62014CC0223
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
Y. BOT
fremsat den 4. juni 2015 (
1
)
Sag C-223/14
Tecom Mican SL,
José Arias Domínguez
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria (Spanien))
»Præjudiciel forelæggelse — forordning (EF) nr. 1393/2007 — forkyndelse af dokumenter — udenretsligt dokument — definition«
1.
I dommen i sagen Roda Golf & Beach Resort (
2
) udtalte Domstolen, at et »udenretsligt dokument« som omhandlet i artikel 16 i Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 af 29. maj 2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (
3
) er et EU-retligt begreb (
4
). Domstolen fastslog endvidere, at et dokument, der er oprettet af en notar, »som sådant« udgør et udenretsligt dokument (
5
).
2.
Den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse angår spørgsmålet om, hvorvidt et privat dokument tillige kan henføres til begrebet »udenretsligt dokument« som omhandlet i artikel 16 i forordning (EF) nr. 1393/2007 (
6
), der har erstattet forordning nr. 1348/2000, og Domstolen anmodes derfor om at definere dette begreb.
3.
Anmodningen er fremsat i forbindelse med en revisionsappel iværksat ved Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria (førsteinstansretten nr. 7 i Las Palmas, Gran Canaria, Spanien) af Tecom Mican SL (
7
) til prøvelse af det afslag, som blev meddelt af secretario judicial (justitssekretæren) ved denne retsinstans, på at forkynde en påkravsskrivelse for MAN Diesel & Turbo SE (
8
) med den begrundelse, at et privat dokument ikke kan betragtes som et udenretsligt dokument.
4.
I dette forslag til afgørelse vil jeg for det første gøre gældende, at et dokument falder ind under begrebet »udenretsligt dokument« som omhandlet i artikel 16 i forordning (EF) nr. 1393/2007, når det er oprettet eller certificeret af en offentlig myndighed, en embedsmand eller enhver, der har kompetence hertil efter lovgivningen i afsenderstaten, ligesom ethvert dokument, hvis fremsendelse til adressaten er nødvendig for at udøve, bevise eller bevare en rettighed.
5.
Jeg vil for det andet gøre gældende, at det ikke er nødvendigt på grundlag af de særlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde at foretage en prøvelse af, hvorvidt fremsendelsen af et dokument, som opfylder et af disse to kriterier, har grænseoverskridende virkninger og er nødvendig for det indre markeds funktion.
6.
Jeg vil endelig anføre, at et udenretsligt dokument, som allerede er blevet forkyndt for adressaten, kan forkyndes igen i henhold til proceduren i forordning nr. 1393/2007, selv om den første forkyndelse blev foretaget i henhold til forordningen.
I – Retsforskrifter
A – International ret
7.
Artikel 17 i Haagerkonventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål (
9
) bestemmer:
»Udenretslige dokumenter hidrørende fra myndigheder eller fra personer med retlig kompetence i en kontraherende stat kan sendes til forkyndelse i en anden kontraherende stat på de i konventionen hjemlede måder og vilkår.«
B – EU-ret
8.
Ved retsakt af 26. maj 1997 udarbejdede Rådet for Den Europæiske Union på grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europæiske Union konventionen om forkyndelse i Den Europæiske Unions medlemsstater af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål (
10
). Artikel 16 i konventionen af 1997 bestemmer:
»Udenretslige dokumenter kan fremsendes med henblik på forkyndelse i en anden medlemsstat i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning.«
9.
Selv om konventionen af 1997 aldrig trådte i kraft, idet medlemsstaterne ikke ratificerede konventionen, inden Amsterdamtraktaten trådte i kraft, har den alligevel i høj grad inspireret forordning nr. 1348/2000.
10.
Artikel 16 i forordning nr. 1348/2000 gengav således teksten i konventionen af 1997:
»Udenretslige dokumenter kan fremsendes med henblik på forkyndelse i en anden medlemsstat i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning.«
11.
Forordningens artikel 17, litra b), foreskrev opstillingen af en ordliste over de dokumenter, som kan forkyndes inden for rammerne af forordningen.
12.
Denne forordning blev ophævet ved forordning nr. 1393/2007.
13.
Følgende fremgår af anden og sjette betragtning til forordning nr. 1393/2007:
»(2)
For at det indre marked kan fungere tilfredsstillende, er det nødvendigt at forbedre og fremskynde fremsendelsen af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager til forkyndelse mellem medlemsstaterne.
[...]
(6)
En effektiv og hurtig afvikling af de civilretlige procedurer kræver, at retslige og udenretslige dokumenter fremsendes direkte og ved hjælp af hurtige midler mellem de af medlemsstaterne udpegede lokale instanser. [...]«
14.
For så vidt angår de af medlemsstaterne udpegede lokale instanser bestemmer forordningens artikel 2 følgende:
»1.   Hver medlemsstat udpeger de embedsmænd, myndigheder eller andre personer, [...] der er kompetente til at fremsende retslige og udenretslige dokumenter, som skal forkyndes i en anden medlemsstat [ (
11
)].
2.   Hver medlemsstat udpeger de embedsmænd, myndigheder eller andre personer, [...] der er kompetente til at modtage retslige og udenretslige dokumenter fra en anden medlemsstat [ (
12
)].
[...]«
15.
I henhold til nævnte forordnings artikel 23, stk. 1, har Kongeriget Spanien udpeget secretario judicial som fremsendende instans.
16.
De »[a]ndre former for fremsendelse og forkyndelse af retslige dokumenter« er fastsat i artikel 12-15 i forordning nr. 1393/2007.
17.
Forordningens artikel 16 bestemmer:
»Udenretslige dokumenter kan fremsendes med henblik på forkyndelse i en anden medlemsstat i overensstemmelse med bestemmelserne i denne forordning.«
18.
Nævnte forordning foreskriver ikke opstillingen af en ordliste over de dokumenter, som kan forkyndes.
19.
I henhold til artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 1393/2007 har denne forrang for bestemmelserne i Haagerkonventionen.
II – Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
20.
I november 2009 indgik Tecom, der har hjemsted i Spanien, og MAN Diesel, der har hjemsted i Tyskland, en handelsagentaftale, som MAN Diesel opsagde i 2012.
21.
Efter opsigelsen affattede Tecom en påkravsskrivelse bl.a. med henblik på betaling af en kundegodtgørelse samt skyldige, men ubetalte provisionsbeløb. I skrivelsen henvistes til muligheden for sagsanlæg, såfremt kravet ikke blev indfriet, og der henvistes endvidere til, at en tilsvarende skrivelse, oprettet for en spansk notar, allerede var blevet tilsendt MAN Diesel ved den administrerende direktør.
22.
Den 19. november 2013 indgav Tecom en anmodning til secretario judicial du Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria om at forkynde denne skrivelse over for MAN Diesel på selskabets hjemsted ved mellemkomst af Amtsgericht Augsburg (retten i delstaten Augsbourg, Tyskland) i henhold til forordning nr. 1393/2007.
23.
Secretario judicial afslog at fremsende skrivelsen med henvisning til, at der ikke verserede nogen retslig procedure, der nødvendiggjorde den retslige bistand, der blev anmodet om.
24.
Tecom indgav begæring om fornyet vurdering af afslaget, idet selskabet henviste til dommen i sagen Roda Golf & Beach Resort (
13
), som fastslår, at artikel 16 i forordning nr. 1393/2007 ikke stiller krav om en verserende retslig procedure, for at der kan foretages forkyndelse af udenretslige dokumenter.
25.
Ved kendelse af 20. december 2013 meddelte secretario judicial afslag på begæringen om fornyet vurdering og opretholdt den oprindelige afgørelse med henvisning til, at selv om Kongeriget Spanien ikke har udarbejdet en ordliste, der fastlægger de dokumenttyper, der er omfattet af artikel 16 i forordning nr. 1393/2007, kunne det ikke antages, at ethvert privat dokument kunne forkyndes i henhold til forordningens bestemmelser. Det var navnlig secretario judicials opfattelse, at »alene de udenretslige dokumenter, som opfylder de specifikt angivne kriterier for at gøre dem officielle, falder inden for [nævnte] forordnings materielle anvendelsesområde, dvs. at sådanne dokumenter i kraft af deres art og deres formelle karakter medfører bestemte retsvirkninger«. Enhver anden fortolkning ville ifølge secretario judicial udvande begrebet »udenretsligt dokument« i forordning nr. 1393/2007’s artikel 16 i en sådan grad, at de nationale retter ville blive forvandlet til »kurertjenester«, idet secretario judicial herved benyttede det samme udtryk, som generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer anvendte i sit forslag til afgørelse Roda Golf & Beach Resort (C-14/08, EU:C:2009:134).
26.
Den 2. januar 2014 iværksatte Tecom revisionsappel til prøvelse af denne afgørelse, idet selskabet gjorde gældende, at et rent privat dokument kunne betragtes som et »udenretsligt dokument«, der kunne forkyndes i henhold til forordning nr. 1393/2007.
27.
Den forelæggende ret har henvist til, at det følger af dommen i sagen Roda Golf & Beach Resort (
14
), at begrebet udenretsligt dokument er et selvstændigt EU-retligt begreb. Den forelæggende ret har imidlertid anført, at den ikke ser sig i stand til at anlægge en fortolkning af et selvstændigt EU-retligt begreb uden oplysninger, der gør det muligt at afgøre, om et dokument opfylder kriterierne for at kunne anses for et udenretsligt dokument.
28.
Den forelæggende ret har endvidere rejst tvivl om, hvorvidt der kan opstilles begrænsninger med hensyn til gennemførelsen af forordning nr. 1393/2007, dels med hensyn til en påkravsskrivelse kumulative forkyndelse ved notar og ved retten, dels med hensyn til betingelsen for forordningens anvendelse, hvorefter samarbejdet skal have grænseoverskridende virkninger og være nødvendigt for det indre markeds funktion, når det, der søges opnået ved det udenretslige dokument, er gennemførelsen af subjektive rettigheder, der anerkendes i national ret eller i EU-retten.
29.
På den baggrund har Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria forelagt følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kan et rent privat dokument anses for et »udenretsligt dokument« som omhandlet i artikel 16 i […] forordning nr. 1393/2007 […], selv om det ikke er blevet udstedt af en udenretslig offentlig myndighed eller embedsmand?
2)
Såfremt dette er tilfældet, kan ethvert privat dokument da anses for et udenretsligt dokument, eller skal det opfylde bestemte krav?
3)
I tilfælde af, at det private dokument opfylder sådanne krav, kan en unionsborger da anmode om forkyndelse i henhold til proceduren i artikel 16 i [...] forordning nr. 1393/2007 […], når den pågældende allerede har ladet foretage forkyndelse gennem en anden udenretslig offentlig myndighed, f.eks. en notar?
4)
Skal det endelig i forhold til artikel 16 i forordning nr. 1393/2007 tages i betragtning, at samarbejdet har grænseoverskridende virkninger og er nødvendigt for det indre markeds funktion? Hvornår skal samarbejdet anses for at have grænseoverskridende virkninger og være nødvendigt for det indre markeds funktion?«
III – Bedømmelse
A – Det første og det andet spørgsmål
30.
Med det første og det andet spørgsmål, som behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om et rent privat dokument, som ikke er udstedt af en udenretslig offentlig myndighed eller en embedsmand, kan anses for et »udenretsligt dokument« som omhandlet i artikel 16 i forordning nr. 1393/2007.
31.
Det bemærkes indledningsvis, at udtrykket »udenretsligt« ikke er defineret i EU-retten, selv om det anvendes i flere bestemmelser i primær ret (
15
). Dette adjektiv kan desuden have forskellig betydning alt efter, hvilket substantiv det kvalificerer. Det må således fastslås, at begrebet udenretslig afgørelse vedrører afgørelser, der er truffet i forbindelse med alternative konfliktløsningsmetoder, mens begrebet udenretsligt dokument kan gives en videre fortolkning, der går ud over den ramme, der gælder for konfliktløsningsprocedurer. Som følge af de mange betydninger af ordet »udenretsligt« vil analysen fokusere på begrebet »udenretsligt dokument« som omhandlet i forordning nr. 1393/2007.
32.
Med henblik på at fastlægge indholdet af dette begreb er det nødvendigt at begynde med et historisk tilbageblik.
33.
Ordningen med forkyndelse ved mellemkomst af en centralmyndighed går tilbage til Haagerkonventionen, som i artikel 17 bestemmer, at »udenretslige dokumenter hidrørende fra myndigheder eller fra personer med retlig kompetence i en kontraherende stat« kan sendes til forkyndelse på de i konventionen hjemlede måder og vilkår. Det fremgår af forarbejderne, at affatterne af den nævnte konvention ønskede at udelukke rent private dokumenter fra konventionens anvendelsesområde, idet det ved mellemkomst af en officiel instans var muligt at sortere eller foretage en prøvelse af de dokumenter, der skulle sendes til forkyndelse (
16
).
34.
Denne restriktive fortolkning underbygges imidlertid ikke fuldt ud af vejledningen om anvendelsen af Haagerforkyndelseskonventionen (
17
). Det fremgår ganske vist af vejledningen, at »udenretslige dokumenter adskiller sig fra retslige dokumenter, for så vidt som de ikke er knyttet til en retssag, og fra rent private dokumenter, for så vidt som de kræver en »myndigheds eller en embedsmands« mellemkomst« (
18
). Det følger endvidere af vejledningen, at »[d]er findes mange former for udenretslige dokumenter. Udenretslige dokumenter som omhandlet i artikel 17 omfatter således betalingspåkrav, opsigelser i forbindelse med lejemål eller ansættelseskontrakter, indsigelser i forbindelse med veksler og gældsbreve, forudsat at de er udstedt af en myndighed eller stævningsmand« (
19
). Vejledningen er imidlertid ikke entydig, idet det i mere generelle vendinger anføres: »Ægteskabsindsigelser, adoptionssamtykke, anerkendelse af faderskab er tillige omfattet af denne gruppe, for så vidt som de skal opfylde visse formkrav« (
20
). Hertil kommer, at det i visse systemer er privatpersoner, der selv forkynder visse udenretslige dokumenter med samme retsvirkning, og det anføres i vejledningen, at »selv om hensigten var at udelukke dokumenter hidrørende fra privatpersoner fra konventionens artikel 17 [...], [har] den særlige kommission opfordret centralmyndighederne til at forkynde udenretslige dokumenter, som ikke hidrører fra en myndighed eller en embedsmand, såfremt dokumenterne har en sådan karakter, at de almindeligvis kræver mellemkomst ved en myndighed i deres land« (
21
). I vejledningen præciseres det endvidere, at »[a]fgørelsen af, hvorvidt der er tale om et retsligt eller et udenretsligt dokument, afhænger af lovgivningen i den anmodende stat (afsenderstaten)« (
22
), for så vidt som »lovgivningen i denne stat fastsætter kompetencen for myndighederne og embedsmændene til at udstede et givet dokument« (
23
), idet det præciseres, at begrebet retslige og udenretslige dokumenter skal fortolkes vidt (
24
).
35.
Konventionen af 1997, der er inspireret af Haagerkonventionen, adskiller sig herfra, idet den ikke er begrænset til kun at finde anvendelse på forkyndelse af udenretslige dokumenter udstedt af offentlige myndigheder eller embedsmænd. I den forklarende rapport vedrørende konventionen af 1997 (
25
) præciseres det, at selv om det ikke synes muligt at opstille en præcis definition af udenretslige dokumenter, »må det antages, at der er tale om et dokument, der er udarbejdet af en embedsmand, f.eks. notarialakter, eller et dokument udarbejdet af en stævningsmand eller en officiel myndighed i medlemsstaten eller dokumenter, der som følge af deres art eller betydning gør det berettiget, at de fremsendes og forkyndes for modtagerne efter en officiel procedure« (
26
).
36.
I artikel 16 i forordning nr. 1348/2000 gengives ordlyden af artikel 16 i konventionen af 1997. Ved forordningen indførtes der imidlertid en nyskabelse, idet den foreskriver, at der skal opstilles en ordliste over de dokumenter, som kan forkyndes inden for rammerne af forordningen. Denne ordliste, som fremgår af bilag II til Kommissionens beslutning 2001/781/EF af 25. september 2001 om udarbejdelse af en håndbog over modtagende instanser og en ordliste over de dokumenter, som kan forkyndes, i overensstemmelse med forordning nr. 1348/2000 (
27
), som ændret ved Kommissionens beslutning 2008/541/EF af 8. april 2008 (
28
), indeholder de oplysninger, som medlemsstaterne har meddelt Kommissionen i henhold til artikel 17, litra b), i forordning nr. 1348/2000. Det fremgår af dette bilag, at medlemsstaterne havde givet de pågældende oplysninger forskellig form og indhold. Visse medlemsstater har begrænset sig til generelt at oplyse, at udenretslige dokumenter hører til de dokumenter, der kan forkyndes (
29
). Andre medlemsstater har derimod klart afgrænset begrebet udenretslige dokumenter til kun at omfatte de dokumenter, der hidrører fra en offentlig myndighed eller en embedsmand (
30
). Endnu andre har anlagt en vid definition, der kan omfatte private dokumenter (
31
). Endelig har visse medlemsstater fremsendt en detaljeret liste over de dokumenter, der efter deres opfattelse kan forkyndes, uden at sondre mellem retslige og udenretslige dokumenter (
32
).
37.
Artikel 16 i forordning nr. 1393/2007 har præcis samme ordlyd som artikel 16 i forordning nr. 1348/2000. I modsætning til sidstnævnte forordning foreskriver forordning nr. 1393/2007 dog ikke opstilling af en ordliste.
38.
Denne historiske gennemgang viser, at der i medlemsstaterne er to forskellige opfattelser af udenretslige dokumenter. Efter den ene opfattelse er mellemkomst ved en offentlig myndighed eller en embedsmand det afgørende kriterium, når dokumentet skal identificeres. Efter den anden opfattelse tages der derimod ikke hensyn til dokumentets ophavsmand, men til, hvorvidt dokumentet danner grundlag for udøvelse eller bevarelse af en rettighed. Denne forskellighed i de nationale retssystemer udgør med sikkerhed forklaringen på, at man – med undtagelse af Haagerkonventionen, hvis restriktive tilgang dog efterfølgende er blevet nuanceret – i internationale og EU-retlige instrumenter vedrørende fremsendelse af dokumenter i civile og kommercielle sager har været tilbageholdende med at opstille en definition på udenretslige dokumenter.
39.
For at besvare spørgsmålet om, hvorvidt et rent privat dokument kan udgøre et udenretsligt dokument, er det nødvendigt at gå videre end blot en negativ definition af dette dokument i forhold til et retsligt dokument og at præcisere elementerne i en positiv definition af et sådant dokument som omhandlet i artikel 16 i forordning nr. 1393/2007.
40.
De forskellige opfattelser, som jeg netop har redegjort for i forbindelse med gennemgangen af den historiske udvikling, er beskrevet i de skriftlige indlæg, der er indgivet for Domstolen.
41.
På den ene side har den spanske regering anført, at et privat dokument ikke kan udgøre et udenretsligt dokument, idet denne kvalificering i hvert fald i Spanien forbeholdes de dokumenter, der er udstedt af embedsmænd, notarer og tinglysningsdommere. Til støtte herfor har Spanien navnlig gjort gældende, at formålet med forordning nr. 1393/2007 kun er at sikre fremsendelsen af de dokumenter, der skal udleveres i forbindelse med en retssag, eller som skal underbygge bevarelsen af en rettighed i forbindelse med en eventuel sag, og ikke fremsendelsen af ethvert dokument mellem privatpersoner, der har bopæl i forskellige medlemsstater, og udleder heraf, at der altid skal være tale om et offentligt dokument, således at gyldigheden af affatterens identitet, udstedelsesdatoen og indholdet kan verificeres.
42.
På den anden side har Tecom, den tyske og den ungarske regering samt Europa-Kommissionen gjort gældende, at der bør anlægges en videre definition, som er uafhængig af affatteren af dokumentet, og som følgelig omfatter visse private dokumenter. Efter den tyske regerings opfattelse bør kategorien udenretslige dokumenter således omfatte private dokumenter, »for så vidt som den formelle meddelelse af disse dokumenter kan bidrage til at sikre, gennemføre eller beskytte et krav i civile eller kommercielle sager«, mens den ungarske regering foreslår at kvalificere et »udenretsligt dokument« som ethvert privat dokument, der »skal fremsendes til adressaten ved en forkyndelsesprocedure i henhold til de gældende materielle og processuelle regler i medlemsstaterne eller i Unionen i en given civil eller kommerciel sag«. Tecom og Kommissionen har henvist til kriteriet vedrørende dokumentets art og vigtighed, som er anført i den forklarende rapport til konventionen af 1997.
43.
Den portugisiske regering har med henvisning til de kriterier, som generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer opstillede i forslaget til afgørelse i sagen Roda Golf & Beach Resort (
33
), indtaget en mellemposition, som ikke er helt entydig, hvorefter et privat dokument kan anses for at være et udenretsligt dokument bl.a. under forudsætning af, at »en myndighed har været involveret, eller et offentligt dokument er vedtaget«.
44.
Inden jeg giver udtryk for min egen holdning, vil jeg først henvise til, at Domstolen allerede har afgjort spørgsmålet, om begrebet udenretsligt dokument skal undergives en selvstændig fortolkning. Mens flere regeringer for Domstolen havde gjort gældende, at indholdet af begrebet udenretsligt dokument skulle fastlægges ud fra lovgivningen i hver enkelt medlemsstat, fastslog Domstolen i dommen i sagen Roda Golf & Beach Resort (
34
), at dette begreb skulle anses for et EU-retligt begreb (
35
), henset dels til »medlemsstaternes vilje til at forankre [foranstaltninger på området for retligt samarbejde i civile sager med grænseoverskridende virkninger] i Fællesskabets retsorden og til derved at knæsætte princippet om disse foranstaltningers selvstændige fortolkning« (
36
), dels til valget af en forordning, som ifølge Domstolen »viser [...], hvilken betydning fællesskabslovgiver tillægger den umiddelbare og ensartede anvendelse af bestemmelserne i forordning nr. 1348/2000« (
37
).
45.
Der henvises desuden til, at Domstolen i samme dom fastslog, at et dokument oprettet af en notar »som sådant« udgør et udenretsligt dokument. Domstolen fulgte endvidere op med en supplerende præcision, idet den forkastede argumentet, hvorefter en vid fortolkning af begrebet udenretsligt dokument ville lægge et for stort pres på de nationale retters ressourcer, idet den fremhævede, at forkyndelsespligten i medfør af forordning nr. 1348/2000 ikke nødvendigvis påhviler de nationale retter (
38
).
46.
Disse løsninger, som er baseret på forordning nr. 1348/2000, kan efter min opfattelse fuldt ud overføres på forordning nr. 1393/2007, og så meget desto mere eftersom henvisningen til ordlisten over dokumenter, som kan forkyndes, og som kunne tages til indtægt for, at medlemsstaterne havde bevaret et vist skøn ved fastlæggelsen af udenretslig dokumenter, ikke længere optræder i sidstnævnte forordning.
47.
Domstolen har imidlertid ikke anført, efter hvilke kriterier det skal vurderes, om et dokument skal anses for et »udenretsligt dokument« som omhandlet i EU-retten. I forslaget til afgørelse i sagen Roda Golf & Beach Resort (
39
) havde generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomer opstillet tre kriterier, som han anså for kumulative, og som for det første bygger på affatteren af dokumentet, som skal være en offentlig myndighed, for det andet dokumentets retsvirkninger, som skal være »specifikke og forskelligartede«, og for det tredje kravet om, at der skal være et mindstemål af sammenhæng mellem dokumentet og en retsinstans, som er karakteriseret ved, at dokumentet »har til formål at støtte en påstand under en eventuel retssag« (
40
).
48.
Inden der redegøres nærmere for disse kriterier, som efter min opfattelse bør opretholdes, er det nødvendigt at se nærmere på de udfordringer, der er forbundet med en mere eller mindre vid definition af begrebet udenretsligt dokument, idet de forskellige opfattelser af dette begreb delvist synes at resultere i en manglende præcis forståelse heraf.
49.
Det skal for det første fremhæves, at selv om »det retslige samarbejde [...] ikke [er] begrænset til alene at omhandle retslige procedurer« (
41
), forholder det sig ikke desto mindre sådan, at formålet med fremsendelsen af udenretslige dokumenter er subsidiært, hvilket bl.a. følger af den omstændighed, at kun en artikel i forordning nr. 1393/2007 vedrører disse dokumenter, mens det overvejende formål er at forbedre og fremskynde fremsendelsen af retslige dokumenter. Forklaringen ligger formentlig deri, at meddelelsen af retslige dokumenter til adressaten generelt er undergivet særlige formelle krav i henhold til de nationale lovgivninger, som kan forsinke eller komplicere proceduren, navnlig når afleveringen skal ske i udlandet og udfordrer suveræniteten i den stat, hvor afleveringen skal finde sted. Tilnærmelsen af nationale lovgivninger er således en effektiv måde, hvorpå den grænseoverskridende fremsendelse af dokumenter kan forbedres og fremskyndes. Forkyndelsen af udenretslige dokumenter er derimod ikke nødvendigvis undergivet de samme krav i national ret som retslige dokumenter. Såfremt fremsendelsen af disse dokumenter kan ske frit, indebærer det efter min opfattelse næppe en lettelse eller en fremskyndelse af deres fremsendelse, såfremt de blev undergivet mekanismerne i forordning nr. 1393/2007. Dog kan et andet hensyn, nemlig sikkerheden i forhold til fremsendelsen, som skal sikre, at såvel rekvirentens som adressatens interesser beskyttes, begrunde, at disse dokumenter kan fremsendes i henhold til forordning nr. 1393/2007.
50.
Det bemærkes dernæst, at formålet med en selvstændig definition af udenretslige dokumenter ikke bør være at finde den laveste fællesnævner blandt samtlige medlemsstaters retstraditioner, med det resultat, at kun de kriterier, som præcist overlapper hinanden i samtlige nationale lovgivninger, opretholdes. Tværtimod mener jeg, at denne øvelse med henblik på at fastlægge en definition bør stræbe efter en så altomfattende definition som muligt, idet den bør tage sigte på, at ethvert dokument, der anses for udenretsligt i en medlemsstat, kan fremsendes uden hindringer til de øvrige medlemsstater.
51.
I denne forbindelse kan man overveje, om løsningen på det problem, som definitionen af begrebet udenretsligt dokument rejser, ikke bør findes i anvendelsen af et princip, der kan udtrykkes som princippet om afsenderlandet, hvorefter myndighederne i modtagerstaten pålægges at sikre fremsendelsen af alle de dokumenter, der anerkendes som udenretslige i afsendermedlemsstaten. På denne måde sikres formålet med forordning nr. 1393/2007, idet ethvert dokument, der kvalificeres som »udenretsligt« i en medlemsstat, frit og uhindret kan cirkulere i hele EU. Udtalelsen om, at begrebet udenretsligt dokument er et selvstændigt begreb, i dommen i sagen Roda Golf & Beach Resort (
42
), synes imidlertid at have forkastet denne mulighed, som formentlig har den ulempe, at den indrømmer medlemsstaterne for vidt et skøn.
52.
Det er endelig nødvendigt at finde en definition, der er tilstrækkelig vid til at kunne omfatte de forskellige eksisterende begreber og samtidig er tilstrækkelig præcis til at undgå retlig usikkerhed.
53.
Jeg opretholder som udgangspunkt det organiske kriterium, hvorefter der skal ske mellemkomst ved en ikke retslig myndighed med kompetence til at oprette eller certificere udenretslige dokumenter. Relevansen af dette kriterium er forbundet med den kontrol, som den udstedende eller certificerende myndighed udøver i relation til indholdet af dokumenter, der skal fremsendes, og adskiller sig fra den kontrol, som fremsendende og modtagende instanser udøver i henhold til forordning nr. 1393/2007. Sidstnævnte kontrol er nemlig begrænset til en prøvelse af, hvorvidt det dokument, der skal fremsendes, er omfattet af forordningens anvendelsesområde, og at de formkrav med hensyn til fremsendelsen, der er fastsat i forordningen, er opfyldt.
54.
Efter min opfattelse bør anvendelsesområdet for dette organiske kriterium ikke reduceres gennem indførelsen af andre kumulative krav, som navnlig vedrører de specifikke og forskelligartede retsvirkninger, som dokumentet får ved myndighedens mellemkomst, eller at dokumentet skal kunne anvendes til støtte for en påstand under en eventuel retssag. Domstolen fastslog i dommen i sagen Roda Golf & Beach Resort (
43
), at et dokument oprettet af en notar »som sådant« udgør et udenretsligt dokument, hvilket er udtryk for, at Domstolen indirekte afviste denne tese.
55.
Er det nødvendigt at anvende et andet kriterium, som ikke er kumulativt, men alternativt, hvorefter dokumenter, der hidrører fra en privatperson, og hvis indhold ikke forudgående er certificeret af en myndighed, kan omfattes af begrebet »udenretslige dokumenter« som omhandlet i artikel 16 i forordning nr. 1393/2007?
56.
Det bemærkes i denne forbindelse, at selv om det ikke synes muligt at fastslå, hvad der er omfattet af begrebet udenretsligt dokument ved anvendelsen af et kriterium, der er så tilfældigt og udefineret som det, der relaterer sig til et dokuments »vigtighed«, hvilket er præget af en subjektivitet, der kan give anledning til retlig usikkerhed, som er uforenelig med formålet om at forbedre og fremskynde fremsendelsen af dokumenter, er jeg derimod tilbøjelig til at antage, at hensynet til målet om at sikre det indre markeds funktion berettiger, at der søges udfundet et objektivt kriterium, som gør det muligt at udvide begrebet udenretsligt dokument til at omfatte visse retlige dokumenter, som ikke er oprettet eller certificeret af en myndighed.
57.
Det er imidlertid ikke så enkelt at anlægge en principiel sondring, der kan rumme de forskellige retlige dokumenter og samtidig sikre, at kravet om retlig sikkerhed er opfyldt.
58.
Det kunne overvejes, om den omstændighed, at dokumentet er undergivet formalitetskrav i forbindelse med dets forkyndelse, kunne anvendes som kriterium. Er forkyndelsen af dokumentet undergivet særlige formalitetskrav i henhold til afsenderstatens nationale lovgivning, kan den ske i udlandet i henhold til forordning nr. 1393/2007. Er der derimod ingen begrænsninger med hensyn til, hvordan dokumentet forkyndes, kan forkyndelsen ikke ske i henhold til forordningens bestemmelser. Dette kriterium forekommer imidlertid ikke tilfredsstillende, eftersom det indebærer, at der skal foretages en vurdering fra sag til sag på grundlag af lovgivningen i afsenderstaten for at afgøre, om forkyndelsen er undergivet særlige formalitetskrav.
59.
Det søgte kriterium kunne muligvis tage udgangspunkt i, hvorvidt forkyndelsen er påkrævet af hensyn til effektiviteten af det pågældende retlige dokument, hvilket i sidste ende svarer til at sondre mellem dokumenter, der skal modtages, dvs. dokumenter, der skal forkyndes for adressaten for at få virkning over for denne, og dokumenter, der ikke skal modtages (
44
).
60.
Dette kriterium udsætter imidlertid kun de begrebsmæssige vanskeligheder uden at løse dem, for så vidt som sondringen mellem dokumenter, der skal modtages, og dokumenter, der ikke skal modtages, i sig selv er hårfin. Det synes derfor nødvendigt at anlægge en klarere linje ved at anvende et kriterium, hvorefter der tages hensyn til den naturlige og direkte funktion, som fremsendelsen af det pågældende dokument tjener i forhold til adressaten. Ethvert dokument, hvis fremsendelse til adressaten er nødvendig for at udøve, bevise eller bevare en rettighed, bør falde ind under begrebet udenretsligt dokument som omhandlet i artikel 16 i forordning nr. 1393/2007.
61.
En sådan udvidelse kan give såvel rekvirenten som adressaten for disse dokumenter en øget retlig sikkerhed, navnlig på grund af muligheden for anvende forsendelsen mellem de fremsendende instanser og de instanser, der har kompetence til at modtage dokumenterne.
62.
Jeg mener ikke, at den foreslåede udvidelse vil føre til en fordobling af anmodninger om fremsendelse mellem fremsendende og modtagende instanser og således indebære en overbelastning af disse instanser, der ville kunne se sig omdannet til posttjenester. Man bør nemlig huske på, at anvendelsen af fremsendelsesordningen for dokumenterne nævnt i forordning nr. 1393/2007 pålægger rekvirenten at betale omkostningerne og desuden forpligter rekvirenten til at opfylde visse formaliteter, herunder vedrørende oversættelse.
63.
Udvidelsen har den fordel, at den giver personer, som f.eks. Tecom, der med henblik på udøvelsen af deres rettigheder skal gøre adressaten bekendt med et dokument, mulighed for at benytte sig af supplerende garantier i forbindelse med en situation, der kompliceres af den omstændighed, at dokumentet skal fremsendes til udlandet.
64.
Af disse grunde foreslår jeg, at Domstolen besvarer de to første spørgsmål med, at begrebet »udenretsligt dokument« som omhandlet i artikel 16 i forordning nr. 1393/2007 omfatter et dokument, der er oprettet eller certificeret af en offentlig myndighed, en embedsmand eller enhver person, der har kompetence hertil i henhold til afsenderstatens lovgivning, samt ethvert dokument, hvis fremsendelse til modtageren er nødvendig for at udøve, bevise eller bevare en rettighed.
B – Det fjerde spørgsmål
65.
Jeg vil som følge af den indbyrdes sammenhæng med det første og det andet spørgsmål behandle det fjerde spørgsmål før det tredje spørgsmål.
66.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at den tvivl, som Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria har rejst for så vidt angår fortolkningen af betingelserne vedrørende det retslige samarbejdes grænseoverskridende virkninger og det indre markeds funktion, skyldes, at der i præmis 56 i dommen i sagen Roda Golf & Beach Resort (
45
) henvises til, at det retslige samarbejde som omhandlet i artikel 65 EF både kan forekomme under og uden for en sådan procedure, »for så vidt som dette samarbejde har grænseoverskridende virkninger og er nødvendigt for det indre markeds funktion« (
46
).
67.
Den forelæggende ret ønsker derfor i det væsentlige oplyst, om det med henblik på at afgøre, om et dokument er omfattet af begrebet »udenretslige dokumenter« som omhandlet i artikel 16 i forordning nr. 1393/2007, bør prøves, om fremsendelsen af det pågældende dokument har grænseoverskridende virkninger og er nødvendig for det indre markeds funktion.
68.
I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at bemærke, at betingelsen vedrørende det retslige samarbejdes grænseoverskridende virkninger og det indre markeds funktion udgør retsgrundlaget for forordning nr. 1393/2007.
69.
I overensstemmelse med den teleologiske og systematiske fortolkningsmetode bør forordningen fortolkes under hensyn til de mål, der forfølges, på grundlag af dette retsgrundlag.
70.
Betingelsen vedrørende det retslige samarbejdes grænseoverskridende virkninger er ikke relevant i forbindelse med fastlæggelsen af anvendelsesområdet for forordning nr. 1393/2007 for så vidt angår de omhandlede dokumenter, idet de situationer, der reguleres ved forordningen, der skal sikre, at retslige eller udenretslige dokumenter sendes fra en medlemsstat til en anden, nødvendigvis har en grænseoverskridende karakter, fordi to medlemsstater er involveret.
71.
Det er derimod nødvendigt at tage hensyn til formålet vedrørende det indre markeds funktion for at fastlægge indholdet af begrebet udenretsligt dokument (
47
). Jeg er imidlertid enig med den tyske regering, som har anført, at når det er fastslået, at det omhandlede dokument falder ind under kategorien »udenretslige dokumenter« som omhandlet i artikel 16 i forordning nr. 1393/2007, tjener det ikke noget formål i hvert enkelt tilfælde at foretage en prøvelse af, hvorvidt det er nødvendigt af hensyn til det indre markeds funktion at sikre forkyndelsen af det pågældende dokument i henhold til de bestemmelser, der er fastsat i forordningen.
72.
Det fjerde spørgsmål bør derfor besvares med, at det ikke er nødvendigt på grundlag af de særlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde at foretage en prøvelse af, hvorvidt fremsendelsen af et dokument har grænseoverskridende virkninger og er nødvendig for det indre markeds funktion.
C – Det tredje spørgsmål
73.
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om et udenretsligt dokument, der allerede er blevet forkyndt over for modtageren, kan forkyndes igen i henhold til proceduren i forordning nr. 1393/2007.
74.
Besvarelsen af dette spørgsmål giver efter min opfattelse ikke anledning til tvivl, når den første forkyndelse ikke er foretaget i henhold til proceduren i forordning nr. 1393/2007.
75.
I denne situation er det nemlig absolut nødvendigt at tillade, at der foretages en ny forkyndelse i henhold til forordningen. Det er et princip, at så snart adressaten for et retsligt eller udenretsligt dokument er bosiddende i udlandet, skal forkyndelsen af dette dokument foretages med de midler, som er indført ved forordning nr. 1393/2007 (
48
), hvilket indebærer, at rekvirenten får muligheden for at foretage forkyndelse i henhold til forordningen.
76.
Svaret er mindre oplagt i den situation, hvor den første forkyndelse er foretaget i henhold til forordning nr. 1393/2007. Som Kommissionen har foreslået, kunne dette have været tilfældet i hovedsagen, såfremt påkravsskrivelsen, oprettet ved notar, kunne betragtes som en direkte forkyndelse med posten som omhandlet i artikel 14 i forordning nr. 1393/2007.
77.
I dom Alder (C-325/11, EU:C:2012:824) fastslog Domstolen, at forordning nr. 1393/2007 ikke opstiller nogen rangorden mellem de forskellige former for fremsendelse, som er fastsat i forordningen (
49
). Efter min opfattelse tilkommer det rekvirenten, og kun denne, at vælge det middel blandt de forskellige midler, som rekvirenten finder mest passende, og beslutte, hvorvidt det er nødvendigt at foretage en ny forkyndelse efter at have foretaget den første forkyndelse.
78.
Efter min opfattelse kan rekvirenten have gode grunde til igen at ville foretage en forkyndelse af et dokument, der allerede er blevet forkyndt, og det tilkommer ikke i medfør af forordning nr. 1393/2007 de modtagende eller afsendende instanser at prøve relevansen af disse grunde. Det kan f.eks. være, at forkyndelsen af et dokument ikke er foretaget inden for den frist, der er fastsat herfor i national ret.
79.
En anden konklusion ville endvidere indebære, at de modtagende og afsendende instanser pålægges at foretage en prøvelse af muligheder og dermed pålægges et ansvar, som de ikke nødvendigvis er klar til at påtage sig.
80.
På den baggrund er det min opfattelse, at det samme dokument kan være genstand for flere på hinanden følgende forkyndelser i henhold til den samme eller forskellige procedurer, og at det tredje spørgsmål derfor skal besvares med, at et udenretsligt dokument, som allerede er blevet forkyndt for adressaten, kan forkyndes igen i henhold til proceduren i forordning nr. 1393/2007, selv om den første forkyndelse allerede er foretaget i henhold til forordningen.
IV – Forslag til afgørelse
81.
På denne baggrund foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Juzgado de Primera Instancia no 7 de Las Palmas de Gran Canaria forelagte spørgsmål som følger:
»1)
Begrebet »udenretsligt dokument« som omhandlet i artikel 16 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1393/2007 af 13.november 2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (forkyndelse af dokumenter) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 omfatter et dokument, der er oprettet eller certificeret af en offentlig myndighed, en embedsmand eller en person, der har kompetence hertil efter afsenderstatens lovgivning, samt ethvert dokument, hvis fremsendelse til modtageren er nødvendig for at udøve, bevise eller bevare en rettighed.
2)
Det er ikke nødvendigt på grundlag af de særlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde at foretage en prøvelse af, hvorvidt fremsendelsen af et dokument, der opfylder et af disse to kriterier, har grænseoverskridende virkninger og er nødvendig for det indre markeds funktion.
3)
Et udenretsligt dokument, som allerede er blevet forkyndt for adressaten, kan forkyndes igen i henhold til proceduren i forordning nr. 1393/2007, selv om den første forkyndelse allerede er foretaget i henhold til forordningen.«
(
1
)   Originalsprog: fransk.
(
2
)   C-14/08, EU:C:2009:395.
(
3
)   EFT L 160, s. 37.
(
4
)   Dommens præmis 47 og 50.
(
5
)   Dommens præmis 58.
(
6
)   Europa-Parlamentets og Rådets forordning af 13.11.2007 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (»forkyndelse af dokumenter«) og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 (EUT L 324, s. 79).
(
7
)   Herefter »Tecom«.
(
8
)   Herefter »MAN Diesel«.
(
9
)   Herefter »Haagerkonventionen«.
(
10
)   EFT 1997 C 261, s. 2 (herefter »konventionen af 1997«).
(
11
)   Herefter »fremsendende instanser«.
(
12
)   Herefter »modtagende instanser«.
(
13
)   C-14/08, EU:C:2009:395.
(
14
)   C-14/08, EU:C:2009:395.
(
15
)   Jf. artikel 67, stk. 4, TEUF, der bestemmer, at Unionen letter adgangen til domstolene, navnlig på grundlag af princippet om gensidig anerkendelse af »retsafgørelser og udenretslige afgørelser« om civilretlige spørgsmål, artikel 81 TEUF, der bestemmer, at Unionen etablerer et samarbejde om civilretlige spørgsmål med grænseoverskridende virkninger, der bygger på princippet om gensidig anerkendelse af »retsafgørelser og udenretslige afgørelser«, og at Europa-Parlamentet og Rådet, navnlig når det er nødvendigt for det indre markeds funktion, vedtager foranstaltninger, der skal sikre gensidig anerkendelse mellem medlemsstaterne af »retsafgørelser og udenretslige afgørelser« samt fuldbyrdelse og forkyndelse heraf på tværs af grænser, samt artikel 11, stk. 6, i protokol nr. 5 vedrørende vedtægter for Den Europæiske Investeringsbank, hvorefter formanden eller, hvis han er forhindret, en af næstformændene, repræsenterer Banken i »indenretlige eller udenretlige« anliggender.
(
16
)   Jf. »Den særlige kommissions rapport fremlagt af Vasco Taborda Ferreira«, Haagerkonferencen om international privatret – Akter og dokumenter fra det tiende møde – Del III – Forkyndelse, Haag, 1965, s. 74, hvoraf det fremgår (s. 108), at artikel 17 »har til formål at give parterne i en retssag de foreskrevne muligheder for at fremsende udenretslige dokumenter, herunder gennem centralmyndigheden«, men at »konventionen kun kan finde anvendelse på internationale forsendelser af dokumenter hidrørende fra myndigheder eller fra embedsmænd i en kontraherende stat«. Det tilføjes, at »[u]dkastet ikke henviste til muligheden for at fremsende dokumenter, der hidrører fra privatpersoner. Det blev besluttet, at konventionen ikke skulle finde anvendelse, såfremt der ikke var tale om et dokument, der oprindeligt var udstedt af en officiel instans, der kunne foretage en sortering eller udøve en kontrol«. Jf. også »V. Taborda Ferreiras forklarende rapport«, op.cit., s. 363, hvori det præciseres, at »i de tilfælde, hvor notaren ikke i sin egen stat betragtes som embedsmand, er det opfattelsen, at sådanne dokumenter ikke kan omfattes af konventionens virkninger« (s. 380).
(
17
)   Practical Handbook on the Operation of The Hague Service Convention, Permanent Bureau – Hague Conference om international privatret, Wilson & Lafleur, Montreal, 2006, 3. udg.
(
18
)   Punkt 67, s. 87.
(
19
)   Ibidem. I det reviderede udkast til nævnte vejledning, som er udarbejdet i maj 2014 af det Permanente Bureau for Haagerkonferencen om International Privatret, er der til listen tilføjet notarialakter, indkaldelser til retsmægling, meddelelser fra kreditorer til debitorer, testamenter, meddelelser til arvinger af afdøde, afgørelser om børnebidrag og separations- samt skilsmissebevillinger udstedt af en administrativ myndighed, forkyndelser ved stævningsmand, handlinger og dokumenter til gennemførelse ved hjælp af en foged (det reviderede udkast kan på tidspunktet for affattelsen af nærværende forslag til afgørelse findes her: http://www.hcch.net/upload/wop/2014/2014sc_pd02en.pdf).
(
20
)   Punkt 67, s. 87 og 88.
(
21
)   Punkt 70, s. 88 og 89.
(
22
)   Punkt 68, s. 88.
(
23
)   Ibidem.
(
24
)   Punkt 70, s. 88.
(
25
)   EFT 1997 C 261, s. 26.
(
26
)   Jf. rapportens artikel 1, stk. 1, fjerde afsnit.
(
27
)   EFT L 298, s. 1, og berigtiget i EFT 2002 L 31, s. 88, og EUT 2003 L 60, s. 3.
(
28
)   EUT L 173, s. 17.
(
29
)   Det drejer sig om Irland (»alle retslige og udenretslige dokumenter vedrørende et sagsområde, som forordningen dækker, kan forkyndes i henhold til denne«), Italien (»udenretslige dokumenter i almindelighed«), Storhertugdømmet Luxembourg, der udtrykkeligt henviser til national ret (»alle retslige og udenretslige dokumenter i henhold til luxembourgsk lovgivning i civile og kommercielle sager«), Kongeriget Nederlandene (»retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager«) og Kongeriget Sverige (»de dokumenter, der kan forkyndes inden for rammerne af forordningen, er stævninger og anmodninger om betaling samt andre dokumenter af civil eller kommerciel karakter, som bør eller skal forkyndes«).
(
30
)   Det er tilfældet for Kongeriget Belgien (»dokumenter udfærdiget af domstolene, den offentlige anklagemyndighed, stævningsmænd og notarer«), Kongeriget Spanien (»de udenretslige dokumenter, der skal forkyndes, er dem, der udstedes af offentlige myndigheder, som i henhold til spansk lov er bemyndiget til at foretage forkyndelse«) og Den Franske Republik (»udenretslige dokumenter, der hidrører fra myndigheder eller embedsmænd«).
(
31
)   Det drejer sig om Forbundsrepublikken Tyskland (»udenretslige dokumenter er dokumenter, der skal forkyndes i forbindelse med beskyttelse, gennemførelse eller opgivelse af et civilt eller kommercielt krav uden for en retssag. Herunder hører bl.a. [dokumenter oprettet ved notar og forlig indgået ved advokat), Republikken Østrig (»der kan foretages forkyndelse af [...] udenretslige dokumenter, [hvorved] forstås dokumenter til sikring, gennemtvingelse eller imødegåelse af et civilretsligt eller handelsretsligt krav, dog uden for en civilretslig procedure«) og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland (»retsdokumenter, som skal forkyndes i tilslutning til enhver ikke-retslig, civil eller kommerciel sag«).
(
32
)   Blandt disse medlemsstater er Den Hellenske Republik, hvis liste i øvrigt synes kun at omfatte retslige dokumenter; Den Portugisisk Republik og Republikken Finland.
(
33
)   C-14/08, EU:C:2009:134.
(
34
)   C-14/08, EU:C:2009:395.
(
35
)   Præmis 47 og 50.
(
36
)   Præmis 48.
(
37
)   Præmis 49.
(
38
)   Præmis 59.
(
39
)   C-14/08, EU:C:2009:134.
(
40
)   Punkt 93.
(
41
)   Dom Roda Golf & Beach Resort (C-14/08, EU:C:2009:395, præmis 56).
(
42
)   C-14/08, EU:C:2009:395.
(
43
)   Ibidem.
(
44
)   Se vedrørende denne sondring, som vedrører ensidige retlige dokumenter, J. Flour, J.L. Aubert og E. Savaux, Les obligations – 1- L'acte juridique, 14. udgave, Dalloz, Paris, 2010, s. 465, fodnote 494.
(
45
)   C-14/08, EU:C:2009:395.
(
46
)   Min fremhævelse.
(
47
)   Jf. analysen i punkt 56 i nærværende forslag til afgørelse.
(
48
)   Jf. dom Alder (C-325/11, EU:C:2012:824, præmis 25).
(
49
)   Ibidem, præmis 31.