61989CC0297_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. De praejudicielle spoergsmaal, Hoejesteret har forelagt, vedroerer fortolkningen af artikel 7, stk. 1, og artikel 10, stk. 2, i Raadets direktiv 83/182/EOEF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler (1).
2. Jeg skal foerst give en kort redegoerelse for sagens faktiske omstaendigheder, som er afgoerende for, hvilke bestemmelser der finder anvendelse.
N. C. Ryborg er dansk statsborger; han er tiltalt for ulovligt at have indfoert en i Tyskland indregistreret bil til Danmark; han har haft bopael i Tyskland siden 1973.
Det er ikke bestridt, at han siden 1973 har boet i Flensburg, Tyskland, hvortil han udvandrede, fordi han havde fundet arbejde, og at han dér bebor en lejlighed. Siden da har han jaevnligt faerdedes i Danmark i en tysk indregistreret bil, men dette indebar ingen forpligtelse til at lade den registrere i Danmark, medmindre han tog bopael dér, hvilket de danske myndigheder meddelte ham ved skrivelse af 6. april 1982.
Den 17. januar 1984 blev hans nye bil beslaglagt med den begrundelse, at han havde indfoert bilen ulovligt til Danmark, idet han hverken havde angivet den for Toldvaesenet eller ladet den dansk indregistrere, samt havde benyttet bilen i Danmark i tiden fra den 12. november 1982 til den 17. januar 1984 uden at have afgiftsberigtiget den.
To omstaendigheder, som indtraf i tiden fra april 1982 til november 1982, bevirkede, at de danske myndigheder aendrede deres holdning over for Ryborg: Han koebte en ny bil i oktober 1982 (den passerede graensen for foerste gang den 12.11.1982), og han fik en dansk veninde, som har bopael i Danmark, et venskab, som udviklede sig paa den maade, at Ryborg oftere og oftere overnattede hos hende, baade i loebet af ugen og i weekenderne (og i den forbindelse ogsaa passerede graensen). Jeg skal her understrege, at ifoelge Ryborgs forklaringer indledte han forholdet til veninden i efteraaret 1981, og fra da af overnattede han jaevnligt i Danmark. Ryborg har erkendt, at han siden juli-august 1982 har tilbragt naesten alle naetter og de fleste weekender hos sin veninde.
Det blev saaledes skaebnesvangert for ham, at han koebte en ny bil, og at han oftere og oftere besoegte sin veninde, idet de danske myndigheder fandt, at han maatte anses for at have taget bopael i Danmark; dette har Ryborg bestridt.
3. Under straffesagen har Hoejesteret (hvortil Ryborg har indanket sagen, efter at den havde vaeret behandlet af Kriminalretten i Soenderborg og af Vestre Landsret) forelagt tre praejudicielle spoergsmaal for Domstolen. Med det foerste spoergsmaal oensker Hoejesteret oplyst, i hvilken stat en statsborger i en medlemsstat (B) har saedvanligt opholdssted, jf. artikel 7, stk. 1, andet afsnit, i direktiv 83/182, naar han har anmeldt at vaere flyttet til en anden stat (A), hvor han arbejder og har sin bolig, og det endvidere laegges til grund, at han i mere end et aar har tilbragt naesten alle naetter og mange weekender hos en veninde i land B. Spoergsmaalet er forelagt i to til dels afvigende versioner for at tage hoejde for, at Soenderborg Kriminalret og Vestre Landsret ikke har lagt de samme faktiske omstaendigheder til grund, idet der er forskel med hensyn til det noejagtige antal naetter og weekender, Ryborg antages at have tilbragt hos sin veninde.
Med det andet og tredje spoergsmaal har Hoejesteret endvidere oensket oplyst, om direktivets artikel 10, stk. 2, paalaegger de beroerte medlemsstater en ubetinget forpligtelse til samarbejde i hvert enkelt tilfaelde, hvor direktivet maatte finde anvendelse, og om naevnte bestemmelse har direkte virkning.
4. De forelagte spoergsmaal forudsaetter selvsagt, at direktiv 83/182 finder anvendelse paa de faktiske omstaendigheder i hovedsagen.
Indledningsvis vil jeg ganske kort behandle spoergsmaalet om direktivets tidsmaessige anvendelse, et spoergsmaal, der navnlig blev beroert under den mundtlige forhandling. Som naevnt fandt de faktiske omstaendigheder i hovedsagen sted i tiden fra den 12. november 1982 til den 17. januar 1984. Direktiv 83/182, som er dateret den 28. marts 1983, skulle traede i kraft senest den 1. januar 1984 og blev gennemfoert i dansk ret ved bekendtgoerelse af 30. januar 1984, som traadte i kraft den 1. februar s.aa.
Direktivet maa derfor principielt finde anvendelse i Danmark fra det tidspunkt, hvor bekendtgoerelsen til gennemfoerelse af direktivet traadte i kraft, og i hvert fald fra den 1. januar 1984 for de af dets bestemmelser, der har direkte virkning.
Under den mundtlige forhandling bemaerkede den danske regering, at de bestemmelser, der var gaeldende i Danmark foer udstedelsen af direktivet, var i overensstemmelse med direktivet, som derfor maa antages at have fundet anvendelse i Danmark allerede fra den 28. marts 1983.
Den omstaendighed, at enkelte af de danske bestemmelser, der regulerer det omtvistede omraade, eventuelt ikke var uforenelige med direktivet, er efter min opfattelse ikke relevant; dette bevises ogsaa af, at det var noedvendigt at udstede nye bestemmelser for at efterkomme forpligtelserne i henhold til direktivet. Med hensyn til den periode, hvor de faktiske omstaendigheder fandt sted, som er baggrunden for hovedsagen, er det min opfattelse, at det direktiv, den forelaeggende ret oensker fortolket, foerst fandt anvendelse med virkning fra den 1. januar 1984 for de af dets bestemmelser, der har direkte virkning, og med virkning fra den 1. februar s.aa. for de oevrige bestemmelsers vedkommende.
Herefter og ud fra de ganske saerlige omstaendigheder i hovedsagen maa den forelaeggende ret i det vaesentlige antages at oenske oplyst, om en borger i en medlemsstat B, som har bopael i land A, hvor han arbejder og har en bolig, i henhold til de faellesskabsretlige bestemmelser om mervaerdiafgift er forpligtet til at lade sin bil registrere i land B, naar han fra et bestemt tidspunkt i mere end et aar har tilbragt naesten alle naetter og weekender hos en veninde i land B.
5. Naar det foerste praejudicielle spoergsmaal formuleres paa den maade, er forholdet efter min opfattelse det, at indtil direktiv 83/182 traadte i kraft, fandtes de eneste relevante bestemmelser i sjette momsdirektiv (2), hvorefter afgiftspligten ved indfoersel indtraeder paa det tidspunkt, hvor godet ankommer til indlandet (artikel 10, stk. 3). Dette strenge kriterium er lempet i artikel 14, stk. 1, litra c), som bestemmer, at medlemsstaterne "paa betingelser, som de fastsaetter ... med henblik paa at forhindre enhver mulig form for svig, unddragelse og misbrug" har pligt til at indroemme afgiftsfritagelse ved indfoersel af goder, som er omfattet af en ordning vedroerende midlertidig indfoersel. I samme artikels stk. 2 hedder det, at der snarest skal vedtages faellesskabsbestemmelser med henblik paa at harmonisere reglerne om fritagelse, idet medlemsstaterne indtil disse reglers ikrafttraeden dog kan opretholde gaeldende nationale bestemmelser, der, som Domstolen har fastslaaet, "skal ligge inden for de graenser, der afstikkes af de faellesskabsretlige regler, som de nationale regler er en gennemfoerelse af" (3). I samme forbindelse har Domstolen understreget, at "gennemfoerelsen af de i artikel 14 i sjette direktiv fastsatte fritagelser ikke fuldt ud er overladt til medlemsstaternes myndigheders skoen, idet disse skal respektere de grundlaeggende formaal, der forfoelges som led i bestraebelserne paa at harmonisere bestemmelserne om mervaerdiafgift, nemlig at fremme de frie varebevaegelser og den frie bevaegelighed for personer samt forhindre tilfaelde af dobbelt paaligning af afgift" (4).
Direktiv 83/182 er et foerste harmoniseringstrin inden for omraadet og vedroerer en raekke tilfaelde af midlertidig indfoersel af visse transportmidler, hvor medlemsstaterne har pligt til at indroemme afgiftsfritagelse; en noedvendig betingelse herfor er, at den, der indfoerer et saadant koeretoej, har saedvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted.
De almindelige regler for fastlaeggelse af bopael findes i artikel 7, hvis stk. 1, foerste afsnit, bestemmer, at der ved "saedvanligt opholdssted" forstaas "det sted, hvor en person saedvanligvis opholder sig, det vil sige mindst 185 dage pr. kalenderaar, paa grund af et privat og erhvervsmaessigt tilhoersforhold", og at et privat tilhoersforhold skal forstaas som et tilhoersforhold "hidroerende fra snaevre baand mellem den paagaeldende og det sted, hvor vedkommende bor". Af andet afsnit i samme stykke fremgaar det, at saafremt det er vanskeligt at fastlaegge en persons saedvanlige opholdssted, idet han har et erhvervsmaessigt tilhoersforhold til én stat og et privat tilhoersforhold til en anden, anses han at have saedvanligt opholdssted paa stedet for det private tilhoersforhold.
Endelig indeholder direktivet i artikel 9, stk. 3, en saerlig ordning for Danmark, idet det heri bestemmes, at Danmark kan opretholde de dér gaeldende regler for saedvanligt opholdssted, i henhold til hvilke alle anses for at have saedvanligt opholdssted i Danmark, hvis den paagaeldende opholder sig dér et aar eller 365 dage inden for en periode paa 24 maaneder.
6. I sagen her skal jeg herefter og paa grundlag af de faellesskabsretlige bestemmelser, jeg netop har omtalt, fremkomme med foelgende bemaerkninger.
For saa vidt foerst angaar perioden forud for det tidspunkt, hvor direktiv 83/182 traadte i kraft, maa det paa grundlag af de relevante bestemmelser i sjette momsdirektiv og Domstolens fortolkning af de naevnte bestemmelser fastslaas, at midlertidig indfoersel af motorkoeretoejer sker paa saadanne vilkaar, som medlemsstaten fastsaetter, naturligvis under hensyntagen til de grundlaeggende, traktatfaestede principper, og saaledes at eventuel dobbelt beskatning undgaas.
Begrebet bopael er ikke som saadant naevnt i artikel 14 i sjette direktiv, men det fandtes i dansk lovgivning allerede foer udstedelsen af direktivet om afgiftsfritagelse; det findes endvidere i alle medlemsstaternes lovgivninger inden for omraadet, idet alle EF' s medlemsstater har ratificeret New York-toldkonventionen af 4. juni 1954 (5), hvis artikel 2 med hensyn til afgiftsfri indfoersel bestemmer, at hver af de kontraherende stater skal indroemme midlertidig indfoersel "af koeretoejer, der ejes af personer, som normalt er bosiddende uden for indfoerselslandet ..., for saa vidt koeretoejerne indfoeres og anvendes af deres ejere ... i anledning af et midlertidigt besoeg".
Dette betyder, at allerede inden direktiv 83/182 traadte i kraft, var det en noedvendig og tilstraekkelig betingelse for at indroemme afgiftsfritagelse, at den paagaeldende person har saedvanligt opholdssted uden for indfoerselslandet, og at der saaledes er tale om en midlertidig indfoersel. Det forhold, at begrebet saedvanligt opholdssted maatte vaere et "nationalretligt" begreb, er endvidere uden betydning, idet det hverken kan modificere de almindelige faellesskabsretlige regler om personers frie bevaegelighed eller det rent faellesskabsretlige begreb midlertidig indfoersel.
Med hensyn til sidstnaevnte begreb skal jeg blot bemaerke, at Domstolen i den allerede naevnte dom i Ledoux-sagen understregede, at en indfoersel maa anses for midlertidig, naar det paa grundlag af de faktiske omstaendigheder maa antages, at godet siden vil blive reeksporteret, og der ikke kan antages at vaere forsaet til svig (6): begrebet afgiftspligt er saaledes snaevert forbundet med begrebet "saedvanligt opholdssted".
For dette synspunkt kan der ogsaa hentes stoette i dommen i Profant-sagen, hvor Domstolen endnu tydeligere fastslog, at der er sammenhaeng mellem midlertidig indfoersel og et midlertidigt opholdssted (7).
Det er imidlertid klart, at ogsaa forud for direktivets ikrafttraeden var det reelt en noedvendig forudsaetning for afgiftspligten, at den afgiftspligtige havde "saedvanligt opholdssted", enten i henhold til gaeldende faellesskabsret (sjette momsdirektiv) eller de relevante nationale bestemmelser.
7. For saa vidt angaar perioden efter, at direktiv 83/182 traadte i kraft, skal jeg bemaerke, at den forelaeggende ret med henblik paa den afgoerelse, den skal traeffe i hovedsagen, har anmodet Domstolen om at fortolke andet afsnit af stk. 1 i artikel 7, hvori det hedder, at saafremt en person er noedsaget til skiftevis at tage ophold paa forskellige steder i to eller flere medlemsstater, idet han har et erhvervsmaessigt tilhoersforhold til et andet sted end det, hvortil han har et privat tilhoersforhold, anses han at have saedvanligt opholdssted paa stedet for det private tilhoersforhold paa betingelse af, at han regelmaessigt vender tilbage hertil.
Denne bestemmelse regulerer saaledes den helt specielle situation, at en EF-statsborger arbejder i en eller flere forskellige medlemsstater, men har sin familie i en anden stat, saaledes at han skiftevis opholder sig i de paagaeldende stater. Baggrunden for den naevnte bestemmelse er klar nok, nemlig hensynet til den, som har sin familie i én medlemsstat, men som af arbejdsmaessige grunde er tvunget til at tage ophold i en anden stat; bestemmelsen anvendes, uanset om han opholder sig i den stat, hvortil han har privat tilhoersforhold, i mindst 185 dage pr. aar, saaledes som det kraeves i henhold til artikel 7, stk. 1, foerste afsnit.
Efter min opfattelse er det derfor tvivlsomt, om de faktiske omstaendigheder i sagen her er omfattet af ordlyden og navnlig af begrundelsen for andet afsnit i artikel 7, stk. 1. For mig at se er det primaert det foerste afsnit, der kommer i betragtning, idet det indeholder de almindelige regler for fastlaeggelse af bopael; det hedder saaledes, at der ved saedvanligt opholdssted forstaas det sted, hvor en person saedvanligvis opholder sig (mindst 185 dage pr. kalenderaar) paa grund af et erhvervsmaessigt og privat tilhoersforhold, og at der ved sidstnaevnte begreb forstaas et tilhoersforhold "hidroerende fra snaevre baand mellem den paagaeldende og det sted, hvor vedkommende bor".
For mig at se skal bestemmelsen fortolkes saaledes, at der skal tages hensyn til samtlige de kriterier, der opregnes; alle de i sagen foreliggende omstaendigheder skal derfor tages i betragtning, og enkelte af dem kan ikke tillaegges saerlig vaegt; et rent kvantitativt kriterium (f.eks. antallet af naetter tilbragt paa et bestemt sted) kan ikke antages at vaere udslaggivende, hvis andre omstaendigheder peger i retning af en anden situation end den, der foelger af det kvantitative kriterium alene.
En saadan fortolkning bekraeftes af Domstolens faste praksis vedroerende definitionen og fastlaeggelsen af begrebet bopael, som Domstolen ofte har skullet tage stilling til inden for den sociale sikring, hvor begrebet bopael er omhandlet i bestemmelser, der svarer til artikel 7, stk. 1, foerste afsnit (8). Jeg skal her naevne, at Domstolen har defineret en persons bopael som det sted, "som for ham udgoer midtpunktet for hans interesser" (9), og at beviset herfor kan foeres med henvisning til alle faktiske omstaendigheder, som er afgoerende herfor (10).
8. Naar begrebet bopael defineres som det sted, hvor den paagaeldende "har etableret det varige eller saedvanlige midtpunkt for sine interesser", er det klart, at et erhvervsmaessigt tilhoersforhold, et privat tilhoersforhold og navnlig antallet af dage (eller naetter), der tilbringes paa et bestemt sted i loebet af et aar, alle maa betragtes som omstaendigheder, der er relevante, ogsaa hver for sig, naar det i relation til spoergsmaalet om indroemmelse af afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af en bil skal afgoeres, hvor en person har saedvanligt opholdssted.
For Ryborgs vedkommende mener jeg, at de naevnte forhold, baade set under ét og hver for sig, objektivt peger i samme retning: det er ubestridt, at han arbejder i Tyskland (erhvervsmaessigt tilhoersforhold); det er ogsaa ubestridt, at han dér har en lejlighed og de dermed forbundne oekonomiske forpligtelser (personligt tilhoersforhold), og at han har haft bopael i Tyskland siden 1973. Paa grundlag af selve sagsforholdet i hovedsagen er det umuligt noejagtigt at fastlaegge, for saa vidt angaar tiden efter 1982, hvor mange dage han tilbragte i Tyskland, og hvor mange dage (eller snarere hvor mange naetter) i Danmark. Men dette er ogsaa irrelevant, hvis der ikke er holdepunkter for at antage, at han agtede at flytte midtpunktet for sine interesser, og dermed sin bopael til Danmark. De subjektive forhold er ikke i sig selv afgoerende, men kan vaere medvirkende til, at et opholdssted kan betegnes som saedvanligt og saaledes som bopael, saafremt det ene sted ikke klart har en anden karakter end andre steder.
De danske myndigheder har ved deres afgoerelse lagt til grund, at forbindelsen mellem Ryborg og hans danske veninde indebar, at han maatte antages at vaere flyttet fra Tyskland til Danmark, idet der skulle vaere etableret et samlivsforhold og dermed et aegteskabslignende forhold.
Bortset fra, at man ikke uden videre kan saette lighedstegn mellem et aegteskab med de retlige baand, det indebaerer, og et samlivsforhold (11), er det med hensyn til den foreliggende sag min opfattelse, at da der ikke foreligger holdepunkter for at antage, at Ryborg har levet som sambo hos sin veninde, kan man ikke tale om et samlivsforhold; ifoelge det oplyste har Ryborg for eksempel ikke paa noget tidspunkt flyttet moebler eller andre personlige effekter til Danmark, og heller ikke bidraget til boligudgifterne. Reelt er han efter min opfattelse at betragte som gaest hos sin veninde, og efter hvad der er oplyst i sagen, har Ryborg heller ikke tilkendegivet, at han ville flytte ind hos sin veninde.
Der er imidlertid endnu et forhold af betydning: Ifoelge de danske myndigheder tog Ryborg bopael i Danmark den 12. november 1982, den dato, hvor han som tidligere naevnt for foerste gang passerede graensen i sin nye bil, hvilket ogsaa blev bekraeftet under den mundtlige forhandling. Det er da et pudsigt sammentraef, som noedvendigvis maa springe i oejnene, at Ryborgs personlige tilhoersforhold, og dermed "overfoerslen" af hans bopael, foerst skulle vaere etableret, da han koebte ny bil og foerste gang anvendte den paa dansk omraade.
For mig at se blander de danske myndigheder her det forhold, der begrunder afgiftspligt (bopael i Danmark), sammen med indfoerslen til Danmark af godet (bilen), ja de to forhold behandles ligefrem som et og det samme. Denne ens bedoemmelse af forholdene anlagde de danske myndigheder endvidere foerst i forbindelse med hans koeb af en ny bil, men pudsigt nok ikke foer, hvor han passerede graensen i den gamle bil, som ogsaa var registreret i Tyskland. Faktisk peger ingen andre omstaendigheder i retning af, at Ryborg havde indledt et fast forhold i Danmark den 12. november 1982 af en saadan beskaffenhed, at han maa antages at have taget bopael dér, bortset fra, at han passerede graensen med en i Tyskland registreret bil et par dage forinden.
9. Det er herefter min opfattelse, at Ryborg ikke paa noget tidspunkt kan antages at have overfoert sit "saedvanlige opholdssted" til Danmark, men at han stadig har bopael i Tyskland, og at han derfor ikke er forpligtet til at anmelde og registrere sin bil i Danmark: Ud fra dette synspunkt er der i forbindelse med hans ophold i Danmark reelt tale om en midlertidig indfoersel i et privat oejemed - lad mig kalde det rekreativt - hvilket er noget andet end det "private tilhoersforhold", der kraeves baade i henhold til foerste og andet afsnit af artikel 7, stk. 1.
For fuldstaendighedens skyld skal jeg i den forbindelse understrege, at det under den mundtlige forhandling viste sig, at Kommissionen og den danske regering var helt uenige med hensyn til, hvilken bestemmelse der i Danmark finder anvendelse med hensyn til fastlaeggelse af bopael. Ifoelge Kommissionen er det alene artikel 9, stk. 3, der finder anvendelse, en bestemmelse, hvorefter en person anses for at have saedvanligt opholdssted i Danmark, hvis den paagaeldende opholder sig dér et aar eller 365 dage inden for en periode paa 24 maaneder. Heroverfor har den danske regering anfoert, at den naevnte bestemmelse er et supplement til artikel 7.
Efter min opfattelse er det i hvert fald artikel 7, der skal laegges til grund ved fastlaeggelsen af de omstaendigheder, der indgaar i det (faellesskabsretlige) begreb saedvanligt opholdssted. Saafremt det som anfoert af Kommissionen alene er artikel 9, stk. 3, og ikke artikel 7, stk. 1, der finder anvendelse i den foreliggende sag, er det under alle omstaendigheder med de begraensninger og ud fra den fortolkning, jeg her har angivet, og resultatet bliver under alle omstaendigheder det samme. Hvad jeg har anfoert med hensyn til fastlaeggelse af bopael, staar derfor ved magt, navnlig at Ryborg har opretholdt sit saedvanlige opholdssted i Tyskland og ikke paa noget tidspunkt flyttet sin bopael til Danmark.
10. Den besvarelse af det foerste af de tre forelagte spoergsmaal, der bliver foelgen af ovennaevnte bemaerkninger, vil goere det ufornoedent, i det mindste i relation til afgoerelsen af den sag, der verserer for den nationale retsinstans, at behandle det andet og tredje spoergsmaal.
For fuldstaendighedens skyld og ud fra hensynet til kompetencefordelingen mellem Domstolen og de nationale retsinstanser i henhold til artikel 177 mener jeg imidlertid, at det vil vaere paa sin plads ogsaa at besvare de spoergsmaal; de drejer sig som bekendt om, hvorvidt artikel 10, stk. 2, i direktiv 83/182 paalaegger de beroerte medlemsstater en ubetinget forpligtelse til at samarbejde i hvert enkelt tilfaelde, der maatte opstaa, og om bestemmelsen har direkte virkning.
Lad mig i den forbindelse foerst naevne, at det i bestemmelsen hedder, at naar "den praktiske gennemfoerelse af dette direktiv giver anledning til vanskeligheder, traeffer de kompetente myndigheder i de paagaeldende medlemsstater efter faelles aftale de fornoedne afgoerelser, navnlig under hensyntagen til Faellesskabets konventioner og direktiver om gensidig bistand".
Allerede bestemmelsens ordlyd viser, at der er tale om en forpligtelse til samarbejde staterne imellem, en forpligtelse, der er betinget af, at der er vanskeligheder forbundet med den praktiske gennemfoerelse af direktivet. Ifoelge Kommissionen opstaar en saadan forpligtelse, naar to medlemsstater begge goer krav paa indregistrering af et og samme motorkoeretoej. I en saadan situation vil der uundgaaeligt opstaa vanskeligheder ved den praktiske gennemfoerelse; det er dog lige saa utvivlsomt, at der er tale om rent fortolkningsmaessige problemer.
Efter min opfattelse er det tvivlsomt, om den paagaeldende forpligtelse baade vedroerer administrative vanskeligheder og ogsaa de problemer, der opstaar, naar de forskellige medlemsstaters myndigheder fortolker direktivet, da det jo alene tilkommer Domstolen at fortolke direktivets bestemmelser.
Paa den anden side synes den omstaendighed, at medlemsstaterne "efter faelles aftale [skal traeffe] de fornoedne afgoerelser", og det i EF-direktiver forudsatte krav om gensidig bistand snarere at foere til, at forpligtelsen maa vedroere afgoerelser om den administrative fremgangsmaade generelt og ikke afgoerelser i enkelttilfaelde.
Det er herefter min opfattelse, at den forpligtelse til samarbejde, der er omhandlet i artikel 10, stk. 2, ikke indebaerer en hoeringsforpligtelse staterne imellem med hensyn til hver enkelt konkret sag, men at der derimod er tale om en mere generel forpligtelse, som skal aabne mulighed for, at man naar frem til samordnede afgoerelser, naar den praktiske gennemfoerelse af det paagaeldende direktiv giver anledning til proceduremaessige vanskeligheder, der er af rent administrativ karakter.
11. Hvad endelig angaar det sidste spoergsmaal, der drejer sig om, hvorvidt artikel 10, stk. 2, har direkte virkning, og saaledes tillaegger borgerne rettigheder, som de kan paaberaabe ved de nationale domstole, boer det efter min opfattelse besvares benaegtende; dette kraever ikke mange kommentarer. I henhold til Domstolens nu faste praksis (12) antages direktivbestemmelser at have direkte virkning, naar de ud fra et indholdsmaessigt synspunkt fremstaar som ubetingede og tilstraekkeligt praecise, saaledes at medlemsstaterne ikke har noget skoen. Den her omtvistede bestemmelse er utvivlsomt betinget, idet den paalaegger staterne en forpligtelse til samarbejde, naar den praktiske gennemfoerelse af direktivet giver anledning til vanskeligheder.
Endelig er der naeppe grund til at understrege, at for saa vidt som artikel 10, stk. 2, ikke har direkte virkning, og da direktivet er gennemfoert i Danmark efter fristens udloeb, kan den paagaeldende bestemmelse under ingen omstaendigheder finde anvendelse paa de faktiske omstaendigheder i hovedsagen.
12. Sammenfattende skal jeg herefter foreslaa, at de spoergsmaal, Hoejesteret har forelagt, besvares som foelger:
"1) De faellesskabsretlige bestemmelser om mervaerdiafgift er til hinder for, at en medlemsstat B kraever, at der skal ske indregistrering og afgiftsberigtigelse af en bil, der indfoeres af en statsborger i denne stat, der har taget bopael i medlemsstat A, hvor han arbejder og har en bolig, og det er herved uden betydning, at personen i mere end et aar naesten hver nat og i mange weekender har besoegt sin veninde i stat B.
2) Forpligtelsen i henhold til artikel 10, stk. 2, i direktiv 83/182 er ikke en forpligtelse til at samarbejde i hvert enkelt tilfaelde, hvor den praktiske gennemfoerelse af direktivet giver anledning til vanskeligheder.
3) Sidstnaevnte bestemmelse har ikke direkte virkning."
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) EFT L 105 af 23.4.1983, s. 59.
(2) Direktiv 77/388/EOEF, EFT L 145 af 13.6.1977, s. 1.
(3) Dom af 3.10.1985, sag 249/84, Profant, Sml. s. 3237, praemis 23.
(4) Dom af 6.7.1988, sag 127/86, Ledoux, Sml. s. 3741, praemis 11, og ovennaevnte dom i Profant-sagen, praemis 25.
(5) United Nations Treaty Series, Volume 282, s. 249.
(6) Dom af 6.7.1988, jf. ovenfor, praemis 15.
(7) Jf. den tidligere naevnte dom af 3.10.1985, praemis 27.
(8) Se f.eks. definitionen af begrebet bopael i Raadets forordning nr. 3 af 1958 om social sikring af vandrende arbejdstagere, som aendret ved forordning nr. 24/64.
(9) Dom af 12.7.1973, sag 13/73, Angenieux, Sml. s. 935; se desuden dom af 17.2.1977 i sag 76/76, Di Paolo, Sml. s. 315, og dom af 14.7.1988, sag 284/87, Schaeflein mod Kommissionen, Sml. s. 4475, og senest dom af 13.11.1990, sag 216/89, Reibold, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser.
(10) Jf. den tidligere naevnte dom af 14.7.1988, sag 284/87, praemis 10.
(11) Jf. i den forbindelse dom af 17.4.1986, sag 59/85, Reed, Sml. s. 1283.
(12) Se f.eks. dom af 5.4.1979, sag 148/78, Ratti, Sml. s. 1629, dom af 19.1.1982, sag 8/81, Becker, Sml. s. 53, og dom af 20.9.1988, sag 31/87, Gebroeders Beentjes, Sml. s. 4635.