62024CJ0822
DOMSTOLENS DOM (Ottende Afdeling)
15. januar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – ophavsret og beslægtede rettigheder – harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet – direktiv 2001/29/EF – artikel 2 – retten til reproduktion – artikel 5 – undtagelser og indskrænkninger – rimelig kompensation for privatkopiering – national lovgivning, der fastsætter, at producenter, importører og distributører af lagringsmedier, som kan anvendes til reproduktion, og som er beregnet til kommercielle slutkunder, skal betale en sådan kompensation – forpligtelse ledsaget af en afkræftelig formodning om anvendelse af sådanne medier til privatkopiering – lovlighed«
I sag C-822/24,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) ved afgørelse af 26. september 2024, indgået til Domstolen den 3. december 2024, i sagen
bluechip Computer Aktiengesellschaft
mod
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ),
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, O. Spineanu-Matei (refererende dommer), og dommerne S. Rodin og N. Fenger,
generaladvokat: M. Szpunar,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
bluechip Computer Aktiengesellschaft ved Rechtsanwälte M. Kianfar og J. Schäfer,
–
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ) ved Rechtsanwalt D. Kögel,
–
den tyske regering ved J. Möller, M. Hellmann og A. Sahner, som befuldmægtigede,
–
den franske regering ved B. Dourthe og B. Herbaut, som befuldmægtigede,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino, som befuldmægtiget, bistået af procuratore dello Stato V. Pilloni og avvocato dello Stato D.G. Pintus,
–
den ungarske regering ved D. Csoknyai og Z. Fehér, som befuldmægtigede,
–
den nederlandske regering ved M.K. Bulterman og J.M. Hoogveld, som befuldmægtigede,
–
den østrigske regering ved A. Posch og J. Schmoll, som befuldmægtigede,
–
den portugisiske regering ved C. Alves, P. Barros da Costa og M. Martins da Cruz, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved G. von Rintelen og J. Samnadda, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 5, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT 2001, L 167, s. 10).
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Zentralstelle für private Überspielungsrechte (herefter »ZPÜ«) og bluechip Computer Aktiengesellschaft (herefter »bluechip«) vedrørende betaling af et vederlag til finansiering af det rimelige vederlag for privatkopiering.
Retsforskrifter
EU-retten
3
31., 35. og 38. betragtning til direktiv 2001/29 har følgende ordlyd:
»(31)
Det er nødvendigt at bevare en rimelig balance med hensyn til rettigheder og interesser mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og brugere af beskyttede frembringelser. De i medlemsstaterne gældende undtagelser og indskrænkninger til rettighederne må nyvurderes på baggrund af den nye elektroniske udvikling. Eksisterende forskelle hvad angår undtagelser og indskrænkninger med hensyn til visse handlinger, der er underlagt restriktioner, har direkte negative følger for det indre marked for ophavsret og beslægtede rettigheder. Disse forskelle kan meget vel blive endnu mere udtalte i takt med videreudviklingen af den grænseoverskridende udnyttelse af værker og grænseoverskridende aktiviteter. For at sikre, at det indre marked fungerer tilfredsstillende, bør definitionen af sådanne undtagelser og indskrænkninger i en vis grad harmoniseres. Harmoniseringsgraden bør baseres på deres følger for det indre markeds funktion.
[...]
(35)
I visse undtagelsestilfælde bør rettighedshavere have en rimelig kompensation for anvendelsen af deres beskyttede værker eller andre beskyttede frembringelser. Når det fastsættes, hvilken form en sådan rimelig kompensation skal have, hvilke nærmere bestemmelser der skal gælde for den, og hvilket omfang den eventuelt skal have, bør der tages hensyn til de særlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde. I forbindelse med vurderingen af disse omstændigheder kan det være relevant som kriterium at lægge til grund, om rettighedshaverne eventuelt har lidt skade som følge af den pågældende handling. I visse sager, hvor rettighedshaverne allerede har modtaget en anden form for betaling, f.eks. som del af en licensafgift, bør der ikke forfalde specifik eller særskilt betaling. Ved fastsættelsen af størrelsen af den rimelige kompensation bør der tages hensyn til, i hvor stor udstrækning der anvendes tekniske beskyttelsesforanstaltninger som nævnt i dette direktiv. I visse situationer, hvor skaden for rettighedshaveren er minimal, bør der ikke være betalingspligt.
[...]
(38)
Medlemsstaterne bør have mulighed for at indføre en undtagelse eller indskrænkning med hensyn til retten til reproduktion mod en rimelig kompensation for visse former for reproduktion af lyd-, video- og audiovisuelt materiale til privat brug. Dette kan indebære indførelse af eller fortsat anvendelse af vederlagsordninger som kompensation for rettighedshavernes tab. Selv om forskelle mellem sådanne vederlagsordninger påvirker det indre markeds funktion, vil disse forskelle, når der er tale om analog privat reproduktion, ikke få væsentlige følger for udviklingen af informationssamfundet. Digital privatkopiering kan formodes at vinde større udbredelse og få større økonomiske konsekvenser. Der bør derfor tages passende hensyn til forskellene mellem digital og analog privatkopiering, og der bør i visse henseender skelnes mellem dem.«
4
Dette direktivs artikel 2 med overskriften »Retten til reproduktion« bestemmer følgende:
»Medlemsstaterne indfører en eneret til at tillade eller forbyde direkte eller indirekte, midlertidig eller permanent reproduktion på en hvilken som helst måde og i en hvilken som helst form, helt eller delvis:
a)
for ophavsmænd for så vidt angår deres værker
b)
for udøvende kunstnere for så vidt angår optagelser af deres fremførelser
c)
for fremstillere af fonogrammer for så vidt angår deres fonogrammer
d)
for producenter af den første filmoptagelse for så vidt angår den originale film eller eksemplarer heraf, og
e)
for radio- og fjernsynsforetagender for så vidt angår optagelser af deres udsendelser, hvad enten der er tale om trådbunden eller trådløs transmission, herunder via kabel eller satellit.«
5
Direktivets artikel 5 med overskriften »Undtagelser og indskrænkninger« bestemmer følgende i stk. 2:
»Medlemsstaterne kan indføre undtagelser fra eller indskrænkninger i den i artikel 2 nævnte ret til reproduktion med hensyn til:
[...]
b)
reproduktioner på ethvert medium foretaget af en fysisk person til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, forudsat at rettighedshaverne modtager en rimelig kompensation, i forbindelse med hvilken der tages hensyn til anvendelse eller ikkeanvendelse af de i artikel 6 nævnte tekniske foranstaltninger på det pågældende værk eller den pågældende frembringelse
[...]«
Tysk ret
6
§ 53 i Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (lov om ophavsret og beslægtede rettigheder) af 9. september 1965 (BGBl. 1965 I, s. 1273) med overskriften »Reproduktioner til privat brug og anden personlig brug« i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »UrhG«), bestemte:
»(1)   Fremstillingen af individuelle kopier af et værk på ethvert medium, der foretages af en fysisk person til privat brug, er lovlig, forudsat at kopierne hverken direkte eller indirekte anvendes til kommercielle formål, og at de ikke fremstilles på baggrund af et eksemplar, der er fremstillet eller gjort offentligt tilgængeligt på åbenlys ulovlig vis. [...]
[...]«
7
UrhG’s § 54 med overskriften »Pligt til at betale vederlag« bestemte:
»(1)   Såfremt det på grund af et værks art må forventes, at det vil blive reproduceret i overensstemmelse med § 53, stk. 1-3, har ophavsmanden til værket ret til betaling af et rimeligt vederlag fra producenten af apparater og lagringsmedier af den type, som enten alene eller i kombination med andre apparater, lagringsmedier eller tilbehør anvendes til at foretage sådanne reproduktioner.
(2)   Den i stk. 1 omhandlede ret bortfalder, for så vidt som det under de givne omstændigheder kan forventes, at apparater eller lagringsmedier ikke vil blive anvendt til at foretage reproduktioner inden for denne lovs anvendelsesområde.«
8
UrhG’s § 54b med overskriften »Distributørens eller importørens pligt til at betale vederlag« bestemte:
»(1)   Enhver, der i kommercielt øjemed importerer eller genimporterer apparaterne eller lagringsmedierne på det territorium, hvor denne lov finder anvendelse, eller som handler med disse, hæfter solidarisk med producenten. [...]
[...]«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
9
ZPÜ er en tysk sammenslutning af kollektive forvaltningsorganisationer, som i henhold til ophavsretten har ret til at gøre ret til licensafgift gældende for reproduktion af lydlige eller audiovisuelle værker. bluechip er et selskab, der producerer, importerer og distribuerer personlige computere, bærbare computere og arbejdsstationer med indbygget harddisk.
10
ZPÜ har anlagt et søgsmål med påstand om i det væsentlige, at bluechip for hver af de ovennævnte typer apparater, der er bragt i omsætning mellem den 1. januar 2014 og den 31. december 2017, tilpligtes at betale et vederlag til finansiering af det rimelige vederlag, som er fastsat i UrhG’s § 54, i overensstemmelse med de takster, der er fastsat i de kollektive aftaler, som ZPÜ har indgået med organisationer for fagfolk inden for telekommunikationssektoren og sektoren for elektriske og elektroniske artikler.
11
Oberlandesgericht (regional ret i første instans, Tyskland) fastslog ved en mellemdom af 1. december 2023, at eftersom de apparater, som bluechip solgte til kommercielle slutkunder, teknisk set kunne anvendes til at fremstille kopier af ophavsretligt beskyttede værker til privat brug, måtte det ved en afkræftelig formodning lægges til grund, at sådanne kopier ville blive fremstillet, således at en juridisk person som bluechip i henhold til UrhG’s §§ 54 og 54b var forpligtet til at betale vederlaget til finansiering af det rimelige vederlag, der skulle betales til ophavsmændene som modydelse for en sådan fremstilling.
12
Efter at have konstateret, at bluechip ikke havde fremlagt oplysninger, der gjorde det muligt at afkræfte denne formodning, pålagde denne ret bl.a. selskabet at betale ZPÜ for hver type apparat, som blev solgt eller bragt i omsætning i Tyskland mellem den 1. januar 2014 og den 31. december 2017, et sådant vederlag, som skulle beregnes i henhold til de takster, der var fastsat i de ovennævnte kollektive aftaler, medmindre bluechip kunne godtgøre bl.a., at det var åbenbart, at de pågældende apparater var forbeholdt andre anvendelser end fremstilling af privatkopier, og at det højst var i minimalt omfang, at sådanne kopier faktisk blev fremstillet og blev det under normale omstændigheder.
13
bluechip har iværksat revisionsanke til prøvelse af denne dom ved Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland), som er den forelæggende ret.
14
Sidstnævnte har anført, at medlemsstaterne i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, der er gennemført i tysk ret ved bl.a. UrhG’s § 54, kan indføre undtagelser fra og indskrænkninger i den eneret til reproduktion, der er fastsat i direktivets artikel 2, til fordel for indehaverne af ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder. Medlemsstaterne kan navnlig fastsætte sådanne undtagelser og indskrænkninger i tilfælde, hvor reproduktioner foretages af fysiske personer til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, forudsat at rettighedshaverne modtager en rimelig kompensation.
15
Den forelæggende ret har bemærket, at hvad angår lagringsmedier, som kan anvendes til at foretage sådanne reproduktioner, kan denne kompensation i det tilfælde, hvor der er praktiske vanskeligheder forbundet med fastlæggelsen af en sådan privat brug og med identifikationen af slutbrugeren, afkræves producenter, importører eller distributører, der som bluechip har mulighed for at overvælte byrden på de kommercielle slutkunder, idet den er af den opfattelse, at disse kunder bl.a. kan omfatte fysiske og juridiske personer, der har bestilt sådanne medier til erhvervsmæssige eller kommercielle formål. Under normale omstændigheder kan det nemlig ikke udelukkes, at disse medier i en erhvervsmæssig eller kommerciel sammenhæng anvendes til at fremstille privatkopier, eller at sådanne fysiske eller juridiske personer erstatter dem med nye medier ved udløbet af den skattemæssige afskrivningsperiode, og at de sælger dem på markedet for brugte apparater med henblik på købernes anvendelse til privatkopiering.
16
Den forelæggende ret har tilføjet, at i betragtning af at der foreligger sådanne praktiske vanskeligheder, gør den omstændighed, at producenter, importører eller distributører som bluechip ikke pålægges betaling af den rimelige kompensation, det ikke muligt at sikre erstatning for den skade, som rettighedshaverne lider som følge af privatkopieringen, og dermed heller ikke den effektive opkrævning af denne kompensation. Denne ret hælder til den opfattelse, at det fremgår af Domstolens praksis, at det ved en afkræftelig formodning kan lægges til grund, at lagringsmedier som dem, der sælges af bluechip, anvendes til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle som omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, således at den rimelige kompensation kan kræves af sådanne producenter, importører eller distributører.
17
Den forelæggende ret har præciseret, at sælgere af lagringsmedier, som kan anvendes til at foretage reproduktioner til private formål, ved afgørelsen af, om det omhandlede vederlag skal betales, kan godtgøre, at det under normale omstændigheder forekommer udelukket, at disse medier vil blive anvendt til at fremstille kopier, eller at det i det mindste er usandsynligt, at de vil blive anvendt hertil i andet end minimalt omfang. Med henblik herpå kan disse sælgere navnlig fremlægge en skriftlig erklæring, hvorved den kommercielle slutkunde bekræfter, at denne alene vil anvende det købte medium i forbindelse med sin erhvervsmæssige virksomhed.
18
Den omstændighed, at sælgere som bluechip pålægges en forpligtelse til at betale den rimelige kompensation ledsaget af en afkræftelig formodning for privat brug af lagringsmedier, som kan anvendes til reproduktion, er desuden i overensstemmelse med Domstolens praksis, hvorefter medlemsstaterne råder over en vid skønsmargen med hensyn til fastlæggelsen af, hvilke personer der skal betale denne kompensation, og med hensyn til kompensationens form, vilkår og størrelse, forudsat at disse medlemsstater sikrer sig, at en sådan formodning ikke fører til, at denne kompensation pålægges i tilfælde, hvor den endelige anvendelse af de pågældende medier åbenbart falder uden for det tilfælde, som er omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29.
19
I betragtning af at der kan være forskelle i retspraksis med hensyn til fortolkningen af denne bestemmelse i Tyskland og Østrig, finder den forelæggende ret det med henblik på afgørelsen af den tvist, som er indbragt for den, nødvendigt at opnå Domstolens fortolkning af den pågældende bestemmelse.
20
Under disse omstændigheder har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Er det foreneligt med artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv [2001/29], at en national ordning forpligter producenter, importører eller distributører, der sælger lagringsmedier til kommercielle slutkunder (juridiske eller fysiske personer, der – på en for producenten, importøren eller forhandleren forståelig måde – afgiver bestillinger som slutbrugere til kommercielle formål), til at betale et vederlag til finansiering af en rimelig kompensation i henhold til undtagelsen fra retten til reproduktion for kopier til privat brug, såfremt de i henhold til bestemmelserne i national ret ikke godtgør, at en fysisk person højst i mindre omfang på enhver form for medium faktisk har foretaget eller – under begivenhedernes sædvanlige forløb – foretager reproduktioner af et værk til privat brug ved hjælp af dette udstyr?«
Om det præjudicielle spørgsmål
21
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at denne bestemmelse er til hinder for en national regel, hvorefter producenter, importører og distributører af lagringsmedier, som kan anvendes til reproduktion, er forpligtet til at betale den rimelige kompensation, der er fastsat i denne bestemmelse, ved salg af disse medier til kommercielle slutkunder, medmindre disse producenter, importører eller distributører godtgør, at de pågældende medier ikke vil blive anvendt af fysiske personer til at foretage reproduktioner til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, eller alene vil blive det i et omfang, som anses for kun at påføre rettighedshaverne en minimal skade.
22
I denne henseende bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til artikel 2 i direktiv 2001/29 giver de rettighedshavere, der er omfattet af denne bestemmelse, eneret til at tillade eller forbyde direkte eller indirekte, midlertidig eller permanent reproduktion på en hvilken som helst måde og i en hvilken som helst form, helt eller delvis, for så vidt angår deres værker, optagelser af deres fremførelser, deres fonogrammer, den originale film eller eksemplarer heraf samt for så vidt angår optagelser af deres udsendelser.
23
Artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 bestemmer, at medlemsstaterne kan indføre undtagelser fra eller indskrænkninger i den i artikel 2 nævnte eneret til reproduktion med hensyn til reproduktioner på ethvert medium foretaget af en fysisk person til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, forudsat at rettighedshaverne modtager en rimelig kompensation, i forbindelse med hvilken der tages hensyn til anvendelse eller ikkeanvendelse af de i artikel 6 nævnte tekniske foranstaltninger på det pågældende værk eller den pågældende frembringelse.
24
Det skal endvidere bemærkes, at artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 ifølge selve sin ordlyd alene giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte bestemmelser om betaling af en rimelig kompensation, hvis udstyret, apparatet eller mediet til reproduktion anvendes af »fysiske personer« i deres egenskab af slutbrugere til at foretage reproduktioner »til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle«. Det følger heraf, at anvendelsesområdet for denne bestemmelse bl.a. afhænger af slutbrugerens egenskab og af formålet med brugen (jf. i denne retning dom af 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C-463/12, EU:C:2015:144, præmis 83).
25
Som det fremgår af 35. og 38. betragtning til direktiv 2001/29, er artikel 5, stk. 2, litra b), udtryk for EU-lovgivers vilje om at fastsætte en særlig kompensationsordning, hvis gennemførelse udløses af rettighedshavernes tab, der i princippet skaber en forpligtelse til at »godtgøre« eller »kompensere« disse. En fysisk persons privatkopiering skal nemlig anses for en handling til skade for den pågældende rettighedshaver, idet den foretages, uden at der søges forudgående tilladelse fra denne rettighedshaver. Det er imidlertid på ingen måde nødvendigt, at sådanne personer faktisk foretager reproduktioner til private formål, eftersom disse personer med rette formodes fuldt ud at drage fordel af, at udstyr, apparater og medier til reproduktion stilles til rådighed, idet denne tilrådighedsstillelse på grund af udstyrets, apparaternes og mediernes reproduktionskapacitet er tilstrækkelig til at begrunde anvendelsen af den rimelige kompensation, som er fastsat til fordel for rettighedshaverne. Domstolen har i denne henseende præciseret, at medlemsstaterne kan opstille en afkræftelig formodning om, at sådant udstyr og sådanne apparater og medier stilles til rådighed for fysiske personer til privat brug (jf. i denne retning dom af 11.7.2013, Amazon.com International Sales m.fl., C-521/11, EU:C:2013:515, præmis 43, af 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C-463/12, EU:C:2015:144, præmis 24 og 25, af 8.9.2022, Ametic, C-263/21, EU:C:2022:644, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis, og af 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C-260/22, EU:C:2023:900, præmis 33 og den deri nævnte retspraksis).
26
Det fremgår således af fast retspraksis, at den rimelige kompensation og følgelig den ordning, som denne hviler på, samt omfanget heraf skal være knyttet til den skade, der er påført rettighedshaverne på grund af fremstillingen af private kopier. Enhver rimelig kompensation, der ikke er knyttet til den skade, som påføres rettighedshaverne som følge af en sådan fremstilling, er nemlig ikke forenelig med det krav, der er anført i 31. betragtning til direktiv 2001/29, hvorefter der skal opretholdes en rimelig balance mellem rettighedshavere og brugere af de beskyttede frembringelser (dom af 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C-260/22, EU:C:2023:900, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
27
Domstolen har desuden allerede påpeget, at artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 bortset fra, hvis det medgives, at den ikke har nogen effektiv virkning, skal anses for at pålægge medlemsstaterne en resultatforpligtelse, når disse gennemfører undtagelsen for privatkopiering, således at de er forpligtet til inden for rammerne af deres kompetence at sikre, at der reelt betales en rimelig kompensation med henblik på at holde rettighedsindehaverne skadesløse (dom af 9.6.2016, EGEDA m.fl., C-470/14, EU:C:2016:418, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
28
For så vidt som bestemmelserne i direktiv 2001/29 ikke præciserer de forskellige elementer i ordningen for rimelig kompensation, har medlemsstaterne en vid skønsmargen til at afgrænse disse. Det er navnlig op til medlemsstaterne at afgøre, hvilke personer der skal betale denne kompensation, og at fastlægge, hvilken form den skal have, hvilke nærmere bestemmelser der skal gælde for den, og hvilket omfang den skal have (dom af 8.9.2022, Ametic, C-263/21, EU:C:2022:644, præmis 36 og den deri nævnte retspraksis). Når det fastsættes, hvilken form den rimelige kompensation skal have, hvilke nærmere bestemmelser der skal gælde for den, og hvilket omfang den eventuelt skal have, påhviler det medlemsstaterne, således som det fremgår af 35. betragtning til direktiv 2001/29, at tage hensyn til de særlige omstændigheder i hvert enkelt tilfælde og navnlig til, om rettighedshaverne eventuelt har lidt skade (dom af 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C-260/22, EU:C:2023:900, præmis 36).
29
Under hensyntagen til de praktiske vanskeligheder med at identificere de private brugere og forpligte disse til at godtgøre indehaverne af eneretten til reproduktion den skade, de har påført dem, står det medlemsstaterne frit for med henblik på finansieringen af den rimelige kompensation at indføre en »afgift for privatkopiering«, som forud for privatkopieringen ikke skal betales af de pågældende privatpersoner, men af personer, herunder juridiske personer, der råder over udstyr, apparater og medier til reproduktion, og som i den forbindelse retligt eller faktisk giver privatpersoner adgang hertil. Inden for rammerne af en sådan ordning påhviler betalingen af afgiften for privatkopiering de personer, der råder over sådant udstyr og sådanne apparater og medier. Således kan medlemsstaterne på visse betingelser anvende afgiften for privatkopiering uden forskel på lagringsmedier, der er egnede til reproduktion, herunder i det tilfælde, hvor den endelige brug heraf ikke er omfattet af det tilfælde, der er omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 (jf. i denne retning dom af 9.6.2016, EGEDA m.fl., C-470/14, EU:C:2016:418, præmis 32 og 33, og af 8.9.2022, Ametic, C-263/21, EU:C:2022:644, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis).
30
Eftersom en sådan ordning gør det muligt for de betalingspligtige at lade afgiftsbeløbet for privatkopiering indgå i prisen for adgangen til sådant udstyr og sådanne apparater og medier, bliver byrden ved afgiften i sidste ende båret af den private bruger, der betaler denne pris, og dette i overensstemmelse med den »rimelige balance«, der er omhandlet i 31. betragtning til direktiv 2001/29, som skal findes mellem interesserne for indehaverne af eneretten til reproduktion og interesserne for brugerne af de beskyttede frembringelser (dom af 8.9.2022, Ametic, C-263/21, EU:C:2022:644, præmis 38 og den deri nævnte retspraksis).
31
Det skal imidlertid bemærkes, at når medlemsstaterne vælger en finansiering af denne art, der er begrundet i praktiske vanskeligheder, såsom at det er umuligt at identificere de private slutbrugere, skal de til fordel for de faktiske kompensationspligtige, hvad enten der er tale om producenter, importører eller distributører af udstyr, apparater eller medier til reproduktion eller slutbrugere, fastlægge en fritagelsesordning eller i mangel heraf en ret til tilbagebetaling, når kompensationen ikke skal betales, som det bl.a. er tilfældet, når sådant udstyr eller sådanne apparater eller medier leveres til andre personer end fysiske personer til formål, der klart er forskellige fra formålet om fremstilling af kopier til privat brug (jf. i denne retning dom af 11.7.2013, Amazon.com International Sales m.fl., C-521/11, EU:C:2013:515, præmis 31, af 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C-463/12, EU:C:2015:144, præmis 45, 47, 50 og 53, af 9.6.2016, EGEDA m.fl., C-470/14, EU:C:2016:418, præmis 36 og 40, af 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl., C-110/15, EU:C:2016:717, præmis 34 og 36, og af 8.9.2022, Ametic, C-263/21, EU:C:2022:644, præmis 39).
32
Den således fastsatte ret til tilbagebetaling skal være effektiv og må ikke gøre tilbagebetalingen af den betalte afgift uforholdsmæssig vanskelig. I denne henseende skal rækkevidden og effektiviteten af, rådigheden over, offentliggørelsen af og enkeltheden af udøvelsen af retten til tilbagebetaling gøre det muligt at udligne en eventuel ubalance, som opstår ved afgiftsordningen for privatkopiering som konsekvens af de konstaterede praktiske vanskeligheder (dom af 22.9.2016, Microsoft Mobile Sales International m.fl., C-110/15, EU:C:2016:717, præmis 37 og den deri nævnte retspraksis, og af 8.9.2022, Ametic, C-263/21, EU:C:2022:644, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
33
Endelig har Domstolen allerede fastslået, at medlemsstaterne i visse tilfælde, der er omfattet af anvendelsesområdet for den undtagelse, som de har valgt at indføre i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, og under overholdelse af ligebehandlingsprincippet, kan fastsætte en fritagelse for betaling af den rimelige kompensation, når den skade, der er påført rettighedshaverne, er minimal, idet fastsættelsen af den tærskel, op til hvilken skaden kvalificeres som minimal, henhører under medlemsstaternes skønsmargen (jf. i denne retning dom af 23.11.2023, Seven.One Entertainment Group, C-260/22, EU:C:2023:900, præmis 38-40 og den deri nævnte retspraksis).
34
Det er i lyset af hele denne retspraksis, at den forelæggende rets spørgsmål skal undersøges.
35
I det foreliggende tilfælde fremgår det af denne rets forklaringer, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning, som fortolket af de nationale retter, fastsætter, at den rimelige kompensation skal betales af producenter, importører eller distributører, der, som bluechip, sælger lagringsmedier, der kan anvendes til reproduktion (herefter »lagringsmedier«), til kommercielle slutkunder, uanset om der er tale om juridiske eller fysiske personer. Det fremgår ligeledes i det væsentlige af den forelæggende rets forklaringer, at det ikke er udelukket, at de medier, der således købes af sådanne kommercielle slutkunder, anvendes i andre tilfælde end dem, der er omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, dvs. at de ikke anvendes »til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle«, eller kun i begrænset omfang anvendes til en sådan brug og til sådanne formål.
36
I overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 29 og 31-33, kan den rimelige kompensation alene pålægges sælgere af lagringsmedier i et sådant tilfælde, hvis to kumulative betingelser er opfyldt. For det første skal en sådan ordning være begrundet i praktiske vanskeligheder, såsom vanskeligheder ved at identificere slutbrugerne og formålet med anvendelsen af reproduktioner, der er foretaget ved hjælp af disse medier. For det andet skal disse sælgere, når det er godtgjort, at slutbrugerne anvender de pågældende medier til formål, der er åbenbart forskellige fra formålet om privatkopiering, eller i det mindste kun påfører rettighedshaverne en minimal skade i forbindelse med anvendelsen af de samme medier til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, indrømmes en fritagelse for den rimelige kompensation eller i mangel heraf en ret til effektiv tilbagebetaling, som ikke er tilrettelagt på en sådan måde, at tilbagebetalingen af kompensationen er uforholdsmæssig vanskelig.
37
Den forelæggende ret skal således efterprøve, om den i hovedsagen omhandlede lovgivning opfylder disse to betingelser, idet det præciseres, at Domstolen i forbindelse med en præjudiciel forelæggelse kan give anvisninger med henblik på at vejlede den nationale ret i dens afgørelse (dom af 5.5.2022, Victorinox, C-179/21, EU:C:2022:353, præmis 49 og den deri nævnte retspraksis).
38
Hvad for det første angår eksistensen af praktiske vanskeligheder i forbindelse med identifikationen af slutbrugerne og formålet med anvendelsen af de reproduktioner, der foretages ved hjælp af lagringsmedier som de i hovedsagen omhandlede, skal det konstateres, at sådanne praktiske vanskeligheder med hensyn til identifikation foreligger, når disse medier sælges til kommercielle slutkunder.
39
Det kan nemlig ikke alene af statussen som »kommerciel slutkunde« udledes, at lagringsmedierne aldrig vil blive anvendt af fysiske personer til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle som omhandlet i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, og at rettighedshaverne således aldrig vil påføres andet end en minimal skade.
40
I første række skal det bemærkes, at de kommercielle slutkunder i det foreliggende tilfælde omfatter såvel fysiske som juridiske personer, der bestiller lagringsmedier til kommercielle eller erhvervsmæssige formål. Såfremt sådanne medier erhverves af juridiske personer, kan disse i princippet kun anvendes af fysiske personer, som disse medier stilles til rådighed for. Slutbrugerne af lagringsmedier, der købes af kommercielle slutkunder, kan således i alle tilfælde alene være fysiske personer, idet det præciseres, at det med henblik på at afgøre, om den rimelige kompensation skal betales, ikke har nogen betydning, at de fysiske personer, som anvender sådanne medier, ikke selv har erhvervet dem eller ikke ejer dem. Den rimelige kompensation skal nemlig også betales, når fysiske personer kan foretage reproduktioner af beskyttede værker fra eller ved hjælp af en anordning, der tilhører tredjemand (jf. i denne retning dom af 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C-463/12, EU:C:2015:144, præmis 91).
41
I anden række er der i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 25, en berettiget formodning for, at de pågældende fysiske personer, uanset om de både er slutkunder og slutbrugere, eller om de udelukkende er slutbrugere som følge af, at den kommercielle slutkunde stiller lagringsmedier til rådighed for dem, fuldt ud drager fordel af disse medier, herunder til at foretage reproduktioner til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle. Domstolen har i denne henseende fastslået, at artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 ikke er til hinder for en national lovgivning, der opstiller en sådan formodning, for så vidt som den er afkræftelig (jf. i denne retning dom af 11.7.2013, Amazon.com International Sales m.fl., C-521/11, EU:C:2013:515, præmis 43 og 45).
42
Under disse omstændigheder kan det på tidspunktet for salget af lagringsmedier til kommercielle slutkunder være vanskeligt at afgøre, om den fysiske person, der råder over disse medier, enten fordi vedkommende selv har købt dem til kommercielle eller erhvervsmæssige formål, eller fordi de er blevet stillet til rådighed for den fysiske person af den kommercielle slutkunde i forbindelse med den fysiske persons arbejde, udelukkende vil anvende dem til formål, som er åbenbart forskellige fra privatkopiering, eller om personen ligeledes vil anvende dem til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, i et omfang, som ikke anses for kun at påføre rettighedshaverne en minimal skade.
43
Navnlig kan det ikke udelukkes, således som den forelæggende ret har anført, at lagringsmedier i et erhvervsmæssigt miljø anvendes i et andet end minimalt omfang af fysiske personer til en sådan anvendelse og til sådanne formål, eller at de inden udløbet af deres gennemsnitlige levetid, f.eks. efter udløbet af deres skattemæssige afskrivningsperiode, stilles til rådighed for fysiske personer, som derefter anvender dem til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle. Desuden kan selvstændige erhvervsdrivende som fysiske personer, der afgiver bestilling til kommercielle eller erhvervsmæssige formål, anvende lagringsmedier som de i hovedsagen omhandlede både erhvervsmæssigt og privat.
44
Det tilkommer den forelæggende ret at efterprøve, om der under hensyn til det ovenstående i det foreliggende tilfælde foreligger praktiske vanskeligheder i forbindelse med at fastslå formålet med anvendelsen af lagringsmedier for de fysiske personer, som de er beregnet til.
45
For det andet skal den forelæggende ret i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 31, efterprøve, om producenter, importører og distributører af lagringsmedier, som kan anvendes til reproduktion, såsom bluechip, kan fritages for betaling af den rimelige kompensation, såfremt de godtgør, at disse medier vil blive anvendt af fysiske personer i andre tilfælde end dem, der er fastsat i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, eller om de i det mindste kan opnå tilbagebetaling af den uretmæssigt betalte kompensation, hvis dette alene kan godtgøres efter salgstransaktionen og betalingen af kompensationen.
46
I denne henseende er denne bestemmelse ikke til hinder for en ordning for opkrævning af kompensation for privatkopiering som nævnt af den forelæggende ret, der bl.a. fastsætter, at en sådan producent, importør eller distributør skal fremlægge en skriftlig erklæring fra den kommercielle slutkunde, der i det væsentlige bekræfter, at lagringsmedierne vil blive anvendt til formål, som er åbenbart forskellige fra formålet om privatkopiering, eller at de i et omfang, der kun vil kunne påføre rettighedshaverne en minimal skade, vil blive anvendt til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle. Således synes en sælger såsom bluechip let at kunne fritages for betaling af den rimelige kompensation.
47
Domstolen har i øvrigt bekræftet, at sådanne ensidige erklæringer kan anvendes med henblik på en sådan fritagelse, for så vidt som der i den pågældende medlemsstat findes en mulighed for, at den enhed, som har ansvaret for at forvalte den rimelige kompensation, kan kontrollere rigtigheden af de pågældende erklæringer, således at der sikres en effektiv opkrævning af kompensationen (jf. i denne retning dom af 8.9.2022, Ametic, C-263/21, EU:C:2022:644, præmis 42 og 70).
48
I øvrigt skal en national lovgivning, der fastsætter en fritagelsesordning for betaling af den rimelige kompensation ved hjælp af sådanne erklæringer, under alle omstændigheder i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 32, fastsætte en ret til tilbagebetaling af den uretmæssigt betalte kompensation, som skal være effektiv og ikke må være tilrettelagt på en sådan måde, at tilbagebetalingen af den betalte kompensation er uforholdsmæssig vanskelig.
49
Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at denne bestemmelse ikke er til hinder for en national regel, hvorefter producenter, importører og distributører af lagringsmedier, som kan anvendes til reproduktion, er forpligtet til at betale den rimelige kompensation, der er fastsat i denne bestemmelse, ved salg af disse medier til kommercielle slutkunder, medmindre disse producenter, importører eller distributører godtgør, at de pågældende medier ikke vil blive anvendt af fysiske personer til at foretage reproduktioner til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, eller alene vil blive det i et omfang, som anses for kun at påføre rettighedshaverne en minimal skade.
Sagsomkostninger
50
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra parternes udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Ottende Afdeling) for ret:
Artikel 5, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet
skal fortolkes således, at
denne bestemmelse ikke er til hinder for en national regel, hvorefter producenter, importører og distributører af lagringsmedier, som kan anvendes til reproduktion, er forpligtet til at betale den rimelige kompensation, der er fastsat i denne bestemmelse, ved salg af disse medier til kommercielle slutkunder, medmindre disse producenter, importører eller distributører godtgør, at de pågældende medier ikke vil blive anvendt af fysiske personer til at foretage reproduktioner til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte er kommercielle, eller alene vil blive det i et omfang, som anses for kun at påføre rettighedshaverne en minimal skade.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.