62012CO0415_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C-415/12,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Arbeitsgericht Nienburg (Nemecko) zo 4. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 13. septembra 2012, ktorý súvisí s konaním:
Bianca Brandes
proti
Land Niedersachsen,
SÚDNY DVOR (deviata komora),
v zložení: predseda deviatej komory J. Malenovský, sudcovia M. Safjan a A. Prechal (spravodajkyňa),
generálna advokátka: E. Sharpston,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vo veci sa rozhodne odôvodneným uznesením v súlade s článkom 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
Odôvodnenie
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu doložky 4 Rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas uzatvorenej 6. júna 1997 (ďalej len „rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas“), ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC (Ú. v. ES L 14, 1998, s. 9; Mim. vyd. 05/003, s. 267), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23/ES zo 7. apríla 1998 (Ú. v. ES L 131, s. 10; Mim. vyd. 05/003, s. 278), ako aj všetkých ostatných ustanovení práva Únie, ktorá sa budú považovať za relevantné z hľadiska sporu vo veci samej.
2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Bianca Brandes a Land Niedersachsen (spolková krajina Dolné Sasko) vo veci nárokov na platenú dovolenku za kalendárne roky 2010 a 2011, ktoré dotknutá osoba nemohla využiť počas týchto rokov, ktoré tvoria referenčné obdobia.
Právny rámec
Právo Únie
3. Doložka 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas s názvom „Zásada nediskriminácie“ vo svojich bodoch 1 a 2 uvádza:
„1. Pokiaľ ide o podmienky zamestnania, s pracovníkmi na kratší pracovný čas sa nebude zaobchádzať nevýhodnejším spôsobom ako s porovnateľnými pracovníkmi na plný úväzok len preto, že pracujú na kratší pracovný čas, pokiaľ nebude odlišné zaobchádzanie odôvodnené objektívnymi dôvodmi.
2. Tam, kde to bude možné, bude platiť zásada časového pomeru ( pro rata temporis ).“
4. Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381) stanovuje vo svojom článku 7 s názvom „Ročná dovolenka [Dovolenka za kalendárny rok – neoficiálny preklad ]“:
„1. Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku [dovolenku za kalendárny rok – neoficiálny preklad ] v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
2. Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky [platenej dovolenky za kalendárny rok – neoficiálny preklad ] nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“
Nemecké právo
5. Spolkový zákon o dovolenke (Bundesurlaubsgesetz) z 8. januára 1963 (BGBl. 1963, s. 2 1 ) stanovuje vo svojom § 3 ods. 1, že „doba dovolenky za kalendárny rok je aspoň 24 pracovných dní“.
6. Podľa § 11 ods. 1 uvedeného spolkového zákona:
„Náhrada za dovolenku sa vypočíta podľa priemernej pracovnej mzdy, ktorú pracovník dostal za posledných trinásť týždňov pred začiatkom dovolenky, a to s výnimkou mzdy, ktorá mu bola vyplatená za nadčasy...“
7. § 26 ods. 1 kolektívnej zmluvy pre verejnú službu spolkových krajín (Tarifvertrag für den öffentlichen Dienst der Länder) z 12. októbra 2006 v znení zmien a doplnkov pozmeňujúcej kolektívnej zmluvy č. 4 z 2. januára 2012 znie takto:
„Každý kalendárny rok majú pracovníci nárok na dovolenku so zachovaním mzdy (§ 21). Ak je týždenný pracovný čas rozvrhnutý na päť dní v kalendárnom týždni, nárok na dovolenku za každý kalendárny rok je 26 pracovných dní až do dovŕšenia 30 rokov, 29 pracovných dní až do dovŕšenia 40 rokov a 30 pracovných dní po dovŕšení 40 rokov.
Pracovnými dňami sú všetky kalendárne dni, počas ktorých pracovníci v súlade s prevádzkovým rozvrhom alebo zvyklosťami podniku musia alebo by mali pracovať... Ak je pracovný čas rozvrhnutý inak ako na päť dní, nárok na dovolenku sa primerane zvyšuje alebo znižuje. Pokiaľ z výpočtu dovolenky vyplýva zlomok zodpovedajúci aspoň poldňu dovolenky, zaokrúhľuje sa na celý deň dovolenky. Zlomky nižšie ako poldňa dovolenky sa nezohľadnia...“
8. Nemecké právo výslovne neupravuje otázku, aké má účinky zmena pracovného času na nevyčerpanú dovolenku.
9. § 4 ods. 1 zákona o práci na kratší pracovný čas a zmluvách na dobu určitú z 21. decembra 2000 uvádza:
„S pracovníkom zamestnaným na kratší pracovný čas sa nesmie zaobchádzať v dôsledku práce na kratší pracovný čas nevýhodnejším spôsobom ako s porovnateľným pracovníkom na plný úväzok, pokiaľ nebude odlišné zaobchádzanie odôvodnené objektívnymi dôvodmi. Pracovník v pracovnom pomere na kratší pracovný čas musí získať mzdu alebo iné deliteľné odplatné plnenie, ktorého rozsah musí zodpovedať prinajmenšom podielu jeho pracovného času v porovnaní s podielom porovnateľného pracovníka na plný úväzok.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
10. Pani Brandes bola zamestnaná na plný úväzok u Land Niedersachsen na základe pracovnej zmluvy na dobu neurčitú uzatvorenej v roku 2009.
11. V roku 2010 sa pani Brandes ocitla v situácii, že mala zakázané vykonávať prácu v dôsledku jej tehotenstva až do pôrodu, ktorý nastal 22. decembra 2010. Po ukončení materskej dovolenky 17. februára 2011 čerpala rodičovskú dovolenku, ktorú ukončila 21. decembra 2011.
12. Od 22. decembra 2011 pani Brandes v súlade s dohodou, ktorú uzatvorila s Land Niedersachsen, pracovala na kratší pracovný čas tri pracovné dni v týždni.
13. Je nesporné, že vzhľadom na zákaz výkonu práce spojený s tehotenstvom pani Brandes, po ktorom čerpala materskú a následne rodičovskú dovolenku, pani Brandes nemohla čerpať v rokoch 2010 a 2011 postupne 22 dní a 7 dní platenej dovolenky za kalendárny rok, vypočítanej na základe jej práce na plný úväzok.
14. V rámci sporu vo veci samej, ktorý bol predložený na Arbeitsgericht Nienburg, pani Brandes navrhuje, aby bolo uznaný jej nárok na čerpanie vyššie uvedených 29 dní dovolenky, ktorý získala, keď pracovala na plný úväzok.
15. Land Niedersachsen sa odvolala pri odmietnutí vyhovieť tomuto návrhu na rozhodnutie Bundesarbeitsgericht z 28. apríla 1998, z ktorého vyplýva, že v prípade zmeny pracovného času pracovníka musí byť nárok na dovolenku, ktorý pracovník už získal, primerane upravený vzhľadom na vzťah medzi novým a pôvodným počtom odpracovaných dní. Podľa tejto spolkovej krajiny z uvedeného vyplýva, že pani Brandes má nárok na zostatok dovolenky 17 dní, teda 29 dní vydelených 5 dňami, vynásobených 3 dňami, teda celkovo 17,4 dní, zaokrúhlených na 17 dní.
16. Land Niedersachsen najmä tvrdí, že takýto výpočet dní dovolenky úmerne k počtu odpracovaných dní má neutrálny účinok na dĺžku dovolenky, na ktorú má nárok pani Brandes, pretože táto dĺžka, vyjadrená počtom týždňov dovolenky, zostáva v nadväznosti na tento výpočet nezmenená. V tejto súvislosti treba zobrať do úvahy, že dotknutá osoba v rámci svojho nového pracovného režimu v podobe kratšieho pracovného času potrebuje menej dní dovolenky na to, aby mala voľný týždeň. Naproti tomu, ak by počet dní dovolenky nebol vypočítaný úmerne k odpracovaným dňom, malo by to za následok, že pani Brandes by si mohla zobrať viac týždňov dovolenky ako týždňov, na ktoré by mala nárok, ak by pokračovala v práci na plný úväzok, čo by viedlo k neodôvodenej výhode v jej prospech v porovnaní s pracovníkmi na plný úväzok.
17. Podľa Land Niedersachsen sa spor, ktorý bol predložený na vnútroštátny súd, z tohto hľadiska odlišuje od veci, ktorá viedla k vydaniu rozsudku z 22. apríla 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Zb. s. I-3527), pretože v tejto spomenutej veci išlo o pravidlo ohľadom dovolenky vyjadrenej v hodinách. Zatiaľ čo z dôvodu použitia referenčného obdobia vyjadreného v týždňoch pracovník v tomto spore nie je nijako znevýhodnený pokiaľ ide o rozsah dovolenky, na ktorú má nárok, v prípade spomenutej veci to neplatí, pretože pokiaľ ide o dovolenku vyjadrenú v hodinách, akákoľvek zmena pracovného času má priamy dopad na dĺžku dovolenky.
18. Arbeitsgericht Nienburg uvádza, že je presvedčený, že z uvedeného rozsudku Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols jasne vyplýva, že pomerné určenie nárokov na dovolenku za kalendárny rok, ktoré už pracovník zamestnaný na plný úväzok získal, akým je určenie nárokov, ktoré zamýšľa vykonať Land Niedersachsen, porušuje právo Únie. Uvedený súd sa najmä domnieva, že takéto určenie nároku zakladá diskrimináciu medzi pracovníkmi na plný úväzok a pracovníkmi na kratší pracovný čas, ktorú zakazuje doložka 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas.
19. Pokiaľ ide o argumentáciu Land Niedersachsen uvedenú v bode 16 tohto uznesenia, Arbeitsgericht Nienburg sa domnieva, že táto spolková krajina zamieňa čas „dovolenky“ s časom „neprítomnosti v práci“. Tento súd tiež zdôrazňuje, že neprípustnosť krátenia nároku na platenú dovolenku už získaného počas predchádzajúceho obdobia zahŕňa, pokiaľ je správne preskúmaná, dva aspekty, a to dĺžku dovolenky a náhradu za dovolenku.
20. Predovšetkým vzhľadom na existenciu judikatúry Bundesarbeitsgericht uvedenej v bode 15 tohto uznesenia však Arbeitsgericht Nienburg považuje za potrebné, aby tieto otázky Súdny dvor objasnil.
21. V tomto kontexte Amtsgericht Charlottenburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa relevantné právo Únie, a predovšetkým doložka 4 body 1 a 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas..., vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátne zákonné ustanovenie, ustanovenie kolektívnej zmluvy alebo prax, ak sa pri zmene rozsahu pracovného úväzku pracovníka, ktorá je spojená so zmenou počtu pracovných dní v týždni, rozsah nároku na dovolenku, ktorú pracovník v referenčnom období nemohol čerpať, upraví takým spôsobom, že rozsah nároku na dovolenku, ktorý je vyjadrený v týždňoch, síce ostane zachovaný, ale v prípade nároku na dovolenku vyjadreného v dňoch pritom dochádza k prepočtu na nový rozsah pracovného úväzku?“
O prejudiciálnej otázke
22. Podľa článku 99 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak je položená prejudiciálna otázka zhodná s otázkou, o ktorej už Súdny dvor rozhodol, ak možno odpoveď na takúto otázku jednoznačne vyvodiť z judikatúry alebo ak odpoveď na položenú prejudiciálnu otázku nevyvoláva žiadne dôvodné pochybnosti, Súdny dvor môže na návrh sudcu spravodajcu po vypočutí generálneho advokáta kedykoľvek rozhodnúť formou odôvodneného uznesenia.
23. V tejto veci je potrebné použiť uvedené procesné ustanovenie.
24. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa relevantné právo Únie, najmä doložka 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátne ustanovenie alebo prax, akými sú tie, o ktoré ide vo veci samej, na základe ktorých počet dní platenej dovolenky za kalendárny rok, ktoré pracovník pracujúci na plný úväzok nemohol čerpať v referenčnom období, je z dôvodu skutočnosti, že tento pracovník prešiel do pracovného pomeru na kratší pracovný čas, znížený úmerne k existujúcemu rozdielu medzi počtom pracovných dní v týždni, počas ktorých tento pracovník pracoval pred a po takomto prechode na kratší pracovný čas.
25. Hoci sa vnútroštátny súd po formálnej stránke vo svojej otázke presnejšie odvolal na doložku 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, táto skutočnosť nie je prekážkou pre to, aby Súdny dvor poskytol tomuto vnútroštátnemu súdu všetky prvky výkladu práva Únie, ktoré mu môžu pomôcť rozhodnúť v predloženej veci, bez ohľadu na to, či oň tento súd požiadal vo svojej otázke (pozri v tomto zmysle rozsudok Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, už citovaný, bod 49 a citovanú judikatúru). Treba tiež zdôrazniť, že samotný vnútroštátny súd sa vo svojej otázke odvoláva na celkové relevantné právo Únie.
26. Hneď na začiatku je potrebné uviesť, že medzi relevantné ustanovenia práva Únie na účely odpovede na otázku položenú vnútroštátnym súdom predovšetkým patrí, ako to uvádza pani Brandes, ako aj nemecká vláda a Európska komisia, článok 7 smernice 2003/88 týkajúci sa platenej dovolenky za kalendárny rok.
27. Ako vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, na ktorú sa odvolal samotný vnútroštátny súd, toto právo na platenú dovolenku za kalendárny rok každého pracovníka musí byť považované za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie (pozri najmä rozsudok Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, už citovaný, bod 28 a citovanú judikatúru).
28. Súdny dvor tiež opakovane zdôraznil, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorý sa priznáva každému pracovníkovi, je ako zásada sociálneho práva Únie výslovne zakotvený v článku 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie, ktorej priznáva článok 6 ods. 1 ZEÚ rovnakú právnu silu ako Zmluvám (pozri najmä rozsudok z 8. novembra 2012, Heimann a Toltschin, C-229/11 a C-230/11, bod 22 a citovanú judikatúru).
29. Z tejto judikatúry okrem iného vyplýva, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok sa nemôže vykladať reštriktívne (pozri najmä už citované rozsudky Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, bod 29, a Heimann a Toltschin, bod 23 a citovanú judikatúru).
30. Ako zdôrazňuje vnútroštátny súd, ako aj pani Brandes a Komisia, Súdny dvor už v tejto súvislosti v bode 32 už citovaného rozsudku Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols rozhodol, že čerpanie dovolenky za kalendárny rok v neskoršom období ako v referenčnom období nemá žiadnu súvislosť s pracovným časom pracovníka v tomto neskoršom období, a teda zmena a najmä zníženie pracovného času pri prechode zo zamestnania na plný úväzok na zamestnanie na kratší pracovný čas nemôže krátiť nárok na dovolenku za kalendárny rok, ktorý pracovník získal v referenčnom období, kedy pracoval na plný úväzok.
31. Pokiaľ ide o doložku 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, v tomto prípade stačí pripomenúť, že v bode 33 už citovaného rozsudku Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, Súdny dvor tiež zdôraznil, v súvislosti so zásadou pro rata temporis uvedenou v bode 2 tejto doložky, že je určite vhodné uplatňovať túto zásadu na poskytovanie dovolenky za kalendárny rok za obdobie zamestnania na kratší pracovný čas. Za také obdobie je totiž krátenie nároku na dovolenku za kalendárny rok v porovnaní s nárokom poskytovaným za obdobie zamestnania na plný úväzok odôvodnené objektívnymi dôvodmi. Naopak, táto zásada sa nemá uplatňovať ex post
na nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok nadobudnutý v čase zamestnania na plný úväzok.
32. Súdny dvor z vyššie uvedeného vyvodil záver, že ani z relevantných ustanovení smernice 2003/88, ani z doložky 4 bodu 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas sa nedá vyvodiť, že vnútroštátna právna úprava môže medzi podmienkami na uplatnenie nároku na dovolenku za kalendárny rok upraviť čiastočnú stratu nároku na dovolenku získaného za referenčné obdobie, pričom v tejto súvislosti pripomenul, že tento záver platí iba v prípade, keď pracovník skutočne nemal možnosť využiť tento nárok (rozsudok Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, už citovaný, bod 34).
33. Súdny dvor teda pri rozhodovaní o prejudiciálnej otázke, ktorá mu bola predložená vo veci vedúcej k tomuto rozsudku rozhodol, že relevantné právo Únie, a najmä doložka 4 bod 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátne ustanovenie, podľa ktorého sa pri zmene pracovného úväzku pracovníka výmera ešte nevyčerpanej dovolenky upraví tak, že sa pracovníkovi, ktorý z plného úväzku prejde na kratší pracovný čas, kráti nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorý získal v čase zamestnania na plný úväzok bez toho, aby mal možnosť túto dovolenku čerpať, alebo pracovník môže čerpať túto dovolenku len s nižšou náhradou za dovolenku (rozsudok Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, už citovaný, bod 35).
34. Ako zdôraznil sám vnútroštátny súd a ako tiež tvrdia pani Brandes a Komisia, úvahy pripomenuté v bodoch 27 až 33 tohto uznesenia zjavne naznačujú, že analogická odpoveď bude poskytnutá na otázku položenú v tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
35. V tomto prípade je totiž nesporné, že pani Brandes disponuje právom preniesť si nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú nemohla čerpať v dotknutom referenčnom období, počas ktorého pracovala na plný úväzok, z dôvodu obdobia zákazu výkonu práce spojeného s jej tehotenstvom a z dôvodu materskej dovolenky, ktorá po tomto období nasledovala, po ktorej nasledovala rodičovská dovolenka. Vnútroštátny súd a účastníci konania vo veci samej tiež považujú za nesporé, že ak by pani Brandes zostala po skončení svojej rodičovskej dovolenky pracovníkom na plný úväzok, takto prenesená dovolenka za kalendárny rok, na ktorú by mala nárok, by bola 29 dní.
36. Za týchto podmienok, ako vyplýva najmä z už citovaného rozsudku Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, ktorého relevantné body sú uvedené v bodoch 30 až 33 tohto uznesenia, zníženie pracovného času pani Brandes, ktoré vyplynulo z prechodu zamestnania na plný úväzok na zamestnanie na kratší pracovný čas, nesmie byť sprevádzané čiastočnou stratou ex post nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok získaného v predchádzajúcom období, akou je strata vyplývajúca z vnútroštátneho pravidla, o ktoré ide vo veci samej, najmä v prípade absencie akéhokoľvek objektívneho dôvodu, ktorý by mohol odôvodniť takúto stratu.
37. Pokiaľ ide o tvrdenie uvádzané Land Niedersachsen, podľa ktorého nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok získaný paňou Brandes v predchádzajúcom období nebude vôbec znížený, pretože tým, že je vyjadrený v týždňoch dovolenky, zostáva rovnaký pred a po prechode dotknutej osoby na zamestnanie na kratší pracovný čas, treba uznať, že nemôže byť prijaté, ako to zdôraznil tak vnútroštátny súd ako aj Komisia.
38. Okolnosť, že pracovník na kratší pracovný čas obvykle pracujúci tri pracovné dni v týždni je počas daného týždňa neprítomný v práci, nijakým spôsobom neznamená, na rozdiel od toho, čo tvrdí Land Niedersachsen, že by takýmto spôsobom získal ekvivalent piatich dní dovolenky získaných v čase, keď pracoval na plný úväzok, ktoré zjavne treba vnímať ako päť pracovných dní, počas ktorých dotknutá osoba je oslobodená od pracovnej povinnosti, ktorú by mala v prípade neexistencie takejto dovolenky.
39. Tým, že sa pracovníkovi prizná „týždeň“ dovolenky v rámci jeho zamestnania teraz už na kratší pracovný čas v rozsahu troch pracovných dní v týždni, je zjavné, že pracovník je oslobodený od svojej pracovnej povinnosti iba na tri pracovné dni.
40. Takisto musí byť odmietnutá analogická argumentácia nemeckej vlády, ktorú už uviedla v rámci veci vedúcej k už citovanému rozsudku Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, podľa ktorej vnútroštátne pravidlo, o ktoré ide v konaní vo veci samej, neporušuje právo Únie z dôvodu, že pracovník, ktorý už nie je povinný vykonávať prácu všetky dni v týždni, musí byť oslobodený od svojich záväzkov počas menšieho počtu dní na to, aby mohol mať rovnako dlhú fázu odpočinku ako predtým.
41. Takáto argumentácia totiž zamieňa fázu odpočinku zodpovedajúcu časovému úseku skutočne čerpanej dovolenky a obvyklú profesijnú nečinnosť počas časového úseku, v rámci ktorého sa od pracovníka neočakáva, že bude pracovať na základe pracovnoprávneho vzťahu, ktorý ho viaže k jeho zamestnávateľovi.
42. Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že relevantné právo Únie, najmä článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 a doložka 4 bod 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takým vnútroštátnym ustanoveniam alebo takej praxi, akými sú tie, o ktoré ide vo veci samej, na základe ktorých počet dní platenej dovolenky za kalendárny rok, ktoré pracovník pracujúci na plný úväzok nemohol čerpať v referenčnom období, je z dôvodu skutočnosti, že tento pracovník prešiel do pracovného pomeru na kratší pracovný čas, znížený úmerne k existujúcemu rozdielu medzi počtom pracovných dní v týždni, počas ktorých tento pracovník pracoval pred a po takomto prechode na kratší pracovný čas.
O trovách
43. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
Relevantné právo Únie, najmä článok 7 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, a doložka 4 bod 2 Rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas uzatvorenej 6. júna 1997, ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23/ES zo 7. apríla 1998 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takým vnútroštátnym ustanoveniam alebo takej praxi, akými sú tie, o ktoré ide vo veci samej, na základe ktorých počet dní platenej dovolenky za kalendárny rok, ktoré pracovník pracujúci na plný úväzok nemohol čerpať v referenčnom období, je z dôvodu skutočnosti, že tento pracovník prešiel do pracovného pomeru na kratší pracovný čas, znížený úmerne k existujúcemu rozdielu medzi počtom pracovných dní v týždni, počas ktorých tento pracovník pracoval pred a po takomto prechode na kratší pracovný čas.