62009CC0153_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Verwaltungsgericht Schwerin
(Šverīnes administratīvā tiesa) (Vācija) vēlas noskaidrot, kā interpretēt Komisijas Regulas (EK) Nr. 796/2004 (2) 50. panta 4. punktu, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu. Šīs lietas pamatā ir strīds starp Agrargut Bäbelin GmbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “ Agrargut ”) un Amt für Landwirtschaft Bützow
(Bicovas lauksaimniecības organizācijas pārvalde; turpmāk tekstā – “ Amt ”) saistībā ar pieprasījumu piešķirt vienreizējo maksājumu par 2006. gadu.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Regula Nr. 1782/2003
2. Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003 (3) lauksaimniekiem ir paredzēts ienākumu atbalsta shēmas veids, ko sauc par vienreizējo maksājumu shēmu (turpmāk tekstā – “VMS”). Saistībā ar tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi noteikšanu šīs regulas 53. pantā ir paredzēts:
“1. Atkāpjoties no šīs regulas 37. un 43. panta, ja pārskata periodā uz lauksaimnieku attiecās saistības atstāt atmatā daļu viņa saimniecības zemes, ievērojot [Padomes] Regulas (EK) Nr. 1251/1999 [OV L 160, 1. lpp.] 6. panta 1. punktu, tad trīs gadu vidējo summu, kas atbilst obligātajam maksājumam par atmatā atstāto zemi, kurš aprēķināts un koriģēts atbilstīgi VII pielikumam, un obligātās atmatā atstātās zemes hektāru trīs gadu vidējo skaitu neiekļauj to tiesību noteikšanā, kas minētas šīs regulas 43. pantā.
2. Gadījumā, kas minēts 1. punktā, lauksaimnieks saņem tiesības par hektāru (še turpmāk – “tiesības [uz maksājumu par atmatā atstātu zemi]”), ko aprēķina, dalot trīs gadu atmatas vidējo apjomu ar atmatā atstātās zemes hektāru trīs gadu vidējo apjomu, kā minēts 1. punktā.
Kopējais tiesību [uz maksājumu par atmatā atstātu zemi] skaits ir vienāds ar obligāto atmatā atstātās zemes hektāru vidējo skaitu.”
3. Saistībā ar tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi izmantošanu Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 2. un 6. punktā tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo gadījumu, ir paredzēts, ka “[..] hektārs, par ko ir tiesības pretendēt uz tiesībām [uz maksājumu par atmatā atstātu zemi]” ir saimniecības lauksaimniecības platība, ko aizņem aramzeme, izņemot platības, uz kurām datumā, kas paredzēts platībatkarīgā atbalsta pieteikumu iesniegšanai 2003. gadā, bija ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmantoja ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām vai pastāvīgajām ganībām [(4) ]”, un “[..] tiesības [uz maksājumu par atmatā atstātu zemi] var pieprasīt pirms jebkurām citām tiesībām”.
B – Regula Nr. 796/2004
4. Atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 2. panta 22. punktam “apstiprināta platība” ir platība, attiecībā uz kuru ir ievēroti visi nosacījumi, kas paredzēti noteikumos par atbalsta piešķiršanu, un “attiecībā uz [VMS] deklarēto platību var uzskatīt par apstiprinātu tikai tad, ja faktiski ir deklarēts arī atbilstošs tiesību uz maksājumu skaits”.
5. Regulas Nr. 796/2004 II daļas, kuras nosaukums ir “Integrētā administrēšanas un kontroles sistēma”, IV sadaļā ir ietverti noteikumi attiecībā uz Regulas Nr. 1782/2003 paredzētā atbalsta aprēķina bāzi, kā arī atbalsta samazinājumu un nepiešķiršanu.
6. It īpaši Regulas Nr. 796/2004 49. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteikts, ka, lai piemērotu šo minētās regulas iedaļu, attiecīgi nosaka šādas kultūraugu grupas: “platības [VMS] piemērošanai, kas katra attiecīgi atbilst īpaši tai paredzētajiem nosacījumiem”.
7. Šīs regulas 50. panta 4. punktā ir paredzēts, ka, “neierobežojot samazinājumus un nepiešķiršanu saskaņā ar 51. un 53. pantu, attiecībā uz atbalsta pieteikumiem saskaņā ar [VMS], lai piemērotu 2. panta 22. punktā iekļauto definīciju “apstiprināta platība” attiecībā uz tiesībām uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, piemēro šādus noteikumus:
a) ja lauksaimnieks nedeklarē visu savu platību, lai aktivētu viņa rīcībā esošās tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, bet tajā pašā laikā deklarē atbilstošu platību citu tiesību uz maksājumu aktivēšanai, minēto platību uzskata par deklarētu kā atmatu, nevis par apstiprinātu attiecībā uz 49. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto kultūraugu grupu;
b) ja konstatē, ka platība, kas deklarēta kā atmata, nav atmata, minēto platību uzskata par neapstiprinātu”.
8. Regulas Nr. 796/2004 51. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, “ja attiecībā uz kādu kultūraugu grupu platība, kas deklarēta platībatkarīgā atbalsta shēmas piemērošanai [..], pārsniedz saskaņā ar šīs regulas 50. panta 3. līdz 5. punktu apstiprināto platību, atbalstu aprēķina, pamatojoties uz apstiprināto platību, kas samazināta divkāršas konstatētās starpības apmērā, ja minētā starpība ir lielāka par 3 % vai diviem hektāriem, bet ne lielāka par 20 % no apstiprinātās platības.
Ja starpība ir lielāka par 20 % no apstiprinātās platības, par attiecīgo kultūraugu grupu platībatkarīgo atbalstu nepiešķir”.
II – Fakti un prejudiciālie jautājumi
9. 2006. gadā Agrargut
bija 12,10 tiesības uz maksājumu, pamatojoties uz pastāvīgajām ganībām, un 59,57 tiesības uz maksājumu, pamatojoties uz atmatā atstātu zemi. Šajā laikposmā tās rīcībā kopumā bija 48 hektāri: 11,90 hektāri ganību un 36,10 hektāri aramzemes. Savā pieteikumā par vienreizēja maksājuma piešķiršanu par 2006. gadu Agrargut
deklarēja tiesības uz maksājumu par atmatā atstāto aramzemi 36,10 hektāru platībā un tiesības uz maksājumu par ganībām 11,90 hektāru platībā. Amt ar 2007. gada 8. janvāra lēmumu šo pieteikumu noraidīja.
10. Agrargut apstrīdēja šo lēmumu, iesniedzot sūdzību, kas galu galā tika noraidīta. Amt noteica, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktu Agrargut bija pienākums deklarēt visu savu platību 48 hektāru apmērā, lai aktivētu tās rīcībā esošās tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi (59,57 tiesības uz maksājumu). Tā kā Agrargut bija deklarējusi tiesības uz maksājumu par atmatā atstāto aramzemi tikai 36,10 hektāru platībā, tajā pašā laikā deklarējot platību 11,90 hektāru apmērā, lai aktivētu tiesības uz maksājumu par ganībām, Amt noteica, ka atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktam šo platību 11,90 hektāru apmērā uzskata par deklarētu kā atmatu, nevis par apstiprinātu platību. Līdz ar to Amt piemēroja sankcijas saskaņā ar Regulas Nr. 796/2004 51. panta 1. punktu.
11. Agrargut
saistībā ar šo lēmumu iesniedza prasību Verwaltungsgericht Schwerin, kura nolēma, ka ir jāuzdod Tiesai šādi prejudiciāli jautājumi:
“1) Vai lauksaimniekam ir aizliegts aktivēt tiesības uz maksājumu, pamatojoties uz pastāvīgajām ganībām, pirms viņš ir aktivējis visas savas tiesības uz maksājumu, pamatojoties uz atmatā atstātu zemi, pat tad, ja viņa rīcībā nav citas aramzemes, par ko ir tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi?
2) Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša:
Vai Regulas (EK) Nr. 796/2004 51. pantā paredzētās sankcijas attiecas arī uz lauksaimnieku, kurš līdz 2006. gada 29. decembrim (jo viņa rīcībā nebija platību, par ko ir tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi) nav izpildījis pienākumu vispirms aktivēt visas tiesības uz maksājumu, pamatojoties uz atmatā atstātu zemi?”
III – Vērtējums
A – Pirmais jautājums
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
12. Agrargut būtībā norāda, ka tikai uz aramzemi, ko ir tiesības atstāt atmatā, attiecas pienākums pirms jebkādu citu tiesību uz maksājumu aktivēšanas aktivēt tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi. Tas attiecas arī uz gadījumiem, kad lauksaimnieka tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi skaits pārsniedz faktisko lauksaimnieka rīcībā esošo hektāru skaitu un lauksaimnieks aktivē tiesības uz maksājumu, pamatojoties uz pastāvīgajām ganībām, jo ir pieejamas citas platības. Zemes atstāšana atmatā pēc savas būtības ir instruments, kas attiecas tikai uz aramzemi. Agrargut apgalvo, ka tās interpretācija atbilst Regulas Nr. 796/2004 un Nr. 1782/2003 tekstam, jēgai un mērķim.
13. Grieķijas valdība un Komisija būtībā apgalvo, ka lauksaimniekam ir aizliegts pieprasīt maksājumus, pamatojoties uz ganībām, ja tas vēl nav pieprasījis visus maksājumus par atmatā atstātu zemi, pat tad, ja viņa rīcībā nav citas atstāšanai atmatā piemērotas aramzemes. Līdz ar to Grieķijas valdība piebilst, ka lauksaimniekam, kura rīcībā ir vairāk tiesību nekā hektāru, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu, būtu pienākums iznomāt vai pārdot, pretējā gadījumā lauksaimnieks vienlaicīgi nedrīkstētu deklarēt citas tiesības.
2) Vērtējums
14. Manuprāt, no uzdoto jautājumu formulējuma izriet, ka ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka nosacījums, lai piemērotu šajā normā paredzēto sankciju, ir izpildīts tikai tad, ja lauksaimnieks, lai aktivētu viņa rīcībā esošās tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, nedeklarē visus savus “hektārus, par kuriem ir tiesības pretendēt uz tiesībām atstāt zemi atmatā” saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 2. punktu, un līdz ar to minētais nosacījums nav arī izpildīts, ja lauksaimnieks, lai aktivētu citas viņa rīcībā esošās tiesības uz maksājumu, deklarē platības, kas nav piemērotas atstāšanai atmatā, piemēram, pastāvīgās ganības.
15. It īpaši iesniedzējtiesa uzskata, ka Amt
apgalvotā interpretācija, saskaņā ar kuru ar Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā minēto frāzi “visu savu platību” ir jāsaprot visa lauksaimniekam piedēvējamā zeme (par ko ir tiesības pretendēt uz vienreizējo maksājumu), nevis tikai hektāri, par kuriem ir tiesības pretendēt uz tiesībām atstāt zemi atmatā saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 2. punktu, proti, lauksaimnieka rīcībā esošo aramzemi, ir aplama. Turklāt saskaņā ar iesniedzējtiesas viedokli atslēgvārdus “atbilstoša platība”, kas ir lingvistiski saistīti ar frāzi “ne[deklarē] visu savu zemi”, nevar uztvert kvantitatīvi, uzskatot tos par “tāda paša apmēra” platību. Arī kvalitatīvā interpretācija nav piemērota šim jautājumam.
16. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tādu jēdzienu nozīme un tvērums, kuriem Kopienu (tagad Savienības) tiesības nesniedz nekādu definīciju, ir jānoskaidro saskaņā ar to ierasto nozīmi ikdienas valodā, ņemot vērā kontekstu, kādā tie tiek lietoti, un tiesiskā regulējuma, kura daļu tie veido, sasniedzamos mērķus. Turklāt Savienības tiesību akta preambula var precizēt tā saturu (5) .
17. Pirmkārt, attiecībā uz formulējumu frāze “visu savu platību”, manuprāt, diezgan skaidri attiecas uz visu lauksaimnieka platību, proti, gan uz “hektār[iem], par kuriem ir tiesības pretendēt uz tiesībām atstāt zemi atmatā” saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 2. punktu, gan uz citām platībām (par kurām ir tiesības pretendēt uz atbalstu). Kā pareizi norādījusi Komisija, vācu valodas versijā, ņemot vērā vārdu kārtību, frāze “ne[deklarē] visu savu zemi” ( nicht seine gesamte Fläche ) būtībā ir nošķirta no frāzes “viņa tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi” ( zur Verfügung stehenden Zahlungsansprüchen bei Flächenstilllegung ). No iepriekš minētā izriet, ka atbilstoša platība ir jāinterpretē plaši, ar to saprotot jebkuras lauksaimnieka rīcībā esošās platības, par kurām ir tiesības pretendēt uz atbalstu.
18. Otrkārt, runājot par 50. panta 4. punkta a) apakšpunkta kontekstu, šī norma un Regulas Nr. 796/2004 51. panta 1. punkts ir daļa no šīs regulas II daļas IV sadaļas, kurā ir paredzēti noteikumi par saskaņā ar Regulu Nr. 1782/2003 piešķiramā atbalsta aprēķinu, kā arī par atbalsta samazinājumu un nepiešķiršanu. Regulas Nr. 796/2004 preambulas 55. apsvērumā ir noteikts, ka, “lai efektīvi aizsargātu [Savienības] finansiālās intereses, jānosaka atbilstoši pasākumi pārkāpumu un krāpšanas apkarošanai. Jāparedz atsevišķi pasākumi, ja ir konstatēti pārkāpumi saistībā ar atbilstības kritērijiem dažādajām attiecīgajām atbalsta shēmām”.
19. Saistībā ar [atbalsta] samazinājumu un nepie šķiršanu, kā norādījusi Komisija, 50. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir tikai atsevišķa norma attiecībā uz pārkāpumiem, kas saistīti ar tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi aktivēšanu saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 53. panta 2. punktu. Šajā sakarā no Regulas Nr. 796/2004 preambulas 59. apsvēruma (6) izriet, ka Kopienas likumdevēja griba bija pilnībā īstenot Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktu.
20. Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktā ir skaidri paredzēts, ka tiesības atstāt zemi atmatā ir jāpieprasa “pirms jebkurām citām tiesībām”. Tas skaidri norāda, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies tiesībām atstāt zemi atmatā piešķirt prioritāti salīdzinājumā ar jebkurām citām tiesībām, lai arī kādas tās nebūtu. Nekas neliecina par to, ka šī prioritāte ir piemērojama tikai attiecībā uz tiesībām par platībām, kas ir piemērotas atstāšanai atmatā. Patiesi, rakstot šīs tiesību normas, likumdevējs neizvēlējās ierobežot šīs tiesības tādējādi, lai tās attiektos tikai uz tiesībām uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, bet gan plašā nozīmē, attiecinot tās uz visām tiesībām. No tā izriet, ka 50. panta 4. punkta a) apakšpunkta loma Regulas Nr. 796/2004 kontekstā ir saderīga ar šo secinājumu 17. punktā minēto interpretāciju.
21. Treškārt un visbeidzot, ir jāapsver Regulas Nr. 796/2004 un Nr. 1782/2003 izvirzītie mērķi. No Regulas Nr. 1782/2003 preambulas 32. apsvēruma ir skaidrs, ka šīs Regulas mērķis saskaņā ar jauno atbalsta sistēmu ir saglabāt nosacījumus aramzemes atstāšanai atmatā, lai saglabātu priekšrocības, ko piedāvājuma kontrolēšanas nolūkā dod zemes atstāšana atmatā, vienlaikus pastiprinot tās labo ietekmi uz vidi.
22. Šādā kontekstā saistībā ar apstākļiem pamata lietā ir jāizdara šādas piezīmes.
23. No Tiesai iesniegtajiem materiāliem, un it īpaši no pamata lietas materiāliem, ko pārsūtījusi iesniedzējtiesa, izriet, ka 2005. gadā – laikā, kad tika piešķirtas sākotnējās tiesības uz maksājumu, – Agrargut rīcībā bija 6,28 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi. Tās bija aprēķinātas, pamatojoties uz zemi, kas ir piemērota atstāšanai atmatā, ko Agrargut bija deklarējusi un kas tādējādi bija tās rīcībā.
24. Līdz ar to, kā norādījusi Komisija, ir iespējams, ka ar [tiesību] nodošanu, kas tika veikta 2005. gada laikā, Agrargut
bija ieguvusi tik daudz tiesību uz maksājumiem par atmatā atstāto zemi, ka galu galā Agrargut
tiesību skaits daudzkārt pārsniedza to hektāru skaitu, ko tai bija tiesības atstāt atmatā. Patiešām šķiet, ka pamata lietas apstākļi ir ārkārtējs piemērs situācijai, kurā tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi skaits pārsniedz to hektāru skaitu, kuri ir piemēroti atstāšanai atmatā: attiecīgajā periodā lauksaimnieka rīcībā bija 59,57 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, bet tikai 36,10 hektāri aramzemes. Tātad tiesību skaits par 65 % pārsniedza to platību skaitu, kas ir piemērotas atstāšanai atmatā.
25. Tomēr saskaņā Regulas Nr. 1782/2003 63. panta 2. punktu tiesību atstāt zemi atmatā skaitam šo tiesību piešķiršanas brīdī ir jāatbilst aptuveni 10 % (7) platības, kura ir piemērota atstāšanai atmatā (8) . Līdz ar to ir skaidrs, ka nesamērīgums starp tiesībām uz maksājumu par atmatā atstātu zemi un zemi, kas ir piemērota atstāšanai atmatā, neatbilst Regulas Nr. 1782/2003 63. panta 2. punktā paredzētajai proporcijai un šādā gadījumā pastāv risks apdraudēt mērķi saglabāt nosacījumus aramzemes atstāšanai atmatā (skat. šo secinājumu 21. punktu).
26. Manuprāt (kā uzskata arī Amt un Grieķijas valdība), šis mērķis nozīmē arī to, ka ir jārūpējas, lai kopējais 2005. gadā piešķirto tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi skaits tiek aktivēts un lai atbilstošā aramzeme tiktu atstāta atmatā. Šim mērķim kalpo Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktā paredzētais pienākums prioritāri aktivēt tiesības atstāt zemi atmatā, kas, kā norādījusi Komisija, ir ekonomisks stimuls, ko radījis likumdevējs, lai veicinātu nosacījumu aramzemes atstāšanai atmatā saglabāšanu (9) .
27. Papildus iepriekš minētajam pienākumam šim mērķim kalpo arī sankciju sistēma, kas radīta, lai atturētu lauksaimniekus no atteikšanās atstāt zemi atmatā. Sankcijas par Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punkta pārkāpumu ir paredzētas Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu.
28. Es piekrītu Amt izvirzītajam argumentam pamata lietā, ka no minētajiem noteikumiem skaidri izriet, ka sankcijas ir piemērojamas lauksaimniekam, kurš, neaktivējot visas viņa rīcībā esošās tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, deklarē – tajā pašā laikā – atbilstošu platību citu tiesību uz maksājumu aktivēšanai. Citiem vārdiem sakot, ja lauksaimnieka rīcībā ir vairāk tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi nekā viņa rīcībā esošā aramzeme (ko ir tiesības atstāt atmatā), viņam ir pienākums iznomāt vai pārdot tiesības atstāt zemi atmatā vai arī viņam nav atļauts deklarēt – tajā pašā laikā – citas viņam pienākošās tiesības uz maksājumu.
29. Kā Komisija ir pareizi norādījusi, lai samazinātu risku, ka netiks saglabāti nosacījumi aramzemes atstāšanai atmatā, Savienības likumdevējs ar iepriekš minēto sankciju sistēmu ir vēlējies nodrošināt, lai lauksaimniekam nebūtu nekāda stimula aktivēt mazāku skaitu tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi nekā tās, kas ir viņa rīcībā. Līdz ar to lauksaimniekam nevajadzētu būt nekādai interesei deklarēt mazāku skaitu “hektāru, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu par zemes atstāšanu atmatā”, nekā viņa rīcībā esošais tiesību atstāt zemi atmatā skaits.
30. Šādā sakarā Regulas Nr. 796/2004 preambulas 59. apsvērumā attiecībā uz sankcijām par Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punkta pārkāpumu ir paredzētas divas situācijas. Šim gadījumam atbilst otrā aprakstītā situācija, kurā tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi nav aktivētas, bet platība, kas atbilst šīm tiesībām atstāt zemi atmatā, tajā pašā laikā tiek izmantota, lai aktivētu citas tiesības uz maksājumiem. Šādā situācijā šo platību jēdzieniski vajadzētu uzskatīt par neapstiprinātu platību, kas ir deklarēta kā atstāta atmatā, kādēļ būtu jāpiemēro Regulas Nr. 796/2004 51. panta 1. punktā paredzētās sankcijas.
31. Iesniedzējtiesas pārsūtītajos pamata lietas materiālos Amt min piemēru, kuru es uzskatu par atbilstošu šim juridiskajam vērtējumam. Divām saimniecībām, A un B, katrai pieder 100 hektāri platības: 40 hektāri aramzemes un 60 hektāri ganību. Abu saimniecību rīcībā ir 60 tiesības uz maksājumu par ganībām, 20 tiesības uz maksājumu par aramzemi un 20 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi. Pieņemsim, ka lauksaimniekam F pieder lielākā daļa akciju abās saimniecībās, A un B. Brīdī, kad lauksaimniecības produktiem pieaug cenas, lauksaimnieks F cenšas cik vien iespējams samazināt savu pienākumu atstāt zemi atmatā. Līdz ar to viņš veic trīs pasākumus: i) viņš no saimniecības B saimniecībai A nodod 20 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi; ii) viņš no saimniecības A saimniecībai B nodod 20 hektārus aramzemes; un iii) viņš no saimniecības A saimniecībai B nodod 20 tiesības uz maksājumu par aramzemi. Saimniecības A rīcībā papildus ganībām ar tām atbilstošajām tiesībām tagad ir 20 hektāri aramzemes un 40 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi. Saimniecības B rīcībā papildus 60 hektāriem aramzemes un tām atbilstošajām tiesībām tagad ir 60 hektāri aramzemes un 40 tiesības uz maksājumu par aramzemi. Tagad lauksaimnieks F šajā saimniecībā var audzēt kultūraugus uz 60 hektāriem aramzemes sākotnējo 40 hektāru vietā (10) . Saimniecībai B vairs nav pienākuma atstāt zemi atmatā. Turpretī saimniecībai A ir pienākums prioritāri aktivēt 40 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi. Tā kā tās rīcībā ir tikai 20 hektāri aramzemes, fakts, ka nav aktivētas 20 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi (kā norāda Amt ) – saskaņā ar Agrargut sankciju sistēmas interpretāciju –, paliek nesodīts. Saskaņā ar Agrargut
interpretāciju saimniecība B saņemtu atbalstu, pamatojoties uz 60 tiesībām uz maksājumu par ganībām (11) un 40 tiesībām uz maksājumu par aramzemi. Saimniecība A saņemtu atbalstu, pamatojoties uz 60 tiesībām uz maksājumu par ganībām un 20 tiesībām uz maksājumu par atmatā atstātu zemi.
32. No iepriekš minētā skaidri izriet, ka atļauja brīvi samazināt atstāšanai atmatā piemēroto zemes platību līdz skaitlim, kas ir mazāks par tiesībām atstāt zemi atmatā, neparedzot sankcijas, neatbilst mērķim saglabāt nosacījumus aramzemes atstāšanai atmatā. Tam neatbilstu arī fakts, ka tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi netiktu aktivētas, lai gan lauksaimnieka rīcībā ir atstāšanai atmatā piemērota aramzeme.
33. Tādēļ bija nepieciešams noteikums, kas paredzēts Regulas Nr. 796/2004 preambulas 59. apsvērumā un noteikts šīs regulas 50. panta 4. punktā.
34. Šo secinājumu 31. punktā minētajā piemērā lauksaimnieks F attiecībā uz saimniecību A aktivēja tikai 20 tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi un tajā pašā laikā 60 tiesības uz maksājumu par ganībām. Saskaņā ar Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktu 20 hektāri no šiem 60 hektāriem ganību, pamatojoties uz kuriem lauksaimnieks aktivēja 60 tiesības uz maksājumu par ganībām, tiek uzskatīti kā deklarēti par atmatā atstātu zemi.
35. Tādēļ piemērojamās tiesiskās sekas izriet no Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta b) apakšpunkta un sankcijas izriet no 51. panta 1. punkta otrās daļas, proti, par atmatā atstātu zemi atbalsts nav piešķirams. Runājot par 60 hektāriem ganību, pamatojoties uz kuriem lauksaimnieks F aktivēja 60 tiesības uz maksājumu par ganībām, tiesiskās sekas izriet no 51. panta 1. punkta otrās daļas, proti, arī šajā gadījumā nav tiesību saņemt atbalstu.
36. Līdz ar to es piekrītu Amt, ka pamata lietā, uz kuru attiecas arī iepriekš minētais piemērs, nav tiesību saņemt atbalstu.
37. Visbeidzot, kā norādījusi Komisija, samērīguma principam atbilst tas, ka – lietojot jēdzienu “atbilstoša platība” Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā – Savienības likumdevējs vēlējās ierobežot Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punkta piemērošanas jomu tādā veidā, lai no Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunkta, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu, izrietošā sankcija būtu piemērojama tikai gadījumā, kad: i) pastāv atšķirība starp tiesībām uz maksājumu par atmatā atstātu zemi un deklarētajām atmatā atstātajām platībām un ii) platības, uz kurām attiecas šī atšķirība, ir deklarētas, lai aktivētu tiesības uz citiem maksājumiem, kas patiešām ir šīs lietas gadījums.
38. No iepriekš minētā izriet, ka nosacījums, lai piemērotu Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzēto sankciju ir izpildīts, ja lauksaimnieks nedeklarē visu platību, lai aktivētu viņa rīcībā esošās tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, un tajā pašā laikā deklarē platības, lai aktivētu tiesības uz citiem maksājumiem, neatkarīgi no tā, vai šīs platības ir piemērotas atstāšanai atmatā.
B – Otrais jautājums
39. Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai sankciju sistēma, kas paredzēta Regulas Nr. 796/2004 51. panta 1. punktā, kas jāskata kopā ar šīs regulas 50. panta 4. punktu – redakcijā, kas bija spēkā pirms stājās spēkā Komisijas Regula (EK) Nr. 2025/2006 (12), ar kuru tika grozīts [Regulas Nr. 796/2004] 50. panta 4. punkta a) apakšpunkts –, ir piemērojama šīs lietas apstākļos.
1) Lietas dalībnieku galvenie argumenti
40. Agrargut apgalvo, ka pamata lietā nav piemērojama Regulas Nr. 796/2004 51. pantā paredzētā sankcija. Regulā Nr. 1782/2003 un Regulā Nr. 796/2004 paredzētā sankciju sistēma paredz nosacījumu par pieteikuma iesniedzēja vainu, taču šajā gadījumā [prasītājas] vainas neesot. Saskaņā ar nulla poena sine lege principu likumdevējam ir pienākums pietiekoši skaidrā un saprotamā veidā noteikt nosacījumus un tiesiskās sekas attiecībā uz sankcijām, taču Regulas Nr. 796/2004 50. pantā šis pienākums nav izpildīts. Agrargut norāda, ka, ņemot vērā zemes atstāšanas atmatā režīma vispārējo struktūru, bija saprātīgi pieņemt, ka visi attiecīgie noteikumi attiecas uz platībām, kuras var atstāt atmatā, proti, uz aramzemi. To apstiprina fakts, ka 50. pants vēlāk tika precizēts ar grozījumiem.
41. Grieķijas valdība un Komisija aicina uz otro jautājumu atbildēt tādējādi, ka Regulas Nr. 796/2004 51. pantā paredzētās sankcijas ir piemērojamas pamata lietā.
42. Grieķijas valdība tomēr piebilst, ka, runājot par sankciju piemērošanu, tikai iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai, pamatojoties uz tajā izskatāmās lietas apstākļiem, lauksaimnieks, iesniedzot savu deklarāciju, ir rīkojies labticīgi vai krāpnieciski vai pieļāvis rupju neuzmanību. Tomēr saskaņā ar Grieķijas valdības viedokli ir iespējama arī citāda Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) un b) apakšpunkta interpretācija, atbilstoši kurai prasība vispirms pieprasīt tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi pirms jebkuru citu tiesību pieprasīšanas būtu izpildīta, ja visa lauksaimnieka rīcībā esošā aramzeme un tā zeme, par kuru ir piešķirts maksājums par atmatā atstātu zemi, būtu faktiski atstāta atmatā.
2) Vērtējums
43. Iesniedzējtiesa uzskata, ka, ja tiesību normas juridiskais saturs ir kļuvis skaidrs tikai ar likumdevēja vēlāku atbilstošu precizējumu (šajā gadījumā, pieņemot Regulu Nr. 2025/2006, kura tika publicēta 2006. gada 29. decembrī), tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesību normu skaidrības principa ( das Gebot der Normenklarheit ) aspektā šķiet nepareizi noraidīt ne tikai vienreizējo maksājumu, kas šajā gadījumā attiecas uz ganībām, bet arī vienreizējo maksājumu, kas tika pieprasīts par atmatā atstāto zemi.
44. Būtu jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesiskās drošības princips, no kura izriet tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, pieprasa, lai noteikumi būtu skaidri un precīzi (13) .
45. Lai arī iesniedzējtiesa uz tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem atsaucas atsevišķi, manuprāt, no iepriekš minētās judikatūras izriet, ka tie abi nav jāaplūko atsevišķi.
46. Spriedumā lietā Nijemeisland (14) – šī lieta attiecas uz Regulu Nr. 1782/2003 un Komisijas Regulu (EK) Nr. 795/2004 (15) – Tiesa nosprieda, ka tiesiskās drošības princips, kas ir Savienības tiesību vispārējais princips, pieprasa, lai Savienības tiesību noteikumi, kas ir saistoši indivīdiem, būtu skaidri un precīzi tā, lai šīs personas varētu nepārprotami iepazīties ar savām tiesībām un pienākumiem un atbilstoši rīkoties.
47. Runājot, pirmkārt, par Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētā nosacījuma skaidrību, no apsvērumiem saistībā ar pirmo jautājumu (skat. šo secinājumu 17. un nākamos punktus) nepārprotami izriet, ka šī noteikuma piemērošanas jom ā ietilpst “vis[a] [lauksaimnieka] platīb[a]” un nevis tikai “hektāri, par kuriem ir tiesības pretendēt uz atbalstu [par atmatā atstātu zemi]”.
48. Otrkārt, runājot par tiesiskajām sekām iepriekš minētā noteikuma neievērošanas gadījumā (proti, apmēru, kādā tiek samazināts atbalsts, ja deklarētā platība pārsniedz apstiprināto platību) – šīs sekas nepārprotami izriet no Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunkta, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu, kā tas ir skaidrs no apsvērumiem saistībā ar pirmo jautājumu.
49. Kā pareizi norādījusi Komisija, ar nosacījumu, kas paredzēts Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu – tāpat kā ar šīs tiesību normas tiesiskajām sekām –, tiek izpildītas tiesiskās drošības principa prasības, jo šis nosacījums ir skaidrs un precīzs un atļauj iesaistītajām personām nepārprotami iepazīties ar savām tiesībām un pienākumiem un atbilstoši rīkoties.
50. Runājot tālāk par faktu, ka Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunkts ir grozīts ar Regulu Nr. 2025/2006, es neesmu pārliecināts, ka tam ir kāda nozīme šajā lietā. [Regulas Nr. 2025/2006] preambulas piektajā apsvērumā ir noteikts: “saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktu tiesības saistībā ar zemes atstāšanu atmatā ir jāpieprasa pirms jebkurām citām tiesībām. Lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimniekiem, kuru rīcībā nav tik liela atmatā atstātā zeme, lai varētu pilnībā pieprasīt visas savas tiesības uz maksājumiem par atmatā atstāto zemi, jāprecizē Regulas (EK) Nr. 796/2004 50. panta 4. punktā paredzētie noteikumi”.
51. No Tiesai iesniegtā Komisijas darba dokumenta (16), kā arī no Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunkta vairāku valodu versijas salīdzināšanas izriet, ka skaidrība, par kuru ir runa šajā gadījumā, pēc būtības attiecas uz šī noteikuma tiesiskajām sekām. Vācu valodas versijā, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 2025/2006, Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzētais nosacījums paliek nemainīgs. Attiecībā uz tiesiskajām sekām grozījumi pēc būtības attiecas tikai uz svītroto frāzi “nevis par apstiprinātu attiecībā uz 49. panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto kultūraugu grupu”.
52. Pietiek norādīt, ka Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunkta jaunā redakcija groza attiecīgās normas tiesiskās sekas tādā aspektā, kas neattiecas uz pamata lietas situāciju. Kā norādījusi Komisija, neviens cits apsvērums saistībā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principu nerunā pretim faktam, ka šādos apstākļos tiek atteikts atbalsts. To nevar atspēkot arī tas, ka Tiesa ir atkārtoti spriedusi, ka tiesības pamatoties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ir ikvienai personai, kurai kāda Savienības iestāde ir devusi pamatotas cerības ar konkrētiem tai dotiem solījumiem (17) .
53. Turklāt ir skaidrs, ka Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunkta, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu, tiesiskajām sekām, lai tās būtu piemērojamas pamata lietas apstākļos, jāatbilst samērīguma principam.
54. Spriedumā lietā Viamex Agrar Handel and ZVK (18) Tiesa nosprieda, ka “vispirms ir jāprecizē, ka samērīguma princips, kas ir vispārējs [Savienības] tiesību princips un kurš vairākkārt ir apstiprināts [Tiesas] judikatūrā, it īpaši kopējās lauksaimniecības politikas jomā [..], ir jāievēro gan [Savienības] likumdevējam, gan valsts likumdevējiem un tiesām, kas piemēro [Savienības] tiesības”.
55. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai noteiktu, vai Savienības tiesību norma atbilst šim principam, ir jāpārliecinās, vai pasākumi, ar kuriem tā tiek īstenota, ir piemēroti tās izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz mērķa sasniegšanai nepieciešamo (19) .
56. Ir skaidrs, ka Regulas Nr. 796/2004 (skat. tās preambulas 55. apsvērumu) mērķis, lai efektīvi aizsargātu Savienības finansiālās intereses, ir ieviest atbilstošus pasākumus pārkāpumu un krāpšanas apkarošanai, ieviešot atsevišķus pasākumus, ja ir konstatēti pārkāpumi saistībā ar atbilstības kritērijiem dažādajām attiecīgajām atbalsta shēmām. Sankciju sistēmas, kas paredzēta Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu, mērķis ir sasniegt šīs regulas preambulas 59. apsvērumā izvirzīto mērķi: nodrošināt, ka tiesības uz maksājumiem par atmatā atstāto zemi tiek aktivētas pirms jebkurām citām tiesībām saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktu. Šīs pēdējās tiesību normas mērķis ir sasniegt šīs regulas preambulas 32. apsvērumā paredzēto mērķi: saglabāt nosacījumus aramzemes atstāšanai atmatā.
57. Manuprāt, no visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ar Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktu, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu, ir ieviesta efektīva sankciju sistēma, saskaņā ar kuru lauksaimniekam nav izdevīgi aktivēt mazāku skaitu tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi nekā viņa rīcībā esošās tiesības atstāt zemi atmatā. Līdz ar to šī norma ir acīmredzami piemērota, lai sasniegtu izvirzīto mērķi.
58. Kā paskaidrojusi Komisija, izvēloties Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā, kas jāskata kopā ar šīs regulas 51. panta 1. punktu, paredzēto sankciju sistēmu, lai lauksaimniekam nebūtu izdevīgi aktivēt mazāku skaitu tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi nekā viņa rīcībā esošās tiesības atstāt zemi atmatā, Savienības likumdevējs jau ir devis priekšroku vismazāk apgrūtinošiem līdzekļiem. Jo, lai novērstu, ka lauksaimnieka rīcībā ir vairāk tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi nekā platības, kas ir piemērotas atstāšanai atmatā, būtu iespējams iet pat tiktāl, ka tiktu izslēgta iespēja, ka lauksaimnieka rīcībā ir tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, kas nav saistītas ar platību, vai arī iespēja, ka lauksaimnieka rīcībā ir platība, kas ir piemērota atstāšanai atmatā, bet kas nav saistīta ar maksājumu par atmatā atstātu zemi – šāds aizliegums nelabvēlīgi ietekmētu indivīda tiesības plašākā mērā nekā pašreizējās spēkā esošās administratīvās sankcijas, saskaņā ar kurām tikai daļēji tiek atteikts Savienības atbalsts vai ļaunākajā gadījumā pat viss atbalsts.
59. Visbeidzot, Komisijai ir taisnība, arī apgalvojot, ka sankcijas nav pārmērīgas. Regulas Nr. 796/2004 51. panta 1. punktā ir paredzēta pakāpeniska sankciju sistēma, iedalot tās atkarībā no izdarītā pārkāpuma smaguma (20) . Patiesi, administratīvās sankcijas nav absolūtas, bet tās atspoguļo pieļautās kļūdas apmēru. Pamata lietā pilnīgs vienreizējā maksājuma atteikums ir pamatots, ņemot vērā ārkārtējo situāciju, kādā atrodas Agrargut (21) .
60. Līdz ar to normas, par kurām ir runa šajā gadījumā, nav pretrunā samērīguma principam.
61. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka sankciju sistēma, kas paredzēta Regulas Nr. 796/2004 51. pantā, kas jāskata kopā ar šīs regulas 50. panta 4. punktu, ir piemērojama tādos apstākļos kā pamata lietā.
IV – Secinājumi
62. Es ierosinu Tiesai uz Verwaltungsgericht Schwerin
uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
1) nosacījums, lai piemērotu Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 796/2004, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes 2003. gada 29. septembra Regulā (EK) Nr. 1782/2003, ar ko ievieš kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 2006. gada 27. aprīļa Regulu (EK) Nr. 659/2006, 50. panta 4. punkta a) apakšpunktā paredzēto sankciju, ir izpildīts, ja lauksaimnieks nedeklarē visu platību, lai aktivētu viņa rīcībā esošās tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, un tajā pašā laikā deklarē platības, lai aktivētu tiesības uz citiem maksājumiem, neatkarīgi no tā, vai šīs platības ir piemērotas atstāšanai atmatā;
2) sankciju sistēma, kas paredzēta Regulas Nr. 796/2004 51. pantā, kas jāskata kopā ar šīs regulas 50. panta 4. punktu, ir piemērojama pamata lietas apstākļos.
(1) .
(2)  –	2004. gada 21. aprīļa regula, ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Regulā Nr. 1782/2003 (OV L 141, 18. lpp.), kurā grozījumi ir izdarīti ar Komisijas 2006. gada 27. aprīļa Regulu (EK) Nr. 659/2006 (OV L 166, 20. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 769/2004”).
(3)  –	2003. gada 29. septembra regula, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV L 270, 1. lpp.), kurā pēdējie grozījumi izdarīti ar Padomes 2008. gada 9. oktobra Regulu (EK) Nr. 1009/2008 (OV L 276, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1782/2003”). Šī regula tika atcelta un aizstāta ar Padomes 2009. gada 19. janvāra Regulu (EK) Nr. 73/2009 (OV L 30, 16. lpp.).
(4)  –	Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktā “hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu”, ir “jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām”.
(5)  –	Skat. it īpaši 2008. gada 22. decembra spriedumu lietā C‑549/07 Wallentin‑Hermann (Krājums, I‑11061. lpp., 17. punkts un tajā minētā judikatūra).
(6)  –	Kurš ir izteikts šādā redakcijā: “[..] Turklāt saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktu tiesības uz maksājumiem par atmatā atstāto zemi ir aktivējamas pirms jebkurām citām tiesībām. Šajā ziņā jāparedz noteikumi attiecībā uz divu veidu situācijām. Pirmkārt, platība, kas deklarēta kā atstāta atmatā, lai aktivētu tiesības uz maksājumiem par atmatā atstātu zemi, bet ir atzīta par faktiski neatstātu atmatā, jāatskaita no kopējās platības, kas deklarēta vienreizējo maksājumu shēmas piemērošanas mērķiem kā neapstiprināta platība. Otrkārt, tāpat jārīkojas, ja attiecībā uz platību, kas atbilst tiesībām uz maksājumiem par atmatā atstātu zemi, kuras nav aktivētas, vienlaikus fiktīvi aktivē citas tiesības uz maksājumiem, norādot atbilstošo platību.”
(7)  –	Jānorāda, ka Vācija saskaņā ar Regulu Nr. 1782/2003 (III sadaļas 5. nodaļas 1. iedaļa) ir izvēlējusies reģionālo VMS ieviešanas modeli.
(8)  –	Patiesībā spriedumā lietā Land Mecklenburg‑Western Pomerania
sākotnējo tiesību atstāt zemi atmatā skaitam būtu jābūt vēl mazākam (9,05 % no šīs zemes).
(9)  –	Saskaņā ar šo argumentu, ja lauksaimnieks aktivē mazāku skaitu tiesību atstāt zemi atmatā nekā tās, kas ir viņa rīcībā, pastāv risks, ka visa zeme, kuru varētu atstāt atmatā – kas kvantitatīvi atbilst tiesībām atstāt zemi atmatā –, faktiski netiktu atstāta atmatā, jo, neaktivējot šīs tiesības, ekonomiskais stimuls, lai veicinātu zemes atstāšanu atmatā, izzūd. Šāds pats risks pastāv arī gadījumos, kad zeme, kas ir piemērota atstāšanai atmatā, vairs neatbilst tiesību atstāt zemi atmatā skaitam.
(10)  –	Amt
norāda, ka nav ņemta vērā pienākuma atstāt zemi atmatā beigšanās 2008. gadā, kā arī iespēja uz atmatā atstātās zemes audzēt kultūraugus ar augstu enerģētisko vērtību.
(11)  –	Amt
šeit atsaucas uz 60 tiesībām uz maksājumu par atmatā atstāto zemi . Tā, iespējams, bija erreur de plume
[pārrakstīšanās kļūda].
(12)  –	2006. gada 22. decembra regula, kurā grozījumi ir izdarīti ar Regulu Nr. 796/2004 (OV L 384, 81. lpp.).
(13)  –	Skat. 2009. gada 10. septembra spriedumu lietā C‑201/08 Plantanol (Krājums, I‑8343. lpp., 46. punkts), kurā minēts 1996. gada 15. februāra spriedums lietā C‑63/93 Duff u.c. ( Recueil, I‑569. lpp., 20. punkts), 2000. gada 18. maija spriedumu lietā C‑107/97 Rombi un Arkopharma ( Recueil, I‑3367. lpp., 66. punkts) un 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03 VEMW u.c. (Krājums, I‑4983. lpp., 80. punkts).
(14)  –	2009. gada 11. jūnija spriedums lietā C‑170/08 (Krājums, I‑5127. lpp., 44. punkts), kurā minēts 1981. gada 9. jūlija spriedums lietā 169/80 Gondrand un Garancini ( Recueil, 1931. lpp., 17. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā C‑152/09 Grootes, kas sniegti 2010. gada 8. jūlijā, 43. punkts. Šī lieta šobrīd tiek izskatīta Tiesā.
(15)  –	2004. gada 21. aprīļa regula, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo maksājumu shēmu, kura paredzēta Regulā (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 141, 1. lpp.).
(16)  –	2006. gada 10. oktobra darba dokuments DS/2066/66AGRI/D1/ANP D(2006), kuru Komisija pievienojusi saviem rakstveida apsvērumiem. Šajā dokumentā Komisija skaidro, ka sākotnējā 50. panta 4. punkta redakcija, “uztverot to burtiski, nozīmētu to, ka lauksaimniekam, kurš nedeklarē visas viņa rīcībā esošās [tiesības uz maksājumu] par atmatā atstātu zemi tādēļ, ka viņa rīcībā nav atbilstošas atmatā atstājamās platības, tiktu piemērots lielāks [atbalsta] samazinājums nekā tādam lauksaimniekam, kurš deklarē visas savas tiesības uz maksājumu par atmatā atstātu zemi, zinot, ka viņa rīcībā nav visas atbilstošās platības. Abiem lauksaimniekiem ir jādeklarē visas savas [tiesības uz maksājumu] par atmatā atstātu zemi saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 54. panta 6. punktu”.
(17)  –	Skat. neseno 2009. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑519/07 P Komisija/ Koninklijke FrieslandCampina (Krājums, I‑8495. lpp., 84. punkts un tajā minētā judikatūra).
(18)  –	Apvienotās lietas C‑37/06 un C‑58/06 (Krājums, I‑69. lpp., 33. un 35. punkts). Skat. arī manus secinājumus lietā C‑241/07 JK Otsa Talu (2009. gada 4. jūnija spriedums, Krājums, I‑4323. lpp., 75. punkts).
(19)  –	Skat. it īpaši 2008. gada 17. janvāra spriedumu lietā C‑354/95 National Farmers’ Union u.c. ( Recueil, I‑4559. lpp., 49. punkts, kurā minēts spriedums lietā C‑426/93 Vācija/Padome ( Recueil, I‑3723. lpp., 42. punkts)).
(20)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā National Farmers’ Union u.c. (49.–59. punkts).
(21)  –	Proti, ņemot vērā ārkārtējo nesamērīgumu starp tiesībām uz maksājumu par atmatā atstātu zemi un platību, kas ir piemērota atstāšanai atmatā (skat. šo secinājumu 23. un 25. punktu). Komisija ir norādījusi, ka lauksaimnieku, kuru tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi proporcija attiecībā pret platību, kas ir piemērota atstāšanai atmatā, atbilst tai, kas paredzēta Regulas Nr. 1782/2003 63. panta 2. punktā, juridiskā fikcija atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 50. panta 4. punkta a) apakšpunktam nedrīkst radīt vairāk nekā 20 % starpību starp deklarēto un apstiprināto platību, jo atbilstoši šai proporcijai lauksaimnieka rīcībā ir jābūt 10 reizes vairāk platības, kas ir piemērota atstāšanai atmatā, nekā tiesību uz maksājumu par atmatā atstātu zemi.