61982C0092
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. F. MANCINI
FREMSAT DEN 6. OKTOBER 1983 (
1
)
Høje Domstol.
1.
Stævningen af 18. marts 1982, hvorved nærværende sag blev anlagt, indeholder en række påstande, som Max Gutmann, tidligere tjenestemand ved Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, har nedlagt, dels om annullation af Kommissionens beslutning om tilbagesøgning af bosættelsespenge efter fratræden dels om tilbagebetaling af de indeholdte beløb med renter. Jeg skal i korthed gennemgå de faktiske omstændigheder. Max Gutmann, der havde været tjenestemand ved Fællesskaberne siden 1956, blev pensioneret den 3. december 1977 efter at have nået aldersgrænsen. Da han ønskede at flytte til Nice, der var hans hjemsted, anmodede han den 21. april 1980 Kommissionen om at meddele ham, hvilket beløb han ville få udbetalt i form af bosættelsespenge efter fratræden, hvilken frist, der var gældende for indgivelse af anmodningen herom, og hvilken dokumentation, der var nødvendig. Kommissionen meddelte ham, at bosættelsespengene androg 340720 belgiske francs, som ville blive udbetalt, når Kommissionen havde modtaget bevis for, at han og hans familie havde taget bopæl på et sted, der lå mindst 70 km fra hans tjenestested, og senest tre år efter hans pensionering (det vil sige senest den 2. 12. 1980). Da fristen var ved at udløbe, fremsendte Max Gutmann (den 27. 10. 1980) en lægeattest, som dokumenterede hans hustrus alvorlige helbredstilstand; på grundlag heraf anmodede han om udsættelse af den fastsatte frist for at tage bopæl efter fratræden og for flytningen. Fristen blev forlænget (til 31. 12. 1981), men kun for så vidt angik flytningen. Kommissionen anførte, at tjenestemandsvedtægten ikke hjemler mulighed for at forlænge fristen for at tage anden bopæl efter fratræden af tjenesten.
Max Gutmann anfægtede ikke denne afgørelse. Ved skrivelse af 17. november 1980 erklærende han tværtimod, at han var flyttet fra Luxembourg til Paris, og fremlagde en bopælsattest, som dokumenterede, at han havde boet i den franske hovedstad fra oktober s.a. I den forbindelse anmodede Kommissionen (den 9. 12. 1980) om yderligere dokumentation (lejekontrakt, telefon- og elektricitetsregninger) for at at forvisse sig om, at tjenestemanden og hans familie faktisk havde taget bopæl i Paris, selv om der ikke var sket nogen flytning. I samme skrivelse fik Max Gutmann meddelelse om, at hans pension i henhold til vedtægtens artikel 82 ville blive korrigeret med den for Frankrig fastsatte justeringskoefficient med virkning fra december 1980.
Igen gjorde Max Gutmann, hvad han var blevet anmodet om. Den 19. december 1980 fremsendte han en telefonregning af 14. oktober 1980 vedrørende samtaler i august og september samt aflæsninger vedrørende de ydelser, han havde modtaget i de foregånde måneder. På grundlag af de pågældende dokumenter besluttede Kommissionen at udbetale bosættelsespenge (dette skete den 23. 3. 1981) og at korrigere hans pension med justeringskoefficienten for Frankrig. Som følge heraf blev det månedlige pensions-beløb for februar 1981 nedsat med omkring 20000 belgiske francs, hvilket svarede til det beløb, pensionen havde været højere som følge af, at justeringskoefficienten for Luxembourg blev anvendt i månederne december 1980-februar 1981.
Netop nævnte tilbageholdelse er baggrunden for nærværende tvist. Tilbageholdelsen og anvendelsen af en anden justeringskoefficient betød en formindskelse af købekraften, hvilket fik Max Gutmann til at fremsende en ny skrivelse til Kommissionen. Den pågældende skrivelse, der er afgørelse for løsningen af tvisten, bør gennemlæses omhyggeligt. Sagsøgeren nævner heri først, at afslaget på at forlænge den frist, han i sin tid havde anmodet om, betød, at han var »tvunget til at foregive at have taget anden bopæl«. Han fremhævede videre, at den bopæl i Paris, han havde angivet i skrivelsen af 17. november, var en lejlighed, som tilhørte hans døtre, og som den ældste af dem boede i. Han oplyste endelig, at han fortsat boede i Luxembourg med sin hustru og sin yngste datter. På grundlag af samtlige disse omstændigheder krævede han, at de tilbageholdte beløb blev tilbagebetalt ham, og at hans post blev sendt til Luxembourg. En omfattende korrespondance fulgte; den kulminerede med en klage fra Max Gutmann (af 21. 6. 1981) over beslutningen om at anvende koefficienten for Frankrig. Administrationen bøjede sig: den 16. juni 1981 annullerede den sin tidligere beslutning (af 5. maj s.a.) og imødekom hans krav om, at hans pension skulle beregnes på grundlag af koefficienten for Luxembourg, samt at han skulle modtage sin post i Storhertugdømmets hovedstad.
Da bosættelsespengene var blevet udbetalt på grundlag af urigtige oplysninger, fastholdt administrationen dog, at de var blevet udbetalt med urette, og meddelte Max Gutmann, at den ville tilbagesøge beløbet på grundlag af vedtægtens artikel 85 sammenholdt med artikel 46 i bilag VIII. Max Gutmann indgav en administrativ klage over denne del af beslutningen; efter at den var blevet afvist, anlagde han nærværende sag ved stævning af 18. marts 1982. Han afgik ved døden få dage senere, og hans døtre er indtrådt som sagsøgere.
2.
Kernen i sagen er Kommissionens beslutning om at tilbagesøge bosættelses-pengene efter fratræden; tvisten bør løses på grundlag af de regler, jeg netop har nævnt: artikel 85, hvorefter »ethvert beløb, der fejlagtigt er udbetalt, kræves tilbagebetalt, hvis modtageren har haft kendskab til fejlen, eller denne var så åbenbar, at han burde have kendt den«, samt artikel 6, stk. 4, i bilag VII, hvorefter bosættelsespengene som sådan udbetales, »når det er bevist, at tjenestemanden og hans familie har taget bopæl på et sted, der ligger mindst 70 km fra hans tjenestested; ... tjenestemanden ... skal være flyttet senest tre år efter [sin] fratræden«.
Af de to betingelser, der opstilles i sidstnævnte bestemmelse, giver den sidste ikke anledning til problemer i nærværende sag. Som bekendt anmodede sagsøgeren om forlængelse af fristen for at tage anden bopæl, men han har ikke anfægtet den beslutning, hvorved han blev meddelt afslag. Spørgsmålet om overholdelsen af treårsfristen er således ikke omtvistet.
Med hensyn til den første betingelse er den efter Kommissionens opfattelse kun opfyldt, hvis tjenestemanden tager anden bopæl med hele sin familie. Dette virker efter min opfattelse ikke overbevisende, og — hvad der er af større betydning — er i strid med Domstolens seneste praksis. Domstolen har fortolket artikel 6 på den måde, at den tjenestemand, som tager bopæl uden sin familie, har ret til 50 % af den godtgørelse, han normalt ville være berettiget til (dom af 25. 11. 1982, sag 79/82, Evens mod Revisionsretten, Sml. 1982, s. 4033). Bestemmelsen indeholder ikke en sådan regel, og Domstolen er nået frem til resultatet på grundlag af betemmelsen om bosættelsesepenge ved tiltrædelsen af tjenesten (artikel 5, stk. 4). Der er nemlig en snæver sammenhæng mellem formålene med de to ydelser: de skal begge gøre det muligt at afholde de udgifter, der uundgåeligt opstår som følge af tjenestemandens integration i et nyt miljø i et udbestemt, men væsentligt tidsrum (jfr. med hensyn til artikel 5, dommen af 9. 11. 1978, Verhaaf mod Kommissionen, sag 140/77, Sml. s. 2117, præmis 18).
Ovennævnte bemærkninger betyder imidlertid ikke, at udbetalingen af beløbet til Max Gutmann i mindre grad er sket ved en fejl. At det var fiktivt, at han tog bopæl i Paris, fremgår klart af de skrivelser, han har fremsendt til Kommissionen. Han anerkendte i øvrigt selv, at der var tale om en »fingeret flytning«, og de modstridende dokumenter, han har fremsendt, bekræfter rigtigheden heraf. Mens bopælsattesten skulle bevise, at sagsøgeren havde boet i Paris fra oktober 1980, vedrørte telefonregningen en tidligere periode. Sandheden er, at Max Gutmann aldrig har forladt Luxembourg. Dette har han også udtrykkeligt anerkendt, idet han ikke har anmodet om godtgørelse af rejseudgifterne for sig og sin familie fra Luxembourg til Paris.
3.
Efter at det således er fastslået, at beløbet er udbetalt ved en fejl, skal det undersøges, om den sagsøgte institution har anvendt reglen i artikel 85 rigtigt. Som ovenfor nævnt er bestemmelsen en lempelse af de civilretlige grundsætninger om tilbagesøgning for at beskytte den tjenestemand, der er i god tro.
Kommissionen har anført, at da Max Gutmann har givet »falske oplysninger«, har han ikke været i god tro. Dette har han afvist og beklaget, at Kommissionens beslutning på det punkt ikke er begrundet. Men dette er ikke rigtigt. Som jeg har forsøgt at påvise, indeholder hans skrivelser samt de dokumenter, han har fremsendt, mange modstridende oplysninger, hvilket skyldes hans forgæves forsøg på at gøre det umulige muligt: godgørelsen i forbindelse med hans flytning til Paris og en pension beregnet på grundlag af en justeringskoefficient, som forudsætter, at han har bopæl i Luxembourg.
Lad mig dog rent teoretisk antage, at sagsøgeren ikke havde kendskab til, at betalingen var sket ved en fejl. Han burde ikke kunne undgå at opdage, at situationen var retstridig, hvis han — som Domstolen krævede det i dommen af 11. juli 1979, Broe mod Kommissionen (sag 252/78, Sml. 1979, s. 2393, præmis 14) — havde udvist »den normale omhu, som kunne forventes af en tjenestemand«. Det er utænkligt, at en tjenestemand i lønklasse A3, som i øvrigt har udmærket kendskab til Domstolens praksis og de forvaltningsretlige principper inden for Fællesskabet (jfr. hans skrivelse af 4. 3. 1981), har kunnet tage fejl af rækkevidden af de dog ganske klare regler i vedtægten, og ikke har kunnet bedømme, at hans krav var modstridende.
4.
Sagsøgeren har endvidere bestridt, at artikel 46 i vedtægtens bilag VIII kan finde anvendelse, ifølge nævnte bestemmelse »[indeholdes] ethvert beløb, som en tjenestemand skylder Fællesskaberne på det tidspunkt, hvor den pågældende er berettiget til en af de ydelser, der er nævnt i denne pensionsordning ... i disse ydelser eller i de ydelser, som tilkommer de ydelsesberettigede pårørende. Indeholdelsen kan aftrappes over flere måneder«. Den gæld, han har pådraget sig over for Kommissionen — hvilket han selv bekræfter — opstod på et tidspunkt (23. 3. 1981), der ligger efter det tidspunkt, hvor hans ret til pension opstod (1. 1. 1978).
Men argumentet er ikke berettiget. Artikel 46 er ikke en undtagelse fra den almindelige regel om repetido indebiti: den finder fortrinsvis anvendelse på pension. Kommissionen kunne således påberåbe sig reglen og følgelig — i øvrigt til fordel for sagsøgeren — aftrappe de beløb, han skyldte Kommissionen.
5.
Af alle ovennævnte grunde skal jeg foreslå, at Kommissionen for De europæiske Fællesskaber frifindes for de påstande, Max Gutmann har nedlagt ved stævning af 18. marts 1982. Jeg skal desuden foreslå, at hver part bærer sine omkostninger.
(
1
) – Oversat fra italiensk.