62003CC0445_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo prasību Komisija vēlas panākt, lai tiktu atzīts, ka Luksemburgas Lielhercogiste, izvirzot nosacījumus citā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem, kas norīko darba ņēmējus, kuri ir trešās valsts pilsoņi, pakalpojumu sniegšanai Luksemburgā, nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants.
I – Atbilstošās Kopienu tiesību normas
2. EKL 49. panta pirmajā daļā ir noteikts: "kā paredz turpmāk izklāstītie noteikumi, Kopienā aizliedz pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumus to dalībvalstu pilsoņiem, kas veic uzņēmējdarbību kādā Kopienas valstī, bet sniedz pakalpojumus citas dalībvalsts personai".
II – Atbilstošās valsts tiesību normas
3. Lielhercogistes 1972. gada 12. maija regula ( règlement grand‑ducal ; turpmāk tekstā – "1972. gada regula") (2) paredz vispārīgu principu, atbilstoši kuram neviens ārvalstnieks nevar tikt nodarbināts Luksemburgas teritorijā, nesaņemot darba atļauju – principu, kas neattiecas uz darba ņēmējiem, kuri ir kādas Eiropas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas līguma dalībvalsts pilsoņi (1. pants).
4. Šī atļauja var būt četru veidu, un uz katru no tiem attiecas atšķirīgi nosacījumi (2. un 3. pants). Turklāt ir aizliegts nodarbināt ārvalsts darba ņēmēju, kam nav derīgas minētās atļaujas un kas pirms tam Valsts nodarbinātības iestādē nav aizpildījis deklarāciju par ieņemamo darba vietu (4. pants).
5. Minēto atļauju izsniedz, atsaka vai atsauc darba ministrs vai tā pilnvarota persona, ņemot vērā darba tirgus situāciju, attīstību un organizāciju (8. pants).
6. Noteikumi paredz, ka izņēmuma gadījumos ārvalsts darba ņēmējiem, kas īslaicīgi norīkoti darbā Luksemburgas Lielhercogistē jebkura, tai skaitā Luksemburgas, uzņēmuma labā var piešķirt kolektīvu darba atļauju ar nosacījumu, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem ir darba līgums uz nenoteiktu laiku, kas noslēgts vismaz sešus mēnešus pirms norīkojuma. Jebkurā gadījumā šīs atļaujas derīgums nedrīkst pārsniegt astoņus mēnešus, ieskaitot tās iespējamo pagarinājumu, ko var veikt tikai vienreiz (9. pants).
7. Individuālās un kolektīvās darba atļaujas tiek izsniegtas pēc tam, kad darba devējs ir iesniedzis bankas garantiju, kas nedrīkst būt mazāka par 60 000 frankiem (3) par katru darba ņēmēju (9. pants).
8. Ar 1972. gada regulu uzlikto pienākumu nepildīšana ir sodāma ar naudas sodu un, attiecīgā gadījumā, ar brīvības atņemšanu (12. pants). (4)
III – Pirmstiesas procedūra
9. 1999. gada 19. maijā Komisija pievērsa Luksemburgas valdības uzmanību nosacījumiem, kas saistīti ar ārvalsts darba ņēmēju sniegtajiem pārrobežu pakalpojumiem un kas, pēc Komisijas domām, nav saderīgi ar EKL 49. pantu.
10. Luksemburgas pastāvīgā pārstāvniecība ar 1999. gada 16. septembra vēstuli iesniedza savus apsvērumus, lūdzot precizēt Komisijas nostāju. Pēc minēto precizējumu saņemšanas tā 2002. gada 8. aprīlī iesniedza papildu atbildi, kaut arī 2002. gada 21. martā jau bija saņēmusi argumentētu atzinumu, uz kuru tā neatbildēja.
IV – Problēmas noteikšana
11. No iepriekš minētajām tiesību normām izriet, ka Komisija, pamatojoties uz nesaderību ar EK līgumu, apstrīd 1972. gada regulā paredzētos nosacījumus pakalpojumu sniegšanai Luksemburgā citās Kopienas dalībvalstīs dibinātiem uzņēmumiem, kuru personāls ir trešo valstu pilsoņi.
12. Tādējādi šajā lietā mērķis ir nevis konstatēt diskrimināciju, kas būtu pretrunā Kopienas tiesībām, jo arī Luksemburgas uzņēmumiem, kuri nodarbina ārvalsts darba ņēmējus, ir jānodrošina atbilstība šiem nosacījumiem (5), bet gan – iespējamu pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojumu, ko aizliedz EKL 49. pants.
13. Tādējādi ir jānoraida atbildētājas valsts argumenti, saskaņā ar kuriem Luksemburgas uzņēmumi varētu tikt diskriminēti. Minētās situācijas tomēr nav salīdzināmas: citā dalībvalstī dibināti uzņēmumi jau ir izpildījuši juridiskās formalitātes attiecībā uz darba ņēmēju, kuri ir trešās valsts pilsoņi, pieņemšanu darbā, kas Luksemburgas uzņēmumu gadījumā nav izdarīts.
14. Tāpat nav jāizskata to darba ņēmēju stāvoklis, kas ir trešās valsts pilsoņi, kuri likumīgi uzturas Kopienu teritorijā.
15. Lai atrisinātu minēto problēmu, ir jāpārbauda ārvalsts darba ņēmēju sniegto pārrobežu pakalpojumu konkrēti aspekti un Kopienas tiesību stāvoklis, tostarp ņemot vērā – kā paskaidrošu vēlāk, – ka Tiesai jau ir bijusi iespēja lemt par līdzīgiem jautājumiem.
V – Daži ārvalsts darba ņēmēju sniegto pārrobežu pakalpojumu aspekti
16. Atbilstoši EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktam viens no Kopienu mērķiem ir novērst šķēršļus pakalpojumu brīvai kustībai dalībvalstu starpā, kas ietver uzņēmuma tiesības sniegt pakalpojumus visu Kopienas valstu teritorijās, veicot sava personāla norīkošanu pat tad, ja tas sastāv no trešo valstu pilsoņiem, kuri likumīgi uzturas Kopienu teritorijā.
17. Pakalpojumu sniedzēji, kas vēlas īstenot šīs tiesības, ir pakļauti dažādām neērtībām. Viena no tām ir saistīta ar pienākumu saņemt darba atļauju, kuras piešķiršana ir atkarīga ne tikai no iestāžu rīcības brīvības, bet ir arī sarežģīta un saistīta ar administratīvām formalitātēm, kas var būt laikietilpīgas, sarežģītas vai dārgas. Otra neērtība ir saistīta ar pārbaudēm, ko veic papildus uzņēmuma dibināšanas valstī veiktajām, ja tās savstarpēji nedublējas. Bieži vien šīs formalitātes liek atteikties no pakalpojumu sniegšanas vai ir iemesls kavējumiem, kas rada zaudējumus.
18. Tomēr valstij, kur uzņēmums vēlas sniegt pakalpojumus, arī nav garantiju attiecībā uz īslaicīgi norīkoto darba ņēmēju situācijas likumību un nav iespējas nodrošināt, ka tie veic savu pamatdarbību valstī, kur pakalpojumu sniedzējs ir dibināts, ne arī to, ka, beidzot pakalpojumu sniegšanu, tie atgriezīsies valstī, no kurienes ieradušies.
19. Šajā sakarā dalībvalstij, kur paredzēts sniegt pakalpojumus, nevar aizliegt kontrolēt pakalpojumu izpildes nosacījumus nolūkā izvairīties no nelegālas imigrācijas, cīnīties pret ļaunprātīgu vai krāpniecisku nodarbinātību vai ņemt vērā sabiedriskās kārtības, drošības un veselības aizsardzības apsvērumus.
20. Visbeidzot, ir pilnīgi skaidrs, ka sniedzamo pakalpojumu raksturs ietekmē norīkojuma nosacījumus un ilgumu.
VI – Kopienu tiesību stāvoklis
A – Tiesību aktos
21. Kopienu iestādes jau ilgu laiku ir nodarbinājušas problēmas saistībā ar pakalpojumu sniegšanu, ko kādas dalībvalsts uzņēmums veic citā dalībvalstī, izmantojot darba ņēmējus, kuri nav tās pilsoņi.
22. Neņemot vērā sociālā nodrošinājuma aspektus, pastāv vairāki gadījumi, kas, kā jau iepriekš minēju, rada dažāda rakstura interešu konfliktu. Divi vissvarīgākie gadījumi ir: pirmkārt, gadījums, kad darba ņēmēji ir citu dalībvalstu pilsoņi, un, otrkārt – kad darba ņēmēji ir trešo valstu pilsoņi.
23. Pirmo gadījumu regulē Direktīva 96/71/EK (6), un, kaut arī tā neparedz atšķirību starp dalībvalstu darba ņēmējiem un ārvalsts darba ņēmējiem, ņemot vērā Direktīvas pamatojumu un galamērķi, tā tiek piemērota vienīgi Kopienu darba ņēmējiem.
24. Savukārt attiecībā uz darba ņēmēju, kuri ir trešās valsts pilsoņi, norīkošanu pārrobežu pakalpojumu sniegšanai līdzīgs tiesiskais regulējums nepastāv.
25. Šajā sakarā tomēr tika pieņemts Direktīvas projekts. (7) Šis direktīvas projekts attiecas uz dokumentu ar nosaukumu "Pakalpojumu sniegšanas karte – EK", kam ir pagaidu raksturs un ko izsniedz uzņēmuma dibināšanas dalībvalsts, kura garantē pakalpojuma sniedzēja un norīkotā darba ņēmēja stāvokļa likumību, tā atpakaļuzņemšanu izcelsmes valstī, beidzot pakalpojuma sniegšanu, un nodrošina, ka dalībvalsts, kur pakalpojums tiek sniegts, neizvirza prasības attiecībā uz ieceļošanu, uzturēšanos un pagaidu darba uzsākšanu, it īpaši saistībā ar vīzu, uzturēšanās atļauju, darba atļauju vai citu līdzīgu nosacījumu. Dalībvalsts, kur pakalpojums tiek sniegts, tomēr patur tiesības paredzēt darba ņēmējam pienākumu deklarēt savu ierašanos, kā arī pakalpojumus, kuru sniegšanai tas ir norīkots. Direktīvas projekts tāpat ļauj šai dalībvalstij pieņemt pasākumus, kas nepieciešami sabiedriskās kārtības, drošības un veselības aizsardzības apsvērumu dēļ.
B – Judikatūrā
26. Kā jau iepriekš minēju, Tiesa jau ir lēmusi par dažām no šeit minētajām problēmām attiecībā uz darba ņēmēju pagaidu norīkošanu, sniedzot pārrobežu pakalpojumus. (8)
27. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka EK līguma 59. pants "paredz ne tikai novērst citā dalībvalstī dibināta pakalpojumu sniedzēja diskrimināciju tā pilsonības dēļ, bet arī atcelt jebkuru ierobežojumu, kaut arī šis ierobežojums ir vienādi piemērojams gan vietējiem, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem, ja šis ierobežojums aizliedz, ierobežo vai padara mazāk pievilcīgus tā pakalpojumu sniedzēja pakalpojumus, kurš veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, kur tas likumīgi sniedz līdzīga veida pakalpojumus" (9), ciktāl "šis ierobežojums rada papildu administratīvos un ekonomiskos izdevumus un maksājumus" (10) .
28. Pat nepastāvot Kopienu regulējumam – kā tas ir šajā gadījumā, – Tiesa ir atzinusi, ka "pakalpojumu sniegšanas brīvību kā Līguma pamatprincipu var ierobežot tikai ar tādu tiesisko regulējumu, kas ir pamatots ar neatliekamām vispārējām interesēm un ir piemērojams visām personām vai uzņēmumiem, kuri veic darbību uzņemošajā dalībvalstī, ja vien šīs intereses neaizsargā n oteikumi, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts dalībvalstī, kur tas veic uzņēmējdarbību" (11), tādējādi piemērojot, kaut arī tas nav tieši minēts, samērīguma principu, jo "dalībvalsts regulējuma piemērošanai pakalpojumu sniedzējiem, kas veic uzņēmējdarbību citās dalībvalstīs, jāgarantē sasniedzamo mērķu īstenošana, un tie nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams šo mērķu sasniegšanai" (12) .
29. Viena no neatliekamām vispārējām interesēm, ko Tiesa ir atzinusi, ir darba ņēmēju aizsardzība (13), savukārt tikai administratīva rakstura apsvērumi, pēc Tiesas domām, nevar attaisnot "dalībvalsts atkāpšanos no Kopienu tiesībām, vēl jo vairāk gadījumā, kad attiecīgā atkāpšanās liedz īstenot kādu no Eiropas Savienības pamatbrīvībām vai to ierobežo" (14) .
30. Tāpat Tiesa ir atzinusi, ka "darba ņēmēji, kas ir nodarbināti kādā dalībvalstī dibinātā uzņēmumā un kas īslaicīgi tiek norīkoti darbam citā dalībvalstī nolūkā sniegt pakalpojumus, nepretendē uz piekļūšanu šīs otras dalībvalsts darba tirgum, jo, beidzot sava uzdevuma izpildi, tie atgriezīsies savā izcelsmes vai dzīvesvietas valstī" (15), turklāt tie nav uzskatāmi par "minētās dalībvalsts darba tirgus dalībniekiem" (16) .
31. Tomēr Tiesa ir norādījusi, ka pakalpojumu sniegšanas jēdziens attiecas uz dažāda rakstura darbībām un ka šie paši secinājumi nav izdarāmi visos gadījumos, un ir atzinusi dalībvalstu tiesības paredzēt pārbaudes, kas ievēro Kopienu tiesību prasības, it īpaši tās, kuras izriet no pakalpojumu sniegšanas brīvības, ko nedrīkst padarīt iluzoru un kuras īstenošana nevar būt atkarīga no iestādes rīcības brīvības. (17)
VII – Juridiskā analīze
32. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, turpmāk ir jāpārbauda, vai Luksemburgas tiesiskais regulējums ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums; apstiprinošas atbildes gadījumā ir jāpārbauda, vai to pamato neatliekamas vispārējas intereses un vai šīs intereses nodrošina tās dalībvalsts noteikumi, kur pakalpojumu sniedzējs dibināts, un, visbeidzot, vai šo rezultātu var sasniegt ar mazāk ierobežojošiem noteikumiem.
33. Analizējot ir jāizvērtē 1972. gada regulā paredzētie nosacījumi: iepriekš saņemama darba atļauja, darba līgums uz nenoteiktu laiku, kas noslēgts vismaz sešus mēnešus pirms norīkošanas darbā, un bankas garantijas iesniegšana.
A – Par pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojuma esamību
34. Attiecīgais gadījums šajā lietā skar dalībvalstī dibinātu uzņēmumu, kas sniedz pakalpojumus citā dalībvalstī, izmantojot savus darba ņēmējus – kuri visi vai daži no tiem ir trešās valsts pilsoņi, – tādējādi paredzot to pagaidu norīkošanu darbā tādā veidā, ka tad, ja uzņemošā dalībvalsts piemēro darba tiesisko regulējumu, kas kavē šo norīkošanu, tā netieši apgrūtina uzņēmuma darbību, kurā minētie darba ņēmēji ir nodarbināti. (18)
35. Šķiet, nav nekādu šaubu par to, ka iepriekš minētie 1972. gada regulas nosacījumi, to kopumā vai katrs atsevišķi, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo tie paredz, ka gadījumā, ja Kopienā dibināts uzņēmums vēlas izmantot savus ārvalsts darba ņēmējus, tam ir jāizpilda noteiktas formalitātes, kas netiktu prasīts, ja tas sniegtu pakalpojumus savā dibināšanas dalībvalstī.
B – Par pamatojuma esamību un samērīgumu
36. 1972. gada regula ir saistīta ar darba tiesībām, kaut arī tā attiecas uz Luksemburgas pieņemtajiem noteikumiem attiecībā uz ārvalstniekiem. (19) Pati Luksemburgas valdība uzskata, ka šis tiesiskais regulējums ļauj pastiprināt valsts tiesību aktu iedarbību sociālajā jomā, padarot tos stingrākus tādos aspektos kā minimālā darba alga, drošība darba vietā un darba līgumu termiņš. (20)
37. No šīs regulas formulējuma izriet, ka viens no minētajiem pamatmērķiem ir darba tirgus regulēšana. Ir jāuzsver, ka individuālas darba atļaujas izsniegšana, atteikums vai atsaukums ir darba ministra vai tā pilnvarotas personas kompetencē, kas šajā sakarā ņem vērā "darba tirgus situāciju, attīstību un organizāciju" (8. pants). (21)
38. Gan iepriekš saņemama darba atļauja, gan prasība attiecībā uz noteikta veida līguma esamību un drošības naudu nodrošina darba ņēmēju aizsardzību, un tādējādi, atbilstoši iepriekš minētajam (22), tās ir neatliekamas vispārējas intereses, kas pamato ierobežojumu. Cits veids, kā izvairīties no krāpšanas, būtu, piemēram, aizliegt pakalpojumu sniedzējam nodarbināt uzņēmumā ārvalsts darba ņēmējus vienīgi ar mērķi ļaut tos nodarbināt citiem uzņēmumiem.
39. Kā jau iepriekš minēju (23), Tiesa ir atzinusi šajā sakarā veikto pārbaužu likumību, ciktāl tās ievēro Kopienas tiesību noteiktās robežas, īpaši tās, kuras izriet no pakalpojumu sniegšanas brīvības, un ir samērīgas ar sasniedzamo mērķi.
40. Tādējādi ir būtiski pārbaudīt Luksemburgas noteikumu samērīgumu saistībā ar ārvalsts darba ņēmēju aizsardzību, izvērtējot, vai to pašu rezultātu varētu sasniegt ar citiem noteikumiem, kas mazāk ierobežotu pakalpojumu sniegšanas brīvību.
41. Tā kā Kopienu tiesiskais regulējums šajā jomā nepastāv, nav iespējams panākt visu veidu ierobežojumu atcelšanu, kas paredzēti to valstu tiesību aktos, kurās uzņēmumi sniedz savus pakalpojumus, izmantojot ārvalsts darba ņēmējus, turklāt nevar kontroli pilnībā atstāt tās dalībvalsts pārziņā, kurā uzņēmums ir dibināts. Šķiet, Kopienas tiesības ir izvēlējušās trešo iespēju, ņemot vērā attiecīgās intereses. (24)
42. Šobrīd, nepastāvot organizētai sadarbības sistēmai vai informācijas apmaiņai starp dalībvalstīm, EKL 49. pants neuzliek par pienākumu dalībvalstīm atcelt pasākumus, kas ir samērīgi un pamatoti ar norīkoto darba ņēmēju aizsardzību, ciktāl tie neatkārto tos, kuri jau ir paredzēti uzņēmuma dibināšanas valstī, vai kas attiecīgā gadījumā ir pamatoti ar sabiedriskās kārtības, drošības un veselības aizsardzības apsvērumiem.
C – Iepriekš minēto apsvērumu piemērošana 1972. gada regulā paredzētajiem pasākumiem
1. Iepriekš saņemama darba atļauja
43. Pirmais Luksemburgas izvirzītais nosacījums ārvalsts darba ņēmējiem, kuri ir nodarbināti tās teritorijā citas dalībvalsts uzņēmuma sniegtu pakalpojumu ietvaros (25), paredz individuālas vai kolektīvas darba atļaujas iepriekšēju saņemšanu.
44. Ir grūti izprast, kā šāds pasākums veicina darba ņēmēju aizsardzību. Ja tā mērķis būtu – kas ir pilnīgi likumīgi – zināt par darba ņēmēju klātbūtni, sniegtajiem pakalpojumiem un to izpildes nosacījumiem, lai varētu uz tiem attiecināt valsts noteikumus (26), tik stingrs pasākums nebūtu nepieciešams: pietiktu ar deklarāciju, kas sniegtu vajadzīgo informāciju. (27)
45. Ja paredzētais mērķis ir piemērot minētajiem darba ņēmējiem valsts tiesību aktus sociālajā jomā, iepriekš saņemama darba atļauja tādā veidā, kādā tā pastāv, nenodrošina šo rezultātu, kas Kopienu tiesībās nav aizliegts, jo, kā to ir atzinusi Tiesa, nav aizliegts pakļaut darba ņēmējus tās dalībvalsts noteikumiem, uz kuru tos īslaicīgi norīko. (28)
46. Bez tam norīkošana nevarētu pārkāpt Regulā (EEK) Nr. 1612/68 (29) paredzēto Kopienu pilsoņu nodarbinātības prioritātes principu, uz ko atsaucas Luksemburgas valdība (30), jo jautājums šajā lietā nav par darba ņēmēju pieņemšanu darbā un līdz ar to par viņu piekļuvi darba tirgum (31), bet gan par citas dalībvalsts uzņēmuma, kam jau ir savi darba ņēmēji un kas jau iepriekš ir izpildījis vairākus nosacījumus, veikto pakalpojumu sniegšanu.
47. No otras puses, nedrīkst arī aizmirst, ka darba atļaujas piešķiršana vai atteikšana ir atkarīga no rīcības brīvības, jo – kā to norāda Luksemburgas valdība, – pat ja nav izslēgta vēlāka tiesas pārbaude, lēmuma pamatojumā jābūt likumības apsvērumiem, nevis izdevīgumam. Tie paši vispārīgie juridiskie jēdzieni, kas šajā sakarā paredzēti darba atļaujas piešķiršanai, atsaucas uz "darba tirgus situāciju, attīstību un organizāciju" (8. un 10. pants). (32)
48. Jebkurā gadījumā tiesas pārbaudes esamībai šajā gadījumā nav nozīmes. Tieši pretēji, ja citas dalībvalsts uzņēmuma, kas vēlas norīkot savus ārvalsts darba ņēmējus, darba atļaujas pieteikumu Luksemburgas valsts pārvaldes iestādes, īstenojot savu rīcības brīvību, noraida un ja tam ir jāvēršas tiesā, tas rada vēl vienu šķērsli pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kas noteikti būtu mazāks, ja darba atļauja tiktu piešķirta automātiski vai aizvietota ar deklarāciju, kura tāpat būtu iepriekš saņemama un kurā tiktu sniegta informācija nolūkā veikt Kopienu tiesībās atļautās pārbaudes. (33)
49. Bez tam, ja viens no darba atļaujas iepriekšējas saņemšanas galvenajiem mērķiem ir reglamentēt trešās valsts pilsoņu piekļuvi Luksemburgas darba tirgum, tas atbilst nosacījumam, kas pārsniedz pakalpojumu sniegšanai nepieciešamo, kā Tiesa to jau ir atzinusi līdzīgās lietās, jo citā dalībvalstī dibināta uzņēmuma personāls, kurš īslaicīgi tiek norīkots darbam citā dalībvalstī, neplāno piekļūt šīs otrās valsts darba tirgum, jo, beidzot sava uzdevuma izpildi, atgriezīsies savā izcelsmes vai dzīvesvietas valstī. (34)
2. Darba līgumu nosacījumi
50. Kolektīvas darba atļaujas gadījumā Luksemburgas tiesiskais regulējums paredz ne tikai darba atļaujas iepriekšēju saņemšanu, bet arī to, ka citā dalībvalstī dibinātais uzņēmums vismaz sešus mēnešus pirms norīkošanas ir noslēdzis ar ārvalstu darba ņēmējiem, kuri tiek norīkoti darbam šajā valstī, darba līgumu uz nenoteiktu laiku (9. panta 1. punkts).
51. Bez šaubām, šie nosacījumi, pat ja tie paredzēti citu mērķu sasniegšanai, nodrošina norīkotajiem ārvalstu darba ņēmējiem labāku aizsardzību un novērš krāpniecību, kā, piemēram, " ad hoc līgumus" vai Luksemburgas valdības minētos līgumus, ar kuriem ļaunprātīgi izmanto trešo valstu darbaspēku vai "sociālā dempinga" rezultātā izkropļo konkurenci. Tomēr, ņemot vērā vispārīgo un plašo formulējumu, kādā tie izteikti, šie nosacījumi pārsniedz to, kas nepieciešams, lai aizsargātu ārvalsts darba ņēmējus, kurus Kopienu uzņēmumi norīko pārrobežu pakalpojumu sniegšanai. Man nav saprotams, kā darba līgums uz nenoteiktu laiku vai pirms noteikta laika noslēgts līgums šajā gadījumā var nodrošināt savādāku vai labāku aizsardzību par to, ko sniedz citu veidu līgumi, tā vienīgā iemesla dēļ, ka pakalpojumi tiek sniegti Luksemburgā. (35) Šāda veida līgums veicinātu darba stabilitāti, bet šī iespēja pastāv vienmēr un ne tikai tad, kad tiek sniegti pārrobežu pakalpojumi, norīkojot darba ņēmējus darbam citā dalībvalstī.
52. Gluži pretēji – šie nosacījumi, kā to arī norāda Komisija, noved pie tā, ka netiek ņemtas vērā tās darbības jomas, kurās bieži tiek slēgti līgumi uz noteiktu laiku, tādējādi šie nosacījumi ir nesamērīgi un gadījuma vai īstermiņa pakalpojumu sniegšanas gadījumā padara Kopienas brīvību iluzoru. (36) Tāpat šie nosacījumi kavē, piemēram, nesen izveidota uzņēmuma darbību Luksemburgā, izmantojot ārvalsts darba ņēmējus, jo prasība par darba līgumu, kas noslēgts vismaz sešus mēnešus pirms norīkošanas, nozīmē, ka uzņēmumam jābūt pastāvējušam vismaz līdzvērtīgu laikposmu.
53. Ja ir tiesa, kā to apgalvo Luksemburgas valdība, ka Vander Elst
spriedumā (37) EK līguma 59. un 60. pants tika interpretēti "tādējādi, ka tie aizliedz dalībvalstij izvirzīt uzņēmumiem, kuri veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī un kuri darbojas tās teritorijā pakalpojumu sniegšanas nolūkā un likumīgā un ierastā veidā
nodarbina trešās valsts pilsoņus, pienākumu saņemt šiem darba ņēmējiem darba atļauju valsts imigrācijas dienestā un segt ar to saistītos izdevumus, pārkāpuma gadījumā paredzot administratīvu naudas sodu" (38), šis apgalvojums nenozīmē, ka nosacījums attiecībā uz nodarbinātības likumību un ikdienišķo veidu ir izpildīts, pastāvot noteikta veida darba līgumam – proti, darba līgumam uz nenoteiktu laiku, kas noslēgts vismaz sešus mēnešus pirms norīkojuma.
54. Kaut arī tāda līguma esamība, kas atbilst 1972. gada regulas prasībām, ir likumīga un ikdienišķa darba pierādījums, pastāv arī citi atbilstoši līgumu veidi, kurus nevar izslēgt a priori . Šī nosacījuma ievērošanu katrā konkrētā gadījumā varētu kontrolēt ar iepriekš minētās deklarācijas palīdzību, kas ietvertu visu minēto informāciju. (39)
3. Bankas garantija
55. Visbeidzot, viens no iepriekš minētajiem nosacījumiem individuālu vai kolektīvu darba atļauju izsniegšanai ir bankas garantija, kas iesniedzama noteiktas summas apmērā par katru darba ņēmēju (9.a punkts).
56. Šis nosacījums neatkarīgi no nodrošinājuma apmēra un ar tā iesniegšanu un uzturēšanu saistītajiem izdevumiem (40), un tā, ka praksē – kā to norāda Luksemburgas valdība – šis nodrošinājums tiek reti izmantots, ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Bez tam šis nosacījums, manuprāt, nav arī samērīgs ar tā mērķi. Atbilstoši regulai, nodrošinājums garantē norīkotā ārvalsts darba ņēmēja repatriācijas izdevumu segšanu, bet tas nav samērīgi, jo Kopienā dibināts uzņēmums, kas ir nolēmis veikt norīkošanu darbā, jebkurā gadījumā ir atbildīgs par minētā darba ņēmēja atgriešanos. Būtu iespējams paredzēt pasākumus, kas vairāk ievēro minēto Kopienu brīvību, piemēram, pienākumu segt faktiski radušos izdevumus, bez nepieciešamības iepriekš garantēt šo izdevumu samaksu.
Valsts, pret kuru ir celta prasība, pati to ir apzinājusies, jo ir pieņēmusi regulas projektu, paredzot atcelt šo nosacījumu. (41)
VIII – Galīgie apsvērumi
57. Līdz ar to es uzskatu, ka, izvirzot citā dalībvalstī dibinātiem uzņēmumiem, kas vēlas sniegt pakalpojumus Luksemburgas teritorijā, izmantojot ārvalsts darba ņēmējus, 1972. gada regulā paredzētos nosacījumus, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants.
58. Šie nosacījumi ir pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, kas, kaut arī reizēm to var pamatot ar darba ņēmēju aizsardzību, ir nesamērīgs, jo būtu iespējams veikt citus pasākumus, kas vairāk ievērotu Kopienu tiesības.
59. Iepriekš minētos apsvērumus, ciktāl runa ir par tiesību aktiem, neietekmē esošā direktīvas projekta (42) pieņemšana un noteikumu, kas saistīti ar dažādiem darba attiecību aspektiem, piemērošana ārvalsts darba ņēmējiem, kuri norīkoti darbam Luksemburgas Lielhercogistē. (43)
IX – Tiesāšanās izdevumi
60. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijas prasība ir pamatota un tā ir prasījusi piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad jāpiespriež Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
X – Secinājums
61. Atbilstoši iepriekš minētajiem apsvērumiem iesaku Tiesai:
1) atzīt, ka, izvirzot citā dalībvalstī dibinātiem pakalpojumu sniedzējiem, kas vēlas norīkot darbam Luksemburgas teritorijā darba ņēmējus, kuri ir trešo valstu pilsoņi, šādus nosacījumus: a) individuālas darba atļaujas, kuras izsniegšana ir atkarīga no rīcības brīvības, vai kolektīvas darba atļaujas, kas tiek piešķirta tikai izņēmuma gadījumos, iepriekšēju saņemšanu, un paredzot, ka attiecīgajiem darba ņēmējiem vismaz sešus mēnešus pirms norīkojuma ar savu izcelsmes uzņēmumu jābūt noslēgtam darba līgumam uz nenoteiktu laiku, un b) abos šajos gadījumos uzliekot pienākumu iesniegt bankas garantiju, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 49. pants;
2) piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)
–	1972. gada 12. maija Lielhercogistes regula, kas nosaka ārvalsts darba ņēmēju nodarbināšanai Luksemburgas Lielhercogistes teritorijā piemērojamos pasākumus ( Mém. A. 1972, 945. lpp.), kas grozīta ar Lielhercogistes 1977. gada 29. jūlija regulu ( Mém. A. 1977, 1345. lpp.), ar 1994. gada 17. jūnija regulu ( Mém. A. 1994, 1034. lpp.) un 1999. gada 29. aprīļa regulu ( Mém. A. 1999, Nr. 48). Šī regula ir pieņemta, ņemot vērā 1972. gada 28. marta likumu "Par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, medicīnisko pārbaudi un nodarbinātību" ( Mém. A. 1972, 818. lpp.).
(3)  –	Aptuveni 1487 euro.
(4)  –	Šie sodi jau ir paredzēti iepriekš 2. zemsvītras piezīmē minētā 1972. gada 28. marta likuma 34. pantā.
(5)  –	Manuprāt, šajā lietā nav piemērojama judikatūra, kas iedibināta ar Tiesas 1990. gada 27. marta spriedumu lietā C‑113/89 Rush Portuguesa
( Rec., I‑1417. lpp., 12. punkts), saskaņā ar kuru "EK līguma 59. [jaunajā redakcijā – EKL 49. pants] un 60. pants tādējādi aizliedz dalībvalstij liegt personai, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, brīvi pārvietoties šīs dalībvalsts teritorijā ar visu savu personālu un pakļaut attiecīgā personāla pārvietošanos ierobežojumiem, tādiem kā nosacījums par pieņemšanu darbā vai pienākums saņemt darba atļauju. Faktiski šādu nosacījumu paredzēšana personai, kas sniedz pakalpojumus un kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī, diskriminē šo personu attiecībā pret tās konkurentiem, kuri veic uzņēmējdarbību uzņemošajā valstī un kuriem ir iespēja bez ierobežojumiem izmantot pašiem savu personālu, un bez tam ietekmē tās spēju sniegt pakalpojumus". Šajā lietā situācija ir atšķirīga – ja Luksemburgas uzņēmums vēlas izmantot ārvalsts darba ņēmējus, tam jānodrošina atbilstība tiem pašiem nosacījumiem, kas uzlikti citas dalībvalsts uzņēmumam. Starpība ir tikai īslaicīga: viens to jau ir izdarījis, turpretim otram tas ir jāizdara pirms pakalpojumu sniegšanas. Tomēr nedrīkst aizmirst, kā es to jau norādīju, ka citas dalībvalsts uzņēmums jau ir izpildījis ārvalsts darba ņēmēju pieņemšanai darbā paredzētos nosacījumus.
(6)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 16. decembra Direktīva par darba ņēmēju norīkošanu darbā pakalpojumu sniegšanas jomā (OV 1997, L 18, 1. lpp.).
(7)
–	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas projekts par darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošanas nosacījumiem, sniedzot pārrobežu pakalpojumus (OV 1999, C 67, 12. lpp.), ko Komisija iesniedza 1999. gada 12. februārī. Tajā pašā datumā tika iesniegts otrs Padomes Direktīvas projekts, kas attiecās uz pārrobežu pakalpojumu brīvu sniegšanu, ko veic trešo valstu pilsoņi, kuri atrodas Kopienas teritorijā. Šo divu direktīvu grozījumu projekts ir datēts ar 2000. gada 8. maiju.
(8)
–	Šos jautājumus esmu izskatījis arī secinājumos, ko sniedzu lietā, kura bija pamatā Tiesas 1999. gada 23. novembra spriedumam apvienotajās lietās C‑369/96 un 376/96 Arblade un Leloup ( Rec., I‑8453. lpp.).
(9)
–	2002. gada 24. janvāra spriedums lietā C‑164/99 Portugaia Construções ( Rec., I‑787. lpp., 16. punkts). Šajā sakarā skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C‑49/98, C‑59/98, no C‑52/98 līdz C‑54/98 un no C‑68/98 līdz C‑71/98 Finalarte ( Rec., I‑7831. lpp.) un 8. zemsvītras piezīmē minēto 1999. gada 23. novembra spriedumu lietā Arblade un Leloup ; pēdējais spriedums ietver atsauci uz 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑76/90 Säger ( Rec.,
I‑4221. lpp.), 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā C‑43/93 Vander Elst y Guiot ( Rec., I‑3803. lpp.), 1996. gada 28. marta spriedumu lietā C‑272/94 Guiot ( Rec., I‑1905. lpp.), 1996. gada 12. decembra spriedumu lietā C‑3/95 Reiseburo Broede ( Rec., I‑6511. lpp.), 1997. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑222/95 Parodi ( Rec., I‑3899. lpp.).
(10)
–	Iepriekš minētā Finalarte
sprieduma 30. punkts, kas savukārt pamatojas uz 2001. gada 15. marta spriedumu lietā C‑165/98 Mazzoleni un Isa ( Rec., I‑2189. lpp.).
(11)
–	Finalarte
sprieduma 31. punkts. Tāpat skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Portugaia Construções, Arblade un Leloup, Säger, Vander Elst y Guiot, kā arī 1981. gada 17. decembra spriedumu lietā 279/80 Webb ( Rec., 3305. lpp.) un 1991. gada 26. februāra spriedumus lietā C‑180/89 Komisija/Itālija ( Rec.,
I‑709. lpp.) un lietā C‑198/89 Komisija/Grieķija ( Rec., I‑727. lpp.).
(12)
–	Finalarte
sprieduma 32. punkts. Šī argumentācija ir izmantota arī iepriekš minētajos spriedumos lietās Portugaia Construções, Arblade un Leloup, Säger, Vander Elst y Guiot, Komisija/Itālija un Komisija/Grieķija, kā arī 1993. gada 31. marta spriedumā lietā C‑19/92 Kraus ( Rec., I‑1663. lpp.) un 1995. gada 30. novembra spriedumā lietā C‑55/94 Gebbhard ( Rec., I‑4165. lpp.).
(13)
–	1982. gada 3. februāra spriedums apvienotajās lietās 62/81 un 63/81 Seco un Desquenne & Giral ( Rec., 223. lpp.), iepriekš minētie spriedumi lietās Finalart, Mazzoleni un Isa, Arblade un Leloup, Rush Portuguesa un Webb .
(14)
–	Arblade
un Leloup
sprieduma 37. punkts, kas ietver atsauci uz 1999. gada 26. novembra spriedumu lietā C‑18/95 Terhoeve ( Rec ., I‑345. lpp.).
(15)
–	9. zemsvītras piezīmē minētā Finalarte
sprieduma 22. punkts, kas ietver atsauci uz iepriekš minētajiem Rush Portuguesa un Vander Elst
spriedumiem.
(16)
–	Finalarte
sprieduma 47. punkts.
(17)
–	Iepriekš minētā Rush Portuguesa
sprieduma 16. un 17. punkts.
(18)
–	Tieši to ir norādījis ģenerāladvokāts Tezauro [ Tesauro ] savu secinājumu 1. punktā, kurus tas sniedza lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam Vander Elst
spriedumam.
(19)  –	Tās 1. pants būtībā atkārto iepriekš 2. zemsvītras piezīmē minētā 1972. gada 28. marta likuma "Par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, medicīnisko pārbaudi un nodarbinātību" 26. un 28. pantu. Līdzīgi, piemēram, 10. panta 1. punkta juridiskais pamats ir minētā likuma 27. pantā.
(20)  –	Šajā sakarā ir jānorāda, ka 1972. gada regula ir interpretējama, ņemot vērā 1989. gada 24. maija likumu "Par darba līgumu".
(21)  –	Šie vērtējuma elementi nav piemērojami tādas kolektīvās darba atļaujas piešķiršanai vai atteikumam, kuru piešķir ārkārtas gadījumos (9. pants).
(22)
–	Šo secinājumu 29. punkts.
(23)  –	Šo secinājumu 28. punkts.
(24)
–	Direktīvas projekts par darba ņēmēju, kas ir trešo valstu pilsoņi, norīkošanas nosacījumiem, sniedzot pārrobežu pakalpojumus, paredz atšķirīgu risinājumu, kā to jau norādīju šo secinājumu 25. punktā.
(25)  –	Ir skaidrs, ka šis nosacījums, tāpat kā pārējie, saistībā ar ārvalsts darba ņēmējiem attiecas uz visiem, tostarp Luksemburgas, uzņēmumiem, bet šeit būtiska ir tā ietekme uz pakalpojumu sniegšanas brīvību.
(26)
–	Jo īpaši minimālās darba samaksas un drošības darba vietā noteikumus, kas, pēc Luksemburgas valdības domām, ir stingrāki; kaut arī salīdzinājuma rezultāts nav precizēts, šķiet, ka Luksemburgas valdība atsaucas uz citu dalībvalstu noteikumiem, kā arī aprobežojas ar vienkāršu pieņēmumu, ko nepamato neviens pierādījums.
(27)  –	Šajā sakarā ir izteicies ģenerāladvokāts Tezauro savos secinājumos, kas tika sniegti lietā, kura bija pamatā iepriekš 9. zemsvītras piezīmē minētajam Vander Elst
spriedumam. Šajā deklarācijā tostarp varēja paredzēt informācijas sniegšanu par darba ņēmējiem, viņu līgumiem ar uzņēmumu, norīkojuma mērķi un nosacījumiem.
(28)  –	Atbilstoši iepriekš minētajam Vander Elst
spriedumam, "Kopienu tiesības neaizliedz dalībvalstīm attiecināt savu tiesisko regulējumu vai sociālo partneru noslēgtos kolektīvos darba līgumus par minimālo darba algu uz ikvienu to teritorijā nodarbinātu personu, pat ja šai nodarbinātībai ir pagaidu raksturs, neatkarīgi no darba devēja dibināšanas valsts; Kopienu tiesības neaizliedz dalībvalstīm ar piemērotiem līdzekļiem nodrošināt atbilstību šiem noteikumiem" (23. punkts), starp kuriem es nevaru iekļaut 1972. gada regulā paredzēto iepriekš saņemamo darba atļauju. Tā pati argumentācija pastāv iepriekš minētajos Rush Portuguesa un Seco
spriedumos. Direktīva 96/71, uz kuru atsaucas Luksemburgas valdība, kaut arī tā neparedz darba atļaujas iepriekšēju saņemšanu, tāpat ir piemērots līdzeklis, lai nodrošinātu tiesiskā regulējuma un kolektīvo darba līgumu ievērošanu.
(29)
–	Padomes 1968. gada 15. oktobra Regula par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.).
(30)
–	Kas pārņemts 1972. gada regulas 10. pantā.
(31)
–	Skat. šo secinājumu 49. punktu.
(32)
–	Pat ja – kā tas izriet no aizstāvības rakstam pievienotajiem Luksemburgas Administratīvās tiesas spriedumiem – šie jēdzieni attiecas uz jautājumiem, kas saistīti ar darba algu, brīvu darba vietu esamību, nepastāvīgu nodarbinātību, darba prioritāti vai citiem līdzīgiem aspektiem.
(33)
–	Šajā sakarā ģenerāladvokāts Tezauro savos secinājumos, kas minēti 18. un 27. zemsvītras piezīmē, apstiprina: "šajā nolūkā veiktai pārbaudei jābūt formālai, un tā nevar atcelt rīcības brīvības ietvaros veiktu vērtējumu; citiem vārdiem sakot, tiklīdz tiek konstatēta pastāvīga darba līguma esamība, atļauja darba ņēmēju norīkošanai ir jāpiešķir automātiski" (27. punkts). Tomēr, iespējams, būtu jāpārbauda, vai nodarbinātību, kuru veic likumīgi un ierastā veidā iepriekš minētā Vander Elst
sprieduma izpratnē (26. punkts), apliecina likumīgs līgums, kas sīkāk izskatīts šo secinājumu 53. un 54. punktā.
(34)
–	Iepriekš minētie Rush Portuguesa, Vander Elst un Finalarte
spriedumi. Šajā sakarā skat. šo secinājumu 30. punktu.
(35)
–	Direktīva 96/71 paredz darba attiecību pastāvēšanu starp norīkojošo uzņēmumu, izcelsmes uzņēmumu, pagaidu darbu uzņēmumā vai uzņēmumu, kas piedāvā darba ņēmēju, atkarībā no situācijas, un darba ņēmēju norīkošanas laikposmā (1. panta 3. punkts).
(36)
–	Attiecībā uz līgumiem, kas līdzīgi līgumiem par "neliela apjoma" darbiem, kuri paredzēti Direktīvas 96/71 3. panta 6. punktā.
(37)
–	Minēts iepriekš 9. zemsvītras piezīmē.
(38)  –	Mans izcēlums.
(39)  –	Šo secinājumu 44. punkts.
(40)
–	Uzturēšanas izdevumi, saskaņā ar atbildētāja sniegto informāciju, ir 25 euro sešiem mēnešiem.
(41)
– Aizstāvības raksts (15. lpp., otrais punkts).
(42)  –	Skat. šo secinājumu 25. punktu.
(43)
–	Iepriekš minētā Vander Elst
sprieduma 25. punkts. Šajā sakarā skat. Direktīvas 96/71 3. pantu. Tāpat skat. šo secinājumu 45. punktu.