62017CC0622
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
prednesené 28. februára 2019 (
1
)
Vec C‑622/17
Baltic Alliance Media Ltd.
proti
Lietuvos radijo ir televizijos komisija
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správny súd Vilnius, Litva)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Slobodné poskytovanie služieb – Smernica 2010/13/EÚ – Audiovizuálne mediálne služby – Televízne vysielanie – Článok 1 ods. 1 písm. c) a d) – Pojmy ‚redakčná zodpovednosť‘ a ‚poskytovateľ mediálnych služieb‘ – Televízny kanál z iného členského štátu – Článok 3 ods. 1 a 2 – Sloboda príjmu a retransmisie – Podnecovanie k nenávisti – Opatrenia prijaté prijímajúcim členským štátom – Dočasná povinnosť daná subjektom distribuujúcim televízne kanály spotrebiteľom uvedeného štátu distribuovať tento kanál výlučne v balíkoch programov dostupných za dodatočný poplatok – Zlučiteľnosť s právom Únie“
I. Úvod
1.
Týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správny súd Vilnius, Litva) predložil Súdnemu dvoru dve otázky týkajúce sa výkladu smernice 2010/13/EÚ, tzv. „smernice o audiovizuálnych mediálnych službách“ (
2
).
2.
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Baltic Media Alliance Ltd. (ďalej len „BMA“) a Lietuvos radijo ir televizijos komisija (Litovská komisia pre rozhlas a televíziu, ďalej len „LKRT“) v súvislosti s rozhodnutím tohto orgánu, ktorým sa operátorom distribuujúcim televízne kanály litovským spotrebiteľom ukladá dočasná povinnosť vysielať kanál NTV Mir Lithuania výlučne v balíkoch programov dostupných za dodatočný poplatok. Toto rozhodnutie, ktoré je v súčasnosti už zrušené, bolo prijaté po tom, čo sa zistilo, že v konkrétnom programe tohto kanála boli odvysielané informácie, ktoré podnecujú k nenávisti na základe štátnej príslušnosti.
3.
Vnútroštátny súd sa pýta na súlad predmetného rozhodnutia s článkom 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13. Podľa tohto ustanovenia členský štát, ktorý prijíma televízne vysielanie prichádzajúce z iného členského štátu, môže z dôvodu, akým je podnecovanie k nenávisti, obmedziť retransmisiu tohto vysielania, len ak sú splnené určité podmienky. Litovský zákonodarca však prebral toto ustanovenie v tom zmysle, že LKRT nemusí uplatňovať tieto podmienky v prípade uloženia povinnosti distribuovať daný kanál výlučne v balíkoch programov dostupných za dodatočný poplatok. Uvedené podmienky teda LKRT vo veci samej nedodržala.
4.
V týchto návrhoch objasním dôvody, pre ktoré sa domnievam, že na takéto vnútroštátne opatrenie, pokiaľ sú jeho predmetom pravidlá distribúcie televízneho kanála a neobmedzuje samotný príjem a retransmisiu tohto kanála, sa nevzťahuje článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13.
II. Právny rámec
A.
Smernica 2010/13
5.
Článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia voľný príjem a neobmedzia retransmisie audiovizuálnych mediálnych služieb z iných členských štátov na svoje územie z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných touto smernicou.
2.   V súvislosti s televíznym vysielaním môžu členské štáty dočasne urobiť výnimku z odseku 1, ak sa splnia tieto podmienky:
a)
televízne vysielanie prichádzajúce z iného členského štátu zjavne, závažne a hrubo porušuje článok 27 ods. 1 alebo 2 a/alebo článok 6;
b)
prevádzkovateľ vysielania počas predchádzajúcich 12 mesiacov najmenej dvakrát porušil ustanovenie (ustanovenia) uvedené v písmene a);
c)
dotknutý členský štát písomne oznámil prevádzkovateľovi vysielania a Komisii údajné porušenia a opatrenia, ktoré zamýšľa podniknúť, ak by sa také porušenia znovu vyskytli;
d)
konzultácie s vysielajúcim členským štátom a s Komisiou nepriniesli prijateľné urovnanie sporu do 15 dní od oznámenia ustanoveného v písmene c) a uvádzané porušovanie trvá.
Komisia rozhodne do dvoch mesiacov po oznámení opatrení, ktoré prijal členský štát, o tom, či sú opatrenia zlučiteľné s právnymi predpismi Únie. Ak rozhodne, že nie sú, nariadi sa členskému štátu ukončiť príslušné opatrenia ako súrnu záležitosť.“
6.
Podľa článku 6 tejto smernice členské štáty primeranými prostriedkami zabezpečia, aby audiovizuálne mediálne služby poskytované poskytovateľmi mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, neobsahovali žiadne podnecovanie k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti.
B.
Litovské právo
7.
§ 19 ods. 1 bod 3 Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas (litovský zákon o poskytovaní informácií verejnosti) z 2. júla 2006 (Valstybės žinios, 2006‑07‑27, č. 82‑3254) (ďalej len „zákon o poskytovaní informácií verejnosti“) preberá článok 6 smernice 2010/13. Vo svojom znení uplatniteľnom na spor vo veci samej stanovuje:
„Zakazuje sa šírenie v médiách informácií, ktoré
…
(3)
šíria vojnovú propagandu, podnecujú k vojne alebo nenávisti, vedú k zosmiešňovaniu alebo pohŕdaniu, alebo ktoré podporujú diskrimináciu, násilie alebo tvrdé fyzické zaobchádzanie skupiny osôb alebo osoby patriacej do tejto skupiny na základe veku, pohlavia, sexuálnej orientácie, etnického pôvodu, rasy, národnosti, občianstva, jazyka, pôvodu, spoločenského postavenia, viery, presvedčenia, názorov alebo náboženstva;…“
8.
§ 33 ods. 11 a 12 tohto zákona, vo svojom znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, stanovuje:
„11.   Osoby vykonávajúce retransmisiu televíznych kanálov, ako aj iné osoby, ktoré poskytujú litovským spotrebiteľom službu distribúcie televíznych programov cez internet a/alebo televíznych vysielaní, ktoré tvoria balíky televíznych staníc prenášaných a/alebo vysielaných cez internet, musia dodržiavať pravidlá prijaté [LKRT] týkajúce sa zloženia balíkov a zaručenia práva spotrebiteľov na nestranné informácie, rozmanitosť názorov, kultúr a jazykov a primeranej ochrany maloletých proti nepriaznivým účinkom verejných informácií. Retransmisia alebo vysielanie televíznych kanálov, ktoré zverejnili informácie, ktoré je zakázané vysielať podľa § 19 ods. 1 tretieho pododseku [zákona o poskytovaní informácií verejnosti], sa uloží rozhodnutie, že počas 12 mesiacov odo dňa prijatia rozhodnutia uvedeného v § 33 ods. 12 prvom pododseku sa môže vykonať retrasmisia a/alebo vysielať cez internet výlučne v balíkoch televíznych programov distribuovaných za dodatočný poplatok, ktoré v takom prípade nepodliehajú žiadnym subvenciám, podpore alebo koncesiám a ich cena nesmie byť nižšia ako náklady, ktoré vznikli poskytovateľovi služby pri nadobudnutí, retransmisii a/alebo distribúcii cez internet tých televíznych kanálov, ktoré sú súčasťou daných balíkov televíznych kanálov.
12.   Ak [LKRT] konštatuje, že na televíznom kanáli, ktorý je vysielaný a/alebo šírený cez internet z členských štátov Európskej únie, štátov Európskeho hospodárskeho priestoru a iných európskych štátov, ktoré ratifikovali Európsky dohovor o cezhraničnej televízii alebo vo vysielaniach tohto programu, boli zverejnené, prenášané a propagované informácie, na ktoré sa vzťahuje zákaz šírenia stanovený v § 19 ods. 1 bodoch 1, 2 a 3 [tohto zákona]:
(1)
prijme rozhodnutie, na základe ktorého sa má televízny program distribuovať výlučne v balíkoch televíznych programov dostupných za dodatočný poplatok a oznámiť prevádzkovateľom televízneho vysielania a iným osobám poskytujúcim litovským spotrebiteľom služby týkajúce sa distribúcie televíznych programov a/alebo televíznych vysielaní cez internet;
(2)
bezodkladne prijme opatrenia uvedené v § 341 tohto zákona s cieľom zabezpečiť, aby vysielanie televíznych programov a/alebo televíznych vysielaní bolo v súlade s požiadavkami stanovenými týmto zákonom. …“
9.
Článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 bol prebratý § 341 ods. 1 a 3 zákona o poskytovaní informácií verejnosti. Odsek 1 tohto posledného uvedeného článku stanovuje, že sa zaručuje sloboda prijímať v Litovskej republike audiovizuálne mediálne služby z iných členských štátov. Odsek 3 uvedeného článku stanovuje, že táto sloboda môže byť „dočasne pozastavená“, ak sú splnené štyri podmienky, ktoré zodpovedajú podmienkam stanoveným v uvedenom článku 3 ods. 2.
III. Spor vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom
10.
BMA, spoločnosť zaregistrovaná v Spojenom kráľovstve, je držiteľom licencie, ktorú jej udelil orgán tohto členského štátu príslušný v oblasti telekomunikácií, a to Office of communications (Úrad pre komunikáciu, ďalej len „OFCOM“), na distribúciu televízneho kanála NTV Mir Lithuania.
11.
Dňa 18. mája 2016 prijala LKRT v súlade s § 33 ods. 11 a 12 bodom 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti rozhodnutie, v ktorom požadovala od prevádzkovateľov káblovej retransmisie televíznych kanálov a iných osôb poskytujúcich spotrebiteľom v Litovskej republike služby týkajúce sa distribúcie týchto kanálov na internete, aby počas 12 mesiacov od nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia distribuovali kanál NTV Mir Lithuania výlučne v balíkoch programov dostupných za dodatočný poplatok (alebo, ak nie je možné ponúkať takéto balíky, za dodatočný poplatok, ktorý nie je zahrnutý v cene základného balíka). Toto rozhodnutie vychádzalo zo skutočnosti, že v programe odvysielanom 15. apríla 2016 na dotknutom kanáli s názvom „Ypatingas įvykis. Tyrimas“ („Osobitný prípad: Vyšetrovanie“), boli zverejnené informácie, ktoré podnecovali k nenávisti na základe národnosti, čo je podľa § 19 ods. 1 bodu 3 tohto zákona zakázané.
12.
LKRT prijala 22. júna 2016 nové rozhodnutie, ktorým zmenila svoje pôvodné rozhodnutie. Tento orgán zrušil povinnosť distribuovať kanál NTV Mir Lithuania výlučne v balíkoch dostupných za dodatočný poplatok a rozhodol o začatí konania o dočasnom pozastavení tohto kanála tak, ako to stanovuje § 341 ods. 3 zákona o poskytovaní informácií verejnosti. V tejto súvislosti uvedený orgán informoval BMA o porušení zistenom v pôvodnom rozhodnutí, ako aj o opatreniach, ktoré má v úmysle podniknúť v prípade, že by sa takéto porušenie opakovalo. LKRT predmetné porušenie oznámila takisto OFCOM.
13.
V ten istý deň podala BMA žalobu na Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správny súd Vilnius, Litva), ktorou sa domáhala zrušenia rozhodnutia LKRT z 18. mája 2016. V tejto súvislosti BMA okrem iného tvrdila, že toto rozhodnutie bolo prijaté v rozpore s článkom 3 ods. 2 smernice 2010/13. Podľa tejto spoločnosti obmedzilo sporné rozhodnutie retransmisiu televízneho kanála z iného členského štátu. Dôvody tohto obmedzenia a konanie, ktoré viedlo k prijatiu tohto rozhodnutia, mali byť teda v súlade s uvedeným ustanovením. To sa však nestalo.
14.
Za týchto podmienok Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správny súd Vilnius) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Vzťahuje sa článok 3 ods. 1 a ods. 2 [smernice 2010/13] len na prípady, keď sa prijímajúci členský štát snaží pozastaviť televízne vysielanie a/alebo retransmisiu, alebo sa vzťahuje aj na iné opatrenia uplatňované prijímajúcim členským štátom s cieľom iným spôsobom obmedziť voľný príjem audiovizuálnych mediálnych služieb a ich retransmisiu?
2.
Majú sa odôvodnenie 8 a článok 3 ods. 1 a 2 [smernice 2010/13] vykladať v tom zmysle, že zakazujú prijímajúcemu členskému štátu, potom, ako zistil, že informácie uvedené v článku 6 uvedenej smernice boli zverejnené, vysielané na účely distribúcie a distribuované v televíznom programe prevádzkovateľa vysielania na televíznom kanáli, ktorý je predmetom retransmisie alebo vysielania cez internet z iného členského štátu Európskej únie, prijať bez toho, aby boli splnené podmienky stanovené v článku 3 ods. 2 tejto smernice, rozhodnutie, akým je rozhodnutie uvedené v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bode 1 [zákona o poskytovaní informácií verejnosti], teda uložiť prevádzkovateľom vysielania pôsobiacim na území prijímajúceho členského štátu a iným osobám, ktoré poskytujú služby distribúcie televíznych programov cez internet dočasne povinnosť vykonávať retransmisiu a/alebo distribuovať televízny kanál cez internet výlučne v balíkoch televíznych programov dostupných za dodatočný poplatok?“
15.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania z 27. októbra 2017 bol kancelárii Súdneho dvora doručený 3. novembra 2017. V konaní pred Súdnym dvorom predložili písomné pripomienky BMA, LKRT, litovská vláda, ako aj Európska komisia. Títo účastníci konania boli s výnimkou LKRT zastúpení aj na pojednávaní, ktoré sa konalo 28. novembra 2018.
IV. Analýza
A.
O prípustnosti
16.
LKRT a litovská vláda spochybňujú prípustnosť prejudiciálnych otázok a v tejto súvislosti uvádzajú dva argumenty.
17.
Po prvé tvrdia, že tieto otázky majú hypotetickú povahu. Keďže totiž LKRT v ten istý deň, keď sa BMA obrátila na vnútroštátny súd, zmenila rozhodnutie z 18. mája 2016, zrušila povinnosť distribuovať kanál NTV Mir Lithuania výlučne v balíkoch programov dostupných za dodatočný poplatok a rozhodla o začatí konania o pozastavení tohto kanála v súlade s článkom 3 ods. 2 smernice 2010/13, spor vo veci samej sa stal bezpredmetným. BMA tak už nemohla mať záujem na konaní pred týmto súdom, keďže žaloba jej svojím výsledkom nemohla priniesť prospech.
18.
V tejto súvislosti pripomínam, že v rámci konania upraveného v článku 267 ZFEÚ pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. (
3
) V prejednávanej veci podľa môjho názoru argument LKRT a litovskej vlády zhrnutý v predchádzajúcom bode nespochybňuje túto domnienku.
19.
Vnútroštátny súd totiž v návrhu na začatie prejudiciálneho konania spresnil, že predmet sporu vo veci samej stále existuje. Bez ohľadu na skutočnosť, že sporné rozhodnutie bolo zmenené, tento súd by mal rozhodnúť o tom, či týmto rozhodnutím LKRT porušila práva BMA a či uvedené rozhodnutie bolo v čase svojho prijatia zákonné. Odpoveď Súdneho dvora je teda celkom zjavne potrebná.
20.
Napokon je pravda, že samotný Súdny dvor v niektorých prípadoch konštatoval, že spor pred vnútroštátnym súdom stratil svoj účel, a rozhodol, že položené prejudiciálne otázky sú z tohto dôvodu neprípustné. V týchto veciach však bolo nárokom žalobcu vo veci samej vyhovené v plnom rozsahu po podaní žaloby na vnútroštátnom súde. (
4
)
21.
Na druhej strane vo veci samej LKRT nevyhovela návrhu BMA. Ako to tvrdí táto spoločnosť, LKRT tým, že zmenila svoje pôvodné rozhodnutie, neuznala údajnú protiprávnosť tohto rozhodnutia a zrušila účinky, ktoré už nastali. Povinnosť vyžadovaná pri vysielaní NTV Mir Lithuania bola v platnosti od 23. mája 2016 do 27. júna 2016 a počas tohto obdobia mala potenciálne škodlivé účinky pre BMA. (
5
)
22.
BMA má teda stále záujem na tom, aby súd určil, že napadnuté rozhodnutie bolo v čase jeho prijatia protiprávne. Prípadné zrušenie tohto rozhodnutia vnútroštátnym súdom by mohlo slúžiť ako základ pre budúcu žalobu o náhradu škody, ktorá bola BMA údajne spôsobená. (
6
) Ako tvrdí, takéto konštatovanie protiprávnosti by okrem toho zabránilo LKRT prijať voči nej v budúcnosti podobné rozhodnutie. (
7
)
23.
Po druhé litovská vláda tvrdí, že na rozhodnutie, ktoré zaviedlo povinnosť distribuovať televízny kanál výlučne v balíkoch dostupných za dodatočný poplatok, sa nevzťahuje článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13. V dôsledku toho požadovaný výklad práva Únie nie je potrebný na vyriešenie sporu vo veci samej.
24.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že tento argument spadá do podstaty otázok, ktoré položil vnútroštátny súd. Je teda irelevantný na účely posúdenia ich prípustnosti. (
8
)
25.
Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti sa domnievam, že prejudiciálne otázky sú prípustné.
B.
O veci samej
1. Úvodné poznámky
26.
Smernica 2010/13 má podobne ako smernica 89/552/EHS (
9
), ktorú nahradila, vytvoriť „priestor bez vnútorných hraníc pre audiovizuálne mediálne služby“ (
10
). Na tento účel obsahuje táto smernica dva druhy opatrení.
27.
Na jednej strane stanovuje v niektorých oblastiach („koordinované oblasti“) minimálne požiadavky uplatniteľné pre všetkých poskytovateľov audiovizuálnych mediálnych služieb so sídlom v členských štátoch, ktoré majú chrániť určité ciele všeobecného záujmu, ako aj tvorbu audiovizuálneho obsahu v Únii. Medzi tieto požiadavky patrí aj článok 6 smernice 2010/13 zakazujúci šírenie programov, ktoré podnecujú k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti. (
11
)
28.
Na druhej strane smernica 2010/13 stanovuje zásadu „krajiny pôvodu“. Podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice daný poskytovateľ audiovizuálnych mediálnych služieb, na ktorého sa vzťahuje právomoc určitého členského štátu, musí v zásade dodržiavať len pravidlá tohto štátu. (
12
) Tomuto členskému štátu prináleží kontrolovať, či dotknutý poskytovateľ dodržiava jeho právne predpisy a minimálne požiadavky stanovené touto smernicou. Zároveň sú ostatné členské štáty v zásade povinné podľa článku 3 ods. 1 uvedenej smernice zabezpečiť voľný príjem a neobmedziť retransmisie (povinnosti, ktoré spoločne označím ako „sloboda príjmu a retransmisie“) služieb povolených v prvom členskom štáte na svoje územie z dôvodov, ktoré patria do koordinovaných oblastí – pripomínam, že vrátane zákazu podnecovania nenávisti. Článok 3 ods. 2 smernice 2010/13 však stanovuje možnosť urobiť výnimku z tejto slobody, pokiaľ sú dodržané hmotnoprávne a procesné podmienky, ku ktorým sa neskôr ešte vrátim. (
13
)
29.
Článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 prebral litovský zákonodarca do § 341 ods. 1 a 3 zákona o poskytovaní informácií verejnosti. Toto ustanovenie tak stanovuje pre litovský regulačný úrad v audiovizuálnej oblasti, LKRT, povinnosť začať konanie o pozastavení príjmu alebo retransmisie dotknutého kanála za podmienok, ktoré zodpovedajú podmienkam stanoveným v článku 3 ods. 2 tejto smernice, ak zistí v televíznom programe existenciu informácií týkajúcich sa najmä podnecovania nenávisti.
30.
§ 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bod 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti však tiež vyžaduje, aby LKRT v prípade vysielania programu, ktorý podnecuje nenávisť, neodkladne (a bez ohľadu na tieto podmienky) prijala opatrenie, ktoré subjektom distribuujúcim televízne kanály litovským spotrebiteľom ukladá povinnosť počas dvanástich mesiacov distribuovať alebo uskutočňovať retransmisiu dotknutého kanála cez internet výlučne v balíkoch dostupných za dodatočný poplatok. (
14
) Podľa vysvetlení, ktoré poskytla litovská vláda, má toto dočasné opatrenie poskytnúť rýchlu reakciu v prípade šírenia zakázaných informácií, a to až do otvorenia a výsledku konania o pozastavení.
31.
Rozhodnutím z 18. mája 2016 LKRT prijala takéto opatrenie voči kanálu NTV Mir Lithuania z dôvodu, že jeden z programov vysielaných na tomto kanáli podnecoval k nenávisti na základe národnosti. (
15
) Prejednávaná vec sa netýka podstaty tohto rozhodnutia. Vnútroštátny súd predovšetkým nespochybňuje skutočnosť, že obsah tohto programu predstavoval podnecovanie k nenávisti v zmysle článku 6 smernice 2010/13. (
16
)
32.
Na druhej strane sa tento súd svojou prvou prejudiciálnou otázkou pýta, či LKRT mala pri prijímaní sporného rozhodnutia rešpektovať podmienky stanovené v článku 3 ods. 2 smernice 2010/13. V prípade kladnej odpovede sa svojou druhou prejudiciálnou otázkou pýta, aké dôsledky je potrebné z toho vyvodiť, pokiaľ ide o zákonnosť tohto rozhodnutia.
33.
Týmito otázkami je tak Súdny dvor požiadaný, aby spresnil opatrenia zahrnuté v článku 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13. Tieto otázky sú založené na predpoklade, že kanál NTV Mir Lithuania je audiovizuálna mediálna služba poskytovaná BMA, a preto spadá pod toto ustanovenie. Tento predpoklad pred Súdnym dvorom spochybňuje LKRT a litovská vláda. Ich námietka vyvoláva otázku týkajúcu sa mediálnych služieb, ktoré využívajú slobodu príjmu a retransmisie stanovenú v článku 3 ods. 1 tejto smernice. S cieľom poskytnúť všetky odpovede, ktoré budú pre vnútroštátny súd užitočné na vyriešenie sporu vo veci samej, sa najskôr budem venovať tejto otázke (2). Následne sa budem zaoberať prvou prejudiciálnou otázkou a vysvetlím, prečo sa podľa môjho názoru na také opatrenie, akým je opatrenie stanovené v § 33 ods.11 a § 33 ods. 12 bod 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, nevzťahuje uvedený článok 3 ods. 1 a 2 (3). Napokon subsidiárne preskúmam druhú prejudiciálnu otázku a uvediem dôvody, pre ktoré za predpokladu, že sa na toto opatrenie vzťahuje ten istý článok 3 ods. 1 a 2, nemôže byť prijaté bez toho, aby boli dodržané podmienky stanovené v tomto ustanovení (4).
2. O audiovizuálnych mediálnych službách, ktoré využívajú slobodu príjmu a retransmisie zakotvenú v článku 3 ods. 1 smernice 2010/13
34.
V súvislosti s otázkou audiovizuálnych mediálnych služieb, ktoré využívajú slobodu príjmu a retransmisie, boli predmetom diskusií pred Súdnym dvorom dve predbežné otázky: na jednej strane otázka, či kanál, akým je NTV Mir Lithuania, má nárok na túto slobodu, aj keď podľa LKRT a litovskej vlády sa programy tohto kanála vyrábajú v tretej krajine (a); na druhej strane, či sa na tento kanál vzťahuje uvedená sloboda, hoci je určený výlučne pre územie Litovskej republiky (b).
a) O skutočnosti, že programy televízneho kanála vo všeobecnosti pochádzajú z tretej krajiny
35.
Na audiovizuálne mediálne služby, vrátane televízneho vysielania, sa vzťahuje zásada slobodného príjmu a retransmisie uvedená v článku 3 ods. 1 smernice 2010/13, len ak patria do územnej pôsobnosti tejto smernice. Z tohto dôvodu musia byť distribuované nielen v (minimálne) jednom členskom štáte, (
17
) ale musia aj „pochádzať“ z jedného z nich. V opačnom prípade si môže prijímajúci členský štát v zásade slobodne upraviť príjem a retransmisiu týchto služieb na svojom území. (
18
)
36.
Podľa článku 2 ods. 1 smernice 2010/13 audiovizuálna mediálna služba „pochádza“ z členského štátu, ak sa na poskytovateľa tejto služby (pokiaľ ide o televízne vysielanie, táto smernica používa pojem „vysielateľ“) (
19
)vzťahuje právomoc jedného z členských štátov. Podľa článku 2 ods. 2 tej istej smernice o taký prípad ide po prvé, ak je dotknutý prevádzkovateľ televízneho vysielania usadený na území členského štátu (za podmienok stanovených v odseku 3 tohto článku) alebo po druhé, ak tento prevádzkovateľ využíva družicovú kapacitu členského štátu alebo pozemné stanice na vzostupné prepojenie (
20
) umiestnené na území jedného z členských štátov (podľa odseku 4 uvedeného článku).
37.
V prejednávanej veci litovská vláda v podstate tvrdí, že prevádzkovateľ televízneho vysielania poskytujúci program NTV Mir Lithuania je subjektom usadeným v Rusku, pričom BMA (pripomínam, že so sídlom v Spojenom kráľovstve) sa obmedzuje len na distribúciu tohto kanála v Litve. V tomto ohľade poznamenávam, že je všeobecne známe, že NTV je ruský kanál, ktorý poskytuje spoločnosť Oao Telekompania NTV a že kanál NTV Mir (NTV Svet) je medzinárodnou verziou tohto kanála prenášanou cez satelit. V tejto súvislosti je NTV Mir Lithuania podľa informácií, ktoré poskytla BMA na pojednávaní, verziou tohto kanála určenou pre litovskú verejnosť. (
21
) Preto chápem argument litovskej vlády v tom zmysle, že podstatná časť programov kanála NTV Mir Lithuania je zo strany BMA retransmisiou kanála NTV bez zmien.
38.
Pre správne pochopenie významu tohto argumentu je nutné urobiť niekoľko pripomienok. Právna úprava Únie rozlišuje medzi poskytovaním audiovizuálneho obsahu a prenosom tohto obsahu. V tejto súvislosti ak subjekty iba prenášajú obsah, napríklad jeho distribúciou verejnosti, neposkytujú „audiovizuálne mediálne služby“ v zmysle smernice 2010/13, ale „elektronické komunikačné služby“, na ktoré sa vzťahuje najmä smernica 2002/21/ES. (
22
) Podľa definícií uvedených v týchto dvoch smerniciach (
23
) rozhodujúcim kritériom na odlíšenie poskytovateľov mediálnych služieb od subjektov, ktorí ponúkajú len službu distribúcie, je „redakčná zodpovednosť“ za vysielaný obsah. V zmysle článku 1 ods. 1 písm. c) smernice 2010/13 tento pojem v oblasti televízneho vysielania znamená „vykonávanie účinnej kontroly nad výberom programov a nad ich usporiadaním do chronologickej štruktúry“. Vzhľadom na to je na účely uplatnenia pravidiel smernice 2010/13 rozhodujúca otázka, či BMA vykonáva takúto kontrolu nad kanálom NTV Mir Lithuania alebo naopak, obmedzuje sa len na jeho distribúciu. (
24
)
39.
K tejto veci litovská vláda na pojednávaní uviedla, že redakčné rozhodnutia týkajúce sa programov kanála NTV Mir Lithuania sa prijímajú v Rusku. Uvedené programy sú vyrábané v tejto tretej krajine. BMA nemá vplyv na ich obsah. BMA naopak uviedla, že o obsahu NTV Mir Lithuania sa rozhoduje v Spojenom kráľovstve. Dotknutá účastníčka konania sa neobmedzovala len na distribúciu tohto kanála, ale bola aj jeho tvorcom, ako to napokon uvádza licencia, ktorú jej udelil OFCOM.
40.
Otázka, kto nesie „redakčnú zodpovednosť“ za sporný kanál, je skutočnosťou, ktorú prináleží v prípade potreby objasniť samotnému vnútroštátnemu súdu. Skutočnosť, že OFCOM udelil licenciu BMA, by mohla naznačovať, že je to táto spoločnosť. Táto licencia však podľa môjho názoru nemusí byť rozhodujúca. Tento súd by mal mať vždy možnosť overiť, či sú splnené podmienky na uplatnenie smernice 2010/13. (
25
) Táto úloha nie je ľahká. Vyššie spomínané vymedzenie redakčnej zodpovednosti je obzvlášť nejasné a pokiaľ viem, Súdny dvor sa nikdy k tomuto pojmu nevyjadril. Považujem preto za užitočné poskytnúť niektoré relevantné prvky výkladu.
41.
V tejto súvislosti vyplýva z tej istej definície, že subjekt preberá redakčnú zodpovednosť za televízny kanál, pokiaľ vykonáva „účinnú kontrolu“, ktorá má na jednej strane za cieľ jednak „výber“ programov tohto kanála (t. j. podľa obvyklého zmyslu tohto pojmu voľbu, či zahrnúť alebo nezahrnúť konkrétny program), a jednak „usporiadanie“ uvedených programov do chronologickej štruktúry tohto kanála. Táto kontrola sa preto musí vzťahovať na obsah kanála ako celku, a nie na každý z programov individuálne. Skutočnosť, že BMA v danom prípade nevytvára programy vysielané na NTV Mir Lithuania, nie je teda v tomto kontexte určujúca.
42.
Na druhej strane, pokiaľ ide o povahu tejto „účinnej kontroly“, poznamenávam, že smernica 2010/13 neposkytuje žiadnu odpoveď. Odôvodnenie 25 tejto smernice len uvádza, že členské štáty môžu spresniť tento pojem vo svojich právnych predpisoch, ktorými preberajú smernicu. Uplatňovanie zásady krajiny pôvodu si však podľa môjho názoru vyžaduje určiť jeden členský štát príslušný pre každého poskytovateľa audiovizuálnych médií, a teda, pokiaľ je to možné, jediný
subjekt, ktorý má redakčnú zodpovednosť za daný obsah. Ponechať na členské štáty, aby spresnili uvedený pojem, by v tejto súvislosti vytváralo riziko najmä pozitívnych sporov o právomoc. (
26
) Vzhľadom na neexistenciu výslovného odkazu na právo členských štátov v článku 1 ods. 1 písm. c) tejto smernice a s cieľom zabezpečiť jednotné uplatňovanie tejto smernice v Únii, zastávam názor, že pojem „účinná kontrola“ sa musí vykladať autonómne.
43.
Vzhľadom na kontext a ciele smernice 2010/13 (ktorými sú, opakujem, regulácia poskytovateľov audiovizuálneho obsahu, na rozdiel od subjektov, ktorí sa obmedzujú len na ich prenos) sa domnievam, že táto účinná kontrola spočíva v existencii právomoci rozhodovať s konečnou platnosťou o samotnej audiovizuálnej ponuke. (
27
) Konkrétne vo veci samej ide o určenie, kto zostavuje programovú štruktúru NTV Mir Lithuania.
44.
Okolnosť (ktorú prináleží overiť vnútroštátnemu súdu), že podstatná časť NTV Mir Lithuania je retransmisiou in extenso kanála NTV, môže naznačovať, že BMA nemá redakčnú zodpovednosť za tento kanál. Je však ťažké dospieť k definitívnemu záveru. Záviselo by to od toho, či táto spoločnosť vyberá a usporadúva takto retransmitované programy NTV. V každom prípade sa domnievam, že prevzatie takejto zodpovednosti za televízny kanál si vyžaduje určité ľudské a materiálne zdroje. Okolnosť, že BMA zamestnáva alebo nezamestnáva dostatočný počet osôb zodpovedných za riadenie, zhromažďovanie, hodnotenie, úpravu alebo schvaľovanie programov kanála, by bola podľa môjho názoru v tomto smere vhodným ukazovateľom. (
28
)
45.
Za predpokladu, že BMA je skutočne subjektom, ktorý má túto redakčnú zodpovednosť, a bez ohľadu na to, že je táto spoločnosť formálne registrovaná v Spojenom kráľovstve, by mal vnútroštátny súd tiež overiť, kde sa v praxi prijímajú redakčné rozhodnutia týkajúce sa NTV Mir Lithuania. (
29
) Ani tu nepôjde o ľahkú úlohu. Predpokladám, že by bolo vhodné zamerať sa na miesto, kde zvyčajne pracujú zamestnanci uvedenej spoločnosti, ktorí sú oprávnení zostavovať programovú štruktúru tohto kanála. Toto overenie je dôležité, keďže normotvorca Únie stanovil v rámci smernice 2010/13 ustanovenie, ktoré by malo zabrániť tomu, aby sa v Únii zakladali „schránkové“ spoločnosti: v prípade, keď ako tvrdí litovská vláda by sa takéto redakčné rozhodnutia v skutočnosti prijímali v Rusku, BMA by sa podľa článku 2 ods. 3 písm. c) tejto smernice považovala za usadenú v Spojenom kráľovstve len za predpokladu, že podstatná časť zamestnancov zapojených do výkonu činnosti audiovizuálnej mediálnej služby pôsobí v tomto členskom štáte.
46.
Za predpokladu, že sa na konci tohto preskúmania ukáže, že redakčnú zodpovednosť za kanál NTV Mir Lithuania nemá BMA, ale ruská spoločnosť uvedená v bode 37 vyššie a/alebo že redakčné rozhodnutia sa prijímajú v Rusku a že podmienka týkajúca sa počtu zapojených pracovníkov stanovená v článku 2 ods. 3 písm. c) smernice 2010/13 nie je splnená, by sa analýza nemala skončiť. Ďalej by sa mali ešte preskúmať kolízne kritériá stanovené v článku 2 ods. 4 tejto smernice, týkajúce sa využívania satelitu alebo vzostupného prepojenia z pozemných staníc členského štátu. (
30
)
b) O skutočnosti, že televízny kanál smeruje výlučne na územie jedného členského štátu
47.
Hoci je BMA zaregistrovaná v Spojenom kráľovstve, na pojednávaní uviedla, že kanál NTV Mir Lithuania je určený výlučne pre litovskú verejnosť. (
31
) Súdny dvor sa v súvislosti s touto otázkou pýtal účastníkov konania na to, či táto okolnosť spochybňuje uplatňovanie slobody príjmu a retransmisie stanovenú v článku 3 ods. 1 smernice 2010/13. Je preto vhodné sa v krátkosti venovať tejto problematike.
48.
Smernica 2010/13 je založená na slobode usadiť sa. Poskytovateľ mediálnych služieb sa tak môže slobodne usadiť v členskom štáte, ktorý si zvolí, aj keby v tomto štáte neponúkal služby. (
32
) Táto sloboda spojená so zásadou krajiny pôvodu však vytvára riziko zneužitia. Takýto poskytovateľ, ktorý smeruje svoj obsah do daného členského štátu, by sa mohol usadiť v inom členskom štáte výlučne s cieľom vyhnúť sa uplatňovaniu prísnejšej právnej úpravy prvého štátu alebo účinnejšej a aktívnejšej kontrole uvedeného obsahu zo strany regulačného orgánu tohto prvého štátu v audiovizuálnej oblasti. (
33
)
49.
Podľa judikatúry Súdneho dvora vydanej v súvislosti s článkom 56 ZFEÚ môže členský štát za taký subjekt považovať vnútroštátneho prevádzkovateľa vysielania, ktorý sa usadí v inom členskom štáte s cieľom poskytovať tam služby smerujúce na jeho územie a neoprávnene sa vyhýbať povinnostiam vyplývajúcim z jeho právnych predpisov. (
34
)
50.
V prejednávanom prípade litovská vláda tvrdí, že BMA sa usadila v Spojenom kráľovstve s cieľom obísť litovskú právnu úpravu. (
35
) Môže sa teda Litovská republika odvolávať na túto judikatúru s cieľom považovať BMA za vnútroštátneho prevádzkovateľa vysielania a ako takú ju regulovať? Jednoznačne nie. Prijímajúci členský štát, dokonca aj v prípade obchádzania jeho právnej úpravy, nemôže podľa smernice 2010/13 okamžite upustiť od rešpektovania slobody príjmu a retransmisie. Na druhej strane normotvorca Únie kodifikoval uvedenú judikatúru tým, že stanovil osobitný postup uvedený v článku 4 ods. 2 až 5 tejto smernice. (
36
) Je však nesporné, že Litovská republika nevyužila tento postup voči NTV Mir Lithuania. Preto sa teda nebudem zaoberať týmto postupom.
3. O skutočnosti, že na také opatrenie, o aké ide vo veci samej, sa nevzťahuje článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 (prvá otázka)
51.
Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 vzťahuje len na prípady, keď sa prijímajúci členský štát snaží pozastaviť príjem alebo retransmisiu audiovizuálnej mediálnej služby z iného členského štátu, alebo aj na iné opatrenia prijaté prvým štátom s cieľom iným spôsobom obmedziť príjem alebo retransmisiu tejto služby. Tento súd chce v podstate vedieť, či sa toto ustanovenie vzťahuje na opatrenie uvedené v § 33 ods. 11 a § 33 12 bode 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, ktoré subjektom distribuujúcim televízne kanály litovským spotrebiteľom ukladá povinnosť počas dvanástich mesiacov distribuovať alebo uskutočňovať retransmisiu daného kanála cez internet výlučne v balíkoch dostupných za dodatočný poplatok.
52.
Pripomínam, že podľa článku 3 ods. 1 smernice 2010/13 členské štáty „zabezpečia voľný príjem a neobmedzia retransmisie audiovizuálnych mediálnych služieb z iných členských štátov na svoje územie“ z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných touto smernicou. Jedným z nich je aj podnecovanie k nenávisti uvedené v článku 6 tejto smernice. Pokiaľ však ide o televízne vysielanie, článok 3 ods. 2 tejto smernice umožňuje prijímajúcemu členskému štátu „dočasne urobiť výnimku z odseku 1“, ak sú splnené hmotnoprávne (
37
) a procesné podmienky. (
38
)
53.
Podľa LKRT a litovskej vlády tieto ustanovenia zahŕňajú len prípady, keď sa členský štát snaží pozastaviť príjem alebo retransmisiu televíznych vysielaní prichádzajúcich z iného členského štátu. Na také opatrenie, akým je opatrenie stanovené v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bode 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, sa uvedené ustanovenia nevzťahujú. BMA a Komisia zastávajú opačný názor. Vnútroštátny súd sa tiež prikláňa k ich názoru.
54.
V tejto súvislosti znenie článku 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 samo osebe neumožňuje odpovedať na položenú otázku. Prvý odsek uvádza povinnosti pre prijímajúci členský štát („zabezpečiť voľný príjem“ a „neobmedziť retransmisie“ z dôvodov, ktoré patria do koordinovaných oblastí), zatiaľ čo druhý odsek sa abstraktne zmieňuje o „výnimke“ z týchto povinností. Je však ťažké získať ďalšie informácie, pokiaľ ide o opatrenia, ktoré sú tým dotknuté. Predovšetkým toto znenie samo osebe neumožňuje pochopiť, čo zahŕňa „voľný príjem“. Okrem toho pojem „obmedziť“ môže mať v bežnom jazyku veľké množstvo významov, od jednoduchej prekážky až po úplné obmedzenie.
55.
Preto je potrebné preskúmať znenie článku 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 so zreteľom na genézu tohto ustanovenia, ako aj kontext, do ktorého spadá, a ciele tejto smernice. (
39
)
56.
Pokiaľ ide o genézu uvedeného ustanovenia, pripomínam, že na začiatku článok 2 ods. 2 smernice 89/552 v pôvodnom znení zakotvil v prvej vete zásadu slobody príjmu a retransmisie a v druhej vete uvádzal podmienky, za ktorých mohol členský štát „dočasne zastaviť retransmisiu televíznych vysielaní“. Toto ustanovenie teda počítalo s možnosťou pre tento členský štát dočasne zastaviť retransmisiu takéhoto vysielania na svojom území.
57.
Rozsah tohto článku 2 ods. 2 sa však nachádzal v centre medializovaného prípadu, najmä pokiaľ ide o to, či prijímajúci členský štát mohol zastaviť nielen (káblovú) retransmisiu vysielania na svojom území, ale aj jeho priamy príjem (zo satelitu). (
40
) V reakcii na tento prípad, normotvorca Únie prijatím smernice 97/36 (
41
) nahradil toto ustanovenie novým článkom 2a, ktorý obsahoval formuláciu zachovanú v článku 3 ods. 2 smernice z roku 2010/13, podľa ktorej prijímajúci členský štát môže „dočasne urobiť výnimku“ zo slobody príjmu a retransmisie za podmienok stanovených v tomto článku. Táto terminologická zmena mala teda, pokiaľ viem, predovšetkým spresniť, že členský štát môže konať tak voči príjmu, ako aj voči retransmisii vysielania na svojom území. Na druhej strane nič nenasvedčuje tomu, že by sa normotvorca EÚ chcel vrátiť k povahe opatrení, ktorých sa toto ustanovenie týka. (
42
) Odôvodnenie 36 smernice 2010/13 navyše stále odkazuje, ako odôvodnenie 15 smernice 89/552 pred ním, na „pozastavenie retransmisie“ zo strany prijímajúceho členského štátu. (
43
)
58.
Pokiaľ ide o kontext, do ktorého sa začleňuje článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 a jej ciele, BMA v podstate tvrdí, že táto smernica vykonáva slobodu poskytovania mediálnych služieb. Pojem výnimka zo slobody príjmu a retransmisie by preto mal mať rovnaký význam ako pojem obmedzenie v zmysle článku 56 ZFEÚ. Žalobkyňa vo veci samej pripomína, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa tento pojem vzťahuje na opatrenia, ktoré výkon slobody poskytovania služieb zakazujú, prekážajú mu alebo ho robia menej príťažlivým. (
44
) V prejednávanej veci sa opatrenie stanovené v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bodu 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti dotýka tak spotrebiteľov, ako aj poskytovateľa príslušného kanálu. Aby mohli spotrebitelia sledovať tento kanál, musia si okrem základného balíka kúpiť aj balík dostupný za dodatočný poplatok. Tým sa zníži jeho sledovanosť, čo má negatívny vplyv na jeho ziskovosť. Toto opatrenie teda predstavuje takéto obmedzenie a v širšom význame je výnimkou zo slobody príjmu a retransmisie v zmysle uvedeného článku 3 ods. 1 a 2. Komisia v podstate s touto analýzou súhlasí.
59.
Nemyslím si, že ide o správny prístup. Je pravda, že smernica 2010/13 konkretizuje v oblasti audiovizuálnych mediálnych služieb slobodu poskytovania služieb zaručenú v článku 56 ZFEÚ. (
45
) Vytvorenie „priestoru bez vnútorných hraníc“ (
46
) pre mediálne služby však ďaleko presahuje otázky hospodárskych slobôd obehu. Nejde o služby ako každé iné. Najmä televízne vysielanie má zásadný význam pre demokraciu, kultúru a vzdelávanie v členských štátoch. Zároveň môže mať toto vysielanie značný vplyv na obyvateľstvo týchto štátov. (
47
) Šírenie televízneho vysielania obklopuje množstvo verejných záujmov.
60.
V tomto smere má koordinácia vykonaná smernicou 2010/13 obmedzený rozsah. Cieľom tejto smernice, a najmä jej článku 3 ods. 1 a 2, nie je odstrániť akúkoľvek prekážku, ktorá by mohla brániť distribúcii kanálov prevádzkovateľa vysielania alebo narušiť ich ziskovosť. Podľa judikatúry Súdneho dvora sloboda príjmu a retransmisie odráža zo strany prijímajúceho členského štátu uznanie kontrolnej funkcie, ktorú má členský štát pôvodu, pokiaľ ide o obsah televízneho vysielania poskytovaného prevádzkovateľmi vysielania, na ktorých sa vzťahuje jeho právomoc. Inými slovami, táto sloboda zaručuje týmto prevádzkovateľom, že vysielania, ktorých obsah bol „schválený“ členským štátom pôvodu, sa môžu v zásade legálne distribuovať na území všetkých členských štátov.
61.
V tomto zmysle článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 bráni tomu, aby prijímajúci členský štát vykonával z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných touto smernicou (ochrana maloletých, podnecovania k nenávisti, atď.), sekundárnu kontrolu obsahu šíreného na jeho území tým, že ich podriadi systému predchádzajúceho povolenia. Uvedené ustanovenie bráni tiež tomu, aby prijímajúci členský štát z týchto dôvodov jednoducho zakázal retransmisiu takéhoto obsahu. (
48
) Prijatím takýchto opatrení stanovuje prijímajúci členský štát výnimku zo slobody príjmu a retransmisie.
62.
Na druhej strane sa toto ustanovenie neuplatňuje na opatrenia, ktoré môže prijať prijímajúci členský štát v súvislosti s televíznym vysielaním, vychádzajúce z právnych predpisov, ktorých predmetom nie je vysielanie ako také, a ktoré hoci sledujú ciele patriace do týchto koordinovaných oblasti, nemajú za následok obmedzenie samotnej retransmisie (alebo príjmu) tohto vysielania na svojom území. (
49
)
63.
Rozsudok Mesopotamia Broadcast a Roj TV (
50
) je toho dobrým príkladom. Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, nemecké orgány na základe nemeckej právnej úpravy týkajúcej sa združení uložili Mesopotamia Broadcast a Roj TV, na ktoré sa vzťahovala právomoc Dánska, zákaz činnosti na území Nemecka z dôvodov týkajúcich sa podnecovania k nenávisti. V praxi tak boli všetky činnosti tohto prevádzkovateľa vysielania (akou je produkcia vysielania, projekcie na verejnosti, podporné činnosti, atď.) v Nemecku zakázané. Súdny dvor rozhodol, že vzhľadom na netaxatívnu povahu smernice 89/552, pokiaľ ide o oblasti, ktoré patria do verejného poriadku, dobrých mravov alebo verejnej bezpečnosti, tieto orgány majú voľnosť pri uplatňovaní takejto právnej úpravy (ktorej predmetom nie je vysielanie ako také) na činnosti Mesopotamia Broadcast a Roj TV, pokiaľ táto právna úprava nemá za následok obmedzenie samotnej retransmisie vysielania Roj TV.
64.
V prejednávanom prípade sa vzhľadom na uvedenú judikatúru Súdneho dvora domnievam, že na také opatrenie, akým je opatrenie stanovené v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bode 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, sa nevzťahuje článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13.
65.
Na jednej strane totiž predmetom tejto právnej úpravy nie je televízne vysielanie (ani poskytovanie mediálnych služieb vo všeobecnosti). Ako sa spomína v bode 38 vyššie, právo Únie rozlišuje medzi poskytovaním obsahu, ktoré zahŕňa redakčnú zodpovednosť, a jeho distribúciou. V tejto súvislosti, ako sa uvádza v § 33 ods. 11 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, opatrenie, ktoré zavádza táto právna úprava, je určené subjektom ponúkajúcim litovským spotrebiteľom tieto vysielania v balíkoch televíznych programov. Netýka sa teda obsahu televíznych vysielaní, ale ich distribúcie. Táto právna úprava stanovuje, pokiaľ ide o požiadavky, zloženie týchto balíkov. Na ponuku takýchto balíkov spotrebiteľom, pokiaľ nezahŕňa výkon redakčnej zodpovednosti za vysielané kanály, sa tak nevzťahuje smernica 2010/13, (
51
) ako správne zdôraznila LKRT.
66.
Na druhej strane nemožno podľa mňa konštatovať, že opatrenie stanovené v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bode 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti má za následok obmedzenie samotnej retransmisie (alebo príjmu) dotknutého kanála. Relevantný test v tomto ohľade totiž podľa môjho názoru spočíva v určení, či napriek tomu, že prijímajúci členský štát prijal určité opatrenie, môže byť dotknutý televízny program aj naďalej legálne distribuovaný a dostupný pre spotrebiteľov na jeho území. (
52
) V tomto zmysle prijímajúci členský štát obmedzuje samotný príjem alebo retransmisiu, ak pozastaví retransmisiu kanála v káblovej sieti, alebo zakáže predaj dekodéra nevyhnutného na sledovanie kanála prijímaného cez satelit. (
53
) Legálna retransmisia kanála sa nemôže ďalej uskutočňovať a divák, ktorý si to želá, nemôže predmetný kanál zákonne sledovať.
67.
Na druhej strane je podľa mňa celkom iná situácia, keď členský štát určitými opatreniami upraví distribúciu televíznych vysielaní. Prijímajúci členský štát môže od distribútorov televíznych kanálov požadovať, aby upravili svoje ponuky takým spôsobom, že napríklad pornografické kanály budú zahrnuté výlučne do osobitných balíkov, ktoré podliehajú osobitným podmienkam, (
54
) obmedzí reklamu na tento druh kanálov alebo dokonca zakáže ich sledovanie na verejných miestach. Je pravda, že tieto podmienky do určitej miery obmedzujú prístup k týmto kanálom. To je okrem iného ich samotným účelom. Napriek tomu tieto distribučné podmienky podľa mňa neobmedzujú samotný príjem alebo retransmisiu predmetných kanálov. Prevádzkovatelia vysielania môžu naďalej prijímať tieto kanály, zahrnúť ich do svojich ponúk a uskutočňovať ich retransmisiu. Spotrebitelia majú legálny prístup k uvedeným kanálom. V prejednávanom prípade litovskí televízni diváci mohli stále legálne sledovať NTV Mir Lithuania za predpokladu, že si predplatili príslušný balík.
68.
Samozrejme, tieto spôsoby distribúcie nemôžu zbaviť článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 jeho potrebného účinku. Tak by to bolo v prípade, ak by uprednostňovali distribúciu vnútroštátnych vysielaní alebo by mali taký rozsah, že by v praxi nadmerne sťažili distribúciu a prístup k vysielaniu z iného členského štátu. V prejednávanej veci však nejde o taký prípad. (
55
)
69.
Opačný výklad, ktorý by v zásade zakazoval prijímajúcemu členskému štátu, aby z dôvodov, akými sú ochrana maloletých osôb alebo zákaz podnecovania k nenávisti, zaviedol pravidlá týkajúce sa distribúcie audiovizuálnych mediálnych služieb, by prekračovalo logické rozdelenie právomocí medzi členským štátom pôvodu a prijímajúcim členským štátom. Spôsob, akým distribútori zostavujú svoje ponuky pre spotrebiteľov v druhom členskom štáte, je záležitosťou, ktorá v tomto prípade nemôže byť kontrolovaná prvým členským štátom.
70.
V tomto kontexte treba zdôrazniť ďalšiu skutočnosť. Nikomu neuniklo, že podmienky stanovené v článku 3 ods. 2 smernice 2010/13 (
56
) sú mimoriadne prísne. Táto prísnosť je podľa môjho názoru odôvodnená vzhľadom na závažnosť zásahu do voľného obehu audiovizuálnych mediálnych služieb, ktorý predstavuje pozastavenie takejto služby. Tieto podmienky vychádzajú z abstraktného vyváženia medzi slobodou príjmu a retransmisie, ktorá konkretizuje slobodu prejavu a slobodné poskytovanie služieb, a niektorými verejnými záujmami členských štátov. Táto závažnosť si naopak vyžaduje prísne podmienky. (
57
) Na druhej strane, ako zdôrazňuje LKRT, povinnosť presunúť daný kanál do balíka dostupného za dodatočný poplatok má omnoho obmedzenejší vplyv na distribúciu tohto kanála ako jeho pozastavenie. Bolo by neprimerané a nevhodné uplatňovať na takéto opatrenie rovnaké podmienky.
71.
Výklad, ktorý navrhujem, nie je podľa mňa spochybnený argumentom BMA, podľa ktorého ako výnimka zo slobody príjmu a retransmisie stanovenej v článku 3 ods. 1 smernice 2010/13 by sa mal článok 3 ods. 2 tejto smernice vykladať reštriktívne. (
58
)
72.
Ako som už totiž uviedol, sloboda príjmu a retransmisie zaručuje prevádzkovateľom vysielania, že vysielanie schválené v členskom štáte pôvodu môže byť v zásade legálne distribuované na území všetkých členských štátov. Táto sloboda nemá podľa mňa za cieľ odstrániť všetky prekážky, ktoré by mohli brániť distribúcii kanálov prevádzkovateľa vysielania alebo narušiť ich ziskovosť, akými sú napríklad podmienky distribúcie. Nenavrhujem teda, aby Súdny dvor vykladal výnimku extenzívne, ale aby priznal náležitý význam samotnej zásade.
73.
Okrem toho poznamenávam, že predmetné opatrenie vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Mesopotamia Broadcast a Roj TV (
59
), spočívajúce v úplnom zákaze činnosti, mohlo ďaleko viac brániť činnosti dotknutého prevádzkovateľa vysielania ako pravidlo zloženia balíkov programov, o ktoré ide v prejednávanej veci. V tejto veci nemecká vláda urobila všetko, čo bolo technicky možné, aby zastavila šírenie informácií prostredníctvom Roj TV, ktoré podnecovali k nenávisti. Podľa môjho názoru by teda bolo paradoxné odsúdiť povinnosť stanovenú v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bode 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, ak bolo schválené predmetné opatrenie v tomto rozsudku. Prvé opatrenie vykonáva záujmy, ktoré stoja v pozadí druhého, ale s nižšou intenzitou.
74.
Napokon výklad, ktorý navrhujem, neznamená, že poskytuje prijímajúcemu členskému štátu voľné pole pôsobnosti. Hoci podľa mňa také opatrenie, akým je opatrenie stanovené v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bode 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, nepodlieha článku 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13, stále sa naň vzťahuje článok 56 ZFEÚ. (
60
) Ako som už uviedol, toto opatrenie môže predstavovať obmedzenie slobodného poskytovania služieb. Toto obmedzenie však môže byť opodstatnené.
75.
Predmetné opatrenie totiž nepredstavuje žiadnu priamu alebo nepriamu diskrimináciu v prospech vnútroštátneho obsahu a sleduje cieľ všeobecného záujmu. Podľa môjho názoru by tiež úspešne prešiel testom proporcionality. (
61
) Litovské orgány jednoducho nezakázali prístup ku kanálu NTV Mir Lithuania, ale len zmenšili počet jeho divákov. V tejto súvislosti, keďže poskytovanie audiovizuálnych mediálnych služieb je úzko späté so slobodou prejavu, na to, aby bola predmetná vnútroštátna právna úprava zlučiteľná so slobodou poskytovania služieb, bude musieť byť tiež v súlade so základnými právami, ktorých dodržiavanie zaručuje Súdny dvor, (
62
) a najmä s článkom 11 Charty základných práv Európskej únie. Ale aj v tomto prípade sloboda prejavu nie je absolútnou výsadou a testy opodstatnenosti a proporcionality by mohli byť použité v prospech litovských orgánov. (
63
)
76.
V tomto ohľade netreba zabúdať na pozadie prejednávanej veci. Podľa informácií, ktoré poskytla LKRT a litovská vláda, bol § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bod 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti prijatý s cieľom chrániť litovský informačný priestor a poskytnúť rýchlu reakciu (
64
) na ruskú propagandu v kontexte informačnej vojny, ktorou prechádzajú pobaltské krajiny vzhľadom na ich geopolitickú situáciu. Samotné inštitúcie Únie konštatovali, že pobaltské štáty čelia v médiách propagácii falošných informácií, ktoré sú adresované ich rusky hovoriacim menšinám s cieľom očierniť tieto štáty a podrývať európsku politickú rétoriku založenú na demokratických hodnotách, ľudských právach a právnom štáte a všeobecnejšie destabilizovať politickú, hospodársku a sociálnu situáciu týchto štátov. (
65
) Vzhľadom na mimoriadne dôležitý vplyv televízie na formovanie verejnej mienky sa reakcia litovského zákonodarcu zdá byť úplne primeraná.
77.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal tak, že článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 sa má vykladať v tom zmysle, že na opatrenie členského štátu, ktoré predstavuje prijatie televízneho kanála z iného členského štátu a ktoré spočíva v povinnosti subjektov distribuujúcich televízne kanály spotrebiteľom prvého štátu distribuovať alebo uskutočňovať retransmisiu dotknutého kanála výlučne v balíkoch programov dostupných za dodatočný poplatok alebo samostatne za dodatočný poplatok, sa nevzťahuje toto ustanovenie.
4. Subsidiárne o povinnosti prijímajúceho členského štátu rešpektovať podmienky stanovené v článku 3 ods. 2 smernice 2010/13 (druhá otázka)
78.
Za predpokladu, že na rozdiel od toho, čo navrhujem, sa má článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13 vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na také opatrenie, akým je opatrenie stanovené v § 33 ods. 11 a § 33 ods. 12 bode 1 zákona o poskytovaní informácií verejnosti, sa vnútroštátny súd svojou druhou otázkou v podstate pýta, či podľa práva Únie môže byť toto opatrenie prijaté, ak nie sú splnené podmienky stanovené v uvedenom článku 3 ods. 2.
79.
Podľa mňa len ťažko možno spochybniť to, že v systéme smernice 2010/13 prijímajúci členský štát, ktorý má v úmysle prijať proti audiovizuálnej mediálnej službe z iného členského štátu opatrenie patriace do pôsobnosti článku 3 ods. 1 a 2 tejto smernice, musí dodržať podmienky stanovené v uvedenom odseku 2. (
66
)
80.
Je pravda, ako to vyplýva z jej článku 4 ods. 1, že smernica 2010/13 stanovuje minimálne požiadavky. Členské štáty teda môžu stanoviť podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá ako tie, ktoré sú stanovené v tejto smernici. Táto možnosť je však ponechaná členským štátom, len pokiaľ ide o prevádzkovateľov vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc. Inými slovami, nad rámec požiadaviek uvedenej smernice môže ísť členský štát prenosu, ale nie prijímajúci členský štát. (
67
)
81.
Zostáva ešte určiť, či sa prijímajúci členský štát prijatia môže dovolávať primárneho práva na to, aby odôvodnil prijatie opatrenia, ktoré nespĺňa podmienky stanovené v článku 3 ods. 2 smernice 2010/13. V tejto súvislosti pripomínam, že článok 52 ZFEÚ stanovuje dôvody týkajúce sa najmä verejného poriadku a verejnej bezpečnosti, ktorých sa členské štáty môžu dovolávať, pričom tieto dôvody sa uplatňujú na slobodu poskytovania služieb prostredníctvom odkazu uvedeného v článku 62 ZFEÚ. Poznamenávam, že Súdny dvor ešte nezaujal stanovisko k tejto otázke. (
68
)
82.
Podľa môjho názoru, ako to uviedla Komisia na pojednávaní, za predpokladu, že na dané opatrenie sa vzťahuje článok 3 ods. 1 a 2 smernice 2010/13, a pokiaľ toto opatrenie vychádza z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných touto smernicou, prijímajúci členský štát sa nemôže dovolávať primárneho práva na to, aby išiel nad rámec toho, čo je povolené týmto ustanovením.
83.
Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora majú členské štáty možnosť dovolávať sa dôvodov stanovených v Zmluve o FEÚ len v prípade, že neexistuje harmonizácia uplatniteľných pravidiel. (
69
) Opatrenie zakázané smernicou, ktorá vykonáva slobodu poskytovania služieb, nemôže byť odôvodnené z titulu primárneho práva. Súdny dvor rozhodol, že normotvorca Únie pri prijímaní aktu sekundárneho práva konkretizujúceho slobodu obehu zakotvenú Zmluvou o FEÚ (
70
) môže obmedziť možnosť dovolávať sa týchto dôvodov. (
71
)
V. Návrh
84.
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na otázky, ktoré položil Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správny súd Vilnius, Litva), takto:
Článok 3 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) sa má vykladať v tom zmysle, že na opatrenie členského štátu, ktoré predstavuje prijatie televízneho kanála z iného členského štátu a ktoré spočíva v povinnosti subjektov distribuujúcich televízne kanály spotrebiteľom prvého štátu distribuovať alebo uskutočňovať retransmisiu dotknutého kanála výlučne v balíkoch programov dostupných za dodatočný poplatok alebo samostatne za dodatočný poplatok, sa nevzťahuje toto ustanovenie.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (Ú. v. EÚ L 95, 2010, s. 1).
(
3
)	Pozri najmä rozsudok z 26. júla 2017, Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, bod 24 a citovaná judikatúra).
(
4
)	Pozri najmä uznesenie z 10. júna 2011, Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, body 17 a 18), ako aj rozsudky z 12. marca 1998, Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, body 20 a 21), a z 20. januára 2005, García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, body 29 až 31).
(
5
)	Je potrebné nezamieňať zmenu alebo zrušenie správneho aktu určitým orgánom, ktoré nie je uznaním jeho nezákonnosti a vytvára účinok ex nunc, so zrušením tohto aktu súdom, v zmysle ktorého je zrušený akt z právneho poriadku odstránený retroaktívne a prihliada sa naň, ako keby nikdy neexistoval. Pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. mája 2013, Abdulrahim/Rada a Komisia (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, bod 68).
(
6
)	BMA uvádza, že v dôsledku sporného rozhodnutia klesli jej príjmy z reklamy.
(
7
)	Pozri analogicky rozsudok z 28. mája 2013, Abdulrahim/Rada a Komisia (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, body 61 až 64, ako aj citovaná judikatúra).
(
8
)	Pozri analogicky rozsudok zo 4. októbra 1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, bod 15 a citovaná judikatúra).
(
9
)	Smernica Rady z 3. októbra 1989 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania (Ú. v. ES L 298, 1989, s. 23; Mim. vyd. 06/001, s. 224), tzv. „smernica o televízii bez hraníc“. Vecná pôsobnosť tejto smernice bola pôvodne obmedzená na televízne vysielanie. Následne sa rozšírila o služby sledovania programov na požiadanie, ktoré boli distribuované najmä cez internet. Tieto rôzne služby tak boli zoskupené pod názvom „audiovizuálne mediálne služby“.
(
10
)	Odôvodnenie 104 smernice 2010/13. Rovnaká myšlienka, pokiaľ ide o televízne vysielanie, je tiež vyjadrená v odôvodnení 8 tejto smernice výrazom „voľný pohyb… s televíznymi programami“. Televízne vysielanie je tiež predmetom Európskeho dohovoru o cezhraničnej televízii podpísaného v Štrasburgu 5. mája 1989, ku ktorému pristúpilo 20 členských štátov vrátane Litovskej republiky. Pripomínam, že práce na tomto dohovore a smernici 89/552 prebiehali súčasne s cieľom zabezpečiť, aby sa z nich stali dva paralelné nástroje, ktoré budú sledovať podobné ciele, a ktoré budú založené na pravidlách rovnakého druhu.
(
11
)	Tieto požiadavky sa vzťahujú aj na reklamu, sponzorstvo, telenákup, ochranu maloletých, podporu európskych diel a prístup k informáciám o udalostiach, ktoré majú veľký význam pre spoločnosť.
(
12
)	Z odôvodnení 33 a 34 smernice 2010/13 vyplýva, že normotvorca Únie považoval túto zásadu za nevyhnutnú pre vytvorenie vnútorného trhu audiovizuálnych mediálnych služieb s cieľom zaručiť poskytovateľom takýchto služieb právnu istotu a posilniť pluralitu médií v Únii. Navyše z odôvodnenia 36 tejto smernice vyplýva, že usúdil, že kontrola vysielania členským štátom pôvodu v zásade postačuje na zabezpečenie dodržiavania minimálnych požiadaviek stanovených uvedenou smernicou.
(
13
)	Pozri bod 52 nižšie.
(
14
)	Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, balíkom programov sa rozumie balík televíznych kanálov zostavených a ponúkaných spotrebiteľom prevádzkovateľom televízneho vysielania a/alebo inou osobou poskytujúcou uvedeným spotrebiteľom služby súvisiace s distribúciou televíznych kanálov alebo individuálnych programov cez internet. Základný balík je súbor kanálov zostavený a poskytovaný za paušálny poplatok všetkým spotrebiteľom predmetných služieb. Balík za dodatočný poplatok je súbor kanálov distribuovaných spotrebiteľom za dodatočný poplatok, ktorý nie je zahrnutý v cene základného balíka.
(
15
)	LKRT vo svojich pripomienkach uviedla, že daný program „obsahoval informácie, ktoré podnecovali k nepriateľstvu a nenávisti na základe štátnej príslušnosti k pobaltským štátom a ktoré boli nepravdivé, pokiaľ ide o účasť Litovčanov a Lotyšov na holokauste a vnútornú politiku pobaltských krajín takpovediac nacionalistickú a neonacistickú, ktorá sa pokladá za hrozbu pre ruskú národnostnú menšinu žijúcu na ich území“. Podľa tohto orgánu bol tento program „cielene zameraný na rusky hovoriacu menšinu v Litve“ a prostredníctvom rôznych nástrojov propagandy mal „negatívne a sugestívne ovplyvniť názor tejto sociálnej skupiny, pokiaľ ide o vnútornú a vonkajšiu politiku Litvy, Lotyšska a Estónska, ako aj prehĺbiť rozdiely a polarizáciu spoločnosti a zamerať sa na napätie v regióne východnej Európy vytvorené západnými krajinami a na úlohu Ruska ako obete“. K týmto aspektom sa vrátim v bode 76 nižšie.
(
16
)	Komisia vo svojich pripomienkach uviedla, že LKRT vyložila tento pojem vzhľadom na rozsudok z 22. septembra 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, body 41 až 44). V tomto rozsudku Súdny dvor rozhodol, že pod pojem „podnecovanie k nenávisti“ v zmysle smernice 89/552 patria správy, ktoré prispievajú k podnecovaniu násilných stretov medzi osobami z rôznych etník a spoločenstiev žijúcich v tom istom štáte a k stupňovaniu napätia medzi nimi, čím konajú v rozpore s myšlienkou porozumenia medzi národmi. Teoretické určenie prahovej hodnoty, kedy sa predpojatá a nespravodlivá prezentácia historických alebo súčasných udalostí stáva podnecovaním k nenávisti, nie je jednoduchá úloha. To však presahuje účel týchto návrhov.
(
17
)	Pozri článok 2 ods. 6 a odôvodnenie 39 smernice 2010/13, podľa ktorých sa táto smernica nevzťahuje na audiovizuálne mediálne služby určené výlučne pre príjem v tretích krajinách, ani na tie, ktoré verejnosť jedného alebo viacerých členských štátov neprijíma priamo alebo nepriamo pomocou štandardného užívateľského vybavenia.
(
18
)	Pozri odôvodnenie 54 smernice 2010/13.
(
19
)	Pozri článok 1 ods. 1 písm. f) smernice 2010/13.
(
20
)	Pojem „vzostupné prepojenie“ alebo uplink znamená prenos signálov medzi pozemnou stanicou a satelitom, naopak „zostupné prepojenie“ alebo downlink zodpovedá prenosu signálu zo satelitu na zem.
(
21
)	V tomto kontexte treba pripomenúť jednu skutočnosť. Obyvateľstvo v pobaltských štátoch (Estónsko, Lotyšsko a Litva) tvorí veľká rusky hovoriaca menšina, ktorá je výsledkom významnej migrácie do týchto štátov v období ZSSR, s povinným používaním ruského jazyka. V každom z týchto štátov tak spolu existujú dve jazykové spoločenstvá. Vnútroštátni prevádzkovatelia vysielania vysielajú svoje programy v úradnom jazyku daného štátu, zatiaľ čo káblové a satelitné technológie umožňujú distribuovať ruské televízne kanály pre rusky hovoriacu menšinu. Pozri najmä JÕESAAR, A.: One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive. In: Media and Communication. 2015, ročník 3, č. 4.
(
22
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33; Mim vyd. 13/029, s. 349).
(
23
)	Pozri vymedzenie pojmu „audiovizuálna mediálna služba“ uvedené v článku 1 ods. 1 písm. a) bode i) smernice 2010/13 a pojmu „poskytovateľ mediálnych služieb“ uvedené v rovnakom odseku 1 písm. d) odôvodnenie 26 tejto smernice, ako aj vymedzenie pojmu „elektronická komunikačná služba“ v článku 2 písm. c) smernice 2002/21.
(
24
)	Pre vysvetlenie článok 3 ods. 1 smernice 2010/13 sa týka len retransmisie ako spôsobu poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb. Táto smernica sa neuplatňuje na služby retransmisie ako také. Upravuje len vysielaný obsah, nie spôsoby jeho distribúcie.
(
25
)	Pripomínam, že smernica 2010/13 neharmonizuje povolenia alebo licencie udelené členskými štátmi, ktoré sa považujú za príslušné regulovať poskytovateľa audiovizuálnych mediálnych služieb na základe článku 2 ods. 1 tejto smernice. Licencia, ktorú OFCOM udelil BMA, teda nemá sama osebe právny význam v zmysle práva Únie.
(
26
)	Tak by to bolo napríklad v prípade, ak by sa členský štát na základe svojho vnútroštátneho práva domnieval, že subjekt usadený na jeho území má redakčnú zodpovednosť za obsah, zatiaľ čo druhý členský štát by na základe svojich vlastných pravidiel usúdil, že ide o iný subjekt, ktorý patrí do jeho právomoci.
(
27
)	Pozri, pokiaľ ide o túto definíciu, SCHULZ, W., HEILEMANN, S.: La responsabilité éditoriale – Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels. In: IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale. Strasbourg: Observatoire européen de l’audiovisuel, 2008, s. 17.
(
28
)	Pozri k tomuto poslednému bodu dokument Rady Európy s názvom Recommendation CM/Rec(2011)7 of the Committee of Ministers to member states on a new notion of media, prijatý 21. septembra 2011, body 29 až 36, osobitne bod 34.
(
29
)	Smernica 2013/10 striedavo používa pojmy „redakčná zodpovednosť“ a „redakčné rozhodnutia“. Podľa môjho názoru nie je potrebné rozlišovať tieto dva pojmy. Na určenie toho, čo by malo predstavovať „redakčné rozhodnutie“, sa musia použiť kritériá charakterizujúce redakčnú zodpovednosť.
(
30
)	V prejednávanom prípade sa podľa informácií, ktoré poskytla BMA na pojednávaní, NTV Mir Lithuania prenáša cez satelit na pozemnú stanicu v Lotyšsku (downlink), ktorá opakovane prenáša signál k poskytovateľom káblových distribučných systémov v Litve, ktorí zase tento kanál opakovane prenášajú litovským divákom. Podľa litovskej vlády predmetný satelit nepatrí do právomoci Spojeného kráľovstva a s ním spojené pozemné stanice na vzostupné prepojenie (uplink) sa tiež nenachádzajú na území tohto členského štátu. V skutočnosti ide o ruský satelit a toto vzostupné prepojenie sa nachádza mimo Únie.
(
31
)	BMA však uviedla, že kanál je možné sledovať na internete aj v iných členských štátoch. V každom prípade to nespochybňuje skutočnosť, že kanál je určený pre litovskú verejnosť.
(
32
)	Pozri odôvodnenie 40 smernice 2010/13.
(
33
)	Pokiaľ ide o tento posledný bod, pričom nechcem nijako spochybňovať spôsobilosť OFCOM pri dozore (tento orgán naopak viackrát sankcionoval BMA za programy vysielané na kanáli NTV Mir Lithuania), poznamenávam, že pre LKRT a OFCOM by bolo jednoduchšie kontrolovať takýto kanál, ktorý vysiela predovšetkým v ruskom jazyku. V prejednávanom prípade OFCOM mohol vykonať kontrolu sporného programu až po preložení celého programu do anglického jazyka. Okrem toho LKRT a OFCOM vnímali obsah tohto programu z odlišného uhľa pohľadu. Zatiaľ čo pre LKRT, vzhľadom na geopolitické súvislosti, v ktorých sa nachádzajú pobaltské štáty (pozri poznámku pod čiarou 21 a bod 76 nižšie), tento program podnecoval k nenávisti, pre OFCOM, z tohto pohľadu cudzí orgán, bol v rozpore s pravidlami o nestrannosti obsahu. Pozri Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, č. 319, 19. december 2016, s. 28 – 50.
(
34
)	Podľa Súdneho dvora obchádzanie pravidiel prijímajúceho členského štátu nevylučuje dotknutý subjekt z pôsobnosti slobodného poskytovania služieb. Na druhej strane môže tento členský štát uviesť túto okolnosť ako odôvodnenie prijatia výnimky z tejto slobody. Pozri rozsudky z 3. decembra 1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, bod 13), ako aj z 5. októbra 1994, TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, body 15, 20 a 21).
(
35
)	Táto spoločnosť prijala toto rozhodnutie najmä v reakcii na rozhodnutie LKRT z 19. marca 2014 o pozastavení retransmisie NTV Mir Lithuania.
(
36
)	Pozri tiež odôvodnenia 41 a 42 smernice 2010/13.
(
37
)	Odsek 2 prvý pododsek vo svojom písmene a) vyžaduje, aby televízne vysielanie prichádzajúce z iného členského štátu zjavne, závažne a hrubo porušovalo najmä zákaz uvedený v článku 6, a ďalej vo svojom písmene b), aby dotknutý prevádzkovateľ televízneho vysielania počas predchádzajúcich 12 mesiacov najmenej dvakrát porušil tento zákaz.
(
38
)	Odsek 2 prvý pododsek vo svojom písmene c) stanovuje, že prijímajúci členský štát musí písomne oznámiť prevádzkovateľovi televízneho vysielania a Komisii údajné porušenia a opatrenia, ktoré zamýšľa podniknúť, ak by sa také porušenia znovu vyskytli. Podľa písmena d) tohto pododseku môže prijímajúci štát prijať opatrenia, len ak konzultácie s vysielajúcim členským štátom a s Komisiou nepriniesli prijateľné urovnanie sporu do 15 dní od tohto oznámenia a uvádzané porušovanie trvá. Okrem toho podľa druhého pododseku uvedeného odseku 2 musí Komisia rozhodnúť do dvoch mesiacov po oznámení, o tom, či sú tieto opatrenia zlučiteľné s právnymi predpismi Únie.
(
39
)	Pokiaľ ide o prvky, ktoré sa majú zohľadniť pri výklade ustanovenia práva Únie, pozri rozsudok z 10. decembra 2018, Wightman a i. (C‑621/18, EU:C:2018:999, bod 47, ako aj citovaná judikatúra).
(
40
)	Spomínam tu prípad „Red Hot TV“, ktorý sa začiatkom 90. rokov dostal na titulky správ v Spojenom kráľovstve. Išlo o pornografický televízny kanál vysielaný v tomto členskom štáte cez satelit a využívajúci uplink umiestnený v Dánsku. Britské orgány sa snažili zabrániť takémuto šíreniu tým, že kvalifikovali ako trestný čin najmä poskytovanie dekodérov umožňujúcich jeho sledovanie. Red Hot TV potom napadla toto opatrenie, pričom argumentovala, že podľa svojho znenia článok 2 ods. 2 smernice 89/552 umožňoval prijímajúcemu členskému štátu pozastaviť len retransmisiu vysielania z iného členského štátu. Súdnemu dvoru bola predložená prejudiciálna otázka (vec C‑327/93), ale Red Hot TV zbankrotovala a vnútroštátny spor sa skončil skôr, ako sa k nej mohol vyjadriť. Pozri DANN, P.: The Red Hot Channel: pornography without frontiers. In: Entertainment Law Review, 1993, 4(6), s. 191 – 193.
(
41
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 30. júna 1997, ktorou sa mení a dopĺňa [smernica 89/552] (Ú. v. ES L 202, 1997, s. 60; Mim. vyd. 06/002, s. 321). K týmto vysvetleniam pozri návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení a dopĺňa [smernica 89/552] [KOM (95) 86 v konečnom znení] (Ú. v. ES C 185, 1995, s. 4), s. 16, 19 a 33.
(
42
)	Odôvodnenie 15 smernice 97/36 tiež spresňuje, že tento článok 2a zahŕňa opatrenia „ktorých cieľom je obmedzenie príjmu a/alebo zastavenie opakovaného prenosu televíznych vysielaní“. Používanie pojmu „obmedzenie“ príjmu, na rozdiel od „pozastavenia“ retransmisie, nachádza podľa mňa svoje vysvetlenie v praxi. Ak sa kanál prenáša zo satelitu a signál je prijímaný priamo anténami divákov členského štátu, tento štát nemá vo všeobecnosti technickú možnosť zastaviť tento prenos. Jediné, čo môže reálne spraviť je, že obmedzí príjem tohto kanála najmä tým, že zakáže, ako v prípade „Red Hot TV“, predaj akéhokoľvek dekodéra potrebného na jeho prezeranie. V oboch prípadoch ide o to, aby sa podľa možnosti zastavilo šírenie vysielania.
(
43
)	Rovnako článok 24 ods. 2 Európskeho dohovoru o cezhraničnej televízii, ktorý, pripomínam, slúži ako paralelný nástroj k smernici 89/552 (a rozšírene aj k smernici 2010/13), stanovuje, že za určitých podmienok môže prijímajúci štát „dočasne pozastaviť retransmisiu“ programu. V bode 322 dôvodovej správy pripojenej k tomuto dohovoru sa uvádza, že tento postup má „zabrániť svojvoľnému pozastaveniu retransmisie zo strany prijímajúceho [štátu]“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát). Okrem toho pripomínam, že tento dohovor bol revidovaný protokolom (ETS č. 171), ktorý nadobudol platnosť1. marca 2002, práve s cieľom zohľadniť zmeny zavedené smernicou 97/36 do smernice 89/552. Uvedený článok 24 ods. 2 však zmenený nebol.
(
44
)	Pozri najmä rozsudky z 31. marca 1993, Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, bod 32); z 13. decembra 2007, Komisia/Taliansko (C‑465/05, EU:C:2007:781, bod 17), a zo 17. novembra 2015, RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, bod 69).
(
45
)	Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 30. apríla 1974, Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, bod 6), že televízne vysielania predstavujú „služby“ v zmysle článku 56 ZFEÚ. Smernica 2010/13 tak bola prijatá na základe článku 53 ods. 1 a článku 62 ZFEÚ.
(
46
)	Pozri bod 26 vyššie.
(
47
)	Pozri odôvodnenia 2, 5, 21 a 45 smernice 2010/13.
(
48
)	Pokiaľ ide o smernicu 89/552, pozri rozsudky z 10. septembra 1996, Komisia/Belgicko (C‑11/95, EU:C:1996:316, body 42 a 92); z 29. mája 1997, Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, body 32 až 36), ako aj z 22. septembra 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, body 35 a 36). Výklad, ktorý Súdny dvor uviedol v týchto rozsudkoch, možno podľa môjho názoru uplatniť aj na smernicu 2010/13.
(
49
)	Pozri rozsudky z 9. júla 1997, De Agostini a TV‑Shop (C‑34/95 až C‑36/95, EU:C:1997:344, body 32 až 38), a z 22. septembra 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, najmä bod 37).
(
50
)	Rozsudok z 22. septembra 2011 (C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, body 51 až 53).
(
51
)	Poskytovanie balíkov programov prístupných verejnosti prostredníctvom káblovej televízie je naopak „elektronickou komunikačnou službou“, na ktorú sa vzťahuje najmä smernica 2002/21. Pozri rozsudok zo 7. novembra 2013, UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, bod 44).
(
52
)	Pozri rozsudok z 22. septembra 2011, Mesopotamia Broadcast a Roj TV (C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607, bod 52).
(
53
)	Tento výklad podľa môjho názoru potvrdzuje odôvodnenie 10 nedávnej smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/1808 zo 14. novembra 2018, ktorou sa mení [smernica 2010/13] s ohľadom na meniace sa podmienky na trhu (Ú. v. EÚ L 303, 2018, s. 69), podľa ktorého prijímajúci členský štát v zásade nesmie prijať žiadne opatrenia, „ktorými by sa na jeho území mohlo brániť retransmisii televízneho vysielania pochádzajúceho z iného členského štátu“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
54
)	Pozri napríklad vo Francúzsku bod D odporúčania č. 2004‑7 z 15. decembra 2004 editorom a distribútorom televíznych služieb, ktorí vysielajú v hlavnom meste a v zámorských regiónoch programy kategórie V (JORF č. 298, 23. decembra 2004), ktoré v podstate stanovuje, že poskytovatelia balíkov zahŕňajúcich pornografické kanály nesmú tieto kanály zahrnúť do svojej ponuky za obchodných podmienok, ktoré neuprednostňujú celkovú ponuku obsahujúcu uvedené kanály. Pozri tiež v Rumunsku článok 27 ods. 2 rozhodnutia Consiliul Naţional al Audiovizualului (Národná rada pre audiovíziu) č. 220 z 24. februára 2011 (text dostupný v anglickom jazyku na internetovej adrese http://www.cna.ro/Decision‑no‑220‑dated‑February.html), podľa ktorého programy zaradené do kategórie „+ 18“ dodávané poskytovateľmi mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje právomoc iných členských štátov, musia byť v Rumunsku povinne distribuované vo voliteľných balíkoch, ktoré sú osobitne vyhradené pre dospelých.
(
55
)	Konkrétne dotknutá právna úprava vo veci samej nijako neukladá povinnosť, aby sa predmetný kanál distribuoval za neprimerane vysokú cenu. § 33 ods. 11 zákona o poskytovaní informácií verejnosti poskytovateľom balíkov iba zakazuje, aby dotovali alebo podporovali balíky dostupné za dodatočný poplatok alebo im priznávali akékoľvek výhody alebo ich ponúkali za cenu nižšiu, ako sú náklady, ktoré im vznikli pri obstaraní, retransmisii alebo distribúcii cez internet tých kanálov, ktoré sú súčasťou týchto balíkov.
(
56
)	Pripomenuté v poznámkach pod čiarou 37 a 38 vyššie.
(
57
)	Pozri v tomto zmysle dôvodovú správu k Európskemu dohovoru o cezhraničnej televízii, bod 328.
(
58
)	Pozri odôvodnenie 43 smernice 2010/13.
(
59
)	Rozsudok z 22. septembra 2011 (C‑244/10 a C‑245/10, EU:C:2011:607).
(
60
)	Je pravda, ako som už uviedol v poznámke pod čiarou 51 vyššie, že na poskytovanie balíkov kanálov prístupných prostredníctvom káblovej televízie sa vzťahuje smernica 2002/21. Z článku 1 ods. 3 tejto smernice však vyplýva, že sa nedotýka opatrení, ktoré prijali členské štáty v súlade s právom Únie na dosiahnutie cieľov vo verejnom záujme. Preto je potrebné posúdiť opatrenie, o ktoré ide vo veci samej, na základe primárneho práva Únie.
(
61
)	Pripomínam, že podľa zásady proporcionality uplatňovanie vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu na poskytovateľov služieb usadených v inom členskom štáte musí byť vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorý táto úprava sleduje, a nesmie ísť nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie. Pozri najmä rozsudok z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko (C‑490/04, EU:C:2007:430, bod 65 a citovaná judikatúra).
(
62
)	Pozri rozsudky z 18. júna 1991, ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, body 42 až 45), ako aj z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281, bod 36).
(
63
)	Európsky súd pre ľudské práva už opakovane rozhodol o boji proti informáciám podnecujúcim k nenávisti. V tejto súvislosti pripomína, že sloboda prejavu nie je absolútnou výsadou a že zákaz takýchto informácií môže odôvodňovať zákaz distribúcie programu (pozri najmä nedávny rozsudok ESĽP, 17. apríla 2018, Roj TV A/S v. Dánsko, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, § 37 až 39, 41 a 42). Musí to tak byť tým skôr, že ide o opatrenie, ktoré sa obmedzuje len na úpravu distribúcie televízneho kanála.
(
64
)	Pripomínam, že postup stanovený v článku 3 ods. 2 smernice 2010/13 je okrem prísnosti aj pomerne dlhý. Tieto aspekty vysvetľujú, prečo je použitie tohto postupu (a jeho úspech) v praxi zriedkavé. Pozri European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 17. máj 2016, osobitne s. 9 a 12. Okrem toho táto smernica v čase sporu vo veci samej neuvádzala, pokiaľ ide o televízne vysielanie, skrátený postup umožňujúci okamžitú výnimku zo slobody príjmu a retransmisie televízneho vysielania, a to aj napriek tomu, že takéto opatrenie už stanovila v prípade audiovizuálnych mediálnych služieb na požiadanie vo svojom článku 3 ods. 5. Poznamenávam však, že nedávna smernica 2018/1808 rozšírila tento skrátený postup aj na televízne vysielanie.
(
65
)	Pojmy prevzaté z uznesenia Európskeho parlamentu z 23. novembra 2016 o strategickej komunikácii EÚ s cieľom bojovať s propagandou tretích strán zameranou proti Únii [2016/2030(INI)] a oznámenia Komisie Európskemu parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 24. apríla 2018, Boj proti dezinformáciám na internete: európsky prístup [COM(2018) 236 final]. Pozri aj rozhodnutie Komisie z 10. júla 2015 o zlučiteľnosti opatrení prijatých Litvou podľa článku 3 ods. 2 [smernice 2010/13] [C(2015) 4609 final]. Toto rozhodnutie nasledovalo po tom, čo členský štát pozastavil vysielanie ruského kanála RTR Planeta na svojom území, na ktorý sa vzťahuje právomoc Švédska.
(
66
)	Bez toho, aby bol dotknutý postup stanovený v článku 4 ods. 2 až 5 smernice 2010/13.
(
67
)	Pozri analogicky rozsudok z 18. decembra 2007, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, body 79 a 80).
(
68
)	Tento argument vznieslo Belgické kráľovstvo na obhajobu v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti, ktorá viedla k rozsudku z 10. septembra 1996, Komisia/Belgicko (C‑11/95, EU:C:1996:316, body 91 a 92), vydanom na základe smernice 89/552. V tomto rozsudku však Súdny dvor nepovažoval za potrebné rozhodnúť o tejto otázke.
(
69
)	Pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. marca 1980, Debauve a i. (52/79, EU:C:1980:83, bod 15).
(
70
)	Pripomínam, že smernica 2010/13 bola prijatá najmä na základe článku 62 ZFEÚ. Normotvorca Únie teda zamýšľal v rámci pôsobnosti tejto smernice zaviesť možnosti výnimiek z titulu verejného poriadku a verejnej bezpečnosti. Pozri v tom istom zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Lenz vo veci Komisia/Belgicko (C‑11/95, EU:C:1996:178, body 100 až 104).
(
71
)	Pozri rozsudok zo 16. júna 2015, Rina Services a. i. (C‑593/13, EU:C:2015:399, bod 40, ako aj citovaná judikatúra).