62003CC0254_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šajā lietā Spānijas sabiedrība Eduardo Vieira SA
(turpmāk tekstā – “ SAEV ” vai “apelācijas sūdzības iesniedzēja”) lūdz Tiesu atcelt Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑44/01, T‑119/01 un T‑126/01 Eduardo Vieira
u.c./Komisija (turpmāk tekstā – “apstrīdētais spriedums”) (2), ar kuru ir noraidīta SAEV
prasība par Komisijas 2001. gada 19. marta lēmumu, ar kuru Komisija samazināja atbalstu projektam ARG/ESP/SM/26‑94, kura nolūks ir izveidot kopuzņēmumu atbilstoši Nolīgumam par attiecībām jūras zvejas nozarē, kas noslēgts starp Kopienu un Argentīnas Republiku (3) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) (4) .
I – Atbilstošās tiesību normas
EEK un Argentīnas zvejas nolīgums
2. Tiesiskais instruments, kas vispirms ir jāaplūko šajā lietā, ir Nolīgums par attiecībām jūras zvejas nozarē, kas noslēgts starp Eiropas Ekonomisko Kopienu un Argentīnas Republiku (turpmāk tekstā – “Zvejas nolīgums” vai vienkārši “Nolīgums”), ko Kopienas vārdā apstiprināja ar Padomes 1993. gada 28. septembra Regulu (EEK) Nr. 3447/93 (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3447/93”). (5)
3. 5. panta 1. punkts izteic Nolīguma mērķus šādi:
“1. Puses rada piemērotus apstākļus, lai, izmantojot kapitālu no vienas vai vairākām Kopienas dalībvalstīm, Argentīnā dibinātu uzņēmumus un zvejas nozarē starp Argentīnas un Kopienas rēderiem radītu kopuzņēmumus ar mērķi kopīgi izmantot un, kur iespējams, kopīgi pārstrādāt Argentīnas zivsaimniecības resursus saskaņā ar nosacījumiem, kas noteikti I protokolā un I un II pielikumā.”
4. 2. panta e) punkts definē “kopuzņēmumu” kā “privāto tiesību uzņēmumu, kurš sastāv no viena vai vairākiem Kopienas rēderiem un vienas vai vairākām Argentīnas fiziskām vai juridiskām personām, kuras saista kopīgs kopuzņēmuma līgums ar mērķi izmantot un, kur iespējams, pārstrādāt Argentīnas zivsaimniecības resursus, lai prioritāri apgādātu Kopienas tirgu”.
5. Saskaņā ar 5. panta 3. punktu kopuzņēmuma izveidošana principā paredz Kopienas kuģa pārvietošanu, kuģi attiecīgi svītrojot no Kopienas reģistra.
6. Zvejas nolīguma 6. un 7. pants noteic sistēmas izveidošanu to projektu par kopuzņēmumu izveidošanu izvēlei, kam pienāktos Kopienas finanšu atbalsts. Izšķirošo lomu šeit spēlē Kopējā komiteja, ko noteic Nolīguma 10. pants (turpmāk tekstā – “Kopējā komiteja”), kurai ir īpaša atbildība kopuzņēmumu projektu izvērtēšanā (piektais ievilkums) un projektu ieteikšanā finanšu atbalsta saņemšanai (sestais ievilkums) un kurai ir “jāpārbauda, vai projekti tiek pienācīgi administrēti, un jāpārrauga projektiem piešķirtā finanšu atbalsta izmantošana saskaņā ar 7. pantu [..]” (astotais ievilkums).
7. Sistēmu projektu izvēlei finanšu atbalsta saņemšanai nosaka vairāki Nolīguma pielikumi un protokoli, uz ko atsaucas 6. un 7. pants. It īpaši Nolīguma III pielikums (kas saucas “Projektu izvēles metodes un kritēriji”) noteic, ka projektus ir jāiesniedz Eiropas Kopienu Komisijai ar dalībvalstu starpniecību “saskaņā ar Kopienu tiesību aktos paredzētajiem noteikumiem” (III pielikuma 2. punkts). Kopiena tad nosūta finansējumam piemēroto projektu sarakstu augstākminētajai Kopējai komitejai, kas tos izvērtē un iesaka kompetentajām Argentīnas un Kopienas iestādēm piemērotos projektus apstiprināšanai (III pielikuma 3., 4. un 5. punkts).
8. Finanšu atbalsta piešķiršanas metodes apstiprinātajiem projektiem ir ietvertas Nolīguma I protokolā, “ar kuru nosaka zvejas iespējas un finanšu kompensāciju, ko paredz Nolīgumā par attiecībām jūras zvejas nozarē starp Eiropas Ekonomisko Kopienu un Argentīnas Republiku”. Tas noteic divu veidu finansējumu, ko saņem Kopienas rēderis un attiecīgais kopuzņēmums.
9. Jo īpaši I protokola 3. pants noteic, ka:
“1. [..] Kopiena sniedz finansiālu atbalstu kopuzņēmumu izveidošanai [..]. Šis finanšu atbalsts [..] ir paredzēts Kopienas rēderim un domāts, lai segtu daļu no tā ieguldītajām finansēm kopuzņēmuma izveidošanā [..] un/vai attiecīgo kuģu svītrošanai no Kopienas reģistra.
2. Lai veicinātu kopuzņēmumu dibināšanu un attīstību, Kopiena Argentīnā dibinātiem kopuzņēmumiem piešķir finansiālu atbalstu, kas atbilst piecpadsmit (15) procentiem no summas, kas tiek izmaksāta Kopienas rēderim. Šo finansiālo atbalstu apgrozāmā kapitāla veidā Kopiena izmaksā Argentīnas izpildiestādei, kas nosaka tā izmantošanas un administrēšanas noteikumus.
Argentīna informē Kopējo komiteju par to, kā šie līdzekļi tiek izmantoti.
[..]
4. Noteikumiem par pieteikšanos uz atbalstu un par Kopienas atbalsta piešķiršanas kārtību Kopienas rēderim, kā noteikts 1. punktā, ir jāatbilst attiecīgajiem spēkā esošajiem Kopienu noteikumiem [..].”
Kopienu noteikumi par kopuzņēmumiem zivsaimniecības jomā
10. Papildus tiesiskajam regulējumam, ko ievieš Zvejas nolīgums un tā pielikumi, šajā lietā ir būtiski arī vairāki Kopienu noteikumi, kas nosaka vispārīgus noteikumus par Kopienas intervenci zivsaimniecības sektorā.
11. Īpaša nozīme ir Padomes 1988. gada 19. decembra Regulai (EEK) Nr. 4253/88, kur izklāstīti noteikumi, kā īstenot Regulu (EEK) Nr. 2052/88 attiecībā uz struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finanšu instrumentu darbības koordināciju (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88”). (6)
12. Šīs regulas 24. pants noteic, ka, “ja darbība vai pasākums šķietami attaisno tikai daļu no piešķirtā atbalsta, Komisijai ir jāveic atbilstoša lietas pārbaude” (1. punkts), pēc kuras tā “var samazināt vai pārtraukt atbalstu attiecībā uz attiecīgo darbību vai pasākumu, ja pārbaudē atklāj pārkāpumu un it īpaši nozīmīgas izmaiņas, kas ietekmē darbības vai pasākuma, kam ir lūgts Komisijas apstiprinājums, būtību vai nosacījumus” (2. punkts).
13. Ir arī jāpiemin Padomes 1993. gada 21. decembra Regula (EK) Nr. 3699/93, kas nosaka kritērijus un nosacījumus par Kopienas strukturālo atbalstu zivsaimniecības un akvakultūras nozarē un tās produktu pārstrādei un laišanai tirgū (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 3699/93”). (7)
14. Koncentrējoties tikai uz noteikumiem, kas šajā lietā ir būtiski, es izceltu to, ka šīs regulas 8. pants attiecas uz pasākumiem, ko dalībvalstis ir noteikušas, lai veicinātu kuģu nodošanu metāllūžņos, to galīgo pārvietošanu uz trešo valsti vai to pastāvīgu nozīmēšanu citai izmantošanai, nevis zvejai; 9. pants savukārt noteic pasākumu, kas paredzēti kopuzņēmumu izveides veicināšanai, ieviešanu.
15. Regulas Nr. 3699/93 IV pielikums noteic maksimālo summu, ko var izmaksāt Regulas 8. un 9. panta mērķiem. Īpaši 1.1. panta a) apakšpunkts noteic, ka subsīdija par kuģa nodošanu metāllūžņos vai kopuzņēmuma izveidi nevar pārsniegt summu, kas aprēķināma, izmantojot metāllūžņos nodotā vai pārceltā kuģa īpašības, piemērojot minēto tabulu. 1.1. panta b) apakšpunkts noteic, ka summas par kuģa galīgu pārvietošanu nevar pārsniegt 50 % no maksimālās subsīdijas par metāllūžņos nodoto kuģi, uz ko atsaucas 1.1. panta a) apakšpunkts.
16. Visbeidzot, jāpiemin Padomes 1986. gada 18. decembra Regula (EEK) Nr. 4028/86 par Kopienas pasākumiem, lai uzlabotu un pielāgotu zivsaimniecības un akvakultūras nozares struktūras (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4028/86”). (8) Lai gan šī regula tika atcelta ar 1994. gada 1. janvāri (9) un līdz ar to šiem lietas apstākļiem nav piemērojama, ir jāpiemin viens noteikums, uz ko balstās viens no apelācijas sūdzības pamatiem.
17. Šis noteikums ir 44. panta 1. punkts, saskaņā ar kuru Komisija var pārtraukt, samazināt vai izbeigt sniegt saskaņā ar šo regulu kopuzņēmumiem piešķirto finanšu atbalstu, ja projekts netiek veikts atbilstoši nosacījumiem. Šīs procedūras ietvaros Komisijai ir jākonsultējas ar Pastāvīgo zivsaimniecības nozares komiteju.
II – Fakti un process
Prāvas rašanās fakti, pirmstiesas procedūra un apstrīdētais lēmums
18. Šis izvilkums ir ņemts no apstrīdētā sprieduma daļas, kurā izklāstīti fakti:
“18 Zvejas nolīguma ietvaros Spānijas uzņēmums [ SAEV ] iesniedza projektu par kopuzņēmuma, saukta Vieira Argentina, SA, (turpmāk tekstā – “ VASA ”), ko dibināja SAEV
un Argentīnas rēderis, izveidošanu. Projekts paredzēja Dissostichus eleginoides
zveju. Projektā bija iesaistāms Kopienas kuģis Ibsa Cuarto, vēlāk pārdēvēts par Vieirasa XII .
[..]
25 Ar 1995. gada 25. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “atbalsta piešķiršanas [..] lēmums”) Komisija apstiprināja finanšu atbalsta sniegšanu SAEV
iesniegtajam projektam (projekts ARG/ESP/SM/26‑94) “ievērojot nosacījumus, kas ir noteikti [zvejas] nolīguma [..] noteikumos, piemērojamajos Kopienu tiesību aktos un pielikumu noteikumos” (1. pants).
26 1995. gada 25. jūlija lēmuma par finanšu atbalsta piešķiršanu I pielikums nosaka SAEV
piešķiramo finanšu atbalstu, proti, 1 881 936 ekiji. [..]
27 1995. gada 25. jūlija atbalsta piešķiršanas lēmuma I pielikums turklāt paredz: “Nekādas izmaiņas nevar tikt veiktas šī pielikuma datos bez iepriekšējas Argentīnas iestāžu un Komisijas piekrišanas.”
[..]
29 1996. gada 27. jūnijā Komisija veica atbalsta pirmās daļas (80 %) izmaksu.
30 1996. gada 5. jūlijā kuģis Vieirasa XII
atstāja Argentīnas ūdeņus, lai zvejotu starptautiskajos ūdeņos.
31 1997. gada 25. februārī SAEV
iesniedza lūgumu par atbalsta atlikušās daļas izmaksu.”
19. Ar 1998. gada 21. aprīļa vēstuli Komisija informēja SAEV, ka tas, ka kuģis atstāja Argentīnas ūdeņus, bija Zvejas nolīguma 5. panta 1. punkta un šī nolīguma I protokola 3. panta 1. punkta pārkāpums, jo tā rezultātā nebija iespējams izmantot Argentīnas ūdens resursus, kā noteikts šajos noteikumos. Līdz ar to Komisija informēja SAEV, ka šo atbalstu varētu samazināt, ja SAEV
neiesniegs apmierinošus paskaidrojumus, ar ko attaisnotu pārkāpumu.
20. Tā kā Komisija nebija apmierināta ar SAEV
iesniegtajiem attaisnojumiem, tā pieņēma apstrīdēto lēmumu, ar kuru lika SAEV
atmaksāt EUR 419 446 (2. pants). Šis lēmums tomēr neietekmēja atbalstu, kas bija piešķirts kopuzņēmumam VASA .
21. Pamatojot savu lēmumu, Komisija norādīja, ka ”saskaņā ar lēmuma [par atbalsta piešķiršanu] 1. punktu atbalsts tika piešķirts saskaņā ar zvejas nolīguma noteikumos paredzētiem nosacījumiem, piemērojamajiem Kopienu tiesību aktiem un pielikumu noteikumiem.” Komisija uzsvēra, ka “kopuzņēmumu izveidošanas Argentīnā mērķis [bija] Argentīnas ūdens resursu izmantošana” un ka “Kopienas atbalsta pieteikuma formas, ko [ SAEV ] aizpildīja un parakstīja, B daļas 3.2.1. punktā [bija] skaidri noteikts, ka Komisija piešķ[īra] finanšu atbalstu tikai projektiem, kuros paredzēts izmantot tādus ūdens resursus, kas atrodas attiecīgās trešās valsts suverenajā teritorijā vai jurisdikcijā”. Komisija turklāt norādīja, ka, “[s]ākot ar 1996. gada 5. jūliju, kuģis Ibsa Cuarto
izbeidza savu zvejas darbību Argentīnas [ekskluzīvajā ekonomiskajā zonā (turpmāk tekstā – “EEZ”)] un atsāka darboties starptautiskajos ūdeņos, zvejojot Dissostichus eleginoides, iepriekš nenorādot par to Komisijai un nesaņemot tās piekrišanu”. (10)
22. Ar šādu pamatojumu, kā norādīts apstrīdētajā spriedumā, “Komisija Lēmuma C(2001) 680 final
9. punktā secin[āja], ka SAEV
neievēroja finanšu atbalsta piešķiršanas nosacījumus. Šī lēmuma 10.–13. punktā tā turpina ar attiecīgā atbalsta samazinājuma aprēķinu. Pirmkārt, tā norād[īja], ka atbilstoši Regulā Nr. 3699/93 noteiktajai skalai SAEV
[bija] tiesības saņemt atbalstu EUR 688 187 apmērā sakarā ar kuģa Vieirasa XII
galīgu nodošanu kopuzņēmumam. Tai ar 1995. gada 25. jūlija lēmumu par atbalsta piešķiršanu piešķirtā atbalsta atlikusī daļa līdz ar to [bija] EUR 1 193 749 (1 881 936 – 688 187). Tā kā kuģis Vieirasa XII
Argentīnas ūdeņos darbojās tikai 12 mēnešus (no 36 paredzētajiem mēnešiem), Komisija secin[āja], ka SAEV
[bija] tiesības tikai uz vienu trešo daļu no paredzētajiem EUR 1 193 749, proti, EUR 397 916. Tātad samazinātais atbalsts, kā u zskata Komisija, [bija] EUR 1 086 103 (397 916 + 688 187). SAEV, kas jau bija saņēmusi 80 % no atbalsta (EUR 1 505 549), līdz ar to [bija] jāatlīdzina Komisijai EUR 419 446.” (11)
Process Pirmās instances tiesā un apstrīdētais spriedums
23. Ar Pirmās instances tiesas kancelejā 2001. gada 8. jūnijā iesniegto prasības pieteikumu SAEV
lūdza atcelt 2001. gada 19. marta lēmumu C(2001) 680 final . Saskaņā ar apstrīdēto spriedumu iesniegtie prasījumi bija šādi: i) apstrīdētā lēmuma tiesiskā pamata neesamība vai nepareizs tiesiskais pamats (79.–112. punkts); ii) nozīmīgu izmaiņu projektā, kas varētu radīt atbalsta samazināšanu, neesamība (113.–135. punkts); iii) samērīguma principa pārkāpums (136.–154. punkts); iv) nepareiza Kopienu tiesību aktu piemērošana attiecībā uz finanšu atbalsta samazināšanu (155.–164. punkts); v) procesa saprātīga termiņa principa un tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās noteiktības principa pārkāpums (165.‑185. punkts); vi) tiesību tikt uzklausītam pārkāpums (186.–190. punkts).
24. Ar apstrīdēto spriedumu Pirmās instances tiesa prasību noraidīja un piesprieda SAEV
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Process Tiesā
25. Ar 2003. gada 16. jūnijā iesniegto apelācijas sūdzību SAEV
lūdza Tiesu atcelt Pirmās instances tiesas spriedumu un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesu instancēs.
26. 2003. gada 15. septembrī Komisija iesniedza atbildes rakstu saskaņā ar Tiesas Reglamenta 115. pantu. Tā lūdz Tiesu atzīt zināmu skaitu apelācijas sūdzības pamatu par acīmredzami nepieņemamiem un pārējā daļā prasību noraidīt; pakārtoti tā lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību pilnībā; Komisija arī lūdz, lai apelācijas sūdzības iesniedzējai piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
27. Tā kā lietas dalībnieki vēlējās atteikties no tiesas sēdes, Tiesa nolēma saskaņā ar Tiesas Reglamenta 44.a pantu pieņemt lēmumu bez procesa mutvārdu daļas.
III – Tiesiskā analīze
28. Savas apelācijas sūdzības atbalstam SAEV
pamatojas uz sešiem pamatiem. Īpaši tā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā attiecībā uz: i) apstrīdētā lēmuma tiesisko pamatu; ii) Kopējās komitejas un Argentīnas iestāžu lomu; iii) Regulas Nr. 4028/86 44. panta piemērošanu finanšu atbalsta samazināšanas procedūrā; iv) Regulas Nr. 3699/93 piemērošanu, aprēķinot finanšu atbalsta samazinājuma summu; v) nepārvaramu varu; vi) nepieciešamību saņemt Komisijas piekrišanu, lai atstātu Argentīnas zvejas zonu.
Par apelācijas sūdzības pirmo pamatu
29. Ar apelācijas sūdzības pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd Pirmās instances tiesas secinājumu, ka, “tā kā atbalsta piešķiršana cita starpā balstījās uz Regulu Nr. 4253/88, Komisija bija pilnvarota pamatot apstrīdēto lēmumu ar šo regulu un īpaši ar tās 24. pantu”. (12)
30. Vispirms Komisija norāda uz pirmā pamata nepieņemamību, jo tas tikai atkārto apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības pamatu Pirmās instances tiesā.
31. Šajā sakarā jāatgādina, ka Tiesas pastāvīgā judikatūra, ņemot vērā EKL 225. pantu, Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ir tāda, ka apelācijas sūdzībā par Pirmās instances tiesas spriedumu nevar tikai “vārds vārdā atkārtot vai reproducēt pamatus un argumentus, kas bija jau iesniegti Pirmās instances tiesai, ieskaitot tos, kas balstīti uz faktiem, ko šī tiesa ir skaidri noraidījusi” (13), izņemot ja “prasītājs apstrīd Pirmās instances tiesas sniegto Kopienu tiesību interpretāciju vai piemērošanu” (14) .
32. Man šķiet, ka šajā lietā apelācijas sūdzības iesniedzēja apstrīd ne tikai to, kā interpretēt Zvejas nolīguma noteikumus un Komisijas lēmumu par finanšu atbalsta piešķiršanu, pieņemot apstrīdēto lēmumu, bet arī interpretāciju, ko Pirmās instances tiesa sniedz apstrīdētajā spriedumā.
33. Līdz ar to es uzskatu, ka šis apelācijas sūdzības pamats ir pieņemams.
34. Pievēršoties jautājuma būtībai, ir vispirms vispārīgi jāizskata Pirmās instances tiesas argumentācija, saskaņā ar kuru tā nonāca pie secinājuma, ka būtībā Regula Nr. 4253/88 lietā bija piemērojama (skat. iepriekš 29. punktu).
35. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa vispirms noteica, ka, tā kā saskaņā ar zvejas nolīgumiem Kopienai ir kompetence piešķirt finanšu atbalstu kopuzņēmumu izveidošanai, “tai ir arī jābūt pilnvarām samazināt šo atbalstu, ja nav tikuši ievēroti nosacījumi, saskaņā ar kuriem tas tika piešķirts”. (15) Šis secinājums, kā uzskata Pirmās instances tiesa, izriet no “vispārējiem tiesību principiem, kas ir kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, tādiem kā princips, kas aizliedz netaisnu iedzīvošanos vai kas atļauj vienpusēji lauzt divpusējas saistības, ja viena no pusēm nepilda savus pienākumus”. (16)
36. To pasakot, Pirmās instances tiesa tālāk izskatīja, vai Regulas Nr. 4253/88 24. pants, kas ievieš šos principus šajā lietā aplūkotajā jomā, piešķir Komisijai īpašas pilnvaras apstrīdētā lēmuma pieņemšanai. (17)
37. Šajā sakarā, vispirms konstatējot to, ka lēmums par atbalsta piešķiršanu ir skaidri pamatots ar Regulu Nr. 3447/93, ar ko apstiprināja Zvejas nolīgumu, Pirmās instances tiesa norādīja, ka “tomēr šī lēmuma 1. panta 1. punkts noteic, ka atbalsts tiek piešķirts “ar nosacījumiem, ko nosaka Zvejas nolīgumā paredzētie noteikumi [..], piemērojamie Kopienu tiesību akti un pielikumu noteikumi”” (18) .
38. Kā uzskata Pirmās instances tiesa, “atsauce uz “piemērojamiem Kopienu tiesību aktiem” ir jāsaprot kā atsauce cita starpā uz Regulu Nr. 4253/88”, jo šai regulai “ir plaša piemērošanas joma”, kas vienlīdz ietver arī “darbības ar strukturālu mērķi” saistībā ar citiem finanšu instrumentiem, nevis struktūrfondiem. Pirmās instances tiesa turpina, apgalvojot, ka “finanšu atbalstam, kas piešķirts kopuzņēmumu izveidošanai Zvejas nolīgumu ietvaros, ir strukturāls mērķis. Kā norāda apstrīdētā lēmuma par atbalsta piešķiršanu [..] otrais apsvērums, kopuzņēmumu izveidošana, kas netieši ietver Kopienu kuģu nodošanu un jaunu zvejas teritoriju atvēršanu Kopienu rēderiem, “atbilst Kopienas struktūrpolitikas mērķiem” zivsaimniecības jomā” (19) . Līdz ar to Komisija nav pieļāvusi kļūdu, šajā lietā piemērojot Regulu Nr. 4253/88.
39. Kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzēja, Pirmās instances tiesa tomēr ir pieļāvusi tiesisku maldību, uzskatot, ka iepriekš minētā atsauce uz “piemērojamiem Kopienu tiesību aktiem” varētu attiekties arī uz Regulu Nr. 4253/88.
40. Apelācijas sūdzības iesniedzēja atzīst, ka, pamatojoties uz vispārīgu tiesību principu, Komisija var samazināt finanšu atbalstu gadījumā, ja nav ievēroti sākotnēji noteiktie nosacījumi, tomēr iebilst, ka Zvejas nolīgums nesatur šajā sakarā nekādus noteikumus un ka pat lēmums par atbalsta piešķiršanu skaidri atsaucas tikai uz Regulu Nr. 3447/93. Tomēr, tā kā šo jomu regulē lex specialis, no Zvejas nolīguma varēja atkāpties tikai ar skaidri izteiktu normatīvu normu. Ja šādas normas nav un ja ir skaidra atsauce uz Regulu Nr. 4253/88, šo regulu nevarētu piemērot, pat ja zivsaimniecības jomā kopuzņēmumiem tas ir lex generalis .
41. Uzreiz jāsaka, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildumi nepārliecina.
42. Pat ja pieņemtu, ka Zvejas nolīgums būtu jākvalificē kā lex specialis
attiecībā pret noteikumiem par darbību, kurām ir strukturāls raksturs, finansēšanu, kas ietverti Regulā Nr. 4253/88, fakts paliek tāds, ka speciāls likums ir, kā zināms, jāinterpretē šauri un tas var atšķirties no vispārīga likuma tikai ja un tādā mērā, ka tas tieši un nepārprotami nosaka noteikumus jomā, kuru tam paredzēts reglamentēt. Visādi citādi lex generalis
paliek spēkā.
43. Šajā lietā Zvejas nolīgums ne tikai nereglamentē šajā lietā apspriežamo jautājumu, bet tieši pretēji tas atsaucas uz “noteikumiem Kopienu tiesību aktos” (I protokola 3. panta 4. punkts), kas attiecas uz “Kopienu atbalsta pieprasīšanas procedūru un izmaksāšanas Kopienas rēderiem nosacījumiem”. Turklāt lēmuma par atbalsta piešķiršanu 1. pants savukārt atsaucas uz “piemērojamiem Kopienu tiesību aktiem”.
44. Ja tam piebilst, kā atzīst pati apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka iespēja samazināt finanšu atbalstu, kas ir izmantots nelikumīgi, izriet no vispārīga principa un ka Zvejas nolīgumā nav noteikuma, pat netieša, kas ļautu atkāpties no šī principa, man šķiet, ka Pirmās instance tiesa ir pareizi uzskatījusi, ka Komisijai bija tiesības pieņemt apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 4253/88 24. pantu.
45. Tāpat nevarētu iebilst, kā to dara apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka vārdu “piemērojamie Kopienu tiesību akti” plaša interpretācija, tāda, kādu pieļauj Pirmās instances tiesa, radītu pārmērīgu tiesisko nenoteiktību finanšu atbalsta saņēmējiem. Attiecīgā atsauce nav, kā apelācijas sūdzības iesniedzēja gribētu, lai tas tiktu uzskatīts – atsauce uz “jebkādiem tiesību aktiem”, bet, kā bieži tas notiek līdzīgos gadījumos, uz atbilstošiem Kopienu tiesību aktiem un ar to saistītiem principiem, proti, rūpīgam saimnieciskās darbības subjektam labi zināmiem noteikumiem vai, jebkurā gadījumā, noteikumiem, ko var viegli konstatēt.
46. Saskaņā ar visu iepriekš minēto es iesaku Tiesai pirmo apelācijas sūdzības pamatu noraidīt.
Par apelācijas sūdzības otro pamatu
47. Ar savu otro pamatu, kas izteikts divās daļas, SAEV
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, uzskatot, ka Komisijai pirms atbalsta samazināšanas nebija pienākuma konsultēties ar Kopējo komiteju (pamata pirmā daļa) un, vispārīgā veidā, ar Argentīnas iestādēm (pamata otrā daļa).
48. Lai labāk izprastu apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītos argumentus, ir jāatgādina, ka apstrīdētā sprieduma 105. un 106. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka “kopuzņēmumu izveidošanas projektu atlase un izvērtēšana attiecas uz Zvejas nolīguma starptautisko elementu. Šādu sabiedrību izveide ir Kopienas un Argentīnas Republikas sadarbības instruments zivsaimniecības jomā. [..] Projektu izvēlei vajadzīga izvērtēšana Kopējā komitejā un gan Kopienas, gan Argentīnas iestāžu piekrišana.
Savukārt finanšu atbalsta piešķiršana Kopienas rēderiem izvēlētajiem projektiem ir Kopienas vienpusējs akts un tādējādi tas ir Zvejas nolīguma Kopienas elements.”
49. Attiecībā uz šo apgalvojumu apelācijas sūdzības iesniedzēja iebilst, ka abi elementi ir šī paša nolīguma neatņemama sastāvdaļa, ko kopējās interesēs ir apstiprinājušas gan Kopienu iestādes, gan Argentīnas iestādes, un ka tādējādi Pirmās instances tiesas atšķirīgā klasificēšana ir kļūdaina. Pretēji Pirmās instances tiesas apgalvojumiem lēmumu par atbalsta piešķiršanu nebija jāuzskata par vienpusēju Kopienas aktu, kura pieņemšana ir tikai Komisijas kompetencē.
50. Šajā sakarā man vispirms ir jāizskata, vai Tiesas norādītā atšķirība pamatojas pašā nolīgumā. Šajā sakarā es vispirms norādītu, ka, lai arī ir tiesa un arī acīmredzams, ka ir vajadzīga visu pušu piekrišana, lai starptautisku līgumu varētu tiešām noslēgt, tam nav nekādas saistības ar kompetenču sadali tā ieviešanai. Tas, vai ir vajadzīga līgumslēdzējpušu kopēja rīcība vai vienas vai otras [puses] rīcība, ir atkarīgs no attiecīgajā lietā atbilstošo līguma noteikumu interpretācijas.
51. Šajā lietā tādējādi ir jānosaka, vai attiecībā uz noteikumiem par Kopienas rēderu finansēšanu saistībā ar izvēlētajiem zvejas projektiem pušu kopējā griba, uz ko ir pamatots attiecīgais nolīgums, paredzēja, pat ja netieši, vienas puses ekskluzīvu kompetenci.
52. Tomēr uzskatu, ka, uzmanīgi lasot nolīguma noteikumus par finansējamiem projektiem, apstiprinās Pirmās instances tiesas analīze. No šiem noteikumiem izriet, ka pastāv darbības, kas attiecas uz paša nolīguma izpildi, par ko atbild Kopiena, citas – par kurām atbild Argentīnas Republika, un vēl citas, par kurām atbild “puses”, tā teikt, Kopiena un Argentīnas Republika Kopējās komitejas ietvaros (skat. iepriekš 6. punktu).
53. Nolīguma 5. panta 3. punkts paredz, ka “ Kopiena
[..] atvieglos Kopienas kuģu iekļaušanu”; 6. pants noteic pretēji, ka “ [p]uses
izvēlas projektus”; 7. panta 1. punkts runā par “ pušu
izvēlētajiem projektiem”. Nonākot pie I protokola, jānorāda, ka tā 3. pants, vispirms, apliecinot, ka “ Kopiena
piešķir finanšu atbalstu kopuzņēmumu izveidošanai” (1. punkts), nošķir Kopienas rēderiem izmaksātos atbalstus un tos, ko izmaksā kopuzņēmumiem. Kaut gan pirmie “ir paredzēti Kopienas rēderiem” (1. punkts), ņemot vērā maksājuma nosacījumus un noteikumus, “ kas atbilst Kopienu tiesību aktos paredzētajiem noteikumiem ” (4. punkts), otros “ Kopiena pārskaita kompetentajai Argentīnas iestādei, kas nosaka izmantošanas un administrēšanas nosacījumus. Argentīna informē Kopējo komiteju par līdzekļu izmantošanu ” (2. punkts) (20) .
54. No visa iepriekš minētā jāsecina, ciktāl tas attiecas uz lietu, ka atbalsta piešķiršana Kopienas rēderiem izvēlētajiem projektiem faktiski ir uzdevums, ko nolīgums piešķir tikai Kopienas iestādēm.
55. Tāpat nav iespējams secināt pretējo, kā to dara apelācijas sūdzības iesniedzēja, ka Zvejas nolīguma 10. panta astotais ievilkums kā vienu no Kopējās komitejas pienākumiem min “projektu administrēšanai un projektu veikšanai paredzētā piešķirtā finansējuma izmantošanas” kontroli. Šis pēdējais minētais pants paredz, ka atbalstu piešķir saskaņā ar I protokola noteikumiem, kas, nosakot atbalsta piešķiršanas procedūru, precizē katras iesaistītās iestādes kompetenci. Šis protokols piešķir Kopējai komitejai lomu tikai attiecībā uz kopuzņēmumiem piešķirtajiem atbalstiem, kā norādīts iepriekš, un zinātnisko un tehnisko sadarbību (21), nepieminot atbalstu, kas piešķirts Kopienas rēderiem.
56. Tas man liek secināt, ka Pirmās instances tiesa pareizi atzina, ka atbalsta piešķiršana ir vienpusēja darbība Zvejas nolīguma izpildei, kas ir tikai Kopienas iestāžu kompetencē.
57. To pasakot, es nonāku pie apelācijas sūdzības pamata otrās daļas, kas ir par atbalsta piešķiršanas lēmuma I pielikuma interpretāciju un īpaši zemsvītras piezīmi, saskaņā ar kuru “[n]evar tikt veiktas nekādas izmaiņas datos, kas ietverti šajā pielikumā, bez iepriekšējas Argentīnas iestāžu un Komisijas piekrišanas”.
58. Apelācijas iesniedzēja būtībā apgalvo, ka, tā kā Kopienas rēderim pārskaitāmā summa ir noteikta pielikumā, Pirmās instances tiesa kļūdījās, atzīstot, ka apstrīdētais lēmums: i) “nevar tikt uzskatīts par lēmumu, kas izmaina “datus, kas ietverti” sākotnējā lēmumā par atbalsta piešķiršanu iepriekš minētās zemsvītras piezīmes izpratnē”; ii) un ir jāuzskata par “autonomu lēmumu, ar kuru soda par nosacījumu, kas attiecas uz atbalsta piešķiršanu, neizpildi” (22), kura pieņemšanai konsultācijas ar Argentīnas iestādēm nav vajadzīga.
59. Komisija uzskata, ka šī otrā pamata daļa nav pieņemama iemeslu, kas ir analogi iemesliem, kas norādīti attiecībā uz pirmo pamatu, dēļ (skat. iepriekš 30. punktu).
60. Tomēr man šķiet, ka to pašu iemeslu dēļ, ko esmu norādījis šajā sakarā (skat. iepriekš 31. punktu un turpmākos punktus), šis iebildums ir jānoraida, jo apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzītais iebildums kritizē Pirmās instances tiesas veikto apstrīdētā noteikuma interpretāciju.
61. Attiecībā uz jautājuma būtību man nav nekādu grūtību atzīt, ka Pirmās instances tiesas spriedums šajā jautājumā šķiet pārāk apodiktisks. Tomēr es uzskatu, ka secinājumi, pie kuriem tā nonāk, būtībā ir jāapstiprina.
62. Faktiski man šķiet, ka, interpretējot lēmumu, ar kuru piešķir atbalstu, un līdz ar to arī attiecīgā pielikuma zemsvītras piezīmi, ir jāņem vērā tiesiskais regulējums, kura ietvaros ir pieņemts lēmums, proti, Zvejas nolīgums un it īpaši noteikumi, ar kuriem attiecīgi tika sadalīta kompetence starp Komisiju un Argentīnas iestādēm attiecībā uz līdzekļu administrēšanu, ko nosaka Nolīgums. Kā jau norādīts iepriekš, lai gan Komisija un Argentīnas iestādes ir atbildīgas par projektu izvēli un izvērtēšanu, kompetence piešķirt atbalstu Kopienas rēderiem ir noteikta tikai Komisijai (skat. iepriekš 54.–56. punktu).
63. Es līdz ar to uzskatu, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi tiesisku maldību, secinot, ka tikai Komisijai bija jāpieņem apstrīdētais lēmums, neskatoties uz minēto zemsvītras piezīmi.
64. Saskaņā ar visu iepriekš minēto iesaku Tiesai apelācijas sūdzības otro pamatu noraidīt pilnībā.
Par apelācijas sūdzības trešo pamatu
65. Ar savu trešo apelācijas sūdzības pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, noraidot iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija, pirms atbalsta samazināšanas konsultējoties ar Zivsaimniecības nozares pastāvīgo komiteju, piemēroja Regulas Nr. 4028/86 44. pantu. Šāda piemērošana pārkāpj Zvejas nolīgumu, kas neparedz, ka šai komitejai būtu kāda loma, un kas nav arī attaisnojams ratione temporis, ņemot vērā to, ka SAEV
kopuzņēmuma projekts tika iesniegts pēc 1994. gada 1. janvāra, datuma, kurā šī regula tika atcelta (skat. iepriekš 16. punktu).
66. Apelācijas sūdzības iesniedzēja īpaši atsaucas uz šīs komitejas darba kārtību, kas, kā tā uzskata, pierāda, ka Komisija konsultējās ar komiteju, nevis ad abundantiam, bet, lai patiesībā ievērotu obligāto procedūru, ko nosaka Regula Nr. 4028/86.
67. Šajā sakarā jāatgādina, ka šis pierādījums tika iesniegts jau Pirmās instances tiesā, kura uzskatīja – “fakts, ka Komisija bija konsultējusies ar komiteju, konsultēšanās, ar kuru bija paredzēta Regulā Nr. 4028/86, nepierāda, ka apstrīdētais lēmums [..] bija pamatots ar šo regulu”. (23)
68. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas procesā Tiesai “nav kompetences konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ko Pirmās instances tiesa ir pieņēmusi šo faktu atbalstam. Ja šie pierādījumi ir iegūti likumīgi un ir ievēroti vispārīgie tiesību principi un procesuālie noteikumi saistībā ar pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, tikai Pirmās instances tiesa var novērtēt pierādījumu, kas tai iesniegti, svarīgumu [..]. Šis secinājumus līdz ar to nerada tiesību jautājumu, kuru kā tādu būtu jāizskata Tiesai, izņemot gadījumus, ja ir sagrozīta šādu pierādījumu būtība.” (24)
69. Tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja nesūdzas ne par vispārīgo tiesību principu un procesuālo noteikumu par pierādīšanas pienākumu pārkāpumu, ne arī par pierādījumu būtības sagrozīšanu, bet tikai iesniedz Tiesai tos pašus pierādījumus, ko tā iesniedza pirmajā instancē, to otrreizējai novērtēšanai, man šķiet, ka šis apelācijas pamats ir noraidāms kā nepieņemams.
70. Līdz ar to iesaku Tiesai atzīt trešo apelācijas pamatu par nepieņemamu.
Par apelācijas sūdzības ceturto pamatu
71. Ar savu ceturto apelācijas pamatu SAEV
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību, uzskatot, ka Komisijai bija tiesības aprēķināt visa atbalsta samazinājumu, pamatojoties uz Regulu Nr. 3699/93. It īpaši Pirmās instances tiesa kļūdījās, uzskatot, ka Komisija nav darījusi neko vairāk kā tikai piemērojusi minēto regulu pēc analoģijas. Kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzēja, Regula tika piemērota tieši, pārkāpjot Zvejas nolīgumu, kurā nav atsauces uz šo regulu.
72. Lai labāk sapratu apelācijas sūdzības iesniedzējas argumentus, ir vispirms nepieciešams atkārtoti aplūkot Regulas Nr. 3699/93 noteikumus un veidu, kādā Komisija tos ir piemērojusi.
73. Regulas IV pielikuma 1.1. punkts nosaka procedūras piešķiramā atbalsta aprēķināšanai. It īpaši 1.1 punkta a) apakšpunkts norāda maksimālo summas apmēru, kas var tikt pārskaitīta kuģa nodošanai metāllūžņos un kopuzņēmumu izveidošanai; 1.1. punkta b) apakšpunkts nosaka, ka subsīdijas, kas pārskaitītas saņēmējiem zvejas kuģa galīgai pārcelšanai uz trešajām valstīm, nevar pārsniegt maksimālo subsīdiju summu, kas pārskaitīta par šī paša kuģa izjaukšanu, pamatojoties uz a) apakšpunktu, vairāk kā par 50 %.
74. Šajā lietā Komisija uzskatīja, ka, lai gan apelācijas sūdzības iesniedzēja pārkāpa nosacījumus par finanšu atbalsta piešķiršanu, tas negroza faktu, ka tā tiešām bija nodevusi kuģi Ibsa Cuarto
kopuzņēmumam. Līdz ar to Komisija nolēma aprēķināt galīgo atbalsta summu, kas pienācās apelācijas sūdzības iesniedzējai, samazinājuma aprēķinā neietverot to atbalsta daļu, kas bija saistīta ar šo nodošanu. Tādējādi tā pamatoja savu aprēķinu ar noteikumiem, ko Regula Nr. 3699/93 nosaka līdzīgos apstākļos. Līdz ar to Komisija aprēķināja summu, ko apelācijas sūdzības iesniedzējai būtu jāatmaksā saskaņā ar Regulas IV pielikuma 1.1. punkta a) apakšpunktu un tad piemēroja 50 % samazinājumu, uzskatot šī aprēķina iznākumu par atbalsta summu, kurai jāpaliek nemainīgai, neskatoties uz to, ka kuģis bija atstājis Argentīnas ūdeņus.
75. Apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka pretēji tam, ko konstatēja Pirmās instances tiesa, šis aprēķins atbilst tiešai Regulas Nr. 3699/93 piemērošanai. Lai aprēķinātu kopējo atbalsta summu, ko pēc tam samazinātu par 50 % saskaņā ar Regulas Nr. 3699/93 kritēriju, Komisija neizmantoja Zvejas nolīgumam pievienotās tabulas; tā jau bija faktiski piemērojusi Regulu Nr. 3699/93, lai aprēķinātu atbalsta teorētisko sākotnējo summu, kurai tad piemēroja samazinājumu. Tādējādi Komisija noteica atbalsta nemainīgo daļu zemāku nekā tai bija jābūt.
76. Es savukārt atgādinātu, ka apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa atzina, ka ne abos tiesību aktos, uz kuriem ir pamatots apstrīdētais lēmums (Regula Nr. 4253/88 un Regula Nr. 3447/93), ne arī Zvejas nolīgumā ir īpaši noteikumi par atbalsta daļu, kas izmaksājama attiecībā uz Kopienu kuģa nodošanu. Tā līdz ar to secināja, ka “Komisija, kuru, aprēķinot galīgo atbalsta summu, kas izmaksājama apelācijas sūdzības iesniedzējai, ierobežoja tikai samērīguma princips, lai noteiktu summu, kas pienācās apelācijas iesniedzējai par kuģa nodošanu, varēja pēc analoģijas pilnībā vadīties no Regulas Nr. 3699/93 noteikumiem. Šādi rīkojoties, tā saskaņoja attieksmi pret uzņēmumu, kas izveidots saskaņā ar Zvejas nolīgumu, kārtībai, ko attiecināja uz kopuzņēmumu, uz ko attiecas Regula Nr. 3699/93.” (25)
77. Saskaņā ar visu iepriekš minēto man šķiet, ka šī pamata analīzei ir jābalstās uz to, vai bija racionāli šajā lietā pēc analoģijas piemērot sistēmu, ko noteikusi minētā regula, lai nodrošinātu Kopienas finanšu interešu aizsardzību, vai tieši pretēji tā noveda pie galīgā atbalsta summas aprēķina, kas bija nesamērīgi nelabvēlīgs SAEV
interesēm.
78. Šajā sakarā jānorāda, ka atbalsta piešķiršana kopuzņēmuma izveidošanai gan Regulas Nr. 3699/93 ietvaros, gan Zvejas nolīguma ietvaros teorētiski ietver sevī vismaz divus elementus, vienu saistītu ar zvejas kuģa svītrošanu no Kopienu reģistriem un otru – saistītu ar finanšu dalību kopuzņēmumā.
79. Tomēr, lai arī ir taisnība, ka, lasot tikai Regulas IV pielikuma 1.1. punkta a) apakšpunktu, nav iespējams noteikt katra komponenta nozīmi, ir arī taisnība līdz ar to, ka, vadoties no šī paša punkta b) apakšpunkta, varam netieši izsecināt maksimālo ar svītrošanu no reģistra saistītā komponenta summas apmēru. Pieņemot, ka 1.1. punkta b) apakšpunkts paredz, ka zvejas kuģa pastāvīgai nodošanai, neradot kopuzņēmumu, var tikt piešķirts atbalsts, kas maksimums atbilst 50 % no tā atbalsta, kas paredzēts kopuzņēmuma izveidošanai, pamatojoties uz a) apakšpunkta noteikumiem, izriet, ka šī paša “kompleksā” atbalsta, kas paredzēts a) apakšpunktā, ietvaros komponents, kas saistīts ar zvejas kuģa pāreju, nevar pārsniegt 50 % no kopējās summas.
80. Attiecībā uz Zvejas nolīgumu tomēr nav iespējams identificēt elementus, kas ļautu netieši noteikt abu atbalsta komponentu summu. Es nesaskatu nekādu iemeslu, kādēļ tomēr, ja zvejas kuģi pēc savām īpašībām ir līdzīgi, komponenta, kas saistīts ar izslēgšanu no reģistra, maksimālais apmērs būtu lielāks nekā tas, kas noteikts ar Regulu Nr. 3699/93, pieņemot, ka strukturālais labums, ko Kopiena iegūst no šādas pārejas, ir tāds pats, lai kāds būtu kuģa galamērķis. Starpība starp kopējo atbalstu, ko rēderis saņem vienos vai citos apstākļos, ir pieskaitāma komponentam, kas saistīts ar finanšu dalību kopuzņēmumā.
81. Līdz ar to es uzskatu, ka Pirmās instances tiesa pareizi kvalificēja Komisijas izmantoto procedūru kā Regulā Nr. 3699/93 noteiktās procedūras analoģisku piemērošanu, ievērojot samērīguma principu.
82. Es piebilstu, ka jebkurā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzēja nevarētu žēloties, ka ir cietusi zaudējumus, ņemot vērā, ka Komisijai netika prasīts noteikt atbalsta, kas saistīts ar svītrošanu no Kopienas reģistra, komponenta summu maksimālajā apmērā. Regulas Nr. 3699/93 IV pielikuma 1.1. punkta b) apakšpunkts paredz, ka subsīdijas par zvejas kuģa galīgu pāreju uz trešajām valstīm nevar pārsniegt
50 % no maksimālās subsīdijas par a) apakšpunktā paredzēto izjaukšanu. Līdz ar to, pat ja Komisija būtu izvēlējusies pamatot sākotnējo summu uz Zvejas nolīgumam pievienotajām tabulām, nevis Regulai pievienotajām mazāk izdevīgajām tabulām, iztrūkstot tālākiem normatīviem paskaidrojumiem, es neuzskatu, ka samērīguma princips būtu liedzis Komisijai noteikt apelācijas sūdzības iesniedzējai izmaksājamo summu par zvejas kuģa svītrošanu tādā pašā (vai zemākā) līmenī nekā tika izlemts. Komisija patiesībā varēja tiesiski izmantot tai saskaņā ar šo normu piešķirto rīcības brīvību un noteikt samazinājumu lielāku par 50 %.
83. Saskaņā ar iepriekš minēto iesaku Tiesai ceturto pamatu noraidīt.
Par apelācijas sūdzības piekto pamatu
84. Kā uzskata apelācijas sūdzības iesniedzēja, Komisijai bija jāuzskata, ka fakts, ka kuģis Vieirasa XII
atstāja Argentīnas ūdeņus, bija nepārvarama vara, proti, Argentīnas zivju krājumu samazināšanās un zvejas ierobežojumi un aizliegumi, ko vēlāk piemēroja Argentīnas iestādes. Ieņemot pretēju nostāju šajā jautājumā, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi tiesisku maldību.
85. Komisija iebilst vispirms, ka šāds iebildums ir nepieņemams, jo pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzēja nekad nav atsaukusies uz nepārvaramas varas apstākļiem.
86. Šajā sakarā man uzreiz būtu jānorāda, ka atbilstoši Pirmās instances tiesas pārsūtītajiem lietas materiāliem apelācijas sūdzības iesniedzēja pirmajā instancē nav norādījusi uz Komisijas pienākumu kvalificēt attiecīgos lietas apstākļus kā nepārvaramu varu. Tā tikai norādīja argumentā “Problēmas, ko radīja vispārīgās regulas pakārtota piemērošana attiecībā uz kopuzņēmumiem”, uz apgalvotu pretrunu starp metodi, ko izmantoja atbalsta samazinājuma aprēķināšanai, un faktu, ka procesa laikā Komisija bija atzinusi, ka Argentīnas ūdeņu atstāšana, kad Argentīnas iestādes piemēroja zvejas aizliegumu, bija nepārvarama vara (26) .
87. Pirmās instances tiesa pati tomēr atzina, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja šajā instancē bija uzsvērusi, ka “Argentīnas ūdeņu atstāšana bija vajadzīga
sakarā ar zivju resursu samazināšanos Argentīnas EEZ vai Argentīnas iestāžu noteiktajiem zvejas aizliegumiem vai ierobežojumiem”. (27)
88. Līdz ar to nevar pilnībā izslēgt, ka attiecīgais apelācijas sūdzības pamats var tikt uzskatīts par prasījuma Pirmās instances tiesai papildinājumu. Es tomēr neuzskatu par vajadzīgu kavēties pie šī jautājuma, ņemot vērā to, ka šis pamats jebkurā gadījumā šķiet nepamatots. (28)
89. Patiesībā pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “jēdziens “nepārvarama vara” [..] neaprobežojas tikai ar absolūtu neiespējamību, bet ir arī jāsaprot kā anormāli vai neparedzami apstākļi, kas ir ārpus attiecīgā saimnieciskā darbības subjekta kontroles un no kuru sekām, neskatoties uz pienācīgu uzmanību, nevar izvairīties”. (29) Tomēr, kā Komisija to ir pareizi norādījusi, pat pieņemot, ka Argentīnas zivju krājumu samazināšanās un vēlākie ierobežojošie pasākumi bija anormāli apstākļi, tos noteikti nevarētu uzskatīt par neparedzamiem. Līdz ar to uzskatu, neanalizējot parējos apelācijas sūdzības iesniedzējas sakarā ar šo apelācijas sūdzības pamatu norādītos iebildumus, ka minētos apstākļus nevar kvalificēt kā nepārvaramu varu.
90. Saskaņā ar iepriekš minēto iesaku Tiesai piekto pamatu noraidīt.
Par apelācijas sūdzības sesto pamatu
91. Ar savu pēdējo pamatu SAEV
iebilst, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi Zvejas nolīgumu, nosakot, ka “Kopienas finanšu atbalsta saņēmējiem ir pienākums sniegt informāciju un rīkoties labā ticībā [..], kas raksturo šādu atbalstu sistēmu un ir būtiski tā darbībai [..], saskaņā ar [ko] saņēmējiem bija jāinformē Komisija par projektu īstenošanā sastaptajām problēmām” (30) .
92. Pirmās instances tiesa ir arī pieļāvusi tiesisku maldību, nosakot šajā sakarā, ka “kopuzņēmumu izmantotie kuģi nedrīkstēja atstāt Argentīnas EEZ bez iepriekšējas Komisijas atļaujas, tā kā Argentīnas zivju resursu izmantošana un pārstrāde bija viens no būtiskajiem Kopienas finanšu atbalsta piešķiršanas nosacījumiem” (31) .
93. Kā norāda apelācijas sūdzības iesniedzēja, fakts, ka tai bija skaidri izteikta Argentīnas iestāžu atļauja, bija pats par sevi pietiekams, lai Argentīnas ūdeņu atstāšana būtu likumīga, ņemot vērā to, ka, pirmkārt, tikai šīs iestādes noteica zvejas kuģu darbību un, otrkārt, Komisija tik un tā tiktu informēta Kopējās komitejas ietvaros.
94. Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka, tā kā kopuzņēmumu asociācija bija informējusi Komisiju par zivju resursu izsīkumu un Argentīnas iestāžu ieviestajiem pasākumiem, Pirmās instances tiesa pieļāva tiesisku maldību, apgalvojot, ka “precīza informācija būtu devusi iespēju Komisijai pieņemt iespējamos pasākumus, lai pielāgotu Zvejas nolīgumu jaunajiem apstākļiem saskaņā ar Nolīguma 9. panta 1. punktu” (32) .
95. Jāatgādina, ka, izskatot otro pamatu, es jau secināju, ka Pirmās instances tiesa lēmumu par atbalsta piešķiršanu pareizi uzskatīja par vienpusēju Kopienas darbību (skat. iepriekš 56. punktu). Līdz ar to man ir tikai jāpiebilst, kā Komisija pareizi norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 24. pantu jebkurām būtiskām izmaiņām projektā ir jāsaņem Komisijas piekrišana. Tā kā pieņemtais lēmums ir Zvejas nolīguma Kopienas komponents, tikai Argentīnas iestāžu dota atļauja neaizstāja Komisijas nepieaicināšanu.
96. Turklāt jānorāda, kā Tiesa ir noteikusi, ka “Kopienas līdzekļu pareizai izmantošanai izveidotās kontroles sistēmas pienācīgai darbībai ir vajadzīgs, ka atbalsta pieprasītāji sniedz Komisijai ticamu informāciju, kas nevar novest pie kļūdām” (33) .
97. Līdz ar to šī pienākuma sniegt informāciju un rīkoties labā ticībā neievērošana ļauj Komisijai samazināt piešķirto atbalstu, neskatoties uz to, vai tā ir ieguvusi informāciju no citiem avotiem, un jebkādām sekām, kas šādai informācijas sniegšanai varētu būt.
98. Pamatojoties uz iepriekš minēto, es līdz ar to iesaku Tiesai arī beidzamo apelācijas sūdzības pamatu noraidīt.
Galīgie apsvērumi
99. Tā kā, manuprāt, visi SAEV
iesniegtie apelācijas sūdzības pamati ir noraidāmi kā nepieņemami vai nepamatoti, iesaku Tiesai apelācijas sūdzību pilnībā noraidīt.
IV – Par tiesāšanās izdevumiem
100. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punktu un secinājumiem, pie kuriem es esmu nonācis attiecībā uz apelācijas sūdzības noraidīšanu, es uzskatu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējai būtu jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
V – Secinājumi
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai noraidīt apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas 2003. gada 3. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās T‑44/01, T‑119/01 un T‑126/01 Vieira
u.c./Komisija un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
(1) .
(2)
–	Recueil, II‑1209. lpp.
(3)
–	Eiropas Ekonomiskās Kopienas un Argentīnas Republikas Nolīgums par attiecībām jūras zvejas nozarē (OV 1993, L 318, 2. lpp.).
(4)
–	Lēmums C(2001) 680 def ., nav publicēts.
(5)
–	OV L 318, 1. lpp.
(6)
–	OV L 374, 1. lpp. Šo Regulu grozīja ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (OV L 193, 20. lpp.).
(7)
–	OV L 346, 1. lpp.
(8)
–	OV L 376, 7. lpp. Šo Regulu pakāpeniski grozīja ar Padomes 1990. gada 20. decembra Regulu (EEK) Nr. 3944/90 (OV L 380, 1. lpp.), ar Padomes 1992. gada 21. septembra Regulu (EEK) Nr. 2794/92 (OV L 282, 3. lpp.) un ar Padomes 1992. gada 19. decembra Regulu (EEK) Nr. 3946/92 (OV L 401, 1. lpp.).
(9)
–	Skat. Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2080/93, kas nosaka noteikumus par Regulas (EEK) Nr. 2052/88, kas attiecas uz zvejas orientēšanas finanšu instrumentiem (OV L 193, 1. lpp.), 9. pantu.
(10)
–	Neoficiāls lēmuma teksta tulkojums no spāņu valodas.
(11)
–	41. punkts.
(12)
–	94. punkts.
(13)
–	2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑199/01 un C‑200/01 P IPK‑München /Komisija ( Recueil, I‑4627. lpp., 48. un 49. punkts). Skat. turklāt 1998. gada 25. marta rīkojumu lietā C‑174/97 P FFSA
u.c./Komisija ( Recueil, I‑1303. lpp., 24. punkts) un 2003. gada 6. marta spriedumu lietā C‑41/00 P Inerporc /Komisija ( Recueil, I‑2125. lpp., 16. punkts).
(14)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā IPK‑München /Komisija, 50. punkts. Skat. turklāt 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑210/98 P Salzgitter /Komisija ( Recueil, I‑5843. lpp., 43. punkts); iepriekš minēto spriedumu lietā Interporc/Komisija, 17. punkts, kā arī 2003. gada 11. novembra rīkojumu lietā C‑488/01 P Martinez /Parlaments ( Recueil, I‑13355. lpp., 39. punkts).
(15)
–		85. punkts.
(16)
–		86. punkts.
(17)
–		87.–89. punkts.
(18)
–		90. un 91. punkts. Aizstātā daļa tekstā parādās 91. punktā.
(19)
–		92. punkts.
(20)
–	Izcēlums kursīvā mans.
(21)
–	Skat. I protokola 4. panta 2. punktu.
(22)
–	Skat. 110. punktu.
(23)
–	158. punkts.
(24)
–	2004. gada 12. februāra spriedums lietā C‑330/01 Hortiplant /Komisija ( Recueil, I‑1763. lpp., 36. punkts). Skat. turklāt 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P Baustahlgewebe /Komisija ( Recueil, I‑8417. lpp., 24. punkts) un 2002. gada 7. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑24/01 P un C‑25/01 P Glencore
un Compagnie Continentale /Komisija ( Recueil, I‑10119. lpp., 65. punkts).
(25)
–	163. punkts.
(26)
–	Prasības pieteikuma Pirmās instances tiesā 105. punkts.
(27)
–	123. punkts, izcēlums mans.
(28)
–	Skat. 2002. gada 26. februāra spriedumu lietā C‑23/00 P Padome/ Boehringer
( Recueil, I‑1873. lpp., 51. un 52. punkts), no kura izriet, ka procesa ekonomijas nolūkos Kopienu tiesas tiesneši var noraidīt apelācijas sūdzības pamatu, nelemjot par nepieņemamības izņēmumiem, uz ko norāda atbildētājs.
(29)
–	2002. gada 17. oktobra spriedums lietā C‑208/01 Parras Medina
( Recueil, I‑8955. lpp., 19. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(30)
–	124. punkts.
(31)
–	125. punkts.
(32)
–	124. punkts.
(33)
–	2002. gada 24. janvāra spriedums lietā C‑500/99 P Conserve Italia /Komisija ( Recueil, I‑867. lpp., 100. punkts), kas atstāj spēkā Pirmās insatnces tiesas 1999. gada 12. oktobra spriedumu lietā T‑216/96 Conserve Italia /Komisija ( Recueil, II‑3139. lpp., 71. punkts). Tuklāt skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 17. oktobra spriedumu lietā T‑180/00 Astipesca /Komisija ( Recueil, II‑3985. lpp., 93. punkts) un 2004. gada 28. janvāra spriedumu lietā T‑180/01 Euroagri /Komisija ( Recueil, II‑369. lpp., 83. punkts).