadami nezlučiteľné. Preto sa lehoty zaistenia týkajúce sa toho istého konania o návrate musia v zásade sčítať, aby sa dodržali striktné lehoty stanovené v smernici 2008/115.
2. Význam skutkových okolností pri výpočte lehoty zaistenia
a) Prerušenia medzi lehotami zaistenia
41.
Vnútroštátny súd uvádza, že v prejednávanej veci bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny pred treťou lehotou zaistenia prepustený na takmer šesť mesiacov, počas ktorých nedodržal miernejšie donucovacie opatrenie, ktoré mu bolo uložené – konkrétne povinnosť hlásiť sa –, odišiel z Fínska do Švédska a následne bol z tohto členského štátu vrátený do Fínska.
42.
Na pojednávaní komisár kriminálnej polície B tvrdil, že ak od posledného zaistenia uplynul určitý čas, ak boli vznesené ďalšie právne argumenty alebo ak sa objavili nové skutočnosti a ak možno považovať úspešný návrat osoby za pravdepodobný, malo by byť možné začať novú lehotu zaistenia nezávisle od akéhokoľvek predchádzajúceho zaistenia. Akýkoľvek iný výklad by mohol viesť k situácii, v ktorej by bolo nemožné vykonať opatrenia na návrat počas života dotknutej osoby. To by bolo v rozpore s účinným plnením cieľov smernice 2008/115.
43.
Vzniká preto otázka, či dlhé prerušenie sprevádzané nezákonným odchodom dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny z členského štátu, ktorý vydal rozhodnutie o návrate, predstavuje dôvod na vrátenie výpočtu na nulu.
44.
V tejto súvislosti, ako som už uviedla, v súlade s článkom 15 ods. 1 smernice 2008/115 musí byť každé zaistenie čo najkratšie a musí trvať len dovtedy, kým opatrenia v oblasti odsunu prebiehajú a vykonávajú sa s náležitou starostlivosťou. Podľa článku 15 ods. 4 tejto smernice zaistenie už nie je opodstatnené a dotknutá osoba musí byť bezodkladne prepustená, ak sa ukáže, že z právnych alebo iných dôvodov už neexistuje odôvodnený predpoklad na odsun alebo že už nie sú splnené podmienky stanovené v odseku 1 (
22
). Okrem toho z rozsudku vo veci Kadzojev vyplýva, že článok 15 ods. 6 smernice 2008/115 za žiadnych okolností neumožňuje prekročiť maximálnu lehotu zaistenia, ktorú stanovuje (
23
). Judikatúra vyplývajúca z tohto rozsudku potvrdzuje, že v článku 15 uvedenej smernice sa vyžaduje, aby sa pri posudzovaní dodržania maximálnej lehoty všetky lehoty zaistenia súvisiace s konaním o návrate sčítali (
24
). Základom tejto judikatúry je to, že takéto opatrenia zaistenia sú súčasťou jedného procesu návratu a na účely výpočtu prípustnej lehoty sa musia posudzovať ako celok. Preto ak je zaistenie spojené s tým istým konaním o návrate, na ktoré sa vzťahuje smernica 2008/115, opätovné začatie výpočtu povolenej lehoty zaistenia od nuly po prerušení by bolo v rozpore s kumulatívnou povahou lehoty stanovenej v uvedenom ustanovení.
45.
Takýto výklad podporuje rozsudok vo veci John v. Grécko (
25
), v ktorom Európsky súd pre ľudské práva konštatoval, že pokračujúce zaistenie sťažovateľa, a to aj po formálnom prepustení a opätovnom zaistení, predstavovalo svojvoľné pozbavenie slobody v rozpore s článkom 5 ods. 1 EDĽP. V uvedenom rozsudku tento súd konštatoval, že nový príkaz na vyhostenie opakuje tie isté dôvody ako predchádzajúci príkaz a nepredkladá žiadne nové odôvodnenie na opätovné zaistenie (
26
). Inými slovami druhá lehota zaistenia nebola skutočne odlišná, keďže sa zakladala na tých istých dôvodoch vyhostenia, nemala nové odôvodnenie a bola vykonaná spôsobom, ktorý vytváral len zdanie zákonnosti.
46.
Z toho podľa môjho názoru vyplýva, že výpočet lehoty zaistenia nemožno „reštartovať“ počas výkonu rozhodnutia o návrate v rámci jediného procesu odsunu, keď základný účel a procesný kontext zostávajú nezmenené. Ak rozhodnutie o návrate zostáva v platnosti, prerušenie zaistenia – bez ohľadu na jeho trvanie – nie je dôvodom na opätovné začatie počítania lehoty zaistenia od nuly.
47.
Situácia by bola iná, ak by sa zaistenie zakladalo na novom rozhodnutí o návrate alebo odsune, ktoré by bolo prijaté na základe úplne nových dôvodov, nezávisle od pôvodného rozhodnutia o návrate, a podliehalo by súdnemu preskúmaniu. V takom prípade by sa zaistenie mohlo považovať za súčasť samostatného procesu odsunu. V opačnom prípade sa zaistenie musí považovať za súčasť toho istého konania o odsune a čas už strávený v zaistení sa musí započítať do maximálnej lehoty podľa článku 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115. Napríklad, ak bolo konanie o návrate skutočne a s konečnou platnosťou zastavené a štátny príslušník tretej krajiny po mnohých rokoch neoprávnene opätovne vstúpi na územie členského štátu, tento opätovný vstup môže viesť k vzniku nového súboru právnych a skutkových okolností, ako je neoprávnená prítomnosť jednotlivca na území bez povolenia na pobyt alebo akéhokoľvek právneho základu na pobyt. Takéto okolnosti môžu odôvodniť prijatie nového rozhodnutia o návrate podľa článku 6 smernice 2008/115, čím sa začne nové konanie o návrate. Akékoľvek opatrenie v oblasti zaistenia založené na tomto novom rozhodnutí by sa týkalo samostatného a odlišného konania o návrate a nebolo by pokračovaním predchádzajúceho konania. Takýto scenár však predpokladá skutočné upustenie od prvého konania po dlhšom období neprítomnosti osoby, a teda nečinnosť orgánov, ktorá sa zvyčajne meria na roky, nie na mesiace. V opačnom prípade nemožno konanie o návrate považovať za definitívne zastavené. Inými slovami na začatie nového konania musia okolnosti výrazne presahovať rámec procesného oneskorenia alebo dočasných prekážok.
48.
V dôsledku toho skutočnosť, že štátny príslušník tretej krajiny mohol dočasne opustiť územie členského štátu riešiaceho návrat alebo nedodržať miernejšie donucovacie opatrenia, neprerušuje kontinuitu konania o návrate, pokiaľ sa nepreukáže, že príslušné orgány konanie skutočne a s konečnou platnosťou zastavili.
49.
V prejednávanej veci fínska vláda na pojednávaní uviedla, že neexistuje žiadne formálne rozhodnutie, ktorým by sa konanie o návrate vyhlásilo za zastavené; naopak prípad zostáva otvorený až do odsunu dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny, pričom príslušné orgány sa počas celého obdobia aktívne snažili o uskutočnenie návratu. Vzhľadom na to, že nedošlo k skutočnému a definitívnemu zastaveniu konania o návrate a vzhľadom na nepretržité úsilie orgánov verejnej moci o odsun dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny sa opatrenia v oblasti zaistenia musia považovať za opatrenia týkajúce sa jediného, stále prebiehajúceho konania o návrate. Z toho vyplýva, že maximálnu lehotu zaistenia podľa článku 15 smernice 2008/115 nemožno pri opätovnom zaistení obnoviť, keďže základný účel a procesný kontext konania o odsune zostávajú nezmenené. Skutočnosť, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny mohol dočasne opustiť územie členského štátu riešiaceho návrat – oprávnene alebo neoprávnene – alebo nedodržať miernejšie donucovacie opatrenia, neprerušuje kontinuitu konania o návrate, pokiaľ sa nepreukáže, že príslušné orgány konanie skutočne a s konečnou platnosťou zastavili.
b) Činnosti brániace návratu
50.
Ako som už uviedla (
27
), skutočnosť, že štátny príslušník tretej krajiny mohol dočasne opustiť územie členského štátu riešiaceho návrat alebo nedodržať miernejšie donucovacie opatrenia, neprerušuje kontinuitu konania o návrate, pokiaľ sa nepreukáže, že príslušné orgány konanie skutočne a s konečnou platnosťou zastavili.
51.
Hoci nepovolený pohyb alebo nedodržanie prijatých opatrení môžu byť dôvodom na obnovenie zaistenia na základe nového posúdenia podľa článku 15 ods. 1 smernice 2008/115, nezaručujú obnovenie lehoty zaistenia. Nový výpočet vzniká len vtedy, ak bolo konanie o vrátení skutočne a definitívne zastavené a následne znovu začaté, napríklad prostredníctvom nového rozhodnutia o návrate (
28
). To musí byť jasne stanovené, aby sa dodržala zásada obmedzeného a primeraného zaistenia, ktorú vyžaduje uvedená smernica a judikatúra, a aby sa zabránilo svojvôli pri zaistení (
29
), a teda svojvoľnému predlžovaniu lehoty zaistenia.
52.
Preto, ako som už uviedla, ak došlo k dlhodobému prerušeniu výkonu rozhodnutia o návrate, kľúčovým faktorom pri určovaní, či možno prijať nové rozhodnutie o návrate, je skutočnosť, či bol proces návratu skutočne a s konečnou platnosťou zastavený (
30
). Ak takéto okolnosti neexistujú, všetky predchádzajúce lehoty zaistenia sa naďalej započítavajú do jeho maximálnej lehoty povolenej podľa smernice 2008/115.
53.
Okrem toho, aj keď je potrebné zohľadniť skutky dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorých sa dopustil počas konania o návrate, najmä ako ukazovateľ možného rizika úteku podľa článku 15 ods. 1 smernice 2008/115, takéto správanie nemôže samo osebe odôvodniť ani pôvodné zaistenie, ani jeho predĺženie podľa článku 15 ods. 6 uvedenej smernice. V tejto súvislosti musí zaistenie na účely návratu zostať prísne obmedzené na cieľ uľahčenia návratu alebo odsunu a musí byť primerané a časovo obmedzené (
31
).
54.
Dôležité je, že ak už odsun nie je reálne možný – napríklad z dôvodu dlhodobej nečinnosti tretej krajiny – pokračujúce zaistenie jednotlivca sa stáva nezákonným bez ohľadu na správanie jednotlivca v súvislosti s výkonom rozhodnutia o návrate. V takýchto prípadoch správanie tejto osoby, aj keď nespolupracuje, nemôže prevážiť nad požiadavkou, aby bolo zaistenie striktne spojené s reálnou možnosťou odsunu.
55.
V tejto súvislosti si Súdny dvor na pojednávaní vypočul právnu argumentáciu týkajúcu sa otázky, či je možné prijať opatrenia po neúspešnom ukončení konania o návrate, čo bolo predmetom rozsudku vo veci JZ (
32
), ktorým sa uplatnil rozsudok vo veci Achughbabian (
33
), v ktorom Súdny dvor v podstate rozhodol, že smernica 2008/115 umožňuje členským štátom uložiť trestné sankcie vrátane trestu odňatia slobody po ukončení konania o návrate a neúspešnom odsune, a to aj v prípade, že došlo k obštrukciám zo strany dotknutej osoby (
34
). Chcela by som však zdôrazniť, že rozsudok vo veci JZ (
35
) nie je v rozpore s názorom, že by sa po sebe nasledujúce lehoty zaistenia súvisiace s tým istým konaním o návrate mali sčítať podľa článku 15 smernice 2008/115, ale zaoberá sa iným právnym kontextom: týka sa situácie po konaní o návrate, ktoré bolo ukončené bez úspechu, t. j. jednotlivec neopustil územie napriek ukončeniu konania o návrate a uplynutiu maximálnej lehoty zaistenia. Počas výkonu rozhodnutia o návrate, kým je táto smernica stále uplatniteľná, by sa mala naďalej uplatňovať zásada sčítania lehôt zaistenia.
56.
V prejednávanej veci nič nenasvedčuje tomu, že tretia lehota zaistenia dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny je nezávislá od predchádzajúcich dvoch lehôt. Lehotu zaistenia uloženú po kumulatívnej lehote celkovo päť mesiacov a 23 dní preto nemožno považovať za novú lehotu, ktorá „nuluje čas“ jeho zaistenia, pokiaľ konanie o odsune nebolo zákonne a účinne ukončené skutočným a definitívnym zastavením konania a pokiaľ sa nezačal nový proces návratu na novom právnom základe a vzhľadom na nové okolnosti, ktoré výrazne presahujú procesné oneskorenie alebo dočasné prekážky. Opačné rozhodnutie by znamenalo ohrozenie limitov a ochranného účelu smernice 2008/115. Vnútroštátny súd musí určiť, či rozhodnutie o návrate zostalo účinné a vykonateľné po predchádzajúcich lehotách zaistenia.
c) Nespolupráca tretej krajiny
57.
Podľa článku 15 ods. 6 smernice 2008/115 môže nedostatočná reakcia alebo spolupráca zo strany tretej krajiny, ako je napríklad nevydanie cestovných dokladov, odôvodniť predĺženie zaistenia za predpokladu, že členský štát môže preukázať, že vynaložil primerané úsilie na zabezpečenie návratu. Ak oneskorenie nie je spôsobené výlučne nečinnosťou tretej krajiny a členský štát sa aktívne nesnažil o alternatívy a ani nepokračoval vo svojom úsilí ani ho nezvýšil, nemusí byť splnená prahová hodnota „primeraných snáh“ a predĺžené zaistenie sa môže stať nezákonným. Táto záležitosť úzko súvisí s účinnosťou a náležitou starostlivosťou vyžadovanou podľa článku 15 ods. 1 a 4 uvedenej smernice.
58.
Ako som už uviedla, ak neexistuje odôvodnený predpoklad na odsun, zaistenie musí byť čo najkratšie a musí sa skončiť po uplynutí lehôt stanovených v článku 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115. Samotná absencia odpovede tretej krajiny preto neoprávňuje pokračovanie v zaistení bez obmedzenia. Členský štát musí preukázať, že naďalej konal svedomito a proaktívne – napríklad prostredníctvom opakovaných kontaktov, využívania konzulárnych prostriedkov alebo dohôd o spolupráci – s cieľom zabezpečiť návrat dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny.
59.
V prejednávanej veci teda síce oneskorenie pri získavaní dokladov od orgánov tretej krajiny môže podľa článku 15 ods. 6 smernice 2008/115 odôvodniť predĺženie zaistenia po uplynutí pôvodnej šesťmesačnej lehoty, takéto predĺženie však zostáva striktne podmienené tým, že príslušné fínske orgány vynaložili všetko primerané úsilie na zabezpečenie odsunu štátneho príslušníka tretej krajiny. Ak je zrejmé, že príslušná tretia krajina nespolupracuje v primeranom časovom rámci, alebo ak neexistuje žiaden odôvodnený predpoklad na odsun, zaistenie sa musí ukončiť, a to v súlade s článkom 15 ods. 4 smernice 2008/115 a zásadou proporcionality (
36
).
60.
Napokon by som chcela poznamenať, že vo všeobecnom rámci smernice 2008/115 (
37
), vykladanom so zreteľom na zásadu proporcionality, sa zaistenie nemá uplatňovať automaticky alebo preventívne, ale musí byť krajným opatrením, ktoré sa použije len vtedy, keď neexistuje žiadna alternatíva, ktorá by mohla zabezpečiť účinnosť konania o návrate (
38
). Vzhľadom na to, že v procese návratu môže dôjsť k oneskoreniam, ktoré nemožno pripísať na vrub dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny – ako napríklad nespolupráca tretej krajiny alebo diplomatické prekážky –, musia členské štáty posúdiť, či nie sú vhodnejšie miernejšie donucovacie opatrenia, prinajmenšom počas obdobia, keď ešte prebieha azylové konanie alebo keď odsun ešte nie je uskutočniteľný. V opačnom prípade existuje riziko, že obmedzená lehota zaistenia sa predčasne vyčerpá, čo môže narušiť účinnosť odsunu, keď sa uskutočniteľným stane.
61.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o neexistenciu reálnej vyhliadky na odsun, musím konštatovať, že smernica 2008/115 nerieši situáciu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa nemôžu vrátiť – ktorých nemožno z praktických dôvodov vyhostiť, ale ktorým členské štáty nepriznali žiadne právne postavenie (
39
). V dôsledku toho zostávajú v stave právneho vylúčenia (
40
). Takáto medzera narúša účinnosť návratovej politiky, ako aj ochranu základných práv štátnych príslušníkov tretích krajín. V takomto prípade sú štátni príslušníci tretích krajín vystavení opakovanému zaisteniu.
3. Platnosť zaistenia v prípade, že vôbec neboli splnené podmienky na uplatnenie smernice 2008/115, a predčasné použitie konania o návrate
62.
Pokiaľ ide o právny základ uvádzaný na podporu zaistenia, v rozsudku vo veci Kadzojev (
41
) Súdny dvor rozhodol, že zaistenie na účely odsunu upravené smernicou 2008/115 a zaistenie žiadateľov o medzinárodnú ochranu, najmä podľa smernice 2013/33/EÚ (
42
), podliehajú samostatným právnym režimom. Lehota, počas ktorej je osoba zaistená na základe rozhodnutia prijatého podľa ustanovení práva Únie týkajúcich sa medzinárodnej ochrany, nesmie byť považovaná za zaistenie na účely odsunu v zmysle článku 15 smernice 2008/115.
63.
Situácia, o ktorú ide vo veci samej, ako vyplýva z objasnení uvedených v uznesení o návrhu na začatie prejudiciálneho konania (
43
), je však taká, že všetky predchádzajúce lehoty zaistenia boli vykonané na základe článku 15 smernice 2008/115 a na účely výkonu toho istého rozhodnutia o návrate. V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že zo svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania vylúčil otázku, ako vypočítať maximálnu lehotu zaistenia, keď sa zaistenie zakladá na smernici 2008/115 aj na inom právnom základe (buď súčasne alebo s prestávkami) (
44
). Inými slovami vnútroštátny súd zdôrazňuje, že sa rozhodol nepýtať Súdneho dvora, či a ako by mali takéto prekrývajúce sa alebo zmiešané právne základy ovplyvniť výpočet lehoty zaistenia, pretože zaistenie dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny sa zakladalo – prinajmenšom primárne a väčšinou – len na smernici 2008/115. Z toho vyplýva, že podľa názoru vnútroštátneho súdu otázka zmiešaných právnych základov nemá v prejednávanej veci praktický význam.
64.
Keďže vnútroštátny súd túto otázku zo svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania výslovne vylúčil, Súdny dvor by ju mal považovať za irelevantnú alebo hypotetickú, najmä vzhľadom na to, že zaistenie sa zrejme zakladalo predovšetkým na smernici 2008/115.
65.
V prejednávanej veci však vzniká samostatná otázka, a to otázka, či bolo uplatňovanie smernice 2008/115 platné, pokiaľ ide o lehotu zaistenia od 10. septembra do 29. októbra 2022, a to najmä vzhľadom na procesné záruky stanovené v článku 24 ods. 3 nariadenia Dublin III.
66.
Podľa článku 24 ods. 3 nariadenia Dublin III, ak štátny príslušník tretej krajiny, ktorému bola predtým zamietnutá medzinárodná ochrana v iných členských štátoch, vstúpi na územie nového členského štátu bez toho, aby podal ďalšiu žiadosť o azyl, a ak dožiadanie o prijatie späť nie je podané v lehotách stanovených v článku 24 ods. 2 tohto nariadenia, musí tento členský štát (v tomto prípade Fínska republika) poskytnúť osobe možnosť podať novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v členskom štáte, na ktorého území sa neoprávnene zdržiava (
45
). Z tohto dôvodu nemôže byť dotknutá osoba vrátená do svojej krajiny pôvodu, kým jej takáto možnosť nebude skutočne poskytnutá.
67.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd v súvislosti s lehotou zaistenia od 10. septembra do 29. októbra 2022 uviedol, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny pred príchodom do Fínska požiadal o azyl aj v Holandsku, vo Švédsku a Švajčiarsku. Dožiadania o prijatie späť, ktoré fínsky imigračný úrad predložil ostatným členským štátom, neboli úspešné a Turun Hallinto‑oikeus (Správny súd Turku) rozhodol, že tento orgán sa mohol domnievať, že je príslušným orgánom na posúdenie žiadosti tejto osoby o azyl podľa článku 17 nariadenia Dublin III.
68.
Keďže sa zdá, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny bol oprávnený podať novú žiadosť podľa článku 24 ods. 3 nariadenia Dublin III a nemohol byť vrátený do krajiny pôvodu skôr, ako mal takúto možnosť, je možné, že zaistenie podľa článku 15 smernice 2008/115 nemalo byť na obdobie od 10. septembra do 29. októbra 2022 nariadené, čo musí overiť vnútroštátny súd. V tejto súvislosti pripomínam, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo) (
46
), rozhodol, že súdne orgány preskúmavajúce zaistenie podľa smernice 2008/115 musia ex offo overiť, či sú splnené podmienky zákonného zaistenia, aj keď ich nesplnenie zaistená osoba nenamieta.
69.
Pritom v prípade, že zaistenie bolo nesprávne založené na ustanoveniach smernice 2008/115, je potrebné zohľadniť príslušnú lehotu (alebo príslušné časti tejto lehoty) pri výpočte maximálnej lehoty zaistenia uvedenej v článku 15 ods. 5 a 6 tejto smernice. Maximálna lehota zaistenia stanovená v týchto odsekoch totiž vyjadruje absolútne časové obmedzenie pozbavenia slobody podľa tejto smernice na účely odsunu. Ak by sa z výpočtu vylúčil čas strávený v zaistení založenom nesprávne na ustanoveniach smernice 2008/115, členské štáty by mohli tieto maximálne lehoty obísť preklasifikovaním alebo prehodnotením právneho základu ex post, čo by narušilo potrebný účinok (effet utile) článku 15 tejto smernice a bolo v rozpore s procesnými zárukami pre dotknutých štátnych príslušníkov tretích krajín. Z toho vyplýva, že ak zaistenie nebolo zákonné z dôvodu nesprávneho právneho základu – napríklad preto, že ešte neprebiehalo konanie o návrate z dôvodu práva podať novú žiadosť o azyl –, potom sa toto obdobie musí zahrnúť do posúdenia celkovej lehoty povolenej podľa článku 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115.
4. Čiastkový záver
70.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že článok 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely určenia, či boli dosiahnuté maximálne lehoty zaistenia stanovené v týchto ustanoveniach, sa všetky lehoty, počas ktorých bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny predtým zaistený podľa článku 15 tejto smernice s cieľom vykonať rovnaké rozhodnutie o návrate, musia zohľadniť. Ak rozhodnutie o návrate zostáva v platnosti a konanie o odsune nebolo skutočne a s konečnou platnosťou zastavené, prerušenie zaistenia neopodstatňuje opätovné začatie výpočtu lehoty zaistenia od nuly. To platí aj v prípade, ak bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny medzi lehotami zaistenia prepustený alebo územie dočasne opustil a odišiel do iného členského štátu. Okrem toho je nutné posúdiť, či s prihliadnutím na článok 17 a článok 24 ods. 3 nariadenia Dublin III mohlo byť zaistenie podľa článku 15 smernice 2008/115 v období od 10. septembra do 29. októbra 2022 zákonné.
B.
O druhej otázke
71.
Svojou druhou otázkou, ktorá sa skladá z dvoch častí, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, i) či sa má článok 15 ods. 3 druhá veta smernice 2008/115 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podmieňuje začatie súdneho preskúmania prekročenia pôvodnej maximálnej lehoty zaistenia stanovenej v odseku 5 tohto článku žiadosťou zaistenej osoby, a ii) v akom okamihu sa má vykonať súdne preskúmanie uvedené v tejto druhej vete, ak ide o rozhodnutie príslušného správneho orgánu o predĺžení zaistenia nad túto pôvodnú maximálnu lehotu.
72.
Na žiadosť Súdneho dvora navrhujem, že sa vo svojej analýze zameriam na druhú časť druhej otázky (
47
), ktorá sa týka problematiky súdneho preskúmania podľa článku 15 ods. 3 druhej vety smernice 2008/115, pokiaľ ide o predĺženie lehoty zaistenia nad šesť mesiacov.
73.
V článku 15 ods. 2 smernice 2008/115 sa vyžaduje, aby zákonnosť zaistenia podliehala súdnemu preskúmaniu, ktoré sa vykoná čo najskôr po začiatku zaistenia. Ak sa zaistenie predĺži na viac ako šesť mesiacov podľa článku 15 ods. 6 smernice 2008/115, takéto predĺženie musí byť podložené osobitnými dôvodmi, ako je nedostatočná spolupráca zo strany dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny alebo omeškanie pri získavaní nevyhnutných dokladov z tretích krajín.
74.
V judikatúre Súdneho dvora sa uznáva, že počiatočné zaistenie aj jeho predĺženie majú podobnú povahu, keďže v oboch prípadoch ide o pozbavenie slobody na účely prípravy návratu a/alebo vykonania odsunu dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny (
48
). Rozhodnutie o predĺžení zaistenia preto musí podliehať rovnakým procesným zárukám, aké sa uplatňujú na počiatočné zaistenie podľa článku 15 ods. 2 a 3 smernice 2008/115 (
49
). Patrí sem právo na súdny dohľad a proporcionalita, ako aj požiadavka, aby bolo zaistenie v konkrétnom prípade nevyhnutné.
75.
Predĺženie zaistenia však predstavuje pokračovanie závažného zásahu do práva jednotlivca na slobodu (
50
) a keďže predlžuje tento zásah nad rámec pôvodnej lehoty odôvodnenej článkom 15 ods. 5 smernice 2008/115, vyžaduje si nové súdne posúdenie, aby sa zabezpečilo, že je naďalej zákonné, nevyhnutné a primerané vzhľadom na osobitné dôvody uvedené v článku 15 ods. 6 tejto smernice (
51
). Týmito zárukami sa realizujú základné práva zakotvené v článkoch 6 a 47 Charty, konkrétne právo na slobodu a právo na účinný prostriedok nápravy (
52
).
76.
Konkrétne podľa článku 15 ods. 2 smernice 2008/115, ktorý konkretizuje právo na účinnú súdnu ochranu garantovanú v článku 47 Charty, musí každý členský štát v prípade zaistenia nariadeného správnym orgánom zabezpečiť „rýchle“ súdne preskúmanie zákonnosti tohto zaistenia, a to buď ex offo, alebo na žiadosť dotknutej osoby (
53
). Keďže počiatočné rozhodnutie o zaistení musí podliehať súdnemu preskúmaniu, každé predĺženie tohto zaistenia – ktoré predstavuje ešte výraznejší zásah do základného práva na slobodu – si nevyhnutne vyžaduje rovnako prísne, ak nie ešte prísnejšie súdne preskúmanie. Súdne preskúmanie, ktoré sa neodôvodnene odkladá, nemôže fungovať ako účinná kontrola zákonnosti pokračujúceho pozbavenia slobody. Preto by sa takéto preskúmanie malo vykonať bez zbytočného odkladu a čo najrýchlejšie (
54
).
77.
V tomto ohľade, ako som už pripomenula, musí každý členský štát v prípade zaistenia nariadeného správnym orgánom zabezpečiť „rýchle“ súdne preskúmanie zákonnosti tohto zaistenia, a to buď ex offo alebo na žiadosť dotknutej osoby (
55
). Preto je v súlade s rámcom a cieľmi článku 15 smernice 2008/115, že takéto súdne preskúmanie v súvislosti s predĺžením zaistenia nad šesť mesiacov by sa malo v zásade začať pred uplynutím pôvodnej lehoty, aby sa zabezpečila účinná ochrana práva na slobodu. Tento prístup pomáha zabezpečiť, aby maximálna lehota stanovená v článku 15 ods. 5 uvedenej smernice zostala účinná a aby výnimočné podmienky podľa odseku 6 uvedeného článku podliehali zmysluplnej kontrole.
78.
Treba však poznamenať, že v smernici 2008/115 sa výslovne nevyžaduje, aby sa súdne preskúmanie predĺženia zaistenia začalo pred uplynutím pôvodnej šesťmesačnej lehoty. V článku 15 ods. 3 druhej vete sa len vyžaduje, aby takéto zaistenie podliehalo súdnemu preskúmaniu, pričom sa v ňom nepredpisuje konkrétny časový rámec ani procesná forma. V súlade so zásadou procesnej autonómie zostáva členským štátom možnosť určiť tieto procesné opatrenia podľa vlastného uváženia. Preskúmanie vykonané po uplynutí lehoty teda môže byť stále v súlade so smernicou, a to za predpokladu, že sa vykoná rýchlo a účinne, čím sa poskytnú primerané záruky proti svojvoľnému zaisteniu. Vzhľadom na závažnosť prípadného pokračujúceho pozbavenia slobody sa však musí oneskorené preskúmanie vykonať s osobitnou naliehavosťou, aby sa zabezpečilo dodržiavanie práva na slobodu (
56
).
79.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd uvádza, že podmienky odôvodňujúce predĺženie zaistenia neboli preskúmané z hľadiska predložených dôkazov, ani neboli uvedené v rozhodnutí, ktoré prijal Helsingin käräjäoikeus (Súd prvej inštancie Helsinki). Zdá sa teda, že vnútroštátny súd sa domnieva, že súdne preskúmanie požadované podľa článku 15 ods. 3 druhej vety smernice 2008/115 bolo skutočne vykonané až vtedy, keď do konania následne z vlastnej iniciatívy vstúpil ďalší súdny orgán, Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (Súd prvej inštancie Južná Karélia), a to 7. decembra 2023. Treba konštatovať, že dotknutý štátny príslušník tretej krajiny na pojednávaní uviedol, že šesťmesačná lehota bola pred akýmkoľvek súdnym posúdením zákonnosti predĺženia jeho zaistenia prekročená o dva mesiace a 19 dní.
80.
Keďže neexistujú pravidlá Únie týkajúce sa procesných požiadaviek na lehoty súdneho preskúmania, ktoré sa vyžadujú podľa článku 15 ods. 3 druhej vety smernice 2008/115, členské štáty majú naďalej právomoc, v súlade so zásadou procesnej autonómie, určiť tieto požiadavky (
57
). V tejto súvislosti sa vzhľadom na závažnosť zásahu do základného práva na slobodu zakotveného v článku 6 Charty obdobie dvoch mesiacov a 19 dní, počas ktorého nedošlo k riadnemu súdnemu preskúmaniu zaistenia, javí ako zjavne neprimerané. Takéto omeškanie by mohlo narušiť účinnosť súdnej ochrany požadovanej podľa článku 15 ods. 3 druhej vety smernice 2008/115, podľa ktorého členské štáty zabezpečia, aby v prípade, že sa lehota zaistenia predĺži, preskúmanie zaistenia, ktoré sa musí uskutočňovať v primeraných lehotách, podliehalo dohľadu súdneho orgánu (
58
).
81.
Vzhľadom na vyššie uvedené sa domnievam, že ak rozhodnutie o predĺžení lehoty zaistenia prijme správny orgán, súdne preskúmanie požadované podľa článku 15 ods. 3 druhej vety smernice 2008/115 by sa malo v zásade začať pred začiatkom predĺženej lehoty. Ak sa však súdne preskúmanie uskutoční po uplynutí počiatočnej lehoty na zaistenie, vzhľadom na závažnosť akéhokoľvek narušenia základného práva na slobodu sa musí v každom prípade vykonať urýchlene, v súlade s požiadavkou včasného súdneho preskúmania zákonnosti zaistenia, ako je stanovené v článku 15 ods. 2 a 3 uvedenej smernice.
C.
O tretej otázke
82.
Na úvod treba poznamenať, že sa zdá, že vnútroštátny súd kladie Súdnemu dvoru širšiu otázku týkajúcu sa relevantných prvkov práva Únie, aby mohol určiť dôsledky oneskoreného súdneho preskúmania. Podľa môjho názoru by však odpoveď na takto široko položenú otázku presahovala rámec toho, čo uvedený súd potrebuje na vyriešenie sporu vo veci samej.
83.
Preto navrhujem preformulovať túto otázku tak, aby sa zúžil jej rozsah v tom zmysle, že je potrebné určiť, či sa článok 15 ods. 3 druhá veta smernice 2008/115 má vykladať v tom zmysle, že absencia včasného súdneho preskúmania správneho rozhodnutia, ktorým sa predĺžilo zaistenie zaistenej osoby nad pôvodnú maximálnu lehotu stanovenú v článku 15 ods. 5, má za následok povinnosť túto osobu bezodkladne prepustiť, a to aj v prípade, že v čase vykonania oneskoreného súdneho preskúmania sú všetky hmotnoprávne podmienky odôvodňujúce zaistenie stanovené v článku 15 uvedenej smernice splnené. Ak to tak nie je, vnútroštátny súd sa snaží zistiť, ktoré prvky sú relevantné na určenie toho, či by za takýchto okolností mala byť zaistená osoba bezodkladne prepustená.
84.
V tejto súvislosti poznamenávam, že Súdny dvor už v rozsudku vo veci FMS a i. rozhodol, že článok 15 smernice 2008/115 je bezpodmienečný a dostatočne presný, a preto má priamy účinok (
59
). Okrem toho sa toto ustanovenie musí vykladať so zreteľom na článok 47 Charty, ktorým sa zaručuje právo na účinnú súdnu ochranu (
60
). V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že členské štáty musia v prípade, že zaistenie nariadil správny orgán, zabezpečiť „urýchlené“ súdne preskúmanie zákonnosti tohto zaistenia, a to buď ex offo alebo na žiadosť dotknutej osoby (
61
). Neexistencia súdneho preskúmania alebo jeho výrazné oneskorenie preto narúša podstatu článku 47, a teda je v rozpore s právom Únie (
62
). Ak sa teda súdne preskúmanie nevykoná včas a účinne, zaistenie sa stáva nezlučiteľným s článkom 15 ods. 2 a 3 smernice 2008/115 a článkom 47 Charty, a to bez ohľadu na to, či sa neskôr splnia hmotnoprávne dôvody zaistenia.
85.
Okrem toho Súdny dvor výslovne uviedol, že ak sa zistí, že zaistenie je nezákonné, dotknutá osoba má byť bezodkladne prepustená (
63
), a že vnútroštátne súdy musia mať možnosť nahradiť rozhodnutie svojím rozsudkom a nariadiť bezodkladné prepustenie alebo alternatívu k zaisteniu (
64
). Súdny dvor potvrdil, že v prípade, že neexistuje iný príslušný súd, súdy môžu nariadiť prepustenie priamo, ak je zaistenie v rozpore s právom Únie (
65
).
86.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že Súdny dvor rozlišuje medzi situáciami, v ktorých je zaistenie nezákonné v súčasnosti, a situáciami, v ktorých bolo nezákonné len v predchádzajúcom období. Ak v čase súdneho preskúmania chýba zákonný základ pre zaistenie, osoba musí byť v zásade bezodkladne prepustená, ako je potvrdené v rozsudku vo veci FMS a i. (
66
) Ak však bolo zaistenie osoby pôvodne nezákonné, ale odvtedy sa stalo opodstatneným na základe nového, nezávislého právneho dôvodu, ako sa uvádza v rozsudku vo veci Bouskoura (
67
), bezodkladné prepustenie sa nevyžaduje. Uvedený rozsudok sa konkrétne zaoberá zmenou právneho režimu, a to zo zaistenia podľa nariadenia Dublin III na zaistenie podľa smernice 2008/115, ktoré zahŕňa odlišné právne základy. V takýchto prípadoch môže mať štátny príslušník tretej krajiny namiesto toho nárok na odškodnenie za predchádzajúce nezákonné pozbavenie slobody (
68
). Naopak, v prejednávanej veci ide o po sebe nasledujúce lehoty zaistenia uložené podľa toho istého právneho režimu, t. j. článku 15 smernice 2008/115. V tomto ohľade je úlohou vnútroštátnych orgánov odôvodniť každú novú lehotu, najmä každé predĺženie podľa článku 15 ods. 6 uvedenej smernice.
87.
Tvrdím, že zásady uvedené v judikatúre Súdneho dvora citovanej v bodoch 84 a 85 vyššie sa rovnako vzťahujú na súdne preskúmanie rozhodnutí o predĺžení zaistenia podľa článku 15 ods. 6 smernice 2008/115, ktoré nasleduje po počiatočnom zaistení nariadenom na základe opatrenia prijatého na základe článku 15 ods. 1 uvedenej smernice, keďže každé pozbavenie slobody podľa jej článku 15 musí byť sprevádzané účinným a včasným súdnym preskúmaním.
88.
Z toho vyplýva, že ak je súdne preskúmanie neodôvodnene omeškané a k predĺženiu zaistenia nad rámec pôvodnej šesťmesačnej lehoty podľa článku 15 ods. 6 smernice 2008/115 dôjde bez včasného súdneho preskúmania, takéto zaistenie sa musí považovať za nezákonné. Procesná záruka urýchleného súdneho preskúmania, zakotvená v článku 15 ods. 2 tejto smernice, je základnou podmienkou zákonnosti pokračovania zaistenia. Následné zistenie, že hmotnoprávne podmienky zaistenia sú splnené, nemôže porušenie spätne napraviť. Preto ak táto procesná požiadavka nie je splnená, štátny príslušník tretej krajiny musí byť prepustený bezodkladne, bez ohľadu na to, či sú v čase oneskoreného preskúmania hmotnoprávne podmienky zaistenia splnené.
IV. Záver
89.
Vzhľadom na všetky uvedené skutočnosti navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky položené Korkein oikeus (Najvyšší súd, Fínsko) takto:
Článok 15 ods. 3, 5 a 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, v spojení s článkami 6 a 47 Charty základných práv Európskej únie
sa má vykladať tak, že:
–
vyžaduje, aby sa na účely určenia, či boli dosiahnuté maximálne lehoty zaistenia stanovené v článku 15 ods. 5 a 6 danej smernice, zohľadnili všetky lehoty, počas ktorých bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny predtým zaistený podľa tohto ustanovenia s cieľom vykonať to isté rozhodnutie o návrate. Ak rozhodnutie o návrate zostáva v platnosti a konanie o odsune nebolo skutočne a s konečnou platnosťou zastavené, prerušenie zaistenia neopodstatňuje opätovné začatie výpočtu lehôt zaistenia od nuly. To platí aj v prípade, ak bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny medzi lehotami zaistenia prepustený alebo územie dočasne opustil a odišiel do iného členského štátu,
–
súdne preskúmanie požadované podľa článku 15 ods. 3 druhej vety smernice 2008/115, ak sa má pôvodná lehota zaistenia predĺžiť, by sa malo v zásade vykonať pred začiatkom predĺženej lehoty. Ak sa však takéto súdne preskúmanie uskutoční po uplynutí počiatočnej lehoty na zaistenie, vzhľadom na závažnosť akéhokoľvek narušenia základného práva na slobodu sa musí v každom prípade vykonať urýchlene, v súlade s požiadavkou včasného súdneho preskúmania zákonnosti zaistenia, ako je stanovené v článku 15 ods. 2 a 3 uvedenej smernice,
–
ak je súdne preskúmanie neodôvodnene omeškané a k predĺženiu zaistenia nad rámec pôvodnej šesťmesačnej lehoty podľa článku 15 ods. 6 smernice 2008/115 dôjde bez včasného súdneho preskúmania, takéto zaistenie sa musí považovať za nezákonné. Procesná záruka urýchleného súdneho preskúmania, zakotvená v článku 15 ods. 2 tejto smernice, je základnou podmienkou zákonnosti pokračovania zaistenia. Následné zistenie, že hmotnoprávne podmienky zaistenia boli splnené, nemôže porušenie spätne napraviť. Preto ak táto procesná požiadavka nie je splnená, štátny príslušník tretej krajiny musí byť prepustený bezodkladne, bez ohľadu na to, či sú v čase oneskoreného preskúmania hmotnoprávne podmienky zaistenia splnené.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
i
)	Názov tejto veci je fiktívny. Nezodpovedá skutočnému menu ani názvu žiadneho z účastníkov konania.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98.
(
3
)	Konkrétne sa zdá, že vnútroštátny súd bol vyzvaný rozhodnúť nie o zákonnosti policajného rozhodnutia z 11. septembra 2023, na základe ktorého bol dotknutý štátny príslušník tretej krajiny tretíkrát zaistený, ale o zákonnosti jeho ďalšieho zaistenia po uplynutí maximálnej šesťmesačnej lehoty stanovenej v článku 15 ods. 5 smernice 2008/115. Opravný prostriedok podaný na tomto súde smeruje proti rozhodnutiu Itä‑Suomen hovioikeus (Odvolací súd pre východné Fínsko, Fínsko), ktorým bolo zamietnuté odvolanie podané dotknutým štátnym príslušníkom tretej krajiny proti rozsudku Etelä‑Karjalan käräjäoikeus (Súd prvej inštancie Južná Karélia, Fínsko) zo 7. decembra 2023, ktorý okrem iného rozhodol, že samotná skutočnosť, že sa ex offo vypočutie uskutočnilo až po tom, ako celková lehota zaistenia (potenciálne) presiahla šesť mesiacov, nepostačuje na odôvodnenie jeho prepustenia.
(
4
)	Podľa PEERS, S. smernica 2008/115 bola síce pôvodne zamýšľaná ako prísny nástroj na zaisťovanie a odsun nelegálnych migrantov, ale prostredníctvom judikatúry Súdneho dvora sa vyvinula tak, aby odrážala vyváženejší prístup (pozri PEERS, S.: Irregular migrants – Can humane treatment be balanced against efficient removal? In: European Journal of Migration and Law, 2015, Vol. 17, č. 4, s. 289 až 304).
(
5
)	Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31.
(
6
)	C‑357/09 PPU, EU:C:2009:741 (ďalej len „rozsudok vo veci Kadzojev“).
(
7
)	V odpovedi na otázku položenú Súdnym dvorom vnútroštátny súd spresňuje, že pokiaľ ide o uplatnenie § 127 zákona o cudzincoch vo vzťahu k smernici 2008/115, nie je jasné, či sa jednotlivé lehoty zaistenia majú pri výpočte maximálnej lehoty zaistenia sčítať alebo sa s nimi má zaobchádzať samostatne. Vzhľadom na neexistenciu ustálenej vnútroštátnej judikatúry rozhodnutia o prepustení zaistených osôb v súčasnosti závisia od toho, ako polícia alebo súdy vykladajú zákon v jednotlivých prípadoch.
(
8
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. mája 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság (C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 268) (ďalej len „rozsudok vo veci FMS a i.“). Smernica 2008/115 sa tak snaží o zosúladenie s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva (ďalej len „ESĽP“), podľa ktorej zaistenie osoby v rámci konania o vyhostení alebo vydaní nepodlieha podmienke, že toto opatrenie je „nevyhnutné, napríklad na zabránenie tomu, aby daná osoba… utiekla“ [pozri okrem iného rozsudky ESĽP z 15. novembra 1996, Chahal v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, body 112 a 113); z 10. júla 2014, Rakhimov v. Rusko (CE:ECHR:2014:0710JUD005055213, body 119 a 120); a z 27. novembra 2014, Khomullo v. Ukrajina (CE:ECHR:2014:1127JUD004759310, bod 52)].
(
9
)	Rozsudok z 28. apríla 2011, El Dridi (C‑61/11 PPU, EU:C:2011:268, bod 40; ďalej len „rozsudok vo veci El Dridi“).
(
10
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok vo veci FMS a i., bod 278.
(
11
)	Pozri najmä rozsudok z 5. júna 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, bod 58), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že o predĺžení poskytnutom podľa článku 15 ods. 6 smernice 2008/115 sa musí rozhodnúť v súlade s vnútroštátnym právom a za žiadnych okolností nesmie presiahnuť ďalších 12 mesiacov.
(
12
)	Pozri bod 69 uvedeného rozsudku s odkazom na body 37, 54 a 61 toho istého rozsudku. Pozri aj oddiel 15.4 Komisiou vytvorenej Príručky o návrate [príloha k odporúčaniu Komisie (EÚ) 2017/2338 zo 16. novembra 2017, ktorým sa stanovuje spoločná „príručka o návrate“, ktorú majú používať príslušné orgány členských štátov pri vykonávaní úloh spojených s návratom (Ú. v. EÚ L 339, 2017, s. 83)].
(
13
)	Pozri okrem iného rozsudok vo veci FMS a i., body 279 a 280 a citovanú judikatúru.
(
14
)	Tamže, bod 280.
(
15
)	V bode 43 rozsudku vo veci El Dridi Súdny dvor dodal, že smernica 2008/115 tak zohľadňuje judikatúru ESĽP, podľa ktorej zásada proporcionality vyžaduje, aby zaistenie osoby, proti ktorej je vedené konanie o vyhostení alebo vydaní, netrvalo neprimerane dlhý čas, to znamená, aby neprekračovalo lehotu nevyhnutnú na dosiahnutie sledovaného cieľa [pozri okrem iného rozsudok ESĽP z 29. januára 2008 vo veci Saadi v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2008:0129JUD001322903, body 72 až 74)], ako aj ôsmu zásadu v dokumente „Dvadsať usmernení o nútenom návrate“, ktorý prijal Výbor ministrov Rady Európy 4. mája 2005, na ktorý smernica 2008/115 odkazuje vo svojom odôvodnení 3. Podľa tejto zásady musí zaistenie predchádzajúce odsunu trvať čo najkratšie. Pre komentár k rozsudku vo veci El Dridi pozri RAFFAELLI, R.: Criminalizing irregular immigration and the Returns Directive – An analysis of the El Dridi case. In: European Journal of Migration and Law, 2011, Vol. 13, č. 4, s. 467 až 489, a MITSILEGAS, V.: The Criminalisation of Migration in Europe – Challenges for Human Rights and the Rule of Law, Springer, Cham, 2015, s. 57 až 76.
(
16
)	Pozri rozsudky z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo), C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, bod 72 a citovanú judikatúru, a zo 4. októbra 2024, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid, C‑387/24 PPU, EU:C:2024:868, bod 41 (ďalej len „rozsudok vo veci Bouskoura“). Pokiaľ zaistenie predstavuje závažný zásah do práva štátneho príslušníka tretej krajiny na slobodu zakotveného v článku 6 Charty, podlieha prísnym zárukám vrátane predvídateľnosti a ochrany pred svojvoľnosťou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. marca 2017, Al Chodor, C‑528/15, EU:C:2017:213, bod 40).
(
17
)	Rozsudok zo 6. októbra 2022, Politsei‑ ja Piirivalveamet (Zaistenie – Riziko spáchania trestného činu) (C‑241/21, EU:C:2022:753, body 30 až 33, 38 a 40 až 43).
(
18
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok vo veci FMS a i., body 268 a 269.
(
19
)	K diskusii o judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa smernice 2008/115 pozri MOLNÁR, T.: The place and role of international human rights law in the EU Return Directive and in the related CJEU case‑law – Approaches worlds apart? In CARRERA, S. et al. (eds.): EU External Migration Policies in an Era of Global Mobilities: Intersecting Policy Universes. Leiden: Brill Nijhoff, 2018, s. 105 až 124.
(
20
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. marca 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, bod 38).
(
21
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. marca 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, bod 40). Pozri aj rozsudok ESĽP z 19. februára 2009, A. a i. v. Spojené kráľovstvo (CE:ECHR:2009:0219JUD000345505, bod 164).
(
22
)	Pojem „odôvodnený predpoklad“ bol vyložený okrem iného v rozsudku vo veci Kadzojev (body 64 až 66), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že odôvodnený predpoklad na odsun neexistuje, ak sa so zreteľom na stanovené lehoty zdá nepravdepodobné, že by dotknutá osoba bola prijatá do tretej krajiny. Pozri aj rozsudok vo veci FMS a i., bod 278.
(
23
)	Pozri bod 35 vyššie.
(
24
)	Pozri body 37 až 40 vyššie.
(
25
)	Rozsudok z 10. mája 2007, CE:ECHR:2007:0510JUD000019905.
(
26
)	Tamže, body 33 a 34.
(
27
)	Pozri body 44 až 47 vyššie.
(
28
)	Pozri body 46 a 47 vyššie.
(
29
)	Pozri bod 39 vyššie.
(
30
)	Pozri bod 46 vyššie.
(
31
)	Pozri okrem iného rozsudok vo veci Kadzojev, bod 37, a rozsudok zo 6. októbra 2022, Politsei‑ ja Piirivalveamet (Zaistenie – Riziko spáchania trestného činu) (C‑241/21, EU:C:2022:753, body 40 až 42).
(
32
)	Rozsudok zo 17. septembra 2020, JZ (Trest odňatia slobody v prípade zákazu vstupu) (C‑806/18, EU:C:2020:724, body 27 až 29 a citovaná judikatúra).
(
33
)	Rozsudok zo 6. decembra 2011, Achughbabian (C‑329/11, EU:C:2011:807, body 46, 48 a 50).
(
34
)	Rozsudok zo 17. septembra 2020, JZ (Trest odňatia slobody v prípade zákazu vstupu) (C‑806/18, EU:C:2020:724, body 27 až 29 a citovaná judikatúra).
(
35
)	Tamže.
(
36
)	Pozri rozsudok vo veci Kadzojev, body 63 až 67. V bode 65 uvedeného rozsudku Súdny dvor priamo spája proporcionalitu s odôvodneným predpokladom na odsun, keď rozhodol, že zaistenie osoby na účely odsunu sa nesmie predlžovať nad rámec času nevyhnutne potrebného na zabezpečenie úspešného odsunu. Ak sa ukáže, že odôvodnený predpoklad na odsun už neexistuje, zaistenie prestáva byť odôvodnené a dotknutá osoba musí byť bezodkladne prepustená.
(
37
)	Pozri článok 15 ods. 1 a 4 smernice 2008/115.
(
38
)	Pozri článok 8 ods. 4 smernice 2008/115, podľa ktorého „[v] prípade, že členské štáty použijú na odsun štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa odsunu bráni, ako poslednú možnosť donucovacie opatrenia, takéto opatrenia musia byť primerané a použitie sily nesmie prekročiť rozumnú mieru. Tieto opatrenia sa uplatňujú v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a v súlade so základnými právami a pri riadnom rešpektovaní dôstojnosti a telesnej integrity dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny“. Pozri tiež PEERS, S., op. cit. v poznámke pod čiarou 4 vyššie, s. 289 až 304.
(
39
)	MAJCHER, I., STRIK, T.: Legislating without evidence – The recast of the EU Return Directive. In: European Journal of Migration and Law, 2021, Vol. 23, č. 2, s. 103 až 126.
(
40
)	Tamže.
(
41
)	Bod 45. Pozri tiež rozsudok vo veci Bouskoura, bod 46.
(
42
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013, ktorou sa stanovujú normy pre prijímanie žiadateľov o medzinárodnú ochranu (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 96). Smernica 2013/33 nahradila smernicu Rady 2003/9/ES z 27. januára 2003, ktorou sa ustanovujú minimálne normy pre prijímanie žiadateľov o azyl (Ú. v. EÚ L 31, 2003, s. 18; Mim. vyd. 19/006, s. 101).
(
43
)	Z bodu 22 návrhu na začatie prejudiciálneho konania je zrejmé, že ustanovenie týkajúce sa maximálnej šesťmesačnej lehoty zaistenia, ktorá je stanovená v § 127 ods. 1 zákona o cudzincoch a ktorá zodpovedá článku 15 ods. 5 smernice 2008/115, sa uplatňuje na každé zaistenie cudzinca bez ohľadu na to, či sa právny základ zaistenia zakladá na práve EÚ alebo na vnútroštátnom práve. V bode 23 návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa uvádza, že „zo skutočností v spise [je] zrejmé, že zaistenie [dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny] bolo po celý čas alebo aspoň väčšinu času založené najmä na [systéme] smernice [2008/115]“.
(
44
)	Zaistenie na účely odsunu podľa smernice 2008/115 a zaistenie žiadateľov o medzinárodnú ochranu podliehajú samostatným právnym režimom. Pozri bod 60 vyššie.
(
45
)	Pokiaľ ide o rozdiel v režimoch zaistenia podľa smernice 2008/115 a nariadenia Dublin III, pozri rozsudok vo veci Bouskoura, body 46 až 50.
(
46
)	C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858 (body 83, 84, 88 a 92).
(
47
)	Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, najmä z rozsudkov z 10. septembra 2013, G. a R. (C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533), a z 5. júna 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320), vyplýva, že súdne preskúmanie požadované v článku 15 ods. 3 druhej vete smernice 2008/115 sa musí vykonať ex offo, bez toho, aby o to zaistená osoba musela požiadať. Takýto výklad zabezpečuje účinnú ochranu základného práva na slobodu a bezpečnosť zakotveného v článku 6 Charty.
(
48
)	Pozri rozsudky z 5. júna 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, bod 44), a z 10. marca 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, bod 59).
(
49
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. marca 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, bod 59 a citovanú judikatúru).
(
50
)	Pozri poznámku pod čiarou 17 vyššie.
(
51
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, bod 44), v ktorom Súdny dvor v podstate rozhodol, že každé predĺženie zaistenia podľa článku 15 ods. 6 si vyžaduje nové individualizované posúdenie a nemôže byť automatické (body 44 až 46). Okrem toho musí preskúmavajúci súd posúdiť podmienky odôvodňujúce predĺženie, a nie sa len spoľahnúť na závery správneho orgánu (bod 60).
(
52
)	Súdny dvor rozhodol, že by bolo v rozpore s podstatou práva na účinnú súdnu ochranu zaručeného v článku 47 Charty, ak by žiadny súd nemohol skúmať, či je rozhodnutie nariaďujúce zaistenie na základe smernice 2008/115 v súlade s právami a slobodami zaručenými právom Únie štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok vo veci FMS a i., bod 290).
(
53
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, bod 83 a citovanú judikatúru).
(
54
)	Pozri článok 15 ods. 2 smernice 2008/115, v ktorom sa výslovne vyžaduje, aby sa zaistenie preskúmalo súdnou cestou „v čo najkratšom čase od začiatku zaistenia“ a aby predĺženie zaistenia preskúmal súdny orgán. Zo systémového kontextu tejto smernice vyplýva, že keďže zaistenie musí byť nevyhnutné, primerané a časovo obmedzené, preskúmanie ďalšieho zaistenia podľa článku 15 ods. 3 druhej vety tejto smernice musí podliehať rovnakým súdnym zárukám ako počiatočné zaistenie vrátane rýchlosti.
(
55
)	Rozsudok z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, bod 83).
(
56
)	Tento výklad je ďalej posilnený článkom 15 ods. 4 smernice 2008/115, v ktorom sa stanovuje, že zaistenie musí byť ukončené bezodkladne, keď už nie sú splnené podmienky stanovené v článku 15 ods. 1 smernice 2008/115. Bolo by v rozpore s týmto ustanovením, keby sa predĺženie ukladalo automaticky alebo oneskorene.
(
57
)	Pozri rozsudok z 8. mája 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 41).
(
58
)	Pozri rozsudok vo veci FMS a i., bod 276.
(
59
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok vo veci FMS a i., bod 288 a citovanú judikatúru.
(
60
)	Tamže, bod 289.
(
61
)	Rozsudok z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, bod 83).
(
62
)	Tamže, body 81 a 83.
(
63
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok vo veci FMS a i., bod 292.
(
64
)	Tamže, bod 293, s odkazom na rozsudok z 5. júna 2014, Mahdi (C‑146/14 PPU, EU:C:2014:1320, bod 62). Pozri tiež rozsudok z 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preskúmanie zaistenia ex offo) (C‑704/20 a C‑39/21, EU:C:2022:858, bod 79), a rozsudok vo veci Bouskoura, bod 44.
(
65
)	Pozri rozsudok vo veci FMS a i., bod 294.
(
66
)	Tamže, bod 278.
(
67
)	Pozri rozsudok vo veci Bouskoura, body 58 až 61.
(
68
)	Tamže.