62024CJ0481_RES
Sag C-481/24
E. sp.j.
mod
C. sp. z o.o.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie)
Domstolens dom (Fjerde Afdeling) af 18. december 2025
»Præjudiciel forelæggelse – direktiv 2011/7/EU – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – artikel 3, stk. 1, og artikel 3, stk. 3, litra a) – morarenter ved forsinket betaling – artikel 6, stk. 1 og 2 – kompensation for omkostninger ved inddrivelse – betingelser – national lovgivning, der indeholder bestemmelse om modregning i gensidige krav ved erklæring med tilbagevirkende kraft – samtidigt ophør af krav i et omfang svarende til det lavere krav – virkninger på renter og kompensation«
Tilnærmelse af lovgivningerne – bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner – direktiv 2011/7 – morarenter i tilfælde af forsinket betaling – kompensation for omkostninger ved inddrivelse – national lovgivning, der indeholder bestemmelse om modregning i gensidige krav ved erklæring med tilbagevirkende kraft – afgivelse af en sådan erklæring efter udløbet af den aftalemæssige betalingsfrist for et krav – retsvirkninger – ophør med tilbagevirkende kraft af kreditors ret til nævnte renter og kompensation – lovlighed
[Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7, art. 3, stk. 1, og art. 3, stk. 3, litra a), samt art. 6, stk. 1 og 2]
(jf. præmis 30-38, 41-44, 46-50 og 54 samt domskonkl.)
Resumé
I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse fra Sąd Rejonowy dla m.st. Warszawy w Warszawie (retten i første instans i Warszawa, Polen) præciserede Domstolen rækkevidden af den harmonisering af reglerne om forsinket betaling i handelstransaktioner, der er foretaget ved direktiv 2011/7 (
1
), og af medlemsstaternes autonomi i reguleringen af mekanismerne for ophør af krav, der svarer til de rettigheder, som dette direktiv giver, såsom en mekanisme for modregning af krav foretaget ved erklæring med tilbagevirkende kraft.
Selskabet E. havde en række krav mod selskabet C. Disse krav svarede til udførelsen af de transportydelser, der havde givet anledning til udstedelsen af fakturaer, som ikke var blevet betalt inden for de fastsatte frister. Som følge af den forsinkede betaling af disse krav anlagde selskabet E. sag ved den forelæggende ret med påstand om betaling af de nævnte krav med tillæg af renter i henhold til den lovbestemte rentesats samt om kompensation for inddrivelsesomkostningerne i overensstemmelse med den polske lov om uforholdsmæssigt store forsinkelser.
Selskabet C. gjorde gældende, at dets gæld var ophørt, fordi dette selskab den 2. september 2022 havde fremsat en modregningserklæring baseret på et erstatningskrav, som selskabet C. havde mod selskabet E. Selskabet C. gjorde gældende, at selskabet E. fra den 7. marts 2022 – på hvilken dato fristen for betaling af dette erstatningskrav var udløbet – i medfør af den tilbagevirkende kraft, som en sådan erklæring er tillagt ved den polske civillovbogs artikel 499, havde fortabt retten til at kræve de renter og den kompensation, der er fastsat i den polske lov om uforholdsmæssigt store forsinkelser.
Den forelæggende ret anførte, at denne bestemmelse i civillovbogen fastsætter, at modregningserklæringen har tilbagevirkende kraft fra det tidspunkt, hvor modregning er blevet mulig, dvs. når kravet tilhørende den, der afgiver modregningserklæringen, er forfaldent som følge af betalingsfristens udløb. I denne sammenhæng ønskede den forelæggende ret oplyst, om denne tilbagevirkende kraft medførte en fortabelse af den anden kreditors ret til at kræve såvel renter som kompensation for inddrivelsesomkostninger, som kunne være i strid med artikel 3, stk. 1, og artikel 3, stk. 3, litra a), samt artikel 6, stk. 1 og 2, i direktiv 2011/7 (herefter »de bestemmelser, der ønskedes fortolket«).
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkede Domstolen, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til dens ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af.
Hvad indledningsvis angik ordlyden af de bestemmelser, der ønskedes fortolket, fremhævede Domstolen, at medlemsstaterne i henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2011/7 skal sikre, at kreditor i handelstransaktioner mellem virksomheder er berettiget til morarenter ved forsinket betaling, uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse, på den dobbelte betingelse, at kreditor har opfyldt sine forpligtelser, og at kreditor ikke har modtaget det skyldige beløb rettidigt, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for forsinkelsen. I henhold til dette direktivs artikel 3, stk. 3, litra a), har kreditor desuden, når disse betingelser er opfyldt, ret til disse renter fra dagen efter sidste rettidige betalingsdag eller efter udløbet af betalingsfristen som fastsat i aftalen. I henhold til direktivets artikel 6, stk. 1, skal medlemsstaterne endvidere sikre, at kreditor, når der skal betales morarenter i handelstransaktioner mellem virksomheder, er berettiget til som minimum at modtage et fast beløb på 40 EUR. I medfør af samme artikels stk. 2 skal medlemsstaterne sikre, at dette faste beløb forfalder til betaling, også uden at det er nødvendigt at fremsende en rykkerskrivelse til skyldner, og at det nævnte beløb er som kompensation for kreditors omkostninger ved inddrivelse. De morarenter og den ret til et fast minimumsbeløb, der er fastsat i direktiv 2011/7, forfalder således automatisk ved udløbet af den betalingsfrist, der er fastsat i dette direktivs artikel 3, stk. 3-5, forudsat at betingelserne i artiklens stk. 1 er opfyldt.
Domstolen fastslog imidlertid, at det ikke fremgår af ordlyden af de bestemmelser, der ønskedes fortolket, at disse regulerer de betingelser, hvorunder de krav, der svarer til disse renter og dette faste beløb, i givet fald kan bortfalde, bl.a. som følge af, at hovedstolen, som det er tilfældet i hovedsagen, er bortfaldet.
Dernæst understøttedes denne ordlydsfortolkning af den sammenhæng, hvori disse bestemmelser indgår. Direktiv 2011/7 fastsætter ganske vist, at kreditors ret til at modtage disse renter og dette faste beløb opstår som følge af »forsinket betaling«. Dette begreb omfatter enhver betaling, der ikke foretages inden for den aftalemæssige eller lovbestemte betalingsfrist, når kreditor har opfyldt sine aftalemæssige og lovbestemte forpligtelser og ikke har modtaget det skyldige beløb rettidigt, medmindre skyldneren ikke er ansvarlig for forsinkelsen (
2
). Endvidere betegner begrebet »det skyldige beløb« (
3
) hovedstolen, der skulle have været betalt inden for den aftalemæssige eller lovbestemte betalingsfrist, og som skal omfatte gældende skatter, told, importafgifter eller andre afgifter. Hverken definitionen af disse begreber eller definitionen af begrebet »morarenter« (
4
) eller i øvrigt nogen anden bestemmelse i direktiv 2011/7 fastsætter imidlertid de betingelser, hvorunder de krav, der svarer til disse renter og dette faste beløb, i givet fald kan ophøre.
Endelig understøttedes ordlydsfortolkningen af de bestemmelser, der ønskedes fortolket, ligeledes af formålet med direktiv 2011/7, som har til formål at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner med henblik på at sikre et velfungerende indre marked og derved fremme virksomhedernes konkurrenceevne. Med henblik på at forfølge dette formål foretager dette direktiv dog ikke en fuldstændig harmonisering af samtlige forskellige regler om forsinket betaling i handelstransaktioner. Dette direktiv fastsætter nemlig kun visse regler på området, herunder dem, der vedrører morarenter ved forsinket betaling og kompensation for inddrivelsesomkostninger. Direktiv 2011/7 har således ikke til formål at fastlægge en generel retlig ramme for aftalemæssige forpligtelser, men begrænser sig til at fastsætte visse specifikke regler, der skal indarbejdes i de nationale civil- og handelsretlige lovgivninger.
Domstolen fastslog følgelig, at medlemsstaterne fortsat kan regulere de mekanismer for ophør af krav, der svarer til de morarenter og det faste beløb, der er fastsat i direktiv 2011/7, såsom en modregningsmekanisme, dog med forbehold af, at de formål, der forfølges med dette direktiv, ikke tilsidesættes, og at direktivet ikke fratages dets effektive virkning.
Eftersom gensidige krav i den foreliggende sag ikke ophørte på tidspunktet for modregningserklæringen, men på et tidligere tidspunkt, nemlig det tidspunkt, hvor modregning var blevet mulig, fandt Domstolen, at disse krav ikke kunne give ret til morarenter fra tidspunktet for deres ophør. For så vidt som en modregningserklæring med tilbagevirkende kraft ikke medfører fortabelse af retten til disse renter, men har til følge, at denne ret anses for aldrig at have eksisteret, er det i øvrigt uden betydning, at de krav, der er genstand for modregning, i tilfælde af forsinket betaling kunne medføre, at der påløber renter beregnet på grundlag af forskellige rentesatser afhængigt af de pågældende kravs retlige, aftalemæssige eller erstatningsmæssige karakter.
Hvad angik den omstændighed, at den kreditor, der er adressat for en modregningserklæring, efter en sådan modregningserklæring med tilbagevirkende kraft ikke har ret til kompensation for inddrivelsesomkostningerne, bemærkede Domstolen, at det fremgår af artikel 6, stk. 1, i direktiv 2011/7, at retten til det faste minimumsbeløb, som er fastsat i denne bestemmelse, opstår på de samme betingelser som dem, der er fastsat, for at der kan opkræves morarenter. Der kan derfor ikke opstå nogen ret til et fast beløb, når der ikke består et krav på sådanne renter. Det er korrekt, at en kreditor, når denne ikke opnår betaling inden for den fastsatte frist, kan træffe foranstaltninger til at inddrive sit krav og dermed bære visse omkostninger, som kreditor ikke kan få dækket som følge af modregningserklæringens tilbagevirkende kraft. Enhver normalt oplyst erhvervsdrivende kreditor bør imidlertid overveje muligheden for en sådan modregning, så snart denne samtidig bliver debitor og kreditor i en anden virksomhed.
Domstolen konkluderede følgelig, at artikel 3, stk. 1, og artikel 3, stk. 3, litra a), samt artikel 6, stk. 1 og 2, i direktiv 2011/7 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, hvorefter lovbestemte morarenter og kompensation for inddrivelsesomkostninger ikke skal betales til kreditor, når skyldneren har betalt det skyldige beløb ved en modregningserklæring, der er afgivet efter udløbet af den aftalemæssige betalingsfrist, på grund af den tilbagevirkende kraft, der er knyttet til denne erklæring fra det tidspunkt, hvor modregning blev mulig.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/7/EU af 16.2.2011 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (EUT 2011, L 48, s. 1).
(
2
) – Definitionen af dette begreb følger af artikel 2, nr. 4), i direktiv 2011/7, sammenholdt med artikel 3, stk. 1, heri.
(
3
) – Definitionen af dette begreb findes i artikel 2, nr. 8), i direktiv 2011/7.
(
4
) – Definitionen af dette begreb findes i artikel 2, nr. 5), i direktiv 2011/7.