62000CC0455_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Kommissionen har nedlagt påstand om, at Domstolen fastslår, at Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i henhold til artikel 9, stk. 3, i Rådets direktiv 90/270/EØF af 29. maj 1990 (herefter »direktivet«), idet den ikke i sin lovgivning har defineret de betingelser, hvorunder specielle synskorrigerende hjælpemidler, som er beregnet til det pågældende arbejde, skal udleveres til de berørte arbejdstagere til udførelsen af visse opgaver .
I - Fællesskabsbestemmelser
2. Direktivet blev vedtaget til opfyldelse af kravet i EØF-traktatens artikel 118 A om, at »Rådet ved udstedelse af direktiver skal vedtage de minimumsforskrifter, der skal forbedre navnlig arbejdsmiljøet for at beskytte arbejdstagernes sikkerhed og sundhed på et stadigt stigende niveau« .
3. »I det konkrete tilfælde er direktivet en af de særlige forskrifter, som er vedtaget på grundlag af artikel 16, stk. 1, i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet« .
4. I henhold til direktivets artikel 9 har arbejdstagerne ret til en passende undersøgelse af øjne og syn, som skal foretages af en person med de nødvendige kvalifikationer, inden arbejdet ved skærmterminalen påbegyndes, og med jævne mellemrum herefter, samt når der opstår synsproblemer, der kan skyldes arbejdet ved skærmterminal (stk. 1). Arbejdstagerne har ret til en øjenundersøgelse hos en speciallæge, hvis den i stk. 1 nævnte undersøgelse viser, at dette er nødvendigt (stk. 2).
5. Artikel 9, stk. 3, bestemmer:
»Arbejdstagerne skal have udleveret specielle synskorrigerende hjælpemidler, som er beregnet til det pågældende arbejde, hvis den i stk. 1 eller stk. 2 nævnte undersøgelse viser, at dette er nødvendigt, og hvis normale briller, kontaktlinser eller lignende ikke kan anvendes.«
6. I medfør af artikel 11, stk. 1, skulle medlemsstaterne sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet senest den 31. december 1992.
II - Den italienske lovgivning
7. Direktivet blev gennemført i italiensk ret ved lovdekret nr. 626 af 19. september 1994 .
8. Under overskriften »Sundhedsmæssig kontrol« var lovdekretets artikel 55 affattet på følgende måde:
»1. Forud for påbegyndelse af arbejde som omhandlet i dette afsnit undergives arbejdstagerne en lægeundersøgelse med henblik på at konstatere eventuel strukturel anomali, samt en undersøgelse af øjne og syn, som foretages af den kompetente læge. Når resultaterne af undersøgelsen viser, at det er nødvendigt, undergives arbejdstageren specialundersøgelser .
2. Under hensyn til resultaterne af de undersøgelser, som er omhandlet i stk. 1, indplaceres arbejdstagerne i en af følgende to kategorier:
a) egnede, med eller uden tidsbegrænsning
b) uegnede.
3. Arbejdstagere indplaceret i kategorien »tidsbegrænset egnede« såvel som arbejdstagere, der er 45 år eller derover, undergives lægekontrol mindst én gang hvert andet år.
4. Arbejdstageren gennemgår efter dennes anmodning en øjenundersøgelse hos en speciallæge, hver gang arbejdstageren har mistanke om en forringelse af sin synsevne, som er bekræftet af den kompetente læge.
5. Omkostningerne ved anskaffelse af personlige værnemidler til brug for det pågældende arbejde afholdes af arbejdsgiveren« .
9. Ved lov nr. 422 af 29. december 2000 om overholdelse af de forpligtelser, der påhviler Italien som medlem af De Europæiske Fællesskaber - fællesskabslov 2000, blev stk. 3 og 4 i artikel 55 i lovdekret nr. 626 af 1994 ændret, og der blev indsat følgende to nye stykker:
»3. Arbejdstagerne skal undergå en lægeundersøgelse som omhandlet i artikel 16 .
3a. Undersøgelserne skal ske i overensstemmelse med den fremgangsmåde, der er fastsat i stk. 1 og 2.
3b. For arbejdstagere indplaceret i kategorien »tidsbegrænset egnede« såvel som for arbejdstagere, der er 45 år eller derover, finder lægeundersøgelsen sted mindst én gang hvert andet år, og for alle andre hvert femte år, undtagen i særlige tilfælde, som nødvendiggør en anden frekvens, som er fastsat af en kompetent læge.
4. Arbejdstageren gennemgår efter dennes anmodning en øjenundersøgelse hos en speciallæge, hver gang arbejdstageren har mistanke om en forringelse af sin synsevne, som er bekræftet af den kompetente læge« .
10. Denne ændring udgør efter Kommissionens opfattelse en forsinket gennemførelse af de forpligtelser, der påhviler Den Italienske Republik i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1 og 2. Trods denne forsinkelse har Kommissionen valgt at frafalde de to første dele af sin påstand.
III - Traktatbruddet
11. Den bestemmelse, som Kommissionen har gjort gældende ikke er blevet gennemført af Den Italienske Republik, er klar og præcis. Direktivets artikel 9, stk. 3, bestemmer, at arbejdstagerne har ret til at få udleveret specielle synskorrigerende hjælpemidler, som er beregnet til det pågældende arbejde, hvis undersøgelserne nævnt i de stykker, der er gengivet ovenfor, viser, at dette er nødvendigt, og hvis normale briller, kontaktlinser eller lignende ikke kan anvendes.
12. Kommissionen har gjort gældende, at lovdekret nr. 626 af 1994 ikke indeholder nogen bestemmelse, der direkte sikrer arbejdstagerne denne ret. Kommissionen har medgivet, at artikel 55, stk. 5, forpligter arbejdsgiveren til at afholde udgifterne ved anskaffelse af disse specielle værnemidler til brug for det pågældende arbejde, men dette er efter Kommissionens opfattelse ikke tilstrækkeligt til at fastslå »hovedbetingelsen« om arbejdstagerens ret til at få stillet sådanne hjælpemidler til rådighed.
13. Den italienske regering har fremført to forskellige anbringender til støtte for sin påstand om frifindelse, som dog begge tager udgangspunkt i en systematisk fortolkning af det pågældende lovdekret.
14. Regeringen har i sit svarskrift for det første gjort gældende, at lovdekretets artikel 55, stk. 5, skal fortolkes i sammenhæng med lovdekretets artikel 41 ff., som vedrører rettigheder og forpligtelser for arbejdstagerne og arbejdsgiveren for så vidt angår personlige værnemidler som omhandlet i Rådets direktiv 89/656/EØF af 30. november 1989, der har et andet og bredere anvendelsesområde end det direktiv, der er genstand for nærværende sag.
15. Kommissionen har med rette afvist dette argument som ubegrundet, fordi de personlige værnemidler, som er omfattet af direktiv 89/656, har til formål at hindre, at der sker skade på arbejdstagernes sundhed, og de specielle synskorrigerende hjælpemidler, som er relevante i nærværende sag, har til formål at udbedre situationer, hvor lægeundersøgelser viser, at der er tale om en reel risiko for arbejdstagerens sundhed, som allerede har manifesteret sig.
16. Med andre ord garanterer arbejdsgiverens pligt til at udlevere personlige værnemidler til arbejdstagerne ikke en faktisk anerkendelse af den ret, som arbejdstagerne har i medfør af direktivets artikel 9, stk. 3, og som i de tilfælde, hvor arbejdstagerne anvender skærmterminaler, indebærer, at der skal udleveres specielle synskorrigerende hjælpemidler, hvis anvendelse af normale briller, kontaktlinser eller lignende ikke er tilstrækkeligt.
17. Den Italienske Republik, som uden tvivl er opmærksom på sine argumenters svaghed, har i sin duplik gentaget et argument, som den havde fremført under den administrative procedure, men som den ikke havde gentaget i svarskriftet, om, at det fremgår af en systematisk fortolkning af de forskellige stykker i lovdekretets artikel 55, sammenholdt med lovdekretets artikel 16, at Den Italienske Republik har gennemført direktivets artikel 9, stk. 3, på korrekt måde i national ret.
18. Jeg mener, at Den Italienske Republik tager fejl på dette punkt. Indholdet af direktivets artikel 9 er klart. Arbejdstagere, der anvender skærmterminaler, har krav på en undersøgelse af øjne og syn, og om nødvendigt en øjenundersøgelse foretaget af en speciallæge. Hvis resultatet af disse undersøgelser viser, at det er nødvendigt, og hvis normale briller, kontaktlinser eller lignende ikke kan anvendes, har arbejdstagerne ret til at få udleveret specielle synskorrigerende hjælpemidler uden nogen form for betaling.
19. Artikel 55, som ændret, sammenholdt med artikel 16, kan ganske vist forstås således, at arbejdstagere, der arbejder ved skærmterminaler, skal undergå lægeundersøgelser, før arbejdet påbegyndes og herefter regelmæssigt, såvel som øjenundersøgelser foretaget af en speciallæge, men artikel 55 giver på intet tidspunkt arbejdstagerne ret til at få udleveret specielle synskorrigerende hjælpemidler, når resultaterne af undersøgelserne viser, at det er nødvendigt. Selv om artikel 55, stk. 5, pålægger arbejdsgiveren at afholde udgifterne til installation af disse hjælpemidler, giver denne bestemmelse ikke arbejdstagerne en ubetinget ret til at få udleveret hjælpemidlerne, når den kompetente læge efter undersøgelse ordinerer anvendelsen heraf.
20. Den italienske lovgivning indebærer med andre ord, at installationen af specielle synskorrigerende hjælpemidler skal betales af arbejdsgiveren, men bestemmer ikke, som foreskrevet i direktivets artikel 9, stk. 3, at arbejdstagerne har ret til, at sådanne hjælpemidler installeres, hvis resultaterne af lægeundersøgelserne viser, at det er nødvendigt, dvs. hvis den pågældende læge ordinerer det.
21. På et område som det, der vedrører beskyttelse af arbejdstageres sundhed og sikkerhed, der er tæt forbundet med formålet om forbedring af leve- og arbejdsvilkårerne, som fællesskabslovgiver har til opgave at realisere ved at pålægge fællesskabsinstitutionerne og medlemsstaterne præcise forpligtelser, skal de krav, der følger af traktaten og den heraf afledte ret, og som er vedtaget med det formål at sikre, at dette formål opfyldes, gennemføres i national ret på klar og ubetinget måde. Når der som i nærværende sag er tale om et direktiv, der fastsætter mindstekrav til det beskyttelsesniveau, som medlemsstaterne skal indføre, skal gennemførelsen heraf ske på en måde, der udelukker enhver tvivl om den faktiske gennemførelse i national ret af de rettigheder og forpligtelser, som direktivet foreskriver . Princippet om loyalt samarbejde, som fremgår af artikel 10 EF, indebærer, at gennemførelsen af direktiver i national ret skal ske på en tilstrækkeligt loyal måde.
22. I betragtning af ovenstående bemærkninger foreslår jeg Domstolen at fastslå, at Den Italienske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til traktaten i overensstemmelse med Kommissionens påstand.
IV - Sagens omkostninger
23. I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger . I sin replik frafaldt Kommissionen to ud af de tre klagepunkter, hvorpå den støttede sit søgsmål. Dette ændrer imidlertid ikke vurderingen af spørgsmålet om afholdelse af sagens omkostninger. Den Italienske Republiks kun delvise og forsinkede gennemførelse af de forpligtelser, der påhviler den, har givet Kommissionen grund til at indlede et søgsmål i medfør af artikel 226, stk. 2, EF. Det følger heraf, at Den Italienske Republik bør betale sagens omkostninger.
V - Forslag til afgørelse
24. Jeg foreslår Domstolen følgende afgørelse:
»1) Det tages til efterretning, at Kommissionen har frafaldet sine to første klagepunkter.
2) Den Italienske Republik har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler den i medfør af artikel 9, stk. 3, i Rådets direktiv 90/270/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler (femte særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), idet den ikke har defineret de betingelser, hvorunder specielle synskorrigerende hjælpemidler, som er beregnet til det pågældende arbejde, skal udleveres til de berørte arbejdstagere.
3) Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.«