61990CC0003_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. praesident,
De herrer dommere,
1. I denne sag har det nederlandske College van Beroep Studiefinanciering i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 anmodet om en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 48 samt artikel 7, stk. 2, og artikel 12 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet (1). De spoergsmaal, som Domstolen har faaet forelagt, er rejst under en sag mellem sagsoegeren, M.J.E. Bernini (herefter benaevnt "Bernini"), og sagsoegte, den nederlandske Minister van Onderwijs en Wetenschappen (herefter benaevnt "ministeriet"), vedroerende ret til nederlandsk studiestoette for studerende fra andre medlemsstater til studier i udlandet.
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger
2. Bernini, som er italiensk statsborger, flyttede i 1964 som to-aarig med sine foraeldre til Nederlandene. Hendes far havde dengang modtaget ansaettelse ved universitetet i Leiden, hvor han stadig er ansat. Bernini har i Nederlandene gennemfoert hele sin under- og mellemskoleuddannelse efterfulgt af en faglig uddannelse ved Middelbare Technische School. Som led i den faglige uddannelse arbejdede hun ti uger (i tiden 21.3.1985 - 31.5.1985) som loennet praktikant i en afdeling for design og forarbejdning ved en moebelfabrik i Haarlem i Nederlandene. I november 1985 begyndte Bernini at studere arkitektur ved universitetet i Napoli, og i juli 1986 ansoegte hun ministeriet om studiestoette i medfoer af Wet op de studiefinanciering af 24. april 1986 (den nederlandske lov om studiestoette, herefter benaevnt "WSF") (2).
Ansoegningen blev afslaaet i maj 1987 med den begrundelse, at Bernini ifoelge ministeriet ikke tilhoerte den gruppe udlaendinge, som efter WSF artikel 7 ligestilles med nederlandske statsborgere, og at arkitektuddannelsen ved universitetet i Napoli ikke opfyldte de i WSF artikel 9 og 11 fastsatte betingelser. Bernini klagede i juni 1987 til ministeriet over denne afgoerelse. Klagen blev dog afvist i august 1987, fordi Bernini - stadig ifoelge ministeriet - ikke efter WSF artikel 7 kunne ligestilles med nederlaendere i henseende til studiestoette (3). Det understregedes, at Bernini som udlaending skulle vaere bosat i Nederlandene for at vaere berettiget til nederlandsk studiestoette; ifoelge ministeriet boede hun imidlertid i Napoli.
3. Bernini har indbragt ministeriets afgoerelse for College van Beroep Studiefinanciering, dvs. den forelaeggende ret. Hun har i den forbindelse fremfoert det argument, at hun i kraft af sit praktikophold fra 21. marts til 31. maj 1985 er blevet vandrende arbejdstager og derfor har ret til studiestoette i medfoer af artikel 7 i forordning (EOEF) nr. 1612/68. Subsidiaert har hun gjort gaeldende, at studiestoetten til den af hende paabegyndte uddannelse er en social fordel for hendes far efter artikel 7 og artikel 10, 11 og 12 i forordning nr. 1612/68. Endelig har hun paaberaabt sig forordningens artikel 12, som skulle give hende et direkte krav paa studiestoette som barn af en vandrende arbejdstager.
Ministeriet gjorde for den forelaeggende ret paa sin side gaeldende, at Bernini ikke havde opnaaet status som vandrende arbejdstager "ved at arbejde nogle dage i en ferie" og derfor ikke kunne paaberaabe sig artikel 7 i forordning nr. 1612/68. Berninis far, som ubestridt er vandrende arbejdstager, har ifoelge artikel 7 faktisk ret til de samme sociale fordele som nederlandske arbejdstagere, men ifoelge ministeriet udgoer studiestoetten ikke en social fordel for faderen i naevnte artikel 7' s forstand, idet den udtrykkeligt tildeles den studerende og ikke dennes foraeldre. Endelig afviser ministeriet ogsaa, at artikel 12 i forordning nr. 1612/68 skulle kunne paaberaabes, fordi Bernini efter betydningen i forordningens artikel 10, stk. 1, ikke laengere er et familiemedlem til en vandrende arbejdstager og heller ikke opfylder bopaelskravet i artikel 12.
4. Den forelaeggende ret har forelagt Domstolen foelgende fem praejudicielle spoergsmaal:
"1) Skal en person som Bernini i den situation, hvor vedkommende har arbejdet som praktikant som led i en uddannelse i en medlemsstat (i dette tilfaelde Nederlandene) og derefter viderefoerer sine studier i den medlemsstat, hvori han eller hun er statsborger, anses for vandrende arbejdstager, som er omfattet af anvendelsesomraadet for EOEF-Traktatens artikel 48 og 49 og forordning (EOEF) nr. 1612/68?
2) Skal Domstolens praksis, jf. dommene af 21. juni 1988 i sag 39/86 (Lair) og i sag 197/86 (Brown), forstaas saaledes, at en vandrende arbejdstager i et tilfaelde som det foreliggende, hvori der kan paavises en (vis) materiel forbindelse mellem arten af den tidligere (reelt og faktisk) udoevede erhvervsmaessige beskaeftigelse og det studium, som denne arbejdstager senere foelger, ogsaa bevarer sin status som vandrende arbejdstager i den betydning, der forudsaettes i EOEF-Traktatens artikel 48 samt i artikel 7 i forordning (EOEF) nr. 1612/68, saafremt den paagaeldende ikke ufrivilligt er blevet arbejdsloes (f.eks. ved at arbejdstageren helt af egen drift har ophoert med den tidligere beskaeftigelse for at studere), og saafremt den paagaeldende efter den tidligere udoevede beskaeftigelses ophoer ikke umiddelbart derefter, men foerst laengere tid derefter begynder at studere?
3) Paa grundlag af hvilke kriterier skal det bedoemmes, om et barn af en statsborger i en medlemsstat, som arbejder eller har arbejdet paa en anden medlemsstats omraade, er 'bosat' i denne anden medlemsstat i den i artikel 12 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 forudsatte betydning? Er det herved muligt, at et barn, som i nogle aar opholder sig uden for denne anden medlemsstat, mens det foelger et studium, alligevel stadig kan anses for at vaere bosat i denne anden medlemsstat?
4) Medfoerer faellesskabsretten, at en medlemsstat (som f.eks. Nederlandene) - som paa visse betingelser giver indenlandske arbejdstageres boern oekonomisk mulighed for at foelge bestemte uddannelser i en anden medlemsstat, uden at der derved stilles krav om bopael i hjemlandet (Nederlandene) - ogsaa skal give boern af faellesskabsarbejdstagere, der er beskaeftiget i denne medlemsstat, den samme mulighed paa de samme betingelser, eller skal disse boern foerst anses for at vaere 'bosat' i denne medlemsstat i artikel 12' s forstand i forordning (EOEF) nr. 1612/68, men ikke laengere anses for at vaere det efter studiets paabegyndelse? Maa kravet om at vaere bosat i modtagermedlemsstaten, som stilles til en faellesskabsarbejdstagers barn i denne forbindelse, da ikke laengere stilles i forbindelse med anvendelsen af artikel 12, fordi denne anvendelse ellers kommer i strid med EOEF-Traktatens artikel 48?
5) Kan tildeling af studiestoette (som f.eks. studiestoette i henhold til den nederlandske WSF) til et barn af en arbejdstager som omhandlet i artikel 7 i forordning (EOEF) nr. 1612/68 anses for en social fordel som omhandlet i forordningens artikel 7, stk. 2, saafremt den paagaeldende arbejdstager ellers selv helt eller delvis skulle afholde udgifterne til dette barns underhold og studier, og saafremt den naevnte tildeling derfor paaviseligt er en oekonomisk besparelse for den paagaeldende arbejdstager?
Saafremt dette spoergsmaal besvares bekraeftende, medfoerer dette da, at denne arbejdstagers barn kan goere et selvstaendigt krav paa studiestoette gaeldende i et tilfaelde, hvor medlemsstatens nationale bestemmelser (f.eks. den nederlandske WSF) udelukkende giver det studerende barn og ikke den af foraeldrene, der er arbejdstager, dette krav? Bestaar der da et fuldstaendigt krav paa studiestoette, eller f.eks. kun et krav, der er afhaengigt af det omfang, hvori tildeling af studiestoette til barnet giver den paagaeldende arbejdstager en paaviselig oekonomisk besparelse?
Goer det herved nogen forskel, om det paagaeldende studerende barn bor i den medlemsstat, hvor den af foraeldrene, der er arbejdstager, er beskaeftiget, saafremt den nationale lovgivning i denne medlemsstat (som f.eks. den nederlandske WSF) ikke stiller krav om bopael i medlemsstaten for sine egne, indenlandske arbejdstageres boern?"
5. Ved skrivelse af 1. marts 1991 har den fungerende formand for College van Beroep Studiefinanciering meddelt Domstolen, at ministeriet efter afsigelsen af Domstolens dom af 13. november 1990, Di Leo (4), har aendret opfattelse og nu mener, at Bernini som barn af en vandrende arbejdstager faktisk har ret til studiestoette til det studium, som hun foelger. Det fremgaar af skrivelsen, at den forelaeggende ret derfor ikke laengere tillaegger to af de praejudicielle spoergsmaal betydning, dvs. spoergsmaalene om Bernini som barn af en vandrende arbejdstager har ret til studiestoette (spoergsmaal 3 og 4). Med hensyn til de andre praejudicielle spoergsmaal vedroerende Bernini' s ret til studiestoette som vandrende arbejdstager (spoergsmaal 1 og 2) eller i kraft af en social fordel, som tilkommer hendes far (spoergsmaal 5), anfoerer den forelaeggende ret, at der ved den naevnte dom ikke er taget stilling til disse spoergsmaal, og at den stadig oensker svar herpaa, bl.a. fordi besvarelsen heraf ogsaa vil vaere af stor betydning for afgoerelsen af en raekke sager for retten, som vedroerer tilsvarende ansoegninger.
6. Den nederlandske regering bekraeftede under retsmoedet, at den har aendret opfattelse som anfoert, og at den studiestoette, som Bernini ansoegte om som barn af en arbejdstager, allerede var blevet udbetalt.
Herefter maa jeg i foerste raekke undersoege, om Domstolen i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 er kompetent til at besvare de praejudicielle spoergsmaal.
Domstolens kompetence
7. Domstolen savner kompetence til at besvare fortolkningsspoergsmaal, som ikke er udtryk for et objektivt behov i forbindelse med loesningen af en retstvist (5). Inden for rammerne af kompetencefordelingen mellem de nationale retsinstanser og Domstolen tilkommer det imidlertid den nationale ret at bedoemme, om de retsspoergsmaal, tvisten giver anledning til, er relevante, og om en praejudiciel afgoerelse er noedvendig, for at retten kan afsige dom (6). Domstolen kan ikke bedoemme grundene til fortolkningsanmodningen (7). Den nationale ret er dog kun tillagt denne kompetence for at kunne afgoere en for denne verserende sag (8).
Domstolen maa derfor erklaere sig inkompetent, saafremt hovedsagen ikke laengere foreligger, eller de stillede spoergsmaal savner forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand (9). Saa vidt det er Domstolen bekendt, har Bernini ikke trukket sagen tilbage; dette fremgaar i det mindste ikke af den forelaeggende rets skrivelse og blev heller ikke oplyst under retsmoedet. Det kan i oevrigt ikke udelukkes, at Bernini, selv om hun modtager den studiestoette, hun ansoegte om, kan have interesse i at faa anerkendt sin ret hertil paa grundlag af en af de to andre af hende paaberaabte grunde. Jeg gaar da derfor ogsaa ud fra, at de spoergsmaal, som er stillet med hensyn til de andre grunde, stadig har (kan have) forbindelse med realiteten i hovedsagen (der stadig verserer for den forelaeggende ret) eller dennes genstand, hvorfor jeg vil besvare disse. Med hensyn til de spoergsmaal (3 og 4), som den forelaeggende ret ikke laengere anser for at have betydning for den verserende sag, foreligger denne forbindelse ikke laengere, hvorfor det er ufornoedent at besvare dem. Jeg vil dog med henblik paa den rette forstaaelse af det "bopaelskrav", som disse spoergsmaal vedroerer, foerst kort gennemgaa Domstolens relevante praksis, fordi dette kan vaere af betydning for den begrundelse, som den forelaeggende ret boer anfoere ved behandlingen af sagens spoergsmaal.
Retten til studiestoette paa grundlag af status som vandrende arbejdstager
8. Artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 bestemmer, at en arbejdstager, som er statsborger i en medlemsstat, paa de oevrige medlemsstaters omraade nyder samme sociale og skattemaessige fordele som indenlandske arbejdstagere. Ifoelge Domstolens faste praksis skal studiestoette anses for en social fordel i denne artikels forstand (10). Med det foerste og det andet spoergsmaal rejser den forelaeggende ret spoergsmaalet, om en studerende som Bernini paa noget tidspunkt har haft status som vandrende arbejdstager efter EOEF-Traktatens artikel 48 og forordning nr. 1612/68, og i bekraeftende fald om hun har bevaret denne status under studierne.
9. Som allerede bemaerket gennemgik Bernini som led i sin tekniske faguddannelse forud for universitetsstudierne en loennet praktik paa ti uger i tiden 21. marts - 31. maj 1985 paa en moebelfabrik i Nederlandene, og hun mener derved at have opnaaet status som vandrende arbejdstager.
Som vandrende arbejdstager anses ifoelge Domstolens faste praksis enhver, der udoever faktisk og reel loennet beskaeftigelse, med udelukkelse af beskaeftigelsesformer, der har et saa lidet omfang, at de fremstaar som et rent marginalt supplement (11). Det vaesentligste kendetegn ved et arbejdsforhold er ifoelge denne praksis, at en person i en vis periode praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger (12).
I Lawrie-Blum-dommen og Brown-dommen anerkendte Domstolen, at ogsaa praktikanter der - som en praktisk forberedelse til selve udoevelsen af et erhverv (13) eller i form af "erhvervspraktik foer et universitetsstudium" (14) - praesterer ydelser mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger, kunne anses for vandrende arbejdstagere. Som den nederlandske regering har bemaerket, drejede det sig i disse sager imidlertid om praktik af meget laengere varighed (otte maaneder eller laengere).
Med det foerste praejudicielle spoergsmaal oensker den forelaeggende ret derfor ogsaa oplyst, om en praktikants udoevelse af loennet beskaeftigelse i ti uger som led i en faglig uddannelse er tilstraekkelig til, at vedkommende opnaar status som vandrende arbejdstager.
10. Det tilkommer den nationale ret at afgoere paa grundlag af de konkrete faktiske omstaendigheder, om beskaeftigelse, som er udoevet i en bestemt periode, er faktisk og reel og ikke af et saa lidet omfang, at den fremstaar som et rent marginalt supplement. Som jeg anfoerte i mit forslag til afgoerelse i sag C-357/89, Raulin, skal det derved efterproeves, dels at arbejdsforholdet ikke var saa kortvarigt, at vedkommende ikke eller naesten ikke kunne goere sig bekendt med det konkrete arbejde, dels om beskaeftigelsen faktisk havde oekonomisk vaerdi overhovedet for arbejdsgiveren.
Under den mundtlige forhandling henviste den nederlandske regerings repraesentant herved til dom af 31. maj 1989 i Bettray-sagen (15). Heri fastslog Domstolen, at selv om de i sagen omhandlede ydelser var praesteret mod vederlag for en anden og efter dennes anvisninger, kunne ydelserne "ikke anses for en reel og faktisk oekonomisk virksomhed, idet den blot er et middel til genuddannelse af de personer, der udoever den, eller til, at de paa ny kan finde beskaeftigelse, og formaalet med det loennede arbejde ... er, at den paagaeldende paa kortere eller laengere sigt genvinder evnen til at beklaede en almindelig stilling og kan leve paa en maade, der er saa normal som muligt" (praemis 17). I sagen var der tale om en "social beskaeftigelse" forbeholdt personer, der som foelge af egne forhold i laengere tid ikke kan udfoere et arbejde paa normale vilkaar, og som, saadan forstaar jeg det, ikke er til raadighed for arbejdsmarkedet (16). I sin afgoerelse tillagde Domstolen det stor vaegt, at Bettray ikke blev beskaeftiget paa grund af hans evne til at udfoere et bestemt arbejde, men at arbejdsopgaverne tvaertimod tilpassedes de personer, som udfoerer dem, med det formaal at soege deres arbejdsevne bevaret, genskabt eller fremmet (praemis 19).
11. Tilsvarende kan man sige, at gennemgaar en studerende som led i en faglig uddannelse foer et universitetsstudium en seks ugers loennet praktik i en virksomhed, da er vedkommende ikke udvalgt efter hans evne til at udfoere denne beskaeftigelse, men er derimod sat til at arbejde for at fremme arbejdsevnen.
Jeg kan alligevel daarligt forestille mig, at Domstolen med Bettray-dommen af 31. maj 1989 ville aendre praksis i forhold til Lawrie-Blum-dommen af 3. juli 1986 (som den i oevrigt udtrykkeligt henviser til) og Brown-dommen af 21. juni 1988. I Bettray-dommen indleder Domstolen ogsaa sin argumentation med en henvisning til sin faste praksis om, at artikel 48' s anvendelsesomraade og dermed arbejdstagerbegrebet skal fortolkes vidt (praemis 12), og gentager derved, at hverken den paagaeldende arbejdstagers mere eller mindre hoeje produktivitet (praemis 15) eller arbejdsforholdets "sui generis"-karakter er af betydning (praemis 16). Bettray-dommens raekkevidde maa derfor begraenses til at gaelde for den specielle situation, hvor der er tale om social beskaeftigelse, som sigter til at genoptraene stofmisbrugere.
12. Dette betyder dog ikke, at man ved bedoemmelsen af, om en person er arbejdstager, ikke kan tage hensyn til, at beskaeftigelsen fandt sted under en praktik. Den nationale ret boer i foerste raekke efterproeve, om praktikken har et arbejdsforholds vaesentligste kendetegn. Som det fremgaar af Lawrie-Blum-dommen af 3. juli 1986 (som vedroerte en praktik i forbindelse med en laereruddannelse), kraeves det hertil, at praktikantens arbejdsydelser og arbejdstid fastlaegges af arbejdsgiveren, hvis anvisninger han skal rette sig efter, at beskaeftigelsen har en vis oekonomisk vaerdi for arbejdsgiveren, og at de beloeb, praktikanten modtager, kan betragtes som vederlag for de tjenesteydelser, der praesteres (og for de forpligtelser, som gennemgangen af kurset indebaerer, praemis 17 og 18). Har de praesterede ydelser ingen eller kun beskeden oekonomisk vaerdi for arbejdsgiveren (f.eks. fordi det kun er efter uddannelsesinstitutionens anmodning, at praktikanten har faaet plads hos arbejdsgiveren, som derved handler af velvilje eller ud fra et hensyn til sit offentlige omdoemme), og/eller er den loen, arbejdsgiveren betaler, hvis han overhovedet goer det, rent nominel, kan man efter min opfattelse ikke tale om et arbejdsforhold, der giver status som arbejdstager (17).
For det andet kan den nationale ret, naar de vaesentligste kendetegn for et arbejdsforhold foreligger, ogsaa tage hensyn til praktikkens karakter - i forbindelse med undersoegelsen af, om arbejdsforholdet har vaeret tilstraekkeligt langvarigt og ikke fremstaar som et rent marginalt supplement efter betydningen i Domstolens praksis - og kan derved kraeve en laengere beskaeftigelsesperiode i tilfaelde af en loennet praktik, som per definition skal udvikle en bestemt arbejdsevne, end i forbindelse med en normal ansaettelse. I tilfaelde af en loennet praktik forekommer ti uger mig at vaere (for) kort tid (18).
13. Maatte den forelaeggende ret derimod komme til det resultat, at Bernini alligevel har opnaaet status af vandrende arbejdstager i kraft af sit praktikophold, oenskes der med det andet praejudicielle spoergsmaal oplyst, om Bernini har beholdt sin status som arbejdstager, og om hun stadig har den, nu hun er fuldtidsstuderende ved Napolis universitet.
Domstolen fastslog i Lair-dommen, at for saa vidt angaar ret til studiestoette bevarer en studerende, som tidligere har opnaaet status som arbejdstager, denne status, hvis der en kontinuitet mellem studiet og den tidligere udoevede erhvervsmaessige beskaeftigelse i den forstand, at "det paagaeldende studium har tilknytning til en tidligere erhvervsmaessig beskaeftigelse". Domstolen tilfoejede, at en saadan kontinuitet dog ikke kan kraeves, "naar der er tale om en vandrende arbejdstager, der ufrivilligt er blevet arbejdsloes, og som paa grund af forholdene paa arbejdsmarkedet er noedt til at omskole sig med henblik paa beskaeftigelse i et andet fag" (praemis 37).
Det fremgaar af det praejudicielle spoergsmaal, at den forelaeggende ret anser kravet om, at det paagaeldende studium har tilknytning til den tidligere erhvervsmaessige beskaeftigelse, for opfyldt i denne sag. Det oenskes dog oplyst, om en studerende ogsaa bevarer sin status som vandrende arbejdstager, saafremt den paagaeldende frivilligt er blevet arbejdsloes, f.eks. ved helt af egen drift at vaere ophoert med den tidligere beskaeftigelse for at studere (spoergsmaalets foerste led), og i bekraeftende fald, om dette ogsaa gaelder, saafremt den paagaeldende foerst laengere tid efter den tidligere udoevede beskaeftigelses ophoer begynder at studere (spoergsmaalets andet led).
14. Med hensyn til spoergsmaalets foerste led mener jeg ikke, at det kan udledes af dommene af 21. juni 1988 (Lair og Brown), at hvor der kraeves en tilknytning mellem den tidligere erhvervsmaessige beskaeftigelse og det paabegyndte studium, og en saadan foreligger, beholder den vandrende arbejdstager kun sin status, saafremt han er "ufrivilligt arbejdsloes" paa det tidspunkt, hvor han begynder at studere. I Lair-dommen fandt Domstolen det faktisk ikke en eneste gang noedvendigt at naevne, at Sylvie Lair (sandsynligvis) var ufrivillig arbejdsloes paa det tidspunkt, da hun paabegyndte sine studier (19), og i Brown-dommen drejede det sig om en arbejdstager, som vel egentlig blev "frivillig arbejdsloes", fordi det fra starten var klart, at Steven Brown afbroed sin erhvervsmaessige beskaeftigelse efter otte maaneder for at studere.
Selv om man goer den studerendes/tidligere arbejdstagers ret betinget af, at han "ufrivilligt" er blevet arbejdsloes, mener jeg under alle omstaendigheder af de grunde, som jeg har fremfoert i mit forslag til afgoerelse i Raulin-sagen (afsnit 14), at begrebet "ufrivilligt" arbejdsloes boer fortolkes vidt.
15. Med hensyn til spoergsmaalets andet led (med hensyn til den tid som maa forloebe mellem den erhvervsmaessige beskaeftigelses ophoer og studiets paabegyndelse) mener jeg, at det i Domstolens praksis opstillede krav om "kontinuitet" kun bestaar, naar arbejdstageren har opgivet sin erhvervsmaessige beskaeftigelse (eller hvis han er arbejdsloes, er holdt op med at soege arbejde) i den reelle hensigt at begynde at studere og derved forbedre sine karriere- og beskaeftigelsesmuligheder. Paabegyndes studiet foerst laengere tid (20) efter den erhvervsmaessige beskaeftigelses ophoer (eller efter at vedkommende er holdt op med at soege arbejde), kan det vaere et vigtigt holdepunkt for, at den paagaeldende ikke har opgivet sin erhvervsmaessige beskaeftigelse (eller er holdt op med at soege beskaeftigelse) for at begynde at studere. Det tilkommer naturligvis den nationale ret paa denne baggrund at bedoemme afbrydelsens varighed.
16. Ifoelge den danske regering boer en arbejdstager, som forlader modtagerlandet for et laengere tidsrum med henblik paa at studere i det land, hvor vedkommende er statsborger, ikke kunne goere krav paa studiestoette i det foerstnaevnte land, da stoetten ikke bidrager til den vandrende studerendes integration i det land, som udbetaler stoetten.
Efter min mening er dette argument afvist i den naevnte dom af 13. november 1990 (Di Leo).
I den omhandlede sag havde den nederlandske regering og den tyske regering anvendt det samme argument for at godtgoere, at stoette til studier (medicin) i udlandet, navnlig i vedkommendes hjemland, ikke kunne vaere omfattet af artikel 12 i forordning nr. 1612/68. Domstolen forkastede med klare ord dette argument, og det fremgaar af praemisserne, at det samme argument ogsaa maa forkastes med hensyn til forordningens artikel 7, stk. 2 (21).
Retten til studiestoette som barn af vandrende arbejdstager
17. Som sagt har den forelaeggende ret meddelt Domstolen, at ministeriet - efter afsigelsen af Domstolens dom den 13. november 1990 (Di Leo) - ikke laengere bestrider Bernini' s ret til studiestoette som barn af en vandrende arbejdstager (22). Ministeriet indtog oprindelig en anden holdning ud fra en betragtning om, at Bernini, da hun studerede i Napoli, ikke laengere kunne anses for at vaere bosat i Nederlandene efter artikel 12 i forordning nr. 1612/68. Selv om den forelaeggende ret ikke laengere anser det tredje og det fjerde praejudicielle spoergsmaal, som vedroerer dette stridspunkt, for at have interesse, hvorfor jeg heller ikke vil tage stilling til dem, vil jeg dog som tidligere bebudet (afsnit 7) her fremkomme med en enkelt bemaerkning i tilknytning til Domstolens praksis vedroerende bopaelskravet i den omhandlede artikel 12.
18. I Di Leo-sagen - som omhandlede en i Tyskland bosat italiensk studerende (hun var datter af en italiensk arbejdstager, som ogsaa var bosat i Tyskland), der oenskede at foelge et medicinstudium ved universitetet i Siena - fastslog Domstolen, at hun skulle sidestilles med indenlandske statsborgere, for saa vidt angaar studiestoette, selv om uddannelsen blev gennemfoert i den stat, som hun havde statsborgerskab i. Derved anerkendte Domstolen implicit, at kravet om bopael i den medlemsstat, som giver stoetten (kravets gyldighed blev ikke bestridt), kan vaere opfyldt, selv om den studerende paa grund af sit studium tager ophold i en anden medlemsstat (23).
En saadan fortolkning af bopaelsbegrebet forekommer mig at ligge paa linje med Domstolens praksis inden for andre omraader af faellesskabsretten. Ifoelge denne praksis forstaas ved "bopael" det sted, hvor en person har det permanente midtpunkt for sine livsinteresser (24). Det siger sig selv, at et hvilket som helst midlertidigt ophold paa et andet sted ikke overfoerer det permanente midtpunkt for den paagaeldendes livsinteresser. Om dette er tilfaeldet afhaenger efter min mening af bevaeggrundene til, at vedkommende flytter, arten af den i oevrigt udoevede beskaeftigelse og den paagaeldendes familieforhold (25). For saa vidt angaar studerende er den omstaendighed, at vedkommende er flyttet paa grund af studier og for den tid, de varer, altsaa et vigtigt forhold.
19. Ministeriets beslutning om - i modsaetning til dets tidligere standpunkt - alligevel at give Bernini studiestoette, er derfor udtryk for, at ministeriet, efter min opfattelse med foeje, kom til det resultat, at en studerende bevarer sin bopael i modtagermedlemsstaten, naar det som i denne sag bl.a. fremgaar, at vedkommendes naermeste familie, som forsoerger hende, bliver boende i den paagaeldende medlemsstat, hvor den studerende selv har boet uafbrudt siden hun var to aar og har gaaet i skole, at hun har forladt medlemsstaten for at studere og for den tid, studiet varer, og stadig regelmaessigt rejser hjem til sin familie, og at hun ikke hidtil har udtrykt noget oenske om at bosaette sig et andet sted efter studiernes afslutning (26).
Den studerendes ret til studiestoette i kraft af en af foraeldrenes status som vandrende arbejdstager
20. Den forelaeggende ret oensker med sit femte spoergsmaal fastslaaet, om tildelingen af studiestoette til et barn af en vandrende arbejdstager kan anses for en social fordel som omhandlet i artikel 7, stk. 2, i forordning nr. 1612/68 for vedkommende fader eller moder/vandrende arbejdstager, saafremt denne ellers selv helt eller delvis maatte afholde udgifterne til dette barns underhold og studier, og i bekraeftende fald, om barnet da paa dette grundlag kan goere et selvstaendigt krav paa studiestoette gaeldende i et tilfaelde, hvor medlemsstatens nationale bestemmelser kun giver barnet selv denne ret, og om det herved goer nogen forskel, om barnet bor i modtagermedlemsstaten, naar den nationale lovgivning i denne medlemsstat ikke stiller krav om bopael for boern af indenlandske arbejdstagere.
21. Sociale fordele i artikel 7, stk. 2' s forstand, omfatter alle rettigheder, "det vaere sig med eller uden tilknytning til en arbejdskontrakt, som tilkommer enhver indenlandsk arbejdstager, i det vaesentlige paa grund af hans objektive status som arbejdstager, eller allerede fordi han har bopael paa det nationale omraade, og hvis udstraekning til ogsaa at gaelde arbejdstagere med statsborgerskab i andre medlemsstater maa antages at kunne fremme disses mobilitet inden for Faellesskabet" (27). Paa denne baggrund fastslog Domstolen i den naevnte dom af 20. juni 1985 (Deak, praemis 24), at en medlemsstat ikke ifoelge artikel 7 i forordning nr. 1612/68 kan naegte boern, der forsoerges af en arbejdstager, som er statsborger i en anden medlemsstat, ydelser, der i henhold til foerstnaevnte medlemsstats lovgivning kan udbetales til unge arbejdssoegende paa grund af deres personlige situation, paa grund af, at boernene ikke er statsborgere i en medlemsstat (28). I Lebon-dommen fastslog Domstolen dog, at en social ydelse, som har hjemmel i modtagerlandets lovgivning, og som generelt sikrer modtagerne et vist eksistensminimum, kan naegtes et barn (som i sagen var over 21 aar) "for saa vidt som ... [arbejdstageren] ikke laengere forsoerger efterkommeren, [idet] ydelsen ikke ... er en social fordel for arbejdstageren i den betydning, der er forudsat i artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68" (29).
Jeg mener, at denne praksis indeholder et svar paa spoergsmaalets foerste led: I modsaetning til det som den belgiske og danske regering haevder i denne sag, fremgaar det af dommen af 20. juni 1985 (Deak), at selv sociale fordele, som den nationale lovgivning hjemler det paagaeldende barn selv, skal anses for en social fordel i forhold til faderen eller moderen/den vandrende arbejdstager efter artikel 7, stk. 2, og det fordi de er egnede til at fremme arbejdstagernes mobilitet inden for Faellesskabet. Som det er praeciseret i dommen af 18. juni 1987 (Lebon) gaelder dette dog kun, saafremt arbejdstageren fortsat forsoerger barnet. Er det sidste tilfaeldet - hvilket det tilkommer den forelaeggende ret at afgoere - finder jeg, at hele studiestoettebeloebet maa anses for en social fordel efter artikel 7, stk. 2.
22. Den forelaeggende ret oensker desuden fastslaaet, om et barn af en vandrende arbejdstager, i det tilfaelde hvor studiestoette er en social fordel for faderen eller moderen i artikel 7, stk. 2' s forstand, kan goere et selvstaendigt krav paa studiestoette gaeldende, og i bekraeftende fald om dette krav er uafhaengigt af en bopaelsbetingelse for barnet.
Ifoelge dom af 18. juni 1987 (Lebon) kan en vandrende arbejdstagers familiemedlemmer i betydningen i artikel 10 i forordning nr. 1612/68 kun indirekte goere krav paa den ligebehandling, som arbejdstageren selv nyder i medfoer af forordningens artikel 7. Med andre ord er det kun, naar den paagaeldende studiestoette skal anses for en social fordel for faderen eller moderen/den vandrende arbejdstager i henhold til forordningens artikel 7, stk. 2 - som det hér er tilfaeldet - at arbejdstagerens boern kan goere krav paa de samme fordele som indenlandske arbejdstageres boern.
Da barnets ret til ligebehandling er indirekte, dvs. foelger af faderens eller moderens/den vandrende arbejdstagers krav paa studiestoette, der betragtes som en social fordel for arbejdstageren, er barnets ret efter min mening ikke knyttet til et krav om, at barnet skal have bopael i den medlemsstat, som yder stoetten (ligesom denne ret ifoelge dom af 20.6.1985, Deak, heller ikke er betinget af, at barnet har statsborgerskab i en af medlemsstaterne, jf. afsnit 21 ovenfor). Den omstaendighed, at artikel 12 i forordning nr. 1612/68 direkte hjemler vandrende arbejdstageres boern visse rettigheder med hensyn til adgang til almindelig undervisning, laerlingeuddannelse og faglig uddannelse, men dog paa betingelse af, at barnet er bosat paa den paagaeldende medlemsstats omraade, aendrer efter min mening ikke ved, at artikel 7, stk. 2, har et selvstaendigt og bredere anvendelsesomraade, naar studiestoette, som er hjemlet i national lovgivning, ifoelge denne bestemmelse kan anses for en social fordel for faderen eller moderen/den vandrende arbejdstager.
Forslag til afgoerelse
23. Under henvisning til mine foregaaende bemaerkninger foreslaar jeg Domstolen at besvare det foerste, andet og femte praejudicielle spoergsmaal saaledes:
"1) En statsborger i en medlemsstat, der som led i en uddannelse arbejder i en anden medlemsstat som praktikant, skal anses for vandrende arbejdstager i henhold til artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68, saafremt det arbejde, vedkommende har udfoert i henhold til arbejdsgiverens anvisninger, har en vis oekonomisk vaerdi, for hvilket vedkommende modtager et ikke rent nominelt vederlag, og saafremt varigheden af arbejdet som praktikant, naar henses til dets konkrete indhold og praktikantens mulighed for at blive fortrolig med det udfoerte arbejde, er tilstraekkelig til, at det ikke maa anses for et rent marginalt supplement.
2) En person, der har opnaaet status som arbejdstager, bevarer denne status - i et tilfaelde hvor der kraeves en tilknytning mellem den tidligere udoevede beskaeftigelse og det studium, vedkommende senere foelger, og denne tilknytning faktisk foreligger - naar den paagaeldende ophoerte med at arbejde for at paabegynde det omhandlede studium, og det tidsrum, som er forloebet mellem ophoeret af den tidligere beskaeftigelse og det senere studium, ikke er saa langt, at det paa baggrund heraf og under hensyn til de konkrete omstaendigheder kan udledes, at arbejdstageren ikke ophoerte med sin tidligere beskaeftigelse for at studere.
5) En studiestoette, som i en medlemsstat tildeles indenlandske arbejdstageres boern, er en social fordel for en vandrende arbejdstager i den i artikel 7, stk. 2, i forordning (EOEF) nr. 1612/68 forudsatte betydning, naar arbejdstageren fortsat soerger for barnets underhold, hvorved barnet opnaar en indirekte ret til at blive behandlet helt paa lige fod med de indenlandske arbejdstageres boern, hvilket gaelder uanset barnets bopael i et tilfaelde som det foreliggende, hvor den omhandlede nationale lovgivning ikke indeholder et bopaelskrav for indenlandske arbejdstageres boern."
() Originalsprog: nederlandsk.
(1) - EFT 1968 II, s. 467.
(2) - Nederlands Staatsblad, 1986, s. 252. Loven traadte i kraft den 1.10.1986.
(3) - Arkitektuddannelsen ved universitetet i Napoli opfylder imidlertid nu kravene i WSF.
(4) - Sag C-308/89, Sml. I, s. 4185.
(5) - Dom af 16.12.1981 (sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045, praemis 18).
(6) - Dom af 21.4.1988 (sag 338/85, Pardini, Sml. s. 2041, praemis 8). Jf. ogsaa Domstolens kendelse af 26.2.1990 (sag C-286/88, Falciola, Sml. I, s. 191, grund 7) og den i note 5 naevnte Foglia-dom, praemis 14 og 15.
(7) - Dom af 16.6.1981 (sag 126/80, Salonia, Sml. s. 1563, praemis 6); vedroerende dette spoergsmaal se ogsaa dom af 19.12.1968 (sag 13/68, Salgoil, Sml. 1965-1968, s. 553, org.ref.: Rec. 1968, s. 632).
(8) - Jf. praemis 9 i den i note 6 naevnte dom af 21.4.1988, Pardini.
(9) - Jf. praemis 6 i dom af 16.6.1981, Salonia (naevnt i note 7), og grund 8 i kendelse af 26.2.1990, Falciola (naevnt i note 6).
(10) - Jf. f.eks. dom af 21.6.1988 (sag 39/86, Lair, Sml. s. 3161, praemis 19-24) og specielt med hensyn til stoette til studier i udlandet, dom af 27.9.1988 (sag 235/87, Matteucci, Sml. s. 5589, praemis 11).
(11) - Dom af 23.3.1982 (sag 53/81, Levin, Sml s. 1053, praemis 16, 17 og 21), af 3.6.1986 (sag 139/85, Kempf, Sml. s. 1741, praemis 14), af 21.6.1988 (sag 197/86, Brown, Sml. s. 3205, praemis 21), af 31.5.1989 (sag 344/87, Bettray, Sml. s. 1621, praemis 13), og af 5.10.1988 (sag 196/87, Steymann, Sml. s. 6159, praemis 13). Jf. ogsaa afsnit 7 i mit forslag til afgoerelse vedroerende dom af 26.2.1992 (sag C-357/89, Raulin, Sml. I, s. 1027).
(12) - Jf. dom af 3.7.1986 (sag 66/85, Lawrie-Blum, Sml. s. 2121, praemis 17), samt den i note 11 naevnte dom af 31.5.1989 (Bettray, praemis 12) og af 21.6.1988 (Brown, praemis 21).
(13) - I den naevnte Lawrie-Blum-dom af 3.7.1986 (fodnote 12) var der tale om et praktikophold, som var en del af en laereruddannelse, og som bestod i at undervise tolv timer om ugen. Domstolen udtalte i dommens praemis 19: Den omstaendighed, at det paedagogiske kursus - ligesom laeretiden i andre erhverv - kan betragtes som en praktisk forberedelse til selve udoevelsen af professionen, kan ikke forhindre anvendelsen af artikel 48, stk. 1, naar kurset gennemfoeres under de vilkaar, der gaelder for loennet beskaeftigelse.
(14) - I den naevnte Brown-dom af 21.6.1988, praemis 3 (naevnt i note 11) var der tale om en beskaeftigelse, som i forelaeggelseskendelsen var beskrevet som erhvervspraktik foer et universitetsstudium . Domstolen fandt alligevel, at Brown havde opnaaet status som vandrende arbejdstager, fordi han havde udoevet faktisk og reel beskaeftigelse (praemis 20-23).
(15) - Jf. ovenfor note 11.
(16) - Jf. ogsaa generaladvokat Jacobs' forslag til afgoerelse af 8.3.1989 (Sml. 1989, s. 1621, paa s. 1637).
(17) - I et saadant tilfaelde skal praktikanten, naar praktikopholdet er et led af studieforloebet, snarere anses for en vandrende studerende (med de hertil knyttede rettigheder) end en vandrende arbejdstager.
(18) - I Brown-sagen (ovenfor note 11) blev en periode paa otte maaneder anset for tilstraekkelig.
(19) - Dette udleder jeg af generaladvokat Slynn' s forslag til afgoerelse, hvori han anfoerer, at Lair modtog arbejdsloeshedsydelser (Sml. 1988, s. 3161, paa s. 3179).
(20) - I sit indlaeg for Domstolen har Kommissionen efter min mening med rette anfoert, at der i denne sag kun er forloebet kort tid mellem beskaeftigelsens ophoer og studiernes paabegyndelse, nemlig fem maaneder, som for en dels vedkommende faldt sammen med universitetsferien.
(21) - I dommens praemis 14 og 15 (jf. note 4) bygger Domstolen sin argumentation paa sin dom af 27.9.1988 (Matteuci, jf. ovenfor, note 10), som vedroerte forordningens artikel 7, stk. 2, for i praemis 16 at komme til sit resultat med hensyn til artikel 12.
(22) - Jf. ovenfor afsnit 5 og 6.
(23) - I modsat fald vil dommen af 13.11.1990 (Di Leo, jf. note 4) kun vaere relevant for boern af vandrende arbejdstagere, som bor i et graenseomraade, og som beholder deres bopael i modtagerlandet, mens de studerer i udlandet, hvilket ikke var tilfaeldet for Carmina di Leo' s vedkommende.
(24) - Jf. dom af 12.7.1973 (sag 13/73, Angenieux, Sml. s. 935, praemis 28-32). Se ogsaa den senere dom af 13.11.1990 (sag C-216/89, Reibold, Sml. I, s. 4166, praemis 15).
(25) - Jf. praemis 15 i den i foregaaende note citerede dom af 13.11.1990 (Reibold).
(26) - I dom af 15.3.1989 (forenede sager 389/87 og 390/87, Echternach og Moritz, Sml. s. 723) anerkendte Domstolen ganske vist, at en studerende var bosat i den medlemsstat, hvor han studerede, selv om hans familie var rejst tilbage til hjemlandet. I sagen var det afgoerende forhold imidlertid, at den studerende altid havde boet sammen med sin familie (inden den rejste tilbage til hjemlandet) og studeret i den foerstnaevnte stat, og at han efter foerst at vaere rejst med sin familie var vendt tilbage for at fortsaette sine studier, som han ikke kunne fortsaette i hjemlandet (praemis 23).
(27) - Jf. bl.a. dom af 20.6.1985 (sag 94/84, Deak, Sml. s. 1873, praemis 21).
(28) - I dommens praemis 15 bemaerkede Domstolen, at med hensyn til den omhandlede ungdomsarbejdsloeshedsydelse var der tale om en ydelse, der stod aaben for unge arbejdssoegende paa grund af deres personlige situation, og ikke fordi de var familiemedlemmer til en arbejdstager ifoelge forordning nr. 1408/71.
(29) - Dom af 18.6.1987 (sag 316/85, Lebon, Sml. s. 2811, praemis 13).