62024CJ0340
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2025. gada 20. novembrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Personu brīva pārvietošanās – LESD 45. un 49. pants – Profesionālo kvalifikāciju atzīšana – Tiesības strādāt dalībvalstī atbalsta skolotāja profesijā – Šīs dalībvalsts pilsoņi, kuri ir ieguvuši kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ko izsniegusi privāta augstākās izglītības iestāde citā dalībvalstī – Kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas nav juridiski atzīts un kas neļauj strādāt attiecīgajā profesijā citā dalībvalstī – Izcelsmes dalībvalsts pienākums ņemt vērā visus diplomus, sertifikātus un citus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, kas ir attiecīgās personas rīcībā – Atkāpe
Apvienotajās lietās C‑340/24 un C‑442/24 [Artollisi un Lescolanno] (
i
)
par lūgumiem sniegt prejudiciālu nolēmumu saskaņā ar LESD 267. pantu, ko Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) iesniegusi ar 2024. gada 3. maija un 17. jūnija lēmumiem un kas Tiesā reģistrēti attiecīgi 2024. gada 9. maijā un 21. jūnijā, tiesvedībās
EW (C‑340/24),
LO (C‑442/24)
pret
Ministero dell’Istruzione e del Merito
(C‑340/24 un C‑442/24),
Ministero dell’Università e della Ricerca
(C‑340/24),
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētāja O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], tiesneši S. Rodins [S. Rodin] (referents) un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāts: N. Emiliu [N. Emiliou],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
LO vārdā – S. Berengan, B. Celletti un F. Vannicelli, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz D. D’Alberti un T. Lubrano Lobianco, avvocati dello Stato,
–
Francijas valdības vārdā – B. Dourthe un M. Guiresse, pārstāves,
–
Norvēģijas Karalistes vārdā – A. Narvestad un I. Collett, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – L. Armati, P. A. Messina un J. Szczodrowski, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2013. gada 20. novembra Direktīvu 2013/55/ES (OV 2013, L 354, 132. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva 2005/36”), 13. pantu.
2
Šie lūgumi iesniegti saistībā ar divām tiesvedībām attiecīgi starp EW un Ministero dell’Istruzione e del Merito (Izglītības un nopelnu ministrija, Itālija), kā arī Ministero dell’Università e della Ricerca (Universitātes un pētniecības ministrija, Itālija) un starp LO un Izglītības un nopelnu ministriju par to, ka ir noraidīti EW un LO lūgumi atzīt Universidad Cardenal Herrera – CEU de Valence (Spānija) izsniegtu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu Curso superior de Especialización en atención a las necesidades específicas de apoyo educativo (augstākā līmeņa specializācijas kurss atbalsta vajadzību apmierināšanā), lai varētu strādāt specializēta atbalsta skolotāja profesijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Direktīvas 2005/36 41. apsvērumā noteikts:
“Šī direktīva neskar [LESD 45.] panta 4. punkta un [49.] panta piemērošanu.”
4
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. pantu:
“Šī direktīva paredz noteikumus, saskaņā ar kuriem dalībvalsts, kas darbības sākšanai vai veikšanai reglamentētā profesijā savā teritorijā izvirza nosacījumu, ka vajadzīgas specifiskas profesionālās kvalifikācijas (turpmāk – “uzņēmēja dalībvalsts”), saistībā ar darbības sākšanu vai veikšanu šajā profesijā atzīst profesionālās kvalifikācijas, kuras iegūtas vienā vai vairākās citās dalībvalstīs (turpmāk – “izcelsmes dalībvalsts”) un kuras ļauj personai ar šādu kvalifikāciju veikt darbību tajā pašā profesijā šajā dalībvalstī.”
5
Minētās direktīvas 2. panta 1. punkta pirmajā daļā paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz visiem dalībvalstu pilsoņiem, kas vai nu kā pašnodarbinātas personas, vai kā darbinieki vēlas veikt darbību reglamentētā profesijā, tostarp brīvajās profesijās, dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā viņi ieguvuši savu profesionālo kvalifikāciju.”
6
Šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punkta c) un d) apakšpunktā ietvertas šādas definīcijas:
“Šajā direktīvā lieto šādas definīcijas:
[..]
c)
“kvalifikāciju apliecinošs dokuments”: diploms, sertifikāts un cita veida apliecinājums, kuru izsniegusi dalībvalsts iestāde, kas norīkota saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem, un kurš apliecina tādas profesionālās apmācības sekmīgu pabeigšanu, kas apgūta galvenokārt [Savienībā]. [..];
d)
“kompetentā iestāde”: jebkura iestāde vai struktūra, ko dalībvalsts īpaši pilnvarojusi izdot vai pieņemt apmācības diplomus un citus dokumentus vai informāciju, saņemt pieteikumus, kā arī pieņemt šajā direktīvā minētos lēmumus;”.
7
Direktīvas 2005/36 13. panta “Atzīšanas nosacījumi” 1. punktā paredzēts:
“Ja piekļuve reglamentētai profesijai vai darbībai šādā profesijā uzņēmējā dalībvalstī ir atkarīga no tā, vai personai ir konkrētas profesionālās kvalifikācijas, minētās dalībvalsts kompetentā iestāde atļauj pretendentiem piekļūt un darboties minētajā profesijā saskaņā ar tādiem pašiem noteikumiem, kurus piemēro tās pilsoņiem, ja viņiem ir kompetences apliecinājums vai kvalifikāciju apliecinoši dokumenti, kuri minēti 11. pantā un kurus prasa cita dalībvalsts, lai piekļūtu profesijai vai darbotos profesijā tās teritorijā.
Kompetences apliecinājumus vai kvalifikāciju apliecinošus dokumentus izdod dalībvalsts kompetentā iestāde, kas norīkota saskaņā ar minētās dalībvalsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem.”
Itālijas tiesības
8
Atbalsta skolotāja profesija Itālijā ir reglamentēta profesija. Saskaņā ar 1999. gada 3. maijalegge n. 124 – Disposizioni urgenti in materia di personale scolastico (Likums Nr. 124 par steidzamiem noteikumiem skolu personāla jomā; 1999. gada 10. maijaGURI Nr. 107) 4. pantu provinču sarakstos, uz kuru pamata tiek piešķirti ikgadējie aizvietošanas norīkojumi, var iekļaut tikai tās personas, kuras ir ieguvušas atbalsta skolotāja kvalifikāciju.
9
2020. gada 10. jūlijaordinanza ministeriale n. 60 – Procedure di istituzione delle graduatorie provinciali e di istituto di cui all’articolo 4, commi 6‑bis e 6‑ter, della legge 3 maggio 1999, n. 124 e di conferimento delle relative supplenze per il personale docente ed educativo (Ministrijas rīkojums Nr. 60 par procedūrām, kā izveidot 1999. gada 3. maija Likuma Nr. 124 4. panta 6.bis un 6.ter punktā minētos provinču un izglītības iestāžu sarakstus, kā arī par mācībspēku aizvietošanas norīkojuma piešķiršanu) 7. panta 4. punkta e) apakšpunktā paredzēts, ka kandidāti, kuri vēlas tikt iekļauti šajos provinču sarakstos, savam pieteikumam pievieno “nepieciešamos kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kas iegūti ne vēlāk kā pieteikuma iesniegšanas termiņa beigās, precīzi norādot iestādes, kas tos izsniegušas”, un ka tad, “ja kvalifikāciju apliecinošais dokuments iegūts ārzemēs un to atzinusi ministrija, jānorāda arī atsauces uz lēmumu par minētā dokumenta atzīšanu”.
10
Turklāt iesniedzējtiesa precizē, ka specializētā didaktikas atbalsta skolēniem ar invaliditāti skolotāja kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas iegūts Itālijā pēc īpašām specializētām apmācībām, vai analogs specializēta atbalsta skolotāja kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas iegūts ārvalstīs un atzīts Itālijā, ļauj strādāt atbalsta skolotāja amata vietā, ko piešķir konkursa kārtībā.
11
2002. gada 11. jūlijalegge n. 148 – Ratifica ed esecuzione della Convenzione sul riconoscimento dei titoli di studio relativi all’insegnamento superiore nella Regione europea, fatta a Lisbona l’11 aprile 1997, e norme di adeguamento dell’ordinamento interno (Likums Nr. 148, ar ko ratificē un īsteno Lisabonā 1997. gada 11. aprīlī parakstīto Konvenciju par to kvalifikāciju atzīšanu Eiropas reģionā, kuras attiecas uz augstāko izglītību, un par valsts tiesību saderības nodrošināšanas noteikumiem; 2002. gada 25. jūlijaGURI Nr. 173; kārtējais pielikums Nr. 151) 2. pantā paredzēts:
“1.   Kompetence atzīt ārvalstīs pabeigtus studiju kursus un laikposmus un ārvalstīs iegūtus kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, lai piekļūtu augstākajai izglītībai, tālmācībai un Itālijas universitātes grādu iegūšanai, tiek piešķirta universitātēm un augstākās izglītības iestādēm, kas šo kompetenci īsteno savas autonomijas ietvaros un saskaņā ar attiecīgo tiesisko regulējumu, neskarot divpusējos nolīgumus šajā jomā.”
12
Šā likuma 5. pantā noteikts:
“1.   Akadēmisko kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanu mērķiem, kas nav minēti 2. pantā, saskaņā ar spēkā esošajiem noteikumiem par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu un piekļuvi darbam valsts sektorā veic valsts pārvaldes iestādes, ievērojot procedūras, kas tiks noteiktas īstenošanas regulā.”
13
2007. gada 9. novembradecreto legislativo n. 206 – Attuazione della direttiva 2005/36/CE relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali, nonché della direttiva 2006/100/CE che adegua determinate direttive sulla libera circolazione delle persone a seguito dell’adesione di Bulgaria e Romania (Likumdošanas dekrēts Nr. 206, ar ko transponē Direktīvu 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu, kā arī Direktīvu 2006/100/EK, ar ko pielāgo dažas direktīvas personu pārvietošanās brīvības jomā saistībā ar Bulgārijas un Rumānijas pievienošanos; 2007. gada 9. novembraGURI Nr. 261; kārtējais pielikums Nr. 228), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar 2016. gada 28. janvāradecreto legislativo n. 15 – Attuazione della direttiva 2013/55/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, recante modifica della direttiva 2005/36/CE, relativa al riconoscimento delle qualifiche professionali e del regolamento (UE) n. 1024/2012, relativo alla cooperazione amministrativa attraverso il sistema di informazione del mercato interno (“Regolamento IMI”) (Leģislatīvais dekrēts Nr. 15, ar kuru transponē Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2013/55/ES, ar ko groza Direktīvu 2005/36/EK par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu un Regulu (ES) Nr. 1024/2012 par administratīvo sadarbību, izmantojot Iekšējā tirgus informācijas sistēmu (IMI regula); 2016. gada 9. februāraGURI Nr. 32; turpmāk tekstā – “Leģislatīvais dekrēts Nr. 206/2007”), 1. pants tostarp reglamentē “tādu vienā vai vairākās Eiropas Savienības dalībvalstīs iegūtu profesionālo kvalifikāciju atzīšanu piekļuves reglamentētām profesijām un to veikšanas mērķiem [..], kuras attiecīgo diplomu saņēmējiem ļauj strādāt attiecīgajā profesijā izcelsmes dalībvalstī”.
14
Saskaņā ar Likumdošanas dekrēta Nr. 206/2007 2. pantu šis dekrēts “piemērojams Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņiem, kuri valsts teritorijā kā darbinieki vai pašnodarbinātas personas, tostarp kā brīvo profesiju pārstāvji, vēlas strādāt reglamentētā profesijā, pamatojoties uz kādā Eiropas Savienības dalībvalstī iegūtu profesionālo kvalifikāciju, kas viņu izcelsmes valstī ļauj strādāt šajā profesijā”.
15
Likumdošanas dekrēta Nr. 206/2007 3. panta 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.   Profesionālo kvalifikāciju atzīšana saskaņā ar šo likumdošanas dekrētu ļauj 2. panta 1. punktā minētajām personām, ja tās atbilst specifiskiem nosacījumiem, piekļūt attiecīgajai profesijai, kurai tās ir kvalificētas izcelsmes dalībvalstī, un to veikt saskaņā ar Itālijas tiesībās paredzētajiem nosacījumiem.
2.   Šā likumdošanas dekrēta 1. panta 1. punkta izpratnē profesija, ko attiecīgā persona veiks Itālijas teritorijā, ir profesija, kuras veikšanai tā ir kvalificēta savā izcelsmes dalībvalstī, ja darbības ir salīdzināmas (neskarot 5.septies panta noteikumus par daļēju piekļuvi).”
16
Likumdošanas dekrēta Nr. 206/2007 4. pantā precizēts, ka ar jēdzienu “profesionālās kvalifikācijas” saprot “kvalifikācijas, ko apliecina attiecīgs izglītības dokuments, kompetences sertifikāts [..] vai profesionālā pieredze”, un ka personas, kuras ārvalstī ieguvušas kvalifikāciju apliecinošu dokumentu – proti, kādu no uzskaitītajiem dokumentiem: “diploms, sertifikāts un cits kvalifikāciju apliecinošs dokuments, ko izsniegusi universitāte vai cita iestāde, kura ir pilnvarota saskaņā ar dažādiem režīmiem, kas reglamentē galvenokārt [Savienības] teritorijā iegūtu profesionālo izglītību”, kas tām, pamatojoties uz šo dekrētu, piešķir profesionālo kvalifikāciju un ļauj tām strādāt šajā profesijā izcelsmes valstī –, var sākt šajā likumdošanas dekrētā paredzēto profesionālo kvalifikāciju atzīšanas procedūru.
Pamatlietas, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
17
Katra no prasītājām pamatlietā 2021. gadā Itālijas kompetentajai iestādei iesniedza pieteikumu atzīt citā dalībvalstī iegūtu profesionālo kvalifikāciju, lai varētu strādāt specializētā atbalsta skolotāja profesijā. Pieteikums par atzīšanu attiecās uz Universidad Cardenal Herrera – CEU de Valence izsniegto kvalifikāciju apliecinošo dokumentu “augstākā līmeņa specializācijas kurss atbalsta vajadzību apmierināšanā”.
18
Itālijas kompetentā iestāde noraidīja prasītāju pieteikumus, pamatojoties uz to, ka saskaņā ar informāciju, kas saņemta no Spānijas kompetentajām iestādēm pēc pieprasījuma, kurš iesniegts, izmantojot Iekšējā tirgus informācijas sistēmu, kas paredzēta Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr. 1024/2012 (2012. gada 25. oktobris) par administratīvo sadarbību, izmantojot Iekšējā tirgus informācijas sistēmu, un ar ko atceļ Komisijas Lēmumu 2008/49/EK (“IMI regula”) (OV 2012, L 316, 1. lpp.), attiecīgais dokuments, ņemot vērā, ka tas ir tikai izsniegušās universitātes pašas dokuments, nav oficiāls Spānijā iegūtu kvalifikāciju apliecinošs dokuments un neļauj šajā dalībvalstī praktizēt reglamentētā “pamatskolas skolotāja” profesijā terapeitiskās pedagoģijas, dzirdes un valodas attīstības specialitātēs, proti, kvalifikācijās, kuras nepieciešamas, lai pasniegtu specializētā izglītības iestādē minētajā dalībvalstī.
19
Līdz ar to Itālijas kompetentā iestāde secināja, ka šis kvalifikāciju apliecinošais dokuments, ko Spānijas valsts nav atzinusi, nav spēkā un nerada sekas Spānijā, tādējādi to nevar atzīt, pamatojoties ne uz vienu Itālijas tiesību aktu.
20
Tāpēc prasītājas pamatlietā cēla prasību iesniedzējtiesā – Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), lūdzot atcelt lēmumus, ar kuriem noraidīti viņu attiecīgie pieteikumi.
21
Šī tiesa uzskata, ka pastāv šaubas par to, vai ar Savienības tiesībām ir saderīga valsts judikatūrā sniegtā atbilstošo valsts tiesību aktu interpretācija, saskaņā ar kuru kompetentajām valsts iestādēm vienmēr jāizvērtē izcelsmes dalībvalstī iegūtās izglītības saturs, salīdzinot to ar uzņēmējas dalībvalsts tiesībās paredzēto, it īpaši situācijā, kad kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kuru lūgts atzīt uzņēmējā dalībvalstī, izcelsmes dalībvalstī nav likumīgi atzīts par oficiālu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kas ļauj strādāt attiecīgajā profesijā.
22
Šādos apstākļos Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus, kas abās pamatlietās ir identiski:
“1)
Vai Direktīvas 2005/36 [..] 13. pants kopsakarā ar [Savienības] mērķiem novērst dalībvalstu starpā personu brīvas pārvietošanās un pakalpojumu brīvas aprites šķēršļus un [nodrošināt] skolotāju brīvu pārvietošanos jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar profesionālo kvalifikāciju atzīšanu starp dalībvalstīm, it īpaši, lai atzītu specializētā atbalsta skolēniem ar invaliditāti skolotāja kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, liedz tādu valsts tiesiskā regulējuma interpretāciju un piemērošanu, kas atzīšanas nosacījumus ļauj uzskatīt par izpildītiem arī tad, ja izcelsmes dalībvalstī iegūtais specializēto kvalifikāciju apliecinošs dokuments neļauj veikt darbību attiecīgā profesijā izcelsmes dalībvalstī un tajā nav juridiski atzīts par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kas ļauj strādāt minētajā profesijā?
2)
Ja Direktīvas 2005/36 [..] 13. pantam nav pretrunā tāda šīs direktīvas III sadaļas I nodaļas tiesību normu interpretācija un piemērošana, ka iestādēm, kuru kompetencē ir kvalifikāciju atzīšana un kurās iesniegts attiecīgs pieteikums, tomēr vienmēr jānovērtē gan visu to dokumentu saturs, kurus ieinteresētā persona iesniegusi, lai apliecinātu tās profesionālo kvalifikāciju, pat ja šī kvalifikācija neļauj praktizēt attiecīgajā profesijā izcelsmes dalībvalstī, gan arī izglītības, ko tie apliecina, atbilstība nosacījumiem, kas prasīti attiecīgās profesionālās kvalifikācijas iegūšanai uzņēmējā dalībvalstī, un, ja nepieciešams, jāpiemēro kompensācijas pasākumi?”
23
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 11. septembra lēmumu lietas C‑340/24 un C‑442/24 tika apvienotas rakstveida un mutvārdu procesam, kā arī sprieduma taisīšanai.
Par prejudiciālajiem jautājumiem
24
Vispirms jānorāda, ka ar prejudiciālajiem jautājumiem iesniedzējtiesa vaicā Tiesai par Direktīvas 2005/36 13. panta interpretāciju. Profesionālo kvalifikāciju atzīšana, kas paredzēta šajā tiesību normā, nozīmē, ka personai, kas lūdz šādu atzīšanu, ir kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas izcelsmes dalībvalstī tai ļauj strādāt reglamentētā profesijā. Proti, šī direktīva nav piemērojama situācijā, kad persona, kas lūdz atzīt tās profesionālo kvalifikāciju, nav ieguvusi šādu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 8. jūlijs, Lietuvos Respublikos sveikatos apsaugos ministerija, C‑166/20, EU:C:2021:554, 29. punkts), kā tas ir prasītāju pamatlietā gadījumā.
25
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā valstu tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai attiecīgā gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (spriedumi, 2000. gada 28. novembris, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18. punkts, un 2025. gada 24. jūnijs, GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, 61. punkts).
26
Šajā gadījumā no visas informācijas – ko iesniedzējtiesa ir sniegusi lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu lietā C‑340/24 pamatojumā, jo iesniedzējtiesas nolēmumā lietā C‑442/24 būtībā ir tikai atsauce uz šo lūgumu, – izriet, ka šī tiesa patiesībā vēlas noskaidrot, vai Savienības tiesībās ir noteikts uzņēmējas dalībvalsts pienākums pieteikuma atzīt citā dalībvalstī iegūtas profesionālās kvalifikācijas izskatīšanā ņemt vērā izcelsmes dalībvalstī iegūtu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kuru šī dalībvalsts nav juridiski atzinusi un kuram šajā valstī nav oficiāla spēka.
27
Prasītājas pamatlietā ir Itālijas valstspiederīgās, kuras apmeklēja studiju kursu Spānijas universitātē un tādējādi izmantoja tiesības uz brīvu pārvietošanos. Pēc studiju beigām viņas lūdza kompetento Itālijas iestādi atzīt viņām Spānijā izsniegtos kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, lai varētu praktizēt specializēta atbalsta skolotāja profesijā Itālijā. Dalībvalsts pilsonim, kas uzturējies citā dalībvalstī un tur ieguvis universitātes grādu, kuru viņš lūdz atzīt savas valstspiederības dalībvalstī, piemērojams LESD 45. vai 49. pants (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 3. marts, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Medicīniskā pamatapmācība), C‑634/20, EU:C:2022:149, 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
28
Līdz ar to jāuzskata, ka ar abiem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vaicā, vai LESD 45. un 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tajos uzņēmējai dalībvalstij ir noteikts pienākums – izskatot pieteikumu par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu – ņemt vērā citā dalībvalstī iegūtu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kuru šī valsts nav likumīgi atzinusi un kuram minētajā valstī nav oficiāla spēka.
29
Tādējādi situācijā, kura neietilpst Direktīvas 2005/36 piemērošanas jomā, bet uz kuru attiecas LESD 45. vai 49. pants, dalībvalsts iestādēm, kurās Savienības pilsonis ir iesniedzis pieteikumu atļaujai strādāt profesijā, kurā saskaņā ar valsts tiesību aktiem var praktizēt tikai tad, ja ir iegūts diploms vai profesionāla kvalifikācija vai arī praktiskās pieredzes laikposmi, jāņem vērā visi attiecīgās personas diplomi, sertifikāti un citi kvalifikāciju apliecinoši dokumenti, kā arī atbilstošā pieredze, salīdzinot šos kvalifikāciju apliecinošos dokumentus un pieredzi, no vienas puses, ar valsts tiesību aktos prasītām zināšanām un kvalifikācijām, no otras puses (spriedums, 2022. gada 3. marts, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Medicīniskā pamatapmācība), C‑634/20, EU:C:2022:149, 38. punkts un tajā minētā judikatūra).
30
Šīs salīdzinošās pārbaudes procedūras priekšnosacījums ir dalībvalstu savstarpēja uzticēšanās profesionālo kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem, kurus izdevusi cita dalībvalsts. Līdz ar to uzņēmējas dalībvalsts iestādei principā tāds citas dalībvalsts iestādes izsniegts dokuments kā tostarp kvalifikāciju apliecinošs dokuments jāuzskata par ticamu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Psihoterapeiti), C‑577/20, EU:C:2022:467, 48. punkts).
31
Konkrētajā gadījumā izcelsmes dalībvalsts informēja uzņēmējas dalībvalsts kompetentās iestādes, ka, tā kā pamatlietā aplūkotais kvalifikāciju apliecinošais dokuments ir tikai pašas universitātes izdots kvalifikāciju apliecinošs dokuments, tas nav oficiāls kvalifikāciju apliecinošs dokuments izcelsmes dalībvalstī un neļauj tajā strādāt reglamentētajā profesijā, kurā prasītājas pamatlietā vēlas praktizēt. Turklāt no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka, neskarot pārbaudi, kas jāveic iesniedzējtiesai, attiecīgais kvalifikāciju apliecinošais dokuments neļauj praktizēt augstākā akadēmiskā līmenī un neietilpst ar Boloņas procesu un Eiropas augstākās izglītības telpu izveidotajā sistēmā.
32
No tā izriet, ka uz savstarpējo uzticēšanos, uz kuru ir balstīta profesionālo kvalifikāciju atzīšanas sistēma Savienībā, nevar atsaukties gadījumā, ja izcelsmes dalībvalstī iegūto kvalifikāciju apliecinošo dokumentu ir izsniegusi privāta struktūra, kuru šīs valsts kompetentās iestādes nav pilnvarojušas izsniegt kvalifikāciju apliecinošus dokumentus, un tātad šādas struktūras izsniegtu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu nav “izsniegusi dalībvalsts”; tādēļ šis kvalifikāciju apliecinošais dokuments ne tikai tajā nav atzīts, bet šī dalībvalsts arī nesniedz nekādas garantijas attiecībā uz tā apliecināto kompetenču līmeni un kvalitāti.
33
Lai gan tādā situācijā kā pamatlietā aplūkotā, kura neietilpst Direktīvas 2005/36 piemērošanas jomā, bet uz kuru attiecas LESD 45. vai 49. pants, attiecīgajai uzņēmējai dalībvalstij, kā izriet no šī sprieduma 29. un 30. punkta, ir jāņem vērā tostarp izcelsmes dalībvalsts izsniegts kvalifikāciju apliecinošs dokuments, šie paši panti nevar likt uzņēmējai dalībvalstij ņemt vērā kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ko izcelsmes dalībvalsts nav izsniegusi un kas tajā nav atzīts. Proti, aprites brīvība nevar likt uzņēmējai dalībvalstij izcelsmes dalībvalstī izsniegtam kvalifikāciju apliecinošam dokumentam piešķirt lielāku vērtību par to, kāda tam piešķirta izcelsmes dalībvalstī.
34
Tomēr uzņēmēja dalībvalsts attiecīgā gadījumā var brīvi ņemt vērā šādu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu šī sprieduma 29. punktā minētās salīdzinošās pārbaudes procedūrā.
35
Tāpēc uz uzdotajiem jautājumiem jāatbild, ka LESD 45. un 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tajos uzņēmējai dalībvalstij nav noteikts pienākums – izskatot pieteikumu par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu – ņemt vērā citā dalībvalstī iegūtu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kuru šī valsts nav likumīgi atzinusi un kuram minētajā valstī nav oficiāla spēka.
Par tiesāšanās izdevumiem
36
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
LESD 45. un 49. pants jāinterpretē tādējādi, ka tajos uzņēmējai dalībvalstij nav noteikts pienākums – izskatot pieteikumu par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu – ņemt vērā citā dalībvalstī iegūtu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, kuru šī valsts nav likumīgi atzinusi un kuram minētajā valstī nav oficiāla spēka.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.
(
i
)	Šo lietu nosaukumi ir izdomāti. Tie neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.