Sag C-92/12 PPU
Health Service Executive
mod
S.C.
og
A.C.
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af High Court (Irland))
»Kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning (EF) nr. 2201/2003 – barn med sædvanligt opholdssted i Irland, hvor det har været genstand for flere anbringelser – aggressiv adfærd med fare for, at barnet gør skade på sig selv – afgørelse om at anbringe barnet på en lukket institution i England – forordningens materielle anvendelsesområde – artikel 56 – hørings- og godkendelsesordning – forpligtelse til at anerkende afgørelsen om at anbringe barnet på en lukket institution eller til at erklære denne afgørelse for eksigibel – foreløbige forholdsregler – præjudiciel hasteprocedure«
Sammendrag af dom
1.        Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – anvendelsesområde – begrebet »civilretlige område«
(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 1)
2.        Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – retternes kompetence – rækkevidden af de forpligtelser, der følger af forordningens artikel 56 hvad angår afgørelsen om anbringelse af et barn
(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 56)
3.        Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – anerkendelse og fuldbyrdelse – anvendelsesområde
(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 28)
4.        Retligt samarbejde i civile sager – kompetence, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar – forordning nr. 2201/2003 – anerkendelse og fuldbyrdelse – betingelser
(Rådets forordning nr. 2201/2003, art. 56, stk. 2)
1.        En afgørelse fra en ret i en medlemsstat, der bestemmer, at et barn skal anbringes på en i en anden medlemsstat beliggende lukket institution, der yder terapi og uddannelse, hvor anbringelsen er forbundet med frihedsberøvelse af beskyttelseshensyn i en bestemt tidsperiode, er omfattet af det materielle anvendelsesområde for forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000.
I henhold til artikel 1, stk. 3, litra g), i forordning nr. 2201/2003 er »foranstaltninger, der er truffet som følge af strafbare handlinger begået af børn«, og dermed frihedsberøvelse af børn som straf for begåede strafbare handlinger udelukket fra forordningens anvendelsesområde. En anbringelse, der er forbundet med frihedsberøvelse, er således omfattet af forordningens anvendelsesområde, når denne anbringelse er anordnet for at beskytte barnet og ikke for at straffe det.
(jf. præmis 65 og 66 samt domskonkl. 1)
2.        Den godkendelse, der er omhandlet i artikel 56, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000, skal meddeles af en kompetent offentligretlig myndighed, inden der træffes afgørelse om anbringelse af et barn. Det er ikke tilstrækkeligt, at den institution, hvor barnet skal anbringes, giver sin godkendelse. I det tilfælde, hvor retten i den medlemsstat, der har truffet afgørelse om anbringelsen, er i tvivl om, hvorvidt en godkendelse er gyldigt meddelt i den anmodede medlemsstat, fordi det ikke er muligt at fastlægge med sikkerhed, hvilken myndighed der var kompetent i denne medlemsstat, er det muligt at foretage en berigtigelse med henblik på at sikre, at kravet om en godkendelse i artikel 56 i forordning nr. 2201/2003 er overholdt fuldt ud.
(jf. præmis 95 og domskonkl. 2)
3.        Forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 skal fortolkes således, at en afgørelse fra en ret i en medlemsstat om tvangsmæssig anbringelse af et barn på en lukket institution, der er beliggende i en anden medlemsstat, skal erklæres eksigibel i den anmodede medlemsstat, før den kan fuldbyrdes i denne medlemsstat. Med henblik på ikke at berøve forordningens dens effektive virkning skal afgørelsen fra retten i den anmodede medlemsstat vedrørende anmodningen om en erklæring om eksigibilitet træffes særligt hurtigt, uden at søgsmål, der er anlagt til prøvelse af en sådan afgørelse fra den anmodede medlemsstat, kan tillægges opsættende virkning.
(jf. præmis 133 og domskonkl. 3)
4.        Når en afgørelse fra en ret i en medlemsstat om anbringelse af et barn på en lukket institution, der er beliggende i en anden medlemsstat, er truffet for en bestemt varighed, finder en godkendelse af en anbringelse efter artikel 56, stk. 2, i forordning nr. 2201/2003 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager og i sager vedrørende forældreansvar og om ophævelse af forordning nr. 1347/2000 ikke anvendelse på afgørelser, der har til formål at forlænge varigheden af anbringelsen. Under sådanne omstændigheder skal der indgives en anmodning om en ny godkendelse. En afgørelse om anbringelse, der er truffet i en medlemsstat og erklæret eksigibel i en anden medlemsstat, kan alene fuldbyrdes i den sidstnævnte medlemsstat i den periode, der er angivet i afgørelsen om anbringelse.
Der er nemlig intet grundlag for ved fuldbyrdelsen af en dom at udstyre den med rettigheder, som den ikke har i domsstaten, eller virkninger, som den samme type dom afsagt direkte i den anmodede medlemsstat ikke ville have.
Den ret i en medlemsstat, der påtænker at anbringe et barn på en lukket institution, som er beliggende i en anden medlemsstat, kan imidlertid under overholdelse af formålet med sådanne anbringelser – som er at fastsætte en frihedsberøvelse i en begrænset periode og at efterprøve med korte intervaller, om frihedsberøvelsen skal opretholdes – anmode om godkendelse for en tilstrækkelig tidsperiode med henblik på at undgå den ulempe, der er forbundet med gentagne godkendelser af kort varighed, idet dette ikke foregriber denne rets beføjelse til i den periode, der er omfattet af godkendelsen, at reducere varigheden af anbringelsen af hensyn til barnets bedste.
(jf. præmis 140, 142 og 146 samt domskonkl. 4)