62023CC0400
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
JEAN RICHARD DE LA TOUR
prednesené 11. júla 2024 (
1
)
Vec C‑400/23
Trestné konanie
proti
VB,
za účasti:
Sofijska gradska prokuratura
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Smernica (EÚ) 2016/343 – Právo byť prítomný na súdnom konaní – Článok 8 ods. 2 – Súdne konanie vedúce k rozhodnutiu o odsúdení alebo oslobodení v neprítomnosti – Postupy preskúmania podmienok, ktorými sa riadi priznanie práva na nové súdne konanie – Právo obžaloby a obhajoby byť vypočutý – Článok 8 ods. 4 – Forma a rozsah opravných prostriedkov dostupných po rozhodnutí vyhlásenom v neprítomnosti – Informovanie osoby odsúdenej v neprítomnosti o jej procesných právach – Postupy – Článok 9 – Právo na nové súdne konanie – Vnútroštátna právna úprava, ktorá podmieňuje priznanie práva na nové súdne konanie predchádzajúcim podaním návrhu na obnovu trestného konania na súdny orgán, pred ktorý sa osoba odsúdená v neprítomnosti musí dostaviť osobne – Zlučiteľnosť – Smernica 2012/13/EÚ – Právo na informácie v trestnom konaní – Článok 6 – Právo na informácie o obvinení“
I. Úvod
1.
V prejednávanom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý je druhým návrhom na začatie prejudiciálneho konania podaným v spore vo veci samej, chce Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko) získať spresnenia týkajúce sa jednak posúdenia podmienok, ktorými sa riadi priznanie práva na nové súdne konanie osobe odsúdenej v neprítomnosti, a jednak informácií poskytovaných tejto osobe o jej procesných právach v zmysle článku 8 ods. 4 a článku 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní (
2
).
2.
Súdny dvor vo svojom rozsudku z 8. júna 2023, VB (Informovanie osoby odsúdenej v neprítomnosti) (
3
), rozhodol, že článok 8 ods. 4 smernice 2016/343, podľa ktorého členský štát zabezpečí, aby obvinená osoba vtedy, keď je informovaná o rozhodnutí vydanom v jej neprítomnosti, najmä pri zadržaní, bola informovaná tiež o možnosti napadnúť toto rozhodnutie a o jej práve na nové súdne konanie, neukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť zahrnúť takéto informácie do uvedeného rozhodnutia. V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že voľba spôsobu, akým sa takéto informácie majú dotknutej osobe poskytnúť, je ponechaná na voľnú úvahu členského štátu, za predpokladu, že sa tejto osobe oznámia v okamihu, keď je informovaná o predmetnom rozhodnutí (
4
).
3.
V prejednávanej veci chce vnútroštátny súd konfrontovať tieto zásady s vnútroštátnym procesným systémom. Uvádza totiž, že v súlade s bulharskou právnou úpravou orgán, ktorý rozhoduje o dôvodnosti obvinenia a vyhlasuje rozhodnutie v neprítomnosti, nemá právomoc posúdiť, či obvinená osoba môže využiť nové súdne konanie so zreteľom na podmienky stanovené smernicou 2016/343. V tejto súvislosti uvádza, že takéto posúdenie patrí do výlučnej právomoci Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd, Bulharsko), na ktorý musí dotknutá osoba najprv podať návrh na obnovu trestného konania a ktorý rozhoduje iba za jej osobnej účasti.
4.
Vnútroštátny súd adresuje Súdnemu dvoru rad prejudiciálnych otázok, ktorých cieľom je, aby tento súd posúdil, do akej miery takýto postup spĺňa požiadavky formulované v článku 8 ods. 4 a článku 9 smernice 2016/343. Na tento účel bude Súdny dvor musieť zohľadniť ustanovenia formulované najmä v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (
5
), ktorá tiež zavádza mechanizmy na ochranu práv podozrivých a obvinených osôb v trestnom konaní, ktoré sa vzťahuje na dotknutú osobu.
II. Právny rámec
A.
Právo Únie
1. Smernica 2012/13
5.
Smernica 2012/13 zakotvuje právo podozrivého alebo obvineného na informácie v trestných konaniach.
6.
Článok 3 ods. 1 písm. c) tejto smernice definuje právo na informácie o právach takto:
„Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie aspoň o uvedených procesných právach uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie:
…
c)
právo na informácie o obvinení v súlade s článkom 6.“
7.
Článok 6 uvedenej smernice, nazvaný „Právo na informácie o obvinení“, stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivým alebo obvineným osobám boli poskytnuté informácie o trestnom čine, zo spáchania ktorého sú podozrivé alebo obvinené. Tieto informácie sa poskytnú bezodkladne v takom rozsahu, aký je potrebný na zaručenie spravodlivého konania a účinné uplatnenie práva na obhajobu.
…
3.   Členské štáty zabezpečia, aby sa najneskôr pri podaní obžaloby súdu poskytli podrobné informácie o obvinení vrátane povahy a právnej kvalifikácie predmetného trestného činu, ako aj povahy predpokladanej účasti obvinenej osoby na spáchaní tohto činu.
…“
2. Smernica 2016/343
8.
Smernica 2016/343 v súlade so svojím článkom 1 stanovuje spoločné minimálne pravidlá týkajúce sa jednak určitých aspektov prezumpcie neviny a jednak práva byť prítomný na súdnom konaní.
9.
Článok 8 tejto smernice, nazvaný „Právo byť prítomný na súdnom konaní“, vo svojich odsekoch 1 až 4 stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo byť prítomné na súdnom konaní vo vlastnej veci.
2.   Členské štáty môžu stanoviť, že súdne konanie, ktoré môže viesť k rozhodnutiu o vine alebo nevine podozrivej alebo obvinenej osoby, sa môže konať v jej neprítomnosti, ak:
a)
podozrivá alebo obvinená osoba bola včas informovaná o súdnom konaní a o dôsledkoch neúčasti alebo
b)
podozrivú alebo obvinenú osobu, ktorá bola informovaná o súdnom konaní, zastupuje splnomocnený obhajca, ktorého určila buď podozrivá, alebo obvinená osoba, alebo štát.
3.   Rozhodnutie, ktoré bolo prijaté v súlade s odsekom 2, sa môže voči dotknutej osobe vykonať.
4.   Ak členské štáty umožňujú viesť súdne konania v neprítomnosti podozrivých alebo obvinených osôb, ale nie je možné splniť podmienky stanovené v odseku 2 tohto článku, pretože podozrivú alebo obvinenú osobu nebolo možné napriek primeranému úsiliu nájsť, členské štáty môžu stanoviť, že rozhodnutie sa i tak môže vyniesť a vykonať. V takom prípade členské štáty zabezpečia, aby vtedy, keď sú podozrivé alebo obvinené osoby informované o rozhodnutí, najmä pri zadržaní, boli tiež informované o možnosti napadnúť rozhodnutie a o práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok v súlade s článkom 9.“
10.
Článok 9 uvedenej smernice, nazvaný „Právo na nové súdne konanie“, stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby v prípadoch, keď podozrivé alebo obvinené osoby neboli prítomné na súdnom konaní vo vlastnej veci a keď neboli splnené podmienky stanovené v článku 8 ods. 2, mali právo na nové súdne konanie alebo iný zákonný opravný prostriedok, ktorý umožní nové posúdenie skutkovej podstaty [merita – neoficiálny preklad] veci vrátane preskúmania nových dôkazov a môže viesť k zmene pôvodného rozhodnutia. V tejto súvislosti členské štáty zabezpečia, aby uvedené podozrivé a obvinené osoby mali právo byť prítomné, efektívne sa zúčastňovať v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva a uplatňovať svoje právo na obhajobu.“
B.
Bulharské právo
11.
Článok 15 ods. 2 a 3 Nakazatelno‑procesualen kodex (Trestný poriadok) (ďalej len „NPK“) stanovuje:
„2.   Obvinení a iné osoby zúčastnené na trestnom konaní majú k dispozícii všetky procesné prostriedky potrebné na obhajobu ich práv a oprávnených záujmov.
3.   Súd, prokurátor a vyšetrovacie orgány poučia osoby uvedené v odseku 2 o ich procesných právach a zabezpečia im možnosť, aby ich uplatnili.“
12.
Článok 423 ods. 1 až 4 NPK stanovuje:
„1.   Do šiestich mesiacov po tom, čo sa osoba odsúdená vo svojej neprítomnosti dozvie o právoplatnom trestnom rozsudku…, môže táto osoba z dôvodu svojej neúčasti v [trestnom konaní] podať návrh na obnovu trestného konania. Návrhu sa vyhovie okrem prípadu, ak odsúdený po vznesení obvinenia v prípravnom konaní ušiel, a tak konanie upravené v článku 247c ods. 1 nebolo možné vykonať, alebo ak sa po vykonaní uvedeného konania nedostavil bez vážneho dôvodu na pojednávanie.
2.   Podanie návrhu nemá odkladný účinok na výkon trestu, ak súd nenariadi inak.
3.   Konanie o obnove konania sa zastaví, ak sa osoba odsúdená v neprítomnosti bez vážneho dôvodu nedostaví na súd.
4.   Ak je osoba odsúdená v neprítomnosti vzatá do väzby na účely výkonu právoplatného odsudzujúceho rozsudku a súd povolí obnovu trestného konania, tento súd vo svojom rozhodnutí rozhodne aj o väzbe.“
13.
Článok 424 ods. 1 a 2 NPK stanovuje:
„1.   Návrh na obnovu trestného konania v súlade s článkom 422 ods. 1 bodom 5 preskúma príslušný Apelativen săd [odvolací súd, Bulharsko] v prípade, keď akt uvedený v článku 419 vydal Rajonen săd [okresný súd, Bulharsko], alebo Okrăžen săd [krajský súd, Bulharsko] ako odvolací súd, s výnimkou nových rozsudkov.
2.   Okrem prípadov, ktoré sú uvedené v odseku 1, návrh na obnovu trestného konania preskúma Vărchoven kasacionen săd [Najvyšší kasačný súd].“
14.
Článok 425 ods. 2 NPK uvádza:
„V prípadoch uvedených v článku 423 ods. 1 sa rozhodne o obnove trestného konania a vec sa vráti do štádia, v ktorom sa začalo viesť konanie v neprítomnosti.“
III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky (
6
)
15.
Návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci trestných konaní začatých proti VB týkajúcich sa skutkov, ktoré môžu predstavovať trestné činy, za ktoré možno uložiť tresty odňatia slobody. Tieto trestné konania boli od začiatku vedené v neprítomnosti VB. VB nemohlo byť doručené žiadne formálne oznámenie o obvineniach, ktoré boli proti nemu vznesené. Okrem toho nemohol byť informovaný ani o tom, že bol predvolaný na súd, a už vôbec nie o dátume a mieste pojednávania alebo o dôsledkoch toho, keď sa na súd nedostaví. Príslušným vnútroštátnym orgánom sa totiž nepodarilo VB nájsť, keďže tento v štádiu prípravného konania, pred policajnou operáciou zameranou na zatknutie podozrivých, ušiel. VB bol vyhlásený za „hľadanú osobu“, okrem iného na základe európskeho zatykača, ale nepodarilo sa ho nájsť.
16.
Trestné konania, o ktoré ide vo veci samej, stále prebiehajú a väčšina dôkazov bola zhromaždená. Vnútroštátny súd, na ktorom sa vedú tieto trestné konania, ktorým bol predtým Specializiran nakazatelen săd (Špecializovaný trestný súd, Bulharsko), ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok VB I, a ktorým je dnes Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto), sa pýta na opatrenia, ktoré bude musieť prijať na to, aby zaručil, že hoci bol VB odsúdený v neprítomnosti na trest odňatia slobody, bude pri svojom zadržaní informovaný o rozhodnutí vyhlásenom voči nemu, ako aj o svojich procesných právach v súlade s ustanoveniami formulovanými v článku 8 ods. 4 a článku 9 smernice 2016/343 tak, ako ich vyložil Súdny dvor v rozsudku VB I.
17.
Okrem toho sa tento súd pýta, či bulharská právna úprava, ktorá upravuje mechanizmus, prostredníctvom ktorého je osoba odsúdená v neprítomnosti informovaná o svojom práve na nové súdne konania až na záver pojednávania, na ktorom sa rozhoduje o návrhu na obnovu trestného konania a na ktorom sa musí zúčastniť osobne, zodpovedá alebo nezodpovedá požiadavkám stanoveným smernicou 2016/343, a predovšetkým právu byť informovaný o práve na nové súdne konanie upravenému v článku 8 ods. 4 tejto smernice.
18.
Za týchto okolností Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
a)
Má sa článok 8 ods. 4 druhá veta smernice [2016/343] vykladať v tom zmysle, že osoba, ktorá bola bez toho, aby išlo o prípad podľa odseku 2, odsúdená v neprítomnosti na trest odňatia slobody, musí byť informovaná o rozhodnutí, ktorým bola odsúdená, keď je zadržaná na účely výkonu tohto trestu?
b)
Aký je obsah požiadavky [stanovenej výrazmi] ‚sú informované o rozhodnutí‘ podľa článku 8 ods. 4 druhej vety smernice [2016/343] a vyžaduje [táto požiadavka] odovzdanie kópie tohto rozhodnutia?
c)
V prípade, že odpoveď na prvú otázku písm. a) a b) je záporná, bráni článok 8 ods. 4 druhá veta smernice [2016/343] tomu, aby vnútroštátny súd rozhodol, že sa má zabezpečiť odovzdanie kópie tohto rozhodnutia?
2.
a)
Je vnútroštátna úprava, ktorá – v prípade, že sa obvinenie z trestného činu sa preskúma a odsudzujúci rozsudok sa vydá v neprítomnosti odsúdeného bez toho, aby boli splnené požiadavky článku 8 ods. 2 smernice [2016/343] – nestanovuje žiadny postup ani podmienku informovania osoby odsúdenej v neprítomnosti o jej práve na nové súdne konanie s jej účasťou, a predovšetkým, ak sa takáto informácia neposkytne, keď je osoba odsúdená v neprítomnosti zadržaná, zlučiteľná s článkom 8 ods. 4 druhou vetou smernice [2016/343]?
b)
Je relevantná skutočnosť, že vo vnútroštátnej právnej úprave – článok 423 NPK – sa stanovuje, že osoba odsúdená v neprítomnosti je informovaná o svojom práve na nové súdne konanie, ale až po tom, ako táto osoba podá návrh na zrušenie tohto odsudzujúceho rozsudku a na uskutočnenie nového súdneho za jej účasti, pričom informácie jej budú poskytnuté vo forme súdneho rozhodnutia ako odpoveď na tento návrh?
c)
V prípade, že odpoveď je záporná, dodržia sa požiadavky článku 8 ods. 4 druhej vety a článku 10 ods. 1 smernice [2016/343], ak súd, ktorý preskúma obvinenie z trestného činu a vydá odsudzujúci rozsudok proti neprítomnému obvinenému bez toho, aby išlo o prípad podľa článku 8 ods. 2 tejto smernice, informuje vo svojom rozhodnutí o práve tejto osoby na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok, a osobám, ktoré uskutočnia zadržanie odsúdenej osoby, uloží povinnosť, aby jej odovzdali kópiu tohto rozhodnutia?
d)
V prípade, že odpoveď je kladná, bráni článok 8 ods. 4 druhá veta smernice [2016/343] tomu, aby súd, ktorý vydá odsudzujúci rozsudok proti neprítomnému obvinenému bez toho, aby išlo o prípad podľa článku 8 ods. 2 tejto smernice, informoval vo svojom odsudzujúcom rozsudku o práve tejto osoby na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok podľa článku 9 [uvedenej] smernice, a osobám, ktoré uskutočnia zadržanie odsúdenej osoby, uloží povinnosť, aby jej odovzdali kópiu tohto odsudzujúceho rozsudku?
3.
Ktorý je prvý a ktorý je posledný možný okamih, keď súd musí rozhodnúť, či je trestné konanie vedené v neprítomnosti obvineného bez toho, aby boli splnené požiadavky článku 8 ods. 2 smernice [2016/343], a musí prijať opatrenia, aby zabezpečil, že táto osoba je informovaná podľa článku 8 ods. 4 druhej vety tejto smernice?
4.
Treba pri vydaní rozhodnutia uvedeného v [tretej otázke] zohľadniť stanovisko prokuratúry a obhajcu neprítomného obvineného?
5.
a)
Vzťahuje sa výraz ‚možnos[ť] napadnúť rozhodnutie v článku 8 ods. 4 druhej vete smernice [2016/343] na právo podať opravný prostriedok na súd vyššieho stupňa, alebo sa vzťahuje na napadnutie právoplatného súdneho rozhodnutia?
b)
Aký obsah má mať informácia, ktorá sa má podľa článku 8 ods. 4 druhej vety smernice [2016/343] poskytnúť osobe, ktorá bola odsúdená v neprítomnosti bez toho, aby boli splnené požiadavky v článku 8 ods. 2 ‚o [jej] práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok v súlade s článkom 9‘: týka sa to práva na získanie takého opravného prostriedku, keď napadne svoje odsúdenie v neprítomnosti, alebo práva podať žiadosť o takýto opravný prostriedok, ktorej odôvodnenosť bude posúdená neskôr?
6.
Čo je obsahom výrazu ‚iný zákonný opravný prostriedok, ktorý umožní nové posúdenie skutkovej podstaty [merita – neoficiálny preklad] veci vrátane preskúmania nových dôkazov a môže viesť k zmene pôvodného rozhodnutia‘, t. j. výrazu, ktorý je použitý v článku 9 prvej vete smernice [2016/343]?
7.
Je vnútroštátna právna norma – článok 423 ods. 3 NPK – ktorou sa vyžaduje osobná účasť osoby odsúdenej v neprítomnosti ako povinná podmienka na účel preskúmania a vyhovenia jej návrhu na uskutočnenie nového súdneho konania, zlučiteľná s článkom 8 ods. 4 a článkom 9 smernice [2016/343]?
8.
Vzťahujú sa článok 8 ods. 4 druhá veta a článok 9 smernice [2016/343] na oslobodené osoby?“
19.
Písomné pripomienky podala iba Európska komisia.
IV. Analýza
20.
Pred preskúmaním týchto otázok treba pripomenúť, že smernica 2016/343 bola rovnako ako smernica 2012/13 prijatá na základe článku 82 ods. 2 ZFEÚ. Z tohto článku vyplýva, že na uľahčenie vzájomného uznávania, ako aj policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach, môže normotvorca Únie stanoviť minimálne pravidlá týkajúce sa najmä práv osôb v trestnom konaní. Účelom smernice 2016/343 je tak v súlade s jej odôvodnením 9 a jej článkom 1 posilniť základné právo na spravodlivý proces v trestnom konaní, aby sa zvýšila dôvera členských štátov v systém trestného súdnictva iných členských štátov, definovaním minimálnych spoločných pravidiel týkajúcich sa najmä práva byť prítomný na súdnom konaní. (
7
) Tieto tzv. „minimálne“ pravidlá sa v skutočnosti týkajú procesných zásad, od ktorých sa členské štáty nemôžu odchýliť a ktoré sú podstatné pre zaručenie práva na obhajobu a dodržanie práva na spravodlivý proces, predovšetkým v prípade osôb, voči ktorým bolo rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti.
21.
Hoci normotvorca Únie musí v súlade s článkom 82 ods. 2 prvým pododsekom poslednou vetou ZFEÚ zohľadniť právne tradície a systémy členských štátov, takže nemožno zaviesť jednotný procesný systém, tieto vnútroštátne procesné systémy musia rešpektovať nielen dotknuté zásady, inak by bolo bránené uplatneniu práva byť prítomný na súdnom konaní priznaného obvinenej osobe, ale aj vzájomné uznávanie súdnych rozhodnutí odsudzujúcich túto osobu v neprítomnosti. (
8
)
22.
Práve v tomto kontexte kladie vnútroštátny súd otázky Súdnemu dvoru. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu totiž vyplýva, keďže sa môže ukázať, že bude nevyhnutná cezhraničná spolupráca, chce tento súd zaručiť, že odsudzujúce rozhodnutie, ktoré vyhlási na záver konania, ktoré bude vedené v neprítomnosti VB, bude rešpektovať jeho procesné záruky, takže toto rozhodnutie bude môcť byť uznané súdnymi orgánmi iných členských štátov v rámci výkonu prípadného európskeho zatykača. (
9
)
23.
Na tento účel kladie tento súd viaceré prejudiciálne otázky týkajúce sa spôsobov uplatnenia článku 8 ods. 4 a článku 9 smernice 2016/343, v prípade ktorých navrhujem Súdnemu dvoru, aby ich preskúmal spoločne.
A.
Preskúmanie podmienok, ktorými sa riadi priznanie práva na nové súdne konanie (tretia, štvrtá, siedma a ôsma prejudiciálna otázka)
24.
Vnútroštátny súd žiada od Súdneho dvora, aby spresnil podmienky, za ktorých môže konštatovať, že neboli dodržané ustanovenia článku 8 ods. 2 smernice 2016/343 a že ustanovenia týkajúce sa priznania práva na nové súdne konanie v zmysle článku 8 ods. 4 a článku 9 smernice 2016/343 sú dodržané. Zatiaľ čo svojou ôsmou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či toto preskúmanie treba vykonať, keď bola obvinená osoba oslobodená, svojou treťou otázkou sa pýta na „prvý a posledný možný okamih“, kedy sa toto preskúmanie musí vykonať, a svojou štvrtou otázkou na nevyhnutnosť zohľadniť na účely tohto preskúmania pripomienky tak obžaloby, ako aj obhajoby.
25.
Analýza každej z týchto otázok si vyžaduje, aby bol na úvod pripomenutý zmysel a rozsah posúdenia vyžadovaného článkom 8 ods. 2 smernice 2016/343.
26.
Články 8 a 9 smernice 2016/343 zavádzajú právnu úpravu zaručujúcu podozrivému a obvinenému v trestnom konaní právo byť prítomný na súdnom konaní. (
10
) Zatiaľ čo článok 8 ods. 1 tejto smernice ukladá členskému štátu povinnosť zabezpečiť dodržanie práva byť prítomný na súdnom konaní, článok 8 ods. 2 a 4 uvedenej smernice naproti tomu zavádza dve právne úpravy umožňujúce členskému štátu rozhodnúť o dôvodnosti obvinenia na záver konania vedeného v neprítomnosti obvinenej osoby pri súčasnom zaručení skutočného rešpektovania jej práva na súdne konanie.
27.
Úprava obsiahnutá v článku 8 ods. 2 a 3 smernice 2016/343, vykladaná s prihliadnutím na jej odôvodnenia 35 až 37, sa týka situácie, v ktorej členský štát môže stanoviť, že možno viesť súdne konanie, v ktorom možno vydať „rozhodnutie o vine alebo nevine“ obvinenej osoby, a toto rozhodnutie vykonať bez poskytnutia práva na nové súdne konanie z dôvodu, že táto osoba sa dobrovoľne a jednoznačne vzdala práva zúčastniť sa na súdnom konaní vo svojej veci alebo sa obhajovať za podmienok stanovených v odseku 2 tohto článku. Každé vzdanie sa práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať má teda za následok výkon rozhodnutia vyhláseného na záver konania vykonaného v neprítomnosti a nemožnosť obvinenej osoby napadnúť toto rozhodnutie a požadovať nový rozsudok.
28.
Naproti tomu úprava obsiahnutá v článku 8 ods. 4 smernice 2016/343 predpokladá, že podmienky formulované v článku 8 ods. 2 tejto smernice nebolo možné splniť, pretože obvinenú osobu nebolo možné napriek úsiliu príslušných orgánov nájsť. Táto úprava umožňuje členskému štátu stanoviť, že túto osobu možno súdiť v neprítomnosti a že „rozhodnutie“ možno vyhlásiť pod podmienkou, že uvedená osoba bude riadne informovaná o možnosti napadnúť toto rozhodnutie a o svojom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok v súlade s článkom 9 uvedenej smernice. (
11
)
29.
S prihliadnutím na tieto úvahy treba odpovedať na otázky vnútroštátneho súdu.
1. Nositelia práva na nové súdne konanie
30.
Svojou ôsmou otázkou vnútroštátny súd žiada od Súdneho dvora, aby spresnil, či sa ustanovenia upravujúce právo na informácie a právo na nové súdne konanie, obsiahnuté v článku 8 ods. 4 a v článku 9 smernice 2016/343, uplatňujú v prípade, keď bolo proti obvinenej osobe vyhlásené v jej neprítomnosti oslobodzujúce rozhodnutie.
31.
Vnútroštátny súd totiž zdôrazňuje, že na rozdiel od článku 8 ods. 2 smernice 2016/343, ktorý určuje podmienky, za ktorých možno vykonať „rozhodnuti[e] o vine alebo nevine podozrivej alebo obvinenej osoby“ (
12
) po skončení súdneho konania, ktoré sa konalo v jej neprítomnosti, sa takéto spresnenie nenachádza ani v článku 8 ods. 4 tejto smernice, ktorý upravuje okolnosti, za ktorých sa „rozhodnutie… i tak môže vyniesť a vykonať“ (
13
), ani v jej článku 9, ktorý stanovuje podmienky, za ktorých možno z dôvodu nového súdneho konania zmeniť „pôvodné rozhodnutie“ (
14
).
32.
V prvom rade si myslím, že táto otázka sa týka skôr teoretickej situácie, v ktorej osoba oslobodená vo svojej neprítomnosti napadne oslobodzujúce rozhodnutie a požaduje nové súdne konanie s rizikom, že tentokrát bude odsúdená.
33.
Ďalej uvádzam, že vzhľadom na vzťah, ktorý normotvorca Únie zavádza medzi článkom 8 ods. 2, článkom 8 ods. 4 a článkom 9 smernice 2016/343, nie sú žiadne pochybnosti o tom, že tieto ustanovenia vytvárajú jeden celok, ktorý si vyžaduje celkový výklad a chápanie. Z prác na príprave tejto smernice tak vyplýva, že tento normotvorca chcel naozaj definovať pôsobnosť ustanovení vymedzujúcich súdne konanie v neprítomnosti, a najmä procesných záruk, ktoré sú s nim spojené, tak, že sa vzťahujú na každé trestné konanie, ktorého predmetom je posúdiť „otázku viny obvinenej osoby (rozhodnutia o odsúdení alebo oslobodení)“ (
15
).
34.
Napokon treba uviesť, že vylúčiť principiálne osobu, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, z práva na nové súdne konanie z dôvodu, že bola oslobodená, by znamenalo zjavne nerešpektovať zmysel a účel práva byť prítomný na súdnom konaní a narušiť spravodlivosť konania, ktorá je jeho podstatnou črtou. (
16
) Aj keď totiž bola táto osoba oslobodená, môže sa domnievať, že jej bola odňatá možnosť byť „vypočutá“ súdom a konfrontovaná so svedkami a/alebo obeťami, ktorá je základnou črtou trestného konania. (
17
)
35.
Vzhľadom na tieto skutočnosti z uvedeného vyvodzujem, že článok 8 ods. 4 a článok 9 smernice 2016/343 sa majú vykladať v tom zmysle, že sa vzťahujú na osobu, voči ktorej bolo v neprítomnosti vyhlásené oslobodzujúce rozhodnutie.
2. Procesné postupy preskúmania, ktorým sa riadi priznanie práva na nové súdne konanie
36.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že smernica 2016/343 úplne neharmonizuje trestné konanie. (
18
) Hoci normotvorca Únie formuluje hmotnoprávne podmienky, so zreteľom na ktoré je členský štát povinný zabezpečiť, aby osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v jej neprítomnosti, mala alebo nemala právo na nové súdne konanie podľa ustanovení obsiahnutých v článku 9 tejto smernice, naproti tomu neurčuje procesné postupy, podľa ktorých sa má vykonať posúdenie týchto podmienok, a najmä rámec, ako ani lehotu, v ktorých sa má vykonať.
37.
V súlade so zásadou procesnej autonómie teda prináleží členskému štátu, aby v závislosti od osobitostí svojho právneho systému definoval podmienky a procesné postupy tohto preskúmania, avšak za predpokladu, že tieto postupy nie sú v situáciách upravených právom Únie menej priaznivé ako v podobných situáciách upravených vnútroštátnym právom (zásada ekvivalencie) a že v praxi neznemožňujú alebo nadmerne nesťažujú výkon práv priznaných právom Únie (zásada efektivity). (
19
)
38.
Okrem toho, ako vyplýva z odôvodnenia 47 smernice 2016/343, členské štáty sú povinné zaručiť rešpektovanie základných práv a všeobecných zásad uznaných tak Chartou základných práv Európskej únie (
20
), ako aj Dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd (
21
).
39.
Na základe týchto skutočností, a najmä so zreteľom na zásadu efektivity a právo na spravodlivý proces treba posúdiť, či členský štát upravil konania umožňujúce priznať právo na nové súdne konanie po tom, ako rozhodovací orgán rozhodol o dôvodnosti obvinenia a vyhlásil rozhodnutie v neprítomnosti. (
22
)
40.
„Prvý okamih“, v ktorom členský štát môže upraviť konanie, v ktorom sa vykonáva toto preskúmanie, možno podľa môjho názoru identifikovať ľahko, pretože zodpovedá začatiu súdneho konania. Totiž až od okamihu, keď rozhodovací orgán zistí, že obvinená osoba nie je prítomná na svojom súdnom konaní ani zastúpená, môže posúdiť, do akej miery sa táto osoba jednoznačne vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, a viesť trestné konanie v jej neprítomnosti.
41.
Naproti tomu „posledný okamih“ podľa môjho názoru vo všeobecnosti zodpovedá okamihu, keď príslušné orgány zamýšľajú vykonať rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti, hoci nie sú splnené podmienky stanovené v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343. Právna úprava obsiahnutá v článku 8 ods. 4 tejto smernice totiž neposkytuje možnosť súdiť osobu v jej neprítomnosti, ale spresňuje dôsledky spojené s výkonom rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti bez splnenia podmienok upravených v článku 8 ods. 2 uvedenej smernice. V trestnom konaní výkon odsudzujúceho rozhodnutia predpokladá, že toto rozhodnutie je vykonateľné a právoplatné. V prípade, keď rozhodovací orgán rozhodol o dôvodnosti obvinenia a vyhlásil rozhodnutie v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že obvinená osoba sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, bude toto rozhodnutie možné vykonať iba vtedy, ak táto osoba nevyužije opravné prostriedky stanovené vnútroštátnym právom, ani nepožiada o nové súdne konanie. Za týchto okolností si myslím, že nič nebráni tomu, aby členský štát upravil konanie, v ktorom príslušné orgány preskúmajú podmienky, ktorými sa riadi priznanie práva na nové súdne konanie až v neskoršom štádiu trestného konania, po tom, čo rozhodovací orgán vydal rozhodnutie v neprítomnosti, pokiaľ je výkon toho rozhodnutia odložený až do ukončenia tohto preskúmania.
42.
Keďže sa však vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na „posledný možný okamih“, v ktorom môže ako súd rozhodujúci o dôvodnosti obvinenia overiť, či sú splnené podmienky stanovené v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343 tak, aby prípadne informoval obvinenú osobu o možnosti napadnúť rozhodnutie, ktoré vyhlási, a o jej práve na nové súdne konanie, je týmto „posledným okamihom“ okamih, keď tento súd bude vyhlasovať rozhodnutie, v ktorom rozhodne o vine alebo nevine tejto osoby, pretože následne tento súd vyčerpal svoju právomoc.
43.
Teraz treba preskúmať, do akej miery musí súd zohľadniť pripomienky obžaloby a obhajoby na účely preskúmania podmienok formulovaných v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343.
44.
Pripomínam, že toto preskúmanie je podstatnou fázou trestného konania, pretože od jeho výsledku závisí, že sa buď vykoná rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti, alebo uskutoční nové súdne konanie. Toto preskúmanie sa z tohto dôvodu musí vykonať v súlade s procesnými zárukami zaručujúcimi dotknutým osobám dodržanie práva na obhajobu uvedeného v článku 47 Charty.
45.
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zásada kontradiktórnosti, ktorá je súčasťou práva na obhajobu, znamená najmä to, že účastníci konania musia mať právo oboznámiť sa so všetkými dôkazmi alebo vyjadreniami predloženými pred súdom, aby mohli ovplyvniť jeho rozhodnutie a vyjadriť sa k nim. (
23
) Zásada rovnosti zbraní, ktorá je logickým dôsledkom samotného pojmu spravodlivý proces, zasa znamená povinnosť poskytnúť každému účastníkovi konania primeranú možnosť uviesť svoje tvrdenia vrátane dôkazných prostriedkov, za podmienok, ktoré ho jasne neznevýhodňujú vo vzťahu k protistrane. (
24
)
46.
V konaní, v ktorom sa má určiť, či boli splnené podmienky formulované v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343, musí mať obvinená osoba možnosť, aby bola vypočutá a skutočne uviedla, prípadne prostredníctvom svojho advokáta, všetky dôvody odôvodňujúce, aby jej bolo priznané právo na nové súdne konanie, a to tým skôr, že jej zastúpenie advokátom v zásade môže preukazovať, že chce zabezpečiť svoje právo obhajovať sa. (
25
)
47.
Vzhľadom na povahu preskúmania vykonávaného príslušným orgánom musí mať obvinená osoba možnosť kontradiktórne sa vyjadriť ku skutkovým okolnostiam, ktoré sú rozhodujúce pre výsledok konania. Musí byť vypočutá najmä k tomu, či poznala povahu a dôvod obvinenia vzneseného proti nej, ako aj k opatreniu, v ktorom bola osobne oboznámená s týmto obvinením alebo riadne predvolaná. Toto preskúmanie si tak od príslušného orgánu vyžaduje, aby na základe konkrétnych, objektívnych a relevantných skutočností preukázal, či došlo alebo nedošlo k vzdaniu sa. Za týchto okolností sa javia podstatné pripomienky formulované tak obžalobou, ako aj obhajobou, ktoré môžu mať rozhodujúci vplyv na posúdenie podmienok uvedených v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343.
48.
Vzhľadom na tieto skutočnosti sa domnievam, že článok 8 ods. 4 smernice 2016/343 sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát môže upraviť konania, v ktorých sa skúmajú podmienky, ktorými sa riadi priznanie práva na nové súdne konanie, formulované v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343, po tom, čo rozhodovací orgán vyhlásil rozhodnutie v neprítomnosti proti obvinenej osobe, pokiaľ je výkon tohto rozhodnutia odložený až do ukončenia tohto preskúmania a pokiaľ príslušný orgán vypočuje na tento účel tak obžalobu, ako aj obhajobu.
49.
Aj tu sa však zdá, že vnútroštátny súd sa stavia do situácie, keď musí rozhodnúť v neprítomnosti, a chce vedieť, či na účely zistenia, či sú alebo nie sú splnené podmienky formulované v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343, musí získať stanovisko obžaloby a advokáta určeného na obhajobu záujmov obvinenej osoby. Podľa môjho názoru platia zásady formulované v predchádzajúcom bode.
3. Procesné postupy týkajúce sa priznania práva na nové súdne konanie upravené v článku 423 NPK
50.
Svojou siedmou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate Súdneho dvora pýta, či sa článok 8 ods. 4 druhá veta a článok 9 smernice 2016/343 majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnemu procesnému systému, v ktorom osoba, voči ktorej bolo v neprítomnosti vyhlásené rozhodnutie, ktorým bola odsúdená na trest odňatia slobody, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, musí na to, aby mala právo na nové súdne konanie, podať návrh na obnovu trestného konania na Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd), a dostaviť sa osobne na tento súd.
51.
Myslím si, že voči takému procesnému systému, ako je ten, o ktorý ide vo veci samej, nemožno mať ako takému výhrady, a to nielen z dôvodov vysvetlených v bode 41 vyššie, ale aj v dôsledku rešpektovania pravidla stanoveného v článku 82 ods. 2 ZFEÚ, v zmysle ktorého pravidlá prijaté na základe tohto ustanovenia musia zohľadňovať rozdiely medzi tradíciami a právnymi systémami členských štátov.
52.
Je však ešte potrebné, aby tento procesný systém rešpektoval v štádiu svojho vykonávania podmienky, ktorými sa riadi priznanie práva na nové súdne konanie, stanovené článkom 8 ods. 2 a 4, ako aj článkom 9 smernice 2016/343 tak, ako ich vykladá Súdny dvor, a umožnil vzhľadom na svoje charakteristické črty osobe, ktorá bola odsúdená v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, aby v celom rozsahu uplatnila svoje právo na obhajobu, čo treba teraz preskúmať. (
26
)
53.
Okrem prípadu, ak niečo iné vyplynie z overení, ktoré bude musieť vykonať vnútroštátny súd, si však myslím, že charakteristické črty tohto systému, ktoré vyplývajú z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, neumožňujú zaručiť dodržanie procesných práv tejto osoby.
54.
Pripomínam, že návrh na obnovu trestného konania je osobitnou fázou trestného konania, ktorej význam sa môže ukázať zásadný pre osobu, ktoré bola v neprítomnosti odsúdená na trest odňatia slobody. Možnosť podať takýto návrh je v dôsledku toho podstatná, a to tým skôr, že keďže už nie je možné podať odvolanie, ide o jediný dostupný právny prostriedok, ktorý vedie k novému posúdeniu merita veci. (
27
)
55.
V súlade s článkom 423 ods. 2 NPK však podanie návrhu na obnovu trestného konania nemá odkladný účinok, „ak súd nenariadi inak“. Myslím si, že takýto postup je sám osebe v rozpore so zásadou, podľa ktorej odsudzujúce rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti nemožno okamžite vykonať, kým nebolo preukázané, či dotknutá osoba má alebo nemá právo na nové súdne konanie.
56.
Z článku 423 ods. 3 NPK navyše vyplýva, že preskúmanie návrhu na obnovu trestného konania si v zásade vyžaduje osobnú účasť osoby odsúdenej v neprítomnosti. (
28
) Toto konanie je totiž zastavené, keď sa táto osoba nedostaví osobne na príslušný súd, pokiaľ neuvedie vážny dôvod.
57.
Bez ohľadu na povahu tohto dôvodu a mieru, do akej sa táto osoba môže nechať zastupovať advokátom, takáto požiadavka znamená, že právo na nové súdne konanie zaručené v článku 9 smernice 2016/343 je závislé od podmienky, ktorú normotvorca Únie nestanovil.
58.
Je pravda, že táto požiadavka zodpovedá legitímnemu záujmu na tom, aby nebolo neoprávnene bránené účinnému trestnému stíhaniu a riadnemu výkonu spravodlivosti. (
29
) V súvislosti s návrhom na obnovu trestného konania totiž nemožno členskému štátu vytýkať, že chce zabrániť situáciám, v ktorých je takýto návrh podaný neoprávnene, nevážne a bez odôvodnenia, aby bolo zabránené výkonu rozhodnutia vydaného v neprítomnosti. Nemožno mu vytýkať ani to, že uprednostňuje osobné svedectvo obvinenej osoby pri posúdení dôvodov jej neúčasti na súdnom konaní. Ako to uznáva Európsky súd pre ľudské práva, účasť na súde je dôležitá tak vzhľadom na právo obvinenej osoby byť vypočutá a podať súdu „svoju verziu udalostí“, (
30
) ako aj vzhľadom na potrebu preskúmať správnosť jej tvrdení. (
31
)
59.
Takáto požiadavka však môže znamenať zvlášť prísne obmedzenie práva na nové súdne konanie v prípade, keď je obvinená osoba odsúdená na trest odňatia slobody. V takomto prípade sa totiž zdá, že táto osoba nemá inú možnosť, ako sa osobne dostaviť na súd, a teda sa vydať príslušným orgánom na výkon rozsudku vyhláseného v neprítomnosti, ak chce využiť nové súdne konanie, pretože jej neprítomnosť „bez vážneho dôvodu“ bude mať v súlade s článkom 423 ods. 3 NPK za následok zastavenie konania, a teda to, že sa vzdá nového súdneho konania. Keďže návrh na obnovu trestného konania nemá odkladný účinok, bude uvedená osoba v zásade zadržaná na účely výkonu trestu vyhláseného v neprítomnosti, „ak súd nenariadi inak“, a to napriek tomu, že príslušný súdny orgán ešte nepreukázal, či sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať. Okrem toho dodávam, že odsudzujúce rozhodnutie sa stane nezrušiteľným v prípade, ak bude tento návrh zamietnutý, pretože lehota na podanie odvolania uplynula, a rozhodnutie, ktorým Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) zamieta návrh na obnovu trestného konania, samo osebe nemožno napadnúť opravným prostriedkom.
60.
Vzhľadom na význam návrhu na obnovu trestného konania, ktorý sa môže ukázať zásadný pre osobu odsúdenú v neprítomnosti na trest odňatia slobody, si myslím, že požiadavka osobnej účasti ako predchádzajúca a povinná podmienka preskúmania návrhu, a teda povolenia obnovy konania, neodôvodňuje, aby bolo odsúdenej osobe odňaté jej právo na nové súdne konanie, keď sa naň nedostaví osobne. Takýto postup spolu s ostatnými charakteristickými črtami tohto konania môže mať za následok neprimerané obmedzenie práva osoby odsúdenej v neprítomnosti na obhajobu, a to tým skôr, že, ako zdôrazňuje vnútroštátny súd, v článku 423 NPK je uvedený iba jediný opravný prostriedok dostupný proti odsúdeniu v neprítomnosti, keď toto odsúdenie šestnásty deň po svojom vyhlásení nadobudlo právoplatnosť.
61.
Tento výklad je v súlade s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorú treba na tomto mieste zohľadniť. (
32
) Tento súd rozhoduje, že právo na nové súdne konanie prevažuje nad významom požiadavky, aby sa osoba odsúdená v neprítomnosti dostavila na súd. Skutočnosť, že sa obvinená osoba napriek tomu, že bola riadne poučená, nedostaví na súd, pretože jej je v tom zabránené, alebo sa radšej nechce zúčastniť z osobných dôvodov, nemôže podľa tohto súdu dokonca ani bez ospravedlnenia odôvodniť, aby jej bolo odňaté právo na nové súdne konanie. Podľa tohto súdu sa aj pravidlo, podľa ktorého sa osoba odsúdená v neprítomnosti nemôže nechať zastupovať advokátom, javí byť zjavne neprimerané, pretože neúčasť na súde sankcionuje absolútnym zákazom akejkoľvek obhajoby. (
33
)
62.
Európsky súd pre ľudské práva považuje rovnako za neprimerané stanoviť takúto požiadavku pre dosiahnutie nového súdneho konania v prípade, ak vnútroštátne orgány navyše pristúpia k výkonu odsudzujúceho rozhodnutia vydaného v neprítomnosti. (
34
) Podľa tohto súdu takýto postup znamená, že využitie práva na spravodlivý proces závisí od „ponúknutia fyzickej slobody dotknutej osoby ako akejsi záruky“ a má nahradiť konania, ktoré patria do výkonu právomocí policajných orgánov, povinnosťou uloženou samotnému obvinenému. (
35
) Hoci je však záujem na zabezpečení výkonu súdnych rozhodnutí sám osebe legitímny, tento súd sa domnieva, že vnútroštátne orgány majú k dispozícii iné prostriedky, ktoré im umožňujú zabezpečiť prítomnosť odsúdenej osoby. (
36
) Podľa tohto súdu tak slobodnú osobu nemožno nútiť, aby sa vydala príslušným orgánom na výkon odsudzujúceho rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti, bez ohľadu na to, na akú krátku dobu by bola zbavená slobody na to, aby mohla využiť právo byť znovu súdená za podmienok, ktoré sú v súlade s článkom 6 EDĽP, keďže takýto postup porušuje zásadu prezumpcie neviny. (
37
)
63.
V rozsudku Khalfaoui v. Francúzsko, v ktorom išlo o ustanovenie francúzskeho Trestného poriadku, podľa ktorého nedodržanie povinnosti vydať sa príslušným orgánom bolo sankcionované stratou práva na kasačný opravný prostriedok, Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že „vzhľadom na dôležitosť záverečného preskúmania vykonávaného Kasačným súdom [Francúzsko] v trestných veciach a toho, o čo ide pri tomto preskúmaní pre tých, ktorí mohli byť odsúdení na dlhé tresty odňatia slobody, sa súd domnieva, že ide o zvlášť prísnu sankciu zasahujúcu do práva na prístup k súdu zaručeného článkom 6 [EDĽP]“ (
38
). Tento súd navyše dodal, že „neprípustnosť kasačného opravného prostriedku, založená… iba na tom, že navrhovateľ sa nevydal príslušným orgánom na výkon súdneho rozhodnutia, ktoré je predmetom opravného prostriedku, núti dotknutú osobu, aby sa sama vopred podrobila odňatiu slobody vyplývajúcemu z napadnutého rozhodnutia, hoci toto rozhodnutie nemožno považovať za definitívne, kým sa nerozhodlo o opravnom prostriedku alebo kým neuplynula lehota na jeho podanie“ (
39
). Tento súd sa domnieval, že tak išlo „o zásah do samotnej podstaty práva na opravný prostriedok tým, že navrhovateľovi bola uložená neprimeraná povinnosť, a tak bola narušená spravodlivá rovnováha, ktorá musí existovať medzi legitímnym záujmom na zabezpečení výkonu súdnych rozhodnutí na jednej strane a právom na prístup ku kasačnému súdu a uplatnením práva na obhajobu na druhej strane“ (
40
).
64.
V dôsledku toho, hoci si nemyslím, že proti dotknutému procesnému systému možno mať výhrady v rozsahu, v akom od obvinenej osoby vyžaduje, aby na príslušný súdny orgán podala návrh na obnovu trestného konania, aby mohla využiť nové súdne konanie, naproti tomu si myslím, že niektoré charakteristické črty tohto konania, a predovšetkým skutočnosť, že nemá odkladný účinok a že vyžaduje osobnú účasť tejto osoby, neumožňujú zaručiť tejto osobe účinné uplatnenie práva na obhajobu, najmä práva byť prítomný na súdnom konaní.
65.
Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti si myslím, že článok 8 ods. 4 druhá veta a článok 9 smernice 2016/343 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát zaviedol konanie vyžadujúce od osoby, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, aby na príslušný orgán podala návrh na obnovu trestného konania, aby tento orgán s prihliadnutím na podmienky formulované v článku 8 ods. 2 tejto smernice posúdil, či táto osoba má právo na nové súdne konanie, pokiaľ charakteristické črty tohto konania umožňujú zaručiť tejto osobe právo byť prítomný na súdnom konaní, ako aj účinné uplatnenie jej práva na obhajobu.
66.
Naproti tomu článok 8 ods. 4 druhá veta a článok 9 smernice 2016/343 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia pravidlu, podľa ktorého takéto konanie nemá odkladný účinok, a navyše si vyžaduje osobnú účasť osoby odsúdenej v neprítomnosti na trest odňatia slobody.
B.
Rozsah a obsah práva osoby odsúdenej v neprítomnosti na informácie (prvá, druhá a piata prejudiciálna otázka)
67.
Svojou prvou, druhou a piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či sa má článok 8 ods. 4 druhá veta smernice 2016/343 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby osoba, voči ktorej bolo v neprítomnosti vyhlásené rozhodnutie o odsúdení na trest odňatia slobody, hoci so zreteľom na podmienky uvedené v článku 8 ods. 2 tejto smernice nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, nebola pri svojom zadržaní informovaná ani o tomto rozhodnutí, ani o možnosti napadnúť ho, ani o svojom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok. Tento súd sa pýta aj na formu a obsah, ktoré majú mať tieto informácie.
68.
Uvedený súd kladie tieto otázky z dôvodu, že podľa bulharskej právnej úpravy sa rozhodnutie vydané v neprítomnosti neoznamuje obvinenej osobe, a navyše táto osoba nie je informovaná o svojich procesných právach, a predovšetkým o možnosti podať návrh na obnovu trestného konania na základe článku 423 NPK.
69.
Svojou prvou otázkou sa teda vnútroštátny súd pýta na to, do akej miery je členský štát povinný upraviť postupy na to, aby v čase výkonu rozhodnutia vyhláseného voči osobe v jej neprítomnosti alebo v čase jej zadržania, bola táto osoba informovaná o tomto rozhodnutí, v prípade potreby zabezpečením toho, že jej bude odovzdaná kópia celého tohto rozhodnutia.
70.
Svojou druhou otázkou vnútroštátny súd navyše požaduje od Súdneho dvora, aby spresnil spôsob, akým musí členský štát splniť svoju informačnú povinnosť v takom procesnom systéme, o aký ide vo veci samej, v ktorom v čase výkonu rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti alebo v čase zadržania osoby odsúdenej v neprítomnosti, príslušné orgány ešte nerozhodli o existencii práva na nové súdne konanie, keďže toto právo je priznané v neskoršom štádiu, na záver preskúmania návrhu na obnovu trestného konania, ktorý musí podať táto osoba.
1. Rámec preskúmania otázok
71.
Podľa článku 8 ods. 4 druhej vety smernice 2016/343 musí členský štát zabezpečiť, aby osoba, voči ktorej bolo prijaté rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti, bola vtedy, keď je informovaná o tomto rozhodnutí, najmä pri svojom zadržaní, informovaná tiež o možnosti napadnúť ho a o svojom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok.
72.
Zo znenia tohto ustanovenia jednoznačne vyplýva, že normotvorca Únie ukladá členskému štátu povinnosť dosiahnuť konkrétny výsledok, teda povinnosť zabezpečiť, aby osoba, voči ktorej bolo prijaté rozhodnutie v neprítomnosti, bola informovaná o svojich procesných právach v okamihu, keď je informovaná o tomto rozhodnutí a najneskôr v okamihu jeho výkonu, predovšetkým pri zadržaní osoby odsúdenej na trest odňatia slobody. Ide o minimálne pravidlo, ktoré sa týka procesnej zásady, ktorá je podstatná pre rešpektovanie práv tejto osoby na obhajobu a na spravodlivý proces, a od ktorého sa členský štát nemôže odchýliť.
73.
Podľa môjho názoru teda nie sú žiadne pochybnosti o tom, že článok 8 ods. 4 smernice 2016/343 bráni tomu, aby osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, nebola informovaná v okamihu výkonu tohto rozhodnutia alebo pri svojom zadržaní ani o uvedenom rozhodnutí, ani o možnosti napadnúť ho, ani o svojom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok. Takáto situácia totiž vedie k tomu, že právo tejto osoby na obhajobu sa stáva neúčinným a právo na nové súdne konanie zakotvené v článku 9 tejto smernice je zbavené obsahu.
74.
Naproti tomu predmetom ani účelom článku 8 ods. 4 druhej vety smernice 2016/343 nie je určiť postupy plnenia tejto informačnej povinnosti, a predovšetkým tie, podľa ktorých obvinená osoba musí byť v okamihu výkonu rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti alebo pri svojom zadržaní informovaná jednak o tomto rozhodnutí a jednak o svojom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok.
75.
Podľa môjho názoru tieto osobitné postupy treba posúdiť s prihliadnutím na všeobecné ustanovenia stanovené smernicou 2012/13 o práve podozrivých a obvinených osôb na informácie v trestnom konaní, na ktorú odkazuje odôvodnenie 8 smernice 2016/343. (
41
) Ako vyplýva z odôvodnenia 25 smernice 2012/13, táto smernica úzko súvisí so smernicou 2010/64/EÚ (
42
), ktorá priznáva tým osobám spomedzi týchto osôb, ktoré nehovoria jazykom dotknutého trestného konania, alebo mu nerozumejú, právo na tlmočenie a preklad takto oznámených informácií.
76.
Smernica 2012/13 v súlade s jej článkom 1 stanovuje spoločné minimálne pravidlá týkajúce sa práva podozrivých alebo obvinených osôb na informácie o ich právach v trestnom konaní a o obvinení vznesenom proti nim. (
43
) Podľa judikatúry Súdneho dvora sa právo uvedené v tomto článku 1 týka prinajmenšom dvoch rôznych práv. (
44
)
77.
Prvým je právo podozrivých alebo obvinených osôb na informácie „aspoň“ o určitých procesných právach tak, ako sa uplatňujú vo vnútroštátnom práve. Toto právo je zakotvené v článku 3 smernice 2012/13 a práve z hľadiska tohto ustanovenia preskúmam postupy dodržiavania práva na informácie o práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok, ako je zakotvené v článku 8 ods. 4 smernice 2016/343.
78.
Druhým je právo na informácie o vznesenom obvinení zakotvené v článku 6 smernice 2012/13. Z hľadiska tohto článku preskúmam podmienky, za ktorých musí byť osoba odsúdená v neprítomnosti v okamihu výkonu rozhodnutia vyhláseného voči nej v jej neprítomnosti alebo pri svojom zadržaní informovaná o tomto rozhodnutí.
79.
Na zabezpečenie účinnosti takto upraveného práva na informácie, článok 8 ods. 2 smernice 2012/13 uvádza, že podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti musia mať právo namietať v súlade s vnútroštátnymi postupmi voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou.
2. Informácia o odsudzujúcom rozhodnutí vyhlásenom v neprítomnosti
80.
Zo znenia článku 8 ods. 4 smernice 2016/343 jednoznačne vyplýva, že predmetom ani účelom tohto článku nie je určiť postupy, podľa ktorých musí členský štát vtedy, keď pristúpil k výkonu rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti alebo k zadržaniu osoby, voči ktorej bolo prijaté toto rozhodnutie, zabezpečiť, aby táto osoba bola informovaná o uvedenom rozhodnutí. Normotvorca Únie tým, že vyžaduje od členského štátu, aby zabezpečil, aby obvinená osoba bola informovaná o svojich procesných právach vtedy, keď je „informovaná“ o rozhodnutí vyhlásenom voči nej v jej neprítomnosti, „najmä pri [svojom] zadržaní“, nemal v úmysle vyžadovať od členského štátu, aby odovzdal kópiu celého tohto rozhodnutia, ku ktorej bude pripojené poučenie o právach v samotnom okamihu, keď vykonáva uvedené rozhodnutie alebo keď pristupuje k zadržaniu tejto osoby.
81.
Takéto postupy treba podľa môjho názoru určiť s prihliadnutím na pravidlá upravujúce právo na informácie o vznesenom obvinení, ako sú obsiahnuté v článku 6 smernice 2012/13, a pravidlá upravujúce právo na prístup k spisovému materiálu, ako sú formulované v článku 7 tejto smernice.
82.
V rozsudku z 15. októbra 2015, Covaci (
45
), Súdny dvor rozhodol, že najmä so zreteľom na články 2, 3 a 6 smernice 2012/13 také doručenie trestného rozkazu, aké upravuje nemecké právo, treba považovať za formu oznámenia obvinenia vzneseného voči dotknutej osobe, a tak musí spĺňať požiadavky uvedené v tomto článku 6. (
46
) Pripomínam, že podľa nemeckého práva je trestný rozkaz predbežným rozhodnutím vydaným súdom na žiadosť prokuratúry pre menej závažné trestné činy, ktoré si nevyžaduje fyzické dostavenie sa obvineného. Tento rozkaz, ktorý je vydaný v zjednodušenom trestnom konaní bez pojednávania, nadobúda povahu rozsudku s právnou silou rozhodnutej veci uplynutím lehoty dvoch týždňov na podanie odporu, ktorá plynie od doručenia uvedeného rozkazu, v prípade potreby do rúk zástupcov obvineného. (
47
)
83.
Z dôvodov podobných tým, ktoré Súdny dvor zohľadnil v tomto rozsudku, sa domnievam, že informáciu o rozhodnutí, ktoré bolo vyhlásené v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že obvinená osoba sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, treba považovať za formu oznámenia obvinenia vzneseného voči tejto osobe, a tak táto informácia musí spĺňať požiadavky uvedené v článku 6 smernice 2012/13.
84.
Po prvé z článku 2 ods. 1 smernice 2012/13 vyplýva, že normotvorca Únie jasne upravil uplatňovanie tejto smernice v priebehu celého trestného konania, od prvých podozrení až do vyhlásenia rozsudku, prípadne po vyčerpaní opravných prostriedkov. (
48
)
85.
Po druhé, pokiaľ ide o konanie vedené v neprítomnosti podľa článku 8 ods. 4 smernice 2016/343, je rozhodnutie vydané, hoci sa nevie, či obvinená osoba mala v úmysle vzdať sa práva zúčastniť sa na konaní, alebo sa obhajovať, a tak táto informácia môže v skutočnosti predstavovať prvú príležitosť tejto osoby byť informovaná o obvinení vznesenom proti nej. To je potvrdené tým, že ak táto osoba nespĺňa podmienky formulované v článku 8 ods. 2 tejto smernice, môže získať obnovu konania alebo prístup k rovnocennému opravnému prostriedku, v rámci ktorého bude môcť plne uplatniť svoje právo na obhajobu predtým, ako rozhodovací orgán znovu rozhodne o dôvodnosti obvinenia tak skutkovo, ako aj právne.
86.
Myslím si preto, že právo na informácie o vznesenom obvinení, ako je upravené v článku 6 smernice 2012/13, zahŕňa aj právo osoby, voči ktorej bolo rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, byť informovaná o tomto rozhodnutí.
87.
Je pravda, ako to uznal Súdny dvor, že smernica 2012/13 neupravuje postupy, podľa ktorých sa má informácia o obvinení, uvedená v jej článku 6, oznámiť obvinenému. (
49
) Článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že členský štát zabezpečí, aby sa podozrivému alebo obvinenému bezodkladne a dostatočne podrobným spôsobom poskytli informácie o trestnom čine, zo spáchania ktorého je podozrivý alebo obvinený, aby bolo zaručené spravodlivé konanie a umožnené účinné uplatnenie práva na obhajobu. Odsek 2 tohto článku sa konkrétne týka podozrivého alebo obvineného, ktorý bol zatknutý alebo zadržaný. V tomto prípade členský štát zabezpečí, aby bol tento podozrivý alebo obvinený informovaný o dôvodoch zatknutia alebo zadržania vrátane trestného činu, z ktorého spáchania je podozrivý alebo obvinený. Napokon v súlade s odsekom 3 uvedeného článku členský štát zabezpečí, aby sa poskytli podrobné informácie o obvinení vrátane povahy a právnej kvalifikácie trestného činu, ako aj povahy účasti obvinenej osoby najneskôr pri podaní obžaloby súdu.
88.
Vzhľadom na voľnú úvahu, ktorú priznáva normotvorca Únie členským štátom, prináleží týmto štátom, aby so zreteľom na charakteristické črty svojho procesného systému definovali postupy, podľa ktorých osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, musí byť informovaná o tomto rozhodnutí. Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že tieto postupy nesmú poškodiť cieľ stanovený najmä v článku 6 smernice 2012/13, ktorým je, ako vyplýva aj z jej odôvodnenia 27, umožniť tejto osobe pripraviť si obhajobu a zaručiť spravodlivé konanie. (
50
)
89.
Za osobitných okolností, keď je obvinená osoba zadržaná na výkon odsudzujúceho rozhodnutia, ktoré bolo vyhlásené v jej neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, ju má informácia, ktorú dostáva v samotnom okamihu svojho zadržania, informovať najmä o dôvodoch jej zadržania a o obvineniach vznesených proti nej v zmysle článku 6 smernice 2012/13, ako aj o jej procesných právach.
90.
Tento účel podľa môjho názoru nevyžaduje uložiť členskému štátu povinnosť zabezpečiť, aby vtedy, keď príslušné orgány pristupujú k výkonu rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti alebo k zadržaniu obvinenej osoby, tieto orgány splnili svoju informačnú povinnosť tým, že tejto osobe v okamihu tohto výkonu alebo tohto zadržania odovzdajú kópiu celého tohto rozhodnutia. Takáto požiadavka nie je nevyhnutná. Postačujúca sa javí byť iba informácia o obsahu uvedeného rozhodnutia a o tom, že bolo vydané v neprítomnosti tejto osoby.
91.
Naproti tomu, ako zdôrazňuje vnútroštátny súd, so zreteľom na právo na účinný prostriedok nápravy bude musieť osoba odsúdená v neprítomnosti úplne poznať dôvody, na základe ktorých bola odsúdená. Členský štát teda bude musieť zabezpečiť, aby príslušné orgány vynaložili osobitnú starostlivosť na to, aby bezodkladne a oficiálne informovali túto osobu o odsudzujúcom rozhodnutí, ktoré bolo voči nej vyhlásené v neprítomnosti, napríklad prostredníctvom postupu doručovania. (
51
) Toto rozhodnutie sa totiž stane vykonateľným až od okamihu, keď o ňom uvedená osoba bola oficiálne informovaná, po uplynutí lehoty na podanie opravných prostriedkov, ktorá začína v zásade plynúť od ukončenia tohto konania a po tom, čo sa táto osoba vzdala svojho práva na nové súdne konanie alebo jej toto právo nebolo priznané. Navyše, ako upozorňuje vnútroštátny súd, z článku 4a ods. 1 písm. d) rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (
52
), zmeneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (
53
), vyplýva, že vykonávajúci súdny orgán nemôže odmietnuť vykonať európsky zatykač, ak tento zatykač uvádza okrem iného to, že rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti sa dotknutej osobe doručí bezodkladne po jej odovzdaní.
92.
Napokon dodávam, že podľa článku 7 ods. 1 smernice 2012/13, ak je určitá osoba zatknutá a zadržaná počas ktoréhokoľvek štádia trestného konania, členský štát musí zabezpečiť, aby sa jej sprístupnili dokumenty týkajúce sa daného prípadu, ktoré sú podstatné pre účinné napadnutie zákonnosti zatknutia alebo zadržania v súlade s vnútroštátnym právom. Ako však spresňuje smernica 2010/64, odsudzujúce rozhodnutie alebo „rozsudok“ je podstatným dokumentom, ktorého oznámenie, a navyše preklad, sa vyžaduje na to, aby mohla odsúdená osoba vykonať svoje právo na obhajobu a na zaručenie spravodlivého konania. (
54
)
93.
Vzhľadom na tieto skutočnosti sa domnievam, že článok 8 ods. 4 smernice 2016/343 sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, keď príslušné orgány členského štátu pristúpia k výkonu rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti alebo k zadržaniu osoby, voči ktorej bolo toto rozhodnutie vyhlásené, sú tieto orgány povinné informovať túto osobu o obvinení vznesenom proti nej vrátane dôvodov jej odsúdenia, v súlade s ustanoveniami formulovanými v článku 3 ods. 1 písm. c) a článku 6 ods. 1 až 3 smernice 2012/13. Dodržanie tejto požiadavky nezahŕňa povinnosť členského štátu stanoviť, aby sa uvedenej osobe v okamihu tohto výkonu alebo zadržania odovzdala kópia celého tohto rozhodnutia.
3. Informácia o práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok
94.
Pripomínam, že svojou druhou otázkou vnútroštátny súd v podstate žiada od Súdneho dvora, aby spresnil postupy dodržania práva na informácie o práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok, ako je uvedený v článku 8 ods. 4 druhej vete smernice 2016/343.
95.
Vnútroštátny súd chce predovšetkým konfrontovať zásady vyvodené Súdnym dvorom v rozsudku VB I s bulharským procesným systémom. V tomto rozsudku totiž Súdny dvor rozhodol, že „voľba spôsobu, akým sa… informácie [o práve na nové súdne konanie a o možnosti napadnúť rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti] majú dotknutým osobám poskytnúť, je… ponechaná na voľnú úvahu členských štátov, za predpokladu, že sa dotknutej osobe oznámia v okamihu, keď je informovaná o predmetnom rozhodnutí“ (
55
). Vnútroštátny súd však zdôrazňuje, že v bulharskom procesnom systéme príslušné orgány rozhodujú o existencii práva na nové súdne konanie na záver preskúmania návrhu na obnovu trestného konania, ktorý musí podať osoba odsúdená v neprítomnosti.
96.
V rozsudku VB I Súdny dvor rozhodol, že článok 8 ods. 4 druhá veta smernice 2016/343 nestanovuje presný postup, podľa ktorého má byť osoba odsúdená v neprítomnosti informovaná o svojom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok. (
56
) Iba v odôvodnení 39 tejto smernice sa spresňuje, že táto informácia by sa mala poskytnúť písomne, alebo ústne pod podmienkou, že v prípade ústneho poskytnutia sa jej poskytnutie zaznamená postupom, ktorý je v súlade s vnútroštátnym právom. (
57
)
97.
Na účely odpovede na otázku položenú vnútroštátnym súdom treba v prvom rade odkázať na ustanovenia uvedené v smernici 2012/13. Keďže je totiž právo na informácie o práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok procesným právom, článok 8 ods. 4 druhú vetu smernice 2016/343 treba vykladať s prihliadnutím na všeobecné ustanovenia uvedené v článkoch 3 a 4 smernice 2012/13.
98.
Článok 3 ods. 1 smernice 2012/13 vyžaduje od členských štátov, aby zabezpečili, aby boli bezodkladne oznámené „informácie aspoň o… procesných právach [uvedených v písm. a) až e)] uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie“ (
58
). Toto ustanovenie obsahuje zoznam zahŕňajúci právo na prístup k advokátovi; nárok na bezplatné právne poradenstvo a podmienky poskytnutia takéhoto poradenstva; právo na informácie o obvinení; právo na tlmočenie a preklad, ako aj právo nevypovedať. Ako to preukazuje použitie výrazu „aspoň“, normotvorca Únie nemal v úmysle obmedziť procesné práva, o ktorých podozrivé alebo obvinené osoby musia byť informované, keďže okrem iného sa táto smernica uplatňuje až do vyhlásenia právoplatného rozsudku. Navyše z odôvodnenia 20 uvedenej smernice vyplýva, že týmito pravidlami „nie sú dotknuté informácie, ktoré sa majú poskytovať o ostatných procesných právach vyplývajúcich z [Charty], z EDĽP, z vnútroštátneho práva a z príslušných právnych predpisov Únie“.
99.
Podľa článku 3 ods. 2 smernice 2012/13 sa tieto informácie musia „bezodkladne“ oznámiť podozrivému alebo obvinenej osobe v jednoduchej a prístupnej forme, ústne alebo písomne. (
59
) Počas zatknutia alebo zadržania tejto osoby článok 4 uvedenej smernice vyžaduje od členského štátu, aby zabezpečil, aby bolo tejto osobe bezodkladne oznámené poučenie o jej procesných právach tak, ako sa uplatňujú vo vnútroštátnom práve. Toto poučenie musí byť písomné v jednoduchom a zrozumiteľnom jazyku, ktorému dotknutá osoba rozumie. Musí obsahovať informácie o procesných právach uvedených v článku 3 smernice 2012/13, ktorých zoznam nie je taxatívny, a o právach formulovaných v článku 4 ods. 2 a 3 tejto smernice, ako je napríklad právo na prístup k spisovému materiálu, ako aj základné informácie najmä o možnostiach napadnutia zákonnosti zatknutia podľa vnútroštátneho práva. V prípade, keď príslušné orgány členského štátu pristúpia k zadržaniu obvinenej osoby na výkon odsudzujúceho rozhodnutia vyhláseného v neprítomnosti, si myslím, že toto písomné poučenie o právach môže obsahovať poučenie o práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok. (
60
)
100.
Pokiaľ ide v druhom rade o obsah informácie, ktorá sa má oznámiť, myslím si, že ho treba posúdiť jednak s prihliadnutím na osobitosti vnútroštátneho konania, o ktoré ide vo veci samej, a jednak v závislosti od účelu článku 8 ods. 4 druhej vety smernice 2016/343, ktorým je zaručiť účinnosť práva obvinenej osoby na obhajobu a jej právo na nové súdne konanie zakotvené v článku 9 smernice 2016/343.
101.
Uviedol som už, že normotvorca Únie nemá v úmysle zaviesť jednotný procesný systém, v ktorom by bol členský štát povinný počítať s potrebou uskutočniť nové súdne konanie v štádiu vyhlásenia rozhodnutia v neprítomnosti. Okrem toho v článku 3 ods. 1 smernice 2012/13 sa výslovne uvádza, že členské štáty poskytnú obvinenej osobe informácie o jej procesných právach „uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva“. V takom procesnom systéme, o aký ide vo veci samej, to znamená, že poučenie o právach spomína osobe odsúdenej v neprítomnosti konanie, ktoré má potom k dispozícii, aby mohla v súlade s článkom 9 smernice 2016/343 požadovať nové súdne konanie.
102.
V tomto prípade sa vnútroštátny súd domnieva, že článok 15 ods. 3 NPK mu poskytuje dostatočný právny základ, ktorý mu umožňuje prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby obvinená osoba bola informovaná o svojich procesných právach v súlade s článkom 8 ods. 4 druhou vetou smernice 2016/343. Za týchto okolností podľa môjho názoru nič nebráni tomu, aby tento súd v rozhodnutí, ktoré vyhlási v neprítomnosti, uviedol postupy, podľa ktorých môže obvinená osoba požadovať nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok za podmienok formulovaných v článku 9 tejto smernice.
103.
Vzhľadom na tieto skutočnosti si myslím, že článok 8 ods. 4 druhá veta smernice 2016/343 sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, keď príslušné orgány členského štátu pristúpia k výkonu rozhodnutia alebo k zadržaniu osoby, voči ktorej bolo vyhlásené odsudzujúce rozhodnutie v neprítomnosti, sú tieto orgány povinné v poučení o právach uvedenom v článku 4 smernice 2012/13 informovať túto osobu o jej prípadnom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok tak, ako sa uplatňuje vo vnútroštátnom práve.
104.
V takom procesnom systéme, o aký ide vo veci samej, ktorý zavádza postup, podľa ktorého musí táto osoba na účely priznania práva na nové súdne konanie, ako je uvedené v článku 9 smernice 2016/343, podať predchádzajúci návrh na obnovu trestného konania na príslušný súdny orgán, článok 8 ods. 4 tejto smernice vyžaduje, aby toto poučenie o právach uvádzalo tento postup.
C.
Forma a rozsah opravných prostriedkov, ktoré sú k dispozícii po rozhodnutí vydanom v neprítomnosti (piata a šiesta prejudiciálna otázka)
105.
Svojou piatou a šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora, či sa článok 8 ods. 4 smernice 2016/343 má vykladať v tom zmysle, že osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, musí mať dva rôzne opravné prostriedky, z ktorých jeden umožňuje odvolať sa proti tomuto rozhodnutiu, a druhý umožňuje získať nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok v súlade s článkom 9 tejto smernice.
106.
Pripomínam, že článok 8 ods. 4 smernice 2016/343 vyžaduje, aby osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, bola vtedy, keď je informovaná o tomto rozhodnutí, informovaná tiež o „možnosti napadnúť [uvedené] rozhodnutie a o [jej] práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok“, ktorý v súlade s článkom 9 tejto smernice umožňuje „nové posúdenie skutkovej podstaty [nové meritórne posúdenie – neoficiálny preklad] veci… a môže viesť k zmene pôvodného rozhodnutia“.
107.
Zo znenia článku 8 ods. 4 smernice 2016/343, a predovšetkým z použitia priraďovacej spojky „alebo“ vyplýva, že členské štáty musia zabezpečiť, aby osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti bez splnenia podmienok uvedených v článku 8 ods. 2 tejto smernice, mala možnosť napadnúť toto rozhodnutie buď požadovaním nového súdneho konania, alebo podaním opravného prostriedku.
108.
Ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 19. mája 2022, Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (
61
), táto možnosť musí umožňovať dotknutej osobe dosiahnuť obnovu konania alebo prístup k rovnocennému opravnému prostriedku vedúcemu k novému preskúmaniu merita veci v jej prítomnosti. Rozsah tohto nového súdneho konania je výslovne definovaný v článku 9 smernice 2016/343. Normotvorca Únie ukladá členským štátom presné a jednoznačné povinnosti. Vyžaduje od nich, aby buď upravili obnovu konania, alebo aby zaviedli konanie umožňujúce nové meritórne posúdenie veci vrátane posúdenia nových dôkazných prostriedkov, ktoré môže viesť k zmene pôvodného rozhodnutia. Ukladá navyše členským štátom povinnosť ubezpečiť sa, že obvinená osoba bude mať v tomto novom súdnom konaní, alebo v rámci podania tohto nového opravného prostriedku, právo byť prítomná a skutočne sa zúčastniť na konaní v súlade s postupmi upravenými vnútroštátnym právom a že bude môcť uplatniť svoje právo na obhajobu.
109.
Ako som už uviedol v návrhoch, ktoré som predniesol vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok (
62
), normotvorca Únie začleňuje základné požiadavky obnoveného konania stanovené Európskym súdom pre ľudské práva. (
63
) Tento súd totiž vyžaduje, aby obvinená osoba mala možnosť dosiahnuť nové posúdenie dôvodnosti obvinení vznesených proti nej, a to zo skutkového, ako aj z právneho hľadiska, súdom „s neobmedzenou právomocou“ zasadajúcim v jej prítomnosti, (
64
) ktorý jej poskytuje všetky záruky spravodlivého súdneho konania poskytované článkom 6 EDĽP. Pripomínam však, že tento súd ponecháva zmluvným štátom „veľkú voľnosť pri výbere prostriedkov spôsobilých umožniť, aby ich súdne systémy spĺňali požiadavky [tohto článku]“, a to za predpokladu, že „prostriedky, ktoré ponúka vnútroštátne právo, sa ukazujú byť efektívnymi v prípade, že sa obžalovaný ani nevzdal účasti na konaní a svojej obhajoby, ani nemal v úmysle vyhnúť sa spravodlivosti“ (
65
).
110.
Pripomínam tiež, že rovnako ani smernica 2016/343 úplne neharmonizuje trestné konanie. Podľa zásady procesnej autonómie tak členské štáty majú veľkú voľnosť, aby definovali systém opravných prostriedkov a konaní umožňujúcich zabezpečiť dodržanie práva osoby, voči ktorej bolo rozhodnutie vyhlásené v neprítomnosti, na obhajobu, avšak za predpokladu, že tieto prostriedky a konania nie sú menej priaznivé, ako sú tie v podobných situáciách upravených vnútroštátnym právom (zásada ekvivalencie), a že v praxi neznemožňujú alebo nadmerne nesťažujú výkon práv priznaných právom Únie (zásada efektivity).
111.
Vzhľadom na tieto úvahy sa článok 8 ods. 4 smernice 2016/343 má vykladať v tom zmysle, že členské štáty musia stanoviť, že osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, môže využiť dva rôzne opravné prostriedky, ktoré jej umožňujú napadnúť toto rozhodnutie buď dosiahnutím obnovy konania, alebo poskytnutím prístupu k rovnocennému opravnému prostriedku vedúcemu k novému preskúmaniu merita veci v jej prítomnosti v súlade s článkom 9 tejto smernice.
V. Návrh
112.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy navrhujem Súdnemu dvoru, aby na prejudiciálne otázky, ktoré položil Sofijski gradski săd (Krajský súd Sofia‑mesto, Bulharsko), odpovedal takto:
1.
Článok 8 ods. 4 a článok 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
sa vzťahujú na osobu, voči ktorej bolo v neprítomnosti vyhlásené oslobodzujúce rozhodnutie.
2.
Článok 8 ods. 4 smernice 2016/343
sa má vykladať v tom zmysle, že:
–
pokiaľ ide o preskúmanie dodržania podmienok uvedených v článku 8 ods. 2 tejto smernice a priznanie práva na nové súdne konanie v zmysle článku 9 uvedenej smernice,
a)
rozhodovací orgán, ktorý rozhoduje o dôvodnosti obvinenia vzneseného proti obvinenej osobe, môže podľa vnútroštátneho procesného systému overiť, či sú tieto podmienky splnené, a ak nie sú, informovať túto osobu v rozhodnutí vyhlásenom v neprítomnosti o možnosti napadnúť toto rozhodnutie a o jej práve na nové súdne konanie;
b)
tento orgán je povinný na účely tohto preskúmania vypočuť tak obžalobu, ako aj obhajobu;
c)
členský štát môže zaviesť konanie, ktoré vyžaduje od osoby, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, aby na príslušný súdny orgán podala návrh na obnovu trestného konania, pokiaľ charakteristické črty tohto konania umožňujú zaručiť tejto osobe právo byť prítomný na súdnom konaní, ako aj účinné uplatnenie jej práva na obhajobu.
Pravidlo, podľa ktorého takéto konanie nemá odkladný účinok, a navyše si vyžaduje osobnú účasť osoby, ktorá bola odsúdená v neprítomnosti na trest odňatia slobody, je nezlučiteľné s týmito zásadami.
–
Pokiaľ ide o postupy informovania osoby, voči ktorej bolo vyhlásené odsudzujúce rozhodnutie v neprítomnosti, hoci nebolo preukázané, so zreteľom na podmienky uvedené v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať,
a)
článok 8 ods. 4 smernice bráni tomu, aby táto osoba nebola pri svojom zadržaní informovaná ani o tomto rozhodnutí, ani o možnosti napadnúť ho, ani o svojom práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok;
b)
článok 8 ods. 4 smernice vyžaduje, aby členský štát informoval uvedenú osobu o dôvodoch jej zadržania v súlade s právom na informácie o obvinení uvedeným v článku 3 ods. 1 písm. c) a článku 6 ods. 1 až 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní. Dodržanie tejto požiadavky nezahŕňa povinnosť členského štátu odovzdať uvedenej osobe v okamihu jej zadržania kópiu celého uvedeného rozhodnutia;
c)
článok 8 ods. 4 smernice vyžaduje, aby členský štát v poučení o právach uvedenom v článku 4 smernice 2012/13 informoval tú istú osobu o jej práve na nové súdne konanie alebo iný opravný prostriedok tak, ako sa uplatňuje vo vnútroštátnom práve;
d)
v procesnom systéme, ktorý zavádza postup, podľa ktorého osoba, voči ktorej bolo vyhlásené rozhodnutie v neprítomnosti, musí na účely priznania práva na nové súdne konanie, ako je uvedené v článku 9 smernice 2016/343, podať predchádzajúci návrh na obnovu trestného konania na príslušný súdny orgán, článok 8 ods. 4 smernice vyžaduje, aby toto poučenie o právach uvádzalo tento postup.
–
Pokiaľ ide o formu a rozsah opravných prostriedkov, ktoré sú k dispozícii po rozhodnutí vydanom v neprítomnosti, osoba, voči ktorej bolo vyhlásené také rozhodnutie, hoci nebolo so zreteľom na podmienky uvedené v článku 8 ods. 2 smernice 2016/343 preukázané, že sa vzdala práva zúčastniť sa na konaní alebo sa obhajovať, musí mať dva rôzne opravné prostriedky, ktoré jej umožňujú napadnúť toto rozhodnutie buď dosiahnutím obnovy konania, alebo poskytnutím prístupu k rovnocennému opravnému prostriedku vedúcemu k novému preskúmaniu merita veci v jej prítomnosti v súlade s článkom 9 tejto smernice.
(
1
)	Jazyk prednesu: francúzština.
(
2
)	Ú. v. EÚ L 65, 2016, s. 1.
(
3
)	(C‑430/22 a C‑468/22, ďalej len „rozsudok VB I“, EU:C:2023:458).
(
4
)	Pozri rozsudok VB I (bod 30).
(
5
)	Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1.
(
6
)	Skutkový stav je rovnaký ako skutkový stav, ktorý opísal Súdny dvor v rozsudku VB I.
(
7
)	Pozri rozsudok z 19. mája 2022, Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (C‑569/20, EU:C:2022:401, body 25 a 36).
(
8
)	Pozri odôvodnenia 2, 4 a 10 smernice 2016/343, a napríklad rozsudok z 22. decembra 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026), ktorý sa týka výkonu európskeho zatykača vydaného voči osobe, ktorá bola právoplatne odsúdená na trest odňatia slobody na záver konania, ktoré prebehlo v jej neprítomnosti.
(
9
)	Pozri napríklad vec Khuzdar (C‑95/24), v ktorej súčasnosti prebieha konanie.
(
10
)	Odôvodnenie 35 smernice 2016/343 totiž spresňuje, že právo podozrivých a obvinených osôb byť prítomný na súdnom konaní nie je absolútnym právom a že za určitých okolností by mali mať možnosť sa tohto práva vzdať, a to výslovne alebo konkludentne, avšak jednoznačne [pozri rozsudok z 19. mája 2022, Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (C‑569/20, EU:C:2022:401, bod 26), ktorý sa týka miery, do akej osoba na úteku môže využiť nové súdne konanie].
(
11
)	K výkladu článkov 8 a 9 smernice 2016/343 pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (C‑569/20, EU:C:2022:26).
(
12
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
13
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
14
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
15
)	Pozri bod 40 dôvodovej správy k návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní [COM(2013) 821 final], ako aj odôvodnenie 23, ktoré spresňuje, že „za určitých presne vymedzených okolností, ktoré zabezpečujú účinné rešpektovanie práva na spravodlivé súdne konanie, by mala existovať možnosť, aby sa pojednávanie, ktoré vedie k vydaniu rozhodnutia, uskutočnilo v neprítomnosti podozrivej alebo obvinenej osoby“.
(
16
)	Pozri odôvodnenie 33 smernice 2016/343.
(
17
)	Za týchto okolností Európsky súd pre ľudské práva okrem toho rozhoduje, že účasť obvineného na súdnom konaní má zásadný význam tak vzhľadom na právo byť vypočutý, ako aj na nevyhnutnosť preskúmať správnosť jeho tvrdení a konfrontovať tieto tvrdenia s výpoveďou obete, ktorej záujmy treba tiež chrániť, ako aj svedkov [pozri rozsudok ESĽP, 23. mája 2000, Van Pelt v. Francúzsko (CE:ECHR:2000:0523JUD003107096, bod 66)].
(
18
)	Pozri rozsudky z 13. februára 2020, Specializirana prokuratura (Pojednávanie v neprítomnosti obvinenej osoby) (C‑688/18, EU:C:2020:94, bod 30 a citovaná judikatúra), ako aj z 15. septembra 2022, HN (Súdne konanie proti obvinenému, ktorý bol vyhostený z krajiny) (C‑420/20, EU:C:2022:679, bod 41 a citovaná judikatúra).
(
19
)	Pozri rozsudok z 30. marca 2023, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pozastavenie plynutia lehoty na odovzdanie v odvolacom konaní) (C‑556/21, EU:C:2023:272, bod 31 a citovaná judikatúra).
(
20
)	Ďalej len „Charta“.
(
21
)	Podpísaným v Ríme 4. novembra 1950, ďalej len „EDĽP“.
(
22
)	Európsky súd pre ľudské práva sa rovnako domnieva, že EDĽP ponecháva zmluvným štátom veľkú voľnosť pri výbere prostriedkov, ktoré ich súdnym systémom môžu umožniť, aby spĺňali požiadavky článku 6 tohto dohovoru, avšak za predpokladu, že prostriedky ponúknuté vnútroštátnym právom sa ukážu efektívne, ak sa obvinený nevzdal práva zúčastniť sa na konaní a obhajovať sa, ani nemal úmysel vyhýbať sa spravodlivosti [pozri napríklad rozsudok ESĽP, 14. júna 2001, Medenica v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2001:0614JUD002049192, bod 55)].
(
23
)	Pozri rozsudok z 22. septembra 2022, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság a i. (C‑159/21, EU:C:2022:708, bod 49 a citovaná judikatúra).
(
24
)	Pozri rozsudok zo 17. júla 2014, Sánchez Morcillo a Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, bod 49).
(
25
)	Európsky súd pre ľudské práva sa domnieva, že právo každého obvineného byť obhajovaný advokátom, v prípade potreby ustanoveným ex offo, patrí k základným prvkom spravodlivého procesu a že obvinený nemôže stratiť toto právo iba preto, že sa nezúčastnil na pojednávaní. Domnieva sa, že pre spravodlivosť trestného systému má zásadný význam, aby neprítomnosť obvineného na súdnom konaní v jeho veci nebola sankcionovaná vylúčením práva na pomoc obhajcu a aby bol obvinený riadne obhajovaný tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní [rozsudky ESĽP, 21. januára 1999, Van Geyseghem v. Belgicko (CE:ECHR:1999:0121JUD002610395, bod 34); z 13. februára 2001, Krombach v. Francúzsko (CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, bod 89), a z 1. marca 2006, Sejdovic v. Taliansko (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, bod 91)].
(
26
)	V súlade s judikatúrou Európskeho súdu pre ľudské práva treba zohľadniť osobitosti a povahu daného konania, jeho význam v celkovom kontexte súdneho konania, spôsob, akým boli prezentované záujmy dotknutej osoby, a spôsob, akým majú byť tieto záujmy chránené so zreteľom na otázku, o ktorej treba rozhodnúť, a jej význam pre dotknutú osobu [pozri rozsudok ESĽP, 25. marca 1998, Belziuk v. Poľsko, (CE:ECHR:1998:0325JUD002310393, bod 37 a citovaná judikatúra)].
(
27
)	Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že v súlade s bulharskou právnou úpravou je lehota na podanie odvolania proti odsúdeniu v neprítomnosti iba 2 týždne a plynie bez prerušenia odo dňa tohto odsúdenia, aj keď o ňom obvinená osoba nemohla vedieť.
(
28
)	Z opisu vnútroštátneho právneho rámca ani z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, či sa osoba odsúdená v neprítomnosti môže nechať zastupovať advokátom.
(
29
)	Pozri rozsudok z 19. mája 2022, Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (C‑569/20, EU:C:2022:401, bod 37).
(
30
)	Pozri rozsudok ESĽP, 19. decembra 1989, Kamasinski v. Rakúsko (CE:ECHR:1989:1219JUD000978382, bod 74).
(
31
)	Pozri rozsudok ESĽP, 23. novembra 1993, Poitrimol v. Francúzsko (CE:ECHR:1993:1123JUD001403288, bod 35).
(
32
)	Normotvorca Únie totiž v odôvodneniach 11, 13, 27, 45, 47 a 48 smernice 2016/343 jasne vysvetlil svoj úmysel posilniť a zaručiť účinné uplatňovanie práva na spravodlivý proces v trestných konaniach tým, že do práva Únie začlenil judikatúru vypracovanú týmto súdom k dodržiavaniu článku 6 ods. 1 EDĽP [pozri v tejto súvislosti rozsudok z 13. februára 2020, Specializirana prokuratura (Pojednávanie v neprítomnosti obvinenej osoby) (C‑688/18, EU:C:2020:94, body 34 a 35)].
(
33
)	Pozri rozsudok ESĽP, 13. februára 2001, Krombach v. Francúzsko (CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, body 84 a 90), týkajúci sa článku 630 francúzskeho Trestného poriadku, ktorý formuloval absolútny zákaz toho, aby sa neprítomná osoba nechala zastupovať advokátom, od ktorého sa porotný súd rozhodujúci v neprítomnosti nemohol odchýliť.
(
34
)	Pozri rozsudok ESĽP, 12. februára 2015, Sanader v. Chorvátsko (CE:ECHR:2015:0212JUD006640812, bod 80 a nasl.).
(
35
)	Pozri rozsudok ESĽP, 13. februára 2001, Krombach v. Francúzsko (CE:ECHR:2001:0213JUD002973196, bod 87).
(
36
)	Pozri rozsudok ESĽP, 14. decembra 1999, Khalfaoui v. Francúzsko (CE:ECHR:1999:1214JUD003479197, bod 44), ďalej len „rozsudok Khalfaoui v. Francúzsko“.
(
37
)	Pozri rozsudok Khalfaoui v. Francúzsko, bod 49.
(
38
)	Rozsudok Khalfaoui v. Francúzsko (bod 47).
(
39
)	Rozsudok Khalfaoui v. Francúzsko (bod 40).
(
40
)	Rozsudok Khalfaoui v. Francúzsko (bod 40).
(
41
)	Pre celkové pochopenie súvislosti, ktorá existuje medzi smernicami 2016/343, 2012/13 a 2010/64, pozri návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Pikamäe vo veci IS (Nezákonnosť uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania) (C‑564/19, EU:C:2021:292, bod 60).
(
42
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 20. októbra 2010 o práve na tlmočenie a preklad v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 280, 2010, s. 26).
(
43
)	Pozri v tejto súvislosti odôvodnenia 10 a 14 smernice 2012/13, ako aj rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 34).
(
44
)	Rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 43 a citovaná judikatúra).
(
45
)	(C‑216/14, EU:C:2015:686).
(
46
)	Pozri rozsudok z 15. októbra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, bod 61).
(
47
)	Pozri rozsudok z 15. októbra 2015, Covaci (C‑216/14, EU:C:2015:686, bod 20).
(
48
)	Tento článok stanovuje, že „táto smernica sa vzťahuje na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku a rozhodnutia o opravnom prostriedku“.
(
49
)	Pozri rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 51 a citovaná judikatúra).
(
50
)	Rozsudok z 13. júna 2019, Moro (C‑646/17, EU:C:2019:489, bod 51 a citovaná judikatúra).
(
51
)	Pozri vec, v ktorej sa rozhodlo o prípustnosti rozhodnutím ESĽP, 30. januára 2007, Pala v. Francúzsko (CE:ECHR:2007:0130DEC003338704), v ktorom osoba odsúdená v neprítomnosti bola informovaná doporučeným listom o uložení rozsudku o odsúdení v neprítomnosti na obecnom úrade.
(
52
)	Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34.
(
53
)	Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24.
(
54
)	Ako sa výslovne uvádza v odôvodnení 25 smernice 2012/13, keď sa informácie poskytujú podozrivým alebo obvineným osobám podľa tejto smernice, musia mať dotknuté osoby v prípade potreby k dispozícii preklad alebo tlmočenie do jazyka, ktorému rozumejú, v súlade so štandardmi stanovenými v smernici 2010/64. V súlade s článkom 3 tejto smernice, keď táto osoba nerozumie dotknutému jazyku trestného konania, normotvorca Únie vyžaduje, aby členský štát poskytol v primeranej lehote písomný a kvalitný preklad tohto rozhodnutia. Iba výnimočne môže členský štát poskytnúť ústny preklad alebo ústne zhrnutie tohto dokumentu, avšak pod podmienkou, že to nenaruší spravodlivosť konania.
(
55
)	Rozsudok VB I (bod 30).
(
56
)	Pozri rozsudok VB I (bod 27).
(
57
)	Pozri rozsudok VB I (bod 28).
(
58
)	Kurzívou zvýraznil generálny advokát.
(
59
)	Pokiaľ ide o konkrétne a efektívne plnenie tejto povinnosti, v odôvodnení 38 tejto smernice sa uvádza, ju možno plniť „rôznymi opatreniami…, medzi ktoré patrí vhodná odborná príprava príslušných orgánov, alebo prostredníctvom písomného poučenia o právach vypracovaného v jednoduchom a prístupnom jazyku, aby mu ľahko rozumel aj laik bez akýchkoľvek znalostí trestného práva procesného“.
(
60
)	Podľa správy, ktorú v roku 2016 vypracovala Agentúra Európskej únie pre základné práva (FRA), Rights of Suspected and Accused Persons Across the EU: Translation, Interpretation and Information, 26 členských štátov vypracovalo poučenie o právach, pričom 23 z nich disponuje jednotným poučením o právach, ktoré doručujú policajné orgány v okamihu zatknutia obvinenej osoby (bod 3.3, Letter of Rights, s. 69 a nasl.).
(
61
)	(C‑569/20, EU:C:2022:401, bod 59).
(
62
)	Návrhy vo veci Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (C‑569/20, EU:C:2022:26).
(
63
)	Pozri návrhy, ktoré som predniesol vo veci Specializirana prokuratura (Konanie proti ušlému obvinenému) (C‑569/20, EU:C:2022:26, bod 43). Európsky súd pre ľudské práva tak v súlade s ustálenou judikatúrou vyžaduje, aby jednotlivec odsúdený v neprítomnosti mohol neskôr dosiahnuť, aby konajúci súd rozhodol znovu po tom, čo ho vypočul k dôvodnosti obvinenia tak zo skutkového, ako aj právneho hľadiska, ak nebolo preukázané, že sa vzdal práva zúčastniť sa na konaní a obhajovať sa alebo že mal úmysel vyhýbať sa spravodlivosti [pozri rozsudok ESĽP, 1. marca 2006, Sejdovic v. Taliansko (CE:ECHR:2006:0301JUD005658100, bod 82)]. Pozri napríklad rozsudok ESĽP, 14. júna 2001, Medenica v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2001:0614JUD002049192, bod 55).
(
64
)	Pozri rozsudok ESĽP, 12. februára 1985, Colozza v. Taliansko (CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, body 31 a 32).
(
65
)	Pozri rozsudok ESĽP, 14. júna 2001, Medenica v. Švajčiarsko (CE:ECHR:2001:0614JUD002049192, bod 55). Pozri tiež rozsudok ESĽP, 12. februára 1985, Colozza v. Taliansko (CE:ECHR:1985:0212JUD000902480, bod 30).