61977C0122
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. REISCHL
FREMSAT DEN 5. OKTOBER 1978 (
1
)
Høje Ret.
Ved Rådets forordning nr. 1473/72 (JO L 160 af 16. 7. 1972) blev der i personalevedtægtens bilag I indført nye stillingsbetegnelser, bl.a. betegnelsen Sekretariatsassistent (stillingsgruppe B 5/B 4).
Efter at de bevilgende myndigheder i henhold til denne forordning havde omnormeret et bestemt antal C-stillinger og B-stillinger ved Kommissionen, udskrev Kommissionen i juli 1976 den interne udvælgelsesprøve COM/BS/14/75 med henblik på oprettelse af en ansættelsesreserve af sekretariatsassistenter i stillingsgruppen B 5/B 4. Udvælgelsesprøven skulle ske på grundlag af kvalifikationsbeviser og eventuelt — efter udvælgelseskomiteens afgørelse — på grundlag af prøver, som dog i sidste instans ikke blev gennemført. I stillingsopslaget var de betingelser for adgang til prøverne, især eksamensbeviser og erhvervserfaring såvel som enkelte andre faktorer angivet, som udvælgelseskomiteen skulle tage hensyn til ved sin oprettelse af egnethedslisten.
Der indkom 775 ansøgninger til dette stillingsopslag. Som bestemt i personalevedtægten blev der — i tiden 22. september til 8. oktober 1976 — konstitueret en udvælgelseskomité bestående af formand og to andre medlemmer. Udvælgelseskomiteen undersøgte først, hvilke ansøgere der kunne få adgang til at deltage i prøverne. Resultatet, som fremgår af en liste af 13. oktober 1976, blev 550 ansøgere, herunder også samtlige sagsøgere efter nærværende søgsmål bortset fra sagsøgerinden Wilhelmina Scheffelaar. Den 13. oktober 1976 udpegede udvælgelseskomiteen også, hvilket forhold er det første tvistepunkt i sagen, et råd af bisiddere, der bestod af en formand og 10 andre medlemmer, hvoraf 5 var udnævnt af administrationen og 5 af personalet. Dette råd af bisiddere skulle være behjælpeligt ved udvælgelsesprocedurens afvikling. Bisidderne gennemgik først ansøgningerne med henblik på såkaldte objektive kriterier som alder, anciennitet, eksamensbeviser og lønklasser. Jeg skal senere komme tilbage til enkelthederne vedrørende disse kriteriers fastsættelse og udvælgelseskomiteens tilsyn. I begyndelsen af november 1976 meddelte bisidderne udvælgelseskomiteen, at der var 247 ansøgere, der på grundlag af disse kriterier kunne komme i betragtning. Dernæst fortsatte man gennemgangen med henblik på kriteriet »faglig duelighed«. Herved skal ansøgernes allerede foreliggende dossier, navnlig de udtalelser, der omhandles i vedtægtens artikel 43, have spillet en rolle. Desuden forhørte man sig, hvilket er et andet tvistepunkt i sagen hos de generaldirektorater og tjenestegrene, hvor de forskellige ansøgere var ansat. Herefter blev der udfærdiget et forslag til en egnethedsliste, der sammen med en rapport af 2. december 1976 blev tilstillet udvælgelseskomiteen den 6. december 1976. Efter at prøverne den 6., 7. og 8. december var blevet afsluttet, forelagde udvælgelseskomiteen endeligt den 10. december 1976 ansættelsesmyndigheden en rapport om udvælgelsesprocedurens forløb og en egnethedsliste, hvorpå figurerede navnene på 114 ansøgere. Heraf blev 109 i november 1977 udnævnt i lønklasse B 5.
Da sagsøgerne efter nærværende retssag ikke var blevet placeret på egnethedslisten, indgav de i marts 1977 en formel klage til ansættelsesmyndigheden. De krævede annullation af udvælgelseskomiteens udformning af egnethedslisten samt annullation af de udnævnelser, som ansættelsesmyndigheden havde truffet på grundlag af denne liste. Efter at denne klage var blevet afvist ved skrivelse af 12. juli 1977, anlagdes sagen ved Domstolen den 10. oktober 1977 med følgende påstand:
—
annullation af beslutningen fra udvælgelseskomiteen for den interne udvælgelsesprøve COM/BS/14/75 vedrørende oprettelse af en egnetheds liste med 114 egnede ansøgere.
—
annullation af ansættelsesmyndighedens udnævnelser til sekretariatsassistenter på grundlag af nævnte liste.
Jeg har følgende mening om disse krav:
I —
Først vil jeg behandle et formalitetsproblem, der vedrører søgsmålet fra fr. Scheffelaar.
Kommissionen har herved henvist til det allerede nævnte forhold, at denne sagsøgerinde ikke havde fået adgang til prøverne. På den anden side fremgår det af stævningen, at det ikke er selve denne adgangsfase der angribes, men alene den følgende procedure, i hvilken man foretog udvælgelsen blandt de ansøgere, der havde fået adgang til prøverne. Under disse omstændigheder ses det ikke, at fr. Scheffelaar har nogen retlig interesse i sagen, idet hendes kvalifikationsbeviser ikke vil kunne efterprøves, også selv om hun fik medhold, altså selv efter annullation af den egnethedsliste, der blev opstillet i en senere fase af udvælgelsesproceduren.
Fr. Scheffelaar har herved anført, at hun i sin tid, nemlig den 5. november 1976, havde indgivet klage over, at hun ikke fik adgang til udvælgelsesprøven. Hun fik intet svar på klagen i første omgang. Først på samme tid som de andre sagsøgere, i juli 1977, modtog hun en svarskrivelse, der havde samme indhold som skrivelsen fra ansættelsesmyndigheden til de øvrige ansøgere, der havde indgivet klage. Heraf havde sagsøgerinden kunnet slutte, at ansættelsesmyndigheden refererede til det forhold, at hun ikke havde fået adgang til prøverne, og at hun nu derfor var en af de ansøgere, der havde fået adgang. Hvis dette dog ikke skulle være korrekt, så bør Kommissionen efter sagsøgerindens opfattelse i hvert fald bære sagens omkostninger, fordi Kommissionen ved fremsendelsen af svarskrivelsen i juni 1977 havde fremkaldt en vildfarelse hos hende.
Efter min opfattelse må man give Kommissionen medhold i dens formalitetsindsigelse. Det er herved vigtigt, at sagsøgerinden straks efter, at spørgsmålet om, hvilke ansøgere der kunne få adgang til prøverne, var blevet løst, ved en skrivelse af 26. oktober 1976 fik meddelelse om, at hun ikke opfyldte betingelserne for adgang til prøven. Man må også kunne gå ud fra, at hendes klage over denne skrivelse, der åbenbart modsat andre henvendelser (jf. udvælgelseskomiteens rapport af den 10. 12. 1976) ikke blev besvaret direkte og udtrykkeligt, ikke blev taget til følge. Jeg mener, at Kommissionens forsikring i så henseende under sagens behandling er tilstrækkelig. Det er altså ikke nødvendigt at godtgøre, at fr. Scheffelaar ikke har fået adgang til prøverne ved at fremlægge listen over de ansøgere, der fik adgang.
Men da det i retssagen udelukkende drejer sig om forhold, der fandt sted efter, at det var bestemt, hvilke ansøgere, der kunne få adgang til prøverne, og idet selve denne udnævnelse af disse ansøgere ikke er betvivlet, må det faktisk afvises, at fr. Scheffelaar havde nogen interesse i at anlægge sag for at anfægte udvælgelsesprocedurens videre forløb.
Hvad angår spørgsmålet om sagsomkostningerne deler jeg denne, sagsøgerindens opfattelse. Efter at hun havde indgivet klage, burde man nemlig ganske klart have meddelt hende, at hun ikke havde fået adgang til udvælgelsesprøven. Dette skete ikke, tværtimod fik hun blot som alle andre ansøgere først den allerede nævnte meddelelse i juli 1977, hvori der ikke fandtes nogen henvisning til, at hun ikke havde fået adgang til udvælgelsesprøven. Heraf kunne hun faktisk slutte, at man havde ændret beslutningen om ikke at give hende adgang og kun tilbageviste hendes kritik mod de efterfølgende faser i udvælgelsesprøven. Sagsøgerinden Scheffelaar blev altså bragt i en vildfarelse ved Kommissionen adfærd, og denne vildfarelse gav anledning til sagsanlægget. Efter procesreglementets artikel 69, stk. 3, andet afsnit kan Domstolen pålægge endog en vindende part at godtgøre den anden part de udgifter, som Domstolen skønner, han har forvoldt modparten unødvendigt eller af ond vilje. Da disse betingelser helt klart er til stede, bør Kommissionen tilpligtes at bære omkostningerne ved fr. Scheffelaar's sagsanlæg, idet disse af de anførte grunde ikke med føje kan pålægges hende.
II —
Hvad angår realiteten, som jeg nu går over til, står striden kort sagt først om det spørgsmål, om udvælgelseskomiteen kunne tilkalde bisiddere, og hvilke opgaver, der kunne overlades disse. Endvidere får princippet om, at ansøgerne skulle behandles lige, betydning, navnlig ved den omstændighed, at der under udvælgelsesproceduren blev indhentet oplysninger fra de generaldirektorater og øvrige tjenestesteder, som ansøgerne arbejdede hos. Endelig må det også undersøges, om der kan rejses kritik mod det forhold, at den af udvælgelseskomiteen udfærdigede egnethedsliste kun indeholdt navnene på 114 ansøgere.
1. Vedrørende bisidderne
a)
Her opstår først spørgsmålet, om bisiddere overhovedet kan medvirke i en udvælgelsesprøve, der sker på grundlag af kvalifikationsbeviser, idet egentlige prøver i virkeligheden ikke fandt sted. Sagsøgerne anfører på det kraftigste, at dette ikke er tilfældet, og de har herved henvist til artikel 3, stk. 2, i personalevedtægtens bilag III, der bestemmer:
»Udvælgelseskomiteen kan til bestemte prøver tilkalde en eller flere rådgivende bisiddere.«
Sagsøgerne mener også, at den nævnte forskrift må fortolkes snævert på grund af kravet i artikel 6 i bilag III om, at udvælgelseskomiteens arbejde er fortroligt, og af hensynet til, at komiteens uafhængighed må sikres. Efter sagsøgerne er det derfor kun forsvarligt at inddrage bisiddere under skriftlige prøver; dog kunne man også overlade dem bestemte praktiske opgave som eksempelvis karaktergivning. Sagsøgerne anfører videre, at hvordan det nu end forholder sig herved, var det ikke nødvendigt at inddrage bisiddere i nærværende tilfælde. De anfører, at udvælgelseskomiteen nemlig selv på mindre end 14 dage kunne gennemgå 700 ansøgninger og afgøre, hvem af ansøgerne der kunne få adgang til udvælgelsesprøven. Efter sagsøgerne var det heller ikke for meget at kræve, at udvælgelseskomiteen også skulle tage stilling til de resterende 550 ansøgeres kvalifikationsbeviser og derefter opstille egnethedslisten uden fremmed hjælp.
Lad mig med det samme sige, at her deler jeg ikke sagsøgernes opfattelse, men er enig med Kommissionen. Kommissionen afviste som bekendt, at nævnte bestemmelse kunne fortolkes snævert, idet Kommissionen fremhævede princippet om, at en udvælgelseskomité må være fri og uafhængig ved tilrettelæggelsen af sit arbejde, og Kommissionen henviste endvidere til reglens formål, der helt klart er, at det skal være muligt at få støtte ved praktisk vanskelige opgaver under en udvælgelsesprocedure.
Faktisk er det ikke muligt at udlede noget afgørende argument, hverken af hensynet til udvælgelseskomiteens uafhængighed eller af det forhold, at dens arbejde skal være hemmeligt. Begge principper modificeres af artikel 3 i bilag III, der tillader bisiddere, og med hensyn til fortrolighedskravet kan dette kun betyde, at bisidderne også er bundet af denne forpligtelse. Af artikel 3 kan det i hvert fald ikke udledes, at bisidderne kun må medvirke ved skriftlige prøver, og at deres funktion herved skal være begrænset til praktiske opgaver, således som sagsøgerne har anført. Der er intet, der tyder herpå, og det ville da heller ikke give nogen mening. Som det uden videre ses, vil det også være hensigtsmæssigt med bisiddere ved mundtlige prøver, eksempelvis hvor det drejer sig om en særlig viden af sproglig eller anden art. Derfor ses det selvfølgelig ikke, at bisiddernes rolle kan begrænses til praktiske opgaver alene. Det er derfor meget indlysende, at en bisidders ekspertise må inddrages i et sådant tilfælde, også hvor det drejer sig om ansøgere, hvor bedømmelsen er vanskelig.
Men når omfanget af artikel 3 principielt skal forstås således, så ses det ikke, hvorledes det kan udledes af bestemmelsen, at bisiddere ikke kan medvirke på den nævnte måde ved prøver på grundlag af kvalifikationsbeviser. Efter min opfattelse er det ikke nødvendigt at nævnte, at bisiddere også ved skriftlige prøver helt klart kan komme ud for at skulle gennemføre vanskelige vurderinger. Men også ved prøver på grundlag af kvalifikationsbeviser kan det blive nødvendigt med en sagkyndig vurdering, eksempelvis hvis det drejer sig om nationale eksamensbeviser eller udtalelser, som udvælgelseskomiteen ikke selv har viden til at bedømme. Desuden må der tages hensyn til arbejdets omfang. Gør man ikke det, vil man med mange ansøgere, således som i nærværende sag, komme ud for, at en udvælgelsesprøve, som kun afvikles af en udvælgelseskomité på tre medlemmer, kan trække usædvanligt ud, hvilket utvivlsomt hverken tjener personalets eller tjenestens interesser.
Hvis man går videre med sagsøgernes anbringende i så henseende og overvejer, om der i nærværende tilfælde faktisk er grund til at inddrage bisidderne, så opstår der dog ikke nogen betænkeligheder af den grund, at domstolskontrollen givet er begrænset på grund af udvælgelseskomiteens frie skøn, i hvert fald ikke på grundlag af de oplysninger vi har fået om udvælgelsesproceduren. Det er herved tilstrækkeligt at anføre, at kvalifikationsbeviser og eksamensbeviser for en stor mængde ansøgere fra forskellige lande måtte bedømmes og sammenlignes med hinanden. Det er i denne forbindelse forkert, når sagsøgerne henviser til, at udvælgelseskomiteen selv har taget stilling til, hvilke ansøgere der skulle have adgang til prøverne, idet denne opgave, der skulle løses på grundlag af de betingelser, der var fastsat i stillingsopslaget, helt klart var mindre vanskelig og mindre tidsrøvende end den følgende materielle bedømmelse og sammenligning af ansøgernes kvalifikationsbeviser.
Når man endelig også tager hensyn til, at forsamlingen af bisiddere var paritetisk sammensat, hvilket indebar en tilsvarende, hvis ikke stærkere garanti for objektivitet end udvælgelseskomiteens sammensætning, så må det konstateres, at der givet ikke er noget grundlag for at anfægte udvælgelsesproceduren under den af sagsøgerne først anførte synsvinkel.
b)
Endvidere har sagsøgerne klaget over den måde, på hvilken bisidderne deltog i arbejdet med udvælgelsesproceduren. Sagsøgerne har dog trukket det anbringende tilbage, at udvælgelseskomiteen havde haft rådslagninger, medens en gruppe af bisiddere var nærværende, idet Kommissionen har forsikret, at der ikke var blevet drøftet konkrete tilfælde med bisidderne. Derimod anfører sagsøgerne, at man har overladt bisidderne at tage hensyn til »andre faktorer«, hvilket efter stillingsopslaget ikke var korrekt. Dernæst mener de, at der er sket en ubeføjet delelgation af beføjelserne til at vurdere ansøgerne til bisidderne. Faktisk skulle bedømmelsesudvalget have overladt bisidderne af fastsætte de kriterier, hvorefter kvalifikationsbeviserne, der var erhvervet i forskellige medlemsstater, skulle sammenlignes. Endvidere anfører sagsøgerne, at bisidderne også havde bestemt, hvilken kombination af de objektive kriterier, der skulle lægges til grund ved en første udvælgelse af 247 ansøgere. Endeligt anføres det også, at bisidderne havde afvejet de objektive kriterier i forhold til de subjektive og herefter foretaget en inddeling op opstillet et udkast til egnethedslisten. De gør gældende, at dette ikke kan være i overensstemmelse med dommen i sag 90/74 (Francine Deboeck mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber, dom af 16. 10. 1975, Sml. 1975, s. 1123). Af denne dom har sagsøgerne sluttet, at bisidderne kun kan have en rådgivende rolle, og at det er udvælgelseskomiteen, det fuldt og helt tilkommer at udøve den sidste kontrol over proceduren og at foretage bedømmelsen.
I det omfang disse anbringender støttes på, at bisidderne også kunne tage hensyn til »andre faktorer«, ses der ikke at foreligge nogen krænkelse af betingelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøven. Faktisk er det sådan, at de faktorer, der skal tages i betragtning, ikke er udtømmende opregnet. Dette fremgår med tydelighed af, at opregningen i parentesen under II.3., første afsnit ender med tre prikker.
Men på grundlag af alt, hvad der under sagens behandling er blevet klart ud fra de fremlagte dokumenter og især efter udtalelserne fra formanden for udvælgelseskomiteen, må det derudover også lægges til grund, at der ikke kan være tale om nogen ubeføjet delegation af beføjelser til bisidderne, og at de principper, der indeholdes i dommen i sag 90/74, fuldt og helt er blevet fulgt.
Som vi har hørt, begyndte udvælgelsesproceduren den 13. oktober 1976 med, at der blev rettet en opfordring til bisidderne om at fremsætte forslag til egnede bedømmelseskriterier. Få dage efter fandt der et fælles møde sted mellem udvælgelseskomiteen og bisidderne, og i dette møde forelagde udvælgelseskomiteen de almindelige bedømmelseskriterier. Dernæst skete der en første prøvelse på grundlag af objektive kriterier, der som resultat havde en foreløbig liste på 247 ansøgere, der kunne komme i betragtning. Allerede i forbindelse hermed var der til stadighed en lang række kontakter mellem udvælgelseskomiteen og bisidderne, hvilket der ikke kan være tvivl om efter forklaringerne fra formanden for udvælgelseskomiteen. Disse kontrakter vedrørte supplerende kriterier samt kombination og vægtning af de kriterier, der skulle anvendes. Dette skete på den måde, at udvælgelseskomiteen blev holdt informeret og blev forelagt forslag, som den efter gennemgang godkendte. Udvælgelseskomiteen overvågede også ganske generelt, hvorledes arbejdet skred frem, ligesom det tog stilling til de problemer, der opstod, og efter omstændighederne udstedte supplerende instrukser hvad angik anvendelsen af de nødvendige kriterier for de forskellige undersøgelser. Det samme gjaldt dog også den påfølgende del vedrørende bedømmelsen af ansøgernes faglige duelighed, hvilket godtgøres af, at udvælgelseskomiteen holdt en lang række møder i løbet af november måned. Endelig gennemgik udvælgelseskomiteen så i tre dage (6. til 8. 12. 1976) de fremkomne resultater. Herunder prøvede man også, om der ville fremkomme et andet resultat, såfremt man anvendte andre kriterier, dvs. om bedømmelsen ville få et andet udfald, hvis den blev foretaget ud fra et andet udgangspunkt. Efter at udvælgelseskomiteen så selv havde foretaget en sammenlignende undersøgelse af alle ansøgernes kvalifikationsbeviser ud fra de foreliggende papirer, blev egnethedslisten så opstillet og tilstillet ansættelsesmyndigheden.
På grundlag af alle disse oplysninger må det konstateres, at udvælgelseskomiteen i sin rapport med rette har anført, at bisidderne kun har ydet bistand ved fastsættelsen af kriterierne, og at udvælgelseskomiteen selv har fastsat hvilke kriterier, der skulle anvendes ved bedømmelsen. Men når bisidderne faktisk har arbejdet under udvælgelseskomiteens tilsyn, og denne altså samtidig stod ved roret i udvælgelsesproceduren og selv vurderede ansøgernes kvalifikationsbeviser, kan der vanskeligt tales om en ubeføjet kompetencedelegation, som uomgængeligt måtte medføre, at udvælgelsesproceduren blev annulleret.
2. Vedrørende ligebehandlingspåbudet og forskrifterne om, at udvœlgelseskomiteens arbejde er fortroligt
Efter udvælgelsesprocedurens første fase, i hvilken der på grundlag af objektive kriterier blev opstillet en foreløbig liste over de ansøgere, der kunne komme i betragtning, fortsatte man gennemgangen med særligt henblik på ansøgernes faglige kvalifikationer og fortjenester. I denne sammenhæng spillede de i vedtægtens artikel 43 omhandlede udtalelser en rolle. Endvidere forhørte man sig i de forskellige generaldirektorater og tjenestegrene, og i denne forbindelse meddelte udvælgelseskomiteen resultatet af den første undersøgelse, hvilket dog blev begrænset til de respektive generaldirektorater eller tjenestegrene.
Hvis jeg har forstået det korrekt, går sagsøgerne ud fra, at der kun skete yderligere prøvelser for de ansøgeres vedkommende, der befandt sig på den første foreløbige liste. De ser heri en krænkelse af påbudet om ligebehandling, som de fortolker således, at alle kriterier skulle have været anvendt på alle ansøgere på samme vis. Desuden mener de, at der skete en tilsidesættelse af princippet om udvælgelseskomiteens uafhængighed, da generaldirektoraterne og tjenestegrenene blev inddraget, og endvidere er det princip blevet overtrådt, at udvælgelseskomiteens arbejde er fortroligt, fordi resultatet af en første prøvelse blev meddelt disse generaldirektorater og tjenestegrene.
a)
Angående det første af disse to punkter har Kommissionen forklaret, at det ikke alene var for de ansøgere, der kunne komme i betragtning på grundlag af de objektive kriterier, at der skete en prøvelse af den faglige duelighed. Dette var tværtimod sket for alle ansøgere, der havde fået adgang til prøverne. Herved havde man både taget hensyn til udtalelserne efter personalevedtægtens artikel 43 såvel som man havde indhentet oplysninger hos de pågældende generaldirektorater og tjenestegrene.
Dette blev ganske klart godtgjort under de mundtlige forhandlinger ved udsagnene fra udvælgelseskomiteens formand. Endvidere kan man henvise til, at en lang række ansøgere efter denne fase blev sat på egnethedslisten, også selv om de ikke figurerede på den første foreløbige liste, og dette skete, som man har forsikret os, ikke alene på grundlag af en berigtigelse af det første udvalg på grundlag af objektive kriterier, som man også havde opfordret generaldirektoraterne og tjenestegrenene til at fremkomme med. En meddelelse med et andet indhold, som blev offentliggjort i personaleposten af 27. februar 1977, har sikkert ingen betydning. Efter hvad vi har hørt, skyldes den åbenbart en fejltagelse.
Der ses heller ikke at foreligge nogen krænkelse af ligebehandlingspåbudet — hvilket det egentligt turde være overflødigt at anføre — fordi der af de ansøgere, der efter den første gennemgang på grundlag af de objektive kriterier ikke kom i betragtning, blev forlangt særlige faglige kvalifikationer og fortjenester, før de blev sat på egnethedslisten.
b)
Hvad angår det andet punkt, nemlig det forhold, at man indhentede supplerende oplysninger i generaldirektoraterne og tjenestegrenene, så må det indledningsvis forklares, hvad disse henvendelser egentlig gik ud på. Formanden for udvælgelseskomiteen forklarede under afhøringen, at man kun havde meddelt generaldirektoraterne og tjenestegrenene navnene på de ansøgere, der arbejdede hos dem, og man havde samtidig meddelt, hvorvidt disse ansøgere kunne komme i betragtning på grundlag af de objektive kriterier. Endvidere anmodede man om en vurdering af bedømmelsen på grundlag af de objektive kriterier, hvilket åbenbart også ført til en vis korrektur af den første foreløbige liste. Endvidere udbad mansig supplerende oplysninger om på hvilket niveau, ansøgerens arbejde havde ligget, og om der forelå særlige gunstige omstændigheder. Dette havde man skønnet nødvendigt, fordi udtalelserne efter vedtægtens artikel 43 ikke altid havde formidlet et udtømmende billede, men også fordi der ved udfærdigelsen af disse udtalelser havde vist sig at være uoverensstemmelser mellem generaldirektoraterne, ja endog inden for ét og samme generaldirektorat. Endvidere var det centrale jo i denne udvælgelsesprøve at finde ansøgere, som — i forhold til C-funktioner — allerede havde haft en større grad af ansvar, og som man indtil da ikke havde kunnet indplacere højere.
aa)
Med dette in mente er det uden videre klart, at man ikke kan følge sagsøgernes første klagepunkt, hvorefter der alene var tale om en udvælgelsesprøve på grundlag af kvalifikationsbeviser, og at denne ikke havde måttet fordrejes derved, at man tog andre faktorer i betragtning.
Herved er det tilstrækkeligt at henvise til min førnævnte konstatering af, at de faktorer, der skulle tages hensyn til, ikke var udtømmende angivet i meddelelsen om stillingen, således som det klart fremgår af dens II.3., 1. afsnit. Selv om der er tale om en udvælgelsesprøve, hvor man principielt kun skal efterprøve kvalifikationsbeviser, er jeg dog ikke i tvivl om, at det ikke kan betragtes som ukorrekt, at udvælgelseskomiten søger at udfylde mangler eller uklarheder ved at indhente forskellige oplysninger for at få et så solidt grundlag som muligt for sin afgørelse.
bb)
Jeg vil også mene, at udvælgelseskomiteens uafhængighed, således som det er blevet hævdet, ikke er blevet påvirket, ligesom det heller ikke har været muligt at påvirke det i utilbørlig retning. Herved har sagsøgerne som bekendt gjort gældende, at de adspurgte generaldirektorater og tjenestegrene havde kunnet påvirke chancerne for udnævnelse, fordi antallet af ledige stillinger var kendt, og fordi der allerede officielt var foretaget en opdeling af stillingerne mellem generaldirektoraterne.
Jeg mener, at det afgørende her er, at de adspurgte tjenestegrene faktisk ikke fik noget samlet overblik, men kun kendskab til visse omstændigheder vedrørende ansøgerne, som stammede fra tjenestegrenene selv. Særligt afgørende er, at disse tjenestegrene kun leverede enkelte faktorer til brug for bedømmelsen. Nogen fælles rådslagning med udvælgelseskomiteen fandt ikke sted, tværtimod har komiteen, således som det forsikredes os, på egen hånd gennemført en sammenlignende vurdering af ansøgernes fortjenester og kvalifikationer på grundlag af de faktorer til brug for bedømmelsen, som blev forelagt den.
cc)
Endelig synes der heller ikke grundlag for at nære nogen alvorlig tvivl om, at udvælgelseskomiteen ikke skulle have arbejdet fortroligt.
Ganske vist må det indrømmes, at de adspurgte tjenestegrene og generaldirektorater fik et vist indblik i den del af udvælgelseskomiteens arbejde, der gik forud for opstillingen af egnethedslisten. Hertil kan for det første siges, at dette kan forsvares, fordi det kun drejede sig om et begrænset indblik, og fordi det kunne synes på sin plads at lade vedkommende generaldirektorater og tjenestegrene gennemgå de objektive data. For det andet må det ikke glemmes, at kravet om hemmelighed har sit formål deri, at udvælgelseskomiteens arbejde og en korrekt afvikling af udvælgelsesproceduren skal sikres. I nærværende tilfælde var udvælgelseskomiteens forespørgsler dog ikke af en sådan art, at procedurens korrekte afvikling blev bragt i fare, eller at der fremkom resultater, der ikke kunne stå for en kritisk undersøgelse. Det ville derfor være en forkert slutning, såfremt udvælgelsesproceduren blev annulleret på grund af krænkelse af artikel 6 i vedtægtens bilag III, selv om en vis betænkelighed hvad angår den valgte fremgangsmåde og de anvendte metoder ikke fuldstændigt kan ryddes af vejen.
3.
Slutteligt har sagsøgerne rejst indvending mod, at der kun blev sat 114 ansøgere på egnethedslisten, altså omtrent lige så mange, som der var ledige stillinger til. Dette slutter sagsøgerne ud fra en sammenligning af oplysningerne i stillingsopslaget, hvor der taltes om ca. 100 ledige stillinger, med de senere gennemførte udnævnelser.
Hvis det antages, at dette er sket på ansættelsesmyndighedens anvisning, gør sagsøgerne gældende, at ansættelsesmyndigheden har givet afkald på sin ret til at udvælge og hermed foretaget en ubeføjet delegation af udnævnelseskompetencen til udvælgelseskomiteen. Hvis udvælgelseskomiteen alligevel af egen drift har foretaget en sådan begrænsning, er der herved sket en krænkelse af personalevedtægtens bestemmelser. Artikel 30 foreskriver nemlig, at ansættelsesmyndigheden fra egnethedslisten udvælger de ansøgere, som skal besætte de ledige stillinger, hvorved den forudsætter, at der skal være så mange navne på listen, at der en reel valgmulighed. Desuden anfører sagsøgerne, at der kan henvises til artikel 5 i vedtægtens bilag III, hvori bestemmes, at antallet af de på listen opførte ansøgere så vidt muligt skal være mindst dobbelt så stort som antallet af de stillinger, der skal besættes.
Hertil mener jeg, der bør anføres følgende:
a)
Efter min opfattelse behøver man ikke at afgøre om, Kommissionen har ret i at antage, at sagsøgerne ikke har nogen interesse i at kræve, at der tages stilling til, om de omhandlede bestemmelser er blevet tilsidesat, da det efter Kommissionens opfattelse jo ikke drejer sig om bestemmelser, der beskytter ansøgerne, idet disse ingen supplerende garantier får, selv om antallet af egnede ansøgere på listen udvides.
Dog må det nok siges, at den mulighed forelå, at hvis der var blevet sat flere navne på listen, havde sagsøgerne muligt også stået der. Derved ville de have haft en vis chance for at blive udnævnt, som de ikke har nu efter udvælgelsesprøvens resultat, da personalevedtægtens artikel 30 jo bestemmer, at det kun er de ansøgere, der er opført på egnethedslisten, der kan udnævnes. På den anden side kan det ikke afvises, at en udvidet egnethedsliste ville have nødvendiggjort en prioritering af ansøgerne efter deres kvalifikationer, og at ansøgerne her ikke havde fået førstepladsen. Da det ifølge retspraksis er således, at der ikke uden særlig begrundelse kan afviges fra en sådan rækkefølge, er det i nærværende tilfælde svært at se, hvorledes sagsøgerne ville have haft en chance for at blive udnævnt. Det drejede sig jo om at besætte en lang række stillinger med samme arbejdsområde på grundlag af en omfangsrig egnethedsliste, som endog tillod, at der blev taget hensyn til særlige krav, eksempelvis sprogkundskaber.
b)
Hvad dernæst angår det problem, om udvælgelseskomiteen havde modtaget en bindende anvisning om, hvilket antal ansøgere, der skulle sættes på egnethedslisten, så har Kommissionen hertil eftertrykkeligt anført, og hermed også svaret på, om en sådan anvisning kan tillades, at sådanne anvisninger ikke er blevet givet og i øvrigt heller ikke havde kunnet binde udvælgelseskomiteen.
Hertil må konstateres, at det ikke lader sig godtgøre, at det i svarskrivelserne til sagsøgernes klager blev anført, at ansættelsesmyndigheden havde den opfattelse, at det tjente såvel personalets som tjenestens interesser, at der blev sat lige så mange navne på egnethedslisten, som der var stillinger, der skulle besættes. På samme måde er det heller ikke tilstrækkeligt, at generaldirektøren for personale og forvaltning i en skrivelse til formanden for Kommissionens centrale personaleudvalg, som også i kopi blev tilstillet formanden for udvælgelseskomiteen i den her omstridte udvælgelsesprocedure, i juli 1976 anførte, at det var ønskeligt, om egnethedslisten i størrelse stod i et fornuftigt forhold til det antal ledige stillinger, der skulle besættes. Heri kan man dog ikke se nogen præcis anvisning for slet ikke at tale om, at vedkommende generaldirektør ganske givet ikke var den i personalevedtægtens omhandlede ansættelsesmyndighed for de omhandlede stillinger.
c)
Der er heller ikke nogen grund til at rejse indsigelse mod, at udvælgelseskomiteen ike selv gjorde egnethedslisten større.
De afgørende forskrifter er ikke her vedtægtens artikel 30 men den allerede nævnte artikel 5 i vedtægtens bilag III, der indeholder de nærmere regler. Efter denne bestemmelse er der ingen ubetinget pligt til at sætte dobbelt så mange navne på egnethedslisten, som der er stillinger, der skal besættes. En sådan pligt ville da heller ikke kunne forenes med princippet om, at udvælgelseskomiteen skal være uafhængig og frit kunne træffe sin afgørelse. Det bestemmes kun, at udvælgelseskomiteen »så vidt muligt« skal søge at nå dette resultat. Der er i nærværende tilfælde ingen indicier, hvoraf det nødvendigvis må sluttes, at dette fri skøn, hvorom det jo drejer sig, ikke er blevet udøvet korrekt.
Det kan altså vanskeligt siges, at udvælgelseskomiteen havde handlet ud fra det hensyn, at prøver under alle omstændigheder skulle undgås. Det er vigtigt, at det i denne forbindelse anføres i meddelelsen om den ledige stilling: »Au cas où la liste des candidats admis sur titres comporterait un nombre de 30 % supérieur au nombre d'emplois disponibles, le jury peut décider, afin de départager les candidats retenus, de les soumettre aux épreuves ci-après: …«.
Udvælgelseskomiteen kunne altså frit foranstalte prøver, og for at undgå dette var det jo ikke nødvendigt at tage hensyn til, at egnethedslisten skulle være så lille som muligt.
Bedømmelsen bliver heller ikke anderledes, selv om man i en første fase af udvælgelsesproceduren havde opstillet en liste med omtrent 250 ansøger, der kunne komme i betragtning på grundlag af de objektive kriterier. Det har herved betydning, at denne liste kun var blevet opstillet på grundlag af en del bedømmelse. Den er altså ikke noget bevis for, at alle disse ansøgere også på grundlag af de påfølgende bedømmelser af deres faglige kvalifikationer og fortjenester måtte anses for egnede.
Endelig bør man næppe tage hensyn til, at udvælgelseskomiteen, således som den blev opfordret til, udover egnethedslisten også opstillede en liste med ansøgere, som man fremsendte til ansættelsesmyndigheden, idet disse ansøgeres kvalifikationsbeviser efter en videregående udvælgelsesprocedure viste, at de kunne være af interesse for de samme funktioner. Her kan man helt enkelt holde sig til udsagnet fra formanden for udvælgelseskomiteen om, at ansøgerne på egnethedslisten lå på et homogent niveau, som ansøgerne på den supplerende liste ikke nåede, hvorfor man havde måttet undlade at medtage dem på egnethedslisten.
Jeg mener ikke, at det er nødvendigt med flere undersøgelser og efterforskninger med henblik på spørgsmålet, om udvælgelseskomiteen havde været i stand til at gøre egnethedslisten større. I modsat fald løber Domstolen den risiko at gå for meget i detaljer med enkelthederne i en udvælgelsesprøbe og således foretage vurderinger, som det alene tilkommer den for udvælgelsesprøven kompetente udvælgelseskomité.
III —
Herefter må det sammenfattende konstateres, at de forskellige søgsmål, dog bortset fra fr. Scheffelaar's, kan påkendes i realiteten, men at Kommissionen må frifindes for dem alle. Hvad sagsomkostningerne angår så bør de udgifter, som man påførte sagsøgerinden Scheffelaar, i henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3, andet afsnit afholdes af Kommissionen. Spørgsmålet om sagsomkostningerne i øvrigt må afgøres efter procesreglementets artikel 70.
(
1
) – Oversat fra tysk.