62018CC0642
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. KOKOTT
fremsat den 5. september 2019 (
1
)
Sag C-642/18
Europa-Kommissionen
mod
Kongeriget Spanien
»Traktatbrudsprocedure – miljø – direktiv 2008/98/EF – affald – affaldshåndteringsplaner – evaluering og revision – frist – underretning af Kommissionen – de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer«
I. Indledning
1.
Affaldsdirektivet (
2
) fastsætter, at der skal udarbejdes affaldshåndteringsplaner, og at disse regelmæssigt skal evalueres og revideres. I den foreliggende sag skal det afklares, om Spanien gennemførte denne revision rettidigt i to regioner. I denne forbindelse er det navnlig afgørende, om revisionen skal afsluttes inden for en bestemt frist. Den pågældende bestemmelse er indført som en ny bestemmelse i affaldsdirektivet og er desværre ikke særligt klart formuleret på dette punkt.
II. Retsforskrifter
2.
Affaldsdirektivets artikel 28 forpligter medlemsstaterne til at udarbejde affaldshåndteringsplaner og indeholder bestemmelser om disses indhold:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at deres kompetente myndigheder i overensstemmelse med artikel 1, 4, 13 og 16 udarbejder en eller flere affaldshåndteringsplaner.
[…]
2.   Affaldshåndteringsplanerne skal indeholde en analyse af den aktuelle affaldshåndteringssituation i det pågældende geografiske område og angive, hvilke foranstaltninger der skal træffes med henblik på at forbedre en miljømæssigt forsvarlig forberedelse med henblik på genbrug, genanvendelse, nyttiggørelse og bortskaffelse af affald og en evaluering af, hvordan planen vil støtte gennemførelsen af dette direktivs mål og bestemmelser.
3. […]«
3.
Affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, regulerer evalueringen og revisionen af planerne:
»Medlemsstaterne sikrer, at affaldshåndteringsplaner og affaldsforebyggelsesprogrammer evalueres mindst hvert sjette år og revideres, når det er relevant, og, hvor det er hensigtsmæssigt, i overensstemmelse med artikel 9 og 11.«
4.
Affaldsdirektivets artikel 9 og 11 indeholder bestemte mål for forebyggelse af affald samt for genbrug og genanvendelse.
5.
I henhold til affaldsdirektivets artikel 33, stk. 1, skal Kommissionen underrettes:
»Medlemsstaterne underretter Kommissionen om de affaldshåndteringsplaner og affaldsforebyggelsesprogrammer, der er nævnt i artikel 28 og 29, når de er vedtaget, og om eventuelle væsentlige ændringer i disse planer og programmer.«
6.
Affaldsdirektivets artikel 40, stk. 1, indeholder gennemførelsesfristen:
»Medlemsstaterne sætter de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 12. december 2010
[…]«
III. Den administrative procedure og Kommissionens påstande
7.
Den 18. november 2016 opfordrede Kommissionen Spanien til bl.a. at udtale sig om klagepunktet om, at affaldshåndteringsplanerne i visse spanske regioner ikke var blevet revideret rettidigt. Efter at have modtaget Spaniens svar rettede Kommissionen den 14. juli 2017 en begrundet udtalelse til denne medlemsstat, hvori den fastsatte en sidste frist til den 14. september 2017 for at bringe den af Kommissionen hævdede tilsidesættelse af affaldsdirektivet til ophør. Kommissionen anlagde sagen den 12. oktober 2018.
8.
Efter at have frafaldet dele af sine påstande i stævningen har Kommissionen nu nedlagt følgende påstande:
–
Det fastslås i overensstemmelse med artikel 258, stk. 1, i traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde, at Kongeriget Spanien:
–
har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, idet det ikke har revideret de i dette direktiv omhandlede affaldshåndteringsplaner for så vidt angår de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer, og
–
har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til affaldsdirektivets artikel 33, stk. 1, idet det ikke officielt har underrettet Kommissionen om revisionen af affaldshåndteringsplanerne for så vidt angår de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer.
–
Kongeriget Spanien tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
9.
Kongeriget Spanien har i sin duplik nedlagt følgende påstande:
–
Sagen afvises, subsidiært frifindelse.
–
Europa-Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
10.
Parterne har afgivet skriftlige udtalelser.
IV. Retlig bedømmelse
11.
Efter min opfattelse kan sagen ikke antages til realitetsbehandling, da Kommissionen, som jeg vil redegøre for i det følgende, for tidligt opfordrede Spanien til at fremsætte bemærkninger til klagepunktet om for sen revision af affaldshåndteringsplaner. Efterfølgende vil jeg derfor kun subsidiært udtale mig om, hvorvidt påstanden skal tages til følge, såfremt Domstolen alligevel antager den til realitetsbehandling.
A. Formaliteten
12.
Spanien har i duplikken ganske vist nedlagt påstand om afvisning af sagen, men har ikke fremført nogen anbringender til støtte herfor.
13.
Desuden ville sådanne anbringender i henhold til procesreglementets artikel 127 være fremsat for sent. Ifølge denne bestemmelse må nye anbringender ikke fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne. Sådanne omstændigheder ses imidlertid ikke at foreligge.
14.
Ikke desto mindre kan Domstolen af egen drift undersøge tvivl med hensyn til sagens formalitet (
3
). I den foreliggende sag følger en sådan tvivl af tidspunktet for fremsendelsen af skrivelsen af 18. november 2016, hvormed Kommissionen i henhold til artikel 258 TEUF opfordrede Spanien til at fremsætte bemærkninger til de omtvistede klagepunkter i forbindelse med revisionen af affaldshåndteringsplaner.
15.
Som Domstolen har fastslået, forudsætter fremsendelse af en åbningsskrivelse, at det hævdes, at der forudgående er sket tilsidesættelse af en forpligtelse, der påhviler den pågældende medlemsstat (
4
). Den pågældende medlemsstats mulighed for at fremsætte bemærkninger udgør, selv om medlemsstaten ikke ønsker at udnytte sin adgang hertil, dog en i EF-traktaten hjemlet væsentlig garanti, hvis overholdelse er et væsentligt formkrav til sikring af, at den procedure, hvorved det fastslås, at en medlemsstat har begået et traktatbrud, afvikles behørigt. Der kan således ikke fremsendes en åbningsskrivelse vedrørende manglende gennemførelse af et direktiv, når fristen for dets gennemførelse endnu ikke er udløbet (
5
). Det samme gælder, når Kommissionen gør gældende, at en anden form for forpligtelse, som skal opfyldes inden for en bestemt frist, er tilsidesat (
6
). Såfremt Kommissionen sender åbningsskrivelsen til en medlemsstat før udløbet af denne frist, er den ugyldig. En sag i henhold til artikel 258 TEUF, som er støttet på en sådan for tidlig åbningsskrivelse, må afvises på grund af fejlagtig administrativ procedure (
7
).
16.
I henhold til affaldsdirektivets artikel 28, stk. 1, er medlemsstaterne forpligtet til at udarbejde affaldshåndteringsplaner. I henhold til artikel 40 sætter medlemsstaterne de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme dette direktiv inden den 12. december 2010. Og i henhold til affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, sikrer medlemsstaterne, at affaldshåndteringsplaner og affaldsforebyggelsesprogrammer evalueres mindst hvert sjette år og revideres, når det er relevant.
17.
Affaldshåndteringsplanerne skulle derfor udarbejdes første gang senest den 12. december 2010. Fristen i affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, hvis manglende overholdelse Kommissionen gør gældende, udløb følgelig (tidligst (
8
)) seks år senere, den 12. december 2016.
18.
Imidlertid opfordrede Kommissionen allerede nogle uger før denne dato, nemlig den 18. november 2016, Spanien til at fremsætte bemærkninger om klagepunktet om, at affaldshåndteringsplanerne i visse spanske regioner ikke var blevet revideret rettidigt.
19.
Ganske vist udløb den frist for at fremsætte bemærkninger, som Kommissionen havde fastsat, først efter den 12. december 2016, nemlig den 18. januar 2017 (
9
). Det er imidlertid en betingelse for den administrative procedure i henhold til artikel 258 TEUF, at medlemsstaten allerede har tilsidesat en forpligtelse, der påhviler den i henhold til traktaterne. Derfor kan Kommissionen ikke så at sige på forhånd opfordre den til at fremsætte bemærkninger i forventning om en fremtidig tilsidesættelse. I øvrigt kan det ikke udelukkes, at en sådan forhåndsopfordring påvirker medlemsstatens ret til forsvar i negativ retning og fører til uklarheder med hensyn til overholdelsen af de proceduremæssige betingelser.
20.
Stævningen kan således ikke støttes på åbningsskrivelsen af 18. november 2016. Det fremgår heller ikke, at Kommissionen efter udløbet af fristen i henhold til affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, atter har opfordret Spanien til at fremsætte bemærkninger.
21.
Søgsmålet kan derfor ikke antages til realitetsbehandling.
22.
Det kan imidlertid ikke udelukkes, at Domstolen ikke deler min opfattelse af sagens formalitet eller i det mindste ikke følger den, f.eks. fordi parterne ikke har nævnt den for tidlige opfordring til at fremsætte bemærkninger.
23.
Derfor vil jeg i det følgende subsidiært undersøge, om søgsmålet er begrundet.
B. Subsidiært: realiteten
24.
Efter Kommissionens opfattelse tilsidesatte Spanien sin forpligtelse i henhold til affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, og artikel 33, stk. 1, ved ikke at revidere affaldshåndteringsplanerne for de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer og fremsende denne revision til Kommissionen i henhold til dette direktivs bestemmelser, dvs. senest seks år efter gennemførelsesfristen.
1.
Revision af affaldshåndteringsplaner
25.
I henhold til affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, sikrer medlemsstaterne, at affaldshåndteringsplaner evalueres mindst hvert sjette år og revideres, når det er relevant.
26.
Kommissionen og Spanien er enige om, at de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer faktisk reviderer deres affaldshåndteringsplaner, men endnu ikke havde afsluttet denne proces ved afslutningen af den skriftlige procedure.
a)
Revisionens nødvendighed
27.
Spanien anerkender, at affaldshåndteringsplanerne skal evalueres hvert sjette år. Medlemsstaten er dog af den opfattelse, at det kun er nødvendigt at ændre planerne, hvis de eksisterende planer ikke længere lever op til kravene. Dette er imidlertid ikke tilfældet.
28.
Over for Spaniens argument gør Kommissionen korrekt gældende, at affaldshåndteringsplanerne i henhold til affaldsdirektivets artikel 28, stk. 2, skal indeholde en analyse af affaldshåndteringssituationen. Med undtagelse af den franske sprogversion fastsætter alle øvre sprogversioner, at der skal være tale om en aktuel vurdering. I denne forbindelse viser forpligtelsen til at evaluere planerne mindst hvert sjette år, at seks år gamle analyser ikke uden videre kan anerkendes som aktuelle. Selv om det i forbindelse med evalueringen skulle vise sig, at situationen ikke har ændret sig, skal dette konstateres udtrykkeligt. I det mindste skal denne konstatering være forbundet med affaldshåndteringsplanen på en måde, så det fremgår tydeligt ved læsning af planen, at analysen fortsat er aktuel. Medlemsstaterne kan afgøre, om dette skal ske ved en udtrykkelig ændring af planen eller i en anden form, f.eks. ved, at evalueringsrapporten vedlægges planen. Under alle omstændigheder udgør dette den mindsterevision af planen, som i alle tilfælde er nødvendig.
29.
I den foreliggende sag meddelte Spanien desuden allerede under den administrative procedure Kommissionen, at affaldshåndteringsplanerne for Balearerne var under revision (
10
), og at De Kanariske Øer ville udarbejde en affaldshåndteringsplan (
11
). Dette anbringende har Spanien opretholdt under sagens behandling.
30.
Da det ikke kan lægges til grund, at disse regioner ændrer deres planer, selv om dette ikke er nødvendigt, har Spanien i det mindste implicit indrømmet, at der er behov for at revidere affaldshåndteringsplanerne for disse to regioner.
b)
Fristen for revisionen
31.
I duplikken supplerede Spanien imidlertid sit anbringende med den betragtning, at planerne ganske vist skal evalueres efter seks år, men at der ikke er fastsat nogen frist for, hvornår denne evaluering og eventuelle ændringer skal være afsluttet.
32.
For det første skal det bemærkes, at dette anbringende kommer for sent, idet Spanien indfører det for første gang i duplikken (
12
). I svarskriftet lagde Spanien derimod stadig til grund, at fristen også gælder for revisionen (
13
).
33.
Under alle omstændigheder er anbringendet i sidste ende heller ikke materielt overbevisende.
i) Ordlyd
34.
Således er det ifølge nogle sprogversioner af affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, ganske vist faktisk nærliggende udelukkende at henføre fristen på seks år til evalueringen, hvorimod denne frist ikke nødvendigvis gælder for revisionen. Dette følger grammatisk af begrebernes rækkefølge f.eks. på fransk (»que les programmes de prévention des déchets soient évalués au moins tous les six ans et révisés, s‘il y a lieu«), engelsk (»the waste management plans and waste prevention programmes are evaluated at least every sixth year and revised as appropriate«), italiensk (»i piani di gestione e i programmi di prevenzione dei rifiuti siano valutati almeno ogni sei anni e, se opportuno, riesaminati«) og spansk (»los planes de gestión de residuos y los programas de prevención de residuos se evalúen, como mínimo, cada seis años y se revisen en la forma apropiada«).
35.
Disse versioner kan man især forstå således, at en revision skal foretages, hvis og så snart den er nødvendig. Revisionens nødvendighed og også tidspunktet for den ville da skulle bedømmes i det konkrete tilfælde ud fra resultaterne af evalueringen.
36.
Imidlertid er disse sprogversioner heller ikke til hinder for at anvende fristen på seks år på revisionen. Denne bestemmelse kan nemlig også forstås således, at medlemsstaterne mindst hvert sjette år skal evaluere planerne og – hvis det er nødvendigt – også revidere dem inden for denne frist (
14
). En sådan fortolkning er kun udelukket, hvis der udtrykkeligt er fastsat en anden frist for den eventuelle revision (
15
).
37.
Faktisk svarer den tyske version af affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, snarere til denne sidstnævnte fortolkning. Her sættes fristen nemlig foran de to trin (»die Abfallwirtschaftspläne und Abfallvermeidungsprogramme [werden] mindestens alle sechs Jahre bewertet und gegebenenfalls – […] – überarbeitet«). Dog er denne reference heller ikke obligatorisk grammatisk set. Det er også muligt udelukkende at henføre fristen til det første trin.
38.
Derfor er det med henblik på fortolkningen af denne bestemmelse nødvendigt at identificere ophavsmandens virkelige vilje (
16
), idet man navnlig undersøger dens sammenhæng og formål (
17
) samt dens baggrund (
18
).
ii) Bestemmelsens baggrund
39.
Forarbejderne til affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, viser især, at medlemsstaterne ønskede at undgå en forpligtelse til at skulle revidere affaldshåndteringsplanerne regelmæssigt og uafhængigt af de faktiske behov.
40.
Kommissionen havde nemlig foreslået, at affaldshåndteringsplanerne skulle revideres mindst hvert femte år (
19
). Rådet supplerede dette forslag med evalueringen samt præciseringen af, at planerne kun skulle revideres, hvor det var relevant. I denne forbindelse blev fristen forlænget til seks år (
20
).
41.
Det kan ganske vist ikke udelukkes, at Rådet samtidig havde til hensigt at fritage en eventuel revision fra enhver frist, men det kan heller ikke nødvendigvis fastslås. Det er også muligt, at hensigten med at forlænge fristen til seks år var at afsætte tilstrækkelig tid til at gennemføre begge trin, nemlig evalueringen og revisionen.
iii) Sammenhæng og formål
42.
Såvel sammenhængen som formålet med at revidere affaldshåndteringsplaner taler for, at den anførte frist på seks år også refererer til revisionen.
43.
I det mindste evalueringen skal nemlig finde sted mindst hvert sjette år. Dette implicerer, at planerne også skal evalueres med kortere intervaller, hvis dette viser sig nødvendigt. Derfor betegner fristen den ydre ramme for evalueringen, som navnlig ikke må blive overskredet ved, at evalueringen ganske vist bliver indledt før fristens udløb, men først afsluttet senere, som Spanien gør gældende.
44.
Hvis evalueringen viser, at der er behov for en revision, vil det ikke være hensigtsmæssigt ikke at fastsætte en frist for denne. Uden frist er der nemlig risiko for, at en i princippet nødvendig revision overhovedet ikke bliver gennemført eller kun bliver gennemført med forsinkelse. Den praktiske virkning af affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, og det høje miljøbeskyttelsesniveau som omhandlet i artikel 3, stk. 3, TEU, artikel 37 i chartret om grundlæggende rettigheder og artikel 191, stk. 2, TEUF er da ikke længere sikret.
45.
Det ville heller ikke i tilstrækkelig grad sikre den effektive virkning af affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, at lægge til grund, at der foreligger en stiltiende forpligtelse til at revidere planerne inden for en rimelig frist (
21
). En sådan »rimelig frist« ville nemlig være forbundet med væsentlige praktiske vanskeligheder. Før en sådan er fastslået af Domstolen, er det uklart, om fristen overhovedet eksisterer, og følgelig vil det i hvert enkelt konkret tilfælde skulle afklares, hvilken frist der er rimelig. Ganske vist har Domstolen allerede lagt til grund, at der findes en sådan uskrevet frist, men i de pågældende sager var der tale om en nødløsning, idet der slet ikke var fastsat nogen frist (
22
). I den foreliggende sag er det derimod udmærket foreneligt med bestemmelsens ordlyd at lade den angivne frist på seks år omfatte revisionen (
23
).
46.
Dette modsiges ikke af, at det nødvendigvis tager tid at revidere en plan. Det er ganske vist korrekt, at det er umuligt at revidere en plan inden fristens udløb, hvis man først afslutter evalueringen på dette tidspunkt. Dette problem kan dog forebygges ved at gennemføre evalueringen så betids, at der efterfølgende er nok tid tilbage til en eventuel revision.
47.
Det bør også være relativt let for de kompetente instanser at organisere anvendelsen af affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, på en sådan måde. De bør nemlig uden større vanskeligheder kunne forudse resultaterne af evalueringen og dermed behovet for en revision på grundlag af deres praktiske erfaring med affaldshåndteringen. Dette fremgår i øvrigt også af Spaniens oplysninger om situationen i de to omtvistede regioner. Her var det åbenbart fra begyndelsen klart, at evalueringen ville udmunde i en revision (
24
).
48.
Endelig skal der ved denne fortolkning af affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, tages hensyn til, at der ikke er tale om forpligtelser, som finder anvendelse direkte over for privatpersoner. Tværtimod er det medlemsstaterne, som deltog i Rådets udstedelse af affaldsdirektivet, der skal evaluere og revidere affaldshåndteringsplanerne. Derfor er det berettiget at fortolke en flertydig bestemmelse på en sådan måde, at den praktiske virkning sikres.
49.
Følgelig skal affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, i modsætning til Spaniens opfattelse fortolkes således, at medlemsstaterne mindst hvert sjette år skal evaluere planerne og – hvis det er nødvendigt – også revidere dem inden for denne frist. Dette er ikke sket i det foreliggende tilfælde.
50.
Såfremt Domstolen antager sagen til realitetsbehandling, bør første delpåstand derfor tages til følge.
2.
Underretning af Kommissionen om de reviderede planer
51.
Stævningens anden delpåstand om, at det fastslås, at Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til affaldsdirektivets artikel 33, stk. 1, idet medlemsstaten ikke officielt har underrettet Kommissionen om revisionen af affaldshåndteringsplanerne for så vidt angår de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer, bør derimod forkastes. Spanien påberåber sig nemlig korrekt, at medlemsstaten i henhold til affaldsdirektivets artikel 33, stk. 1, kun skal underrette Kommissionen om væsentlige ændringer i affaldshåndteringsplanerne. Kommissionen har imidlertid ikke godtgjort, at revisionen af disse to regioners planer nødvendigvis fører til væsentlige ændringer.
V. Sagsomkostninger
52.
Såfremt Domstolen følger min opfattelse vedrørende formaliteten, bærer Kommissionen i henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, sagsomkostninger, da Spanien har nedlagt påstand herom.
53.
Dersom den derimod antager sagen til realitetsbehandling og følger mine subsidiære betragtninger, er afgørelsen vedrørende omkostningerne mere kompliceret. Begge parter vinder delvis og taber dermed også delvis. I det omfang, Kommissionen har trukket stævningen tilbage, skyldes dette ganske vist delvis, at Spanien evaluerede affaldshåndteringsplanerne for bestemte regioner for sent, men med hensyn til den oprindeligt påståede tilsidesættelse af affaldsdirektivets artikel 28, stk. 1, skyldes det også, at Kommissionen ikke kontrollerede indholdet af de ældre affaldshåndteringsplaner, som forelå for den. Derfor bør begge parter i dette tilfælde bære deres egne omkostninger i henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 3, første punktum.
VI. Forslag til afgørelse
54.
Jeg foreslår derfor Domstolen at træffe afgørelse som følger:
»1)
Sagen afvises.
2)
Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne.«
55.
Såfremt Domstolen imidlertid antager sagen til realitetsbehandling, bør den i det mindste delvis tage påstandene til følge:
»1)
Kongeriget Spanien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til affaldsdirektivets artikel 30, stk. 1, ved ikke at revidere affaldshåndteringsplanerne for de selvstyrende regioner Balearerne og De Kanariske Øer i henhold til dette direktivs bestemmelser, dvs. senest seks år efter gennemførelsesfristen.
2)
I øvrigt frifindes Kongeriget Spanien.
3)
Europa-Kommissionen og Kongeriget Spanien bærer hver deres egne omkostninger.«
(
1
) – Originalsprog: tysk.
(
2
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/98/EF af 19.11.2008 om affald og om ophævelse af visse direktiver (EUT 2008, L 312, s. 3), som affattet ved Kommissionens direktiv (EU) 2015/1127 af 10.7.2015 (EUT 2015, L 184, s. 13).
(
3
) – Dom af 31.3.1992, Kommissionen mod Italien (C-362/90, EU:C:1992:158, præmis 8), af 14.1.2010, Kommissionen mod Republikken Tjekkiet (C-343/08, EU:C:2010:14), og af 22.9.2016, Kommissionen mod Republikken Tjekkiet (C-525/14, EU:C:2016:714, præmis 14).
(
4
) – Kendelse af 13.9.2000, Kommissionen mod Nederlandene (C-341/97, EU:C:2000:434, præmis 18), samt dom af 15.2.2001, Kommissionen mod Frankrig (C-230/99, EU:C:2001:100, præmis 32), af 27.10.2005, Kommissionen mod Luxembourg (C-23/05, EU:C:2005:660, præmis 7), og af 21.7.2016, Kommissionen mod Rumænien (C-104/15, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:581, præmis 35).
(
5
) – Dom af 27.10.2005, Kommissionen mod Luxembourg (C-23/05, EU:C:2005:660, præmis 7), og af 21.7.2016, Kommissionen mod Rumænien (C-104/15, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:581, præmis 35).
(
6
) – I denne retning dom af 21.7.2016, Kommissionen mod Rumænien (C-104/15, ikke trykt i Sml., EU:C:2016:581, præmis 36).
(
7
) – Dom af 27.10.2005, Kommissionen mod Luxembourg (C-23/05, EU:C:2005:660, præmis 8).
(
8
) – Herom nedenfor, punkt 31 ff.
(
9
) – S. 8 i åbningsskrivelsen, bilag I til stævningen.
(
10
) – Se bilag II til stævningen, s. 23 ff.
(
11
) – Se bilag II til stævningen, s. 30 ff.
(
12
) – Jf. ovenfor, punkt 13.
(
13
) – Punkt 19.
(
14
) – Dette anføres også af Spanien i svarskriftets punkt 19.
(
15
) – Illustrativt dom af 2.5.2002, Kommissionen mod Frankrig (C-292/99, EU:C:2002:276, præmis 41).
(
16
) – Dom af 12.11.1969, Stauder (29/69, EU:C:1969:57, præmis 3), af 3.10.2013, Confédération paysanne (C-298/12, EU:C:2013:630, præmis 22), og af 4.2.2016, C & J Clark International og Puma (C-659/13 og C-34/14, EU:C:2016:74, præmis 122).
(
17
) – Dom af 27.10.1977, Bouchereau (30/77, EU:C:1977:172, præmis 14), af 23.11.2016, Bayer CropScience og Stichting De Bijenstichting (C-442/14, EU:C:2016:890, præmis 84), og af 8.6.2017, Sharda Europe (C-293/16, EU:C:2017:430, præmis 21).
(
18
) – Dom af 22.10.2009, Zurita García og Choque Cabrera (C-261/08 og C-348/08, EU:C:2009:648, præmis 57), og af 3.10.2013, Confédération paysanne (C-298/12, EU:C:2013:630, præmis 27).
(
19
) – Artikel 26, stk. 1, i forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om affald (KOM(2005) 667 endelig).
(
20
) – Artikel 27 i fælles holdning (EF) nr. 4/2008 af 20.12.2007 fastlagt af Rådet med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om affald og om ophævelse af visse direktiver (EUT 2008, C 71 E, s. 16). Jf. allerede artikel 26b i udkast af 11.5.2007 (Rådets dok. 9475/07, s. 32).
(
21
) – Jf. i denne retning dom af 26.6.2003, Kommissionen mod Frankrig (C-233/00, EU:C:2003:371, præmis 116 og 117).
(
22
) – Dom af 2.6.2005, Kommissionen mod Irland (C-282/02, EU:C:2005:334, præmis 31 og 33), og af 25.3.2010, Kommissionen mod Spanien (C-392/08, EU:C:2010:164, præmis 21).
(
23
) – Jf. dom af 26.6.2003, Kommissionen mod Frankrig (C-233/00, EU:C:2003:371, præmis 118).
(
24
) – Jf. henvisningerne i fodnote 10 og 11.