62005CC0283_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Nærværende præjudicielle forelæggelse vedrører fortolkningen af artikel 34, nr. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 (2), som fastlægger de betingelser, hvorunder en medlemsstat kan modsætte sig anerkendelsen af en udeblivelsesdom, der er afsagt i en anden medlemsstat, når retten til kontradiktion er blevet tilsidesat.
2. Det fremgår således af bestemmelsen, at denne grund til at nægte anerkendelse ikke kan finde anvendelse, når den udeblevne sagsøgte har undladt at tage skridt til at appellere den trufne afgørelse, som går ham imod, selv om han havde mulighed for at gøre det.
3. Oberster Gerichtshof (Østrig), som er den øverste domstol i det østrigske retssystem, anmoder Domstolen om at præcisere indholdet af den betingelse, under hvilken sagsøgte har mulighed for at appellere en retsafgørelse. Retten ønsker at få oplyst, om denne betingelse skal fortolkes således, at det er tilstrækkeligt, at den udeblevne sagsøgte har haft kendskab til eksistensen af udeblivelsesdommen, eller om det er nødvendigt, at dommen er blevet forkyndt for ham.
I – Retsforskrifter
4. De fællesskabsretlige bestemmelser, som er relevante for løsningen af tvisten i hovedsagen, vedrører følgende tre punkter: retten til kontradiktion på retssagens indledende trin i domsstaten, samme ret på tidspunktet for anerkendelse og fuldbyrdelse af en retsafgørelse i modtagerstaten, og endelig den for fuldbyrdelsen anvendelige procedure.
5. Disse bestemmelser findes hovedsagelig i forordning nr. 44/2001. Der findes endvidere i Rådets forordning (EF) nr. 1348/2000 (3) bestemmelser om den kontrol med tilsigelsen til den udeblevne sagsøgte, som udføres af retten i domsstaten.
6.
Forordning nr. 44/2001 og nr. 1348/2000 blev vedtaget af Rådet for Den Europæiske Union med hjemmel i bestemmelserne i EF-traktatens afsnit IV, der giver Fællesskabet kompetence til at vedtage foranstaltninger vedrørende samarbejdet om civilretlige spørgsmål, som er nødvendige for, at fællesmarkedet kan fungere tilfredsstillende.
7. Samarbejdet om civilretlige spørgsmål var indtil Amsterdam-traktaten omfattet af internationale konventioner. Maastricht-traktaten gjorde dette samarbejde til et spørgsmål af fælles interesse for medlemsstaterne ved at lade det indgå i afsnit VI vedrørende samarbejdet om retlige og indre anliggender og ved at indføre, hvad det er blevet aftalt at kalde den »tredje søjle« i Fællesskabets retsorden.
8. Amsterdam-traktaten, der trådte i kraft den 1. maj 1999, har reguleret dette område på fællesskabsplan ved at lade det indgå i afsnit IV i EF-traktaten. Anerkendelsen af Fællesskabets kompetence på dette område har medført, at fællesskabslovgiver har erstattet de eksisterende internationale konventioner med forordninger.
9. Forordning nr. 44/2001, som trådte i kraft den 1. marts 2002, har således erstattet Bruxelles-konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (4), i alle de medlemsstater, der har valgt at deltage i de foranstaltninger, der er vedtaget i henhold til afsnit IV (5) .
10. Forordning nr. 44/2001 er hovedsageligt baseret på Bruxelles-konventionen, hvormed fællesskabslovgiver har villet sikre en egentlig kontinuitet (6) . Forordningen har til formål at gøre bestemmelserne om kompetencekonflikter på det civil‑ og handelsretlige område ensartede og forenkle formaliteterne med henblik på en hurtig og enkel anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, der er truffet i en anden medlemsstat (7) .
11. Forordningen gentager størstedelen af Bruxelles-konventionens bestemmelser, og forordningens bestemmelser svarer som oftest til en lignende bestemmelse i den nævnte konvention.
12. Forordning nr. 1348/2000 gentager hovedsageligt indholdet af den konvention om forkyndelse i Den Europæiske Unions medlemsstater af retslige og udenretslige dokumenter i civile eller kommercielle anliggender (8), som blev vedtaget ved Rådets retsakt af 26. maj 1997.
13. Denne konvention, som ikke er trådt i kraft, er baseret på Haager-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål (9) .
14. Forordning nr. 1348/2000, som trådte i kraft den 31. maj 2001, har i alle medlemsstater med undtagelse af Kongeriget Danmark forrang for de bestemmelser på det område, som forordningen dækker, og som findes i Bruxelles-konventionen og Haager-konventionen (10) .
A – Beskyttelsen af den udeblevne sagsøgtes rettigheder på retssagens indledende trin
15. Når der i en ret i en medlemsstat anlægges sag mod en person, som har bopæl på en anden medlemsstats område, og som ikke giver møde, udsætter den pågældende ret sagen, indtil det er fastslået, at sagsøgte enten har haft mulighed for at modtage det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet. Denne forpligtelse er fastsat i lignende vendinger i artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 og i artikel 20, stk. 2, i Bruxelles-konvenvention.
16. Hvis det indledende processkrift i sagen imidlertid skal sendes fra en medlemsstat til en anden i henhold til forordning nr. 1348/2000 eller til Haager-konventionen, er det bestemmelserne i forordningens artikel 19 eller i konventionens artikel 15, som finder anvendelse (11) .
17. Disse to bestemmelser er identiske. De fastsætter, at når en stævning eller et tilsvarende dokument skal sendes til en anden medlemsstat eller en anden kontraherende stat med henblik på forkyndelse i henhold til forordning nr. 1348/2000 eller Haager-konventionen, og sagsøgte ikke møder, må dommeren ikke afgøre sagen, før det er fastslået:
– at dokumentet er forkyndt ved anvendelse af en af de fremgangsmåder, der har hjemmel i modtagerstatens lovgivning for forkyndelse af dokumenter i indenlandske sager for personer, som opholder sig på dens territorium, eller
– at dokumentet faktisk er afleveret til sagsøgte eller på hans bopæl i overensstemmelse med en anden fremgangsmåde, som har hjemmel i denne forordning,
og at forkyndelsen eller afleveringen i hvert af disse tilfælde har fundet sted i så god tid, at sagsøgte har kunnet varetage sine interesser under sagen (12) .
18. Disse to artikler bestemmer desuden, at hver medlemsstat eller kontraherende part kan lempe den førnævnte regel ved at bestemme, at de nationale retter kan træffe afgørelse, såfremt følgende betingelser er opfyldt:
– Dokumentet er fremsendt på en af de måder, der hjemmel i forordning nr. 1348/2000 eller Haager-konventionen.
– Et tidsrum, som dommeren anser for tilstrækkeligt i den enkelte sag, dog mindst seks måneder, er forløbet siden datoen for dokumentets fremsendelse.
– Ingen attest har kunnet opnås til trods for, at ethvert rimeligt forsøg er gjort for at opnå den gennem de kompetente myndigheder eller organer i modtagerstaten.
19. Artikel 19, stk. 4, i forordning nr. 1348/2000 fastsætter endelig i vendinger, der svarer til bestemmelserne i Haager-konventionens artikel 16:
»Når en stævning eller et tilsvarende dokument har skullet sendes til en anden medlemsstat med henblik på forkyndelse efter denne forordning, og der er afsagt dom over en sagsøgt, som ikke er mødt, har dommeren mulighed for i forhold til sagsøgte at tilsidesætte virkningerne af, at fristen for appel er udløbet, såfremt:
a) sagsøgte uden egen skyld ikke har fået kendskab til dokumentet i så god tid, at han kunne varetage sine interesser under sagen, eller uden egen skyld ikke har fået kendskab til dommen i så god tid, at han kunne appellere den
b) sagsøgtes indsigelser ikke forekommer helt grundløse.
Anmodning om adgang til appel skal fremsættes inden en rimelig tid efter, at sagsøgte har fået kendskab til dommen.
Hver medlemsstat kan i overensstemmelse med artikel 23, stk. 1, meddele, at anmodningen ikke vil blive imødekommet, hvis den fremsættes efter udløbet af en frist, som angives i meddelelsen, men som ikke kan være kortere end et år efter afsigelsen af dommen.«
B – Undersøgelse af overholdelsen af den udeblevne sagsøgtes rettigheder på tidspunktet for anerkendelse og fuldbyrdelse af en retsafgørelse i modtagerstaten
20. I henhold til Bruxelles-konventionens artikel 26 og artikel 33 i forordning nr. 44/2001 skal retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat eller en medlemsstat, anerkendes i de øvrige kontraherende stater eller medlemsstater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde.
21. Bruxelles-konventionen og forordning nr. 44/2001 angiver imidlertid udtømmende de grunde, som medfører en fravigelse fra dette princip. Blandt disse grunde findes den omstændighed, at den udeblevne sagsøgtes rettigheder ikke er blevet overholdt på trods af de garantier, der er fastsat for retssagens indledende trin.
22. Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, bestemmer i denne henseende:
»En retsafgørelse kan ikke anerkendes:
[…]
2) såfremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen.«
23. Ved forordning nr. 44/2001 blev der foretaget flere ændringer af indholdet af de grunde, der kan berettige manglende anerkendelse eller fuldbyrdelse, og som er fastsat i Bruxelles-konventionen. For så vidt angår den omstændighed, at den udeblevne sagsøgtes rettigheder er blevet tilsidesat, indeholder artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 følgende bestemmelse:
»En retsafgørelse kan ikke anerkendes:
[…]
2) såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument ikke er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte i så god tid og på en sådan måde, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, medmindre sagsøgte har undladt at tage skridt til at appellere retsafgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det.«
C – Proceduren for fuldbyrdelse af en retsafgørelse i modtagerstaten
24. Ved forordning nr. 44/2001 blev der ligeledes foretaget ændringer af proceduren for fuldbyrdelse af en retsafgørelse i modtagerstaten, som er relevante for nærværende sag.
25. En begæring om fuldbyrdelsespåtegning tager således – hvilket også er tilfældet i henhold til Bruxelles-konventionen – sit udgangspunkt i en ensidig anmodning, der kun kan undergives kontradiktorisk behandling i tilfælde af appel.
26.
Forordning nr. 44/2001 bestemmer imidlertid til forskel fra konventionen, at behandlingen af denne begæring ikke resulterer i en dom fra en retsinstans, men i en simpel afgørelse om, at en retsafgørelse, som enten er truffet af en retsinstans eller af en kompetent myndighed og udelukkende efter en formel kontrol, erklæres for eksigibel.
27. I modsætning til Bruxelles-konventionens bestemmelser er det ifølge forordning nr. 44/2001 kun i tilfælde af, at afgørelsen appelleres, at grundene til ikke at anerkende en retsafgørelse, som f.eks. tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, der er omhandlet i denne forordnings artikel 34, nr. 2, prøves af en retsinstans. I henhold til artikel 41 i forordning nr. 44/2001 erklæres en retsafgørelse for eksigibel, så snart de i artikel 53 omhandlede formaliteter er opfyldt, uden prøvelse af grundene til ikke at anerkende en retsafgørelse, som bl.a. er indeholdt i den nævnte forordnings artikel 34.
28. I henhold til artikel 53-55 i forordning nr. 44/2001 består disse formaliteter i fremlæggelse af en genpart af afgørelsen, der gør det muligt at godtgøre dens ægthed, og en attest, der er udstedt af den retsinstans, der har truffet afgørelsen, eller af den kompetente myndighed i domsstaten, eller i givet fald et tilsvarende dokument. Denne attest, som skal udfærdiges i overensstemmelse med formularen i forordningens bilag V, skal bl.a. indeholde oplysning om datoen for det indledende processkrifts forkyndelse, når retsafgørelsen er blevet truffet over for en udebleven sagsøgt, og når denne retsafgørelse er eksigibel i domsstaten.
29. Forordning nr. 44/2001 gentager imidlertid ikke den betingelse, som er fastsat i artikel 47 i Bruxelles-konventionen, hvorefter den part, som anmoder om fuldbyrdelse af en retsafgørelse, endvidere skal fremlægge et dokument, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen er blevet forkyndt efter domsstatens lovgivning. Artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 bestemmer i denne henseende:
»En afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, forkyndes for den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, sammen med retsafgørelsen, hvis denne ikke allerede er blevet forkyndt for den pågældende« (13) .
II – Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
30. Denne sag er rejst på grundlag af en tvist mellem selskaberne ASML Netherlands BV (14), der er etableret i Veldhoven (Nederlandene), og Semiconductor Industry Services GmbH (SEMIS) (15), der er etableret i Feistritz Drau (Østrig). Sagen vedrører fuldbyrdelsen i Østrig af en udeblivelsesdom, som blev afsagt i Nederlandene den 16. juni 2004 af Rechtbank ’s‑Hertogenbosch, hvorved SEMIS blev dømt til at betale et pengebeløb til ASML.
31.
Det fremgår af forelæggelsesafgørelsen, at tilsigelsen om at give møde i retsmødet for Rechtbank ’s‑Hertogenbosch, som af retten var fastsat til den 19. maj 2004, først blev forkyndt for SEMIS den 25. maj 2004. Det fremgår endvidere, at den udeblivelsesdom, der blev afsagt af Rechtbank ’s‑togenbosch den 16. juni 2004, ikke blev forkyndt for SEMIS.
32. På ASML’s begæring erklærede Bezirksgericht Villach, som er den østrigske retsinstans, begæringen blev rettet til i første instans, ved kendelse af 20. december 2004 udeblivelsesdommen for eksigibel på grundlag af en attest udfærdiget af Rechtbank ’s‑Hertogenbosch den 6. juli 2004, hvorefter udeblivelsesdommen blev erklæret »umiddelbart eksigibel«. Den østrigske ret traf endvidere bestemmelse om tvangsfuldbyrdelse af dommen.
33. En officiel genpart af denne kendelse blev meddelt SEMIS. Udeblivelsesdommen var ikke vedlagt denne meddelelse.
34. SEMIS iværksatte appel af kendelsen, hvorefter Landesgericht Klagenfurt (Østrig) forkastede begæringen om fuldbyrdelsespåtegning med den begrundelse, at muligheden for at kunne tage skridt til at appellere en udeblivelsesdom, som omhandlet i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, forudsætter, at der er sket forkyndelse for den udeblevne sagsøgte. Landesgericht Klagenfurt afviste ASML’s argument om, at den undtagelse, som begrundes i manglende anerkendelse, og som er omhandlet i artikel 34, nr. 2, skulle finde anvendelse, idet SEMIS havde fået kendskab til dels den sag, der var anlagt mod SEMIS i Nederlandene, som følge af forkyndelsen af tilsigelsen den 25. maj 2004, dels eksistensen af udeblivelsesdommen som følge af meddelelsen om den kendelse, som Bezirksgericht Villach afsagde den 20. december 2004.
35. I forbindelse med behandlingen af den af ASML iværksatte appel har Oberster Gerichtshof vurderet, at afgørelsen af sagen afhænger af, om betingelsen for at anvende den undtagelse, som begrundes i manglende anerkendelse, og som fremgår af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, skal anses for opfyldt. Dvs. om det skal lægges til grund eller ej, at SEMIS har undladt at tage skridt til at appellere udeblivelsesdommen, selv om selskabet havde mulighed for at gøre det.
36. Oberster Gerichtshof har derfor besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Skal udtrykket »[...] medmindre sagsøgte har undladt at tage skridt til at anfægte retsafgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det « i artikel 34, nr. 2, [i forordning nr. 44/2001] fortolkes således, at denne »mulighed« i hvert fald forudsætter, at der er sket forskriftsmæssig forkyndelse for sagsøgte i overensstemmelse med de relevante bestemmelser om forkyndelse af en officiel genpart af en udeblivelsesdom, som er afsagt i en medlemsstat?
2) For det tilfælde, at det første spørgsmål besvares benægtende:
Skulle rekvisitus og revisionsindstævnte (sagsøgte i hovedsagen) – så snart en officiel genpart af afgørelserne vedrørende begæringen om at erklære udeblivelsesdommen afsagt af Rechtbank ’s‑Hertogenbosch den 16. juni 2004 [...] eksigibel i Østrig og om at tillade tvangsfuldbyrdelse i overensstemmelse med det udenlandske eksekutionsgrundlag, der blev erklæret eksigibelt, var blevet forkyndt for ham – ikke blot have iværksat undersøgelser med henblik på at få kendskab til dommens eksistens, men også have undersøgt, om der (i givet fald) i henhold til domsstatens retsorden var adgang til retsmidler, således at sagsøgte på denne måde kunne have skaffet sig kendskab til muligheden for at iværksætte appel som en primær forudsætning for anvendelsen af undtagelsen til anerkendelseshindringerne i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001?«
III – Bedømmelse
37. Det er ubestridt, at begrundelsen om manglende anerkendelse, som omhandlet i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, finder anvendelse i den foreliggende sag. Det fremgår af denne bestemmelse, at en retsafgørelse ikke kan anerkendes, såfremt det indledende processkrift i sagen eller et tilsvarende dokument ikke er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte i så god tid og på en sådan måde, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen.
38.
Det fremgår af de oplysninger, som den forelæggende ret har givet, at tilsigelsen om at give møde i retsmødet for den nederlandske ret, som af retten var fastsat til den 19. maj 2004, først blev forkyndt for sagsøgte i Østrig efter dette retsmøde, nemlig den 25. maj 2004, og at Rechtbank ’s‑Hertogenbosch afsagde udeblivelsesdom den 16. juni 2004, hvorved SEMIS blev dømt til at betale et pengebeløb til ASML. Forkyndelse af stævningen er således ikke sket i så god tid, at SEMIS har kunnet varetage sine interesser under sagen.
39.
Denne præjudicielle forelæggelse har til formål at fastlægge, om betingelserne for ikke at anvende begrundelsen om manglende anerkendelse er opfyldt. Det fremgår nemlig af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, at der skal ses bort fra begrundelsen om manglende anerkendelse som følge af, at der er sket tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, såfremt den udeblevne sagsøgte har undladt at tage skridt til at appellere udeblivelsesdommen, selv om han havde mulighed for at gøre det.
40. Med sine to præjudicielle spørgsmål, som jeg vil foreslå, at Domstolen behandler samlet, ønsker den forelæggende ret oplyst, om betingelsen om at have mulighed for at appellere en udeblivelsesdom kræver, at den udeblevne sagsøgte har kunnet gøre sig bekendt med indholdet af denne retsafgørelse, hvilket indebærer, at retsafgørelsen skal forkyndes for ham, eller om det er tilstrækkeligt, at pågældende blot har kendskab til eksistensen af retsafgørelsen.
41.
Den forelæggende ret ønsker således nærmere bestemt oplyst, om artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at den deri indeholdte undtagelse, hvorefter begrundelsen om manglende anerkendelse som følge af, at der er sket tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, ikke finder anvendelse, når den udeblevne sagsøgte har undladt at appellere retsafgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det, kræver, at retsafgørelsen er blevet forkyndt for ham, eller om det er tilstrækkeligt, at han har kendskab til eksistensen af retsafgørelsen.
42. De argumenter, som er gjort gældende i forbindelse med denne sag, kan grupperes under to modstridende opfattelser.
43. ASML og Det Forenede Kongeriges regering har anført, at der efter den undtagelse, der er fastsat i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, ikke kræves forkyndelse af retsafgørelsen. Ifølge denne regering vil det være i strid med fællesskabslovgivers hensigt, som har ført til afskaffelsen af den betingelse om formskriftmæssig forkyndelse af det indledende processkrift, som er indeholdt i Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, konsekvent at antage eksistensen af et sådant krav. Det Forenede Kongeriges regering har anført, at det er tilstrækkeligt, at den part, som ønsker afgørelsen fuldbyrdet, underretter den udeblevne sagsøgte om eksistensen af afgørelsen, og at det tilkommer sidstnævnte at undersøge, om han kan appellere den. Det påhviler derefter den nationale ret i modtagerstaten at bedømme, om sagsøgte under de særlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde har haft en rimelig mulighed for at tage retslige skridt.
44. Den tyske, den nederlandske, den østrigske og den polske regering samt Kommissionen har heroverfor gjort gældende, at muligheden for at appellere en retsafgørelse kræver, at man har kendskab til afgørelsens indhold. Det er ikke tilstrækkeligt blot at have kendskab til retsafgørelsens eksistens. Disse procesdeltagere er derfor af den opfattelse, at undtagelsen, som er indeholdt i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, forudsætter, at retsafgørelsen er blevet forkyndt.
45. Den tyske og den østrigske regering har fremhævet, at de formelle krav til forkyndelsen skal være sammenlignelige med de krav, som er fastsat af fællesskabslovgiver i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, for så vidt angår indledende processkrifter, således at den omstændighed, at der alene er sket en tilsidesættelse af formkrav, som ikke berører retten til kontradiktion, ikke er tilstrækkelig til at udelukke anvendelse af undtagelsen.
46. Jeg kan tilslutte mig den anden af de i denne sag fremførte opfattelser. Det er min opfattelse, at betingelsen om at have mulighed for at appellere en retsafgørelse forudsætter, at den udeblevne sagsøgte har kunnet gøre sig bekendt med indholdet af den pågældende retsafgørelse. Denne betingelse indebærer følgelig, at retsafgørelsen er blevet forkyndt for ham under de samme betingelser, som de betingelser, der fremgår af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, vedrørende indledende processkrifter, hvilket vil sige, at den omstændighed, at der alene er sket en tilsidesættelse af formkrav, som ikke berører retten til kontradiktion, ikke er tilstrækkelig til at udelukke anvendelse af undtagelsen.
47. Jeg baserer for det første denne opfattelse på tilblivelseshistorien for artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, for det andet på de af forordningens bestemmelser, der vedrører fuldbyrdelse, navnlig artikel 42, stk. 2, og for det tredje på det grundlæggende princip om retten til kontradiktion.
1. Tilblivelseshistorien for artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001
48. Indholdet af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 giver reelt ikke nogen anvisninger på, hvorledes det i forbindelse med denne sag behandlede spørgsmål skal besvares. Bestemmelsens tilblivelseshistorie gør det derimod muligt at vurdere rækkevidden af de ændringer, som fællesskabslovgiver har ønsket at foretage med hensyn til indholdet af begrundelsen om manglende anerkendelse på grund af tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet.
49. Ved at fastsætte, at begrundelsen om manglende anerkendelse ikke finder anvendelse, når den udeblevne sagsøgte har undladt at appellere den pågældende retsafgørelse, selv om han havde mulighed for at gøre det, har fællesskabslovgiver uden tvivl villet begrænse rækkevidden af denne betingelse, som denne er affattet ved Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2.
50. Begrundelsen for denne begrænsning fremgår ikke udtrykkeligt af betragtningerne til forordning nr. 44/2001. Den fremgår imidlertid meget klart af den bemærkning til artikel 41, nr. 2, som er indeholdt i det forslag til forordning, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber fremlagde for Rådet den 14. juli 1999 (16) . Bemærkningen synes relevant for fortolkningen af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, idet denne bestemmelse næsten er identisk med Kommissionens forslag (17) .
51. Ifølge den nævnte bemærkning har fjernelsen af adverbiet »forskriftsmæssigt« og tilføjelsen af den omstridte undtagelse i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 til formål at fjerne to konsekvenser, som Domstolen har udledt af indholdet af Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2.
52. Den første af disse konsekvenser, som blev fastlagt i Lancray-dommen af 3. juli 1990 (18), er, at en tilsidesættelse af formkrav i forbindelse med forkyndelse af det indledende processkrift hindrer anerkendelsen af en udeblivelsesdom, selv hvor denne tilsidesættelse ikke er til skade for den sagsøgtes interesser, og hvor han har haft tilstrækkelig tid til at varetage sine interesser under sagen (19) . Ifølge Domstolen skal betingelsen om forskriftsmæssighed, som følger af brugen af adverbiet »forskriftsmæssigt«, og betingelsen om rettidig forkyndelse af det indledende processkrift, som er indeholdt i ordene »i så god tid«, og som er fastsat i Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, begge være opfyldt, for at en udenlandsk udeblivelsesdom kan anerkendes i modtagerstaten.
53. Den anden af disse konsekvenser blev fastlagt i dom af 12. november 1992, Minalmet (20) . I denne sag ønskede et engelsk selskab fuldbyrdelse i Tyskland af en udeblivelsesdom, der var afsagt i Det Forenede Kongerige, ved at et tysk selskab blev dømt til at betale et pengebeløb. Det indledende processkrift var ikke blevet forskriftsmæssigt forkyndt for sagsøgte. Udeblivelsesdommen var derimod blevet forskriftsmæssigt forkyndt.
54. Domstolen fastslog, at Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, skal fortolkes således, at den er til hinder for anerkendelsen af en udeblivelsesdom, såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte, og at dette også gælder, selv om denne senere har fået kendskab til den afgørelse, der er truffet, men ikke har gjort brug af nogen af de retsmidler mod afgørelsen, der er hjemlet i domsstatens procesret.
55. Den samme holdning blev indtaget i Hendrikman og Feyen-dommen af 10. oktober 1996 (21), som vedrørte en sagsøgt, der ikke havde kendskab til en mod ham anlagt sag, og på vis vegne en advokat uden fuldmagt havde givet møde. Domstolen fastslog, at en sådan sagsøgt måtte betragtes som udebleven i den betydning, hvori udtrykket er anvendt i Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, og at denne bedømmelse ikke kunne ændres af den omstændighed, at sagsøgte havde haft mulighed for at iværksætte et søgsmål med påstand om ophævelse af den trufne afgørelse på grund af, at han ikke havde været lovligt repræsenteret.
56. Som Kommissionen har anført, kan denne retspraksis indebære den ulempe, at en debitor tilskyndes til at forholde sig passivt eller endog til at være i ond tro (22) . En debitor, som ikke ejer goder, der kan gøres til genstand for udlæg i domsstaten, ville således have en interesse i at afholde sig fra at gøre brug af de retsmidler, der kan anvendes mod afgørelsen, og efterfølgende at modsætte sig dens fuldbyrdelse ved at påberåbe sig den omstændighed, at det indledende processkrift ikke var blevet ham forkyndt i så god tid, at han havde kunnet varetage sine interesser under sagen.
57. Det skal i denne h enseende bemærkes, at Domstolen har fastslået, at en sagsøger, som i en kontraherende stat har opnået en for ham gunstig retsafgørelse, som kan gives fuldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat, ikke i denne stat over for sin debitor kan indlede et nyt søgsmål med samme genstand (23) . Det følger af denne retspraksis, at såfremt der ikke gives fuldbyrdelsespåtegning i modtagerstaten, vil det ikke være muligt for den begærende part i denne stat at opnå hverken fuldbyrdelse af den dom, som er afsagt i domsstaten, eller en ny eksigibel retsafgørelse.
58. Artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 har således for det første til formål at udelukke, at den omstændighed, at der alene er sket en tilsidesættelse af formkrav i forbindelse med det indledende processkrift, kan medføre afvisning af begæringen om fuldbyrdelsespåtegning, når denne tilsidesættelse af formkrav ikke har hindret sagsøgte i at varetage sine interesser under sagen. Bestemmelsen har for det andet til formål at hindre den udeblevne sagsøgte i at afvente proceduren for anerkendelse og fuldbyrdelse i modtagerstaten, før han påberåber sig tilsidesættelsen af kontradiktionsprincippet, når han har haft mulighed for at forsvare sine rettigheder ved at appellere den omhandlede retsafgørelse i domsstaten.
59. Der er således ganske enkelt tale om at hindre misbrug af proceduren. Ved at afskaffe den retspraksis, som blev fastlagt ved Minalmet-dommen, har fællesskabslovgiver villet hindre, at den udeblevne sagsøgte kan drage fordel af at undlade at forsvare sine rettigheder ved at gøre brug af de for ham mulige retsmidler.
60. Det er imidlertid ikke min opfattelse, at fællesskabslovgiver har ønsket at tvinge sagsøgte til at udføre andre handlinger, der går ud over at udvise normal omhu ved forsvaret af sine rettigheder, som f.eks. at søge efter en afgørelse, der er afsagt i en anden medlemsstat, hvor han ikke nødvendigvis forstår sproget og ikke kender retssystemet. Det er min opfattelse, at det klart vil gå ud over rækkevidden af den omstridte undtagelse at pålægge den udeblevne sagsøgte at udføre sådanne handlinger.
61. Ved at bestemme, at en udeblivelsesdom skal anerkendes i modtagerstaten i det tilfælde, hvor den sagsøgte har undladt at appellere afgørelsen, har fællesskabslovgiver vurderet, at en tilsidesættelse af retten til kontradiktion, som sker under den indledende procedure, kan afhjælpes ved at gøre brug af dette retsmiddel, og at dette burde gøre det muligt for sagsøgte på hensigtsmæssig vis at forsvare sine rettigheder for retten i domsstaten.
62. Fællesskabslovgiver har således underkendt den argumentation, som lå til grund for Domstolens holdning i Minalmet-dommen, hvorefter det er sagens anlæg, der er det relevante tidspunkt for, om sagsøgte kan varetage sine interesser, og muligheden for senere at gøre brug af et retsmiddel mod en afgørelse, som er truffet i en udeblivelsessag, og som allerede er blevet eksigibel, kan ikke sidestilles med en adgang til at varetage sine interesser inden retsafgørelsen træffes (24) .
63. Denne nye tilgang fra fællesskabslovgivers side medfører, at den udeblevne sagsøgte faktisk vil befinde sig i en situation, som er sammenlignelig med den, som han befinder sig i, når han tilsiges for første gang for retten i domsstaten. I denne sammenhæng får udeblivelsesdommen samme betydning som det indledende processkrift. Den skal gøre det muligt for den udeblevne sagsøgte at gøre sig bekendt med sagens omstændigheder og give ham lejlighed til at varetage sine interesser (25) .
64. Det er derfor vigtigt, at den udeblevne sagsøgte har mulighed for at få kendskab til indholdet af denne afgørelse. Den udeblevne sagsøgtes mulighed for at opnå en effektiv domstolsprøvelse, der gør ham i stand til at forsvare sine rettigheder, hvilket han ville have haft mulighed for i forbindelse med det indledende retsmøde, hvis det indledende processkrift var blevet ham forskriftsmæssigt forkyndt, kræver følgelig, at han har mulighed for at gøre sig bekendt med udeblivelsesdommens begrundelse for at kunne imødegå denne på hensigtsmæssig vis.
65. Det følger heraf, at denne afgørelse skal forkyndes for ham, som det også er tilfældet med det indledende processkrift. Den med forordning nr. 44/2001 indførte undtagelse til de grunde, der kan berettige manglende anerkendelse, fører nødvendigvis til at drage en parallel mellem det indledende processkrift og udeblivelsesdommen. Denne undtagelse kan således ikke finde anvendelse, såfremt den udeblevne sagsøgte blot er blevet underrettet om udeblivelsesdommens eksistens, som i det foreliggende tilfælde, gennem forkyndelsen af den afgørelse, der erklærer udeblivelsesdommen for eksigibel.
66. I henhold til bestemmelserne i forordning nr. 1348/2000 skal den udeblevne sagsøgte have mulighed for at modtage afgørelsen på et sprog, som han forstår. Det udeblevne sagsøgte skal således, som det fremgår af forordningens artikel 8, underrettes om, at han kan nægte at modtage afgørelsen, såfremt denne er affattet på et andet sprog end modtagerstatens officielle sprog eller, hvis der er flere officielle sprog i denne medlemsstat, på det officielle sprog eller et af de officielle sprog på det sted, hvor forkyndelsen skal finde sted, eller på et andet sprog end domsstatens sprog, som han forstår.
67. Selv om forordning nr. 1348/2000 og nr. 44/2001 ikke indeholder sådanne bestemmelser, er jeg, ligesom den polske regering, ligeledes tilbøjelig til at mene, at sagsøgte i forbindelse med forkyndelse af afgørelsen også burde underrettes om de retsmidler, som kan bringes i anvendelse mod afgørelsen. Det er min opfattelse, at muligheden for at kunne tage retslige skridt endvidere indebærer at have kendskab til de retsmidler, som kan bringes i anvendelse mod en afgørelse, der begæres fuldbyrdet.
68. Som Det Forenede Kongeriges regering har anført, udgør et sådant krav ganske vist en byrde for den part, der anmoder om fuldbyrdelse. Denne byrde skal imidlertid vurderes på baggrund af den situation, som de forskellige parter i den foreliggende sag befinder sig i, og ønsket om at finde en passende balance mellem deres forpligtelser. Det er ubestridt, at fastlæggelsen af, hvilke retsmidler der kan bringes i anvendelse mod en udeblivelsesdom, nødvendigvis påhviler den ene eller den anden af parterne i den foreliggende sag. Det er min opfattelse, at det er den part, som anmoder om fuldbyrdelse, der bedst er i stand til at påtage sig denne byrde. For det første er disse retsmidler oftest retsmidler, der henhører under vedkommendes nationale retssystem. For det andet har denne part en vis interesse i anvendelsen af den omstridte undtagelse og interesse i at sikre, at den udeblevne sagsøgte ubestrideligt har fået mulighed for at appellere udeblivelsesdommen.
69. Som den tyske og den østrigske regering har anført, skal endelig de formelle krav til forkyndelsen for den udeblevne sagsøgte af den afgørelse, som ønskes fuldbyrdet, være sammenlignelige med de krav, som er fastsat af fællesskabslovgiver i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, for så vidt angår det indledende processkrift i sagen. Den omstændighed, at der alene er sket en tilsidesættelse af formkrav, som ikke berører retten til kontradiktion, dvs. den udeblevne sagsøgtes mulighed for at få kendskab til sagens omstændigheder og til at forsvare sine rettigheder, er ikke tilstrækkelig til at udelukke, at undtagelsen finder anvendelse.
70. Det følger heraf, at når tilblivelseshistorien for artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 tages i betragtning, kræves det for at anvende den undtagelse, hvorefter den udeblevne sagsøgte skal have haft mulighed for at appellere udeblivelsesdommen, at denne er blevet forkyndt for ham.
71. Denne vurdering bekræftes efter min opfattelse af bestemmelserne i forordning nr. 44/2001 om fuldbyrdelsesproceduren, særligt artikel 42, stk. 2.
2. Bestemmelserne om fuldbyrdelsesproceduren
72. Som jeg allerede har anført, gentager forordning nr. 44/2001 ikke det krav, som udtrykkeligt er indeholdt i Bruxelles-konventionens artikel 47, nr. 1, hvorefter den part, der anmoder om fuldbyrdelse af en retsafgørelse, skal fremlægge et dokument, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen er blevet forkyndt efter domsstatens lovgivning.
73. Forordning nr. 44/2001 kræver ligesom Bruxelles-konventionen, at den part, der søger anerkendelse eller fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er afsagt i en anden medlemsstat, skal fremlægge en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed. Forordningen kræver desuden fremlæggelse af en attest, der er udstedt af en retsinstans eller af den kompetente myndighed i domsstaten, eller i givet fald et tilsvarende dokument, der dokumenterer, at afgørelsen er eksigibel i denne stat, og hvoraf fremgår bl.a. datoen for forkyndelsen af det indledende processkrift i det tilfælde, hvor der er tale om en udeblivelsesdom.
74. Forordningen bestemmer endvidere, at en retsafgørelse, der begæres fuldbyrdet, erklæres for eksigibel, så snart disse formaliteter er opfyldt. Artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 44/2001 bestemmer endvidere, at »[e]n afgørelse om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, forkyndes for den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse, sammen med retsafgørelsen, hvis denne ikke allerede er blevet forkyndt for den pågældende«.
75. Det er min opfattelse, at den »afgørelse«, der henvises til i sætningsleddet »sammen med retsafgørelsen, hvis denne ikke allerede er blevet forkyndt for den pågældende«, kun kan være den retsafgørelse, som er begæret fuldbyrdet, og som er blevet erklæret for eksigibel i modtagerstaten. Denne fortolkning støttes ligeledes af Kommissionen, hvilket den anførte under retsmødet, som svar på et af Domstolen stillet spørgsmål.
76. Der kan efter min opfattelse udledes to konsekvenser af indholdet af artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 44/2001.
77. Den første konsekvens er den, at forordning nr. 44/2001 således forudsætter, at forkyndelse af den afgørelse, som begæres fuldbyrdet, ikke er en forudgående betingelse for indgivelse af begæringen om fuldbyrdelse i modtagerstaten, og at denne afgørelse kan forkyndes for sagsøgte på samme tid som afgørelsen om eksigibilitet i den pågældende stat.
78. Denne første konsekvens har efter min opfattelse til formål at konkretisere resultatet af den fortolkning af Bruxelles-konventionens artikel 47, nr. 1, som Domstolen anlagde i Van der Linden-dommen af 14. marts 1996 (26) .
79. I denne sag gjorde R. Van der Linden, der var bosat i Belgien, indsigelse mod fuldbyrdelsen i Belgien af to udeblivelsesdomme, der var afsagt over for ham af en tysk ret, hvorved han blev dømt til at betale et pengebeløb til et forsikringsselskab, der var etableret i Tyskland. R. Van der Linden gjorde gældende, at beviset for, at dommene var forkyndt, ikke var blevet fremlagt på tidspunktet for indgivelsen af begæringen om fuldbyrdelse.
80. Forsikringsselskabet havde imidlertid foretaget en fornyet forkyndelse af dommene efter national belgisk ret under den appelsag, som R. Van der Linden iværksatte over for den afgørelse, hvorved dommene blev erklæret for eksigible i Belgien. Der skulle derfor tages stilling til, om Bruxelles-konventionens artikel 47, nr. 1, skulle fortolkes således, at beviset for, at den retsafgørelse, der blev begæret fuldbyrdet, var forkyndt, kunne føres efter indgivelsen af begæringen om fuldbyrdelse, særlig under en appel‑ eller genoptagelsessag, som den udeblevne sagsøgte havde iværksat over for den afgørelse, hvorved der blev givet tilladelse til fuldbyrdelse i modtagerstaten.
81. Domstolen besvarede dette spørgsmål bekræftende med henvisning til de formål, der ligger til grund for kravet om forkyndelse, som er fastsat i Bruxelles-konventionens artikel 47, nr. 1. Den gjorde opmærksom på, at dette krav har til formål dels at gøre sagsøgte bekendt med den mod ham afsagte dom, dels at give ham mulighed for frivilligt at efterkomme dommen, inden der indgives begæring om tilladelse til fuldbyrdelse (27) . Domstolen udledte heraf, at beviset for forkyndelse af den omhandlede afgørelse kunne føres, når de nationale processuelle bestemmelser tillader det, efter indgivelsen af begæringen, bl.a. under en appel‑ eller genoptagelsessag, som senere er iværksat af sagsøgte over for den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse i modtagerstaten, dog således at denne skal råde over en rimelig frist til frivilligt at opfylde retsafgørelsen, og således, at den part, der begærer fuldbyrdelse heraf, skal bære omkostningerne ved enhver unødvendig procedure.
82. Domstolen antog ligeledes indirekte, at forkyndelsen kunne ske i henhold til de i modtagerstaten anvendelige bestemmelser, og ikke udelukkende efter domsstatens lovgivning, som omhandlet i Bruxelles-konventionens artikel 47, nr. 1.
83. Artikel 42, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 gør således den mulighed, som Domstolen i Van der Linden-dommen har godkendt inden for rammerne af Bruxelles-konventionen, til en fællesskabsretlig regel.
84. Den anden konsekvens, som jeg mener kan udledes af indholdet af artikel 42, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, er den omstændighed, at den afgørelse, som begæres fuldbyrdet, nødvendigvis på et eller andet tidspunkt skal forkyndes for den part, som begæringen om fuldbyrdelse er rettet mod.
85. Denne vurdering bekræftes af, at der er forskel på de begreber, der er anvendt i artikel 42, stk. 1, som vedrører den part, der begærer fuldbyrdelse, og artikel 42, stk. 2, som vedrører den sagsøgte. Artikel 42, stk. 1, bestemmer således, at den afgørelse, der træffes om anmodningen om, at en retsafgørelse erklæres for eksigibel, straks skal »meddeles« den, som har fremsat anmodningen. Artikel 42, stk. 2, anvender begrebet »forkyndelse«.
86. Som den nederlandske regering har anført, fremgår det af artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, at forkyndelse af afgørelsen skal finde sted før indgivelse af begæringen om fuldbyrdelse i modtagerstaten. I modsat fald skal forkyndelse under alle omstændigheder finde sted på samme tid som forkyndelsen af afgørelsen om eksigibilitet.
87. Ifølge den fuldbyrdelsesprocedure, der er fastsat ved forordning nr. 44/2001, og Domstolens holdning i Van der Linden-dommen er det den part, der begærer fuldbyrdelse, der skal føre bevis for, at forkyndelsen har fundet sted.
88. Når udeblivelsesdommen er blevet forkyndt på samme tid som afgørelsen om eksigibilitet, skal den udeblevne sagsøgte i overensstemmelse med Domstolens holdning i Van der Linden-dommen have en rimelig tid til frivilligt at efterkomme denne afgørelse. Den udeblevne sagsøgte skal ligeledes have en sådan frist for at appellere afgørelsen i domsstaten.
89. Denne vurdering bekræftes af artikel 46, stk. 1, i forordning nr. 44/2001, som omhandler konsekvenserne af, at en afgørelse, der træffes vedrørende anmodningen om, at en udenlandsk retsafgørelse erklæres for eksigibel, appelleres af den part, mod hvem der anmodes om fuldbyrdelse. I henhold til denne bestemmelse kan den ret, der behandler en appel, udsætte sagen, såfremt denne retsafgørelse er appelleret i domsstaten. Denne ret kan endvidere i henhold til samme bestemmelse, når søgsmålsfristen ikke er udløbet, pålægge sagsøgte en frist for at gøre brug af dette retsmiddel (28) .
90. Under disse omstændigheder skal retten i modtagerstaten, som har pålagt den udeblevne sagsøgte en frist for appellere retsafgørelsen – for at undtagelsen til de grunde, der kan berettige manglende anerkendelse, som omhandlet i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, kan finde anvendelse – undersøge, om den sagsøgte, såfremt han ønskede det, har kunnet opnå forkyndelse af den afgørelse, som begæres fuldbyrdet, på et sprog, som han forstår, i henhold til artikel 8 i forordning nr. 1348/2000 (29), og efter min opfattelse også undersøge, om han er blevet underrettet om de retsmidler, der over for den pågældende afgørelse var tilgængelige i domsstaten.
91. Det følger under alle omstændigheder heraf, og i henhold til artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 44/2001, at såfremt den afgørelse, der begæres fuldbyrdet, ikke er blevet forkyndt før indgivelsen af begæringen om fuldbyrdelse, skal afgørelsen ubetinget forkyndes på samme tid som afgørelsen om eksigibilitet i modtagerstaten.
92. Ifølge oplysningerne fra den forelæggende ret er dette krav ikke blevet overholdt i den foreliggende sag. Oberster Gerichtshof har nemlig i forelæggelsesafgørelsen anført (30), at SEMIS den 20. december 2004 alene modtog en officiel genpart af afgørelsen, afsagt af den østrigske ret i første instans, hvorefter udeblivelsesdommen af 16. juni 2004 blev erklæret for eksigibel i Østrig.
93. Dette er årsagen til, at Oberster Gerichtshof anmoder Domstolen om at afgøre, om betingelsen, hvorefter sagsøgte »havde mulighed for« at tage skridt til at appellere udeblivelsesdommen, kan opfyldes, såfremt sagsøgte blot havde kendskab til eksistensen af retsafgørelsen på grund af forkyndelsen af den afgørelse, hvorved den omhandlede afgørelse blev erklæret for eksigibel.
94. Såfremt det antages, at denne betingelse er opfyldt under sådanne omstændigheder, vil dette imidlertid indebære en fortolkning af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, som er i modstrid med bestemmelserne i artikel 42, stk. 2, i forordning nr. 44/2001.
95. Artikel 42, stk. 2, bekræfter følgelig, at det for at anvende den undtagelse, hvorefter den udeblevne sagsøgte skal have haft mulighed for at appellere udeblivelsesdommen, kræves, at denne er blevet forkyndt for ham.
96. Denne bedømmelse gør sig efter min opfattelse gælden de i lyset af de krav, som følger af det grundlæggende princip om retten til kontradiktion.
3. Retten til kontradiktion
97. Forenklingen af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser må ikke tilstræbes på bekostning af, i en hvilken som helst henseende, retten til forsvar. Det er min opfattelse, at den faste retspraksis, som har vejledt Domstolen ved fortolkningen af Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2 (31), også finder anvendelse ved fortolkningen af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001.
98. Artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 har ligesom Bruxelles-konventionens artikel 27, nr. 2, til formål at beskytte denne ret ved at bestemme, at en retsafgørelse ikke anerkendes eller fuldbyrdes i modtagerstaten, hvis den sagsøgte ikke har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen for retten i domsstaten (32) .
99. Artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 indfører en undtagelse til begrundelsen om manglende anerkendelse. Som jeg allerede har gjort rede for, har fællesskabslovgiver vurderet, at den udeblevne sagsøgtes ret til kontradiktion kunne genetableres ved muligheden for at tage retslige skridt for retten i domsstaten. Fællesskabslovgiver har bestemt, at såfremt den udeblevne sagsøgte har undladt at anlægge et sådant søgsmål, kan han ikke længere med rette påberåbe sig tilsidesættelsen af retten til kontradiktion under den indledende procedure. Tabet af denne mulighed fører efter den omstridte undtagelses systematik til, at den udeblevne sagsøgte afholder sig fra at anlægge et sådant søgsmål, selv om han »havde mulighed for at gøre det«.
100. Det vil i denne sammenhæng efter min opfattelse være i strid med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis at antage, at den udeblevne sagsøgte havde mulighed for at tage sådanne retslige skridt, uden at han havde haft mulighed for at gøre sig bekendt med indholdet af udeblivelsesdommen.
101. Når der desuden henses til, at undersøgelsen af begrundelsen om manglende anerkendelse inden for ordningen om anerkendelse og fuldbyrdelse, som blev indført ved forordning nr. 44/2001, ikke længere udgør en betingelse for anerkendelse af eksigibiliteten, og at den først foretages i tilfælde af, at sagsøgte tager retslige skridt, vil den opfattelse, som ASML og Det Forenede Kongeriges regering forfægter, skabe en for stor ubalance til skade for den udeblevne sagsøgte.
102. Det er vedrørende det første punkt ubestridt, at de grundlæggende rettigheder hører til de almindelige retsgrundsætninger, som Domstolen skal beskytte. I denne forbindelse lader Domstolen sig inspirere af de fælles forfatningsmæssige traditioner i medlemsstaterne samt de anvisninger i form af internationale traktater om beskyttelse af menneskerettighederne, som medlemsstaterne har været med til at udarbejde, eller som de senere har tiltrådt, hvoriblandt findes den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (33), som er af helt særlig betydning (34) .
103. Domstolen har udtrykkeligt anerkendt det almindelige fællesskabsretlige princip om, at enhver har ret til en retfærdig rettergang, som har sin baggrund i disse grundrettigheder (35) . Domstolen har fastslået, at overholdelsen af retten til kontradiktion under enhver procedure, der iværksættes over for en person, og som kan munde ud i en retsakt, der indeholder et klagepunkt mod den pågældende, er et grundlæggende fællesskabsretligt princip (36) .
104. Domstolen tager ved fortolkningen af dette grundlæggende princips rækkevidde Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols retspraksis vedrørende EMRK’s artikel 6 i betragtning (37) .
105. Det følger af denne retspraksis, at retten til kontradiktion, som afledes af retten til en retfærdig rettergang, kræver en faktisk og effektiv beskyttelse, som er egnet til at sikre den effektive udøvelse af den sagsøgtes rettigheder (38) . Domstolen har inden for strafferetten fastslået, at den anklagedes manglende kendskab til præmisserne i en dom afsagt af en appeldomstol inden for den pålagte frist til at iværksætte appel af dommen for en kassationsdomstol udgjorde en tilsidesættelse af EMRK’s artikel 6, stk. 1 og 3, idet det ikke havde været muligt for den pågældende på nyttig og effektiv vis at tage retslige skridt (39) .
106.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har i denne forbindelse endvidere fastslået, at retten til en kontradiktorisk procedure, som udgør et af elementerne i retten til en retfærdig rettergang, som omhandlet i EMRK’s artikel 6, stk. 1, indebærer, at hver af parterne i en civil‑ eller straffesag i princippet skal have mulighed for at få kendskab til og drøfte alle dokumenter eller bemærkninger, der er fremkommet til retten med henblik på at få indflydelse på afgørelsen (40) .
107. Det ville efter min opfattelse være i strid med denne retspraksis at anerkende, at den udeblevne sagsøgte har haft mulighed for at appellere udeblivelsesdommen alene på grund af, at han var blevet underrettet om dommens eksistens, og uden at han havde haft mulighed for at gøre sig bekendt med indholdet.
108. Hvad det andet punkt angår har forordning nr. 44/2001, som tidligere bemærket, til formål at fremme retsafgørelsers bevægelighed inden for Unionen ved at forenkle formaliteterne med henblik på anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser. Ved at indføre den omstridte undtagelse i forordningens artikel 34, nr. 2, har fællesskabslovgiver villet forhindre hindringer for denne bevægelighed, som skyldes misbrug.
109. Det er imidlertid efter min opfattelse vigtigt ikke at give undtagelsen en rækkevidde, der går ud over dette formål.
110. Med henblik på at vurdere den foreliggende sags betydning for kontradiktionsprincippet bør der behørigt tages hensyn til den omstændighed, at undersøgelsen af begrundelsen om manglende anerkendelse, som den, der vedrører tilsidesættelse af kontradiktionsretten, ifølge systemet i forordning nr. 44/2001 ikke er en forudsætning for, at en retsafgørelse, der er afsagt i domsstaten, kan erklæres for eksigibel. Fællesskabslovgiver har således taget et nyt betydningsfuldt skridt vedrørende anerkendelsen af retsafgørelser, der er afsagt i en anden medlemsstat. En retsafgørelse skal fremover, når den er eksigibel i domsstaten, anerkendes næsten automatisk i alle modtagerstater.
111. Det er kun i tilfælde af, at den sagsøgte appellerer afgørelsen om eksigibilitet, at den ret i modtagerstaten, som skal træffe afgørelse i sagen, kan behandle at argument om manglende anerkendelse som det, der er omhandlet i artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001.
112. Begrundelsen, der vedrører manglende anerkendelse, har som bekendt til formål at gøre det muligt for retten i modtagerstaten at påse overholdelsen af kontradiktionsprincippet på tidspunktet for den indledende procedure, selv om denne kontrolopgave også påhviler retten i domsstaten i henhold til artikel 26, stk. 2, i forordning nr. 44/2001. De kontraherende stater og siden hen fællesskabslovgiver har således ved henholdsvis Bruxelles-konventionen og forordning nr. 44/2001 bestemt, at kontradiktionsretten kan begrunde, at der foretages dobbelt kontrol (41) . Det er efter min opfattelse vigtigt, at udstrækningen af denne dobbelte kontrol ikke svækkes efter den anden fase af anerkendelsen af retsafgørelser, der er truffet inden for Unionen. Den foreliggende sag understreger behovet for at bevare en sådan kontrol hos retten i modtagerstaten.
113. Foretages der således en undersøgelse af den procedure, der førte til afsigelsen af udeblivelsesdommen af 16. juni 2004, er der god grund til at antage, at den ikke er i overensstemmelse med forskrifterne i forordning nr. 1348/2000, der finder anvendelse i den foreliggende sag. Det fremgår nemlig af forordningens artikel 19, at når en sagsøgt udebliver, skal retten udsætte sagen, indtil det er fastslået, at det indledende processkrift er blevet forkyndt eller overdraget til den sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen. Retten kan i givet fald tidligst træffe afgørelse seks måneder efter, at retsakten er blevet sendt, og kun hvis de øvrige betingelser i artikel 19, stk. 2, i den omhandlede forordning er opfyldt.
114. Den forelæggende ret har ikke anført, om Rechtbank ’s‑Hertogenbosch, før den afsagde udeblivelsesdommen af 16. juni 2004, havde modtaget dokumentation for, at det indledende processkrift var blevet forkyndt for SEMIS den 25. maj 2004. Jeg er imidlertid af den opfattelse, at selv om denne ret var blevet underrettet om forkyndelsen, burde den have fastslået, at SEMIS ikke var blevet tilsagt i så god tid, at selskabet havde kunnet varetage sine interesser under sagen, og i henhold til nationale processuelle regler have sørget for, at denne part blev tilsagt til et senere retsmøde.
115. Det bemærkes i denne henseende, at den nederlandske regering under retsmødet har anført, at den nederlandske procedure ikke var blevet anvendt korrekt.
116. At anerkende, at en afgørelse, der er truffet på denne baggrund skal fuldbyrdes i modtagerstaten, hvor SEMIS alene er blevet underrettet om dens eksistens og ikke har appelleret afgørelsen, ville fratage den dobbelte kontrol af kontradiktionsprincippet en stor del af sin betydning og ville efter min opfattelse føre til at pålægge den udeblevne sagsøgte urimelige forpligtelser, der går videre end de forpligtelser, som med rimelighed kan forventes af en normalt påpasselig sagsøgt.
117. Derfor foreslår jeg, at Domstolen besvarer de forelagte spørgsmål med, at artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001 skal fortolkes således, at den deri indeholdte undtagelse, hvorefter en manglende anerkendelse begrundet i tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet ikke finder anvendelse, når den udeblevne sagsøgte ikke har appelleret afgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det, kræver, at denne afgørelse er blevet forkyndt for ham.
IV – Forslag til afgørelse
118. Henset til ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare de af Oberster Gerichtshof forelagte spørgsmål således:
»Artikel 34, nr. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil‑ og handelsretlige område skal fortolkes således, at den deri indeholdte undtagelse, hvorefter en manglende anerkendelse begrundet i tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet ikke finder anvendelse, når den udeblevne sagsøgte ikke har appelleret afgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det, kræver, at denne afgørelse er blevet forkyndt for ham.«
(1) .
(2)  –	Forordning af 22.9.2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EFT 2001 L 12, s. 1).
(3)  –	Forordning af 29.5.2000 om forkyndelse i medlemsstaterne af retslige og udenretslige dokumenter i civile og kommercielle sager (EFT L 160, s. 37).
(4) –	Konventionen som ændret ved konventionen af 9.10.1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritanniens og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304, s. 1 og den ændrede tekst s. 77), ved konventionen af 25.10.1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse (EFT L 388, s. 1), ved konventionen af 26.5.1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse (EFT L 285, s. 1) og ved konventionen af 29.11.1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse (EFT 1997 C 15, s. 1). En konsolideret version af konventionen, som ændret ved disse fire tiltrædelseskonventioner, er offentliggjort i EFT 1998 C 27, s. 1 (herefter »Bruxelles-konventionen«).
(5) –	Tre medlemsstater, Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirland, Irland og Kongeriget Danmark, har opnået principielt ikke at deltage i foranstaltninger, vedtaget med hjemmel i afsnit IV i EF-traktaten. Det Forenede Kongerige og Irland meddelte imidlertid, at de ønskede at deltage i vedtagelsen og anvendelsen af forordning nr. 44/2001 (jf. forordningens 20. betragtning), hvorfor det kun er Kongeriget Danmark, som ikke er bundet af forordning nr. 44/2001 (jf. forordningens 21. betragtning og artikel 1, stk. 3). Det er fortsat Bruxelles-konventionen, der finder anvendelse mellem denne stat og de øvrige medlemsstater. Den nævnte konvention finder ligeledes, i henhold til artikel 68 i forordning nr. 44/2001, fortsat anvendelse på de af medlemsstaternes territorier, som ikke er omfattet af EF-traktatens anvendelsesområde, som fastsat i forordningens artikel 299. Endelig har forordning nr. 44/2001 siden den 1.5.2004 fundet anvendelse på de ti nye medlemsstater i Den Europæiske Union.
(6) –	19. betragtning til forordning nr. 44/2001.
(7) –	2. betragtning til forordning nr. 44/2001.
(8) –	EFT 1997 C 261, s. 1.
(9) –	Herefter »Haager-konventionen«.
(10) –	Artikel 20, stk. 1, i forordning nr. 1348/2000 samt 18. betragtning.
(11) –	Artikel 26, stk. 3 og 4, i forordning nr. 44/2001. Bruxelles-konventionens artikel 20, stk. 3, henviser kun til Haager-konventionens artikel 15.
(12)  – O.a.: Begreberne »forkyndelse« og »meddelelse« fremgår ikke af den tyske version af forordning nr. 1348/2000, men sætningens betydning er imidlertid ikke forskellig herfra.
(13)  – Det præciseres imidlertid, at udtrykket »efter domsstatens lovgivning« i den tyske version af Bruxelles-konventionen alene vedrører afgørelsens eksigible karakter.
(14) –	Herefter »ASML«.
(15) –	Herefter »SEMIS« eller »sagsøgte«.
(16) –	Forslag til Rådets forordning (EF) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager (KOM(1999) 348 endelig udg.).
(17) –	De forskelle, der findes, fra ordlyden af artikel 34, nr. 2, i forordning nr. 44/2001, er af rent formel karakter, idet artikel 41, nr. 2, i Kommissionens forslag har følgende ordlyd:
»såfremt det indledende processkrift i sagen eller en tilsvarende retsakt ikke er blevet forkyndt for den udeblevne sagsøgte i så god tid og på en sådan måde, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, medmindre sagsøgte har undladt at tage skridt til at anfægte retsafgørelsen, selv om han havde mulighed for at gøre det«.
(18) –	Sag C-305/88, Sml. I, s. 2725.
(19) –	Den manglende forskriftsmæssighed i Lancray-sagen bestod i en manglende oversættelse af det indledende processkrift på trods af, at processkriftet var udfærdiget på det sprog, som parterne anvendte i deres handelsforhold.
(20) –	Sag C-123/91, Sml. I, s. 5661.
(21) –	Sag C‑78/95, Sml. I, s. 4943.
(22) –	Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet – »En mere effektiv opnåelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i Den Europæiske Union« (EFT 1998 C 33, s. 3).
(23) –	Dom af 30.11.1976, sag 42/76, De Wolf, Sml. s. 1759.
(24) –	Minalmet-dommen, præmis 19. Som Domstolen med rette har anført, vil sagsøgte, når først der er truffet en eksigibel retsafgørelse, alt efter omstændighederne, have vanskeligere ved at få udsat fuldbyrdelsen af afgørelsen, og processuelt kan han også være dårligere stillet. Dermed sker der en betydelig svækkelse af de muligheder, en udebleven sagsøgt har for at varetage sine interesser (præmis 20).
(25) –	Dom af 21.4.1993, sag C-172/91, Sonntag, Sml. I, s. 1963, præmis 39.
(26) –	Sag C-275/94, Sml. I, s. 1393.
(27) –	Præmis 15.
(28) –	Der skal ligeledes tages hensyn til bestemmelserne i artikel 19, stk. 4, i forordning nr. 1348/2000, der præciserer, som allerede konstateret, under hvilke betingelser et sådant søgsmål stadig kan antages, når søgsmålsfristerne i domsstaten er udløbet. Det kræves, som bekendt, for det første, at den sagsøgte uden egen skyld ikke har fået kendskab til det indledende processkrift i sagen i så god tid, at han kunne varetage sine interesser under sagen, eller uden egen skyld ikke har fået kendskab til dommen i så god tid, at han kunne appellere den, for det andet, at dennes indsigelser ikke forekommer helt grundløse, og for det tredje, at anmodning om adgang til appel fremsættes inden en rimelig tid efter, at han har fået kendskab til dommen.
(29) –	Jf. i samme retning dom af 8.11.2005, C-443/03, Leffler, Sml. I, s. 9611, præmis 68.
(30) –	Punkt A, fjerde afsnit, tredje og fjerde punktum.
(31) –	Jf. bl.a. dom af 16.2.2006, sag C‑3/05, Verdoliva, Sml. I, s. 1579, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis.
(32) –	Jf. for så vidt angår Bruxelles-konventionen, dom af 13.10.2005, sag C‑522/03, Scania Finance France, Sml. I, s. 8639, præmis 16 og den deri nævnte retspraksis.
(33) –	Herefter »EMRK«.
(34) –	Dom af 28.3.2000, sag C‑7/98, Krombach, Sml. I, s. 1935, præmis 25.
(35) –	Dom af 17.12.1998, sag C‑185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, præmis 20 og 21, og af 11.1.2000, forenede sager C‑174/98 P og C‑189/98 P, Nederlandene og Van der Wal mod Kommissionen, Sml. I, s. 1, præmis 17. Denne ret fremgår ligeledes af artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (EFT 2000 C 364, s. 1), som blev proklameret den 7.12.2000 i Nice.
(36) –	Krombach-dommen, præmis 42 og den deri nævnte retspraksis.
(37) –	Ibidem, præmis 39.
(38) –	Jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 13.5.1980, Artico mod Italien, serie A, nr. 37, § 33, og af 12.10.1992, T. mod Italien, serie A, nr. 245, § 28.
(39) –	Jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 16.12.1992, Hadjianastassiou mod Grækenland, serie A, nr. 252, §§ 29-37.
(40) –	Jf. Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom af 20.10.2001, Pellegrini mod Italien, Reports of Judgments and Decisions, 2001-VIII, § 44.
(41) –	Jf. i denne retning dom af 15.7.1982, sag 228/81, Pendy Plastic, Sml. 2723, præmis 13.