62024CJ0477
DOMSTOLENS DOM (Første Afdeling)
12. marts 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – unionsborgerskab – retten til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område – direktiv 2004/38/EF – artikel 7, stk. 3, litra b) – afledt ret til ophold – tredjelandsstatsborger, der er skilt fra en unionsborger, som ikke længere udøver lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed på tidspunktet for indledningen af skilsmissesagen – begrebet »uforskyldt arbejdsløs efter at have haft lønnet beskæftigelse i mere end et år, og dette er behørigt konstateret« – én enkelt, sammenhængende periode på et år – person, der har modtaget sociale ydelser – bevis – ansøgerens ret til aktindsigt i sin tidligere hustrus sagsakter – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – princippet om god forvaltningsskik og retten til effektive retsmidler«
I sag C-477/24 [Deldwyn] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Court of Appeal (appeldomstol, Irland) ved afgørelse af 28. juni 2024, indgået til Domstolen den 9. juli 2024, i sagen
Minister for Justice
mod
I.T.,
har
DOMSTOLEN (Første Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, F. Biltgen (refererende dommer), og dommerne I. Ziemele, A. Kumin, S. Gervasoni og M. Bošnjak,
generaladvokat: R. Norkus,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
I.T. ved M. Conlon, SC, G. Keogh, BL, og solicitor I. Khan,
–
Irland ved Chief State Solicitor M. Browne, S. Finnegan, A. Joyce og R. O’Donnell, som befuldmægtigede, bistået af D. Conlan Smyth, SC, og S.J. Hillery, BL,
–
den tyske regering ved J. Möller og N. Scheffel, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved E. Montaguti og J. Tomkin, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 25. september 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 7, stk. 3, litra b), og artikel 13 og 14 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning ([EØF]) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF (EUT 2004, L 158, s. 77, berigtiget i EUT 2004, L 229, s. 35) samt artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
2
Denne anmodning er indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side I.T. (herefter »ansøgeren«), som er en tredjelandsstatsborger, der er skilt fra en unionsborger, som er statsborger i en anden medlemsstat end Irland, og på den anden side Minister for Justice (justitsministeren, Irland) (herefter »ministeren«) vedrørende sidstnævntes endelige afgørelse om afslag på fortsat at lade ansøgeren have et opholdskort, som ville have givet denne ret til ophold i Irland på ubestemt tid.
Retsforskrifter
EU-retten
Chartret
3
Chartrets artikel 47 med overskriften »Adgang til effektive retsmidler og til en upartisk domstol« har følgende ordlyd:
»Enhver, hvis rettigheder og friheder som sikret af EU-retten er blevet krænket, skal have adgang til effektive retsmidler for en domstol under overholdelse af de betingelser, der er fastsat i denne artikel.
Enhver har ret til en retfærdig og offentlig rettergang inden en rimelig frist for en uafhængig og upartisk domstol, der forudgående er oprettet ved lov. Enhver skal have mulighed for at blive rådgivet, forsvaret og repræsenteret.
[...]«
Direktiv 2004/38
4
Følgende fremgår af 11. betragtning til direktiv 2004/38:
»Unionsborgernes grundlæggende og personlige ret til at tage ophold i en anden medlemsstat følger direkte af traktaten og kræver ikke opfyldelse af administrative procedurer.«
5
Artikel 7 i direktiv 2004/38, der har overskriften »Retten til ophold i mere end tre måneder«, bestemmer:
»1.   Enhver unionsborger har ret til at opholde sig på en anden medlemsstats område i mere end tre måneder, hvis den pågældende:
a)
er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i værtsmedlemsstaten, eller
[...]
2.   Retten til ophold, jf. stk. 1, omfatter også familiemedlemmer til en unionsborger, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, når disse ledsager eller slutter sig til unionsborgeren i værtsmedlemsstaten, og unionsborgeren opfylder betingelserne i stk. 1, litra a), b) eller c).
3.   Med henblik på anvendelsen af stk. 1, litra a), bevarer en unionsborger, der ikke længere er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, sin status som arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, hvis den pågældende:
[...]
b)
er uforskyldt arbejdsløs efter at have haft lønnet beskæftigelse i mere end et år, og dette er behørigt konstateret, og vedkommende tilmelder sig arbejdsformidlingen som arbejdssøgende
c)
er uforskyldt arbejdsløs efter udløbet af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt af mindre end et års varighed eller uforskyldt har mistet sit arbejde i løbet af de første tolv måneder, og dette er behørigt konstateret, og den pågældende tilmelder sig arbejdsformidlingen som arbejdssøgende[; i] det tilfælde bevarer den pågældende sin status som arbejdstager i mindst seks måneder
d)
påbegynder en erhvervsuddannelse[; m]edmindre personen er uforskyldt arbejdsløs, kan status som arbejdstager dog kun bevares, hvis der er en forbindelse mellem den tidligere erhvervsmæssige beskæftigelse og den omhandlede uddannelse.«
6
Nævnte direktivs artikel 10 med overskriften »Udstedelse af opholdskort« har følgende ordlyd:
»1.   Retten til ophold for unionsborgeres familiemedlemmer, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, fastslås ved udstedelse af et dokument »opholdskort for familiemedlem til en unionsborger« senest seks måneder efter indgivelse af ansøgning. Der udstedes straks kvittering for indgivelse af ansøgning om opholdskort.
2.   Med henblik på udstedelse af opholdskort kræver medlemsstaterne forevisning af følgende dokumenter:
a)
et gyldigt pas
b)
et dokument, der attesterer, at der består en familiemæssig tilknytning eller et registreret partnerskab
c)
bevis for registrering, eller hvis der ikke findes nogen registreringsordning, enhver anden dokumentation for ophold i værtsmedlemsstaten for den unionsborger, de ledsager eller slutter sig til
d)
i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 2, nr. 2), litra c) og d), dokumentation for, at de dér omhandlede betingelser er opfyldt
e)
i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, litra a), et dokument udstedt af den kompetente myndighed i hjemlandet eller det land, de ankommer fra, der attesterer, at de forsørges af unionsborgeren eller er medlemmer af dennes husstand, eller dokumentation for, at der foreligger alvorlige helbredsmæssige grunde, der gør det absolut nødvendigt, at unionsborgeren personligt plejer familiemedlemmet
f)
i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 3, stk. 2, litra b), dokumentation for, at der består en varig tilknytning til unionsborgeren.«
7
Artikel 13 i samme direktiv med overskriften »Bevarelse af familiemedlemmers ret til ophold i tilfælde af skilsmisse eller omstødelse af ægteskabet eller det registrerede partnerskabs ophør« bestemmer i stk. 2:
»Skilsmisse [...] betyder ikke, at familiemedlemmer til unionsborgere, der ikke er statsborgere i en medlemsstat, mister deres ret til ophold, jf. dog andet afsnit:
a)
hvis ægteskabet eller det registrerede partnerskab ved begyndelsen af proceduren til skilsmisse [...] har varet i mindst tre år, heraf mindst ét år i værtsmedlemsstaten
[...]
Før de pågældende personer opnår ret til tidsubegrænset ophold, er deres ret til ophold fortsat betinget af, at de kan godtgøre, at de er arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, eller at de råder over tilstrækkelige midler til sig selv og deres familiemedlemmer, således at deres ophold ikke bliver en byrde for værtsmedlemsstatens sociale system, og at de har en sygeforsikring i værtsmedlemsstaten, der dækker alle risici, eller at de i værtsmedlemsstaten har status som familiemedlem til en person, der opfylder disse krav. »Tilstrækkelige midler« er defineret i artikel 8, stk. 4.
Sådanne familiemedlemmers ret til ophold bevares udelukkende på et personligt grundlag.«
8
Artikel 14, stk. 2 og 4, i direktiv 2004/38 med overskriften »Bevarelse af retten til ophold« er affattet således:
»2.   Unionsborgere og deres familiemedlemmer har ret til ophold som omhandlet i artikel 7, 12 og 13, såfremt de opfylder de i disse artikler opstillede betingelser.
Hvis der i særlige tilfælde er rimelig tvivl om, hvorvidt unionsborgeren eller dennes familiemedlemmer opfylder betingelserne i artikel 7, 12 og 13, kan medlemsstaterne undersøge, om disse betingelser er opfyldt. En sådan undersøgelse foretages dog ikke systematisk.
[...]
4.   Uanset stk. 1 og 2 og med forbehold af kapitel VI må der under ingen omstændigheder iværksættes foranstaltninger til udsendelse af unionsborgere eller deres familiemedlemmer, hvis:
a)
unionsborgerne er arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, eller
b)
unionsborgerne er rejst ind på værtslandets område for at søge beskæftigelse. I så fald må unionsborgerne og deres familiemedlemmer ikke udsendes, så længe det kan dokumenteres, at unionsborgerne fortsat søger arbejde og har reelle muligheder for at blive ansat.«
Irsk ret
9
De regler, der tilsigter at gennemføre direktiv 2004/38 i irsk ret, findes i European Communities (Free Movement of Persons) Regulations 2015 (bekendtgørelse om De Europæiske Fællesskaber (fri bevægelighed for personer) af 2015, herefter »Regulations 2015«).
10
Ret til ophold i Irland reguleres af regulation 6(3)(a) i Regulations 2015, der har følgende ordlyd:
»En unionsborger har ret til at opholde sig på statens område i mere end tre måneder, hvis den pågældende:
i)
er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende i staten
[...]«
11
I henhold til regulation 6(3)(b) i Regulations 2015 kan et familiemedlem, der ikke er statsborger i en medlemsstat, opholde sig i Irland i mere end tre måneder, forudsat at den pågældende unionsborger er beskæftiget eller udøver selvstændig erhvervsvirksomhed i denne stat.
12
Regulation 6(3)(c) i Regulations 2015 bestemmer i det væsentlige, at når den person, der er omfattet af denne regulation 6(3)(a)(i), er ophørt med at udøve sit arbejde eller sin selvstændige virksomhed, anses denne bestemmelse for fortsat at finde anvendelse på den pågældende, bl.a. når denne person i) er uforskyldt arbejdsløs efter at have haft beskæftigelse i mere end et år, og dette er blevet behørigt konstateret, og vedkommende er blevet behørigt indskrevet som arbejdssøgende i afdelingen for arbejdsformidling og social sikring, eller ii) er uforskyldt arbejdsløs, og dette er blevet behørigt konstateret, efter udløbet af en tidsbegrænset ansættelseskontrakt af mindre end et års varighed eller efter uforskyldt at være blevet arbejdsløs i løbet af det første år, og den pågældende har tilmeldt sig som arbejdssøgende ved afdelingen for arbejdsformidling og social sikring.
13
Regulation 10(2) i Regulations 2015 med overskriften »Bevarelse af familiemedlemmers ret til ophold i tilfælde af skilsmisse eller omstødelse af ægteskabet eller det registrerede partnerskabs ophør« bestemmer:
»(a)
Med forbehold af subparagraph (b) kan et familiemedlem, der ikke er statsborger i en medlemsstat, såfremt ægteskabet eller partnerskabet med en unionsborger opløses eller annulleres, og familiemedlemmet på tidspunktet for opløsningen eller annullationen, alt efter omstændighederne, havde ret til ophold på statens område i medfør af [Regulations 2015], bevare en individuel og personlig ret til ophold på statens område.
(b)
En opholdsret for et familiemedlem som omhandlet i subparagraph (a) er genstand for en vurdering fra ministeren, som skal sikre sig, at –
(i)
ægteskabet eller det registrerede partnerskab har varet mindst tre år før indledningen af proceduren for opløsning eller annullation, heraf mindst et år i staten
[...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
14
Ansøgeren ankom til Irland i oktober 2002 med et studentervisum. I juli 2009 giftede han sig i Irland med en unionsborger, der ikke var statsborger i denne medlemsstat, og ansøgte efterfølgende flere gange om opholdskort på grundlag af direktiv 2004/38 og Regulations 2015 med den begrundelse, at han var ægtefælle til en unionsborger. De to første ansøgninger blev afvist med den begrundelse, at hans hustru på tidspunktet for behandlingen af ansøgningerne ikke længere var beskæftiget hos den arbejdsgiver, der var angivet i de nævnte ansøgninger. Den tredje ansøgning om opholdskort, der blev indgivet i marts 2013, blev imødekommet, og ansøgeren fik følgelig udstedt et opholdskort for en periode på fem år, som var gyldigt indtil september 2018.
15
Der blev indledt en skilsmissesag i unionsborgerens oprindelsesmedlemsstat i juni 2014, og parret blev dér erklæret skilt i juli 2014. Ægteskabet havde varet i fem år, da det blev opløst. Ansøgerens opholdskort blev ikke inddraget som følge af hans skilsmisse. Ansøgeren fortsatte med at arbejde, og hans tidligere hustru, som fortsat opholdt sig i Irland, modtog ifølge oplysninger fra Department of Employment Affairs and Social Protection (Department of Employment Affairs and Social Protection, Irland, herefter »DEASP«) en ydelse for arbejdssøgende (jobseeker’s allowance) og børnetilskud (child benefit).
16
I august 2018 indgav ansøgeren en ansøgning om bevarelse af sin opholdsret på et personligt grundlag. Denne ansøgning var baseret på regulation 10(2) i Regulations 2015, som foreskriver, at en afledt opholdsret i tilfælde af skilsmisse under visse omstændigheder fortsat består, når ægteskabet har varet tre år eller mere, og parret har tilbragt mindst et år i Irland. Denne ansøgning var vedlagt en række dokumenter, herunder flere lønsedler fra ansøgerens tidligere hustru vedrørende vekslende perioder mellem 2011 og 2013 samt den tidligere hustrus selvangivelser for 2010 og 2012.
17
Denne ansøgning blev afslået ved ministerens afgørelse af 7. november 2019 med den begrundelse, bl.a., at ansøgeren ikke havde fremlagt bevis for sin tidligere hustrus erhvervsaktivitet på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om skilsmisse, nemlig juni 2014, idet ansøgerens afledte rettigheder afhang af, om hans tidligere hustru, som er unionsborger, fortsat udøvede sine rettigheder i henhold til EU-traktaterne i Irland på dette tidspunkt. Ansøgeren blev ligeledes oplyst om den omstændighed, at denne afgørelse var blevet truffet, henset til navnlig oplysninger fra DEASP, som indikerede, at hans tidligere hustru fra den 13. september 2013 til den 23. september 2017 ikke havde udøvet disse rettigheder som unionsborger ved beskæftigelse i et lønnet ansættelsesforhold eller som selvstændig erhvervsdrivende, ved studier, grundet en situation med uforskyldt arbejdsløshed eller ved bevis for at råde over tilstrækkelige ressourcer som omhandlet i regulation 6(3) i Regulations 2015. Ministeren fandt, at for så vidt som det ikke var godtgjort, at ansøgerens tidligere hustrus ophold i Irland på tidspunktet for indledningen af skilsmissesagen var i overensstemmelse med bestemmelserne i Regulations 2015, var ansøgeren ikke berettiget til fortsat ophold i henhold til regulation 10(2) i Regulations 2015.
18
Ansøgeren anmodede om, at afgørelsen blev taget op til fornyet overvejelse, og anmodede i denne forbindelse om en kopi af de oplysninger, som DEASP havde fremsendt til ministeren. Til støtte for sin anmodning om fornyet behandling gjorde ansøgeren gældende, at han ikke længere havde en vedvarende forbindelse med sin tidligere ægtefælle, der var unionsborger, men at han havde bedt sidstnævnte om at give ham nærmere oplysninger om hendes aktiviteter i Irland i de perioder, som ministeren havde angivet, idet han gentog, at hun havde modtaget sociale ydelser i mindst en del af den pågældende periode. Da ansøgerens tidligere hustru ikke efterkom denne opfordring, meddelte ansøgeren ministeren, at han, henset til sin tidligere hustrus manglende samarbejde, ikke var i stand til at fremlægge alle de oplysninger og dokumenter, der godtgjorde, at hans tidligere hustru på tidspunktet for indledningen af skilsmissesagen opholdt sig lovligt i Irland og udøvede de rettigheder, som hun var tillagt ved EUF-traktaten. På denne baggrund anmodede sagsøgeren ministeren om at få udleveret de oplysninger, som DEASP havde fremsendt.
19
Denne anmodning om fornyet behandling blev afslået ved en ny afgørelse truffet af ministeren i november 2021. Til støtte for denne afgørelse fandt ministeren, at den tidligere hustru på tidspunktet for indledningen af skilsmissesagen ikke udøvede de rettigheder, som EUF-traktaten tillægger hende, for så vidt som der ikke forud for hendes uforskyldte arbejdsløshed på dette tidspunkt var gået tolv måneders arbejde. I den nævnte afgørelse anførte ministeren bl.a., for det første, at den tidligere hustru havde haft flere ansættelser i perioden fra 2009 til 2013, da ansøgningerne om opholdskort blev indgivet, for det andet, at den tidligere hustru havde modtaget en ydelse for arbejdssøgende mellem september 2013 og september 2017, for det tredje, at sagsakterne ikke indeholdt nogen oplysninger om de omstændigheder, der havde foranlediget sagsøgerens tidligere hustru til at forlade hendes tidligere arbejde, hvad enten der var tale om frivilligt eller ufrivilligt ophør dermed, og, for det fjerde, at der ikke var noget i sagsakterne, der tydede på, at den tidligere hustru havde haft beskæftigelse i mere end et år, eller at hun havde været ansat i henhold til en tidsbegrænset kontrakt på mindre end et år, inden hun blev registreret hos DEASP, idet det af oplysningerne i sagsakterne fra DEASP alene fremgik, at hun havde haft beskæftigelse i syvogtredive uger i 2013 og to uger i 2014, hvilket er mindre end den periode på et år, der er fastsat i Regulations 2015. Det blev præciseret i den nævnte skrivelse, at »selv om det anerkendes, at unionsborgeren modtog udbetalinger af ydelser i 2014, er ministeren ikke bundet af [DEASP’s] afgørelser, og den fortsatte udbetaling af sociale ydelser til unionsborgeren er ikke afgørende for det spørgsmål om rettigheder efter EU-traktaterne, som ministeren skulle afgøre«.
20
Da High Court (ret i første instans, Irland) gav ansøgeren medhold i søgsmålet til prøvelse af denne afgørelse, iværksatte ministeren appel til prøvelse af denne dom ved Court of Appeal (appeldomstol, Irland), som er den forelæggende ret.
21
Den forelæggende ret skal i det væsentlige indledningsvis tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt ministeren med henblik på at fastslå, om ansøgerens hustrus ufrivillige arbejdsløshed var blevet »behørigt konstateret«, burde eller ikke burde have taget hensyn til den omstændighed, at DEASP havde tildelt denne person en ydelse for arbejdssøgende, og dernæst om artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at udtrykket »i mere end et år« i denne bestemmelse omfatter en uafbrudt periode på et år, og endelig om ministeren, henset til bl.a. bestemmelserne i chartrets artikel 41, burde have givet ansøgeren aktindsigt i de samlede sagsakter vedrørende dennes tidligere hustru.
22
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at de to første punkter rejser spørgsmål om fortolkningen af direktiv 2004/38, hvorom der endnu ikke foreligger nogen praksis fra Domstolen. Hvad angår det tredje punkt ønsker den forelæggende ret oplyst, om retten til aktindsigt og retten til god forvaltningsskik, der bl.a. kræver administrativt samarbejde, således som fortolket af Domstolen bl.a. i dom af 22. november 2012, M. (C-277/11, EU:C:2012:744), af 8. maj 2014, N. (C-604/12, EU:C:2014:302), af 8. maj 2018, K.A. m.fl. (Familiesammenføring i Belgien) (C-82/16, EU:C:2018:308), og af 12. juli 2018, Banger (C-89/17, EU:C:2018:570), udgør et tilstrækkeligt grundlag for at imødekomme den af ansøgeren fremsatte anmodning om aktindsigt i sagsakterne vedrørende hans tidligere hustru.
23
På denne baggrund har Court of Appeal (appeldomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
a)
Indebærer eller kræver udtrykket »et år« i artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv [2004/38], at det pågældende år er en enkelt sammenhængende periode?
b)
Såfremt spørgsmål 1a) besvares benægtende, udelukker den omstændighed, at de perioder med beskæftigelse, der udgør det pågældende år, eventuelt er akkumuleret eller sammenlagt over en periode på fire eller fem år, en unionsborger fra anvendelsesområdet for [dette direktivs] artikel 7, stk. 3, litra b)?
2)
Betyder den omstændighed, at unionsborgeren har modtaget ydelse til arbejdssøgende fra [DEASP], at den pågældende er »uforskyldt arbejdsløs [...], og dette er behørigt konstateret« som omhandlet i artikel 7, stk. 3, litra b) [i direktiv 2004/38]?
3)
Kræver det almindelige EU-retlige princip, der [afspejles i] chartrets artikel 41, eller, subsidiært, direktivet fortolket i lyset af dette generelle princip, at indstævnte giver ansøgeren aktindsigt i sine sagsakter (om nødvendigt i renset udgave):
a)
inden der træffes afgørelse om bevarelse af opholdsretten/et opholdskort i henhold til [...] artikel 14 [i direktiv 2004/38,] sammenholdt med [nævnte direktivs] artikel 13 og/eller artikel 7, stk. 3, og/eller
b)
når ansøgeren søger at anfægte en sådan afgørelse inden for rammerne af en domstolsprøvelse?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
24
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at udtrykket »i mere end et år« som omhandlet deri omfatter én enkeltstående og sammenhængende periode med lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed på mere end et år eller en periode på mere end et år, som kan bestå af flere kortere perioder af en sådan lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, samlet over flere år.
25
Det bemærkes i denne henseende, at ifølge artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 bevarer en unionsborger, der ikke længere er arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, sin status som arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende, hvis den pågældende er uforskyldt arbejdsløs efter at have været beskæftiget i mere end et år, og den pågældende tilmelder sig arbejdsformidlingen som arbejdssøgende.
26
Denne bestemmelse indeholder ingen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes lovgivning med henblik på at fastlægge betydningen og rækkevidden af udtrykket »i mere end et år«. Desuden indeholder direktiv 2004/38 ingen definition af dette udtryk. Under disse omstændigheder følger det af såvel kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at samme bestemmelse normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele EU under hensyntagen ikke blot til den almindelige betydning af dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 15.9.2022, Minister for Justice and Equality (Tredjelandsstatsborger, der er fætter til en unionsborger), C-22/21, EU:C:2022:683, præmis 19 og den deri nævnte retspraksis).
27
Hvad for det første angår ordlyden af artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 skal det bemærkes, at udtrykket »et år« efter dets sædvanlige betydning i almindelig sprogbrug henviser til en periode på tolv måneder, der ikke nødvendigvis falder sammen med et kalenderår, og som er baseret på varigheden af én omdrejning af Jorden omkring Solen. Det fremgår imidlertid hverken af denne bestemmelses ordlyd eller af ordlyden af andre bestemmelser i direktiv 2004/38, at denne periode på »et år« nødvendigvis skal omfatte tolv på hinanden følgende måneder, eller at den skal være uafbrudt.
28
Som generaladvokaten har anført i punkt 27 i forslaget til afgørelse, skal der, for så vidt som ordlyden af direktiv 2004/38 heller ikke indeholder nogen præcisering af, hvad der skal forstås ved udtrykket »i mere end et år«, for det andet foretages en kontekstuel fortolkning af det nævnte udtryk.
29
I denne henseende bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at artikel 7, stk. 3, i direktiv 2004/38 sikrer, at enhver unionsborger, der midlertidigt befinder sig i en situation uden beskæftigelse, kan bevare sin status som arbejdstager og som en følge deraf sin ret til ophold i værtsmedlemsstaten, idet bestemmelsen ligeledes fastsætter en graduering af betingelserne for at bevare denne status, der sker dels under hensyn til grunden til den pågældendes manglende beskæftigelse, nemlig alt efter om den pågældende er midlertidigt uarbejdsdygtig som følge af sygdom eller ulykke, uforskyldt arbejdsløs eller under erhvervsuddannelse, dels under hensyn til den oprindelige varighed af den pågældendes beskæftigelse i værtsmedlemsstaten, dvs. alt efter om denne varighed er mere eller mindre end et år (dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 43).
30
En unionsborger, som har haft lønnet beskæftigelse eller været selvstændig erhvervsdrivende i værtsmedlemsstaten, bevarer således sin status som arbejdstager uden tidsbegrænsning, såfremt den pågældende for det første er midlertidigt uarbejdsdygtig som følge af sygdom eller ulykke i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, litra a), i direktiv 2004/38, såfremt den pågældende for det andet har haft lønnet beskæftigelse eller været selvstændig erhvervsdrivende i mere end et år i værtsmedlemsstaten, inden vedkommende uforskyldt blev arbejdsløs, i overensstemmelse med nævnte direktivs artikel 7, stk. 3, litra b), eller såfremt den pågældende for det tredje har påbegyndt en erhvervsuddannelse i overensstemmelse med samme direktivs artikel 7, stk. 3, litra d) (jf. i denne retning dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 44).
31
En unionsborger, som har haft lønnet beskæftigelse eller været selvstændig erhvervsdrivende i værtsmedlemsstaten i en periode på mindre end et år, har derimod, jf. artikel 7, stk. 3, litra c), i direktiv 2004/38, alene ret til at bevare sin status som arbejdstager i en periode, som nævnte medlemsstat har mulighed for at fastsætte, forudsat at den ikke er kortere end seks måneder (dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 45).
32
Konstateringen i denne doms præmis 29, hvorefter gradueringen af betingelserne for unionsborgerens bevarelse af status som arbejdstager, der er fastsat i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2004/38, sker under hensyn til »den oprindelige varighed« af beskæftigelsen i værtsmedlemsstaten, følger nærmere bestemt af den omstændighed, at denne bestemmelses litra b) henviser til lønnet beskæftigelse, som unionsborgeren har haft »i mere end et år«, og at nævnte bestemmelses litra c) henviser til tidsbegrænsede ansættelseskontrakter, hvis varighed er »mindre end et år«, eller til den situation, hvor en sådan borger uforskyldt har været arbejdsløs i løbet af de »første tolv måneder« af sin lønnede beskæftigelse eller selvstændige erhvervsvirksomhed i værtsmedlemsstaten.
33
Denne henvisning til de »første tolv måneder« taler for en fortolkning af artikel 7, stk. 3, i direktiv 2004/38, hvorefter de perioder med lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed, der omhandles i denne bestemmelse, skal være enkeltstående og sammenhængende perioder med lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed, således at den periode på »mere end et år«, der er omhandlet i denne bestemmelses litra b), ikke kan bestå af flere kortere beskæftigelsesperioder, der samles over flere år.
34
Det skal tilføjes, at denne fortolkning ligeledes er i overensstemmelse med Domstolens praksis, hvorefter det andet tilfælde i artikel 7, stk. 3, litra c), i direktiv 2004/38 omfatter alle de situationer, hvor en arbejdstager af grunde, der ikke kan tilregnes det pågældende, har været nødsaget til at ophøre med sin beskæftigelse i værtsmedlemsstaten, »inden der er forløbet et år«, uanset arten af den udøvede beskæftigelse, og uanset hvilken kontrakt der har været indgået herom (jf. i denne retning dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 48). Dette udtryk, »inden der er forløbet et år«, henviser nødvendigvis til en periode på tolv på hinanden følgende og uafbrudte måneder.
35
Hvad for det tredje angår de formål, der forfølges med direktiv 2004/38, skal det bemærkes dels, at hovedformålet med direktivet er at styrke retten til fri bevægelighed og ophold for alle unionsborgere, dels at det formål, der specifikt forfølges med direktivets artikel 7, stk. 3, er at sikre, at personer, der er ophørt med deres erhvervsaktivitet som følge af mangel på arbejde af grunde, der ikke kan tilregnes de pågældende, bevarer deres status som arbejdstager og dermed retten til ophold (jf. i denne retning dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
36
Det skal tilføjes, at direktiv 2004/38 ligeledes har til formål at opnå den rette afvejning mellem på den ene side unionsborgernes frie bevægelighed og på den anden side at sikre, at der ikke opstår en urimelig byrde for værtsmedlemsstatens sociale system (jf. i denne retning dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 50).
37
Det må imidlertid konstateres, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 32 og 33 i forslaget til afgørelse, at en fortolkning af udtrykket »i mere end et år«, hvorefter dette udtryk ikke omfatter én samlet og sammenhængende periode, men en periode på et år, der i alt kan bestå af flere perioder med lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed, der er kortere end et år, der samles over flere år, ville rejse tvivl om den graduerede karakter af de betingelser for bevarelse af status som arbejdstager, der er fastsat i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2004/38, og som er nævnt i nærværende doms præmis 29, og desuden ville rejse tvivl om den afvejning, der er nævnt i nærværende doms præmis 36.
38
Som generaladvokaten har fremhævet i punkt 33 i forslaget til afgørelse, ville en sådan fortolkning navnlig kunne være uforenelig med den sondring, der er fastsat i henholdsvis litra b) og c) i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2004/38, for så vidt angår det tidsrum, hvori en arbejdstager eller selvstændig erhvervsdrivende bevarer en sådan status, nemlig alt efter om den oprindelige beskæftigelsesperiode i værtsmedlemsstaten er længere end eller kortere end et år.
39
Det må derfor konkluderes, at udtrykket »i mere end et år« i artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at det omfatter en samlet og vedvarende periode med lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed på mere end et år.
40
Denne fortolkning er i øvrigt ikke til hinder for, at personer, der uforskyldt har afbrudt deres lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed i værtsmedlemsstaten inden udløbet af den indledende periode på et år, kan være omfattet af den beskyttelse, der følger af opretholdelsen af deres status som arbejdstager, eftersom disse personer, hvis de ikke er omfattet af bestemmelserne i artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38, kan være omfattet af bestemmelserne i direktivets artikel 7, stk. 3, litra c), hvis de befinder sig i en af de situationer, der er nævnt i nærværende doms præmis 34.
41
I denne henseende skal det tilføjes, at Domstolen allerede har fastslået, at det kriterium, der navnlig er omhandlet i artikel 7, stk. 3, litra c), i direktiv 2004/38, følgelig efter sin art – idet det gør det muligt for de berørte personer utvetydigt at kende deres rettigheder og forpligtelser – er egnet til at sikre et højt retssikkerheds- og gennemsigtighedsniveau i forbindelse med tildelingen af sociale ydelser i henhold til grundsikringen, samtidig med at kriteriet er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet (dom af 15.9.2015, Alimanovic, C-67/14, EU:C:2015:597, præmis 61).
42
Henset til ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at udtrykket »i mere end et år« som omhandlet déri omfatter én enkeltstående og sammenhængende periode med lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed på mere end et år.
Det andet spørgsmål
43
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at den omstændighed, at en unionsborger, der opholder sig i en anden medlemsstat end den, hvor vedkommende er statsborger, modtager arbejdsløshedsunderstøttelse fra denne medlemsstat, af den myndighed i den nævnte medlemsstat, der har kompetence til at udstede opholdskort, skal anerkendes som bevis for, at denne unionsborger er uforskyldt arbejdsløs, og at dette er »behørigt konstateret« som omhandlet i denne bestemmelse.
44
Det bemærkes indledningsvis, at det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den forelæggende rets tvivl er begrænset til spørgsmålet om, hvorvidt den omstændighed, at en sådan unionsborger modtager arbejdsløshedsunderstøttelse fra den kompetente nationale myndighed, er tilstrækkelig til at fastslå, at arbejdsløshedens uforskyldte karakter er »behørigt konstateret« som omhandlet i den nævnte bestemmelse, og at den ikke vedrører de to øvrige kumulative betingelser, der er fastsat i denne bestemmelse, nemlig dels, at vedkommende skal have været beskæftiget i mere end et år, dels at den pågældende skal have tilmeldt sig arbejdsformidlingen som arbejdssøgende.
45
I denne henseende skal det for det første – således som generaladvokaten har anført i punkt 50 i forslaget til afgørelse – fastslås, at direktiv 2004/38 hverken definerer udtrykket »behørigt konstateret« eller indeholder nogen bestemmelse om de kriterier eller fremgangsmåder, hvorefter det »behørigt skal konstateres«, at en person er uforskyldt arbejdsløs. I mangel af EU-retlige bestemmelser på området og i medfør af princippet om processuel autonomi tilkommer det hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at fastsætte regler vedrørende disse kriterier og fremgangsmåder, forudsat at disse regler ikke er mindre gunstige end dem, som gælder for tilsvarende situationer, der er underlagt national ret (ækvivalensprincippet), og at de ikke i praksis gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de rettigheder, der er tillagt i henhold til EU-retten (effektivitetsprincippet) (jf. i denne retning dom af 27.6.2018, Diallo, C-246/17, EU:C:2018:499, præmis 45 og 59 og den deri nævnte retspraksis).
46
For det andet har direktiv 2004/38, således som det fremgår af første til fjerde betragtning hertil, til formål at lette udøvelsen af den grundlæggende og personlige ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, som direkte er tillagt unionsborgerne ved artikel 21, stk. 1, TEUF, og det har navnlig til formål at styrke denne ret (dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 23 og den deri nævnte retspraksis). Som det fremgår af den retspraksis, der nævnes i nærværende doms præmis 36, har dette direktiv ligeledes til formål at opnå en rimelig afvejning mellem beskyttelsen af unionsborgernes frie bevægelighed og garantien for, at værtsmedlemsstatens sociale sikringsordninger ikke pålægges en urimelig byrde.
47
Det fremgår til gengæld klart af såvel præamblen til som bestemmelserne i direktiv 2004/38, at direktivet ikke har til formål at harmonisere tildelingen af arbejdsløshedsydelser, de nærmere regler for tildeling af disse ydelser eller de kriterier, hvorefter det må fastslås, at en unionsborgers arbejdsløshed er uforskyldt. I en sådan situation skal det undersøges, om den pågældende nationale lovgivning kan tilsidesætte formålene med direktiv 2004/38 eller fratage direktivets bestemmelser deres effektive virkning.
48
På trods af den omstændighed, at anmodningen om præjudiciel afgørelse, således som generaladvokaten har anført i punkt 52 og 53 i forslaget til afgørelse, i den foreliggende sag ikke gør det muligt præcist at vide, efter hvilke kriterier den nationale myndighed, der har kompetence til at tildele de i hovedsagen omhandlede arbejdsløshedsydelser – dvs. ydelsen til arbejdssøgende – tildeler denne ydelse, er det tilstrækkeligt at konstatere, at Irland i sit indlæg – i lighed med hvad ministeren gjorde gældende for High Court (ret i første instans) – har anført, at DEASP, som er den nationale myndighed, der er kompetent til at tildele denne ydelse til arbejdssøgende, i henhold til de gældende nationale bestemmelser ikke er forpligtet til at undersøge grundene til, at en arbejdsløs person er ophørt med at arbejde, og derfor heller ikke er forpligtet til at undersøge, om denne arbejdsløshed er »uforskyldt« eller ej.
49
Hvis det viser sig, at DEASP faktisk ikke er forpligtet til at undersøge grundene til, at en person er arbejdsløs, og kan tildele ydelsen til arbejdssøgende, uden at det godtgøres, at denne arbejdsløshed er »uforskyldt« som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2004/38, hvilket det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, må det konkluderes, at tildelingen af denne ydelse til arbejdssøgende savner enhver forbindelse med, om den pågældende person er uforskyldt arbejdsløs eller ej, og under alle omstændigheder ikke kan udgøre et bevis for, om den pågældendes tab af beskæftigelse er uforskyldt eller ej. I en sådan situation kan den omstændighed, at den nationale myndighed, der har kompetence til at udstede opholdskort, ikke tager hensyn til afgørelsen om tildeling af den pågældende ydelse som bevis for, at den nævnte person er uforskyldt arbejdsløs, og at dette er »behørigt konstateret« som omhandlet i denne bestemmelse, åbenlyst ikke bringe formålene med direktiv 2004/38 eller den effektive virkning af dets bestemmelser i fare.
50
Hvis den forelæggende ret derimod efter den efterprøvelse, som det tilkommer den at foretage, måtte fastslå, at det nationale organ, der er kompetent med hensyn til tildeling af ydelsen til arbejdssøgende, underlægger denne ydelse en betingelse om, at disse personer er »uforskyldt arbejdsløse« som omhandlet i artikel 7, stk. 3, i direktiv 2004/38, dvs. at de pågældende personers lønnede beskæftigelse eller selvstændige virksomhed er ophørt af grunde – eller omstændigheder – der ligger uden for disse personers kontrol (jf. i denne retning dom af 11.4.2019, Tarola, C-483/17, EU:C:2019:309, præmis 46-49 og den deri nævnte retspraksis), og at dette organ faktisk kontrollerer, at disse grunde eller omstændigheder ligger uden for de nævnte personers kontrol, skal den nationale myndighed, der har kompetence til at udstede opholdskort, tage hensyn til afgørelsen om tildeling af ydelsen til arbejdssøgende i det mindste som et beviselement, der taler for, at den pågældende person er uforskyldt arbejdsløs, og at dette er »behørigt konstateret« som omhandlet i denne bestemmelse.
51
I mangel af mere præcise oplysninger fra den forelæggende ret med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt den nationale myndighed, der har kompetence til at udstede opholdskort, i overensstemmelse med de relevante nationale bestemmelser er forpligtet til at tage behørigt hensyn til afgørelsen om tildeling af ydelsen til arbejdssøgende som bevis for, at den pågældende person er uforskyldt arbejdsløs, og at dette er »behørigt konstateret«, tilkommer det derfor den forelæggende ret, der alene har kompetence til at fortolke og anvende national ret, at efterprøve, om anvendelsen af disse nationale bestemmelser overholder ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet som omhandlet i EU-retten og derfor ikke skader formålet med direktiv 2004/38 eller den effektive virkning af sidstnævntes bestemmelser.
52
Henset til ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38 skal fortolkes således, at den omstændighed, at en unionsborger, der opholder sig på en anden medlemsstats område end den, hvor den pågældende er statsborger, modtager arbejdsløshedsunderstøttelse fra denne medlemsstat, ikke som sådan skal anerkendes af den myndighed i den nævnte medlemsstat, der har kompetence til at udstede opholdskort, som et tilstrækkeligt bevis for, at denne person er uforskyldt arbejdsløs, og at dette er »behørigt konstateret« som omhandlet i denne bestemmelse.
Det tredje spørgsmål
53
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 2004/38, sammenholdt med det almindelige princip om god forvaltningsskik, skal fortolkes således, at det indebærer, at den nationale myndighed, der har kompetence til at udstede opholdskort, er forpligtet til at give en ansøger, der er tredjelandsstatsborger, aktindsigt i sagsakter i myndighedens besiddelse, i givet fald i en behørigt redigeret form, enten inden der træffes afgørelse om bevarelse af ansøgerens opholdsret eller opholdskort i henhold til dette direktivs artikel 14, sammenholdt med direktivets artikel 7 og 13, eller først under domstolsprøvelsen af denne afgørelse, når de dokumenter i de omhandlede sagsakter, som den kompetente nationale myndighed har lagt til grund for afslaget på opholdskortet, og som denne statsborger har anmodet om at få udleveret, indeholder oplysninger om bl.a. beskæftigelsesperioder for ansøgerens tidligere ægtefælle, der er unionsborger, og idet den tidligere ægtefælle efter at være blevet opfordret hertil af denne statsborger har afslået at meddele ham disse oplysninger.
54
Det bemærkes i denne henseende for det første, at direktiv 2004/38, navnlig artikel 7 om ret til ophold i mere end tre måneder, artikel 10 om udstedelse af opholdskort, artikel 13 om bevarelse af familiemedlemmers ret til ophold i tilfælde af skilsmisse eller omstødelse af ægteskabet eller det registrerede partnerskabs ophør og artikel 14 om bevarelse af retten til ophold i det væsentlige bestemmer, at det påhviler ansøgerne at fremlægge de oplysninger, der er nødvendige for at godtgøre, at de opfylder betingelserne for at være omfattet af de rettigheder, der er anerkendt i disse artikler, og at direktivet ikke fastsætter en udtrykkelig forpligtelse for de nationale myndigheder til at give ansøgerne de oplysninger, som myndighederne allerede er i besiddelse af, og som ansøgerne måtte have brug for for at godtgøre, at de opfylder de nævnte betingelser.
55
Det må derfor fastslås, at direktiv 2004/38 ikke udtrykkeligt fastsætter en »samarbejdsforpligtelse« for medlemsstaternes myndigheder ved fastlæggelsen af de relevante elementer i en ansøgning om opholdstilladelse og herved adskiller sig fra et direktiv som Rådets direktiv 2004/83/EF af 29. april 2004 om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse, og indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2004, L 304, s. 12), som fastsætter en sådan samarbejdsforpligtelse i dette direktivs artikel 4, stk. 1 (jf. i denne retning dom af 29.6.2023, International Protection Appeals Tribunal m.fl. (Attentat i Pakistan), C-756/21, EU:C:2023:523, præmis 48).
56
Det bemærkes for det andet, at chartrets artikel 41, som fastsætter retten til god forvaltning, og som i stk. 2 bestemmer, at denne ret navnlig omfatter retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt [litra a)], retten for enhver til aktindsigt i de akter, der vedrører ham eller hende, under iagttagelse af legitime fortrolighedshensyn samt tavshedspligt og sagernes fortrolighed [litra b)], samt en pligt for forvaltningen til at begrunde sine beslutninger [litra c)], ikke er rettet til medlemsstaterne, men udelukkende til Unionens institutioner, organer, kontorer og agenturer (jf. i denne retning dom af 5.11.2014, Mukarubega, C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
57
En ansøger om opholdskort kan derfor ikke direkte af chartrets artikel 41, stk. 2, litra a) og b), udlede en ret til at blive hørt i forbindelse med enhver procedure vedrørende vedkommendes ansøgning eller en ret til aktindsigt i forbindelse med en national procedure (jf. i denne retning dom af 17.7.2014, YS m.fl., C-141/12 og C-372/12, EU:C:2014:2081, præmis 67, og af 5.11.2014, Mukarubega, C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 44).
58
Retten til god forvaltning, der er fastsat i chartrets artikel 41, afspejler derimod et almindeligt EU-retligt princip, der finder anvendelse på medlemsstaterne, når de gennemfører denne ret (jf. dom af 13.7.2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C-765/21, EU:C:2023:566, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis).
59
Det skal for det første tilføjes, at retten til aktindsigt navnlig er den logiske følge af den effektive udøvelse af retten til forsvar (dom af 13.9.2018, UBS Europe m.fl., C-358/16, EU:C:2018:715, præmis 61 og den deri nævnte retspraksis), og at medlemsstaternes administrative myndigheder, når de vedtager foranstaltninger, der er omfattet af EU-rettens anvendelsesområde, er forpligtet til at respektere retten til forsvar for adressaterne for afgørelser, som i væsentlig grad påvirker sidstnævntes interesser (jf. i denne retning dom af 5.11.2014, Mukarubega, C-166/13, EU:C:2014:2336, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
60
For det andet forudsætter overholdelsen af retten til forsvar, der er sikret ved chartrets artikel 47, inden for rammerne af en retslig procedure, at sagsøgeren ikke alene har adgang til begrundelsen for den afgørelse, der er truffet vedrørende denne, men også til samtlige de oplysninger i sagsakterne, som administrationen har lagt til grund, med henblik på effektivt at kunne tage stilling til disse forhold (dom af 25.4.2024, NW og PQ (Klassificerede informationer), C-420/22 og C-528/22, EU:C:2024:344, præmis 92 og den deri nævnte retspraksis).
61
I det foreliggende tilfælde fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at den i hovedsagen omhandlede afgørelse blev truffet i henhold til Regulations 2015, som gennemførte direktiv 2004/38 i irsk ret. Eftersom Regulations 2015 gennemfører EU-retten, finder de krav, der følger af retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, retten til forsvar og retten til god forvaltningsskik, herunder retten til aktindsigt, således som de er sikret i EU-retten, anvendelse på hovedsagen.
62
Det skal tilføjes, at den i hovedsagen omhandlede situation er kendetegnet dels ved den omstændighed, at ansøgeren ønsker at opnå en afledt opholdsret på grundlag af oplysninger, som vedkommende ikke er i besiddelse af, idet de vedrører en anden person, nemlig hans tidligere hustru, som ikke har givet ham adgang hertil, dels at de nationale myndigheder, der har kompetence til at udstede et opholdskort til ansøgeren, allerede råder over disse oplysninger og har lagt disse oplysninger til grund for afslaget på at forny ansøgerens opholdskort.
63
Hvis der, således som den forelæggende ret synes at mene, ikke findes andre midler for ansøgeren til at indhente disse oplysninger end at anmode om aktindsigt i de sagsakter, der vedrører ham, må det antages, at nationale processuelle regler, som reelt bringer ansøgeren i en situation, hvor det er umuligt for ham at godtgøre, at hans tidligere hustru på tidspunktet for indledningen af skilsmissesagen opfyldte betingelserne i artikel 7, stk. 3, litra b), direktiv 2004/38, og at han derfor har en afledt opholdsret i medfør af dette direktivs bestemmelser, rejser tvivl om den effektive virkning af de rettigheder, som ansøgeren kan udlede af dette direktiv, og gør det umuligt at sikre overholdelsen af den pågældendes grundlæggende rettigheder, nærmere bestemt hans ret til en effektiv domstolsbeskyttelse og retten til forsvar.
64
I det foreliggende tilfælde vedrører de omhandlede oplysninger, som allerede findes i ansøgerens sagsakter, ganske vist ikke direkte ansøgeren, men hans tidligere hustru, således at en videregivelse kunne gøre indgreb i den beskyttelse af fortroligheden, der er knyttet til sådanne oplysninger.
65
I denne henseende fremgår det imidlertid af fast retspraksis, at de grundlæggende rettigheder ikke skal betragtes som absolutte rettigheder, men kan underlægges begrænsninger, forudsat at disse faktisk er nødvendige for at tilgodese de almene hensyn, som den omhandlede foranstaltning forfølger, og forudsat at begrænsningerne ikke, når henses til deres formål, indebærer et uforholdsmæssigt og uantageligt indgreb over for det centrale indhold af de således beskyttede rettigheder (jf. dom af 13.9.2018, UBS Europe m.fl., C-358/16, EU:C:2018:715, præmis 62 og den deri nævnte retspraksis).
66
Sådanne begrænsninger kan nemlig bl.a. have til formål at beskytte kravene om fortrolighed og tavshedspligt, som adgangen til visse oplysninger og visse dokumenter vil kunne tilsidesætte (jf. dom af 13.9.2018, UBS Europe m.fl., C-358/16, EU:C:2018:715, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
67
Retten til aktindsigt kan således begrænses på grundlag af en afvejning mellem på den ene side det almindelige princip om god forvaltningsskik og den berørte persons ret til effektive retsmidler og på den anden side de interesser, der anføres som begrundelse for ikke at videregive visse oplysninger i sagsakterne til denne person (dom af 25.4.2024, NW og PQ (Klassificerede informationer), C-420/22 og C-528/22, EU:C:2024:344, præmis 94 og den deri nævnte retspraksis).
68
Denne afvejning må imidlertid ikke føre til, at den berørte persons ret til forsvar fratages enhver effektiv virkning, og at den pågældendes ret til domstolsprøvelse, der følger af chartrets artikel 47, fratages sit indhold, bl.a. ved ikke at meddele den pågældende, eller i givet fald dennes repræsentant, i det mindste det væsentligste indhold af de oplysninger om den pågældendes tidligere ægtefælles beskæftigelsesperioder, som ligger til grund for den afgørelse, der er truffet i forhold til vedkommende (jf. analogt dom af 25.4.2024, NW og PQ (Klassificerede informationer), C-420/22 og C-528/22, EU:C:2024:344, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis).
69
I en situation som den i hovedsagen omhandlede påhviler det således den nationale myndighed, der har kompetence til at udstede opholdskortet, eller i givet fald den nationale ret, for hvilken der er anlagt sag i forbindelse med denne udstedelse, at tage hensyn til de berørte personers modstridende interesser og at foretage en afvejning af de således foreliggende interesser i lyset af omstændighederne i hver enkelt situation og type af procedure, der er omhandlet, og i det væsentlige eller i redigeret form at meddele ansøgeren de oplysninger i sagsakterne, som vedkommende ellers ikke har adgang til, og som er afgørende i forbindelse med afgørelsen af, om den pågældendes opholdsret skal opretholdes.
70
Henset til ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at direktiv 2004/38, sammenholdt med det almindelige princip om god forvaltningsskik og retten til effektive retsmidler, der er fastsat i chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at det indebærer, at den nationale myndighed, der har kompetence til at udstede opholdskort, er forpligtet til at give en ansøger, der er tredjelandsstatsborger, eller dennes repræsentant, aktindsigt i sagsakter i myndighedens besiddelse, i givet fald i en behørigt redigeret form, inden der træffes afgørelse om bevarelse af ansøgerens opholdsret eller opholdskort i henhold til dette direktivs artikel 14, sammenholdt med direktivets artikel 7 og 13, når de dokumenter i de omhandlede sagsakter, som den kompetente nationale myndighed har lagt til grund for afslaget på opholdskortet, og som denne statsborger har anmodet om at få udleveret, indeholder oplysninger om bl.a. beskæftigelsesperioder for ansøgerens tidligere ægtefælle, der er unionsborger, og idet denne ægtefælle, efter at være blevet opfordret hertil af denne statsborger, har afslået at meddele denne sidstnævnte disse oplysninger.
Sagsomkostninger
71
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
1)
Artikel 7, stk. 3, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/38/EF af 29. april 2004 om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, om ændring af forordning ([EØF]) nr. 1612/68 og om ophævelse af direktiv 64/221/EØF, 68/360/EØF, 72/194/EØF, 73/148/EØF, 75/34/EØF, 75/35/EØF, 90/364/EØF, 90/365/EØF og 93/96/EØF
skal fortolkes således, at
udtrykket »i mere end et år« som omhandlet i denne bestemmelse omfatter én enkeltstående og sammenhængende periode med lønnet beskæftigelse eller selvstændig erhvervsvirksomhed på mere end et år.
2)
Artikel 7, stk. 3, litra b), i direktiv 2004/38
skal fortolkes således, at
den omstændighed, at en unionsborger, der opholder sig på en anden medlemsstats område end den, hvor den pågældende er statsborger, modtager arbejdsløshedsunderstøttelse fra denne medlemsstat, ikke som sådan skal anerkendes af den myndighed i den nævnte medlemsstat, der har kompetence til at udstede opholdskort, som et tilstrækkeligt bevis for, at denne person er uforskyldt arbejdsløs, og at dette er »behørigt konstateret« som omhandlet i denne bestemmelse.
3)
Direktiv 2004/38, læst i lyset af det generelle princip om god forvaltningsskik og retten til effektive retsmidler, som er nedfældet i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
det indebærer, at den nationale myndighed, der har kompetence til at udstede opholdskort, er forpligtet til at give en ansøger, der er tredjelandsstatsborger, eller dennes repræsentant, aktindsigt i sagsakter i myndighedens besiddelse, i givet fald i en behørigt redigeret form, inden der træffes afgørelse om bevarelse af ansøgerens opholdsret eller opholdskort i henhold til dette direktivs artikel 14, sammenholdt med direktivets artikel 7 og 13, når de dokumenter i de omhandlede sagsakter, som den kompetente nationale myndighed har lagt til grund for afslaget på opholdskortet, og som denne statsborger har anmodet om at få udleveret, indeholder oplysninger om bl.a. beskæftigelsesperioder for ansøgerens tidligere ægtefælle, der er unionsborger, og idet denne ægtefælle, efter at være blevet opfordret hertil af denne statsborger, har afslået at meddele denne sidstnævnte disse oplysninger.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.