62023CJ0743
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
z 11. decembra 2025 (
*1
)
[Znenie opravené uznesením z 27. januára 2026]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dohoda medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na druhej strane o voľnom pohybe osôb – Migrujúci pracovníci – Sociálne zabezpečenie – Uplatniteľná právna úprava – Nariadenie (ES) č. 883/2004 – Článok 11 – Článok 13 ods. 1 – Nariadenie (ES) č. 987/2009 – Článok 14 ods. 8 – Pracovník vykonávajúci činnosť ako zamestnanec na území viacerých štátov, a to na území členského štátu, Švajčiarskej konfederácie a tretích krajín – Pojem ‚podstatná časť činnosti‘ – Zohľadnenie činnosti vykonávanej v tretích krajinách“
Vo veci C‑743/23,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landessozialgericht für das Saarland (Krajinský súd pre sociálne veci spolkovej krajiny Sársko, Nemecko) z 15. novembra 2023 a doručený Súdnemu dvoru 4. decembra 2023, ktorý súvisí s konaním:
A
proti
GKV‑Spitzenverband,
za účasti:
Moguntia Food Group AG,
SÚDNY DVOR (prvá komora),
v zložení: predseda prvej komory F. Biltgen (spravodajca), podpredseda Súdneho dvora T. von Danwitz, vykonávajúci funkciu sudcu prvej komory, sudcovia I. Ziemele, A. Kumin a S. Gervasoni,
generálny advokát: A. Rantos,
tajomník: D. Dittert, vedúci oddelenia,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. marca 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
A, v zastúpení: M. Blum, Rechtsanwältin,
–
GKV‑Spitzenverband, v zastúpení: C. Donus, splnomocnená zástupkyňa,
–
Moguntia Food Group AG, v zastúpení: V. Ohlekopf a M. Schwind, Rechtsanwälte,
–
nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a P.‑L. Krüger, splnomocnení zástupcovia,
–
belgická vláda, v zastúpení: S. Baeyens, C. Jacob a L. Van den Broeck, splnomocnení zástupcovia,
–
[Opravené uznesením z 27. januára 2026] francúzska vláda, v zastúpení: B. Fodda a T. Lechevallier, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: S. Delaude a B.‑R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 5. júna 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 ods. l nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady (ES) 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 465/2012 z 22. mája 2012 (Ú. v. EÚ L 149, 2012, s. 4) (ďalej len „zmenené nariadenie č. 883/2004“), v spojení s článkom 14 ods. 8 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1), zmeneného nariadením č. 465/2012 (ďalej len „nariadenie č. 987/2009“).
2
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi A a GKV‑Spitzenverband (Spolkový zväz povinných zdravotných poisťovní, Nemecko) vo veci odmietnutia zo strany GKV‑Spitzenverband vydať A formulár A1, ktorým sa potvrdzuje, že v období od 1. decembra 2015 do 31. decembra 2020 podliehal nemeckému systému sociálneho zabezpečenia.
Právny rámec
Medzinárodné právo
3
Európske spoločenstvo a Švajčiarska konfederácia uzavreli 21. júna 1999 sedem dohôd, medzi ktoré patrí dohoda medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na druhej strane o voľnom pohybe osôb (Ú. v. ES L 114, 2002, s. 6; Mim. vyd. 13/025, s. 399), ktorá bola zmenená predovšetkým rozhodnutím č. 1/2012 spoločného výboru zriadeného na základe dohody medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na strane druhej o voľnom pohybe osôb z 31. marca 2012, ktorým sa nahrádza príloha II k uvedenej dohode o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 103, 2012, s. 51) (ďalej len „DVPO“).
4
Článok 8 DVPO, nazvaný „Koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia“, stanovuje:
„Zmluvné strany prijmú opatrenia v súlade s prílohou II týkajúce sa koordinácie systémov sociálneho zabezpečenia najmä s cieľom:
…
b)
stanoviť uplatniteľné právne predpisy;
…“
5
Príloha II k DVPO s názvom „Koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia“ v článku 1 stanovuje:
„1.   Zmluvné strany sa dohodli, že pokiaľ ide o koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia, budú medzi sebou uplatňovať právne akty Európskej únie, na ktoré sa uvádza odkaz v oddiele A tejto prílohy a ktoré sú zmenené a doplnené týmto oddielom, alebo predpisy, ktoré sú rovnocenné s takýmito aktmi.
2.   Pojem ‚členský štát/členské štáty‘ obsiahnutý v právnych aktoch uvedených v oddiele A tejto prílohy znamená okrem štátov, na ktoré sa vzťahujú príslušné právne akty Európskej únie, aj Švajčiarsko.“
6
Oddiel A prílohy II k DVPO, nazvaný „Akty, na ktoré sa odkazuje“, zahŕňa najmä nariadenia č. 883/2004 a 987/2009, ktoré nahradili nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. EÚ L 149, 1971, s. 2; Mim. vyd. 5/001, s. 35).
Právo Únie
Zmenené nariadenie č. 883/2004
7
Odôvodnenia 1, 3 a 45 zmeneného nariadenia č. 883/2004 znejú:
„(1)
pravidlá koordinácie vnútroštátnych systémov sociálneho zabezpečenia patria do rámca voľného pohybu osôb a mali by prispieť k zlepšeniu ich životnej úrovne a podmienok zamestnania;
…
(3)
Nariadenie [č. 1408/71] bolo zmenené a doplnené a aktualizované viac krát, aby sa zohľadnil nielen vývoj na úrovni spoločenstva vrátane rozsudkov Súdneho dvora, ale tiež aby sa zohľadnili zmeny právnych predpisov na vnútroštátnej úrovni. Tieto faktory zohrali svoju úlohu v čase, keď sa koordinačné pravidlá spoločenstva stávali zložitými a príliš rozsiahlymi. Nahradenie a súčasne modernizovanie a zjednodušovanie týchto pravidiel je preto dôležité, aby sa dosiahol cieľ voľného pohybu osôb;
…
(45)
pretože cieľ navrhovaného opatrenia, a to koordinačné opatrenia na zaručenie toho, aby sa právo na voľný pohyb osôb mohlo účinne vykonávať, sa nemôže dostatočne dosiahnuť členskými štátmi, a vzhľadom na rozsah a účinky tohto opatrenia sa môže lepšie dosiahnuť na úrovni spoločenstva, spoločenstvo môže prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity, ako je ustanovená v článku 5 zmluvy.…“
8
Hlava II tohto nariadenia, nazvaná „Určenie príslušnosti [uplatniteľných – neoficiálny preklad] právnych predpisov“, ktorá nahrádza ustanovenia hlavy II nariadenia č. 1408/71, obsahuje články 11 až 16 uvedeného nariadenia.
9
Článok 11 uvedeného nariadenia s názvom „Všeobecné pravidlá“ stanovuje:
„1.   Osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s touto hlavou.
…
3.   S výhradou článkov 12 až 16:
a)
osoba vykonávajúca činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
b)
štátny zamestnanec podlieha právnym predpisom členského štátu, ktorého správa ho zamestnáva;
c)
osoba prijímajúca dávku v nezamestnanosti v súlade s článkom 65 podľa právnych predpisov členského štátu bydliska podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
d)
osoba povolaná alebo opätovne povolaná na výkon služby v ozbrojených silách alebo civilnej služby členského štátu podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
e)
ktorákoľvek iná osoba, na ktorú sa písm. a) až d) nevzťahujú, podlieha právnym predpisom členského štátu bydliska bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia tohto nariadenia zaručujúce tejto osobe dávky podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov.
4.   Na účely tejto hlavy činnosť zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby zvyčajne vykonávanej na palube plavidla na mori plávajúceho pod vlajkou členského štátu sa považuje za činnosť vykonávanú v danom členskom štáte. Avšak osoba zamestnaná na palube plavidla plávajúceho sa pod vlajkou členského štátu a odmeňovaná za takúto činnosť podnikom alebo osobou, ktorej registrované sídlo alebo miesto podnikania je v inom členskom štáte, podlieha právnym predpisom tohto iného členského štátu, ak daná osoba má bydlisko v tomto štáte. Podnik alebo osoba, ktorá vypláca odmenu sa na účely týchto právnych predpisov považuje za zamestnávateľa.“
10
Článok 12 toho istého nariadenia, nazvaný „Osobitné pravidlá“, stanovuje:
„1.   Osoba, ktorá ako zamestnanec vykonáva v členskom štáte činnosť v mene zamestnávateľa, ktorý tam zvyčajne vykonáva svoju činnosť a ktorá je týmto zamestnávateľom vyslaná do iného členského štátu, aby tam vykonávala prácu v mene tohto zamestnávateľa, naďalej podlieha právnym predpisom prvého členského štátu za predpokladu, že očakávané trvanie takejto práce nepresahuje 24 mesiacov a že táto osoba tam nie je vyslaná, aby nahradila inú vyslanú osobu.
2.   Osoba, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte a ktorá chodieva do iného členského štátu vykonávať podobnú činnosť, naďalej podlieha právnym predpisom prvého členského štátu za predpokladu, že očakávané trvanie takejto činnosti nepresahuje 24 mesiacov.“
11
Článok 13 zmeneného nariadenia č. 883/2004, nazvaný „Vykonávanie činností v dvoch alebo viacerých členských štátoch“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Osoba, ktorá ako zamestnanec zvyčajne vykonáva činnosť v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, podlieha:
a)
právnym predpisom členského štátu bydliska, ak podstatnú časť svojej činnosti vykonáva v tomto členskom štáte, alebo
b)
ak nevykonáva podstatnú časť svojej činnosti v členskom štáte bydliska:
i)
právnym predpisom členského štátu, v ktorom sa nachádza registrované sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo zamestnávateľa, ak je zamestnaná jedným podnikom alebo zamestnávateľom, alebo
ii)
právnym predpisom členského štátu, v ktorom sa nachádza registrované sídlo alebo miesto podnikania podnikov alebo zamestnávateľov, ak je zamestnaná dvoma alebo viacerými podnikmi alebo zamestnávateľmi, ktorí majú svoje registrované sídlo alebo miesto podnikania len v jednom členskom štáte, alebo
iii)
právnym predpisom členského štátu, v ktorom sa nachádza registrované sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo zamestnávateľa, pričom nejde o členský štát jej bydliska, ak je zamestnaná v dvoch alebo vo viacerých podnikoch alebo u dvoch alebo viacerých zamestnávateľov, ktorí majú svoje registrované sídlo alebo miesto podnikania v dvoch členských štátoch, pričom jeden z nich je členským štátom bydliska, alebo
iv)
právnym predpisom členského štátu bydliska, ak je zamestnaná v dvoch alebo vo viacerých podnikoch alebo u dvoch alebo viacerých zamestnávateľov, z ktorých aspoň dvaja majú registrované sídlo alebo miesto podnikania v rôznych členských štátoch, ktoré nie sú členským štátom bydliska.
2.   Osoba, ktorá zvyčajne vykonáva činnosť ako samostatne zárobkovo činná osoba v dvoch alebo viacerých členských štátoch, podlieha:
a)
právnym predpisom členského štátu bydliska, ak podstatnú časť svojej činnosti vykonáva v tomto členskom štáte;
alebo
b)
právnym predpisom členského štátu, v ktorom sa nachádza centrum jej záujmu, ak nemá bydlisko v jednom z členských štátov, v ktorých vykonáva podstatnú časť svojej činnosti.“
12
V článku 76 tohto nariadenia s názvom „Spolupráca“ sa v odseku 4 uvádza:
„Inštitúcie a osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, majú povinnosť vzájomného informovania a spolupráce, aby sa zabezpečilo riadne vykonávanie tohto nariadenia.
…“
Nariadenie č. 987/2009
13
Článok 14 ods. 5 až 11 nariadenia č. 987/2009 stanovuje:
„5.   Na účely uplatňovania článku 13 ods. 1 nariadenia [č. 883/2004] sa osobou, ktorá ‚zvyčajne vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch‘, rozumie osoba, ktorá vykonáva súbežne alebo striedavo jednu alebo viacero oddelených činností v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch pre ten istý podnik alebo toho istého zamestnávateľa, alebo pre rôzne podniky alebo rôznych zamestnávateľov.
…
6.   Na účely uplatňovania článku 13 ods. 2 nariadenia [č. 883/2004] je osobou, ktorá ‚zvyčajne vykonáva činnosť ako samostatne zárobkovo činná osoba v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch‘, predovšetkým osoba, ktorá zároveň alebo striedavo vykonáva jednu alebo viacero samostatných činností ako samostatne zárobkovo činná osoba v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, a to bez ohľadu na charakter týchto činností.
7.   Na účely odlíšenia činností podľa odsekov 5 a 6 od situácií opísaných v článku 12 ods. 1 a 2 nariadenia [č. 883/2004] je rozhodujúce trvanie činnosti v jednom alebo viacerých členských štátoch (či má stálu povahu, alebo či je činnosťou ad hoc alebo dočasnou činnosťou). Na tieto účely sa vykoná celkové posúdenie všetkých podstatných skutočností vrátane najmä miesta vykonávania práce podľa pracovnej zmluvy v prípade zamestnanej osoby.
8.   Na účely uplatňovania článku 13 ods. 1 a 2 nariadenia [č. 883/2004] formulácia ‚podstatná časť činnosti, ktorú osoba vykonáva ako zamestnanec alebo ako samostatne zárobkovo činná osoba‘ v členskom štáte znamená, že sa kvantitatívne podstatná časť všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby vykonáva v tomto členskom štáte, pričom to nemusí byť nevyhnutne väčšia časť týchto činností.
Na určenie toho, či sa podstatná časť činností vykonáva v členskom štáte, sa zohľadňujú tieto orientačné kritériá:
a)
v prípade zamestnania pracovný čas a/alebo odmena a
…
V rámci celkového posúdenia podiel nižší ako 25 %, pokiaľ ide o uvedené kritériá, znamená, že sa podstatná časť činností nevykonáva v príslušnom členskom štáte.
9.   Na účely uplatňovania článku 13 ods. 2 písm. b) nariadenia [č. 883/2004] sa ‚centrum záujmu‘ činností samostatne zárobkovo činnej osoby určí pri zohľadnení všetkých aspektov pracovných činností tejto osoby, konkrétne miesta, ktoré je stálym a trvalým miestom podnikateľskej činnosti osoby, zvyčajnej povahy alebo dĺžky trvania vykonávaných činností, počtu poskytovaných služieb a zámeru dotknutej osoby, ako naň poukazujú všetky tieto okolnosti.
…
11.   V prípade, že osoba vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch pre zamestnávateľa usadeného mimo územia Únie a táto osoba má bydlisko v členskom štáte, v ktorom nevykonáva podstatnú činnosť, vzťahujú sa na ňu právne predpisy členského štátu, v ktorom má bydlisko.“
14
Podľa článku 16 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 sa uvádza:
„Určená inštitúcia členského štátu bydliska bezodkladne určí uplatniteľné právne predpisy, ktoré sa na dotknutú osobu uplatňujú, so zreteľom na článok 13 nariadenia [č. 883/2004] a článok 14 nariadenia [č. 987/2009].…“
15
Článok 19 tohto nariadenia, nazvaný „Poskytovanie informácií dotknutým osobám a zamestnávateľom“, v odseku 2 stanovuje:
„Príslušná inštitúcia členského štátu, ktorého právne predpisy sú uplatniteľné podľa hlavy II nariadenia [č. 883/2004], na požiadanie dotknutej osoby alebo zamestnávateľa poskytne osvedčenie, že tieto právne predpisy sú uplatniteľné, prípadne uvedie, dokedy a za akých podmienok sú uplatniteľné.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
16
Žalobca vo veci samej, ktorý mal v tom čase bydlisko v Nemecku, bol v období od 1. decembra 2015 do 31. decembra 2020 (ďalej len „sporné obdobie“) zamestnaný na plný úväzok v Moguntia Food Group AG, spoločnosti so sídlom v Bazileji (Švajčiarsko).
17
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že túto činnosť ako zamestnanec vykonával súčasne vo Švajčiarsku v rozsahu 10,5 dňa za štvrťrok, v režime práce na diaľku v Nemecku v rozsahu 10,5 dňa za štvrťrok, ako aj v tretích krajinách. Výška jeho mesačnej mzdy sa nemenila v závislosti od miesta, kde vykonával svoju činnosť.
18
Dňa 19. novembra 2015 sa žalobca vo veci samej obrátil na GKV‑Spitzenverband, ktorý je podľa článku 16 ods. 2 nariadenia č. 987/2009 stanovenou inštitúciou jeho bydliska v Nemecku na určenie uplatniteľných právnych predpisov, ak sa zárobková činnosť dotknutej osoby zvyčajne vykonáva v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, pričom uviedol, že pracoval vo Švajčiarsku pre Moguntia Food Group a v Nemecku vykonával menej ako 25 % svojej činnosti.
19
Listom z 22. februára 2016 Amt für Sozialbeiträge des Kantons Basel‑Stadt (Úrad pre sociálne príspevky kantónu Bazilej‑mesto, Švajčiarsko) vzal na vedomie skutočnosť, že žalobca vo veci samej 1. decembra 2015 uzavrel vo Švajčiarsku povinné zákonné poistenie.
20
GKV‑Spitzenverband však po tom, čo konštatoval, že žalobca vo veci samej obvykle vykonával svoju činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch a že podstatná časť tejto činnosti sa vykonávala v Nemecku, kde má bydlisko, rozhodnutím z 18. augusta 2016 dospel k záveru, že podľa zmeneného nariadenia č. 883/2004 sa počas sporného obdobia uplatňovali nemecké právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia, a v dôsledku toho vydal žalobcovi vo veci samej potvrdenie A1.
21
Rozhodnutím z 18. decembra 2020 GKV‑Spitzenverband zamietol sťažnosť podanú žalobcom vo veci samej proti rozhodnutiu z 18. augusta 2016 a potvrdil, že v súlade so zmeneným nariadením č. 883/2004 a nariadením č. 987/2009 sa na neho počas sporného obdobia vzťahovali nemecké právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia. V tejto súvislosti GKV‑Spitzenverband najprv pripomenul, že podľa článku 13 ods. 1 nariadenia č. 883/2004, ak osoba vykonáva zárobkovú činnosť v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, podlieha právnym predpisom členského štátu bydliska, ak podstatnú časť svojej činnosti ako zamestnanec vykonáva v tomto členskom štáte. Ďalej spresnil, že podľa článku 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 sa podstatná časť činnosti, ktorú osoba vykonáva ako zamestnanec alebo ako samostatne zárobkovo činná osoba, považuje za vykonávanú v členskom štáte, ak sa pri celkovom posúdení situácie dotknutej osoby zistí, že vykonáva aspoň 25 % svojho pracovného času v členskom štáte, v ktorom má bydlisko, a/alebo tam poberá aspoň 25 % svojej odmeny. Z dôvodu, že GKV‑Spitzenverband sa domnieval, že na tento účel sú relevantné len činnosti vykonávané v krajinách patriacich do územnej pôsobnosti nariadení č. 883/2004 a 987/2009, zohľadnil len pracovný čas, ktorý žalobca vo veci samej odpracoval v Nemecku a vo Švajčiarsku, a dospel k záveru, že žalobca vo veci samej odpracoval 50 % svojho pracovného času v Nemecku, ktorý je štátom jeho bydliska, pričom táto časť predstavuje podstatnú časť jeho činnosti vykonávanej ako zamestnanec.
22
Dňa 28. decembra 2020 žalobca vo veci samej podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Sozialgericht (Súd pre sociálne veci, Nemecko), pričom tvrdil, že na účely určenia právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia uplatniteľnej počas sporného obdobia treba zohľadniť nielen jeho obdobia, počas ktorých vykonával činnosť v Nemecku a vo Švajčiarsku, ale aj obdobia, počas ktorých vykonával činnosť v tretích krajinách, a že v každom prípade už počas sporného obdobia podliehal švajčiarskemu systému sociálneho zabezpečenia.
23
Rozsudkom zo 4. augusta 2022 tento súd zrušil rozhodnutia z 18. augusta 2016 a z 18. decembra 2020 a rozhodol, že v súlade s článkom 13 ods. 1 písm. b) zmeneného nariadenia č. 883/2004 stanovujúcim, že dotknutá osoba podlieha právnym predpisom členského štátu, v ktorom sa nachádza sídlo podniku, ktorý ju zamestnáva, sa na žalobcu vo veci samej počas sporného obdobia vzťahovali švajčiarske právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia. Dospel totiž k záveru, že žalobca vo veci samej nevykonával podstatnú časť svojej činnosti v členskom štáte svojho bydliska v zmysle článku 13 ods. 1 nariadenia č. 883/2004 a článku 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009, keďže v Nemecku odpracoval len 10,5 pracovného dňa za štvrťrok, teda 16 % jeho celkového pracovného času.
24
Dňa 6. septembra 2022 GKV‑Spitzenverband podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Landessozialgericht für das Saarland (Krajinský súd pre sociálne veci spolkovej krajiny Sársko, Nemecko), vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.
25
Vnútroštátny súd sa domnieva, že na účely zisťovania právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia uplatniteľných počas sporného obdobia vzniká otázka, či sa má článok 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 vykladať v tom zmysle, že na určenie, či sa podstatná časť činnosti dotknutej osoby vykonáva v členskom štáte, sa má zohľadniť len činnosť vykonávaná touto osobou ako zamestnanec v členských štátoch a štátoch s rovnakým postavením alebo či sa má zohľadniť aj činnosť vykonávaná v tretích krajinách. Existujúca judikatúra Súdneho dvora neposkytuje odpoveď na túto otázku.
26
Tento súd uvádza, že ak by sa v prejednávanej veci mali zohľadniť len činnosti vykonávané žalobcom vo veci samej v členských štátoch počas sporného obdobia, bolo by potrebné vychádzať z toho, že 50 % jeho pracovného času bolo odpracovaných v členskom štáte jeho bydliska, čo predstavuje podstatnú časť jeho činnosti vykonávanej ako zamestnanec v zmysle článku 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009. Naopak, ak by sa mali zohľadniť všetky činnosti vykonávané žalobcom vo veci samej tak v členských štátoch, ako aj v tretích krajinách, iba 16 % jeho pracovného času by sa malo považovať za odpracovaných v členskom štáte bydliska, čo nepredstavuje podstatnú časť jeho činnosti vykonávanej ako zamestnanec.
27
Za týchto podmienok Landessozialgericht für das Saarland (Krajinský súd pre sociálne veci spolkovej krajiny Sársko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 13 ods. 1 [zmeneného nariadenia č. 883/2004] v spojení s článkom 14 ods. 8 [nariadenia č. 987/2009] vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní, či sa podstatná časť činnosti vykonáva v jednom členskom štáte, sa musia zohľadniť všetky činnosti zamestnanca vrátane jeho činností v tretích [krajinách]?
2.
Alebo sa má článok 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní, či sa podstatná časť činnosti vykonáva v jednom členskom štáte, sa musia zohľadniť iba činnosti zamestnanca vykonávané v členských štátoch?“
O prejudiciálnych otázkach
28
Na úvod treba uviesť, že v súlade s článkom 8 a prílohou II DVPO Únia a Švajčiarska konfederácia medzi sebou uplatňujú nariadenia č. 883/2004 a 987/2009 a že v tomto kontexte sa pojem „členský štát“ uvedený v týchto nariadeniach považuje za uplatniteľný aj na Švajčiarsku konfederáciu.
29
Svojimi dvoma prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa tak vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 vykladať v tom zmysle, že na účely určenia, či osoba, ktorá vykonáva činnosť ako zamestnanec vo viacerých členských štátoch, vrátane členského štátu svojho bydliska, ako aj vo viacerých tretích krajinách, vykonáva podstatnú časť tejto činnosti v členskom štáte svojho bydliska v zmysle tohto článku 13 ods. 1, treba zohľadniť len činnosť vykonávanú touto osobou ako zamestnanec v členských štátoch alebo aj činnosť vykonávanú v tretích krajinách.
30
Na úvod treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou predstavujú ustanovenia hlavy II nariadenia č. 883/2004, nazvanej „Určenie [uplatniteľných] právnych predpisov“, do ktorej patria články 11 až 16 tohto nariadenia, ucelený a jednotný systém kolíznych noriem, ktorých cieľom je nielen vyhnúť sa súčasnému uplatňovaniu viacerých vnútroštátnych právnych úprav a komplikáciám, ktoré z toho môžu vyplynúť, ale aj zabrániť tomu, aby osoby, ktoré patria do pôsobnosti tohto nariadenia, boli zbavené ochrany v oblasti sociálneho zabezpečenia v prípade neexistencie právnej úpravy, ktorá by sa na ne vzťahovala (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. novembra 2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, bod 50 a citovanú judikatúru).
31
Ako vyplýva z odôvodnení 1, 3 a 45 nariadenia č. 883/2004 – ktoré aktualizovalo a zjednodušilo pravidlá obsiahnuté v nariadení č. 1408/71, pričom sa zachoval cieľ uvedeného druhého nariadenia – toto nariadenie má za cieľ zabezpečiť koordináciu vnútroštátnych systémov sociálneho zabezpečenia v členských štátoch, aby sa zaručil účinný výkon práva na voľný pohyb osôb a aby sa tak prispelo k zlepšeniu životnej úrovne a podmienok zamestnávania osôb pohybujúcich sa v rámci Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júna 2014, I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, bod 41, ako aj zo 4. septembra 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 38 a citovanú judikatúru).
32
Tento účel je vykonaný článkom 11 zmeneného nariadenia č. 883/2004, ktorý v odseku 1 stanovuje, že osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, podliehajú v oblasti sociálneho zabezpečenia právnym predpisom len jedného členského štátu, ktoré sa určia v súlade s hlavou II uvedeného nariadenia.
33
Navyše na tento účel článok 11 v ods. 3 písm. a) stanovuje zásadu, podľa ktorej osoba vykonávajúca činnosť ako zamestnanec na území členského štátu podlieha právnym predpisom tohto členského štátu.
34
Táto zásada je však formulovaná „s výhradou článkov 12 až 16“ zmeneného nariadenia č. 883/2004, keďže v určitých osobitných situáciách by totiž jasné a jednoduché uplatnenie uvedenej zásady mohlo viesť k riziku, že tak pracovník, ako aj zamestnávateľ a inštitúcie sociálneho zabezpečenia sa nevyhnú administratívnym komplikáciám, ktoré by mohli byť prekážkou výkonu voľného pohybu osôb, na ktoré sa vzťahuje uvedené nariadenie, ale naopak, by samo vyvolalo takéto komplikácie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, AFMB a i., C‑610/18, EU:C:2020:565, bod 43).
35
Medzi tieto osobitné situácie patrí situácia uvedená v článku 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004, ktorá sa týka určenia právnych predpisov uplatniteľných na osobu, ktorá ako zamestnanec zvyčajne vykonáva činnosť v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch.
36
Podľa písmena a) tohto odseku 1 sa na takto uvedenú osobu vzťahujú právne predpisy členského štátu bydliska, ak tam vykonáva „podstatnú časť svojej činnosti“. Naopak, ak tam osoba nevykonáva „podstatnú časť svojej činnosti“, podľa písmena b) uvedeného ustanovenia podlieha v prípade, že je zamestnaná jedným podnikom alebo jedným zamestnávateľom, právnym predpisom členského štátu, v ktorom má podnik alebo zamestnávateľ svoje registrované sídlo alebo miesto podnikania (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 43).
37
Kolízne normy stanovené v článku 13 ods. 1 písm. a) a b) zmeneného nariadenia č. 883/2004 tak zaručujú osobe vykonávajúcej činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch ochranu v oblasti sociálneho zabezpečenia uplatňovaním právnych predpisov jedného z dotknutých členských štátov, a to buď právnych predpisov členského štátu bydliska tejto osoby, alebo právnych predpisov členského štátu, v ktorom má sídlo jej zamestnávateľ.
38
Toto ustanovenie tak sleduje cieľ pripomenutý v bodoch 30 a 31 tohto rozsudku, keďže pri zjednodušovaní pravidiel zavedených predchádzajúcou právnou úpravou stanovuje pravidlá, ktoré sa odchyľujú od pravidla uvedeného v článku 11 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia, a to práve preto, aby sa predišlo komplikáciám, ktoré by inak mohli vzniknúť z uplatnenia tohto posledného uvedeného pravidla na situácie zahŕňajúce výkon činností v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 45 a citovanú judikatúru).
39
Z tohto hľadiska majú odchylné pravidlá stanovené v článku 13 ods. 1 písm. a) a b) zmeneného nariadenia č. 883/2004 zabezpečiť, aby sa v súlade s pravidlom jedinej uplatniteľnej právnej úpravy pripomenutým v bode 32 tohto rozsudku na zamestnancov vykonávajúcich činnosti v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch vzťahovali právne predpisy len jedného členského štátu tak, že sa na tieto účely stanovia hraničné ukazovatele, ktoré zohľadnia objektívnu situáciu týchto pracovníkov s cieľom uľahčiť ich voľný pohyb (rozsudok zo 4. septembra 2025, Hakamp, C‑203/24, EU:C:2025:662, bod 46 a citovaná judikatúra).
40
V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd pýta na výklad článku 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 a článku 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009, najmä na to, či pojem „činnosť“ uvedený vo výraze „podstatná časť činnosti [osoby] v členskom štáte bydliska“ odkazuje len na činnosť vykonávanú touto osobou ako zamestnanec v členských štátoch, alebo aj na činnosť vykonávanú v tretích krajinách.
41
V súlade s ustálenou judikatúrou je pri výklade ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je toto ustanovenie súčasťou (rozsudky zo 6. októbra 1982, Cilfit_283/81, EU:C:1982:335, bod 20, ako aj zo 4. septembra 2025, Kwizda Phrama II, C‑451/24, EU:C:2025:663, bod 55).
42
Pokiaľ ide o znenie článku 13 ods. 1 písm. a) zmeneného nariadenia č. 883/2004 toto ustanovenie stanovuje zásadu, že osoba, ktorá ako zamestnanec zvyčajne vykonáva činnosť v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, podlieha právnym predpisom členského štátu bydliska iba vtedy, ak tam vykonáva podstatnú časť svojej činnosti.
43
Článok 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 najprv stanovuje, že na účely uplatňovania článku 13 ods. 1 a 2 zmeneného nariadenia č. 883/2004 formulácia „podstatná časť činnosti“, ktorú osoba vykonáva ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte znamená, že sa kvantitatívne podstatná časť všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby vykonáva v tomto členskom štáte, pričom to nemusí byť nevyhnutne väčšia časť týchto činností. Tento článok 14 ods. 8 ďalej spresňuje, že na určenie toho, či sa podstatná časť činností vykonáva v členskom štáte, sa v prípade zamestnania zohľadní pracovný čas a/alebo odmena. Z toho istého článku 14 ods. 8 napokon vyplýva, že v rámci celkového posúdenia podiel nižší ako 25 %, pokiaľ ide o uvedené kritériá, znamená, že sa podstatná časť činností nevykonáva v príslušnom členskom štáte.
44
Treba teda konštatovať, že podľa samotného znenia článok 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 a článok 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 výslovne neobmedzujú zohľadnenie činností, ktoré dotknutá osoba vykonáva ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, len na činnosti vykonávané v členských štátoch. To potvrdzuje najmä použitie vo francúzskom znení článku 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 výrazov „ensemble des activités du travailleur salarié ou non salarié“ („podstatná časť všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby“) a „dans le cadre d’une évaluation global“ („v rámci celkového posúdenia“), pričom tieto výrazy majú svoj ekvivalent v podstate v mnohých ďalších jazykových zneniach tohto ustanovenia, najmä v bulharskom, českom, dánskom, gréckom, anglickom, španielskom, fínskom, írskom, chorvátskom, talianskom, lotyšskom, maltskom, rumunskom, slovenskom, slovinskom a švédskom znení tohto ustanovenia.
45
V týchto jazykových zneniach sa totiž používajú príslušné výrazy „от всички дейности на заето или самостоятелно заето лице“ a „В рамките на цялостната оценка“ v bulharskom jazykovom znení; „všech činností zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečné činné“ a „v rámci celkového hodnocení“ v českom jazykovom znení; „af alle arbejdstagerens eller den selvstændige erhvervsdrivendes aktiviteter“ a „I forbindelse med en samlet vurdering“ v dánskom jazykovom znení; „του συνόλου των δραστηριοτήτων του μισθωτού ή μη“ a „Στο πλαίσιο συνολικής αξιολόγησης“ v gréckom jazykovom znení; „of all the activities of the employed or self‑employed person“ a „In the framework of an overall assessment“ v anglickom jazykovom znení; „del conjunto de sus actividades por cuenta propia o ajena“ a „En el contexto de una evaluación global“ v španielskom jazykovom znení; „palkkatyötä tekevän tai itsenäisen ammatinharjoittajan kaikesta toiminnasta“ a „kokonaisarvioinnissa“ vo fínskom jazykovom znení; „de ghníomhaíochtaí uile an duine fhostaithe nó fhéinfhostaithe“ a „I réim measúnaithe foriomláin“ v írskom jazykovom znení; „svih djelatnosti zaposlene osobe ili samozaposlene osobe“ a „Ako je u okviru opće ocjene utvrđeno“ v chorvátskom jazykovom znení; „dell’insieme delle attività del lavoratore subordinato o autonomo“ a „Nel quadro di una valutazione globale“ v talianskom jazykovom znení; „ka nodarbināta vai pašnodarbināta persona veic kvantitatīvi būtisku visu darbību daļu“ a „Saskaņā ar vispārēju novērtējumu“ v lotyšskom jazykovom znení, „tal‑attivitajiet kollha tal‑persuna impjegata jew li taħdem għal rasha“ a „Fil‑qafas ta’ evalwazzjoni globali“ v maltskom jazykovom znení; „a tuturor activităților persoanei salariate sau persoanei care desfășoară activități independente“ a „În cadrul unei evaluări globale“ v rumunskom jazykovom znení; „všetkých činností zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby vykonáva v tomto členskom štáte“ a „V rámci celkového posúdenia“ v slovenskom jazykovom znení; „vseh dejavnosti zaposlene ali samozaposlene osebe“ a „Če je delež, ugotovljen med splošno presojo“ v slovinskom jazykovom znení, ako aj „allt arbete som anställd eller av all verksamhet som egenföretagare“ a „Inom ramen för en samlad bedömning“ vo švédskom jazykovom znení.
46
Tieto rôzne jazykové znenia tak vedú k záveru, že znenie článku 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 stanovuje, že na účely určenia, či občan Únie, ktorý má bydlisko v jednom členskom štáte a vykonáva činnosť ako zamestnanec vo viacerých štátoch vrátane členského štátu jeho bydliska, iného členského štátu a tretích krajín, vykonáva podstatnú časť tejto činnosti v členskom štáte, v ktorom má bydlisko, treba zohľadniť všetky činnosti zamestnanca vykonávané týmto občanom vrátane činnosti vykonávanej v tretích krajinách.
47
Tento doslovný výklad potvrdzuje kontext, do ktorého patrí článok 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 a článok 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009, ako aj cieľ sledovaný týmito ustanoveniami.
48
Treba totiž pripomenúť, že uplatniteľnosť právnych predpisov členského štátu, v ktorom sa nachádza miesto výkonu činnosti, predstavuje všeobecné pravidlo, ktorým sa riadi systém ustanovený nariadením č. 883/2004 (pozri analogicky rozsudok z 27. septembra 2012, Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, body 49 a 57), a že uplatniteľnosť právnych predpisov členského štátu bydliska dotknutej osoby sa javí ako sekundárne pravidlo, ktoré sa použije za predpokladu, že tieto právne predpisy vykazujú väzbu s pracovným vzťahom (pozri analogicky rozsudok z 19. marca 2015, Kik, C‑266/13, EU:C:2015:188, bod 58 a citovanú judikatúru). Pojem „miesto výkonu“ činnosti sa pritom musí chápať ako pojem označujúci miesto, kde dotknutá osoba konkrétne vykonáva úkony súvisiace s touto činnosťou (pozri analogicky rozsudok z 27. septembra 2012, Partena, C‑137/11, EU:C:2012:593, bod 57).
49
Za týchto podmienok, ako uviedol generálny advokát v bode 36 svojich návrhov, s cieľom určiť, ktoré právne predpisy sociálneho zabezpečenia sa na pracovníka vzťahujú, je potrebné preskúmať jeho skutočnú situáciu a zohľadniť všetky činnosti, ktoré vykonáva, vrátane činnosti vykonávanej v tretích krajinách, pretože zohľadnenie iba činností vykonávaných v členských štátoch by viedlo k vytvoreniu právnej fikcie, ktorá by bola vzdialená od konkrétnej reality činnosti vykonávanej v členskom štáte bydliska.
50
Súdny dvor navyše rozhodol, že pri posudzovaní, či sa na zamestnanca vzťahuje pojem „osoba, ktorá ako zamestnanec zvyčajne vykonáva činnosť v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch“ v zmysle článku 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004, treba zohľadniť prípadnú existenciu rozdielu medzi informáciami uvedenými v predmetných pracovných zmluvách na jednej strane a spôsobom, akým sa konkrétne v praxi plnia zmluvné záväzky na druhej strane. Hoci sa na základe iných relevantných skutočností než tých, ktoré vplývajú zo zmluvných dokumentov zdá, že situácia zamestnanca sa v skutočnosti líši od opisu v týchto dokumentoch, prináleží dotknutej inštitúcii, aby na účely správneho uplatnenia nariadenia č. 883/2004 a bez ohľadu na znenie týchto zmluvných dokumentov vychádzala pri svojich zisteniach zo skutočnej situácie zamestnanca (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, AFMB a i., C‑610/18, EU:C:2020:565, body 57 až 59, ako aj citovanú judikatúru).
51
Zohľadnenie výlučne činnosti ako zamestnanca vykonávanej dotknutou osobou v členských štátoch na účely určenia, či táto osoba vykonáva podstatnú časť svojej činnosti v členskom štáte svojho bydliska, by pritom znamenalo ignorovať skutočnosť, že, ako vyplýva z judikatúry pripomenutej v bodoch 41 a 48 tohto rozsudku, určenie uplatniteľných právnych predpisov podľa kolíznych noriem stanovených najmä v článku 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 nezávisí od slobodnej voľby zamestnanca, podnikov alebo príslušných vnútroštátnych orgánov, ale od objektívnej situácie, v ktorej sa tento pracovník nachádza.
52
V dôsledku toho v rámci celkového posúdenia, ktoré vyžaduje článok 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009, sa na účely určenia celkového pracovného času odpracovaného dotknutou osobou vo všetkých členských štátoch a tretích krajinách, v ktorých vykonávala svoju činnosť ako zamestnanec, musí zohľadniť činnosť dotknutej osoby vykonávaná ako zamestnanec v tretích krajinách rovnako ako v členských štátoch, a následne na účely následného overenia, či 25 % tohto pracovného času bolo alebo nebolo odpracovaných v členskom štáte jej bydliska.
53
Treba dodať, že zohľadnenie všetkých činností vykonávaných ako zamestnanec dotknutou osobou v tretích krajinách nie je vôbec v rozpore s pravidlom jedinej uplatniteľnej právnej úpravy stanoveným v článku 11 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004, podľa ktorého pracovník, ktorý má bydlisko v jednom členskom štáte a vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch, musí podliehať právnym predpisom v oblasti sociálneho zabezpečenia len v jednom členskom štáte.
54
Aj za predpokladu, že by tento pracovník vykonával podstatnú časť svojej činnosti ako zamestnanec nie v členskom štáte svojho bydliska, ale v tretej krajine, tento pracovník by podliehal jedným právnym predpisom sociálneho zabezpečenia, a to predpisom členského štátu, v ktorom má jeho zamestnávateľ sídlo podľa článku 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004. Ak sa ukáže, že tento zamestnávateľ má sídlo v tretej krajine, na tohto pracovníka sa vzťahujú právne predpisy len jedného členského štátu, pretože článok 14 ods. 11 nariadenia č. 987/2009 stanovuje, že v prípade, že osoba s bydliskom v jednom členskom štáte vykonáva činnosť ako zamestnanec v dvoch alebo vo viacerých členských štátoch pre zamestnávateľa usadeného mimo územia Únie, vzťahujú sa na ňu právne predpisy členského štátu, v ktorom má bydlisko, aj keď tam nevykonáva podstatnú časť svojej činnosti ako zamestnanec.
55
Okrem toho, ak sa ako vo veci samej sídlo zamestnávateľa nachádza v štáte, v ktorom sa uplatňuje nariadenie č. 883/2004, možno ľahko získať informácie o činnosti vykonávanej v tretích krajinách zamestnancom, ktoré sú potrebné na posúdenie, či tento zamestnanec vykonáva podstatnú časť svojej činnosti v členskom štáte, v ktorom má bydlisko, v dôsledku čoho zohľadnenie činnosti vykonávanej v tretích krajinách nespôsobuje „zvýšené riziko zneužitia“, na rozdiel od toho, čo tvrdia GKV‑Spitzenverband, ako aj nemecká a belgická vláda.
56
Ako totiž zdôraznil generálny advokát v bode 45 svojich návrhov, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že riadne fungovanie systému zavedeného nariadením č. 883/2004 si vyžaduje účinnú a úzku spoluprácu tak medzi príslušnými inštitúciami rôznych členských štátov, ako aj medzi týmito inštitúciami a osobami, ktoré patria do pôsobnosti tohto nariadenia (rozsudok zo 16. novembra 2023, Zakład Ubezpieczeń Społecznych Oddział w Toruniu, C‑422/22, EU:C:2023:869, bod 53). Príslušná inštitúcia členského štátu bydliska môže preto v rámci celkového posúdenia, ktoré musí vykonať podľa článku 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009, požiadať inštitúciu členského štátu, v ktorom sa nachádza sídlo zamestnávateľa, aby táto inštitúcia overila u tohto zamestnávateľa, či pracovník skutočne vykonával prácu v tretích krajinách, a to najmä požiadaním o poskytnutie dôkazov, ako sú cestovné lístky alebo faktúry.
57
Pokiaľ ide o obavy vyjadrené GKV‑Spitzenverband, ako aj nemeckou a belgickou vládou, ktoré sú založené na tom, že podľa článku 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 nie je možné zohľadniť zamestnanie vykonávané dotknutou osobou v tretích krajinách, keďže v prípade samostatne zárobkovo činných osôb takéto zohľadnenie neprichádza do úvahy na základe článku 13 ods. 2 tohto nariadenia, stačí v súlade s tým, čo uviedol generálny advokát v bode 44 svojich návrhov, poznamenať, že pravidlá uplatniteľné na zamestnancov a samostatne zárobkovo činné osoby nie sú vo všetkých ohľadoch podobné, v dôsledku čoho riešenie prijaté pre zamestnancov nie je analogicky uplatniteľné na samostatne zárobkovo činné osoby.
58
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že časť činnosti vykonávanej žalobcom vo veci samej v členskom štáte jeho bydliska počas sporného obdobia predstavuje 16 % z jeho všetkých činností vykonávaných tak v členských štátoch, ako aj v tretích krajinách. Ak by to tak skutočne bolo, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, žalobca vo veci samej by sa mal považovať za osobu, ktorá nevykonávala podstatnú časť svojej činnosti ako zamestnanec v členskom štáte svojho bydliska, a v dôsledku toho sa na neho podľa článku 13 ods. 1 písm. b) zmeneného nariadenia č. 883/2004 vzťahujú právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom sa nachádza sídlo jeho zamestnávateľa, teda Švajčiarskej konfederácie.
59
S prihliadnutím na všetky predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 13 ods. 1 zmeneného nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 14 ods. 8 nariadenia č. 987/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely určenia, či osoba, ktorá vykonáva činnosť ako zamestnanec vo viacerých členských štátoch, vrátane členského štátu svojho bydliska, ako aj vo viacerých tretích krajinách, vykonáva podstatnú časť tejto činnosti v členskom štáte svojho bydliska v zmysle tohto článku 13 ods. 1, treba zohľadniť nielen činnosť vykonávanú touto osobou ako zamestnanec v členských štátoch, ale aj činnosť vykonávanú v tretích krajinách.
O trovách
60
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Článok 13 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 465/2012 z 22. mája 2012, v spojení s článkom 14 ods. 8 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia, zmeneného nariadením č. 465/2012,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
na účely určenia, či osoba, ktorá vykonáva činnosť ako zamestnanec vo viacerých členských štátoch, vrátane členského štátu svojho bydliska, ako aj vo viacerých tretích krajinách, vykonáva podstatnú časť tejto činnosti v členskom štáte svojho bydliska v zmysle tohto článku 13 ods. 1, treba zohľadniť nielen činnosť vykonávanú touto osobou ako zamestnanec v členských štátoch, ale aj činnosť vykonávanú v tretích krajinách.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.