61979C0806
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT H. MAYRAS
FREMSAT DEN 2. OKTOBER 1980 (
1
)
Høje Domstol.
I den foreliggende sag er det nødvendigt nærmere at fastlægge dels betingelserne for at realitetsbehandle tjenestemandssager og dels begrebet »børn, over for hvem der består forsørgerpligt«, navnlig ved dækning af udgifter ved sygdom.
I —
En tjenestemand, der har et barn, som er født i ægteskab, uden for ægteskab, eller som er adopteret, har ret til følgende ydelser, når tjenestemanden faktisk forsørger barnet:
1.
Et »børnetilskud« der udbetales uden ansøgning for børn under 18 år. Tilskuddet ydes til barnets fyldte 26. år, når det er under skole- eller erhvervsmæssig uddannelse; aldersbegrænsningen gælder ikke, såfremt barnet er vedvarende svageligt eller lider af en alvorlig sygdom, der hindrer det i selv at sørge for sit underhold (jf. artikel 2, stk. 2, 3 og 5 under afdeling 1, »familietillæg« i vedtægtens bilag VII, der indeholder bestemmelser om tillæg og godtgørelse af udgifter);
2.
et »uddannelsestillæg« efter betingelserne i nævnte bilag VH's artikel 3; denne ret ophører senest ved udgangen af den måned, hvor barnet fylder 26 år;
3.
et skattefradrag på et dobbelt så stort beløb som børnetilskuddet (artikel 3, stk. 4, 2. afsnit i Rådets forordning nr. 260/68 af 29. februar 1968 om fastlæggelse af betingelserne for og fremgangsmåden ved opkrævning af skat til De europæiske Fællesskaber);
4.
»i sygdomstilfælde garanteres der tjenestemanden, hans ægtefælle, hans børn og andre personer, over for hvem han har forsørgerpligt i henhold til bestemmelserne i artikel 2 i bilag VII, godtgørelse af udgifter på indtil 80 % i henhold til en af Fællesskabernes institutioner efter fælles aftale og efter udtalelse fra vedtægtsudvalget vedtaget ordning ...« jf. vedtægtens artikel 72, stk. 1, (kapitel 2: »social sikring«).
Bestemmelserne i denne fælles ordning vedrørende »medforsikrede personer« er blevet ændret flere gange.
Fra den 1. februar 1967 indeholdt ordningens artikel 5 under afsnittet »forsikrede personer«, følgende bestemmelser:
»Ydelserne efter nærværende ordning udbetales nedennævnte personer:
c)
tjenestemandens børn, som han har forsørgerpligt over for, i overensstemmelse med artikel 2 i bilag VII i vedtægten
...« (
2
)
Fra den 1. januar 1974 og på tidspunktet for sagens faktiske omstændigheder bestemte ordningens artikel 3, i afsnittet »medforsikrede personer«, følgende:
»Personer, som er forsikret gennem den tilsluttede, er følgende :
...
2.
tjenestemandens børn, som han har forsørgerpligt over for, i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i bilag VII i vedtægten
...«
Den 1. februar 1980 vendte man atter, og med tilbagevirkende kraft fra 1. juli 1979, tilbage til den oprindelige version, hvorefter artikel 3, stk. 2, lyder således:
»tjenestemandens børn, som han har forsørgerpligt over for, i overensstemmelse med artikel 2 i bilag VII i vedtægten«.
II —
Sagsøgeren har siden 1967 været tjenestemand ved Kommissionen for De europæiske Fællesskaber; han er indplaceret i lønklasse A 6; han er far til to børn, hvoraf en søn, som er født den 18. december 1951.
Den 15. november 1977, kort før hans søn fyldte 26 år, søgte sagsøgeren om fortsat at få skattefradrag for nævnte barn (ansøgningen findes ikke i sagens akter).
Den 23. november 1977 meddelte chefen for afdelingen »Personlige rettigheder og privilegier« ham, at han fortsat ville få ydet skattefradrag fra 1. januar 1978, og indskærpede ham samtidig, at han, såfremt han ophørte med faktisk at forsørge sin søn, straks skriftligt skulle meddele dette.
Den 15. november 1978 indsendte sagsøgeren som dokumentation for skattefradraget et bevis af 7. november 1978 for, at sønnen var indskrevet ved universitetet i Liege i universitetsåret 1978/1979 (2. oktober 1978 — 29. september 1979). Sagsøgeren bibeholdt derfor skattefradraget indtil han — den 11. juli 1979 — meddelte personaledirektoratet, at hans søn »var erklæret egnet til militærtjeneste og var blevet udskrevet for 1979, og havde besluttet at indstille universitetsstudierne, hvorfor sønnen fra militærtjenestens begyndelse ikke længere ville blive forsørget af ham«.
Bibeholdelsen af fradraget efter det fyldte 26. år var tilsyneladende hjemlet i et cirkulære nr. 6/65 af 23. marts 1965 fra Generaldirektoratet for administration og personale, som henledte tjenestemændenes opmærksomhed på, at »personer, som i henhold til vedtægten har ret til børnetilskud, såfremt barnet endnu ikke har overskredet den i artikel 2, stk. 3, i vedtægtens bilag VII fastsatte aldersgrænse, kan indrømmes det fradrag for børn, over hvem der er forsørgerpligt, som er fastsat i forordningen om skat til De europæiske Fællesskaber (artikel 3, stk. 4, 2. afsnit i forordningen om fællesskabsskat). Dette skattefradrag (der udgør det dobbelte af børnetilskuddet) ydes efter begrundet ansøgning til børn over 25 år, som er under skole-eller erhvervsmæssig uddannelse og som faktisk forsørges af den pågældende tjenestemand«.
Selv om denne praksis ikke er direkte omhandlet i sagen, bør den dog omtales, idet den efter min opfattelse er hovedårsagen til nærværende tvist.
Det skal endvidere anføres, at afregningskontoret i Bruxelles for fællesordningen for syge- og ulykkesforsikringen den 21. juni 1978 godtgjorde de udgifter, han havde afholdt for sønnen for ydelser, udført den 28. januar 1978, alstå på et tidspunkt, da sønnen var over 26 år.
Denne praksis beror også her på administrationens velvillighed, idet denne godtgør lægeudgifterne indtil seks måneder efter udløbet af det 26. år for at de tjenestemænds børn, som fortsætter universitetsstudierne, direkte kan overgå til godtgørelsen fra de nationale gensidige sygekasser for studerende, som (hvilket i hvert fald gælder for den belgiske gensidige sygekasse) først ydes efter en karenstid på 6 måneder.
Den 7. februar 1979 ansøgte sagsøgeren afregningskontoret i Bruxelles om godtgørelse af lægeudgifter, han havde afholdt for sønnen fra april til december 1978.
Den 20. februar 1979 blev de af sagsøgeren fremsendte regninger tilbagesendt af afregningskontoret, vedlagt følgende formular: »Vedlagte regninger kan ikke godtgøres«. Ingen af rubrikkerne til forklaring af afslagets begrundelse var udfyldt, men i en håndskreven bemærkning fra den tjenestemand, der beregner ydelserne, og som havde underskrevet formularen, anførtes følgende: »Ifølge et skema med Deres personlige oplysninger kan Deres søn ikke efter den 1. januar 1978 anses som et barn, over for hvem der består forsørgerpligt«.
Dagen efter, den 21. februar 1979, sendte sagsøgeren, under henvisning til den foregående dags samtaler, en længere skrivelse til direktorat IX B 1 (forsikring ved sygdom, erhvervsulykker og erhvervssygdom), hvori han bad om straks at få udbetalt godtgørelse for de til sønnen afholdte lægeudgifter.
Straks den næste dag tilmeldte sagsøgerens søn sig for at sikre sine rettigheder den almindelige ordning ved Office regional d'assurance maladie invalidité de Liege, som studerende. Der eksisterer altså tilsyneladende ikke en tvungen sygesikringsordning for studerende i Belgien, i hvert fald ikke på daværende tidspunkt.
Den 7. marts 1979 meddelte kontorchefen sagsøgeren, under henvisning til en tjenesteskrivelse fra august 1975, at han, såfremt han ønskede det, kunne »søge om, at sønnen fortsat skulle være tilsluttet fællesordningen for syge- og ulykkesforsikringen i seks måneder efter børnetilskuddets ophør, såfremt sønnen ikke i samme periode kunne blive tilsluttet en anden offentlig sygesikringsordning«.
Den 8. maj 1979 indgav sagsøgeren, i medfør af artikel 90, en klage over den i henhold til fællesordningen for syge- og ulykkesforsikringen trufne afgørelse af 20. februar 1979. Denne klage bestod i virkeligheden blot af den almindelige administrative klageformular, hvorpå sagsøgeren alene havde angivet klagens genstand. Som bilag havde sagsøgeren vedlagt en kopi af afregningskontorets skrivelse af 20. februar 1979, af sin egen skrivelse af 21. februar til direktorat IXBl, samt af kontorchefens skrivelse af 7. marts 1979.
Ved afgørelse, truffet efter en skriftlig procedure den 26. juli 1979, og meddelt sagsøgeren den 27. august s.a. af det ansvarlige kommissionsmedlem, bekræftede Kommissionen, »at personer, som gennem den tilsluttede er forsikret i sygdomstilfælde efter fællesordningen for syge- og ulykkesforsikring kun omfatter børn under 26 år, over for hvem der består forsørgerpligt« og stadfæstede afregningskontorets opfattelse med angivelse af begrundelse herfor.
Den 8. oktober 1979 tilstillede sagsøgeren det ansvarlige kommissionsmedlem en skrivelse, hvori han anførte, at han ikke var indforstået med den afgørelse, der var truffet som svar på hans klage, og at han ville anlægge sag, hvis hans krav ikke blev imødekommet.
Den 12. november 1979 modtog han svar, som denne gang var underskrevet af et andet kommissionsmedlem, hvori det meddeltes, at Kommissionen ikke var indstillet på at tage den tidligere trufne afgørelse op til fornyet overvejelse.
Den 23. november 1979 anlagde sagsøgeren nærværende sag, hvori han har nedlagt påstand om »at det statueres, at Kommissionens afgørelse af 27. august 1979 er i strid med artikel 3 i ordningen vedrørende sygesikring for tjenestemænd i De europæiske Fællesskaber og med artikel 2, stk. 2, i vedtægtens bilag VII«, og følgelig, at Kommissionen dømmes til at godtgøre ham de afholdte lægeudgifter med renter samt det bidrag til den gensidige sygekasse, som hans søn måtte tilmelde sig på grund af Kommissionens afslag.
III —
Kommissionen har ved særskilt dokument i medfør af procesreglementets artikel 91 fremsat formalitetsindsigelse og påstået sagen afvist uden indledelse af den mundtlige forhandling. Sagsøgeren har i sit svarskrift opretholdt de i stævningen nedlagte påstande og har — for så vidt — nødvendigt præciseret dem ved at kræve afregningskontorets afgørelse af 20. februar 1979 og Kommissionens afgørelse af 27. august 1979 annulleret.
Ved kendelse af 31. januar 1980 udsatte Domstolen afgørelsen af Kommissionens formalitetsindsigelse til den endelige dom, hvorefter skriftvekslingen er forløbet normalt. Under den mundtlige forhandling, som hovedsagelig angik formalitetsspørgsmålet, har parterne for så vidt angår realiteten henvist til deres skriftlige indlæg.
Jeg skal derfor først behandle formalitetsindsigelsen.
Stævningen er blevet indgivet inden for de gældende frister og Kommissionen har ikke påberåbt sig, at sagsøgeren har indgivet en formel klage, men derimod fremført den indsigelse, at stævningen udtrykkeligt kun vedrører klageafgørelsen af 27. august 1979, selv om den navnlig burde have angået den »akt, der indeholder et klagepunkt«, dvs. afregningskontorets skrivelse af 20. februar 1979. Afgørelsen af 27. august 1979, som sagsøgeren har anfægtet, var nok en nødvendig forudsætning for sagsanlæg, men da den udelukkende bekræftede den oprindelige retsakt, som udløste klagen, kan den ikke, ifølge Kommissionen, danne grundlag for et søgsmål. Kommissionen har til støtte for sin indsigelse henvist til en række domme.
Kommissionen har navnlig støttet sig på Domstolens dom af 28. maj 1980, afsagt af 3. afdeling, i sagen Kuhner, hvori det i præmis 9 hedder: »Det må bemærkes, at enhver afvisning, hvad enten den er stiltiende eller udtrykkelig, hvis den er klar og enkel, kun bekræfter den akt eller undladelse, hvorover klageren gør indsigelse og ikke isoleret betragtet udgør en akt, som kan anfægtes. Kun når denne afgørelse helt eller delvist giver vedkommende medhold i hans klage, udgør den i påkommende tilfælde i sig selv en akt, som kan gøres til genstand for et søgsmål«.
Om denne præmis, som i øvrigt må anses som et »obiter dictum«, skal jeg bemærke, at jeg har svært ved at se, hvorfor en stiltiende afgørelse ikke kan være klar og enkel, eller hvorledes en afgørelse, som fuldt og helt giver en klager medhold, i sig selv skulle kunne udgøre en akt, som kan gøres til genstand for et søgsmål.
De af Kommissionen nævnte domme er kunne relevante i denne sag, såfremt klagen af 8. maj må anses som stiltiende afvist på det tidspunkt, da Kommissionen afgav sit svar af 12. november 1979. Denne klage blev imidlertid udtrykkeligt afvist den 27. august s.a., og denne afvisning er klart genstand for søgsmålet. I øvrigt er afgørelsen af 27. august ikke klar og enkel, da den modsat afregningskontorets skrivelse er fyldigt begrundet, og såfremt den alene skulle være en bekræftelse af denne skrivelse, må man spørge, hvorfor Kommissionen gjorde sig yderligere den ulejlighed at svare sagsøgeren den 12. november 1979 for at bekræfte dette over for ham.
Kommissionen er udmærket klar over, at den ikke skal overbebyrde Domstolen med personalesager. Den administrative klageordning efter vedtægtens artikel 90 er imidlertid ret kompliceret og retsfølgen af, at den forudgående administrative procedure ikke overholdes, nemlig at sagen afvises, jf. artikel 91, er så formalistisk, at man ikke bør gøre denne ordning stivere, idet dette i virkeligheden blot ville føre til, at bilæggelsen af tvister vedrørende Fællesskabets ansatte udsættes. Den opfattelse, at et udtrykkeligt svar på en klage, som alene bekræfter den akt, der indeholder et klagepunkt, kun er en rent formel forudgående betingelse, som alene skal tvinge tjenestemænd til at se tiden an — med risikoen for at forvilde sig i artikel 91's labyrint af frister — må der tages det kraftigste forbehold over for.
Forudsætningen for, at den akt, der indeholder et klagepunkt, kan indbringes for Domstolen, er endvidere, at den har karakter af en afgørelse.
I modsætning til artikel 28 i fællesordningen vedrørende dækning af risikoen for ulykker og erhvervssygdom, fastsættes det imidlertid i sygesikringsordningen, at tjenestemænd — efter at have indgivet klage til ansættelsesmyndigheden — under de i vedtægtens artikel 91 fastsatte betingelser kan anlægge sag ved Domstolen til prøvelse af den i medfør af nævnte ordning trufne »afgørelse«, men alene, at »enhver af de i denne ordning omhandlede personer råder over den i artiklerne 90 og 91 i vedtægten fastsatte klageadgang« (artikel 16, stk. 1).
De organer, der er nedsat til forvaltning af sygesikringsordningen, træffer strengt taget kun forberedende foranstaltninger; disse kan ganske vist påklages, men herefter skal de gøres til genstand for en afgørelse fra ansættelsesmyndigheden.
Det er meget tvivlsomt, om afregningskontorets skrivelse kan siges at være af en afgørelse, både for så vidt angår dens indhold som afregningskontorets kompetence.
Hvad angår indholdet har Domstolen afvist, at et simpelt kontoudtog, som, ikke er ledsaget af nogen forklaring, kan have karakter af en akt, der indeholder et klagepunkt (dom i sagen Kuhl af 27. 6. 1973, Sml. s. 711; dom i sagen Chuffart af 15. 7. 1970, Sml. s. 105) og jeg tilslutter mig her fuldt og helt de bemærkninger, som generaladvokat Gand fremsatte i sit forslag til afgørelse i denne sag (Recueil s. 655-656).
Hvad angår kompetencen bestemmer artikel 6 i Kommissionens afgørelse af 5. oktober 1977 vedrørende udøvelsen af de beføjelser, som ifølge vedtægten er henlagt til ansættelsesmyndigheden, at alle beslutninger vedrørende godtgørelse af sygesikringsudgifter (dvs. de udgifter, som er en fortolkning eller anvendelse af artikel 72 og den fællesordning, som er omhandlet i dennes stk. 1) henhører, for så vidt angår tjenestemænd i kategorierne A, B, C og D og LA-gruppen, under kontorcheferne eller cheferne for de særlige tjenester under generaldirektoratet for personale og administration, »med forbehold af de beføjelser, som ved ordningen er henlagt til afregningskontorerne«.
Ifølge artikel 20, stk. 3, i den fælles ordning har afregningskontorerne blandt andet til opgave:
»a)
at modtage og at afregne anmodninger om godtgørelse af udgifter, som indgives af de tilsluttede, som er registreret under dette kontor, samt at foretage betalingerne heraf«.
Jeg skal gerne erkende, at den beføjelse, som er tillagt afregningskontoret, til at »modtage og afregne« anmodninger om godtgørelse også indebærer beføjelsen til at afslå og til ikke at afregne en sådan anmodning af en af de grunde, som er nævnt i formularen. Indebærer et sådant afslag imidlertid et principielt spørgsmål, ligger afgørelsen af dette spørgsmål og dets begrundelse uden for tjenestemandens kompetence og henhører under kontorchefen. Afregningskontorets formular henviser ikke til nogen artikel i vedtægten eller i den fælles ordning, men blot til »de personlige oplysninger«. Disse oplysninger, som ikke engang findes i sagens akter, udgør i virkeligheden den »akt, der indeholder et klagepunkt«, som sagsøgeren burde have anfægtet.
Betragter man imidlertid et afslag på at imødekomme en ansøgning om godtgørelse af de udgifter til lægebehandling, som er afholdt til et barn, som der består forsørgerpligt for og som er over 26 år, som en simpel rutinehandling, besvarer man spørgsmålet med spørgsmålet selv, eftersom det netop drejer sig om, hvorvidt 26 år, når bortses fra tilfælde af vedvarende svagelighed eller alvorlig sygdom, er den maksimale alder for at være berettiget til godtgørelse af lægeudgifter til et barn, som der består forsørgerpligt for.
Endelig bestemmes det i ordningens artikel 16, stk. 2, og artikel 18, litra e) og litra f), at forvaltningskomiteen skal anmodes om en udtalelse før ansættelsesmyndigheden træffer afgørelse om en klage, som er indgivet i henhold til vedtægtens artikel 90, stk. 2. Kommissionen hævder, at forvaltningskomiteen blev anmodet om en udtalelse den 16. marts 1975, og at den gav udtryk for, at den omtvistede bestemmelse måtte fortolkes således, at børn over 26 år ikke længere omfattes af den kategori af personer, som får godtgjort lægeudgifter via tjenestemanden, selv om de faktisk forsørges af denne. Den udtalelse, som Kommissionen anmodede om, består imidlertid alene i den oversendte skrivelse fra komiteens formand, hvori denne netop beklager tvetydigheden af artikel 3, stk. 2, i den fælles ordning. Under alle omstændigheder kan en udtalelse, afgivet i 1975, naturligvis ikke erstatte den i det konkrete tilfælde krævede udtalelse. En sådan udtalelse må afgives efter udstedelsen af den akt, der indeholder et klagepunkt, men før den afgørelse, hvormed ansættelsesmyndigheden besvarer klagen.
Desuden blev »akten« af 22. februar 1979, »som indeholder et klagepunkt«, ændret væsentligt ved skrivelsen af 7. marts 1979, underskrevet af kontorchefen, hvori sagsøgerens opmærksomhed henledes på, at han, såfremt han ønskede det, kunne anmode om »fortsat godtgørelse af sønnens lægeudgifter i indtil 6 måneder efter børnetilskuddets ophør, såfremt sønnen ikke inden for samme periode var omfattet af nogen anden offentlig sygesikringsordning«.
Jeg mener ikke, at afregningskontorets skrivelse af 20. februar 1979 som helhed kan udskilles fra klageafgørelsen af 27. august 1979. Det er åbenbart, at tvisten mellem sagsøgeren og administrationen via afgørelsen af 27. august 1979 drejer sig om denne skrivelses lovlighed, og der kræves ikke de store anstrengelser for om nødvendigt at fortolke stævningen således, at den også må være rettet mod skrivelsen, der var vedlagt som bilag til stævningen. Hvis søgsmålet udelukkende havde omhandlet denne skrivelse, skulle det efter Kommissionens opfattelse have været fremmet til realitetsbehandling, men skrivelsens indhold kan kun bedømmes på baggrund af afgørelsen af 27. august 1979, som indeholder begrundelsen for afslaget.
IV —
På tidspunktet for de faktiske omstændigheder i sagen lød artikel 3 i den fælles ordning således:
»Personer, som er forsikret gennem den tilsluttede, er følgende :
...
2.
tjenestemandens børn, som han har forsørgerpligt over for, i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i bilag VII i vedtægten
...«
Den eneste betingelse ifølge artikel 2, stk. 2, i nævnte bilag for at anse et barn for forsørgelsespligtigt var, at barnet faktisk forsørges af tjenestemanden. Barnets alder nævnes kun i stk. 3 og 5. Det er alene versionen fra før den 1. januar 1974 og den, som blev vedtaget den 1. februar 1980, med tilbagevirkende kraft fra 1. juli 1979, der indeholder en henvisning til artikel 2 som helhed, som medfører, at barnet kun anses for at være forsikret via tjenestemanden, såfremt der oppebæres børnetilskud for barnet.
Generaldirektøren for personale og administration henledte i den administrative meddelelse i august 1975 ganske vist de forsikredes opmærksomhed på, at artikel 3, stk. 2, »finder anvendelse i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i vedtægtens bilag VII og de i nævnte artikels stk. 3 og 5 fastsatte betingelser«.
Men dette er et af forvaltningen ensidig udstedt administrativt cirkulære, som har karakter af en vejledende fortolkning. På grund af den administrative praksis vedrørende skattefradrag og det forhold, at adgangen til godtgørelse af lægeudgifter blev opretholdt i seks måneder efter udløbet af det 26. år, var det på ingen måde indlysende, at der ikke på det pågældende tidspunkt kunne gælde to forskellige aldersgrænser for et barn, over for hvem der består forsørgelsespligt: den alder, hvor barnet ikke længere giver ret til familietillæg (»børnetilskud« og »uddannelsestillæg«) og den alder, hvor barnet ikke længere giver ret til skattefradrag (som udgør præcis det dobbelte af uddannelsestillægget) og godtgørelse af lægeudgifter.
Det var så meget desto mindre indlysende, som der, ifølge den af Kommissionen fremlagte skrivelse vedrørende godtgørelse af sygeudgifter til forsørgelsespligtige børn, over for hvem der består forsørgelsespligt, efter de nationale socialsikringsordninger »ikke findes nogen ensartet praksis, hverken vedrørende selve begrebet (som er ukendt i ordninger, der omfatter hele befolkningen), eller sammenhæng mellem udbetaling af ydelser i anledning af sygdom og retten til familietillæg, og heller ikke en gang nogen ensartet praksis vedrørende aldersgrænsen for studerende«.
Det er derfor vigtigt og i Fællesskabets interesse, at nå frem til en ensartet løsning. Af hensyn til klarhed og overskuelighed mener jeg, at der må gælde de samme regler for retten til godtgørelse af lægeudgifter som for retten til skattefradrag, hvilken ret i begge tilfælde beror på, om tjenestemanden faktisk forsørger barnet, fordi det ikke kan forsørge sig selv. Enten ophører rettighederne senest ved udløbet af det 26. år eller også består de fortsat ud over denne alder, så længe barnet endnu forsørges af sine forældre.
Jeg tror imidlertid, at det stemmer bedre med vedtægten at anse 26 år som den maksimale aldersgrænse for at godtgøre lægeudgifter, medmindre der foreligger vedvarende svagelighed eller alvorlig sygdom. Denne fortolkning er i hvert fald i overensstemmelse med den nuværende version af bestemmelserne.
V —
Såfremt Domstolen er enig med mig i, at hovedpåstanden er ubegrundet, er det min opfattelse, at påstanden om en egentlig erstatning af lægeudgifterne heller ikke kan tages til følge, idet afslaget på ansøgningen alene er en følge af, at der ikke består nogen ret til godtgørelse af lægeudgifterne.
Påstanden om godtgørelse af bidrag til den fælles gensidige sygekasse må efter Kommissionens opfattelse afvises i henhold til artikel 90, stk. 2, fordi kravet første gang blev fremsat i stævningen og ikke inden har været gjort til genstand for en ansøgning i henhold til artikel 90, stk. 1.
Som begrundelse for at fremme dette krav til realitetsbehandling behøver jeg blot at henvise til den lakoniske præmis nr. 18 i den dom, Domstolens første afdeling afsagde den 9. marts 1978 i sagen Herpels (Sml. s. 596), hvori det hedder:
»i øvrigt er det af betydning, at Domstolen kan træffe afgørelse om, hvorvidt sådanne krav er berettigede ... sagsøgers erstatningskrav kan herefter påkendes i realiteten«.
Efter min opfattelse er kravet imidlertid ikke begrundet, idet der blev ydet sagsøgerens søn godtgørelse af udgifter ved sygdom i hvert fald indtil den 28. januar 1978, og at det var op til sagsøgeren at udnytte den mulighed for fortsat at være forsikret, som blev tilbudt ham den 7. marts 1979.
Jeg foreslår derfor, at sagen antages til realitetsbehandling, men at sagsøgte frifindes. Endvidere foreslår jeg, at omkostningerne vedrørende formalitetsindsigelsen pålægges Kommissionen, og at hver part ellers bærer sine egne omkostninger.
(
1
) – Oversat fra fransk.
(
2
) – Domstolens oversættelse.