62021CC0570
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
GIOVANNI PITRUZZELLA
15 päivänä joulukuuta 2022 (
1
)
Asia C‑570/21
I.S. ja
K.S.
vastaan
YYY. S.A.
(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Varsovan Warszawa‑Wolan kaupunginosan piirioikeus, Puola))
Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Kuluttajan käsite – Kahta päämäärää palveleva sopimus, jonka tekijöistä toinen harjoittaa ammatti‑ tai liiketoimintaa ja toinen ei harjoita lainkaan ammatti‑ tai liiketoimintaa – Ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvän tarkoituksen toisarvoinen tai muu kuin vallitseva asema tarkasteltaessa tehtyä sopimusta kokonaisuudessaan
1.
Voidaanko unionin oikeuteen sisältyvän kohtuuttomien sopimusehtojen vastaisen suojan kannalta kuluttajana pitää henkilöä, joka ammatti‑ tai liiketoimintaa harjoittaessaan on tehnyt luottosopimuksen yhdessä sellaisen toisen luotonottajan kanssa, joka ei harjoita vastaavaa toimintaa, kun kyseinen henkilö on toiminut osittain ammatti‑ tai liiketoimintaansa liittyvässä tarkoituksessa ja osittain siihen liittymättömässä tarkoituksessa, siinä tapauksessa, että ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvä tarkoitus ei ole sopimuskokonaisuudessa vallitseva?
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A
Unionin oikeus
1.
Direktiivi 93/13/ETY
2.
Direktiivin 93/13/ETY (
2
) 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”
3.
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’kuluttajalla’ jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti‑ tai liiketoimintaa;
c)
’elinkeinonharjoittajalla’ jokaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti‑ tai liiketoimintaa.”
2.
Direktiivi 2011/83/EU
4.
Direktiivin 2011/83 (
3
) johdanto‑osan 17 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Kuluttajan määritelmän olisi katettava luonnolliset henkilöt, jotka toimivat muussa kuin heidän elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa liittyvässä tarkoituksessa. Jos kuitenkin kyseessä on kahta päämäärää palveleva sopimus eli sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain muuhun kuin ammattitoimintaan ja kun ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva sopimuskokonaisuudessa, kyseistä henkilöä olisi myös pidettävä kuluttajana.”
5.
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1)
’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia tehdessään toimii tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa;
2)
’elinkeinonharjoittajalla’ luonnollista henkilöä tai joko yksityisessä tai julkisessa omistuksessa olevaa oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia tehdessään toimii tarkoituksessa, joka kuuluu hänen elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa, sekä elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivaa henkilöä;
– –”
3.
Direktiivi 2013/11/EU
6.
Direktiivin 2013/11/EU (
4
) johdanto‑osan 18 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Kuluttajan määritelmän olisi katettava luonnolliset henkilöt, jotka toimivat tarkoituksessa, joka ei kuulu heidän elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa. Jos sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain sen ulkopuolelle (kahta päämäärää palveleva sopimus) ja ammatillinen tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva toimituskokonaisuudessa, myös tällaista henkilöä olisi kuitenkin pidettävä kuluttajana.”
7.
Mainitun direktiivin 4 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, joka toimii tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa;
b)
’elinkeinonharjoittajalla’ luonnollista henkilöä tai yksityisessä tai julkisessa omistuksessa olevaa oikeushenkilöä, joka toimii tarkoituksessa, joka kuuluu hänen elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa, mukaan luettuna elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivat henkilöt;
– –”
4.
Asetus (EU) N:o 524/2013
8.
Asetuksen (EU) N:o 524/2013 (
5
) johdanto‑osan 13 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”’Kuluttajan’ määritelmän olisi katettava luonnolliset henkilöt, jotka toimivat tarkoituksessa, joka ei kuulu heidän elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa. Jos sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain sen ulkopuolelle (kahta päämäärää palveleva sopimus) ja ammatillinen tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva toimituskokonaisuudessa, myös tällaista henkilöä olisi kuitenkin pidettävä kuluttajana.”
9.
Kyseisen asetuksen 4 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan
a)
’kuluttajalla’ direktiivin [2013/11] 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määriteltyä kuluttajaa;
b)
’elinkeinonharjoittajalla’ direktiivin [2013/11] 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määriteltyä elinkeinonharjoittajaa;
– –”
B
Puolan oikeus
10.
Siviilikoodeksin (Kodeks cywilny) 221 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, ”kuluttajan” määritellään olevan ”luonnollinen henkilö, joka tekee elinkeinonharjoittajan kanssa oikeustoimen, joka ei välittömästi liity hänen ammatti‑ tai liiketoimintaansa”.
11.
Siviilikoodeksin 3851 §:n sanamuoto on seuraava:
”1.   Kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen ehdot, joista ei ole erikseen neuvoteltu, eivät sido kuluttajaa, jos niissä määrätään kuluttajan oikeuksista ja velvollisuuksista hyvän tavan vastaisesti ja jos ne loukkaavat ilmeisellä tavalla hänen etujaan (kielletyt sopimusehdot). Tämä säännös ei koske ehtoja, joissa määritetään osapuolten olennaiset velvoitteet, mukaan luettuna hinta tai vastike, jos ne on muotoiltu yksiselitteisesti.
2.   Jos jokin sopimusehto ei 1 momentin mukaan sido kuluttajaa, muut sopimusehdot jäävät osapuolia sitoviksi.
3.   Sopimusehdot, joista ei ole erikseen neuvoteltu, ovat ehtoja, joiden sisältöön kuluttajalla ei ole ollut todellista vaikutusvaltaa. Tämä koskee erityisesti ehtoja, jotka sisältyvät toisen osapuolen kuluttajalle tarjoamaan vakiosopimukseen.
4.   Sillä, joka väittää, että sopimusehdosta on neuvoteltu erikseen, on siitä todistustaakka.”
II Tosiseikat, pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
12.
I.S. ja K.S. tekivät 28.2.2006 pääasian oikeudenkäynnin vastaajan oikeudelliselle edustajalle hakemuksen Sveitsin frangin määräisestä kiinnitysluotosta osittain tiettyjen toisen puolison elinkeinotoiminnan velkojen jälleenrahoittamiseksi ja osittain kiinteistökaupan rahoittamiseksi.
13.
Haetun luoton kokonaismäärä oli yhteensä 206120,00 Puolan zlotya (PLN), josta 96120,00 PLN oli tarkoitettu pääasian oikeudenkäynnin toisen kantajan tiettyjen velkojen rahoittamiseen ja 110000,00 PLN puolestaan yksityisiin kulutustarpeisiin.
14.
Pääasian oikeudenkäynnin kantajien neuvotteluasemasta voidaan todeta, että I.S. harjoitti liiketoimintaa siviiliyhtiön yhtiömiehenä. K.S. puolestaan oli työsuhteessa erääseen yritykseen, jossa hän työskenteli seppänä.
15.
I.S. ja K.S. sekä pääasian oikeudenkäynnin vastaajana oleva luottolaitos tekivät 21.3.2006 lopulta sopimuksen 198996,73 PLN:n määräisestä luotosta, joka oli indeksoitu Sveitsin frangin kurssiin, pääsopimuksessa määritellyin ehdoin ja kiinnitysluottosopimuksen yleisin ehdoin.
16.
Mainittu summa oli maksettava takaisin 300 tasaerässä. Ensimmäisellä erällä oli määrä maksaa takaisin 70000,00 PLN, jotka luottolaitos oli myöntänyt kantajille I.S:n yrityksen nimissä olevalle tilille, joka oli määrä lopettaa välittömästi takaisinmaksun tapahduttua.
17.
I.S. esitti 11.1.2021 pidetyssä istunnossa, että myöntääkseen koko edellä mainitun määrän pääasian oikeudenkäynnin vastaajana oleva luottolaitos oli edellyttänyt, että osa luoton määrästä käytettäisiin ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvän, toiselta luottolaitokselta otetun velan maksamiseen.
18.
Osa ensimmäisestä erästä käytettiin eräiden vakuutusmaksujen maksamiseen.
19.
Toinen erä puolestaan käytettiin seuraavasti: 9720,00 PLN yrityksen 18.4.2005 ottaman luoton takaisinmaksuun, 7400,00 PLN yrityksen luottolimiitin maksamiseen takaisin luotonantajalle, 9000,00 PLN muiden luotonottajan velkojen takaisinmaksuun ja 93880,00 PLN kulutusmenoihin.
20.
Sittemmin luotonottajat nostivat pääasian vastaajana olevaa luottolaitosta vastaan kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ja vaativat, että tietyt sopimusehdot todettaisiin kohtuuttomiksi ja perusteettomasti veloitetut määrät palautettaisiin heille.
21.
Pääasiassa luottolaitos katsoi, ettei kantajia voitu pitää direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuina kuluttajina, koska osa luotosta käytettiin pääasian toisen kantajan elinkeinotoimintaan liittyvien tarpeiden kattamiseen.
22.
Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawie (Varsovan Warszawa‑Wolan kaupunginosan piirioikeus, Puola) on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa ja sen johdanto‑osaa tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että kuluttajan määritelmään sisällytetään elinkeinotoimintaa harjoittava henkilö, joka on tehnyt ulkomaan valuuttaan indeksoidun luottosopimuksen yhdessä sellaisen luotonottajan kanssa, joka ei harjoita tällaista toimintaa, kun luotto on tarkoitettu osittain toisen luotonottajan elinkeinotoimintaan liittyvään tarkoitukseen ja osittain hänen elinkeinotoimintaansa liittymättömään tarkoitukseen, eikä vain tilanteessa, jossa elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus on toisarvoinen siten, että sitä on pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa toimea kokonaisuudessaan, eikä sillä, että elinkeinotoimintaan liittymätön tarkoitus on pääasiallinen, ole vaikutusta tässä suhteessa?
2)
Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, onko kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa ja sen johdanto‑osaa tulkittava siten, että säännökseen sisältyvän kuluttajan määritelmän täyttää myös henkilö, joka sopimuksen allekirjoittamishetkellä harjoitti elinkeinotoimintaa, kun toinen luotonottaja ei lainkaan harjoittanut tällaista toimintaa ja nämä henkilöt yhdessä tekivät pankin kanssa ulkomaan valuuttaan indeksoidun luottosopimuksen, jonka pääoma käytettiin osittain toisen luotonottajan elinkeinotoimintaan liittyvään tarkoitukseen ja osittain elinkeinotoimintaan liittymättömään tarkoitukseen tilanteessa, jossa elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ei ole toisarvoinen eikä sitä ole pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa toimea kokonaisuudessaan ja elinkeinotoimintaan liittymätön tarkoitus on pääasiallinen eikä luottoa olisi ollut mahdollista myöntää siihen ilman luottopääoman käyttämistä elinkeinotoimintaan liittyvään tarkoitukseen?”
III Oikeudellinen arviointi
A
Alustavat toteamukset
23.
Ennakkoratkaisukysymykset liittyvät kiinteästi toisiinsa. Niistä ensimmäinen koskee lähinnä sitä, voidaanko tuomiossa Gruber (
6
) vahvistettua kriteeriä soveltaa direktiivin 93/13 1 artiklan tulkintaan, ja toinen sitä, millä tavoin ja millä edellytyksin direktiivissä 93/13 tarkoitettuna kuluttajana voidaan pitää henkilöä, joka tekee sopimuksen kahdessa tarkoituksessa eli osittain elinkeinonharjoittamiseen liittyvässä ja osittain henkilökohtaisessa tarkoituksessa.
24.
Ennen oikeudellista arviointia on nähdäkseni hyvä kerrata eräitä tapauksen keskeisiä tosiseikkoja, jotka auttavat hahmottamaan arvioinnin kohteena olevan tosiseikaston paremmin.
25.
Pariskunta tekee luottosopimuksen voidakseen ostaa talon. Toinen puolisoista harjoittaa elinkeinotoimintaa ja on ottanut luottolaitokselta siihen liittyvän lainan. Kun pariskunta hakee luottoa kiinteistön ostamista varten, luottolaitos asettaa luoton myöntämisen ehdoksi, että ammatti‑ tai liiketoimintaa varten lainan ottaneen puolison on maksettava kyseinen laina pois. Myönnetystä kokonaismäärästä noin yksi kolmasosa kattaa lainaa aiemmin ammatti‑ tai liiketoimintaa varten ottaneen luotonottajan vanhan lainan ja kaksi kolmasosaa talon hankintaan ja muihin luotonottajapariskunnan henkilökohtaisiin tarpeisiin liittyviä kuluja. Lainaa aiemmin ammatti‑ tai liiketoimintaa varten ottaneen luotonottajan puoliso ei osallistu puolisonsa ammatti‑ tai liiketoimintaan.
26.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vastaamiseksi on määritettävä, mikä on direktiivin 93/13 mukaan sellaisten kahden luonnollisen henkilön asema, jotka ovat tehneet sopimuksen osittain yksityiseen kulutukseen liittyviin tarkoituksiin ja osittain tarkoituksiin, jotka kuuluvat toisen heistä harjoittaman ammatti‑ tai liiketoiminnan piiriin, kun otetaan huomioon, että kulutusluoton ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvä käyttötarkoitus on sopimusta kokonaisuutena tarkasteltaessa merkityksellinen mutta ei vallitseva. Toisin sanoen on selvitettävä, voidaanko heitä kohtuuttomia ehtoja koskevan suojan soveltamisen kannalta pitää ”kuluttajina”.
27.
Asiaa koskevasta sääntelystä ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nousee esiin kaksi mahdollista tulkintaa.
28.
Ensimmäinen niistä on tulkinta, johon pääasian kantajat sekä Puolan hallitus ja komissio ovat vedonneet ja jonka mukaan kantajien olisi katsottava kuuluvan kuluttajan käsitteen soveltamisalaan, kun otetaan huomioon ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvän tarkoituksen rajallinen ja muu kuin vallitseva merkitys tarkasteltaessa kyseistä luottosopimusta kokonaisuudessaan ja kun sovelletaan lähestymistapaa, joka perustuu direktiiviin 2011/83 ja myöhempiin kuluttajansuojaa koskeviin säädöksiin (
7
) sisältyvään kuluttajan käsitteeseen.
29.
Toiseen vastakkaiseen tulkintaan vetoaa yksinomaan pääasian vastaaja. Sen mukaan nyt tarkasteltavassa tapauksessa kantajien vaatiman suojan soveltamisen edellytykset eivät täyty, koska ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvä tarkoitus ei ole toisarvoinen siten, että sen asemaa luottosopimusta kokonaisuudessaan tarkasteltaessa olisi pidettävä vähäpätöisenä; tässä tulkinnassa sovelletaan analogisesti lähestymistapaa, jota yhteisöjen tuomioistuin noudatti tuomiossa Gruber, (
8
) jossa yhteisöjen tuomioistuimen oli tulkittava erästä tuomioistuinten toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla vuonna 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen (
9
) määräystä.
30.
Ennen kuin ehdotan vastausta ennakkoratkaisukysymyksiin, pidänkin tarpeellisena tarkastella lyhyesti unionin oikeuteen sisältyvää kuluttajan käsitettä.
1. Kuluttajan käsite unionin oikeudessa
31.
Toimielimet, jotka otaksuivat yksittäisten jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen erojen olevan esteenä taloudelliselle yhdentymiselle, säätivät 1990‑luvulla direktiivejä, joilla pyrittiin lähentämään sääntelyä ja tarjoamaan siten parempaa suojaa tavaroita ja palveluja ostavalle kuluttajalle. (
10
)
32.
Unionin oikeusjärjestyksessä ei edelleenkään ole vain yhtä kuluttajan määritelmää. Unionin primäärioikeudessa nimenomaista määritelmää ei ole, ja johdetun oikeuden lähteissä kuluttajan käsite vaihtelee enemmän tai vähemmän tarkasteltavan säädöksen tavoitteen mukaan.
33.
Unionin sopimusoikeudessa kuluttajan käsitteeseen liittyvä luonnehdinta on pääosin yhtenäinen ja se keskittyy kuluttajan ”heikompaan” asemaan vastapuoleen verrattuna. Heikompi asema ilmenee sekä tiedollisena että neuvotteluasemaan liittyvänä epäsymmetrisyytenä, ja nämä seikat edellyttävät muihin sopijapuoliin verrattuna erilaista oikeudellista suojaa.
34.
Ensimmäiset elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä suhdetta koskeneet toimenpiteet olivat luonteeltaan alakohtaisia. Direktiivi 93/13 sen sijaan on soveltamisalaltaan yleinen säädös, joka koskee kaikkia kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisiä sopimuksia ja jolla ensimmäistä kertaa toteutetaan kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välistä sopimussuhdetta koskeva aineellinen suoja. (
11
) Erityisesti kyseisen direktiivin johdanto‑osan toisesta, viidennestä ja kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että säädöksen tavoitteena on sisämarkkinoiden toteuttaminen: jäsenvaltioiden väliset kohtuuttomia ehtoja koskevan sääntelyn erot olivat nimittäin esteenä tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle jäsenvaltiosta toiseen ja siten taloudelliselle yhdentymiselle.
35.
Kuluttajan käsitteestä mainitun direktiivin 2 artiklan b alakohdassa todetaan, että kuluttajalla tarkoitetaan ”jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti‑ tai liiketoimintaa”.
36.
Käsitettä on luettava saman direktiivin 2 artiklan c alakohdassa tarkoitetun elinkeinonharjoittajan käsitteen vastinparina; kyseisen alakohdan mukaan elinkeinonharjoittajalla tarkoitetaan ”jokaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti‑ tai liiketoimintaa”.
37.
Vastaava merkitys on direktiiveissä 2011/83 ja 2013/11 (
12
) sekä asetuksessa N:o 524/2013 tarkoitetuilla kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan käsitteillä.
38.
Määritelmistä käy näin ollen ilmi, että erottava tekijä kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä on se, liittyykö sopimuksen tarkoitus sopimuskumppanin ammatti‑ tai liiketoimintaan, eikä niinkään sopimuskumppanien asema. (
13
)
39.
Kun kuluttajan käsite siis riippuu siitä, liittyykö sopimuksen tarkoitus ammatti‑ tai liiketoiminnan harjoittamiseen, (
14
) on seuraavaksi selvitettävä, miten kyseinen peruste liittyy yksittäiseen sopimukseen.
40.
Unionin tuomioistuin on soveltanut tähän objektiivista arviointikriteeriä. Kuten julkisasiamies Mischo asiassa Di Pinto totesi, kuluttajan käsitteen piiriin kuuluvia luonnollisia henkilöitä ei määritellä abstraktisti vaan sen mukaan, mitä he tosiasiassa tekevät. (
15
)
41.
Kun näin ollen suljetaan pois sopimuskumppanien tarkoituksiin perustuva subjektiivinen näkökulma, päädytään näkökulmaan, joka on objektiivinen mutta direktiivien tehokkaan vaikutuksen ja kuluttajien luottamusta markkinoilla vahvistavien suojatoimenpiteiden myötä (
16
) markkinoiden tehokkaan toiminnan kannalta välttämätön.
42.
Näin ollen myös elinkeinonharjoittaja, jopa oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskeviin sopimuksiin erikoistunut asianajaja (
17
) tai kauppiaana toimiva henkilö, voi saada kuluttajansuojaa.
43.
Johtopäätöksenä voidaan näin ollen todeta, että unionin oikeuden lähteet ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ovat kehittyneet kohti vahvempaa kuluttajansuojaa, mutta siten, että suojaa punnitaan aina myös suhteessa muihin vapauksiin ja viime kädessä suhteessa yhtenäismarkkinoiden tehokkaaseen toimintaan, kuitenkin niin, että käsitteeseen jätetään riittävästi liikkumavaraa, jotta sen piiriin mahtuvat kaikki ne tilanteet, joissa on objektiivisesti tarkasteltuna kyse kuluttajansuojasta.
44.
Koko sääntely nimittäin perustuu olettamaan, jonka mukaan uudet markkinamallit asettavat kuluttajan heikompaan asemaan, koska hänellä ei ole todellista neuvotteluasemaa ja hänen käytettävissään olevat tiedot ovat vähäiset, mikä käytännössä pakottaa kuluttajan myöntymään elinkeinonharjoittajan sanelemiin ehtoihin kritiikittömästi ja joka tapauksessa voimatta vaikuttaa niihin.
2. Kuluttajan käsite sekamuotoisissa tai kahta päämäärää palvelevissa sopimuksissa
45.
Sekamuotoisina tai kahta päämäärää palvelevina sopimuksina pidetään sopimuksia, joiden tarkoitus liittyy osittain henkilön ammatti‑ tai liiketoimintaan ja osittain henkilökohtaiseen toimintaan.
46.
Yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli kysymystä sopimuskumppanin aseman määrittämisestä tällaisen kahta päämäärää palvelevan sopimuksen yhteydessä ensimmäistä kertaa tuomiossa Gruber. (
18
)
47.
Kyseisessä asiassa kantaja vetosi Brysselin yleissopimuksen 13, 14 ja 15 artiklassa kuluttajille taattuun suojaan eli oikeuteen nostaa kanne sen jäsenvaltion tuomioistuimessa, jossa velvoite on täytetty, eikä sen jäsenvaltion tuomioistuimessa, jossa vastaajalla on kotipaikka.
48.
Koska kyseessä oli sopimus, joka palveli kahta päämäärää, yhteisöjen tuomioistuimelta tiedusteltiin, oliko ratkaisevana pidettävä riidanalaisen sopimuksen yksityisluonteista vai ammattiin tai elinkeinotoimintaan liittyvää tarkoitusta.
49.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että luonnollista henkilöä voitiin pitää kuluttajana ainoastaan siltä osin kuin ”ammattiin tai elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus [on] toisarvoinen siten, että sitä on pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa toimea kokonaisuudessaan, eikä sillä, että ammattiin tai elinkeinotoimintaan liittymätön tarkoitus on pääasiallinen, ole vaikutusta tässä suhteessa”. (
19
)
50.
Toisin sanoen tuomiossa Gruber, jossa yhteisöjen tuomioistuimelle oli esitetty luonteeltaan prosessuaalinen kysymys, katsottiin, että määritettäessä sitä, voiko henkilö, joka tekee elinkeinonharjoittajan kanssa kahta päämäärää palvelevan sopimuksen, olla Brysselin yleissopimuksessa tarkoitettu kuluttaja, arviointiperusteena oli käytettävä ”toisarvoisuutta”.
51.
Direktiivissä 93/13 ei nimenomaisesti säädetä kuluttajan käsitteestä kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä.
52.
Direktiivin 2011/83 johdanto‑osan 17 perustelukappaleessa sen sijaan todetaan seuraavaa: ”Jos – – kyseessä on kahta päämäärää palveleva sopimus eli sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain muuhun kuin ammattitoimintaan ja kun ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva sopimuskokonaisuudessa, kyseistä henkilöä olisi myös pidettävä kuluttajana.”
53.
Vastaavia ilmauksia on käytetty direktiivin 2013/11 johdanto‑osan 18 perustelukappaleessa ja asetuksen N:o 524/2013 johdanto‑osan 13 perustelukappaleessa.
54.
Kyseisessä säännöksessä siis vahvistetaan arviointiperuste, jonka mukaan tarkoitus ei saa olla ”vallitseva”. Näin ollen myös sitä, joka toimii osittain ammatti‑ tai liiketoimintaansa liittyvässä tarkoituksessa, voidaan pitää kuluttajana siltä osin kuin ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvän tarkoituksen, joka ei tosin ole vähäpätöinen, ei kuitenkaan voida katsoa olevan vallitseva sopimuskokonaisuudessa.
B
Ennakkoratkaisukysymykset
1. Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
55.
Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, millä edellytyksillä luotonottajan, joka on tehnyt luottosopimuksen osittain ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyviin tarkoituksiin ja osittain yksityisiin kulutustarkoituksiin yhdessä sellaisen toisen luotonottajan kanssa, jonka tarkoitukset liittyvät yksinomaan yksityiseen kulutukseen, voidaan katsoa kuuluvan direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuun kuluttajan käsitteen piiriin ja onko kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä asetettava etusijalle yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa Gruber ilmaisema ohje vai ohje, joka on johdettavissa direktiivin 2011/83 johdanto‑osan perustelukappaleista ja myöhemmistä säädöksistä. (
20
)
56.
Kuten edellä todettiin, oikeuslähteitä ja oikeuskäytäntöä tarkasteltaessa esiin nousee kaksi mahdollista, toisistaan poikkeavaa tulkintaa, jotka voidaan tiivistää siten, että toisen mukaan ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvän tarkoituksen on oltava ”toisarvoinen” ja toisen mukaan se ei saa olla ”vallitseva” yksityiseen kulutustarkoitukseen verrattuna.
57.
Kun ratkaistaan, kumpi edellä mainituista tulkinnoista olisi valittava, tarkastelun kohteeksi on otettava seuraavat seikat: ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen osalta niiden (aineellista) kuluttajansuojaa ja sen tulkinnan ulottuvuutta koskevien (prosessuaalisten) lähteiden erilaiset tarkoitukset, joihin tuomiossa Gruber ja direktiivissä 93/13 sekä myöhemmissä säädöksissä (
21
) viitataan, kuluttajasopimuksen tekevien henkilöiden aineellinen asema ja sopimuksen tekemisen todelliset tarkoitukset direktiivin tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi, koska erityisesti kohtuuttomien ehtojen osalta kohtuuttoman suppea tulkinta vaarantaisi vakavasti direktiivin tehokkaan vaikutuksen; ja direktiivin 93/13 tavoitteiden läheinen yhteys myöhemmin säädettyihin direktiiveihin.
58.
Tuomiossa Gruber tulkittujen oikeuslähteiden ja direktiivin 93/13 erilaisista tarkoituksista (ratio) voidaan todeta, että direktiivillä 93/13 pyritään lähinnä saattamaan kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välinen sopimussuhde tasapainoon saattamalla heidän suhteensa symmetriseksi. (
22
)
59.
Kuten edellä jo todettiin, direktiivillä toteutetun suojajärjestelmän perustava ajatus on nimittäin se, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa kuluttajan sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennalta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön. (
23
)
60.
Tämän heikomman aseman vuoksi direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, etteivät kohtuuttomat ehdot sido kuluttajia. Kyseessä on pakottava säännös, (
24
) jolla pyritään korvaamaan muodollinen tasapaino, joka sopimuksessa perustetaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille, todellisella tasapainolla, jolla palautetaan sopimuspuolten välinen yhdenvertaisuus. (
25
) Unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että direktiivin 6 artiklan 1 kohdan on katsottava olevan sellaisia kansallisia sääntöjä vastaava normi, jotka kuuluvat sisäisessä oikeudessa kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin. (
26
) Lisäksi on otettava huomioon, että – kuten komissio huomautuksissaan muistutti – (
27
) kyseinen luonnehdinta koskee kaikkia direktiivin säännöksiä, jotka ovat välttämättömiä mainitulla 6 artiklalla tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi. (
28
)
61.
Direktiiviin 93/13 sisältyvien säännösten pakottavuus ja niihin liittyvät erityiset kuluttajansuojan vaatimukset viittaavat näin ollen siihen, että etusijalle on asetettava kuluttajan käsitteen laaja tulkinta direktiivin tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi.
62.
Brysselin yleissopimuksen 14 artiklan määräyksillä ja nykyisen asetuksen N:o 44/2001 (
29
) säännöksillä sekä asetuksen N:o 1215/2012 (
30
) säännöksillä kuluttajaa sen sijaan pyritään suojaamaan menettelyllisesti: niissä nimittäin säädetään poikkeuksesta vastaajan forumia koskevaan pääsääntöön, jonka mukaan henkilö, jolla on kotipaikka jossakin jäsenvaltiossa, voidaan haastaa oikeuteen vain kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimissa. Niillä ei ole säädetty yleisestä kuluttajansuojasta vaan ainoastaan määritelty ne kuluttajasopimuksia koskevat tapaukset, joihin sovelletaan erityistä toimivaltasääntöjen mukaista suojaa. Tuomiossa Gruber yhteisöjen tuomioistuin korostikin, että ”yksi Brysselin yleissopimuksen keskeisistä tavoitteista on sen välttäminen, että samassa asiassa olisi useita toimivaltaisia tuomioistuimia”. (
31
)
63.
Tuomio Gruber koski näin ollen sellaisten kuluttajasopimuksia koskevien toimivaltasääntöjen tulkintaa, joilla poiketaan pääsäännöstä, jonka mukaan toimivalta on sen valtion tuomioistuimilla, jossa vastaajalla on kotipaikka. Kysymyksenasettelu ei siten liittynyt aineelliseen kuluttajansuojaan: tuomiossa Gruber tarkastellut kysymykset olivat luonteeltaan prosessioikeudellisia. Kuten komissio on aivan oikein huomauttanut, (
32
) kyseisessä yleissopimuksessa omaksuttu kuluttajan käsitteen suppea tulkinta perustuu siihen, että säännöllä poiketaan toimivaltaa koskevasta pääsäännöstä. (
33
) Koska kyse on poikkeuksesta, muu kuin suppea tulkinta ei ole mahdollinen. (
34
)
64.
Kyseisten asetusten säännösten tarkoitukseen sisältyykin myös muita kuin heikomman osapuolen suojaan liittyviä näkökohtia, joilla kuluttajansuoja sovitetaan yhteen muiden, yhtä lailla suojaa ansaitsevien tarpeiden, kuten ratkaisujen ennakoitavuuden ja oikeusvarmuuden tarpeen, kanssa (
35
) sen välttämiseksi, että osapuolet voisivat forumia valitessaan käyttää harkintavaltaa tavalla, joka heikentäisi ennakoitavuutta kansainvälisissä kauppasuhteissa. (
36
) Onkin niin, että asetuksen N:o 1215/2012 järjestelmässä pelkkä neuvotteluaseman epätasapaino elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä suhteessa ei riitä oikeuttamaan poikkeamista yleisistä toimivaltasäännöistä: lisäksi edellytetään, että kuluttaja on tehnyt tietyn tyyppisiä sopimuksia.
65.
Direktiiviin 93/13 sisältyvien säännösten pakottavasta luonteesta ja siitä johtuvasta kohtuuttomiin ehtoihin liittyvästä kuluttajan erityisen suojan tarpeesta seuraa, että on huolellisesti tarkasteltava kuluttajasopimuksen tekevien henkilöiden aineellista asemaa ja sopimuksen tekemisen todellisia tarkoituksia.
66.
Jotta direktiivin tehokas vaikutus säilyy, kuluttajan käsitettä on nimittäin kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä välttämätöntä tulkita mahdollisimman laajasti sen välttämiseksi, että elinkeinonharjoittaja voisi kiertää kohtuuttomia ehtoja koskevien pakottavien säännösten soveltamista ja käyttää tällaisia ehtoja pelkästään sillä perusteella, että rahoitushakemuksen yhteydessä on samanaikaisesti olemassa myös laveasti katsottuna ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyviä tarkoituksia. (
37
)
67.
Nyt tarkasteltava tapaus on nimittäin esimerkki juuri tällaisesta riskistä. Oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenevien tietojen perusteella rahoituksen hakijoiden ehdottomasti pääasiallisena (vaikkakaan ei yksinomaisena) tarkoituksena oli perheen kodiksi tarkoitetun kiinteistön hankinta; vain toinen hakijoista harjoitti elinkeinotoimintaa; luottolaitos asetti edellä mainittuihin henkilökohtaisiin tarkoituksiin haetun rahoituksen myöntämisen ehdoksi, että toisen hakijan vanha, elinkeinotoimintaan liittynyt velka maksettaisiin pois, ja kyseisen elinkeinotoimintaan liittyneen velan takaisinmaksuun tarvittava määrä oli noin kolmasosa luoton kokonaismäärästä.
68.
Kuten Puolan hallitus on aiheellisesti todennut, direktiivi 93/13 säädettiin nimenomaan kuluttajien suojaamiseksi tällaiselta toiminnalta eli sellaisten ehtojen asettamiselta, joihin heillä ei ole mahdollisuutta vaikuttaa ja jotka siten loukkaavat heidän oikeuksiaan ja etujaan. Kuluttajalta ei näin ollen voida evätä direktiivin 93/13 tarjoamaa suojaa vain sillä perusteella, että elinkeinonharjoittaja on muuhun kuin ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvään tarkoitukseen tehdyssä sopimuksessa käyttänyt ehtoa, jossa viitataan kuluttajan elinkeinotoimintaan. (
38
)
69.
Viimeiseksi on vielä todettava, että kuten etenkin kantajat ovat huomauttaneet, (
39
) yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa Gruber esittämän tulkinnan noudattaminen merkitsisi sitä, että itseään kuluttajaksi väittävällä olisi oikeudenkäynnissä väitettään tukevien tosiseikkojen näyttämistä koskeva todistustaakka, (
40
) kun taas direktiivin 93/13 järjestelmässä kansallinen tuomioistuin toteaa viran puolesta, onko se, joka vetoaa kohtuuttomien sopimusehtojen vastaiseen suojaan, kuluttaja. (
41
)
70.
Kun siirrytään tarkastelemaan direktiiviin 93/13 sisältyvän sääntelyn tavoitteita, ei voida olla huomaamatta niiden läheistä yhteyttä myöhemmin säädettyjen direktiivien tavoitteisiin; (
42
) tämä tuntuu puoltavan kuluttajan käsitteen yhtenäistä ja laajaa tulkintaa.
71.
Direktiivillä 2011/83 nimittäin tavoitellaan elinkeinonharjoittajien kanssa tehtyihin sopimuksiin liittyvän suojan osalta samaa päämäärää kuin direktiivillä 93/13, (
43
) ja direktiivin 2011/83 2 artiklaan sisältyvä kuluttajan käsite on toisessa direktiivissä ilmaistu lähes samoin. Samat kuluttajan käsitettä koskevat huomiot koskevat myös direktiiviä 2013/11 ja asetusta N:o 524/2013.
72.
Edellä mainitun säännöstön yhteys direktiiviin 93/13 on sitäkin ilmeisempi, kun otetaan huomioon, että direktiivillä 2011/83 muutettiin direktiiviä 93/13 lisäämällä siihen 8 a artikla. Ei olekaan sattumaa, että tavallisesti molempia voidaan soveltaa samanaikaisesti samaan sopimukseen. (
44
) Unionin lainsäätäjä on äskettäin entisestään vahvistanut näiden kahden direktiivin välistä yhteyttä hyväksymällä direktiivin 93/13 ja direktiivin 2011/83 muuttamisesta unionin kuluttajansuojasääntöjen täytäntöönpanon valvonnan parantamisen ja nykyaikaistamisen osalta annetun direktiivin 2019/2161. (
45
)
73.
Näin ollen olen samaa mieltä komission kanssa, kun se huomauttaa, että kuluttajan käsitteen systemaattinen tulkinta puoltaa kyseisen käsitteen horisontaalista, direktiivin 93/13 ja muiden unionin kuluttajaoikeudellisten säädösten, erityisesti direktiivin 2011/83, direktiivin 2013/11 ja asetuksen N:o 524/2013, mukaista merkitystä. Näiden säädösten johdanto‑osien perustelukappaleisiin sisältyviä selityksiä tulisi soveltaa direktiivin 93/13 perusteella, koska nämä toimet liittyvät toiminnallisesti kyseiseen direktiiviin ja ne on annettu siinä tarkoituksessa, että niillä suojataan kuluttajaa myyjän kanssa tehtävän sopimuksen heikompana osapuolena. (
46
)
74.
Sen perusteella, mitä direktiivin 93/13 ja direktiivin 2011/83 (ja sitä seuranneiden toimien) välisestä suhteesta on edellä todettu, voidaan mielestäni sivuuttaa vastaajan esittämät näkemykset, joissa vastustetaan kuluttajan käsitteen laajaa, direktiivien 2011/83 ja sitä seuranneiden säädösten johdanto‑osien perustelukappaleisiin sisältyvän tulkinnan mukaista tulkintaa. Vastaajan näkemykset liittyvät lähinnä siihen, että direktiiveillä 93/13 ja 2011/83 on eri soveltamisala, ja siihen, että direktiivi 2011/83 on annettu nyt tarkasteltavan tapauksen tosiseikkojen tapahtuma‑ajan jälkeen eikä siihen sisältyvää kahta päämäärää palvelevaan sopimukseen liittyvän kuluttajan käsitettä näin ollen vastaajan mielestä voida soveltaa nyt tarkasteltavaan tapaukseen.
75.
Mitä direktiivien erilaiseen soveltamisalaan tulee, täydennän edellä esitettyjä näkökohtia huomauttamalla vain, että kahta päämäärää palvelevien sopimusten määritelmä ei sijoitu varsinaiseen säädöstekstiin vaan johdanto‑osien perustelukappaleisiin, joiden merkitys on tunnetusti tarjota tulkinnallisia suuntaviivoja ilman sitovaa vaikutusta.
76.
Ajallisesta soveltamisalasta puolestaan on todettava, ettei kyse ole myöhemmin säädettyjen direktiivien soveltamisesta niitä edeltäneeseen tilanteeseen vaan ainoastaan teleologisesti suuntautuneesta tulkinnasta, joka oli suositeltava jo silloin, kun voimassa oli vasta pelkkä direktiivi 93/13, kuten unionin lainsäätäjä on myöhemmin annetuissa säädöksissä nimenomaisesti todennut.
77.
Tältä osin viittaan julkisasiamies Cruz Villalónin esittämiin huomioihin ja totean, että direktiivin 2011/83 valmisteluasiakirjoista (
47
) käy ilmi, että johdanto‑osan 17 perustelukappale oli kompromissiratkaisu, joka tehtiin unionin toimielinten välisissä neuvotteluissa siitä, voidaanko kuluttajan käsitettä kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä tulkita niin sanotun vallitsevan tarkoituksen arviointiperusteen mukaisesti. (
48
) Myös direktiivin 2011/83 valmisteluasiakirjat vahvistavat, ettei kyseisen 17 perustelukappaleen voida katsoa liittyvän nimenomaisesti ainoastaan direktiiviin 2011/83.
78.
Edellä esitetyn perusteella on mielestäni omaksuttava tulkinta, jossa otetaan huomioon direktiivin tehokas vaikutus, se järjestelmä, johon kyseinen säädös sijoittuu, ja tehtävä, jota se toteuttaa, ja valittava näin ollen laajin mahdollinen kuluttajan käsitteen tulkinta kahta päämäärää palvelevan sopimuksen tekevän henkilön luonnehtimiseksi – sellainen kuin edellä mainittujen direktiivin 2011/83, direktiivin 2013/11 ja asetuksen N:o 524/2013 johdanto‑osien perustelukappaleissa.
2. Toinen ennakkoratkaisukysymys
79.
Jos hieman epäselvästä sanamuodosta huolimatta ymmärrän oikein, kansallinen tuomioistuin (
49
) pyytää toisella ennakkoratkaisukysymyksellään unionin tuomioistuinta lähinnä täsmentämään niitä perusteita, joiden nojalla voidaan todeta, että se elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus, jota varten toinen luotonottajista teki luottosopimuksen, ei ollut vallitseva ja oli luonteeltaan vain rajallinen. Ensimmäisen ja toisen kysymyksen välillä on jonkin verran päällekkäisyyttä, koska jotkin seikat, jotka puoltavat edellä ehdotettua kuluttajan käsitteen tulkintaa kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä, ovat samaan aikaan arviointiperusteita, joiden nojalla on määritettävä, kumpi tarkoitus on rahoitushakemuksessa vallitseva, henkilökohtainen vai elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus.
80.
Joka tapauksessa kansallisen tuomioistuimen, joka tarkistaa ”kaikkien todisteiden ja etenkin kyseisen sopimuksen sanamuodon perusteella, voidaanko luotonottaja luonnehtia mainitussa direktiivissä tarkoitetuksi kuluttajaksi”, tehtäväksi jää arvioida, kuuluuko nyt tarkasteltava yksittäistapaus kuluttajan käsitteen piiriin sellaisena kuin se on edellä hahmoteltuna. (
50
)
81.
Kansallisen tuomioistuimen on tämän tehdäkseen arvioitava laadullisesti ja määrällisesti kaikkia kyseisen yksittäistapauksen ratkaisemisen kannalta merkityksellisiä seikkoja ja arvioitava kokonaisuutena kaikkia käsiteltävän asian olosuhteita – kiinnittäen erityistä huomiota tarkasteltavan sopimuksen kohteena olevan tavaran tai palvelun luonteeseen –, jotka voivat osoittaa, mihin tarkoitukseen kyseinen tavara tai palvelu on hankittu. (
51
)
82.
Kun tämä on todettu, eräät nyt tarkasteltavassa tapauksessa havaittavat erityispiirteet voivat, kuten kansallinen tuomioistuin on esittänyt, toimia yleisinä perusteina, joiden avulla voidaan todeta, täyttyykö edellytys, jonka mukaan elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ei saa olla henkilökohtaiseen tarkoitukseen nähden vallitseva, kun kyseessä on kahta päämäärää palveleva sopimus.
83.
Sillä seikalla, että luotonottaja, joka tosin teki sekamuotoisen sopimuksen, teki kyseisen luottosopimuksen yhdessä sellaisen toisen sopimuskumppanin kanssa, joka toimi yksinomaan yksityisessä kulutustarkoituksessa, on merkitystä ja se voi toimia myös arviointiperusteena, kun määritetään, oliko elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ”vallitseva” sopimuskokonaisuudessa.
84.
Se, että läsnä on osittain myös elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus, ei nimittäin voi poistaa ”pelkän” kuluttajan asemassa olevalta luotonottajalta tämän kuluttaja‑asemaa. Oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenevien tietojen mukaan luotonottajien allekirjoittama luottosopimus oli sopimusasiakirjan valmistelu‑ ja laatimistavasta johtuen jakamaton. Jos toisen hakijan kuluttaja‑asemaa ei tunnustettaisi siksi, että hänellä oli samanaikainen elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus, siitä seuraisi, että myös se luotonottaja, joka on pelkästään kuluttaja, jäisi vaille suojaa. Luottolaitos olisi hyvin voinut tarjota luotonottajille kahta erillistä sopimusta niin, etteivät tarkoitukset olisi limittyneet toisiinsa.
85.
Merkitystä on ilman muuta myös sillä, (
52
) että vastaajana oleva pankki asetti luoton myöntämisen ehdoksi sen, että velka, jonka kantaja oli ottanut elinkeinotoimintansa yhteydessä, oli maksettava pois (osalla luottohakemuksen kohteena olleesta määrästä). Tätä seikkaa voidaan käyttää erottavana perusteena, kun määritetään, oliko elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ”vallitseva”, koska varsinaisissa neuvotteluissa elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus nousi esiin vain siksi, että elinkeinonharjoittaja itse vaati sitä. (
53
)
86.
Kiistatonta merkitystä on lisäksi määrällisillä näkökohdilla eli sillä, miten suuri osa myönnetystä määrästä on käytetty elinkeinotoimintaan liittyviin tarkoituksiin ja miten suuri osa henkilökohtaisiin tarkoituksiin. Nyt tarkasteltavassa tapauksessa kyseinen suhde oli yhden suhde kolmeen, mikä nähdäkseni yhdessä muiden seikkojen kanssa, mikäli sellaisia todetaan, voi osaltaan puhua sen puolesta, että elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ei ollut vallitseva.
3. Unionin tuomioistuimen tuomion vaikutusten ajallinen rajoittaminen
87.
Pääasian oikeudenkäynnin vastaaja vaatii, että ellei 2 artiklan b alakohdassa tarkoitetun kuluttajan käsitteen suppeaa tulkintaa hyväksytä, tuomion vaikutuksia on rajoitettava.
88.
Tältä osin huomautan, että ”unionin tuomioistuin voi ainoastaan poikkeustapauksissa unionin oikeusjärjestykseen kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittaa kaikkien asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota sen tulkitsemaan oikeussääntöön vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi. Jotta tällainen rajoittava päätös voitaisiin tehdä, kahden olennaisen edellytyksen, eli asianomaisten vilpittömän mielen ja vakavien vaikeuksien vaaran, on täytyttävä”. (
54
)
89.
Pääasian oikeudenkäynnin vastaaja ei kuitenkaan esitä täsmällisiä ja tarkkoja tietoja osoittaakseen, että edellä mainitut kaksi edellytystä täyttyvät. Kyseinen vastaaja nostaa nimittäin vain yleisesti esiin seikkoja, jotka eivät riitä vahvistamaan, että kyseiset edellytykset täyttyvät.
90.
Tästä syystä katson, että vaatimus on hylättävä.
IV Ratkaisuehdotus
91.
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Rejonowy dla Warszawy‑Woli w Warszawien esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa ja sen johdanto‑osaa
on tulkittava siten, että
ne eivät ole esteenä sille, että kuluttajan määritelmään sisällytetään ammatti‑ tai liiketoimintaa harjoittava henkilö, joka on tehnyt ulkomaan valuuttaan indeksoidun luottosopimuksen yhdessä sellaisen luotonottajan kanssa, joka ei harjoita tällaista toimintaa, kun luotto on tarkoitettu osittain toisen luotonottajan ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvään tarkoitukseen ja osittain hänen ammatti‑ tai liiketoimintaansa liittymättömään tarkoitukseen, eikä vain tilanteessa, jossa ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvä tarkoitus on toisarvoinen siten, että sitä on pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa sopimusta kokonaisuudessaan. Kun nimittäin otetaan huomioon direktiivin 2011/83/EU johdanto‑osan 17 perustelukappaleeseen sisältyvät tulkintaperusteet, kahta päämäärää palvelevissa sopimuksissa riittää, että ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvä tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva sopimuskokonaisuudessa.
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa ja sen johdanto‑osaa
on tulkittava siten, että
kansallisen tuomioistuimen, jonka on tehtävä kaikkia kyseisen yksittäistapauksen olosuhteita koskeva kokonaisarviointi, tulee ratkaista, onko ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyvä tarkoitus vallitseva, kun sopimusta tarkastellaan kokonaisuudessaan. Tätä varten kansallinen tuomioistuin voi luottolaitokselle tehdyn lainahakemuksen yhteydessä ottaa arviointiperusteena huomioon seuraavat seikat: ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyviin tarkoituksiin ja henkilökohtaisiin tarkoituksiin myönnettyjen määrien välinen suhde, se seikka, että luottoa haettiin yhdessä sellaisen henkilön kanssa, joka ei harjoita mitään ammatti‑ tai liiketoimintaa ja joka ei osallistu toisen hakijan ammatti‑ tai liiketoimintaan, ja se, että yksityisiin tarkoituksiin haetun luoton myöntämisen edellytykseksi asetettiin se, että samassa yhteydessä oli maksettava pois toisen hakijan ammatti‑ tai liiketoimintaan liittyviin tarkoituksiin ottama laina.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: italia.
(
2
)	Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/13/ETY (EYVL 1993, L 95, s. 29; jäljempänä direktiivi 93/13).
(
3
)	Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/83/EU (EUVL 2011, L 304, s. 64; jäljempänä direktiivi 2011/83).
(
4
)	Kuluttajariitojen vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta sekä asetuksen (EY) 2006/2004 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta 21.5.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/11/EU (vaihtoehtoista kuluttajariitojen ratkaisua koskeva direktiivi) (EUVL 2013, L 165, s. 63; jäljempänä direktiivi 2013/11).
(
5
)	Kuluttajariitojen verkkovälitteisestä riidanratkaisusta sekä asetuksen (EY) N:o 2006/2004 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta 21.5.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 524/2013 (verkkovälitteistä kuluttajariitojen ratkaisua koskeva asetus) (EUVL 2013, L 165, s. 1; jäljempänä asetus N:o 524/2013).
(
6
)	Ks. tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
7
)	Erityisesti direktiivi 2013/11 ja asetus N:o 524/2013.
(
8
)	Ks. tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
9
)	Tuomioistuinten toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla vuonna 1968 tehty yleissopimus (EYVL 1998, C 27, s. 1–33; jäljempänä Brysselin yleissopimus).
(
10
)	Cassano, G., Dona, M. ja Torino, R. (toim.), Il diritto dei consumatori, Giuffré, Milano, 2021, s. 14.
(
11
)	Caringella, F., Il lungo viaggio verso la tutela del consumatore quale contraente per definizione debole, teoksessa Caringella, F. ja De Marzo, G., I contratti dei consumatori, Torino, 2007, s. 1–51.
(
12
)	Kuluttajariitojen vaihtoehtoisesta riidanratkaisusta sekä asetuksen (EY) 2006/2004 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta 21.5.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/11/EU (EUVL 2013, L 165, s. 63–79; jäljempänä direktiivi 2013/11).
(
13
)	Ks. tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 30 kohta); tuomio 15.1.2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 21 kohta) ja tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 17 kohta).
(
14
)	Ks. tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 30 kohta).
(
15
)	Julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus Di Pinto (C‑361/89, ei julkaistu, EU:C:1990:462, 19 kohta).
(
16
)	Unionin sopimusoikeudessa keskeisenä tavoitteena on lisäksi kuluttajien luottamuksen vahvistaminen yhtenäismarkkinoilla, minkä vahvistaa sekin, että asiaa koskevia alakohtaisia säädöksiä annettaessa oikeusperustana on ollut pääosin sisämarkkinoiden toteuttamiseen liittyvä määräys (nykyinen SEUT 114 artikla). Tässä yhteydessä kuluttajaa pidetään kohtuullisen rationaalisena taloudellisena toimijana, jonka etujen suojaamisessa markkinoiden asianmukainen toiminta – joka on kuluttajansuojan ratio unionin oikeudessa – ei ole ainoastaan päämäärä vaan myös keino; ks. Mengozzi, P., Il principio personalista nel diritto dell’Unione europea, Padova, 2010, erityisesti s. 60–98.
(
17
)	Ks. tuomio 15.1.2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 23 ja 24 kohta) ja tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 24 kohta).
(
18
)	Ks. tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32).
(
19
)	Ks. tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 54 kohta). Unionin tuomioistuin on sittemmin omaksunut saman kannan 25.1.2018 antamassaan tuomiossa Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 32 kohta) ja 14.2.2019 antamassaan tuomiossa Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 91 kohta).
(
20
)	Erityisesti direktiivistä 2013/11 ja asetuksesta N:o 524/2013.
(
21
)	Erityisesti direktiivissä 2013/11 ja asetuksessa N:o 524/2013.
(
22
)	Ks. tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 31 kohta); tuomio 15.1.2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 22 kohta) ja tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 kohta).
(
23
)	Ks. tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 31 kohta); tuomio 15.1.2015, Šiba (C‑537/13, EU:C:2015:14, 22 kohta) ja tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 kohta).
(
24
)	Ks. tuomio 26.10.2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675, 36 kohta); tuomio 6.10.2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 30 kohta); tuomio 9.11.2010, VB Pénzügyi Lízing (C‑137/08, EU:C:2010:659, 47 kohta); tuomio 15.3.2012, Pereničová ja Perenič (C‑453/10, EU:C:2012:144, 28 kohta); tuomio 14.6.2012, Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, 40 kohta); tuomio 17.7.2014, Sánchez Morcillo ja Abril García (C‑169/14, EU:C:2014:2099, 23 kohta) ja tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 kohta).
(
25
)	Tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 19 kohta).
(
26
)	Ks. tuomio 6.10.2009, Asturcom Telecomunicaciones (C‑40/08, EU:C:2009:615, 52 kohta); määräys 16.11.2010, Pohotovosť (C‑76/10, EU:C:2010:685, 50 kohta) ja tuomio 21.12.2016, Gutiérrez Naranjo ym. (C‑154/15, C‑307/15 ja C‑308/15, EU:C:2016:980, 54 kohta).
(
27
)	Komission huomautukset, 29 kohta.
(
28
)	Tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito (C‑488/11, EU:C:2013:341, 44 kohta).
(
29
)	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1–23; jäljempänä asetus N:o 44/2001).
(
30
)	Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili‑ ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1–32; jäljempänä asetus N:o 1215/2012).
(
31
)	Tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43 ja 44 kohta).
(
32
)	Komission huomautukset, 23 kohta.
(
33
)	Tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43 kohta).
(
34
)	Ks. tuomio 21.6.1978, Bertrand (150/77, EU:C:1978:137, 17 ja 18 kohta); tuomio 19.1.1993, Shearson Lehman Hutton (C‑89/91, EU:C:1993:15, 14–16 kohta); tuomio 3.7.1997, Benincasa (C‑269/95, EU:C:1997:337, 13 kohta); tuomio 19.2.2002, Besix (C‑256/00, EU:C:2002:99, 26 ja 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 43 ja 44 kohta); tuomio 25.1.2018, Schrems (C‑498/16, EU:C:2018:37, 37 kohta); tuomio 14.2.2019, Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, 21 kohta) ja tuomio 28.1.2015, Kolassa (C‑375/13, EU:C:2015:37, 23 kohta).
(
35
)	”Tulkinta, jonka mukaan katsotaan, että kyseessä ei ole Brysselin yleissopimuksen 13 artiklan 1 kappaleessa tarkoitettu kuluttaja, koska tavaran tai palvelun käytöllä on tarkoitus, joka liittyy kyseessä olevan henkilön ammattiin tai elinkeinotoimintaan tavalla, jota ei voida pitää vähäpätöisenä, on myös parhaiten yhteensopiva oikeusvarmuuden periaatteen sekä sen vaatimuksen, että tuleva vastaaja voi ennakoida, mikä on toimivaltaisen tuomioistuin, kanssa, ja nämä seikat ovat kyseessä olevan yleissopimuksen perusta.” Ks. tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 45 kohta).
(
36
)	Ks. vastaavasti Puolan hallituksen huomautusten 27 kohta, s. 9.
(
37
)	Ks. vastaavasti Puolan hallituksen huomautukset, 30 kohta.
(
38
)	Puolan hallituksen huomautukset, 30 kohta.
(
39
)	Kantajien huomautukset, s. 7.
(
40
)	Ks. tuomio 20.1.2005, Gruber (C‑464/01, EU:C:2005:32, 46 kohta).
(
41
)	Ks. tuomio 4.6.2015, Faber (C‑497/13, EU:C:2015:357, tuomiolauselma).
(
42
)	Ks. julkisasiamies Cruz Villalónin ratkaisuehdotus Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271, 44 kohta).
(
43
)	Ks. määräys 15.4.2021, MiGame (C‑594/20, EU:C:2021:309, 28 kohta).
(
44
)	Edellyttäen, että kyseessä on direktiivin 2011/83 soveltamisalaan kuuluva sopimus.
(
45
)	Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2019/2161, annettu 27.11.2019, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 98/6/EY, 2005/29/EY sekä 2011/83/EU muuttamisesta unionin kuluttajansuojasääntöjen täytäntöönpanon valvonnan parantamisen ja nykyaikaistamisen osalta (EUVL 2019, L 328, s. 7).
(
46
)	Komission huomautukset, 22 kohta.
(
47
)	Neuvoston asiakirja 10481/11, 20.5.2011, 3 kohta ja neuvoston asiakirja 11218/11, 8.6.2011, s. 5.
(
48
)	Euroopan parlamentti teki tarkistuksen, jossa ehdotettiin kuluttajan määritelmän muuttamista nimenomaisesti siten, että se ulottuisi koskemaan ”luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään toimii perustavanlaatuisesti tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino‑ tai ammattitoimintaansa”. Tätä seuranneissa neuvotteluissa Euroopan parlamentti suostui kuluttajan määritelmän ennallaan pitämiseen ja adverbin ”perustavanlaatuisesti” poistamiseen sillä edellytyksellä, että kuluttajan määritelmän selventämiseen tarkoitetussa perustelukappaleessa, joka perustui alun perin tuomioon Gruber, sana ”toisarvoinen” korvattaisiin sanalla ”vallitseva”; ks. julkisasiamies Cruz Villalónin ratkaisuehdotus Costea (C‑110/14, EU:C:2015:271, 42 kohta).
(
49
)	Vastaavasti ks. komission huomautukset, 32 kohta.
(
50
)	Ks. tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 22 kohta).
(
51
)	Ks. tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 23 kohta).
(
52
)	Ks. myös Puolan hallituksen huomautukset, 29 kohta.
(
53
)	Ks. komission huomautukset, 35 kohta, joiden mukaan siihen, millainen merkitys yksittäisen henkilön tarkoitukselle on annettava konkreettisen liiketoimen yhteydessä sen määrittämiseksi, voidaanko kyseistä henkilöä pitää kuluttajana, vaikuttaa myös unionin tuomioistuimen tuomiossa Kamenova esittämä päättely (tuomio 4.10.2018, Kamenova, C‑105/17, EU:C:2018:808, 38 kohta).
(
54
)	Ks. tuomio 11.11.2020, DenizBank (C‑287/19, EU:C:2020:897, 108 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).