61985CC0422_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hoeje Domstol .
1 . Ved praejudiciel dom, afsagt af denne Afdeling den 7 . april 1987 i sag 166/85 ( Bullo og Bonivento, Sml . s.*1583 ) blev det fastslaaet, at hverken bestemmelserne i eller formaalet med Raadets direktiv 77/780 af 12 . december 1977 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut ( EFT L*322 af 17.12.1977, s.*30 ) "er til hinder for, at ansatte i kreditinstitutter tillaegges status som 'offentligt ansatte' eller som 'personer, der virker i offentlig tjeneste eller har offentligt hverv' med henblik paa anvendelsen af en medlemsstats straffelovgivning ".
Vedkommende medlemsstat var som bekendt Italien og anmodningen om en fortolkning af naevnte faellesskabsretsakt kom fra corte d' appello di Venezia . Foer naevnte doms afsigelse havde Pretura di Montagnana imidlertid ved kendelse af 25 . oktober 1985 i en straffesag mod Graziano Mattiazzo, der er direktoer i Montagnana, anmodet Domstolen om en praejudiciel afgoerelse af de nedenfor gengivne spoergsmaal :
"1 ) Skal bestemmelserne i Raadets direktiv 77/780/EOEF om adgangen til at udoeve virksomhed som kreditinstitut forstaas saaledes, at modtagelse af indlaan blot er almindelig erhvervsvirksomhed, der som saadan er omfattet af de traktatsikrede grundlaeggende frihedsrettigheder, eller saaledes, at de overordnede hensyn til beskyttelsen af opsparingen og af forbrugerne/sparerne bevirker, at kreditinstitutternes virksomhed maa antages at vaere offentligretlig virksomhed i faellesskabsretlig forstand med alle de forskellige retsvirkninger, dette indebaerer i medlemsstaternes retsordener?
2 ) Skal den i direktivets artikel 1 naevnte tilladelse forstaas som en fra medlemsstaternes myndigheder hidroerende akt, der uanset formen under alle omstaendigheder indebaerer stiftelse eller overfoersel til kreditinstituttet af rettigheder, det alene tillaegges, fordi dets virksomhed har en vis offentligretlig karakter, eller maa en saadan tilladelse antages at vaere en almindelige bemyndigelse til at udoeve en bestemt form for erhvervsvirksomhed, der som en del af den almindelige naeringsfrihed i forvejen tilkommer samtlige retssubjekter i medlemsstaterne?
3 ) Er nationale bestemmelser, der for enhver form for udoevelse af virksomhed som kreditinstitut paa grund af dennes offentligretlige karakter fastlaegger indskraenkninger, begraensninger eller tillaegger den en 'saerlig status', forenelige med den maalsaetning, der gaelder paa faellesskabsniveau, naar henses til direktivets formaal, jfr . dets betragtninger?"
Der var en betydelig lighed mellem den problemstilling, disse spoergsmaal gav anledning til, og de problemer, corte d' appello di Venezia havde fremdraget, og Domstolens Justitskontor bad derfor den forelaeggende ret om at meddele, om den efter afsigelsen af dommen i sag 166/85 ( foernaevnt ) ville fastholde sin anmodning om en praejudiciel afgoerelse . Det bekraeftede Pretura di Montagnana i sit svar af 14 . april 1987, hvori det anfoeres, at "den argumentation, der begrunder *... forelaeggelseskendelsen, adskiller sig i et vist omfang fra den argumentation, Domstolen har taget stilling til i den ovenfor omtalte *..., afgoerelse, og det maa derfor vaere en mulighed, at afgoerelsen i sagen her ogsaa adskiller sig" fra afgoerelsen i Bullo og Benivento-sagen .
2 . Jeg mener ikke, at et saadant andet resultat vil kunne komme til at foreligge . Jeg skal i den forbindelse foerst og fremmest henvise til mit forslag til afgoerelse af 22 . januar 1987 i sag 166/85, hvori det hedder, at direktiv 77/780 "ikke indeholder bestemmelser, som - blot perifert eller indirekte - vedroerer ansaettelsesforholdet for kreditinstitutters ansatte samt deres status . Heller ikke det resultat, der tilsigtes med direktivet - nemlig fri udoevelse af kreditvirksomhed inden for hele EF - medfoerer, at saadanne ansatte er fritaget for at overholde gaeldende straffelovgivning i etableringslandet, i hvert fald, naar saadanne bestemmelser ikke er affattet eller anvendes paa en maade, der er udtryk for forskelsbehandling *...". I fortsaettelsen i naevnte forslag tilfoejede jeg, "at jeg er helt klar over, at der blandt de erhvervsdrivende og jurister i Italien er en livlig diskussion med hensyn til benaevnelsen af ansatte i private banker som personer, der virker i offentlig tjeneste eller har offentligt hverv, og (( at jeg )) personligt finder *... de argumenter overbevisende, hvorefter benaevnelsen er en anakronisme eller i hvert fald overdreven i forhold til nutidens krav om beskyttelse af kreditvirksomhed . Det staar imidlertid fast, at problemet er rent internretligt, og at det alene tilkommer den nationale lovgiver at loese det ".
Dette synspunkt genfindes i en meget kategorisk formulering i dommen af 7 . april 1987, hvori det hedder, at "medlemsstaterne (( ifoelge direktiv 77/780 )) har den fulde kompetence til at regulere kreditinstitutternes retlige status, og navnlig er medlemsstaterne ikke i henhold til direktivet forpligtet til at tillaegge de arbejdsopgaver og befoejelser, det enkelte kreditinstitut overdrager sine ansatte, privatretlig karakter ".
Det er imidlertid ikke det hele . For nylig har Italiens Corte di casssazione' s forenede strafferetsafdelinger antaget, at bankansattes status boer fastlaegges alene i henhold til national ret, og at der i den forbindelse "boer gennemfoeres en dybtgaaende aendring af lovgivningen, hvorved der navnlig foretages en afvejning af kravene om beskyttelse af det offentliges interesse i kreditgivningssektoren og de krav, der foelger af kreditgivningssektorens erhvervsoekonomiske karakter" ( dom af 23 . maj 1987, Tuzet og Borgatti, ss.*27 og 28 i den maskinskrevne tekst, som den italienske avvocato dello Stato har vedlagt sagens akter i retsmoedet den 28 . oktober 1987 ). Corte di Cassazione har paa denne baggrund efter det nyligt udstedte praesidentdekret nr . 350 af 26 . juni 1985 til gennemfoerelse af direktiv 77/780 fastslaaet, at bankansatte ikke i strafferetlig henseende kan tillaegges status som "personer, der virker i offentlig tjeneste eller har offentligt hverv" i forbindelse med deres saedvanlige virksomhed ved modtagelse af indlaan og kreditgivning ( s.*24 ).
Det maa herefter retmaessigt kunne fastslaas, at den tvivl, Pretura di Montagnana har ytret, nu er uden ethvert grundlag, ogsaa for saa vidt angaar national ret . Under alle omstaendigheder oenskes der paa faellesskabsplan en afgoerelse af, om bestemmelserne i og formaalet med direktiv 77/780 er til hinder for, at der ved en medlemsstats nationale ret tillaegges bankansatte en bestemt juridisk status . Det er imidlertid et spoergsmaal, som Domstolen allerede har loest paa en maade, der ogsaa i forhold til de forskellige synspunkter, Pretura di Montagnana har fremfoert, maa vaere definitiv .
3 . Paa baggrund af det anfoerte, og idet jeg henviser til Domstolens dom af 7 . april 1987 i sag 166/85, Bullo og Bonivento, foreslaar jeg Domstolen at besvare de spoergsmaal, Pretura di Montagnana har forelagt ved kendelse af 25 . oktober 1985 i straffesagen mod Graziano Mattiazzo, paa foelgende maade :
"Medlemsstaterne har ifoelge Raadets direktiv 77/780 af 12 . december 1977 den fulde kompetence til at regulere kreditinstitutternes retlige status, og de er ikke ifoelge direktivet forpligtet til at tillaegge de arbejdsopgaver og befoejelser, det enkelte kreditinstitut overdrager sine ansatte, privatretlig karakter . Bestemmelserne i eller formaalet med naevnte direktiv er navnlig ikke til hinder for, at kreditinstitutters ansatte tillaegges status som 'offentligt ansatte' eller som 'personer, der virker i offentlig tjeneste eller har offentligt hverv' med henblik paa anvendelsen af en medlemsstats straffelovgivning ."
(*) Oversat fra italiensk .