62017CC0103
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
7 päivänä maaliskuuta 2018 (
1
)
Asia C-103/17
Messer France SAS, jolle Praxair-yhtiön oikeudet ovat siirtyneet,
vastaan
Premier ministre,
Commission de régulation de l’énergie,
Ministre de l’Économie et des Finances ja
Ministre de l’Environnement, de l’Énergie et de la Mer
(Ennakkoratkaisupyyntö – Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska))
Energiatuotteiden ja sähkön verotus – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään julkisesta sähköpalvelusta perittävästä maksusta – Sähkön valmistevero – Välillinen vero – Erityistarkoituksissa kannettavan välillisen veron olemassaolon edellytykset – Erityistarkoituksen käsite – Erityistarkoituksissa kannettavan välillisen veron ja sähkön valmisteveron samankaltaisuus – Vähimmäisverotason noudattaminen – Veron ja muun kuin veronluonteisen pakollisen rahasuorituksen ero
1.
Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) pyytää unionin tuomioistuinta määrittämään, voidaanko julkisesta sähköpalvelusta perittävää maksua (contribution au service public de l’électricité, jäljempänä CSPE-maksu), sellaisena kuin sitä sovellettiin Ranskassa vuosina 2003–2010, pitää unionin oikeuden mukaisena.
2.
CSPE on maksu, jonka sähkön toimittajat perivät sähkön loppukuluttajilta sähkölaskun yhteydessä. CSPE-maksun määrällä on tarkoitus korvata lisäkustannukset, joita sähkön toimittajille aiheutuu niille asetetuista lakisääteisistä velvoitteista, joita on erilaisia; ne vaihtelevat uusiutuvaan energiaan perustuvaan sähköntuotantoon kannustamisesta ja sähköntuotannon lisäkustannusten korvaamisesta Ranskan Euroopan ulkopuolisilla alueilla sosiaalisten päämäärien edistämiseen, kuten sähkön erityishinnoitteluun välttämättömänä perushyödykkeenä ja yhteiskunnallisesti heikossa asemassa olevien henkilöiden tukemiseen.
3.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan pyri selvittämään, onko CSPE-maksu mahdollisesti valtiontukea. Sen kysymykset koskevat pikemminkin sitä, onko tämä maksu yhteensopiva tiettyjen hyödykkeiden, kuten sähkön, valmisteverotuksen yhdenmukaistamisesta annettujen direktiivien kanssa.
4.
Näissä direktiiveissä vahvistetun pääsäännön mukaan kyseisistä tuotteista voidaan kantaa ainoastaan yhdenmukaistettua valmisteveroa. Poikkeuksena sallitaan kuitenkin tietyt erityistarkoituksissa kannettavat välilliset verot, joiden määrittämiseksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on jo vahvistettu joitakin arviointiperusteita.
5.
Conseil d’État’n käsiteltäväksi saatetussa asiassa, joka koskee ensimmäistä lukuisista samanlaisista kanteista, (
2
) on juuri määritettävä, voidaanko CSPE-maksua pitää mainituissa direktiiveissä poikkeuksellisesti sallittuna välillisenä verona. Tällä ranskalaisessa tuomioistuimessa vireillä olevalla CSPE-maksuja koskevalla kanteella on sekä oikeudellisesti että taloudellisesti huomattava merkitys. (
3
)
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
1 Direktiivi 92/12/ETY (
4
)
6.
Direktiivin johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”valmisteveron alaisten tuotteiden käsite on määriteltävä; yhteisön säännökset voivat koskea ainoastaan tavaroita, joita kohdellaan valmisteveron alaisina kaikissa jäsenvaltioissa; näistä tuotteista voidaan erityistarkoituksiin kantaa myös muita välillisiä veroja; muiden välillisten verojen voimassapitäminen tai käyttöönotto ei saa aiheuttaa rajojen ylitykseen liittyviä muodollisuuksia”.
7.
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan yhteisön tasolla seuraaviin asiaa koskevissa direktiiveissä määriteltyihin tuotteisiin:
–
kivennäisöljyt,
–
alkoholi ja alkoholijuomat,
–
valmistettu tupakka.
2.   Edellä 1 kohdassa mainituista tuotteista voidaan erityistarkoituksiin kantaa myös muita välillisiä veroja, jos näiden verojen kannossa noudatetaan valmisteverojen ja arvonlisäverojen veron perusteen määräämistä, laskentaa, verovaateen täytäntöönpanokelpoisuutta [oikeammin: verosaatavan syntymistä] ja valvontaa koskevia verotussääntöjä.
– –”
2 Direktiivi 2003/96/EY (
5
)
8.
Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kannettava energiatuotteista ja sähköstä veroa tämän direktiivin mukaisesti.”
9.
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Direktiivissä 92/12/ETY olevien viittausten ’kivennäisöljyihin’ ja ’valmisteveroon’, sikäli kuin sitä sovelletaan kivennäisöljyihin, katsotaan koskevan kaikkia tämän direktiivin 2 artiklassa tarkoitettuja energiatuotteita, sähköä ja 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja kansallisia välillisiä veroja.”
10.
Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Verotasot, joita jäsenvaltioiden on sovellettava 2 artiklassa tarkoitettuihin energiatuotteisiin ja sähköön, eivät saa olla tässä direktiivissä säädettyjä vähimmäisverotasoja alempia.
2.   Tässä direktiivissä ’verotasolla’ tarkoitetaan kaikkia kannettuja välillisiä veroja (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), jotka lasketaan suoraan tai välillisesti energiatuotteiden tai sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana.”
11.
Direktiivin 18 artiklan 10 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ranskan tasavalta voi soveltaa 1 päivään tammikuuta 2009 saakka täydellisiä tai osittaisia vapautuksia tai alennuksia valtion, hallinnollisten alueiden, kuntien ja muiden julkisoikeudellisten yhteisöjen viranomaisen ominaisuudessa harjoittamaan toimintaan tai suorittamiin liiketoimiin käyttämien energiatuotteiden ja sähkön verotason osalta.
Ranskan tasavallalle voidaan myöntää siirtymäkausi 1 päivään tammikuuta 2009, jotta se voi muuttaa nykyisen sähkön verotusjärjestelmänsä tämän direktiivin säännösten mukaiseksi. Tänä aikana on otettava huomioon nykyisen sähkön verotusjärjestelmän yleinen keskimääräinen taso arvioitaessa tässä direktiivissä säädettyjen valmisteverojen vähimmäismäärien noudattamista.”
12.
Direktiivin 28 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on annettava ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2003. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
2.   Niiden on sovellettava näitä säännöksiä 1 päivästä tammikuuta 2004 – –”.
3 Direktiivi 2008/118/EY (
6
)
13.
Direktiivi 92/12 kumottiin direktiivillä 2008/118, jonka 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä vahvistetaan yleinen järjestelmä, joka koskee seuraavien tavaroiden (jäljempänä ’valmisteveron alaiset tavarat’) kulutuksesta välittömästi tai välillisesti kannettavaa valmisteveroa:
a)
direktiivin 2003/96/EY soveltamisalaan kuuluvat energiatuotteet ja sähkö;
– –
2.   Jäsenvaltiot voivat erityistarkoituksissa kantaa myös muita välillisiä veroja valmisteveron alaisista tavaroista, jos nämä verot ovat valmisteveron tai arvonlisäveron perusteen määrittämistä, veron määrän laskentaa sekä verosaatavan syntymistä ja valvontaa koskevien yhteisön verosääntöjen mukaisia, verovapautuksia koskevat säännökset pois lukien.”
14.
Direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Valmisteverosaatava syntyy siinä jäsenvaltiossa ja sinä ajankohtana, jossa ja jolloin tavarat luovutetaan kulutukseen.”
15.
Direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Sovelletaan sellaisia verosaatavan syntymistä koskevia edellytyksiä ja verokantaa, jotka ovat voimassa verosaatavan syntymispäivänä siinä jäsenvaltiossa, jossa tavarat luovutetaan kulutukseen.
– –”
16.
Direktiivin 47 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Kumotaan direktiivi 92/12/ETY 1 päivästä huhtikuuta 2010”.
B
Kansallinen lainsäädäntö
17.
Julkisen sähköpalvelun nykyaikaistamisesta ja kehittämisestä 10.2.2000 annetun lain (loi relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité) (
7
) 5 §:ssä (
8
) täsmennetään seuraavaa:
”I.
Sähköalan toimijoille asetetuista julkisen palvelun tehtävistä johtuvat kustannukset korvataan täysimääräisesti. Näillä tarkoitetaan seuraavia kustannuksia:
a)
Sähköntuotannon alalla:
1.
Lisäkustannuksia, joita mahdollisesti aiheutuu 8 ja 10 §:n täytäntöönpanosta niihin kustannuksiin nähden, joilta Electricité de France tai mahdollisesti edellä mainitun 8.4.1946 annetun lain nro 46–628 23 §:ssä mainitut muut kuin kansallistetut jakelijat, joita asia koskee, ovat säästyneet. – –
b)
Sähkön toimituksen alalla:
1.
Tulojen menetyksiä ja kustannuksia, joita sähkön toimittajille aiheutuu 4 §:n I momentin viimeisessä kohdassa mainitun välttämätöntä perushyödykettä koskevan erityishinnoittelun täytäntöönpanosta.
2.
Kustannuksia, joita sähkön toimittajille aiheutuu niiden osallistumisesta 2 §:n III momentin 1 kohdassa tarkoitettuja yhteiskunnallisesti heikossa asemassa olevia henkilöitä koskevaan tukijärjestelyyn.
Nämä kustannukset lasketaan niiden toimijoiden pitämän asianmukaisen kirjanpidon perusteella, joille niitä aiheutuu. Commission de régulation de l’énergien [energian sääntelykomitea] määrittelemien sääntöjen mukaan laaditun kirjanpidon – –. Energiasta vastaava ministeri vahvistaa kustannusten määrän Commission de régulation de l’énergien vuosittain tekemän ehdotuksen perusteella.
Näistä kustannuksista toimijoille, joille niitä aiheutuu, maksettava korvaus rahoitetaan Ranskan alueelle sijoittautuneilta sähkön loppukäyttäjiltä perittävillä maksuilla.
Edellä mainittujen maksujen määrä lasketaan suhteessa kulutetun sähkön määrään – –
– –
Maksun määrä kilowattitunnilta lasketaan siten, että maksut kattavat kaikki a ja b kohdassa tarkoitetut kustannukset – –. Energiasta vastaava ministeri vahvistaa tämän määrän Commission de régulation de l’énergien vuosittain tekemän ehdotuksen perusteella. – –”
18.
Saman 10.2.2000 annetun lain (
9
) 10 §:n, joka koskee uusiutuvia energialähteitä hyödyntävien laitosten tuottaman sähkön ostovelvollisuutta, 5 momentin toisessa ja kuudennessa kohdassa säädetään seuraavaa:
”– – Asetuksessa täsmennetään ostovelvollisuudesta hyötyville tuottajille asetetut velvollisuudet sekä edellytykset, joiden nojalla taloudesta ja energiasta vastaavat ministerit vahvistavat Commission de régulation de l’énergien annettuaan lausuntonsa näin tuotetun sähkön ostoa koskevat edellytykset.
– –
Electricité de Francen ja edellä mainitun 8.4.1946 annetun lain nro 46–628 23 §:ssä mainittujen muiden kuin kansallistettujen sähkönjakelijoiden tämän pykälän mukaisesti tekemissä sopimuksissa määrätään ostoehdoista ottaen huomioon investointi- ja ylläpitokustannukset, joilta kyseiset ostajat ovat säästyneet ja joihin voidaan lisätä palkkio ottaen huomioon toimitetun tuotantomäärän tai teollisuudenalojen myötävaikutus tämän lain 1§:n toisessa momentissa määriteltyjen tavoitteiden toteuttamiseen. Tämän palkkion taso ei saa johtaa siihen, että laitoksissa, jotka hyötyvät näistä ostoehdoista, sidotulle pääomalle maksettava tuotto ylittää pääoman tavanomaisen tuoton, kun otetaan huomioon näihin toimintoihin liittyvät riskit ja se, että näille laitoksille taataan niiden koko tuotannon myynti määrätyllä tariffilla. Ostoehtoja tarkistetaan määräajoin niiden 5 §:n 1 momentissa mainittujen kustannusten, joilta on säästytty, ja kustannusten kehityksen huomioon ottamiseksi.”
19.
Ostovelvollisuudesta hyötyvien tuottajien tuottaman sähkön ostoa koskevista edellytyksistä 10.5.2001 annetun asetuksen nro 2001–410 (décret relatif aux conditions d’achat de l’électricité produite par des producteurs bénéficiant de l’obligation d’achat), (
10
) joka annettiin edellä mainittujen säännösten täytäntöön panemiseksi, 8 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Taloudesta ja energiasta vastaavien ministerien päätöksillä, jotka tehdään Conseil supérieur de l'énergien ja Commission de régulation de l’énergien annettua lausuntonsa, vahvistetaan edellä mainitun 10.2.2000 annetun lain 10 §:ssä säädetystä ostovelvollisuudesta hyötyvien laitosten tuottaman sähkön ostoehdot. – –”
20.
Komission vuonna 2010 käynnistämän jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn seurauksena Ranskan tasavalta antoi 7.12.2010 sähkömarkkinoiden uutta järjestämistä koskevan lain nro 2010–1448 (loi portant nouvelle organisation du marché de l’électricité, jota kutsutaan myös NOME-laiksi). (
11
) Kyseisen lain 23 §:n nojalla CSPE-maksu korvattiin sähkön loppukulutuksesta kannettavilla kunnallisilla ja alueellisilla veroilla. Uudet verot tulivat voimaan 1.1.2011.
II Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
21.
Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Praxair-yhtiö, jonka oikeudet ovat sittemmin siirtyneet Messer France -yhtiölle, vaati 17.12.2010 palauttamaan viivästyskorkoineen CSPE-maksut, jotka se oli suorittanut vuosina 2005–2009.
22.
Tribunal administratif de Paris (hallintotuomioistuin, Pariisi, Ranska), jolle tämä vaatimus oli esitetty, hylkäsi sen 6.7.2012 antamallaan tuomiolla.
23.
Praxair-yhtiö valitti tuomiosta Cour administrative d’appel de Parisiin (ylempi hallintotuomioistuin, Pariisi). Ennen kuin se ratkaisi valituksen, se päätti siirtää asian asiakirjavihkon Conseil d’Etat’lle ja esitti tälle useita kysymyksiä tutkittavaksi. Conseil d’État vastasi muutoksenhakutuomioistuimen esittämiin kysymyksiin 22.7.2015 sen jälkeen, kun se oli esittänyt Conseil constitutionnelille (perustuslakituomioistuin, Ranska) perustuslainmukaisuutta koskevan ensisijaisesti käsiteltävän kysymyksen, joka ratkaistiin 8.2.2014 annetulla tuomiolla. (
12
)
24.
Cour administrative d’appel de Paris hylkäsi Praxairin valituksen 23.2.2016 antamallaan tuomiolla.
25.
Messer France, jolle Praxairin oikeudet ja velvollisuudet ovat sittemmin siirtyneet, valitti tästä muutoksenhakutuomioistuimen antamasta tuomiosta Conseil d’Etat’han, joka on esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko silloin, kun jäsenvaltio ei ole [direktiivin 2003/96], voimaantulon jälkeen ryhtynyt aluksi mihinkään toimenpiteisiin sähkönkulutusta koskevan valmisteveron käyttöön ottamiseksi vaan on säilyttänyt aikaisemmin käyttöön otetun tähän kulutukseen kohdistuvan välillisen veron sekä paikallisia veroja,
–
kyseessä olevan veron yhteensoveltuvuutta direktiivien [92/12] ja [2003/96] kanssa arvioitava niiden edellytysten perusteella, jotka [direktiivin 92/12] 3 artiklan 2 kohdassa on asetettu ’muun välillisen veron’ olemassaololle, nimittäin, että sitä kannetaan yhteen tai useampaan erityistarkoitukseen ja että noudatetaan tiettyjä valmisteveroon tai arvonlisäveroon sovellettavia verotussääntöjä
–
vai onko ’muun välillisen veron’ säilyttäminen mahdollista ainoastaan yhdenmukaistetun valmisteveron yhteydessä, ja lopuksi, voitaisiinko tässä tilanteessa kyseessä olevan maksun katsoa olevan tällainen valmistevero, jonka yhteensoveltuvuutta näiden kahden direktiivin kanssa olisi siis arvioitava kaikkiin niissä säädettyihin yhdenmukaistamissääntöihin nähden?
2)
Onko sähkönkulutukseen perustuvalla maksulla, jonka tuotot kohdennetaan sekä uusiutuviin energialähteisiin ja sähkön ja lämmön yhteistuotantoon perustuvaan sähköntuotantoon liittyvien kustannusten rahoittamiseen että tariffien maantieteellisen tasaamisen toteuttamiseen ja sähkön hintojen alentamisen toteuttamiseen yhteiskunnallisesti heikossa asemassa olevien kotitalouksien osalta, katsottava pyrittävän [direktiivin 92/12] 3 artiklan 2 kohdan säännöksissä, jotka on toistettu [direktiivin 2008/118] 1 artiklan 2 kohdassa, tarkoitettuihin erityistarkoituksiin?
3)
Siinä tapauksessa, että ainoastaan tietyt niistä tarkoituksista, joihin pyritään, voitaisiin luokitella erityisiksi näissä säännöksissä tarkoitetussa merkityksessä, voivatko verovelvolliset kuitenkin vaatia riidanalaisen maksun palauttamista kokonaisuudessaan vai ainoastaan osittaista palauttamista sen mukaan, mikä on niiden kustannusten, jotka eivät vastaa erityistarkoitusta, osuus maksulla rahoitettavien kustannusten kokonaismäärästä?
4)
Siinä tapauksessa, että edellä oleviin kysymyksiin annettavan vastauksen mukaan julkisesta sähköpalvelusta perittävää maksua koskeva järjestelmä olisi kokonaan tai osittain yhteensoveltumaton unionin oikeudessa säädettyjen sähkön verotussääntöjen kanssa, onko [direktiivin 2003/96] 18 artiklan 10 kohdan toista alakohtaa tulkittava siten, että tässä direktiivissä säädettyjen verotuksen vähimmäistasojen noudattaminen muodostaa 1.1.2009 saakka unionin oikeudessa säädetyistä sähkön verotussäännöistä ainoan, joka velvoittaa Ranskaa?”
26.
Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Messer France, Ranskan, Espanjan, Italian ja Belgian hallitukset sekä Euroopan komissio, jotka (Italian hallitusta lukuun ottamatta) osallistuivat 13.12.2017 pidettyyn istuntoon.
III Vastaukset ennakkoratkaisukysymyksiin
A
CSPE-maksun veronluonteisuus
27.
Ennen ennakkoratkaisukysymysten tarkastelua on aiheellista selvittää CSPE-maksun veronluonteisuudesta esitetyt epäilykset, sillä se on lähtökohta sen määrittämiselle, onko maksu yhteensoveltuva direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan kanssa.
28.
Jos nimittäin CSPE-maksu ei olisi unionin oikeudessa tarkoitettu vero, sitä ei voitaisi luokitella erityistarkoituksissa kannettavaksi välilliseksi veroksi, mikä sulkisi pois direktiivin 92/12 soveltamisen. Tässä tapauksessa mikään ei estäisi Ranskan tasavaltaa pysyttämästä tätä maksua (niin kauan kuin se oli voimassa) suuremmitta ongelmitta.
29.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvistaa, että CSPE-maksu on välillinen vero, eikä mitenkään kyseenalaista sen veronluonteisuutta. Italian hallitus sitä vastoin väittää kirjallisissa huomautuksissaan, ettei CSPE-maksua voida pitää veronluonteisena eikä se siten kuulu direktiivien 92/12 ja 2008/118 soveltamisalaan, vaikka se myöntääkin sen olevan pakollinen rahasuoritus, josta on säädetty lailla. Espanjan ja Belgian hallitukset yhtyivät tähän näkemykseen istunnossa.
30.
Ratkaisuehdotuksessani IRCCS – Fondazione Santa Lucia (
13
) esitin, että Italiassa käytössä oleva ”sähköjärjestelmän yleisten kulujen” kattamiseksi perittävä maksu oli rahasuoritus, joka ei ollut veronluonteinen (
14
) ja jolla ei ollut veron muotoa (tai luonnetta). Consiglio di Statokin (ylin hallintotuomioistuin, Italia) oli ennakkoratkaisupyynnössään selvästi todennut näin. Totesin erityisesti, ettei kyseisellä maksulla ollut yhdenmukaistetun valmisteveron tai arvonlisäveron kaltaista veron rakennetta ja ettei sitä voitu luokitella direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan mukaiseksi erityistarkoituksissa kannettavaksi välilliseksi veroksi.
31.
Tuomiossa IRCCS – Fondazione Santa Lucia unionin tuomioistuin ei kuitenkaan hyväksynyt ratkaisuehdotustani eikä tehnyt eroa verojen ja muiden kuin veronluonteisten julkisoikeudellisten rahasuoritusten välillä. Lähtien siitä (perustellusta) ajatuksesta, että veron, tullin tai maksun luokittelu unionin oikeuden näkökulmasta kuuluu unionin tuomioistuimen tehtäviin, ja tämä määrittelee veron sen objektiivisten ominaisuuksien perusteella riippumatta sen luokittelusta kansallisessa oikeudessa, (
15
) tuomiossa tyydyttiin määrittämään kolme välillisiin veroihin erottamattomasti kuuluvaa seikkaa:
—
Ensinnäkin lakisääteinen velvollisuus maksaa niiden määrä, ja mikäli tätä velvollisuutta ei noudateta, viranomaisten toimivalta ryhtyä toimiin verovelvollista vastaan.
—
Toiseksi vaadittujen summien käyttötarkoitus; summien on ohjauduttava yleisen edun mukaisten tavoitteiden rahoittamiseen niiden jakautumisperusteiden mukaisesti, jotka viranomaiset ovat vahvistaneet.
—
Kolmanneksi välillisten verojen mahdollinen vyöryttäminen toimitetun tavaran tai suoritetun palvelun loppukuluttajan maksettavaksi sisällyttämällä ne tälle osoitetun laskun loppusummaan, jonka suuruus yleensä määräytyy kulutetun tuotteen tai palvelun määrän perusteella. (
16
)
32.
Unionin tuomioistuin jätti kuitenkin kokonaan italialaisen tuomioistuimen tehtäväksi tarkistaa, täyttääkö maksu, jolla katetaan Italian sähköjärjestelmän yleiset kulut, direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdassa mainitut edellytykset (eli ”jos yhtäältä tällä verolla pyritään yhteen tai useampaan erityistarkoitukseen ja jos toisaalta vero on valmisteveron tai arvonlisäveron perusteen määrittämistä, veron määrän laskentaa sekä verosaatavan syntymistä ja valvontaa koskevien verosääntöjen mukainen, verovapautuksia koskevat säännökset pois lukien”). (
17
)
33.
En halua herättää asiasta mitään keskustelua, joka vain näyttäisi akateemiselta. (
18
) Näiden molempien käsitteiden eroja määritettäessä pidän edelleen merkityksellisenä sitä, että muista kuin veronluonteisista julkisoikeudellisista rahasuorituksista saadut tulot eivät kuulu valtion talousarvioon eli niitä ei ole tarkoitettu kattamaan julkisia tarpeita, jotka kansallisten viranomaisten on rahoitettava. Toinen yhtä merkityksellinen ero on se, että kansalliset veroviranomaiset eivät puutu tällaisten rahasuoritusten hallinnointiin ja perimiseen käyttämällä tavanomaisia verohallinnon valtuuksiaan.
34.
Nämä ominaispiirteet huomiotta jättäminen muun muassa hämärtää verotulojen käsitettä niin, että asiaa koskeva oikeusdogmatiikka menettää luultavasti kokonaan merkityksensä. (
19
) Samanaikaisesti se rajoittaa kohtuuttomasti minkä tahansa valtion lainsäätäjän vapautta, koska lainsäätäjä voisi tällaisen suuntauksen jatkuessa joutua määrittämään tiettyjen julkisten palvelujen tarjoamisesta perittävät tariffit veronluonteisiksi maksuiksi, jos näiden (viranomaisten vahvistamien) tariffien laskennassa otetaan huomioon kyseisten palvelujen tarjoamisesta aiheutuvat kustannukset, olivatpa ne suoria tai välillisiä ja yleisiä.
35.
Kaiken kaikkiaan on todettava, että CSPE-maksu vaikuttaa siitä huolimatta, että sillä on joitakin yhtäläisyyksiä edellä mainitun italialaisen maksun kanssa, olevan ominaispiirteiltään lähempänä välillistä veroa, ja tätä luonnehdintaa – kuten jo edellä totesin – ei näytetä kyseenalaistettavan ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa sen paremmin kuin Ranskan lainsäädännössäkään. (
20
) Yksi näistä ominaispiirteistä on se, että – kuten istunnossa täsmennettiin – viranomaiset (Commission de régulation de l’énergie) ovat toimivaltaisia vaatimaan käyttäjiä, jotka jättävät CSPE-maksun maksamatta, maksamaan sen viivästyskorkoineen, ja tarvittaessa antamaan käyttäjiä koskevan täytäntöönpanokelpoisen määräyksen.
36.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin joutuu viimeisenä oikeusasteena antamaan lopullisen ratkaisun CSPE-maksun veronluonteisuudesta, ja ottaen huomioon, kuinka väljät perusteet unionin tuomioistuin on vahvistanut kuluttajilta tietyistä tuotteista tai palveluista perittävien pakollisten maksujen luokittelemiseksi veronluonteisiksi, lähden jäljempänä ratkaisuehdotuksessani siitä, että kyseessä on veronluonteinen maksu. Toivoisin kuitenkin edelleen, että välillisten verojen käsitettä tarkasteltaessa kiinnitettäisiin enemmän huomiota käsitteelliseen täsmällisyyteen. (
21
)
B
Pääasiaan sovellettavat oikeussäännöt (neljäs ennakkoratkaisukysymys)
37.
Ensimmäiseksi liene aiheellista vastata ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymykseen, jossa se pyytää unionin tuomioistuimelta selvennystä direktiivin 2003/96 18 artiklan 10 kohdan toiseen alakohtaan pääasiaan sovellettavien oikeussääntöjen täsmentämiseksi.
38.
Sähkön välillistä verotusta säänneltiin 1.1.2004–1.4.2010 direktiivillä 92/12 direktiivin 2003/96 3 artiklan nojalla. (
22
) Viimeksi mainitulla direktiivillä direktiivin 92/12 säännökset, joita oli siihen asti sovellettu ainoastaan kivennäisöljyjen, alkoholin, alkoholijuomien ja valmistetun tupakan valmisteveroihin, laajennettiin koskemaan sähköä.
39.
Ranskan tasavallalle kuitenkin myönnettiin (direktiivin 2003/96 18 artiklan 10 kohdan toisen alakohdan nojalla) siirtymäkausi 1.1.2009 asti, jotta se voisi muuttaa sähkön verotusjärjestelmänsä tämän direktiivin mukaiseksi.
40.
Kyseisen artiklan mukaan Ranskan oli siirtymäkauden aikana otettava huomioon sähkön paikallisen verotusjärjestelmän yleinen keskimääräinen taso arvioitaessa direktiivissä 2003/96 säädettyjen valmisteverojen vähimmäismäärien noudattamista. Tämä velvoite merkitsi sitä, että Ranskan oli 1.1.2004–1.1.2009 varmistettava, että CSPE-maksun ja muiden sähkönkulutuksesta kannettavien (kunnallisten ja alueellisten) valmisteverojen (
23
) yhteenlaskettu määrä oli direktiivissä säädettyjä vähimmäismääriä tai -tasoja korkeampi.
41.
Ranskan tasavalta ei noudattanut (
24
) tätä siirtymäkautta, ja se jätti saattamatta direktiivin 2003/96 osaksi kansallista lainsäädäntöään siihen asti, kunnes 7.12.2010 annettiin laki nro 2010–1488, (
25
) joka tuli voimaan 1.1.2011. (
26
)
42.
Tästä lainsäädäntökehityksestä ilmenee, että direktiivin 2003/96 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa annettiin Ranskan tasavallalle oikeus pitää voimassa kansallinen sähkön verotusjärjestelmänsä 31.12.2008 asti ilman, että direktiivi 92/12 olisi velvoittanut sitä, ja sen ”ainoana velvollisuutena” (
27
) oli noudattaa direktiivissä säädettyä vähimmäisverotasoa. Tähän määräaikaan asti ja edellä mainitulla varauksella Ranska saattoi siis vapaasti soveltaa CSPE-maksua tarvitsematta pohtia sen yhteensoveltuvuutta mainitun direktiivin kanssa.
43.
Edellä esitetystä seuraa, että jos tätä vähimmäisverotasoa on noudatettu (mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava), henkilöt, joiden suorittamat CSPE-maksut ovat erääntyneet ennen 1.1.2009, eivät voi vaatia niiden palauttamista vetoamalla direktiivien 92/12 ja 2003/96 väitettyyn rikkomiseen.
C
CSPE-maksun yhteensopivuus sähkön valmisteveron kanssa (ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys)
44.
Messer France katsoo, että sähkönkulutuksesta kannettavan yhdenmukaistetun valmisteveron käyttöön ottaminen on ehdoton edellytys sille, että jäsenvaltio voi pitää voimassa tai ottaa käyttöön muita sähkönkulutuksesta kannettavia direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja välillisiä veroja.
45.
Messer Francen mukaan mahdollisuus soveltaa muuta välillistä veroa on ilmaus jäsenvaltioilla edelleen olevasta muiden verojen kantamista koskevasta oikeudesta, (
28
) jonka käyttäminen on toissijaista ja edellyttää, että on ensin otettu käyttöön yhdenmukaistettu valmistevero. (
29
) Tämä edellytys käy selvästi ilmi direktiivistä 2008/118, jonka [ranskankielisen version] 1 artiklan 2 kohdassa ilmaus ”muut välilliset verot” on korvattu täydentävillä välillisillä veroilla.
46.
En voi yhtyä näihin väitteisiin. Ensinnäkään direktiiviä 2008/118 ei sovelleta ajallisesti nyt käsiteltävään asiaa, vaikka sen 1 artiklan 2 kohdan sanamuoto onkin olennaisin osin samanlainen kuin direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan. (
30
) Vaikka joissakin direktiivin 2008/118 1 artiklan 2 kohdan kieliversioissa (ranskan- ja romaniankielinen versio) puhutaankin täydentävistä välillisistä veroista, suurimmassa osassa muita kieliversioita (muun muassa englannin-, portugalin-, espanjan- ja italiankielinen versio) viitataan ”muihin välillisiin veroihin”, mikä sulkee pois sen mahdollisuuden, että jälkimmäisten kantaminen edellyttäisi sitä, että ensin on otettu käyttöön yhdenmukaistettu valmistevero mainitun direktiivin tavoitteen mukaisesti. Tämä tulkinta on sopusoinnussa direktiivin 2008/118 yleisen rakenteen ja tarkoituksen kanssa. (
31
)
47.
Toiseksi direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan sanamuotoon, jossa viitataan erityistarkoituksiin kannettaviin muihin välillisiin veroihin, ei sisälly mitään lisämainintoja, jotka osoittaisivat, että niiden kantaminen edellyttäisi sitä, että ensin on otettu käyttöön yhdenmukaistettu valmistevero.
48.
Tätä näkemystä vahvistaa direktiivin 92/12 johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan se, että valmisteveron alaisista tuotteista ”voidaan erityistarkoituksiin kantaa myös muita välillisiä veroja; – – muiden välillisten verojen voimassapitäminen tai käyttöönotto ei saa aiheuttaa rajojen ylitykseen liittyviä muodollisuuksia”.
49.
Unionin yleinen tuomioistuin on vastaavasti viitannut ”direktiivin 92/12/ETY 3 artiklan 2 kohdassa säädettyyn oikeuteen pitää voimassa tai ottaa käyttöön yhdenmukaistetun valmisteveron alaisia tuotteita koskevia kansallisia veroja erityistarkoituksiin”. (
32
) Tämä oikeus on vastakohta jäsenvaltioille asetetulle velvollisuudelle ottaa käyttöön yhdenmukaistettu valmistevero, mikä osoittaa, että erityistarkoituksissa kannettavat välilliset verot ovat yhdenmukaistetusta valmisteverosta erillisiä veroja eikä niiden voimassa pitäminen tai käyttöönotto välttämättä edellytä sen käyttöönottoa.
50.
Kolmanneksi unionin tuomioistuin totesi tuomiossa komissio v. Ranska, että antaessaan direktiivin 92/13 3 artiklan 2 kohdan ”neuvosto otti huomioon jäsenvaltioiden verotusperinteiden moninaisuuden tällä alalla ja sen, että välilliseen verotukseen turvaudutaan usein muun kuin budjettipolitiikan täytäntöön panemiseksi”. (
33
) Tämä seikka vahvistaa jälleen sen, että nämä muut välilliset verot ovat olemassa itsenäisesti eivätkä edellytä yhdenmukaistetun valmisteveron olemassaoloa.
51.
Mielestäni direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohtaa on siis tulkittava siten, että erityistarkoituksissa kannettavan välillisen veron voimassa pitäminen tai käyttöön ottaminen ei edellytä sitä, että on ensin otettu käyttöön yhdenmukaistettu valmistevero.
D
CSPE-maksu erityistarkoituksissa kannettavana välillisenä verona (toinen ennakkoratkaisukysymys)
52.
Koska Messer France -yhtiö vaatii pääasiassa, että sille palautetaan viivästyskorkoineen CSPE-maksut, jotka Praxair-yhtiö on maksanut vuosilta 2005–2009, pääasiaan sovelletaan ajallisesti ainoastaan direktiivejä 92/12 ja 2003/96. Tämä ei kuitenkaan estä ottamasta huomioon myös direktiiviä 2008/118 koskevaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, sillä vaikka tällä direktiivillä kumottiin direktiivi 92/12 1.4.2010 lähtien, sen sisältö on olennaisin osin samanlainen kuin viimeksi mainitun direktiivin. (
34
)
53.
Direktiivin 92/12 3 kohdan 2 kohdan mukaan jäsenvaltiot saavat sen lisäksi, että ne ottavat käyttöön sähkönkulutuksesta kannettavan yhdenmukaistetun valmisteveron, ottaa käyttöön tai pitää voimassa myös muita erityistarkoituksissa kannettavia välillisiä veroja.
54.
Erityistarkoituksissa kannettavat välilliset verot otetaan yhdessä yhdenmukaistetun valmisteveron kanssa huomioon direktiiviä 2003/96 sovellettaessa, koska sen 4 artiklan 1 kohdan mukaan verotasot, joita jäsenvaltioiden on sovellettava sähköön, eivät saa olla tässä direktiivissä säädettyjä vähimmäisverotasoja alempia. (
35
)
55.
Kuten edellä jo totesin, unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan erityistarkoituksissa kannettavien välillisten verojen poikkeuksellisella sallimisella pyritään ottamaan huomioon jäsenvaltioiden verotusperinteiden moninaisuus alalla ja se, että välilliseen verotukseen turvaudutaan usein muun kuin budjettipolitiikan toteuttamiseksi. Sen vuoksi jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus säätää paitsi vähimmäismääräisestä valmisteverosta myös omiin erityisiin päämääriinsä tähtäävistä muista välillisistä veroista. (
36
)
56.
Koska kyseessä on poikkeus pääsäännöstä, jonka mukaan sähkönkulutuksesta kannetaan ainoastaan yhdenmukaistettua valmisteveroa ja arvonlisäveroa, unionin tuomioistuin on tähän mennessä tulkinnut sitä suppeasti. (
37
) Valtioiden harkintavaltaa on lisäksi rajoitettu kahdella ehdottomalla edellytyksellä, jotka erityistarkoituksissa kannettavien välillisten verojen on täytettävä samanaikaisesti. Ne ovat seuraavat:
—
Verot on kannettava erityistarkoituksessa.
—
Niiden on oltava valmisteveron tai arvonlisäveron perusteen määrittämistä, veron määrän laskentaa sekä verosaatavan syntymistä ja valvontaa koskevien unionin verosääntöjen mukaisia. (
38
)
57.
Näiden perusteiden mukaisesti on seuraavaksi tarkistettava, voidaanko CSPE-maksua pitää erityistarkoituksissa kannettuna välillisenä verona.
1 Erityistarkoitusta koskeva vaatimus
58.
Unionin tuomioistuin on määrittänyt tämän ensimmäisen edellytyksen täsmentämiseksi seuraavat (tiukat) arviointiperusteet:
—
Erityistarkoitus on muu kuin pelkästään julkistaloudellinen tarkoitus. Koska kuitenkin kaikilla veroilla on välttämättä julkistaloudellinen tarkoitus, pelkästään tämä seikka ei voi itsessään riittää sulkemaan pois sitä, että verolla voitaisiin katsoa olevan myös direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu erityistarkoitus. (
39
)
—
Verosta saatavien tulojen ennalta määrätty kohdentaminen tiettyjen julkisten tarpeiden rahoittamiseen on seikka, joka on otettava huomioon selvitettäessä, onko verolla erityistarkoitus, mutta tällainen kohdentaminen, joka on pelkästään jäsenvaltion talousarvion sisäisen organisoinnin tapa, ei voi sellaisenaan olla riittävä edellytys. Jäsenvaltio voi nimittäin päättää määrätä verosta saatavien tulojen kohdentamisesta tiettyjen menojen rahoittamiseen ja näin muuttaa kaikenlaiset välilliset verot erityistarkoituksissa kannetuiksi välillisiksi veroiksi. (
40
)
—
Erityistarkoituksen olemassaoloa ei osoiteta yksinomaan sillä, että veron tulot kohdennetaan sellaisten yleisten menojen rahoittamiseen, joista julkisyhteisön on tietyllä alalla vastattava. Päinvastaisessa tapauksessa kyseistä väitettyä erityistarkoitusta ei voitaisi erottaa pelkästään julkistaloudellisesta tarkoituksesta.
—
Verolla itsellään on varmistettava mainitun erityistarkoituksen toteutuminen ja täten turvattava se, että verotulojen käytön ja kyseisen erityistarkoituksen välillä on suora yhteys. Jos tällaista verotulojen ennalta määrättyä kohdentamisjärjestelmää ei ole olemassa, verolla voidaan katsoa olevan erityistarkoitus vain, jos tämä vero on suunniteltu rakenteensa puolesta (ja erityisesti veron kohteen tai verokannan osalta) niin, että se vaikuttaa verovelvollisen käyttäytymiseen siten, että sillä mahdollistetaan mainitun erityistarkoituksen toteuttaminen esimerkiksi verottamalla suuresti asianomaisia tuotteita niiden kulutuksen hillitsemiseksi. (
41
)
59.
Ranskan ja Espanjan hallitukset katsovat, että CSPE-maksua kannetaan muihinkin kuin pelkästään julkistaloudellisiin erityistarkoituksiin. Messer France ja komissio kuitenkin väittävät, että tällä maksulla on useita, osittain ristiriitaisia ympäristö- ja sosiaalipoliittisia tavoitteita, joiden saavuttamiseen se ei kannusta, joten se ei ole edellä mainittujen unionin tuomioistuimen vahvistamien edellytysten mukainen.
60.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että CSPE-maksu otettiin käyttöön sähkön toimittajille asetetuista julkisen palvelun velvoitteista aiheutuvien erilaisten kustannusten kattamiseksi. Pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan CSPE-maksuista saatavat tulot käytettiin 10.2.2000 annetun lain 5 §:n mukaisesti seuraaviin kolmenlaisiin kustannuksiin:
—
Niiden lisäkustannusten korvaaminen, joita aiheutuu toimittajien velvollisuudesta ostaa uusiutuvilla energialähteillä ja lämmön ja sähkön yhteistuotannolla tuotettua sähköä näistä energialähteistä peräisin olevan sähkön tuotannon kehittämiseksi.
—
Tuotannon lisäkustannusten korvaaminen alueilla, joita ei ole liitetty manner-Ranskan verkkoon.
—
Sellaisten tulojen menetysten ja ylimääräisten hallintokustannusten korvaaminen, joita sähkön toimittajille aiheutui yhtäältä ”välttämättömäksi perushyödykkeeksi” kutsutun sähkön erityishinnoittelun soveltamisesta ja toisaalta niiden osallistumisesta yhteiskunnallisesti heikossa asemassa olevien henkilöiden tukijärjestelyyn.
61.
Näiden käyttötarkoitusten lisäksi CSPE-maksuista saatavilla varoilla oli tarkoitus kattaa myös Mediateur national de l’énergien (valtakunnallinen energia-asiamies, jäljempänä energia-asiamies) ja Caisse de dépôts et consignations pour la gestion de la CSPE:n (CSPE-maksuja hallinnoiva valtion talletuskassa, jäljempänä talletuskassa) hallinnollisesta toiminnasta aiheutuvat kustannukset.
62.
Sähkön loppukuluttajat maksoivat CSPE-maksun sähkön toimittajille sähkölaskussa ilmoitetun kulutuksen (kulutettujen kilowattien määrän) perusteella. Sähkön toimittajat tilittivät maksun määrän talletuskassaan sen jälkeen, kun ne olivat suorittaneet kuittauksen perityn CSPE-maksun ja tällä maksulla tavoiteltujen julkisen palvelun päämäärien perusteella aiheutuneiden kustannusten välillä. Talletuskassa jakoi loput tuotot sähkön toimittajien kesken julkisen palvelun velvoitteista aiheutuneiden kustannusten mukaan.
63.
Toimivaltainen ministeri vahvisti CSPE-maksun prosenttiosuuden Commission de régulation de l’énergien ehdotuksesta ottaen huomioon julkisen sähköpalvelun velvoitteista laaditut kustannusarviot. Jos syntyi vajetta, se korvattiin korottamalla CSPE-maksua seuraavina verovuosina.
64.
CSPE-maksuina kerättyjä varoja ei siirretty valtion talousarvioon, vaan ne tilitettiin talletuskassaan. Ne käytettiin, kuten edellä jo totesin, julkiseen sähköpalveluun liittyviin tarkoituksiin, jotka eivät olleet pelkästään julkistaloudellisia.
65.
Kuten unionin tuomioistuin on todennut, verosta saatavien tulojen ennalta määrätty kohdentaminen tiettyjen julkisten tarpeiden rahoittamiseen on vain yksi indisio siitä, että kyseisellä verolla on erityistarkoitus. Tällainen kohdentaminen voi olla pelkästään jäsenvaltion talousarvion sisäisen organisoinnin tapa. (
42
)
66.
Tämän arviointiperusteen mukaan niillä CSPE-maksuista saaduilla tuotoilla, jotka oli tarkoitettu energia-asiamiehen ja talletuskassan toimintakustannusten kattamiseen, olisi pohjimmiltaan julkistaloudellinen tarkoitus, sillä ne voitaisiin katsoa tuloiksi, joilla rahoitetaan osaa valtion yleisistä menoista, jotka voisivat helposti esiintyä valtion talousarviossa. CSPE-maksua ei siis voitaisi pitää erikoistarkoituksissa kannetun välillisen veron luonteisena tältä osin.
67.
Nähdäkseni sama pätee, vaikkakaan ei yhtä selvästi, sellaisiin CSPE-maksusta saatuihin tuottoihin, jotka kohdennetaan sosiaalisiin tarkoituksiin (”välttämättömäksi perushyödykkeeksi” kutsutun sähkön erityishinnoittelu ja osallistuminen yhteiskunnallisesti heikossa asemassa olevien henkilöiden tukijärjestelyyn) ja joilla valtio pyrki korvaamaan tietyistä maantieteellisistä tai alueellisista tekijöistä aiheutuneita haittoja (tuotannon lisäkustannusten korvaaminen alueilla, joita ei ole liitetty manner-Ranskan verkkoon).
68.
Olen komission kanssa samaa mieltä siitä, että näissä kahdessa tapauksessa CSPE-maksuista saatavat tulot käytettiin sellaisiin julkisiin yhteiskunnallisiin ja alueellisiin tarpeisiin, jotka tavallisesti rahoitetaan valtion talousarviosta.
69.
Itse asiassa näillä sosiaalisilla ja alueellista yhteenkuuluvuutta koskevilla tavoitteilla on perusteltu Ranskan lainsäädäntöön myöhemmin tehtyä muutosta, josta säädettiin laissa nro 2015–1786. (
43
) Sen jälkeen julkisista sähkö- ja kaasupalveluista kannettavat verot otettiin osaksi Ranskan valtion talousarviota ja CSPE-maksu sisällytettiin sähkön loppukulutuksesta kannettavaan veroon (yhdenmukaistettu valmistevero). (
44
)
70.
Sitä vastoin CSPE-maksuista saatujen tuottojen kohdentamista niiden lisäkustannusten kattamiseen, joita (toimittajille) aiheutui uusiutuvilla energialähteillä ja lämmön ja sähkön yhteistuotannolla tuotetun sähkön ostovelvollisuudesta, on mielestäni pidettävä erityistarkoituksissa kannettavia välillisiä veroja koskevassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuna erityistarkoituksena.
71.
Tässä kohdentamisessa voidaan todeta riittävä yhteys veron tuoton käytön ja erityistarkoituksen eli vihreän energian edistämisen välillä. (
45
) CSPE-maksulla kannustetaan uusiutuvista energialähteistä ja lämmön ja sähkön yhteistuotannolla (
46
) tapahtuvaan sähkön tuotantoon, jonka rahoitukseen sillä osallistutaan, joten maksulla tavoitellaan jo sellaisenaan erityistarkoituksen, johon vedotaan, saavuttamista. (
47
)
72.
Todellisuudessa komissio (
48
) (joka on käsiteltävässä asiassa omaksunut toisenlaisen kannan perustelematta sitä kuitenkaan riittävästi) myöntää, että Italiassa sähköjärjestelmän yleisten kulujen kattamiseksi perityn maksun osista osa A3, jonka erityisenä tarkoituksena oli edistää sähkön tuotantoa uusiutuvista energialähteistä ja lämmön ja sähkön yhteistuotannolla (eli osa, joka siis vastaa yhtä CSPE-maksun osista), on erityistarkoituksissa kannettava välillinen vero.
73.
Voitaisiin tietenkin väittää päinvastoin, että vihreän sähkön edistäminen on tavoite, jota olisi mahdollista rahoittaa myös valtion talousarviosta maksettavilla julkisilla varoilla. Tämä mahdollisuus on toki aina olemassa, koska kansallisilla parlamenteilla on yksinoikeus sisällyttää valtion talousarvioon ne osat, joita ne pitävät sopivina. Jos kuitenkin tästä seikasta tehtäisiin direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa erityistarkoituksissa kannettaville välillisille veroille säädetyn poikkeuksen ratkaiseva tulkintaperuste, pelkään, ettei kyseisen poikkeuksen soveltamisalaan voitaisi sisällyttää ainuttakaan välillistä veroa.
74.
On selvää, ettei yksikään unionin tuomioistuimen tähän mennessä tarkastelemista veroista ole täyttänyt niitä tiukkoja perusteita, jotka sen oikeuskäytännössä määritetään erityistarkoituksissa kannettavien välillisten verojen laillisuuden arvioimiseksi. Jos tämä poikkeus kuitenkin on olemassa ja jos sitä koskevalle direktiivissä 92/12 olevalle säännökselle on annettava edes jokin tehokas vaikutus, sitä ei pitäisi tehdä tyhjäksi oikeuskäytännöllä. Uskoakseni CSPE-maksu, siltä osin kuin se on tarkoitettu vihreän sähkön edistämiseen, tarjoaa unionin tuomioistuimelle ensimmäisen kerran tilaisuuden hyväksyä erityistarkoituksissa kannettava välillinen vero tämän direktiivin yhteydessä.
75.
Käsiteltävässä asiassa esiin tuoduilla eri perusteluilla ei voida kyseenalaistaa tätä päätelmää. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että määrä, joka vastasi velvollisuutta ostaa uusiutuvia energialähteitä hyödyntävien laitosten tuottamaa sähköä sen markkina-arvoa korkeampaan hintaan (ja joka vastaa erotusta velvoitettujen ostajien syöttötariffin ja näiden ostajien vastaavan sähkön hankintaan liittyvien säästyneiden kustannusten välillä), ei riippunut CSPE-maksujen tuotosta. Vaikkei siis CSPE-maksun tuoton ja vihreän sähkön tuottajille maksetun tuen erityisen määrän välillä olekaan suoraa yhteyttä, on silti kiistatonta, että huomattavan suuri prosenttiosuus CSPE-maksuina saaduista tuloista kohdennettiin tämän tuen rahoittamiseen. (
49
)
76.
Erityistarkoituksissa kannettavaksi välilliseksi veroksi luokittelua ei estä myöskään se, että CSPE-maksun tuotto jaettiin vuosittain Commission de régulation de l’énergien vahvistamien jakoperusteiden mukaisesti ja energiaministeriön päätöksellä, vaikkei Ranskan lainsäädännössä ollut ennalta määritetty, kuinka suuri prosenttiosuus CSPE-maksun tuotosta kohdennettaisiin kuhunkin tarkoitukseen.
77.
Katsonkin, että jäsenvaltioilla on oltava jonkin verran harkintavaltaa voidakseen määrittää direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan kanssa yhteensoveltuvan erityistarkoituksissa kannettavan välillisen veron. Tähän harkintavaltaan on sisällyttävä mahdollisuus määritellä veron tuoton käyttötarkoitukset joustavasti ja mukauttaa veron määrää olosuhteiden mukaan, ja nämä päätökset voidaan siirtää toimivaltaisten viranomaisten tehtäväksi. Käsiteltävässä asiassa on nähdäkseni ratkaisevaa se, että käytännössä noin 70 prosenttia CSPE-maksun tuotosta kohdennettiin vihreän sähkön edistämiseen.
78.
Vielä vähemmän CSPE-maksun luokittelemisen erityistarkoituksissa kannetuksi välilliseksi veroksi voisi mielestäni estää se, ettei maksulla sinänsä pystytä asettamaan vihreän sähkön kulutusta etusijalle tai kannustamaan kuluttajaa ostamaan sitä mieluummin kuin ei-uusiutuvista lähteistä tuotettua sähköä. Toisin kuin muiden valmisteverollisten tuotteiden (kuten alkoholin tai tupakan) tapauksessa, sähkön tapauksessa on sen jälkeen, kun se on syötetty jakeluverkkoon, ilmeisen vaikea erottaa, mikä osuus siitä on peräisin uusiutuvista lähteistä ja mikä fossiilisista polttoaineista tai muista lähteistä. Muistutettakoon kuitenkin, että unionin tuomioistuin vaatii ainoastaan, että erityistarkoituksiin kannettavalla välillisellä verolla on rakenne, joka tekee tuotteen kuluttamisen vähemmän houkuttelevaksi kuluttajille, jos verotulojen ennalta määrättyä kohdentamista koskevaa järjestelmää ei ole olemassa. CSPE-maksujen tapauksessa tilanne on tällainen, kuten edellä jo osoitin. (
50
)
79.
Edellä esitetyn perusteella katson, että CSPE-maksu täyttää erityistarkoituksiin kohdentamista koskevan vaatimuksen ja sitä voidaan pitää direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan kanssa yhteensoveltuvana erityistarkoituksissa kannettavana välillisenä verona sen osan osalta, joka vastaa tuottoa, joka on tarkoitettu kattamaan lisäkustannukset, jotka johtuvat uusiutuvilla energialähteillä ja lämmön ja sähkön yhteistuotannolla tuotetun sähkön ostovelvollisuudesta.
2 Erityistarkoituksissa kannettavan välillisen veron ja yhdenmukaistetun valmisteveron tai arvonlisäveron väliset yhtäläisyydet
80.
Jotta välillinen vero voisi kuulua direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan, veron on sen lisäksi, että se on kannettava erityistarkoituksessa, oltava valmisteveron tai arvonlisäveron perusteen määrittämistä, veron määrän laskentaa sekä verosaatavan syntymistä ja valvontaa koskevien verosääntöjen mukainen. Sillä on siten oltava näiden veron osatekijöiden osalta samat ominaispiirteet kuin unionin yhdenmukaistamilla valmisteveroilla tai arvonlisäverolla.
81.
Unionin tuomioistuin on tätä säännöstä tulkitessaan todennut, että ”valmisteverodirektiivin 3 artiklan 2 kohdassa ei edellytetä, että jäsenvaltiot noudattaisivat kaikkia valmistevero- tai arvonlisäverosäännöksiä veron perusteen määräämisen, laskemisen, verovaateen täytäntöönpanokelpoisuuden ja valvonnan osalta” ja että ”riittää, jos välillinen vero, jolla on erityistarkoitus, on näiltä osin jommankumman yhteisön lainsäädännössä säädetyn verotustekniikan systematiikan mukainen”. (
51
)
82.
CSPE-maksu ei ole rakenteeltaan samanlainen kuin arvonlisävero, koska sitä ei lasketa suhteellisena osuutena niiden tuotteiden hinnasta, joista sitä kannetaan, vaan sähkönkulutuksen määrän perusteella; kantaminen tapahtuu kulutushetkellä eikä jokaisessa tuotanto- ja jakeluportaassa; ja sitä kannetaan ainoastaan tietystä tuotteesta (sähköstä) eikä se ole yleisluonteinen.
83.
Näin ollen CSPE-maksun ja valmisteverojen yhtäläisyyksiä on etsittävä itse veron rakenteesta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka näkemyksiin tässä yhdyn, on tuonut esiin useita CSPE-maksun rakenteen tekijöitä, jotka ovat samankaltaisia kuin valmisteverojen rakenteen tekijät.
84.
Kun nimittäin tarkastellaan veron perusteen määrittämistä ja laskentaa, jotka konkretisoituvat kannettavan maksun määrässä, CSPE-maksulla on todettava olevan selviä yhtäläisyyksiä valmisteverojen kanssa. Valmisteverojen tapaan sitäkin kannetaan sähkönkulutuksen kilowattimäärän perusteella verokannalla, joka nousi 3 eurosta/MWh vuonna 2003 20 euroon/MWh vuonna 2015. (
52
)
85.
Valmisteverojen tapauksessa verosaatava syntyy, kun sähkö toimitetaan loppukuluttajalle. (
53
) Tosiseikkojen tapahtuma-aikaan voimassa olleen 10.2.2000 annetun lain 5 §:ssä säädettiin myös, että CSPE-maksu kannetaan kuluttajalta sähkölaskun maksamisen yhteydessä. Tästä syystä saatavan katsotaan syntyvän ajallisesti sähkön toimitushetkellä direktiiveissä 92/12 ja 2003/96 säädettyä vastaavalla tavalla.
86.
Toisin kuin yhdenmukaistetun sähkön valmisteveron tapauksessa, jossa velallinen on jakelija tai jälleenjakelija (direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohta), CSPE-maksun tapauksessa se on loppukuluttaja. Direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa ei kuitenkaan edellytetä, että erityistarkoituksissa kannettavien välillisten verojen on oltava verovelallista koskevien oikeussääntöjen osalta samankaltaisia kuin arvonlisävero tai valmisteverot.
87.
CSPE-maksun ja valmisteverojen välillä on yhtäläisyyksiä myös enimmäisrajojen vahvistamisessa. CSPE-maksun tapauksessa ”teollisuusyrityksissä, joissa kulutetaan vuosittain yli 7 gigawattituntia sähköä, sähköpalvelusta kannettavien maksujen kokonaismäärä voi olla enintään 0,5 prosenttia jalostusarvosta”. (
54
) Tämä rajoitus on yhdenmukainen 2003/96 17 artiklan 1 kohdan (
55
) kanssa, ja sen vuoksi se on unionin oikeudessa valmisteveroille säädetyn yleisen laskentajärjestelmän mukainen.
88.
”Verosaatavan valvonnasta” on lopuksi todettava, että CSPE-maksun hallinnointi kiistatta eroaa osittain muiden välillisten verojen hallinnoinnista. Ranskan lainsäädännön mukaan sitä maksoivat sähkön loppukuluttajat sähkölaskussa mainittuun sähkötariffiin lisättävänä maksuna, minkä vuoksi sähkön toimittajat perivät CSPE-maksun kuluttajilta ja siirsivät varat valtion talletuskassaan, josta ne jaettiin sähköalan toimijoille. Kuten edellä jo totesin, (
56
) maksujen perimistä valvotaan viranomaistoimin, jotka ovat hyvin samankaltaisia kuin muidenkin verojen kantoon kohdistuvat valvontajärjestelyt, ja riidat maksuvaatimuksen esittäneiden ja pakkotäytäntöönpanokelpoisia määräyksiä antaneiden viranomaisten ja niiden henkilöiden välillä, jotka ovat jättäneet maksunsa suorittamatta, ratkaistaan aikanaan hallintotuomioistuimessa.
89.
Kaiken kaikkiaan CSPE-maksu on siten valmisteveroja (veron perusteen määrittämistä, veron määrän laskentaa sekä verosaatavan syntymistä ja valvontaa) koskevien verotussääntöjen mukainen, kuten direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa edellytetään. Tämä on ensimmäinen niistä kahdesta edellytyksestä, joiden on täytyttävä samanaikaisesti. Lisäksi CSPE-maksua kannetaan erityistarkoituksiin, mutta tämän toisen edellytyksen se täyttää ainoastaan siltä osin kuin maksun tuotto on kohdennettu vihreän sähkön tukemiseen.
90.
Näin ollen katson, että CSPE-maksua voidaan tältä osin pitää direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan mukaisena ja tämän säännöksen vastaisena siltä osin kuin sitä kannetaan muihin tarkoituksiin.
E
Perusteettomasti maksettujen määrien palauttamisjärjestelmä (kolmas ennakkoratkaisukysymys)
91.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, miten CSPE-maksun palauttaminen kokonaan tai osittain on järjestettävä siinä tapauksessa, että sitä pidetään (kokonaan tai osittain) erityistarkoituksissa kannettavana välillisenä verona.
92.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeus saada takaisin sellaiset verot, jotka jäsenvaltio on kantanut unionin oikeuden vastaisesti, seuraa niistä oikeuksista, joita yksityisille on annettu unionin oikeussäännöillä, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on näitä oikeussääntöjä tulkinnut, ja täydentää näitä oikeuksia. (
57
) Jäsenvaltiolla on siten lähtökohtaisesti velvollisuus palauttaa unionin oikeuden vastaisesti kannetut verot ja maksut. (
58
) Tällä perusteettoman veron palauttamista koskevalla velvollisuudella pyritään korjaamaan vaikutuksia, joita veron unionin oikeuden vastaisuudesta aiheutuu, poistamalla se taloudellinen rasitus, joka verosta on perusteetta aiheutunut sille toimijalle, joka on lopulta tosiasiallisesti vastannut tästä verosta. (
59
)
93.
Sen edellä esittämäni näkemyksen mukaisesti, jonka mukaan CSPE-maksu on direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan vaatimusten mukainen siltä osin kuin sillä on rahoitettu uusiutuvilla energialähteillä ja lämmön ja sähkön yhteistuotannolla tuotetun sähkön ostovelvollisuudesta aiheutuvia lisäkustannuksia, katson, ettei CSPE-maksulla rikota tätä säännöstä ja ettei sitä unionin oikeuden mukaan tarvitse siten palauttaa.
94.
Sitä vastoin verovelvolliset voivat vaatia Ranskan valtiota palauttamaan CSPE-maksuina perusteettomasti maksetut määrät siinä suhteessa, kun sen tuotto on kohdennettu muihin kuin erityisiin tarkoituksiin, koska tämä osuus ei ole unionin oikeuden mukainen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä on vahvistaa tämä prosenttiosuus Commission de régulation de l’énergien julkaisemien tietojen tai muiden saatavilla olevien virallisten tietojen perusteella.
95.
Muilta osin palauttamisvelvollisuuteen sovelletaan yleisiä ajallisia rajoituksia (vanhentumisajat), ja se koskee ainoastaan 1.1.2009 alkaen perusteettomasti maksettuja määriä. (
60
) Kansallisen tuomioistuimen on lisäksi tarkistettava, oliko Messer France todella sähkön loppukuluttaja, (
61
) jolla ei ollut mahdollisuutta vyöryttää CSPE-maksun määrää kenellekään toiselle.
IV Ratkaisuehdotus
96.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Conseil d’État’n esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)
Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY 18 artiklan 10 kohdan toisen alakohdan mukaan Ranskan tasavalta saattoi 31.12.2008 asti pitää voimassa kansallisen sähkönverotusjärjestelmänsä, ja sen ainoana velvollisuutena oli mainitussa direktiivissä säädettyjen vähimmäismäärien noudattaminen.
2)
Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että erityistarkoituksissa kannettavan välillisen veron voimassa pitäminen tai käyttöönotto ei edellytä sitä, että on ensin otettu käyttöön yhdenmukaistettu valmistevero.
3)
Direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että
–
pääasiassa kyseessä olevan kaltaista sähkönkulutukseen perustuvaa maksua ei voida pitää erityistarkoituksissa kannettavan välillisenä verona siltä osin kuin sen tuotot on tarkoitettu tariffien maantieteelliseen tasaamiseen, sähkön hintojen alentamiseen yhteiskunnallisesti heikossa asemassa olevien perheiden ja henkilöiden osalta ja julkisten instituutioiden toimintakustannusten kattamiseen.
–
sitä vastoin tätä maksua voidaan pitää direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan kanssa yhteensoveltuvana erityistarkoituksissa kannettavana välillisenä verona sen tuottojen sen prosenttiosuuden osalta, joka ohjataan uusiutuvista energialähteistä peräisin olevan sähkön tuotannon rahoittamiseen.
4)
Osittain direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan kanssa yhteensoveltumattomana välillisenä verona perusteettomasti kannetut määrät on vastaavan prosenttiosuuden osalta palautettava verovelvollisille, jotka ovat maksaneet kyseiset määrät, mutta ei verovelvollisille, jotka ovat lopullisesti vyöryttäneet ne toisille.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: espanja.
(
2
)	Saatavilla olevien tietojen mukaan noin 60000 yksityishenkilöä ja yritystä on esittänyt (Commission de régulation de l’énergielle, Ministère de l’Économie et des Financesille, Électricité de Francelle jne.) vaatimuksia CSPE-maksuina suoritettujen määrien palauttamisesta. Näiden vaatimusten arvo voi nousta yli 5000 miljoonaan euroon, ja niiden hylkäämisestä tehdyistä hiljaisista tai nimenomaisista päätöksistä on nostettu noin 13000 kannetta.
(
3
)	Ks. Conseil d’État’n julkisasiamiehen (rapporteur public) 22.1.2017 esittämä ratkaisuehdotus asiassa nro 399115 SAS Messer France, s. 1. Ks. myös Sniadowe, C., ”Contribution au service public de l’électricité: zugzwang ou cinquième as?”, Revue de droit fiscal, nro 39, 2016, s. 520.
(
4
)	Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1992, L 76, s. 1).
(
5
)	Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2003, L 283, s. 5).
(
6
)	Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2009, L 9, s. 12).
(
7
)	JORF nro 35, 11.2.2000, s. 2143.
(
8
)	Sellaisena kuin se on muutettuna kaasu- ja sähkömarkkinoista ja julkisesta energiapalvelusta 3.1.2003 annetun lain (loi no 2003-8 relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie, JORF nro 3, 4.1.2003, s. 265) 37 §:llä.
(
9
)	JORF nro 35, 11.2.2000, s. 2143.
(
10
)	JORF nro 110, 12.5.2001, s. 7543.
(
11
)	JORF nro 284, 8.12.2010, s. 21467.
(
12
)	Conseil constitutionnelin ratkaisu nro° 2014-419 QPC, 8.10. 2014 (JORF nro 235, 10.10.2014, s. 16485).
(
13
)	Ratkaisuehdotus 21.4.2016 (C-189/15, EU:C:2016:287), 58–64 kohta.
(
14
)	Ks. Lavilla Rubira, J. J., ”Prestaciones patrimoniales públicas no tributarias impuestas a las empresas que operan en el sector eléctrico”, s. 69–102 ja Gómez-Ferrer Rincón, R., ”Las prestaciones patrimoniales de carácter público y naturaleza no tributaria”, s. 31–67, teoksessa López Ramón, F. (toim.), Las prestaciones patrimoniales públicas no tributarias y la resolución extrajudicial de conflictos, Instituto Nacional de Administración Pública, Madrid, 2015.
(
15
)	Tuomio 18.1.2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C-189/15, EU:C:2017:17), 29 kohta.
(
16
)	Tuomio 18.1.2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C-189/15, EU:C:2017:17), 31–40 kohta. Vastaavasti tuomio 14.1.2016, komissio v. Belgia (C-163/14, EU:C:2016:4), 39 kohta.
(
17
)	Tuomio 18.1.2017, IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C-189/15, EU:C:2017:17), 42 ja 43 kohta. Consiglio di Stato (Italia) vahvisti lopulta 19.1.2018 antamassaan tuomiossa, että ”väite siitä, ettei [sähköjärjestelmän yleisten kulujen kattamiseksi suoritettavia maksuja] voida luokitella välillisiksi veroiksi, on hyväksyttävämpi, koska maksuja ei ohjata valtion yleiseen talousarvioon vaan ne maksetaan sähköalan tasauskassan tulostileille, jotta ne voidaan osoittaa uusiutuvien energialähteiden käyttämisen ja energiatehokkuuden edistämiseen, ydinturvallisuuteen ja alueellisten korvausten maksamiseen, kansallisen rautatieyhtiön erikoistariffijärjestelmiin, sähköalan pienyrityksille tarkoitettuihin korvauksiin, sähköalan tutkimuksen tukemiseen, sähköbonuksen kattamiseen sekä paljon sähköä kuluttaville yrityksille myönnettäviin etuihin, ja koska nämä samat maksut siirretään lopullisesti loppukuluttajien maksettavaksi suhteessa, jolla on taipumus olla vastavuoroinen suhteessa heille toimitettuihin suorituksiin ja kun näiden maksujen osalta ei ole järjestelmää, jossa mainitut maksut kannettaisiin samaan tapaan kuin verot – – ei nouse ab imis esiin kysymystä sisäisen säännöstön yhteensoveltumattomuudesta direktiivin [2003/96] kanssa, koska se ei kuulu jälkimmäisen objektiiviseen soveltamisalaan”. Tuomion teksti on saatavana internetosoitteessa https://www.giustizia-amministrativa.it/cdsintra/cdsintra/AmministrazionePortale/DocumentViewer/index.html?ddocname=NYJZ55RFT62J5COYDQUVMGYDZ4&q=Fondazione%20or%20Santa%20or%20Lucia.
(
18
)	En voi olla lainaamatta erästä tunnettua espanjalaista lakimiestä, joka toteaa seuraavaa: ”organisaatioissa tehtyjen sopimusten oikeudellisen luonteen määrittäminen vaikuttaa kysymykseltä, josta – – ainoastaan kovan onnensa takia mieleltään järkkyneet tai vähäjärkiset voisivat innostua. Mikään ei voisi olla yhtä kaukana todellisuudesta. Kun lakimiehet pyrkivät selvittämään jonkin tietyn käsitteen oikeudellista luonnetta, he tekevät sen siksi, että sen varassa lepää koko sovellettava oikeudellinen järjestelmä”. Ks. Jesús Alfaron blogi Almacén de Derecho, 14.10.2016, http://almacendederecho.org/la-naturaleza-juridica-los-acuerdos-sociales/
(
19
)	Kuten jo 21.4.2016 esittämäni ratkaisuehdotuksen IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C-189/15, EU:C:2016:287), 54 ja 56 kohdassa totesin, ongelma saattaa johtua verotukseen läheisesti liittyvällä muttei kuitenkaan täysin vastaavalla alalla, kuten valtiontukien alalla, sovellettavien unionin oikeussääntöjen käyttämisestä sen määrittämisessä, voidaanko tiettyjä rahasuorituksia pitää veronluonteisina maksuina, joihin sovelletaan samaa järjestelmää kuin vaikutukseltaan vastaaviin maksuihin ja syrjiviin sisäisiin maksuihin. Koska unionin tuomioistuin on määritellyt nämä kaksi käsitettä niin laajasti, että se on voinut ulottaa ne koskemaan mitä tahansa jäsenvaltioiden yksipuolisesti säätämiä rahasuorituksia riippumatta siitä, ovatko ne veronluonteisia.
(
20
)	Lain 2000–108 5 §:stä 8.10.2014 annetun Conseil constitutionnelin tuomion nro 2014–419 QPC 16 kohdan perusteella tästä voi olla epäilyksiä, sillä siinä viitataan ”sellaisia veroja koskeviin oikeudenkäyntikäyntiasioihin, jotka eivät ole välillisiä maksuja eivätkä välittömiä veroja” ja jotka kuuluvat hallintotuomioistuinten alaisuuteen ja joista CSPE:tä koskevat oikeudenkäyntiasiat ovat osa.
(
21
)	Ks. 21.4.2016 esittämäni ratkaisuehdotus IRCCS – Fondazione Santa Lucia (C-189/15, EU:C:2016:287), 51–64 kohta.
(
22
)	Direktiivin 2003/96 28 artiklan 2 kohdan mukaan kansallisen oikeuden mukauttaminen oli määrä saattaa päätökseen 31.12.2003 ja direktiiviä oli määrä alkaa soveltaa 1.1.2004 lähtien.
(
23
)	Ranskan alueyhteisöjä koskevan yleiskoodeksin (Code général des collectivités territoriales) L.2333-2 ja L.3333-2 §:ssä vahvistettiin vuodesta 1984 alkaen 31.12.2010 saakka kunnalliset ja alueelliset välilliset verot, joiden määräytymisperusteena oli tietty prosenttiosuus kuluttajilta laskutetun sähkön hinnasta.
(
24
)	Unionin tuomioistuin totesi tämän jäsenyysvelvoitteen noudattamatta jättämisen 25.10.2012 antamassaan tuomiossa komissio v. Ranska (C-164/11, EU:C:2012:665).
(
25
)	JORF nro 284, 8.12.2010, s. 21467. Tällä lailla aiemmat kunnalliset ja alueelliset verot yhdistettiin yhdeksi kunnalliseksi ja yhdeksi alueelliseksi veroksi, jotka kumpikin määritettiin sähkön loppukulutuksen perusteella, ja otettiin tullikoodeksin (Code des douanes) 266 quinquies C §:ssä käyttöön uusi kannettava valmistevero, 250 kilowattituntia ylittävästä kulutuksesta kannettava ”sähkön loppukulutusta koskeva sisäinen vero”. Näiden kolmen valmisteveron rinnalla jatkettiin CSPE-maksun soveltamista muuttamatta sitä koskevia sääntöjä.
(
26
)	Entinen CSPE-maksu sisällytettiin vuoden 2015 lisätalousarviosta 29.12.2015 annetun lain 2015–1786 (loi de finances rectificative pour 2015) nojalla 1.1.2016 alkaen sähkön loppukulutusta koskevaan sisäiseen veroon, jolloin käyttöön tuli uusi, sähkönkulutuksen valmisteveron muodossa kannettava CSPE-maksu.
(
27
)	Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käyttämä ilmaus.
(
28
)	Julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2013:694), 15 kohta.
(
29
)	Tuomio 24.2.2000, komissio v. Ranska (C-434/97, EU:C:2000:98), 19 kohta: ”tämän säännöksen tarkoituksena on, että jäsenvaltiot voivat säätää paitsi rakennedirektiivissä säädetystä vähimmäismääräisestä valmisteverosta myös muista välillisistä veroista, joilla on erityistarkoitus eli muu kuin budjettiin liittyvä tavoite”.
(
30
)	Tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 34 kohta.
(
31
)	Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unionin oikeuden säännöstä voidaan tulkita usealla tavalla, etusija on annettava tulkinnalle, jolla voidaan varmistaa säännöksen tehokas vaikutus (ks. erityisesti tuomio 22.9.1988, Land de Sarre ym., 187/87, EU:C:1988:439, 19 kohta). Unionin oikeuden säädöksen erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen lainsäädännön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on (ks. erityisesti tuomio 24.2.2000, komissio v. Ranska, C-434/97, EU:C:2000:98, 21 ja 22 kohta ja tuomio 27.3.1990, Cricket St. Thomas, C-372/88, EU:C:1990:140, 19 kohta).
(
32
)	Tuomio 19.6.1999, Braathens (C-346/97, EU:C:1999:291), 25 kohta.
(
33
)	Tuomio 24.2.2000, komissio v. Ranska (C-434/97, EU:C:2000:98), 18 kohta.
(
34
)	Tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 34 kohta.
(
35
)	”Verotasolla” tarkoitetaan kaikkia kannettuja välillisiä veroja (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), jotka lasketaan suoraan tai välillisesti sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana (direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohta).
(
36
)	Tuomio 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems (C-5/14, EU:C:2015:354), 58 kohta ja tuomio 20.9.2017, Elecdey Carcelén ym. (C-215/16, C-216/16, C-220/16 ja C-221/16, EU:C:2017:705), 58 kohta.
(
37
)	Tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 28 ja 29 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 39 kohta.
(
38
)	Kyseistä oikeudenalaa käsittelevässä oikeuskäytännössä tätä säännöstä pidetään epäselvänä. Ks. esim. Berlin, D., Politique fiscale, Commentaire J. Mégret, vol. I, Éditions de l’Université de Bruxelles, 2012, s. 561.
(
39
)	Tuomio 24.2.2000, komissio v. Ranska (C-434/97, EU:C:2000:98), 19 kohta; tuomio 9.3.2000, EKW ja Wein & Co. (C-437/97, EU:C:2000:110), 31 ja 33 kohta; tuomio 10.3.2005, Hermann (C-491/03, EU:C:2005:157), 16 kohta; tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 23 ja 27 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 37 ja 38 kohta.
(
40
)	Tuomio 9.3.2000, EKW ja Wein & Co. (C-437/97, EU:C:2000:110), 35 kohta; tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 28 ja 29 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 39 kohta.
(
41
)	Tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 32 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 42 kohta.
(
42
)	Tuomio 9.3.2000, EKW ja Wein & Co. (C-437/97, EU:C:2000:110), 35 kohta; tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 28 ja 29 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 39 kohta.
(
43
)	Vuoden 2015 lisätalousarviosta 29.12.2015 annettu laki 2015–1786 (JORF nro 302, 2015, s. 24701). Lakiehdotuksen 3 §:n perusteluissa todettiin seuraavaa: ”une partie des charges actuellement financées par la CSPE ne relèvent pas directement de la politique de transition énergétique, il s’agit de charges relatives aux tarifs sociaux, à la péréquation territoriale, à la cogénération et au budget du médiateur de l’énergie. Ces charges ne présentent pas de lien direct par nature avec les recettes issues de la fiscalité énergétique. Elles ont par ailleurs un caractère récurrent et seront désormais inscrites au budget général, sur un nouveau programme de la mission ’Ecologie, développement et mobilité durable’ dont les crédits seront inscrits en 2016 par coordination du projet de loi de finances actuellement examiné au Parlement”.
(
44
)	Kyseisen lain ollessa Ranskan parlamentin käsittelyssä useissa sitä koskevissa asiakirjoissa tuotiin esille, että jotkin CSPE-maksun käyttötarkoituksista olivat julkistaloudellisia eivätkä erityisiä ja että lakia jouduttaisiin väistämättä muuttamaan jo siksi, ettei se ole Euroopan unionin lainsäädännön mukainen. Ks. (parlamentin) talousvaliokunnan mietinnöt nro 229 ja nro 263 (2014–2015), joissa todettiin seuraavaa: ”En outre, sur le plan communautaire, il existe un risque réel de remise en cause de la CSPE actuelle avec un effet rétroactif potentiel qui se chiffrerait en milliards d’euros, au motif de son absence de finalité spécifique” – – ”le droit communautaire n’autorise ce type d’imposition que dès lors qu’elles poursuivent des fins spécifiques; or, la CSPE couvre aujourd’hui des charges multiples et dont la finalité ’budgétaire’ s’agissant au moins des mesures sociales ou de péréquation tarifaire, risquerait de n’être pas considérée comme spécifique par la Cour de justice de l’Union européenne si elle avait à en connaître”.
(
45
)	Tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 30–32 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 41 ja 42 kohta.
(
46
)	Tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 30 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 41 kohta.
(
47
)	Tältä osin CSPE-maksu eroaa 5.3.2015 annetun tuomion Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 43–46 kohdassa tarkoitetusta myyntiverosta, jota kannettiin suurimmasta osasta tavaroita ja palveluja, joita myytiin loppukuluttajille Tallinnan kaupungin alueella ja josta saadut tulot kohdennettiin sen rahoittamiseen, että kyseisen kaupungin kaupunginvaltuusto käyttää toimivaltaansa julkisen liikenteen järjestämiseen kaupungin alueella. Unionin tuomioistuin totesi, ettei Viron lainsäädännössä säädetty minkäänlaisesta myyntiverosta saatavien tulojen ennalta määrätystä kohdentamisjärjestelmästä ympäristöä koskeviin tai kansanterveydellisiin tarkoituksiin siltä osin kuin vero kohdistui valmisteverojen alaisiin nestemäisiin polttoaineisiin. Verosta saatavien tulojen käytön ja kyseisten tarkoitusten välillä ei siten ollut suoraa yhteyttä.
(
48
)	Ks. asiakirja C(2017) 3406 final, 23.5.2017, State Aid SA.38635 (2014/NN) – Italy – Reductions of the renewable and cogeneration surcharge for electro-intensive users in Italy, s. 100: ”the A3 component constitutes an indirect tax on electricity. Furthermore, it should be pointed out that the A3 component pursues a specific objective – – namely financing of the support for RES and cogeneration installations”.
(
49
)	Commission de régulation de l’énergien vuosilta 2003–2015 toimittamien tietojen mukaan (saatavana Internet-osoitteessa http://www.cre.fr/operateurs/service-public-de-l-electricite-cspe/montant#section2) noin 70 prosenttia CSPE-maksun tuotosta kohdennettiin uusiutuviin energialähteisiin ja lämmön ja sähkön yhteistuotantoon, 25 prosenttia alueiden välisten kustannuserojen korvaamiseen ja 5 prosenttia sosiaalisiin tarkoituksiin.
(
50
)	Tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora (C-82/12, EU:C:2014:108), 32 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail (C-553/13, EU:C:2015:149), 42 kohta.
(
51
)	Tuomio 24.2.2000, komissio v. Ranska (C-434/97, EU:C:2000:98), 27 kohta.
(
52
)	Muistutettakoon, että toimivaltaisen ministeriön oli tarkistettava verokantaa Commission de régulation de l’énergien vuosittain tekemän ehdotuksen perusteella, ja se voi olla enintään 7 prosenttia sähkön perusmyyntitariffista. Mainittu verokanta vahvistettiin kuitenkin kolmena ensimmäisenä vuonna lailla ja pysyi tämän jälkeen muuttumattomana vuoteen 2010 asti, koska laissa oli säädetty sen automaattisesta jatkamisesta.
(
53
)	Direktiivin 92/12 6 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan ”valmisteverovaade tulee täytäntöönpanokelpoiseksi [oikeammin: valmisteverosaatava syntyy], kun tuote luovutetaan kulutukseen tai kun todetaan hävikkejä, joista on kannettava valmisteveroa 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti”. Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdasta ilmenee, että ”sovellettaessa direktiivin 92/12/ETY 5 ja 6 artiklaa sähkö ja maakaasu ovat verotettavia tuotteita, ja verosaatava syntyy jakelijan tai jälleenjakelijan toimittaessa tuotteen”.
(
54
)	Energiapolitiikan suuntaviivat vahvistavasta ohjelmasta 13.7.2005 annetun lain (loi de programme fixant les orientations de la politique énergétique) 67 §, sellaisena kuin se oli tuolloin voimassa.
(
55
)	Tämän säännöksen mukaan jäsenvaltiot voivat edellyttäen, että direktiivissä säädettyjä verotuksen vähimmäistasoja noudatetaan, ”soveltaa verohuojennuksia – – sähköön – – energiaintensiivisen yrityksen hyväksi”. Tällä tarkoitetaan lähtökohtaisesti yritystä, ”jossa energiatuotteiden ja sähkön ostot ovat vähintään 3,0 prosenttia tuotantoarvosta tai kannettava kansallinen energiavero on vähintään 0,5 prosenttia jalostusarvosta”. Direktiivin 17 artiklan 1 kohdan a alakohdassa lisätään, että ”jäsenvaltiot voivat soveltaa tämän määritelmän rajoissa muita tiukempia perusteita, esimerkiksi myynnin arvoa, tuotantoprosessia ja alaa koskevia määritelmiä”.
(
56
)	Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 35 kohdassa.
(
57
)	Ks. erityisesti tuomio 9.11.1983, San Giorgio (199/82, EU:C:1983:318), 12 kohta ja tuomio 19.7.2012, Littlewoods Retail ym. (C-591/10, EU:C:2012:478), 24 kohta.
(
58
)	Ks. erityisesti tuomio 14.1.1997, Comateb ym. (C-192/95–C-218/95, EU:C:1997:12), 20 kohta; tuomio 19.7.2012, Littlewoods Retail ym. (C-591/10, EU:C:2012:478), 24 kohta ja tuomio 14.6.2017, Compass Contract Services (C-38/16, EU:C:2017:454), 30 kohta.
(
59
)	Tuomio 20.10.2011, Danfoss ja Sauer-Danfoss (C-94/10, EU:C:2011:674), 23 kohta ja tuomio 14.6.2017, Compass Contract Services (C-38/16, EU:C:2017:454), 31 kohta.
(
60
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 42 ja 43 kohta.
(
61
)	Sähkön toimittajat eivät voi itse vaatia CSPE-maksuina suorittamiensa määrien palauttamista, koska ne vyöryttivät nämä määrät loppukuluttajille. Muuten ne saisivat palauttamisesta perusteetonta etua vastoin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jonka mukaan ”unionin oikeuden kanssa yhteensopimattomien verojen tai maksujen palauttamista koskevasta periaatteesta poiketen perusteettomasti kannetun veron tai maksun palauttamisesta voidaan kieltäytyä vain, jos oikeudenhaltijat saisivat palauttamisesta perusteetonta etua eli jos on osoitettu, että henkilö, joka on velvollinen maksamaan veron tai maksun, on todellisuudessa vyöryttänyt sen välittömästi ostajalle”. Ks. vastaavasti tuomio 6.9.2011, Lady & Kid ym. (C-398/09, EU:C:2011:540), 18 ja 20 kohta ja tuomio 20.10.2011, Danfoss ja Sauer-Danfoss (C-94/10, EU:C:2011:674), 20 ja 21 kohta.