61981C0207
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
G. REISCHL
FREMSAT DEN 17. MARTS 1983 (
1
)
Høje Domstol.
Sagsøgeren i nærværende sag, Kuno Ditterich, trådte i 1954 i Euratom's tjeneste og er nu beskæftiget som videnskabelig tjenestemand i lønklasse A 5/8 ved forskningsanlægget i Det fælles Forskningscenter (FFC) i Ispra. Søgsmålet vedrører sagsøgerens bedømmelse for tidsrummet fra 1. juli 1975 til 30. juni 1977, der blev afgivet i medfør af artikel 43 i tjenestemandsvedtægten.
I denne bedømmelse, der er underskrevet den 20. december 1979 af Bishop, direktøren for afdeling C, som sagsøgeren har arbejdet i til 1976, efter at Bishop havde hørt Hannaert, chef for kemiafdelingen, og Helms, direktør for afdeling A, som sagsøgeren nu arbejder i, blev sagsøgerens kvalifikationer og indsats under nr. 6 — enkeltbedømmelse — bedømt til at ligge over gennemsnittet, mens hans tjenstlige adfærd blev bedømt som normal. Under nr. 8 — almindelig bedømmelse — hedder det:
»Utvivlsomt besidder Ditterich den fornødne kompetence på området for systemanalyse, der med mere samarbejdsvilje kunne føre til et bedre resultat for ham selv og for FFC-programmet.«
Sagsøgeren fremsatte den 17. januar 1980 en skriftlig bemærkning til denne bedømmelse i medfør af artikel 43, stk. 2, i tjenestemandsvedtægten, idet han anmodede om, at den sidste halve sætning i den almindelige bedømmelse blev strøget. Han anførte til begrundelse, at påstanden ikke var i overensstemmelse med de objektivt konstaterbare kendsgerninger, idet han i den pågældende bedømmelsesperiode foruden andre arbejder også havde skrevet en række offentliggjorte artikler, til dels i samarbejde med kolleger. Udtrykket »... et bedre resultat for ham selv...« udtrykker bedømmernes subjektive opfattelse, ligesom bemærkningen står i modsætning til den gode vurdering af hans »tjenstlige adfærd« i den foregående bedømmelse, idet denne var over gennemsnittet.
Efter at også Mas, der er konstitueret direktør for Det fælles Forskningscenter, og direktør for forskningsanlægget Ispra efter en samtale den 26. marts 1980 som appelbedømmer havde stadfæstet bedømmelsen, forelagde sagsøgeren sagen for Det paritetiske Bedømmelsesudvalg, der afgav udtalelse den 15. juli 1980 og anførte, at den ringere vurdering i forhold til den foregående bedømmelse vedrørende sagsøgerens tjenstlige adfærd ikke var blevet udtrykkeligt begrundet.
På grundlag af dette resultat, der indebar en opfordning til på ny at overveje bedømmelsen, meddelte appelbedømmeren ved skrivelse af 22. oktober 1980 sagsøgeren, at han efter forhandling med Bishop havde optaget følgende begrundelse for vurderingen af den tjenstlige adfærd i bedømmelsen:
»Ditterich har i dette tidsrum systematisk modarbejdet enhver afgørelse fra sine foresatte, der vedrørte ham.«
Ved skrivelse af 1. december, der blev registreret i Kommissionens general-sekretariat den 16. december 1980, indbragte Ditterich i medfør af vedtægtens artikel 90, stk. 2, klage over bedømmelsen af ham i dens endelige affattelse. Da han ikke modtog svar på sin klage inden for den i bestemmelsen angivne frist, anlagde han sag den 8. juli 1981. Efter at hans klage ved skrivelse af 11. august 1981 fra Kommissionens næstformand, Davignon, udtrykkeligt var blevet afvist, har sagsøgeren herefter i replikken nedlagt følgende påstande:
—
annullation af bedømmelsen for perioden 1. juli 1975 til 30. juni 1977, af appelbedømmerens afgørelse af 22. oktober 1980, samt af det afslag, der er indeholdt i skrivelsen fra Kommissionen af 11. august 1981;
—
sagsøgte dømmes til at betale erstatning for de økonomiske og ikke-økonomiske tab, som sagsøgeren har lidt på grund af formfejl og den indtrådte forsinkelse, idet erstatningens størrelse fastsættes af Domstolen efter billighed;
—
sagsøgte tilpligtes under alle omstændigheder at betale sagens omkostninger.
Jeg tager følgende stilling til sagen:
1. Første påstand
Sagsøgeren søger med sin første påstand at få annulleret sin bedømmelse for perioden fra 1975 til 1977, der endeligt er blevet udformet i afgørelsen fra appelbedømmeren af 22. oktober 1980. Han vender sig dels mod den almindelige bedømmelse, hvorefter han trods sine relevante erfaringer på området for systemanalyse ville have kunnet opnå et bedre resultat for sig selv og for programmet ved Det fælles Forskningscenter, dersom han havde vist mere samarbejdsvilje, og dels mod vurderingen af sin tjenstlige adfærd som »normal«, der i forhold til den foregående vurdering faldt ringere ud og efterfølgende blev begrundet med, at han systematisk havde modarbejdet alle afgørelser fra sine foresatte, der angik ham.
a)
Som sit første anbringende har sagsøgeren gjort gældende, at der består en åbenbar modsigelse mellem bedømmelserne og de kendsgerninger, der ligger til grund for dem. Hans samarbejdsvilje fremgår allerede af den omstændighed, at han i det omhandlede tidsrum har skrevet en række artikler i samarbejde med kolleger. Der kan heller ikke være tale om, at han i dette tidsrum systematisk har bestridt alle afgørelser fra sine foresatte. I hvert fald skulle dette klagepunkt efter hans mening have været dokumteret gennem konkrete omstændigheder.
Ved vurderingen af dette anbringende skal der først erindres om, at Domstolen hidtil af forståelige grunde altid har afvist at sætte sin egen bedømmelse i stedet for den udtalelse, som forvaltningen i medfør af tjenestemandsvedtægtens artikel 43 skal afgive om tjenestemandens kvalifikationer (jfr. de sager, der er omtalt under afsnittet faktiske omstændigheder (
2
)). Domstolen har herved altid understreget, at de tjenestlige bedømmelser er sammensat af komplekse værdidomme, der ifølge deres beskaffenhed ikke kan verificeres objektivt, og har derfor alene begrænset sig til at efterprøve, hvorvidt bedømmelserne er tilblevet under tilsidesættelse af kompetencebestemmelserne eller på anden måde har lidt af mangler ved formen eller fremgangsmåden, samt om de hviler på en åbenbar vildfarelse eller på usaglige overvejelser.
Sådanne væsentlige mangler, der alene kan medføre, at den anfægtede bedømmelse er retsstridig, kan jeg imidlertid i nærværende tilfælde — for nu at foregribe min stillingtagen — ikke få øje på. Ganske vist må der gives sagsøgeren medhold i, at den omtalte almindelige bedømmelse ikke uden videre er klar og entydig og endog kan indeholde bestanddele, der ikke nødvendigvis står i sammenhæng med de tjenstlige kvalifikationer. Derimod kan jeg ikke give sagsøgeren ret i, at den almindelige bemærkning er selvmodsigende, står i modsigelse til enkeltbedømmelsen, eller at den overhovedet ingenting udsiger. I sammenhæng med enkeltbedømmelsen udsiger den tværtimod, at sagsøgeren trods kvalifikationer og den indsats, der ligger over det gennemsnitlige, ville kunne være Det fælles Forskningscenter til endnu større nytte, dersom hans samarbejdsvilje havde været større.
Betydningen af dette udsagn bliver ganske klar, når henses til den begrundelse, som appelbedømmeren efter anmodning fra Det paritetiske Samarbejdsudvalg efterfølgende gav for, at hans tjenstlige adfærd i modsætning til den forudgående bedømmelse alene blev vurderet som normal, og hvori det hedder, at sagsøgeren systematisk har bestridt alle afgørelser ham vedrørende fra sin foresatte. Dette resultat medfører imidlertid ikke, således som sagsøgeren mener det, at hans tjenstlige adfærd havde måttet vurderes, ikke som normal, men som liggende under det normale, men betyder efter en rigtig opfattelse blot, at denne adfærd ikke er blevet anset for så tungtvejende, at hans tjenstlige adfærd kan betegnes som utilstrækkelig, men at det på den anden side heller ikke synes rimeligt at bedømme hans tjenstlige adfærd som liggende over gennemsnittet.
Da denne begrundelse er klar og entydig med hensyn til de kendsgerninger, der ligger til grund for den, kan der — i modsætning til, hvad sagsøgeren mener — ikke i forbindelse med en bedømmelse, der afgives i medfør at tjenestemandsvedtægtens artikel 43 og som nødvendigvis må være kort affattet, rejses den indsigelse, at de kendsgerninger, der ligger til grund for denne begrundelse, ikke i tilstrækkeligt omfang er blevet konkretiseret.
Efter min opfattelse er det heller ikke lykkedes klageren at godtgøre, at disse udsagn modsiges af kendsgerningerne. Især fremgår der — således som Kommissionen med rette har bemærket det — ikke noget vedrørende hans vilje til effektivt samarbejde inden for rammerne af sin stilling af den omstændighed, at han i det pågældende tidsrum flere gange har optrådt som medforfatter til forskellige artikler. Jeg kan heller ikke følge sagsøgeren, når han mener, at appelbedømmerens efterfølgende begrundelse er fejlagtig, idet man højst kan bebrejde ham en episode, der står i forbindelse med videregivelsen af visse af ham udarbejdede arbejdsresultater, mens han i hvert fald på ingen måde systematisk har bestridt alle henstillinger fra sine foresatte. Her skal der igen tages hensyn til, at dette udsagn alene tjente til at begrunde den tjenstlige adfærd, der blev bedømt som normal, altså på ingen måde som utilstrækkelig, og som derfor ikke kan anses som så tungtvejende i den forstand, at sagsøgeren i gentagelsestilfælde dermed begår en tjenstlig forseelse. Derfor står det også til troende, når Kommissionen forsikrer os om, at der ikke findes anmærkninger i akterne vedrørende sagsøgerens indstilling til sine foresattes mundtlige påbud, og at der ikke foreligger nogen overskridelse af det skøn, der tilkommer bedømmeren, når der ved bedømmelsen af den tjenstlige adfærd, der nødvendigvis er subjektiv, og hvis rigtighed ikke kan efterprøves af Domstolen, også tages hensyn til denne indstilling.
Endelig udgør den omstændighed, at appelbedømmeren først tiltrådte sin tjeneste ved forskningsanlægget i Ispra efter den omhandlede bedømmelsesperiode, heller ikke nogen formfejl. Ifølge punkt B.8.3.1 i vejledningen i bedømmelse af tjenestemænd af november 1973, der var gældende på det pågældende tidspunkt, påhviler det appelbedømmeren at søge at mindske uoverensstemmelser mellem den bedømte og bedømmeren ved at høre begge sider. Dette er uimodsagt sket i nærværende tilfælde. Især havde sagsøgeren lejlighed til ved et møde med appelbedømmeren den 5. marts 1980 at fremlægge sit standpunkt og inden den pågældende passage blev optaget i bedømmelsen at henvise til eventuelle fejl. Ikke mindst havde sagsøgeren også mulighed for at fremkomme med en sådan berigtigelse over for bedømmeren i den samtale, der fandt sted den 11. januar 1980.
b)
Af disse betragtninger fremgår, at også det andet anbringende, hvorved sagsøgeren har gjort gældende, at der foreligger modsigelse mellem bedømmernes udtalelse og appelbedømmerens begrundelse med hensyn til hans tjenstlige adfærd, ikke er grundlag for en annullation af bedømmelsen. Som jeg allerede har udviklet det, gælder det især, at — i modsætning til, hvad sagsøgeren mener — kan den bemærkning, som appelbedømmeren efter Det paritetiske Bedømmelsesudvalgs anmodning efterfølgende indføjede i bedømmelsen ikke anses som en ny udtalelse; tværtimod må man gå ud fra, at den alene skal begrunde den udtalelse, der er dårligere i forhold til den forudgående bedømmelse.
c)
Af det allerede anførte følger videre, at man også må forkaste det tredje anbringende, hvorved der klages over, at appelbedømmerens begrundelse er flertydig. Det forekommer mig, at der ikke kan være nogen rimelig tvivl om, at denne bemærkning, der udtrykkeligt blev afgivet som begrundelse for udtalelsen om den tjenstlige adfærd, ikke har noget at gøre med de tjenstlige kvalifikationer eller den tjenstlige indsats.
d)
Efter at sagsøgeren under den mundtlige forhandling udtrykkeligt har erklæret, at han ønsker at frafalde det oprindeligt fremsatte fjerde, femte og ottende anbringende, hvorved han havde anført, at bedømmeren og appelbedømmeren ikke burde have tilføjet bemærkninger, når udtalelsen lå på det gennemsnitlige, at bedømmelsen desuden ikke var affattet på sagsøgerens modersmål, og at Kommissionens svar på klagen er ugyldig, står der i denne sammenhæng alene tilbage at behandle det syvende anbringende, hvorved sagsøgeren klager over, at der foreligger en mangel ved fremgangsmåden. Efter hans opfattelse følger det af den almindelige bemærkning, der er anført på s. 149 i bedømmelsesvejledningen af 1973, af Kommissionen efter indgivelsen af en klage inden udløbet af den svarfrist, der er fastsat i tjenestemandsvedtægtens artikel 90, stk. 2, er forpligtet til at svare efter at have hørt Det paritetiske Bedømmelsesudvalg.
Denne almindelige bemærkning har følgende ordlyd:
»Tjenestemændene har fra meddelelsen af den negative udtalelse fra Det paritetiske Bedømmelsesudvalg (se punkt C.3.a) eller den endelige beslutning, truffet af den ansvarlige for en appelleret bedømmelse (se punkt C.3.b), ret til at klage i medfør af artikel 90 i vedtægten. Det paritetiske Bedømmelsesudvalg høres angående denne klage. Det tilkommer derefter Kommissionen som ansættelsesmyndighed at træffe beslutning om den indgivne klage.«
Vedrørende dette anbringende må det som en almindelig bemærkning fastslås, at de bestemmelser, der er optaget i bedømmelsesvejledningen, hvorledes de retligt end må bedømmes, i hvert fald i gyldighed er trinlavere end tjenestemandsvedtægtens bestemmelser og derfor ikke kan medføre en fravigelse af tjenestemandsvedtægtens bestemmelser vedrørende fremgangsmåden, hvorefter der, når klagen ikke besvares rettidigt, foreligger en stiltiende afvisning, der kan gøres til genstand for en klage i henhold til tjenestemandsvedtægtens artikel 91.
I øvrigt er det ikke umiddelbart forståeligt, hvad der skulle være begrundelsen og formålet med en sådan fravigelse. Rigtigt opfattet kan denne almindelige bemærkning — således som Kommissionen med rette har fremhævet det — der står til sidst i kapitlet om Det paritetiske Bedømmelsesudvalgs behandling, og som indledes med en bestemmelse vedrørende det administrative klageprincip, kun forstås som en henvisning til, at der består en mulighed for at indgive en klage i medfør af vedtægtens artikel 90, efter at der er givet meddelelse om, at Det paritetiske Bedømmelsesudvalg har afgivet en negativ udtalelse, eller der foreligger en endelig afgørelse fra appelbedømmeren. Herved skal det åbenbart sikres, at Det paritetiske Bedømmelsesudvalg i det mindste behandler sagen én gang, førend Kommissionen besvarer den administrative klage. Dersom dette er sket og appelbedømmeren har efterkommet udvalgets anmodning, ville det — eftersom bedømmelsesudvalget ikke er kompetent til at afgive en selvstændig bedømmelse, der træder i stedet for bedømmernes — være uden mening, dersom dette udvalg endnu en gang skulle behandle sagen, når der indgives en administrativ klage. Der kan derfor heller ikke på grundlag af denne »almindelige bemærkning« udledes nogen pligt for Kommissionen til inden for den frist, der er fastsat i vedtægtens artikel 90, stk. 2, efter endnu en gang at have hørt Det paritetiske Bedømmelsesudvalg at svare på den administrative klage, idet jeg dog ikke skal undlade på ny at understrege, at en sådan undladelse af at svare efter min opfattelse ikke er i overensstemmelse med god forvaltningsskik.
2. Erstatningskravet
Sagsøgeren har med sit sjette anbringende gjort gældende, at Kommissionen har tilsidesat sin tjenstlige pligt ved først at afgive bedømmelsen for tidsrummet fra 1975 til 1977 efter udløbet af det følgende bedømmelsestidsrum fra 1977 til 1979. Denne forsinkelse er blevet så meget værre derved, at appelbedømmeren ikke efterkom Det paritetiske Samarbejdsudvalgs anmodning af 15. juli 1980 inden for otte dage, således som det er fastsat i bedømmelsesvejledningen, men først den 22. oktober 1980 tilføjede begrundelsen for udtalelsen vedrørende den tjenstlige adfærd. Ved denne forsinkelse, der kan bebrejdes Kommissionen, og som har ført til, at sagsøgerens personlige aktsamling var ufuldstændige i det pågældende tidsrum, er der blevet påført sagsøgeren et økonomisk eller ikke-økonomisk tab, idet hans udsigter til at blive forfremmet er blevet dårligere.
Heroverfor har Kommissionen påberåbt sig, at bedømmelsesvejledningen ikke fastsætter formelle frister for afgivelsen af bedømmelser, og har til sin undskyldning gjort gældende, at forsinkelsen er blevet forårsaget af en intern omstrukturering, der har medført, at flere af Ditterich's foresatte eller tidligere foresatte skulle høres. I øvrigt kan det ikke påvises, at sagsøgeren har lidt et økonomisk eller et ikke-økonomisk tab, idet kun en forsvindende lille del af de tjenestemænd, der er egnede til forfremmelse, og hvis bedømmelser i det store og hele i øvrigt ikke var ringere end sagsøgerens, rent faktisk er blevet forfremmet.
Hvad dette anbringende angår, kan jeg imidlertid ikke følge Kommissionens opfattelse, hvorefter den sene udfærdigelse ikke rummer nogen tilsidesættelse af den tjenstlige pligt. Vedtægtens artikel 43 foreskriver nemlig, at der mindst hvert andet år skal udfærdiges en udtalelse for tjenestemanden vedrørende hans kvalifikationer, tjenstlige indsats og adfærd. Som Domstolen blandt andet har fremhævet det i sagen Geist (
3
), er denne bedømmelse ... tvungen af hensyn til en effektiv forvaltning og rationalisering af Fællesskabets tjenestegrene og til beskyttelse af tjenestemændenes interesser, og den udgør en uundværlig del af vurderingen, hver gang den overordnede myndighed skal tage stilling til tjenestemandens karriere; en af administrationens ufravigelige pligter er altså at drage omsorg for, at denne bedømmelse udfærdiges på de i vedtægten foreskrevne tidspunkter, og at den tilvejebringes lovligt.»
Af hensigten og formålet med denne bestemmelse følger det efter min opfattelse entydigt, at bedømmelsen skal udfærdiges inden for et passende tidsrum efter udløbet af bedømmelsesperioden og i hvert fald inden udløbet af den efterfølgende bedømmelsesperiode. Dersom denne frist ikke overholdes, har — således som Domstolen har fastslået det i sagen Geist (
3
) — Kommissionen overtrådt tjenestemandsvedtægten.
Endelig er jeg enig med sagsøgeren i, at denne forsinkelse hverken kan begrundes eller undskyldes med, at det var nødvendigt at høre flere foresatte, fordi sagsøgeren tjenstligt var tilknyttet flere tjenestegrene, eller at appelbedømmeren Mas for nylig havde tiltrådt sin tjeneste i Ispra. Hertil er at bemærke, at der med en smule god vilje ikke bør medgå mere end to år ved høringen af de forskellige foresatte ved en forvaltningsenhed, deter forholdsmæssig lille og samlet på et enkelt sted, således som tilfældet er det med forskningscentret i Ispra, og at nyansættelser ikke må føre til en forringelse af de rettigheder, der sikres tjenestemændene ved vedtægten.
Herved opstår videre det spørgsmål, om sagsøgeren er blevet påført et økonomisk tab ved den forsinkede udfærdigelse af bedømmelsen. Det forekommer mig dog, at det ikke i tilstrækkeligt omfang er godtgjort, at der er opstået et sådant tab, der forudsætter — som Domstolen har udtrykt det i Gratreau-sagen (
4
) — at »den fastslåede mangel har kunnet have en afgørende indflydelse på forfremmelses-proceduren«. Der skal herved tages hensyn til, at sagsøgeren — til forskel fra, hvad der var tilfældet i Oberthürsagen (
5
), der er blevet fremdraget af sagsøgeren — ikke i det pågældende tidsrum har anfægtet en anden tjenestemands forfremmelse med den begrundelse, at han er blevet forfordelt i forfremmelsesproceduren, fordi hans bedømmelse ikke blev rettidigt udfærdiget. Sagsøgeren har heller ikke givet os holdepunkter for, at hans forfremmelses-udsigter rent faktisk er blevet forringet som følge af tilsidesættelsen af den tjenstlige pligt. I denne sammenhæng er ikke mindst tallene af interesse, hvoraf det efter min opfattelse fremgår, at det tab, der gøres gældende af sagsøgeren, ikke er blevet tilstrækkeligt konkretiseret. Kommissionen har således under sagen oplyst, at der i 1979 blandt 208 tjenestemænd, der kunne forfremmes, alene fandt 8 sådanne forfremmelser sted. I 1980 var forholdet 5 til 203, i 1981 0 til 201 og endelig i 1982 0 til 207. Det betyder, at der inden for dette tidsrum af fire år kun er sket 13 forfremmelser blandt 809 tjenestemænd, der kunne forfremmes.
Under hensyn til de overvejelser, der lå bag dommen i Geist-sagen (
6
), forekommer det mig dog begrundet at —tilkende sagsøgeren erstatning for det ikke-økonomiske tab, som han har lidt ved, at hans personlige aktsamling ikke var blevet ført forskriftsmæssigt og fuldstændigt, idet den obligatorisk foreskrevne bedømmelse skal yde tjenestemanden et værn for, at hans karriere forløber forskriftsmæssigt. Selv om forsinkelsen i det foreliggende tilfælde ikke er så grel som tilfældet var det i den nævnte sag, lader det sig ikke desto mindre fastslå, at de fejl ved bedømmelsen, der alene kan tilregnes ansættelsesmyndigheden, har skabt usikkerhed og ængstelse for sagsøgeren med hensyn til hans fremtidige karriere. Tilkendelsen af en skadeserstatning for det lidte ikke-økonomiske tab forekommer mig at være så meget mere velbegrundet som sagsøgeren, som vi ved det fra sag 102/74 — denne sag blev ganske vist senere hævet — først midt i året 1975 fik meddelelse om sine bedømmelser for årene fra 1969 til 1971 og fra 1971 til 1973. Heller ikke de andre uregelmsæssigheder i forbindelse med sagsøgerens tidligere bedømmelser skal herved lades uomtalt. De fremgår især af generaladvokat Warner's forslag til afgørelse af 13. juli 1978 i den tidligere Ditterich-sag (
7
), som jeg henviser til. Et symbolsk beløb på 10000 BFR som erstatning til sagsøgeren turde dog efter min opfattelse være tilstrækkeligt.
3. Sagens omkostninger
Efter procesreglementets artikel 69, stk. 2, bliver den part, der taber sagen, dømt til at afholde sagsomkostningerne. Imidlertid bærer institutionerne selv efter artikel 70 i procesreglementet de af dem afholdte udgifter i sager anlagt af Fællesskabets ansatte. Da sagsøgeren efter min opfattelse kun til dels har tabt sagen, bør Kommissionen pålægges at betale halvdelen af hans omkostninger.
4.
Afsluttende foreslår jeg derfor, at idet der sker frifindelse for den første påstand, pålægges Kommissionen at betale sagsøgeren 10000 BFR som skadeserstatning for, at Kommissionen har undladt at udfærdige bedømmelsen for tidsrummet 1975 til 1977 rettidigt. Kommissionen bærer herved sine egne omkostninger og halvdelen af sagsøgerens. Sagsøgeren bærer selv halvdelen af sine egne omkostninger.
(
1
) – Oversat fra tysk.
(
2
) – Jfr. især: Dom af 5. 12. 1963 i den forenede sager 35/62 og 16/63 — André Leroy mod Den Hoje Myndighed for EKSF — Sml. 1954-1964, s. 435
Dom af 12. 5. 1977 ι sag 31/76 — Margherita Macevicius, gift Hcbrant, mod Europa-Parlamentet — Sml. 1977,5. 883.
(
3
) – Dom af 14. 7. 1977 i sag 61/76 — Jean-Jacques Geist mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1977, s. 1419.
(
4
) – Dom af 17. 12. 1981 i de forenede sager 156/79 og 51/80 — Pierre Gratreau mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1981, s. 3139.
(
5
) – Dom af 5. 6. 1980 i sag 24/79 — Dominique Noëlle Oberthür mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1980, s. 1743.
(
6
) – Dom af 14. 7. 1977 i sag 61/76 — Jean-Jacques Geist mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1977, s. 1419.
(
7
) – Dom af 12. 10. 1978 i sag 86/77 — Kuno Ditterich mod Kommissionen for De europæiske Fællesskaber — Sml. 1978, s. 1855.