Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES
TAMARAS ČAPETAS [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 13. novembrī (1)
Lieta C‑773/23 P
European Crop Care Association (ECCA)
pret
Ascenza Agro, SA,
Industrias Afrasa, SA,
Eiropas Komisiju
Apelācija – Nepriviliģētā persona, kas iestājusies lietā – Pārstāvības apvienība – Pieņemamība – Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 56. panta otrā daļa – Augu aizsardzības līdzekļi – Regula (EK) Nr. 1107/2009 – Apstiprinājuma neatjaunošana aktīvajai vielai hlorpirifosmetilam – Komisijas Īstenošanas regula (ES) Nr. 2020/17 – Atcelšanas prasība
I.      Ievads
1.        Apvienība, kas pārstāv Eiropas augu aizsardzības līdzekļu ražošanas nozari, iestājās lietā Vispārējā tiesā, lai atbalstītu prasību atcelt Komisijas regulu, ar kuru nav atjaunots apstiprinājums kādai darbīgajai vielai saskaņā ar piemērojamajiem Savienības tiesību aktiem.
Prasība tika noraidīta.
2.        Tagad šī apvienība vēlas Vispārējās tiesas spriedumu pārsūdzēt.
Vai minētais spriedums šo apvienību ietekmē tieši, kā tas prasīts Eiropas Savienības Tiesas Statūtu (turpmāk tekstā – “Statūti”) 56. panta otrajā daļā un šī apelācijas sūdzība ir pieņemama?
3.        Tas ir viens no galvenajiem jautājumiem, kas rodas šajā lietā.
II.    Tiesvedības priekšvēsture
4.        European Crop Care Association (turpmāk tekstā – “ECCA”) ir Briselē (Beļģija) iedibināta apvienība, kas pārstāv Eiropas augu aizsardzības līdzekļu ražotājus (2).
5.        Uz augu aizsardzības līdzekļiem attiecas Savienības tiesību akti, tostarp Regula Nr. 1107/2009 (3), kas ietver saskaņotus noteikumus par darbīgo vielu apstiprināšanu un laišanu tirgū (4). Ar šo regulu izveido jauktu sistēmu, kurā darbīgās vielas Savienības līmenī apstiprina Eiropas Komisija, savukārt augu aizsardzības līdzekļus, kas satur Savienībā apstiprinātās darbīgās vielas, dalībvalstis atļauj valsts līmenī (5).
6.        Šajā lietā nozīme ir tam, ka darbīgo vielu apstiprinājums ir ierobežots laikā, tādēļ to turpmākai izmantošanai ir nepieciešams, lai Komisija šo apstiprinājumu atjaunotu saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 prasībām (6). Īpaši noteikumi par darbīgo vielu apstiprinājuma atjaunošanas procedūru ir paredzēti arī Īstenošanas regulā Nr. 844/2012 (7), iesaistot Komisiju, Eiropas Pārtikas nekaitīguma iestādi (EFSA) un dalībvalstis.
A.      Tiesvedības Vispārējā tiesā rašanās fakti
7.        Šajā lietā aplūkotā darbīgā viela ir hlorpirifosmetils (turpmāk tekstā – “HP‑metils”), kas tiek izmantots augu aizsardzības līdzekļos, lai apkarotu kaitīgus organismus un apstrādātu uzglabājamo labību un tukšās noliktavas.
8.        HP‑metils pirmo reizi attiecībā uz Eiropas Savienību tika apstiprināts 2006. gadā (8), un tā apstiprinājuma termiņam bija jābeidzas 2016. gadā (9).
9.        2013. gadā divas sabiedrības, kuras ražo HP‑metilu, – AscenzaAgro, SA (turpmāk tekstā – “Ascenza”) un Dow AgroSciences Ltd – katra iesniedza pieteikumu HP‑metila apstiprinājuma atjaunošanai.
10.      Tam sekoja HP‑metila apstiprinājuma atjaunošanas procedūra (10).
11.      Galu galā ar Īstenošanas regulu 2020/17 (11) Komisija nolēma neatjaunot HP‑metila apstiprinājumu. Saskaņā ar šo regulu pastāvēja divos EFSA paziņojumos izklāstītās bažas par HP‑metila genotoksicitāti un neirotoksicitāti, kuras nevarēja izslēgt. Tādējādi Komisija uzskatīja, ka nevar pierādīt, ka Regulas Nr. 1107/2009 4. panta apstiprināšanas kritēriji attiecībā uz ietekmi uz cilvēku veselību ir izpildīti.
B.      Tiesvedība Vispārējā tiesā
12.      2020. gada 10. februārī Ascenza, viena no HP‑metila apstiprinājuma atjaunošanas pieteikuma iesniedzējām, kopā ar Industrias Afasa, SA (turpmāk tekstā – “Afasa”), sabiedrību, kas darbojas augu aizsardzības tirgū (turpmāk tekstā kopā – “prasītājas”), cēla Vispārējā tiesā prasību atcelt Īstenošanas regulu 2020/17, pamatojoties uz LESD 263. pantu.
Tās atsaucās uz procesuālām un materiāltiesiskām kļūdām Komisijas lēmumā neatjaunot HP‑metila apstiprinājumu, jo tas padarot šo regulu par prettiesisku.
13.      ECCA lūdza atļauju iestāties lietā prasītāju prasījumu atbalstam, lai atceltu šo regulu.
Vispārējā tiesa apmierināja ECCA pieteikumu, konstatējot, ka tā ir pamatojusi interesi lietas iznākumā, kā tas ir prasīts Savienības tiesībās (12). ECCA interese bija balstīta uz to, ka tā pārstāv Eiropas kultūraugu aizsardzības nozari un ka tiesvedības iznākums var ietekmēt tās kolektīvās intereses, jo Īstenošanas regula 2020/17 esot radījusi precedentus, kas ietekmē šo nozari.
14.      Komisija lūdza pilnībā noraidīt prasītāju celto atcelšanas prasību.
15.      Dānijas Karaliste, Francijas Republika un vides aizsardzības organizācija Health and Environmental Alliance (turpmāk tekstā – “HEAL”) lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam, lai noraidītu prasību. Vispārējā tiesa šos lūgumus apmierināja (13).
16.      Ar pārsūdzēto spriedumu (14) Vispārējā tiesa visus iebildumus noraidīja kā nepamatotus. Tas ietvēra astoņus prasītāju izvirzītos pamatus (15), kā arī trīs citus ECCA izvirzītos pamatus (16). Līdz ar to Vispārējā tiesa prasību noraidīja.
III. Tiesvedība Tiesā
17.      Ar 2023. gada 14. decembrī iesniegto apelācijas sūdzību ECCA lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, kā arī Īstenošanas regulu 2020/17. Tā arī lūdz Tiesu piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
18.      Atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību, kas iesniegts 2024. gada 20. martā, Ascenza atbalsta ECCA prasījumus un lūdz pilnībā apmierināt apelācijas sūdzību.
19.      Atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību, kas iesniegts 2024. gada 22. martā, Komisija lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest ECCA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
20.      Atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību, kas iesniegts 2024. gada 23. martā, HEAL lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest ECCA atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
21.      Atbildes rakstā uz apelācijas sūdzību, kas iesniegts 2024. gada 8. aprīlī, Francijas Republika lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību.
22.      ECCA replikas rakstu iesniedza 2024. gada 22. jūlijā, un Ascenza un Komisija iesniedza atbildes rakstus uz repliku attiecīgi 2024. gada 30. augustā un 2024. gada 2. oktobrī.
23.      Tiesa saskaņā ar tās Reglamenta 76. panta 2. punktu nolēma lietu izskatīt bez tiesas sēdes mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai.
IV.    Juridiskā analīze
24.      Viens no šajā apelācijas sūdzībā izvirzītajiem jautājumiem (17) attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem apvienība, kas ir piedalījusies tiesvedībā pirmajā instancē kā nepriviliģēta persona, kas iestājusies lietā, var iesniegt apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu.
25.      Pēc Tiesas lūguma šajos secinājumos galvenā uzmanība tiks pievērsta tikai šim jautājumam.
26.      Tiesa jau ir izskatījusi jautājumu par nepriviliģētu personu, kas iestājušās lietā, iesniegtu apelācijas sūdzību pieņemamību, bet ne situācijā, kad šāda persona, kas iestājusies lietā, ir apvienība. Tādējādi šī apelācijas sūdzība sniedz Tiesai iespēju precizēt Statūtu 56. panta otrajā daļā paredzēto prasību, saskaņā ar kuru nepriviliģētu personu, kas iestājusies lietā, Vispārējās tiesas spriedums ietekmē tieši, ja šī persona, kas iestājusies lietā, ir pārstāvības apvienība.
27.      Komisija, ko atbalsta HEAL, apstrīd apelācijas sūdzības pieņemamību, pamatojoties uz to, ka pārsūdzētais spriedums Statūtu 56. panta otrās daļas izpratnē ECCA neietekmē tieši.
28.      ECCA apgalvo, ka tās apelācijas sūdzība ir pieņemama divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, ECCA, kuru atbalsta Ascenza, apgalvo, ka tā atbilst prasībai, ka pārsūdzētais spriedums to Statūtu 56. panta otrās daļas izpratnē
ietekmē tieši, jo šis spriedums būtiski un tūlītēji skar tās intereses.
Otrkārt, ECCA apgalvo – kā apvienība tā pārstāv sava biedra Ascenza intereses, kurai pašai esot locus standi iesniegt apelācijas sūdzību. Šajā ziņā ECCA apgalvo, ka nosacījumi, ar kādiem apvienības var celt atcelšanas prasību savu biedru vārdā saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, pēc analoģijas esot jāpiemēro apelācijas sūdzības, ko apvienības ir iesniegušas saskaņā ar Statūtu 56. panta otro daļu, pieņemamības nosacījumiem.
29.      Komisija, kuru atbalsta HEAL, atbild, ka ECCA argumenti, kas balstīti uz LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētajiem pieņemamības nosacījumiem, nevar tikt atbalstīti.
30.      Mans vērtējums ir strukturēts šādi. Pirmkārt, aplūkošu tiesības iestāties lietā tiesvedībā Savienības tiesās un pārstāvības apvienību interesi iestāties lietā (A). Pēc tam izvērtēšu saistību starp neprivileģēto personu, kas iestājušās lietā, interesi iestāties lietā un tiesībām iesniegt apelācijas sūdzību (B). Treškārt, pievērsīšos ECCA izvirzītajiem argumentiem par LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto pieņemamības nosacījumu iespējamo nozīmi attiecībā uz tās tiesībām iesniegt apelācijas sūdzību kā neprivileģētai personai, kas iestājusies lietā (C). Ceturtkārt un visbeidzot, es piemērošu savu analīzi, lai konstatētu, ka ECCA ir tiesības iesniegt apelācijas sūdzību šajā lietā (D).
A.      Pārstāvības apvienību interese iestāties lietā
31.      Vispirms jānorāda, ka iestāšanās lietā ir īpašs procesuāls mehānisms tiešajās prasībās Savienības tiesās, kas ļauj dalībvalstīm, Savienības iestādēm, struktūrām, birojiem un aģentūrām, kā arī fiziskām un visu veidu juridiskām personām, tostarp apvienībām, brīvprātīgi pievienoties tiesvedībai kāda no galvenajiem lietas dalībniekiem atbalstam šajās tiesās. Tā kā tiesvedības iznākums var tās ietekmēt, iestāšanās lietā ļauj Savienības tiesām ņemt vērā viņu viedokli, pieņemot nolēmumu lietā (18).
32.      Proti, galvenā doma ir tāda, ka persona, kas iestājusies lietā, var atbalstīt kādu no lietas dalībniekiem, bet iestāšanās lietā nav “sētas puses durvis”, kas tai ļauj pašai uzsākt tiesvedību kā tiesvedības dalībniecei (19).
33.      Tas ir atspoguļots Savienības procesuālajos noteikumos, piemēram, ka personas, kas iestājas lietā, iesniegtie prasījumi aprobežojas ar pilnīgu vai daļēju kāda lietas dalībnieka prasījumu atbalstu, ka iestāšanās lietā ir papildinoša attiecībā uz galveno tiesvedību un ka personai, kas iestājas lietā, ir “jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir” iestāšanās laikā (20).
34.      Savienības procesuālajos noteikumos arī ir nošķirtas priviliģētās un nepriviliģētās personas, kas iestājušās lietā. No vienas puses, dalībvalstis un Savienības iestādes ir priviliģētas personas, kas iestājušās lietā, un tas nozīmē, ka tās var iestāties jebkurā lietā, nepierādot interesi par lietas iznākumu (21). No otras puses, Savienības struktūras, biroji un aģentūras, kā arī fiziskas un juridiskas personas, tostarp apvienības, tiek uzskatītas par nepriviliģētām personām, kas iestājušās lietā, un tas nozīmē, ka tām ir jāpierāda ieinteresētība lietas iznākumā saskaņā ar Statūtu 40. pantu, lai tām tiktu atļauts iestāties lietā (22). Šo prasību saukšu par “iestāšanās interesi”.
35.      Tiesa ir plašāk interpretējusi iestāšanās interesi, ja runa ir par pārstāvības apvienībām, salīdzinājumā ar fiziskām un juridiskām personām, kas rīkojas savā vārdā.
36.      Attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jēdziens “ieinteresētīb[a] attiecībā uz [..] lietas iznākumu” Statūtu 40. panta izpratnē “ir jāsaprot kā tieša un pastāvoša interese par pašu prasījumu iznākumu, nevis kā interese attiecībā uz izvirzītajiem pamatiem vai argumentiem.  Proti, formulējums “lietas iznākums” norāda uz prasīto galīgo nolēmumu, kāds tiks iekļauts pasludināmā sprieduma rezolutīvajā daļā”.
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka “it īpaši ir jāpārliecinās, ka pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzēju apstrīdētais tiesību akts skar tieši un ka tā interese lietas iznākumā ir noteikta. Principā ieinteresētība attiecībā uz lietas iznākumu par pietiekami tiešu ir uzskatāma vienīgi tad, ja šis iznākums varētu mainīt pieteikuma par iestāšanos lietā iesniedzēja tiesisko stāvokli” (23).
37.      Tomēr šī judikatūra ir niansēta attiecībā uz pārstāvības apvienībām. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru “pārstāvošai profesionālai apvienībai, kuras mērķis ir tās biedru interešu aizstāvība, var ļaut iestāties lietā, ja tā skar principiālus jautājumus, kas var ietekmēt minētās intereses. [..] Tāpēc prasība, ka apvienībai ir tieša un pastāvoša ieinteresētība attiecībā uz lietas iznākumu, ir uzskatāma par izpildītu, ja šī apvienība pierāda, ka tā ir šādā situācijā – neatkarīgi no tā, vai lietas iznākums varētu mainīt apvienības tiesisko stāvokli kā tādu” (24).
38.      Līdz ar to pārstāvības apvienības interese par iestāšanos lietā ne vienmēr ir saistīta ar konkrētas lietas iznākumu, bet var tikt balstīta arī uz argumentāciju, kuras rezultātā Tiesa nonāk pie šāda iznākuma.
39.      Iemeslus, kuru dēļ tā pārstāvības apvienību interesi iestāties lietā izprot plašāk, Tiesa ir izskaidrojusi šādi: “būtībā šāda tiesību iestāties lietā plaša interpretācija par labu pārstāvošām profesionālajām apvienībām ir vērsta uz to, lai ļautu labāk novērtēt apstākļus, kādos attiecīgās lietas ir iesniegtas Savienības tiesai, vienlaikus novēršot individuālas iestāšanās lietās lielo skaitu, kas mazinātu procesa efektivitāti un pienācīgu norisi. Tomēr atšķirībā no fiziskām un juridiskām personām, kas rīkojas savā vārdā, pārstāvošās profesionālās apvienības var lūgt iestāties lietā, ko izskata Tiesa, nevis lai aizstāvētu savas individuālās intereses, bet gan savu biedru kolektīvo interešu aizstāvībai. Būtībā šādas apvienības iestāšanās lietā ļauj skatīt kopumā šīs kolektīvās intereses, kuras skar principiālais jautājums, no kā ir atkarīgs lietas iznākums un kas tādējādi ļauj Tiesai labāk izvērtēt tai iesniegtās lietas apstākļus” (25).
B.      Nepriviliģētu personu, kas iestājušās lietā, tiesības iesniegt apelācijas sūdzību
40.      Saskaņā ar Savienības procesuālajiem noteikumiem (26) apelācijas sūdzība, kas Tiesā iesniegta par Vispārējās tiesas spriedumu, dod lietas dalībniekiem iespēju apstrīdēt spriedumu apgalvoto tiesību kļūdu dēļ, kuras Vispārējā tiesa ir pieļāvusi savā nolēmumā, lai pilnībā vai daļēji atceltu šo spriedumu (27).
41.      Statūtu 56. pantā ir paredzēti divi nosacījumi, kuri nepriviliģētajām personām, kas iestājušās lietā, ir jāizpilda, lai varētu iesniegt apelācijas sūdzību. Pirmais parasti attiecas uz jebkuru apelācijas sūdzību, savukārt otrais attiecas konkrēti uz neprivileģētām personām, kas iestājušās lietā.
42.      Pirmais nosacījums ir tāds, ka personai, kas vēlas iesniegt apelācijas sūdzību, spriedums Vispārējā tiesā izskatītajā lietā ir bijis nelabvēlīgs. Tas izriet no Statūtu 56. panta otrās daļas pirmā teikuma, atbilstoši kuram “apelācijas sūdzību var iesniegt personas, kuru prasījumi vai iebildumi nav apmierināti vai ir apmierināti daļēji” (28). Koncepts “personas”, kā atzinusi Tiesa, aptver ne vien galvenos lietas dalībniekus (prasītājus un atbildētājus), bet arī personas, kas iestājušās lietā tiesvedībā Vispārējā tiesā (29).
43.      Līdz ar to nepriviliģētas personas, kas iestājušās lietā, var iesniegt apelācijas sūdzību tikai tad, ja tās ir iestājušās lietā pirmajā instancē tā lietas dalībnieka atbalstam, kuram pēc tam spriedums pilnībā vai daļēji ir bijis nelabvēlīgs. Šajā lietā nav strīda par šo prasību, jo prasītājām, kuru atbalstam ECCA iestājās lietā, spriedums bija pilnībā nelabvēlīgs.
44.      Otrais nosacījums ir papildu rakstura un tas attiecas tikai uz neprivileģētām personām, kas iestājušās lietā. Vispārējās tiesas spriedumam tās ir jāietekmē tieši. Tas izriet no Statūtu 56. panta otrās daļas otrā teikuma, saskaņā ar kuru “personas, kas iestājušās lietā un kas nav dalībvalstis un Savienības iestādes, var iesniegt apelācijas sūdzības tikai tad, ja Vispārējās tiesas lēmumi tās ietekmē tieši” (30).
45.      Proti, šīs lietas pamatā ir veids, kādā jēdziens “ietekmē tieši” ir jāsaprot pārstāvības apvienību gadījumā.
46.      Šajā ziņā Tiesas judikatūra par nepriviliģētu personu, kas iestājušās lietā, iesniegto apelācijas sūdzību pieņemamību līdz šim gadu gaitā pulcē vien nelielu skaitu lietu, un, kā jau norādīju, neviena no tām neattiecas uz pārstāvības apvienībām. Šīs apelācijas sūdzības tika iesniegtas valsts atbalsta (31), konkurences tiesību (32) un antidempinga (33) jomā, un visās šajās lietās Tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības ir pieņemamas, jo Vispārējās tiesas spriedumi tieši ietekmēja attiecīgo personu, kas iestājusies lietā.
47.      Tomēr visās šajās lietās parasti runa bija par apelācijas sūdzībām, ko bija iesniegušas fiziskas un juridiskas personas, kuras bija iestājušās tiesvedībā Vispārējā tiesā un Vispārējās tiesas spriedums varēja ietekmēt viņu pašu tiesisko stāvokli vai apdraudēt viņu pašu ekonomiskās vai morālās intereses (34). Tādējādi tajās nav aplūkota situācija, kad apelācijas sūdzību ir iesniegusi apvienība, kas iestājusies lietā, kuras tiesiskais stāvoklis ar pārsūdzēto spriedumu nemainītos.
48.      Tomēr šī judikatūra, šķiet, liek domāt, ka, lai izlemtu, vai šāda nepriviliģēta persona var iesniegt apelācijas sūdzību, Tiesa ir izvērtējusi to interesi iestāties lietā pirmajā instancē. Savukārt tas liktu domāt, ka tieša ietekmēšana saskaņā ar Statūtu 56. pantu sakrīt ar interesi iestāties lietā.
49.      Tas obligāti nenozīmē, ka Tiesai ir automātiski jāpiešķir tiesības iesniegt apelācijas sūdzību nepriviliģētai personai, kas iestājusies lietā Vispārējā tiesā. Tā tas ir, ņemot vērā, ka, tiklīdz ir pasludināts spriedums, iestāšanās lietā interese tagad var tikt izvērtēta konkrētāk nekā tad, kad tā tika izvērtēta pirmajā instancē. Šo viedokli aizstāv vairāki akadēmisko aprindu pārstāvji (35). Citiem vārdiem sakot, Tiesa zināmā mērā var atkārtoti izvērtēt intereses iestāties lietā pastāvēšanu un, ja tā konstatē, ka tās nav, apelācijas sūdzību noraidīt. Tomēr principā nepriviliģētai personai, kurai ir piešķirtas tiesības iestāties lietā, to pašu iemeslu dēļ būtu jāatzīst arī tiesības iesniegt apelācijas sūdzību.
50.      Šķiet, ka šāda interpretācija izriet arī no tā, ka jēdziens “tieši ietekmēts”, kā minēts iepriekš (šo secinājumu 36. punkts), tiek lietots Tiesas judikatūrā, pārbaudot, vai pastāv interese iestāties lietā.
51.      Tā kā nepriviliģēto personu, kas iestājušās lietā, tiesības iesniegt apelācijas sūdzību ir atkarīgas no to intereses iestāties lietā, Statūtu 56. panta otrajā daļā ietvertais Vispārējās tiesas sprieduma tiešas ietekmes jēdziens varētu tikt saprasts atšķirīgi attiecībā uz fiziskām un juridiskām personām, kas rīkojas savā vārdā, un apvienībām, kas pārstāv to biedru kolektīvās intereses.
52.      Ja to saprastu šādā veidā, no tā izrietētu, ka Tiesas plašāka interpretācija par pārstāvēto apvienību iestāšanās lietā interesi salīdzinājumā ar fizisko un juridisko personu, kuras rīkojas savā vārdā, interesi iestāties lietā (skat. šo secinājumu 37. un 39. punktu) novestu pie plašākas prasības par sprieduma tiešu ietekmi attiecībā uz šīm apvienībām interpretācijas. Pat ja attiecībā uz fiziskām un juridiskām personām, kas rīkojas savā vārdā, tieša ietekmēšana ir saistīta tikai ar lietas iznākumu, pārstāvības apvienības var iesniegt apelācijas sūdzību, ja tās apstrīd daļu no Vispārējās tiesas argumentācijas, pat ja iznākums tieši nemaina to tiesisko stāvokli.
53.      Tas šķiet īpaši svarīgi tādās Savienības tiesību jomās kā augu aizsardzības līdzekļi, kurās, iespējams, ir iesaistītas visa veida pārstāvības apvienības, kurām ir svarīga loma, kas pamato to interesi iestāties lietā, un kurām nevajadzētu liegt izdevību iesniegt apelācijas sūdzību, ja šo interesi ietekmē Vispārējās tiesas spriedums.
54.      Līdz ar to varētu secināt, ka pārstāvības apvienības, kurām ticis atļauts iestāties lietā tā lietas dalībnieka atbalstam, kuram Vispārējās tiesas spriedums izrādījies nelabvēlīgs, atbilst prasībai par tiešu ietekmi, lai iesniegtu apelācijas sūdzību, pat ja Vispārējās tiesas spriedums tieši nemaina šādu apvienību tiesisko stāvokli.
C.      Par pieņemamības nosacījumu nozīmīgumu atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai
55.      ECCA arī apgalvo, ka tiesībām tieši celt prasību saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu ir nozīme, lai izpildītu prasību, ka Vispārējās tiesas spriedums to atbilstoši Statūtu 56. pantam ietekmē tieši, lai iesniegtu apelācijas sūdzību kā neprivileģēta persona, kas iestājusies lietā.
56.      Protams, personai, kas atbilst nosacījumiem, lai tā būtu individuāli un tieši ietekmēta, lai celtu atcelšanas prasību, būtu atļauts iestāties lietā tiesvedībā, ko uzsākusi kāda cita persona, tā vietā, lai tā pati celtu šādu prasību.
57.      Tomēr, ja šāda persona neceltu atcelšanas prasību, pat ja tā to varētu, un nebūtu iestājusies lietā par citas personas celtu prasību, tā nevarētu iesniegt apelācijas sūdzību, jo tā nav bijusi ne lietas dalībniece, ne persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē.
58.      Līdz ar to tiesības celt prasību var tikt izvērtētas, tikai ņemot vērā statusu, kāds attiecīgajai personai bija pirmajā instancē. Ja šī persona ir nolēmusi piedalīties kā persona, kas iestājusies lietā, nevis celt prasību, iespējai, ka tā var celt tiešu prasību, nav nozīmes.
59.      Līdz ar to, manuprāt un pretēji ECCA izvirzītajiem argumentiem, atcelšanas prasības atbilstoši LESD 263. panta ceturtajai daļai pieņemamības nosacījumiem nav nozīmes, izvērtējot prasību par pārstāvības apvienību iesniegtu apelācijas sūdzību saskaņā ar Statūtu 56. panta otro daļu.
D.      Izskatāmā lieta
60.      No manas analīzes izriet, ka ECCA apelācijas sūdzība šajā lietā ir pieņemama, jo pārsūdzētais spriedums Statūtu 56. panta otrās daļas izpratnē to ietekmē tieši.
61.      Pārsūdzētais spriedums, ja vien Tiesa to neatcels, iedibina precedentus attiecībā uz Regulas Nr. 1107/2009 pareizu piemērošanu un darbīgo vielu apstiprinājuma atjaunošanas procedūru, kas var ietekmēt ECCA biedru intereses.
62.      Proti, tiesvedība Vispārējā tiesā radīja šādus principiālus jautājumus, un šī iemesla dēļ ECCA iestājās lietā.
63.      Tomēr, kā jau paskaidroju, principā nepriviliģētai personai, kurai ir piešķirtas tiesības iestāties lietā, to pašu iemeslu dēļ būtu jāatzīst arī tiesības iesniegt apelācijas sūdzību.
64.      ECCA tika piešķirtas tiesības iestāties lietā, un to pašu iemeslu dēļ tai būtu jāpiešķir tiesības iesniegt apelācijas sūdzību.
65.      Nav iemesla apšaubīt ECCA interesi iestāties lietā pirmajā instancē.
66.      Līdz ar to ir jāuzskata, ka pārsūdzētais spriedums ECCA ietekmē tieši. Tas tā ir neatkarīgi no tā, vai šis spriedums var mainīt tās tiesisko stāvokli.
V.      Secinājumi
67.      Ņemot vērā iepriekš minēto, ierosinu Tiesai uzskatīt European Crop Care Association apelācijas sūdzību par pieņemamu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Skat.
ECCA tīmekļvietni: https://www.ecca-org.eu/.
3      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1107/2009 (2009. gada 21. oktobris) par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū, ar ko atceļ Padomes Direktīvas 79/117/EEK un 91/414/EEK (OV 2009, L 309, 1. lpp.).
4      Skat. it īpaši Regulas Nr. 1107/2009 1. panta 1. punktu un 9. apsvērumu. Padziļinātam ieskatam skat., piemēram, Bozzini, E., Pesticide Policy and Politics in the European Union – Regulatory Assessment, Implementation and Enforcement, Palgrave Macmillan, Cham, 2017, 2. nodaļa; Morvillo, M., “From contestation to accountability in EU pesticides regulation? The case of glyphosate”, Arcuri, A. un Coman‑Kund, F. (red.), Technocracy and the Law: Accountability, Governance and Expertise, Routledge, Londona, 2021, 196.–222. lpp., it īpaši 198.–203. lpp.
5      Skat. Regulas Nr. 1107/2009 II un III nodaļu kopā ar 10. un 23. apsvērumu.
6      Skat. Regulas Nr. 1107/2009 14.–20. pantu un 15. apsvērumu.
7      Komisijas Īstenošanas regula (ES) Nr. 844/2012 (2012. gada 18. septembris), ar ko nosaka noteikumus, kas vajadzīgi darbīgo vielu apstiprinājumu atjaunošanas procedūras īstenošanai, kā paredzēts Regulā Nr. 1107/2009 (OV 2012, L 252, 26. lpp.). Šī regula tika atcelta ar Komisijas Īstenošanas regulu (ES) 2020/1740 (2020. gada 20. novembris), ar ko nosaka noteikumus, kas vajadzīgi darbīgo vielu apstiprinājumu atjaunošanas procedūras īstenošanai, kā paredzēts Regulā Nr. 1107/2009, un atceļ Īstenošanas regulu Nr. 844/2012 (OV 2020, L 392, 20. lpp.).
8      Komisijas Direktīva 2005/72/EK (2005. gada 21. oktobris), ar kuru groza Direktīvu 91/414/EEK, lai iekļautu kā aktīvās vielas hlorpirifosu, hlorpirifosmetilu, mankocebu, manebu un metiramu (OV 2005, L 279, 63. lpp.), kura saskaņā ar tās 4. pantu stājās spēkā 2006. gada 1. jūlijā. Tā tika pieņemta saskaņā ar Padomes Direktīvu 91/414/EEK (1991. gada 15. jūlijs) par augu aizsardzības līdzekļu laišanu tirgū (OV 1991, L 230, 1. lpp.), kas vēlāk tika aizstāta ar Regulu Nr. 1107/2009. Saskaņā ar Regulas Nr. 1107/2009 78. panta 3. punktu darbīgās vielas, kas iekļautas Direktīvas 91/414 I pielikumā, tika uzskatītas par apstiprinātām un iekļautas Komisijas Īstenošanas regulas (ES) Nr. 540/2011 ( 2011. gada 25. maijs ), ar ko īsteno Regulu Nr. 1107/2009 (OV 2011, L 153, 1. lpp.) pielikuma A daļā (šī pielikuma 112. ierakstā bija norādīts HP‑metila apstiprinājuma termiņš – 2016. gada 30. jūnijs).
9      Tomēr atjaunošanas procedūras ilguma dēļ Komisija piešķīra trīs HP‑metila apstiprinājuma termiņa pagarinājumus līdz 2020. gadam.
10      Procedūra aprakstīta 2023. gada 4. oktobra sprieduma Ascenza Agro and Industrias Afrasa/Komisija (T‑77/20, turpmāk tekstā – pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2023:602) 15.–56. punktā.
11      Komisijas Īstenošanas regula (ES) 2020/17
(2020. gada 10. janvāris) par darbīgās vielas hlorpirifosmetila apstiprinājuma neatjaunošanu saskaņā ar Regulu Nr. 1107/2009 un ar ko groza Īstenošanas regulas Nr. 540/2011 pielikumu (OV 2020, L 7, 11. lpp.).
12      Skat. Vispārējās tiesas septītās palātas priekšsēdētāja 2020. gada 26. novembra rīkojumu lietā Ascenza Agro un Industrias Afasa/Komisija (T‑77/20, nav publicēts, it īpaši 3., 4. un 6. punkts).
13      Skat. Vispārējās tiesas septītās palātas priekšsēdētāja 2020. gada 26. novembra rīkojumus lietā Ascenza Agro un Industrias Afasa/Komisija (T‑77/20, nav publicēts).
14      Skat šo secinājumu 10. zemsvītras piezīmi.
15      Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 86. punkta, prasītāju pamati attiecās uz: i) būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu, ii) pārskatāmības pienākuma pārkāpumu, iii) tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu, iv) piesardzības principa pārkāpumu, v) pienākuma ņemt vērā tās situācijas atbilstošos apstākļus, kuru bija paredzēts reglamentēt ar apstrīdēto regulu, pārkāpumu, vi) labas pārvaldības principa pārkāpumu, vii) acīmredzamu kļūdu vērtējumā saistībā ar EFSA un pēc tam Komisijas veikto risku novērtējumu un viii) acīmredzamu kļūdu vērtējumā un samērīguma principa pārkāpumu.
16      Kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 87. punkta, lasot to kopā ar E un K sadaļu, pārējie ECCA izvirzītie pamati attiecās uz: ix) pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, ciktāl tas attiecas uz to, ka Komisija ir pieņēmusi regulu, kuras pamatā ir cits zinātnisks novērtējums nekā tas, kas ietverts ziņotājas dalībvalsts pieņemtajā novērtējuma ziņojuma projektā; x) pienākuma norādīt pamatojumu analoģijas metodes piemērošanai neizpildi; un xi) Īstenošanas regulas Nr. 844/2012 14. panta pārkāpumu. Vispārējā tiesa noraidīja katru no šiem pamatiem kā nepamatotu, nospriežot, ka nav jālemj par to pieņemamību (skat. pārsūdzētā sprieduma 181., 288. un 654. punktu).
17       ECCA savas apelācijas sūdzības pamatojumam izvirza četrus pamatus. Būtībā pirmais pamats attiecas uz Regulas Nr. 1107/2009 pārkāpumu saistībā ar prasītāju septīto pamatu; otrais pamats attiecas uz LESD 296. panta pārkāpumu saistībā ar ECCA desmito pamatu; trešais pamats attiecas uz būtisku procesuālo noteikumu pārkāpumu saistībā ar prasītāju pirmo pamatu; un ceturtais pamats attiecas uz analoģijas metodes pārkāpumu un pretrunīgu pamatojumu attiecībā uz prasītāju septīto pamatu.
18      Šajā ziņā iestāšanos lietā reglamentējošās normas ir ietvertas Statūtu 40. pantā un Tiesas Reglamenta IV sadaļas 4. nodaļā, kas veltīta tiešajām prasībām (129. un 132. pants). Atbilstošās normas Vispārējās tiesas Reglamentā ir atrodamas III sadaļas 14. nodaļā (142.–145. pants).
19      Skat. Lenaerts, K., Gutman, K., un Nowak, J. T., EU Procedural Law, 2. izd., Oxford University Press, Oksforda, 2023, 733. lpp.
20      Šajā ziņā skat. Tiesas Reglamenta 129. panta 1.–3. punktu.
21      Skat. Statūtu 40. panta pirmo daļu.
22      Skat. Statūtu 40. panta otro daļu.
23      Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2023. gada 10. marts, Illumina/Komisija (C‑611/22 P, EU:C:2023:205, 6. un 7. punkts) (mans izcēlums). Skat arī, piemēram, Tiesas priekšsēdētaja rīkojumu, 2025. gada 4. februāris, Medel u.c./Padome (C‑555/24 P, EU:C:2025:73, 6.–8. punkts).
24      Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2023. gada 10. marts, Illumina/Komisija (C‑611/22 P, EU:C:2023:205, 8. punkts) (mans izcēlums). Skat. arī, piemēram, Tiesas priekšsēdētāja rīkojumu, un 2025. gada 4. februāris, Medel u.c./Padome (C‑555/24 P, EU:C:2025:73, 9. punkts). Tāpēc šādai apvienībai var atļaut iestāties lietā, ja, pirmkārt, tā pārstāv ievērojamu skaitu uzņēmumu, kuri darbojas attiecīgajā nozarē, otrkārt, tās mērķis ir tās biedru interešu aizstāvība, treškārt, lieta var raisīt principiālus jautājumus, kas ietekmē attiecīgās nozares darbību, un, ceturtkārt, pasludināmais spriedums tādējādi var būtiski ietekmēt tās biedru intereses. Skat., piemēram, Tiesas priekšsēdētāja rīkojumus, 2023. gada 10. marts, Illumina/Komisija (C‑611/22 P, EU:C:2023:205, 10. punkts), un 2025. gada 1. augusts, Ordre néerlandais des avocats du barreau de Bruxelles u.c./Padome (C‑865/24 P, EU:C:2025:639, 10. punkts).
25      Skat., piemēram, Tiesas priekšsēdētāja rīkojumus, 2023. gada 10. marts, Illumina/Komisija (C‑611/22 P, EU:C:2023:205, 9. punkts), un 2025. gada 1. augusts, Ordre néerlandais des avocats du barreau de Bruxelles u.c./Padome (C‑865/24 P, EU:C:2025:639, 9. punkts).
26      Šajā ziņā noteikumi, kas reglamentē apelācijas sūdzības (kā arī pretapelācijas sūdzības), ir atrodami Statūtu 56.–61. pantā un Tiesas Reglamenta V sadaļā, kas veltīta apelācijas sūdzībām par Vispārējās tiesas nolēmumiem (167.–190. pants).
27      Šajā ziņā skat. Tiesas Reglamenta 169. panta 1. punktu.
28      Mans izcēlums.
29      Skat. piemēram, spriedumus, 1993. gada 22. decembris, Pincherle/Komisija (C‑244/91 P, EU:C:1993:950, 16. punkts), un 1999. gada 11. februāris, Antillean Rice Mills u.c./Komisija (C‑390/95 P, EU:C:1999:66, 20. punkts).
30      Mans izcēlums.
31      Skat. spriedumus, 2002. gada 24. septembris, Falck un Acciaierie di Bolzano/Komisija (C‑74/00 P un C‑75/00 P, EU:C:2002:524, 57. un 58. punkts) (attiecīgā sabiedrība ir tieši ietekmēta, jo tai, iespējams, būs jāatmaksā summas, kas izmaksātas kā atbalsts, saskaņā ar Vispārējās tiesas spriedumu par prasību par to atgūšanu); 2016. gada 26. oktobris, DEI un Komisija/Aluminion tis Ellados (C‑590/14 P, EU:C:2016:797, 23.–26. punkts) (attiecīgā sabiedrība bija tieši ietekmēta, jo tai būtu bijis pienākums atmaksāt atgūto summu, lai izpildītu Vispārējās tiesas spriedumu); 2023. gada 2. februāris, Spānija u.c./Komisija (C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P, EU:C:2023:60, 25. un 26. punkts) (attiecīgie subjekti bija tieši ietekmēti, jo tiem, iespējams, būtu nācies atmaksāt saņemto atbalstu, lai izpildītu Vispārējās tiesas spriedumu); un 2023. gada 14. septembris, Land Rheinland‑Pfalz/Deutsche Lufthansa (C‑466/21 P, EU:C:2023:666, 37.–40. punkts) (attiecīgā federālā zeme bija tieši ietekmēta, jo tai bija pienākums atgūt strīdus atbalsta daļas un Vispārējās tiesas sprieduma rezultātā tai bija aizliegts nākotnē izmaksāt jaunas šī atbalsta daļas).
32      Skat. spriedumu, 2003. gada 2. oktobris, International Power u.c./NALOO (C‑172/01 P, C‑175/01 P, C‑176/01 P un C‑180/01 P, EU:C:2003:534, 52. un 53. punkts) (attiecīgie uzņēmumi bija tieši ietekmēti, jo, lai izpildītu Vispārējās tiesas spriedumu, Komisijai būtu bijis pienākums veikt jaunu pārbaudi, kuras rezultātā tiem varētu tikt piemērots nelabvēlīgs pasākums, un pret tiem varētu tikt vērsta prasība par zaudējumu atlīdzību valsts tiesās).
33      Skat. spriedumu, 2020. gada 3. decembris, Changmao Biochemical Engineering/Distillerie Bonollo u.c. (C‑461/18 P, EU:C:2020:979, 122.–129. punkts) (attiecīgais uzņēmums bija tieši ietekmēts, jo pastāvēja risks, ka pasākumi, ko Komisija veica Vispārējās tiesas sprieduma izpildei, var pakļaut to prasībām par daudz lielāku summu samaksu).
34      Šajā ziņā skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus apvienotajās lietās Fresh Del Monte Produce/Komisija un Komisija/Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P un C‑294/13 P, EU:C:2014:2439, it īpaši 57. punkts).
35      Skat., piemēram, Lasok, K.P.E., Lasok’s European Court Practice and Procedure, 4. izdevums, Bloomsbury Professional, Londona, 2022, 1192.–1193. lpp.:
“Nav skaidrs, cik lielā mērā prasība, ka pārsūdzētajam nolēmumam ir tieši jāietekmē persona, kas iestājusies lietā, atšķiras no parastās pārbaudes, lai noteiktu, vai personai, kas iestājusies lietā, vispār bija tiesības iestāties tiesvedībā pirmajā instancē. Ja pieteikums par iestāšanos lietā tiek izskatīts, lai noteiktu, vai tas ir vai nav pieņemams, personas, kas iestājusies lietā, interese par lietas risinājumu tiek novērtēta “ex ante”; personas, kas iestājusies lietā, iesniegtās apelācijas sūdzības ietvaros šīs personas intereses var tikt izvērtētas “ex post” un tādējādi var skaidri noteikt, vai persona, kas iestājusies lietā, ir vai nav tieši un konkrēti ieinteresēta lietas iznākumā. Tādējādi, pat ja kritērijs, lai pieļautu personas, kas iestājusies lietā, apelācijas sūdzību, principā ir tāds pats kā kritērijs, lai pieļautu pieteikumu par iestāšanos lietā pirmajā instancē, no tā ne vienmēr izriet, ka personai, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, būtu apelācijas locus standi.” (mans izcēlums). Skat. arī Lenaerts, Gutman un Nowak, EU Procedural Law, minēts šo secinājumu 19. zemsvītras piezīmē, 653. un 654. lpp.: “Interese, kas šādai personai, kas iestājusies lietā – tostarp Savienības struktūrām, birojiem un aģentūrām, kā arī jebkurai citai personai – jāpierāda, lai varētu iesniegt apelācijas sūdzību, principā ir tāda pati, kāda tai bija jāpierāda, lai saņemtu atļauju iestāties lietā pirmajā instancē (Statūtu 40. panta otrā daļa), taču Tiesa Vispārējās tiesas nolēmumā rod konkrētāku pamatu šīs intereses pārbaudei nekā Vispārējā tiesa, izvērtējot iespējamās personas, kas iestāsies lietā, interesi, pirms ir pieņemts jebkāds nolēmums pēc būtības. Līdz ar to ir iespējams, ka personai, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, tiek liegta atļauja iesniegt apelācijas sūdzību.” (mans izcēlums).