61994TO0331_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-331/94 DEP,
IPK-München GmbH,
München (Tyskland), ved Rechtsanwalt H.-J. Prieß,
sagsøger,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved J. Grunwald, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøgt,
angående en påstand om fastsættelse af sagsomkostninger, der skal erstattes som følge af Rettens dom af 6. marts 2001, sag T-331/94, IPK-München mod Kommissionen, Sml. II, s. 779,
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Tredje Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, M. Jaeger, og dommerne J. Azizi og E. Cremona,
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Faktiske omstændigheder og retsforhandlinger
1. Den 13. oktober 1994 anlagde sagsøgeren sag ved Retten med påstand om annullation af Kommissionens beslutning af 3. august 1994, hvorved den afslog at udbetale 212 000 EUR, svarende til restbeløbet af den finansielle støtte til sagsøgeren i forbindelse med projektet Ecodata om oprettelse af en databank om miljøvenlig turisme i Europa (herefter »projekt Ecodata« eller »projektet«).
2. Ved Rettens dom af 15. oktober 1997, IPK mod Kommissionen (sag T-331/94, Sml. II, s. 1665, herefter »dommen af 15. oktober 1997«) blev sagsøgte frifundet. Den 22. december 1997 iværksatte sagsøgeren appel af dommen af 15. oktober 1997. Ved Domstolens dom af 5. oktober 1999, IPK mod Kommissionen (sag C-433/97 P, Sml. I, s. 6795, herefter »dommen af 5. oktober 1999«), blev dommen af 15. oktober 1997 ophævet, sagen hjemvist til Retten, ligesom afgørelsen om sagens omkostninger blev udsat.
3. Ved dom af 6. marts 2001, IPK-München mod Kommissionen (sag T-331/94, Sml. II, s. 779, herefter »dommen af 6. marts 2001«) tog Retten sagsøgerens påstand til følge og fastslog, at Kommissionen skulle bære sine egne omkostninger og betale alle de omkostninger, sagsøgeren havde afholdt i sagerne for Retten og for Domstolen.
4. Ved Domstolens dom af 29. april 2004, IPK-München og Kommissionen (forenede sager C-199/01 P og C-200/01 P, Sml. I, s. 4627), blev appellerne, der var iværksat af sagsøgeren og Kommissionen af dommen af 6. marts 2001 forkastet, og Domstolen fastslog, at hver part skulle bære sine egne omkostninger ved appellen.
5. Ved skrivelse af 30. juli 2004 oplyste sagsøgeren Kommissionen om, at selskabets sagsomkostninger, der som omhandlet i konklusionen til dommen af 6. marts 2001 skulle erstattes, androg 38 373,99 EUR.
6. Ved skrivelse af 22. september 2004 afviste Kommissionen sagsøgerens krav om betaling, da de relevante retlige spørgsmål allerede var blevet drøftet under den administrative procedure. Kommissionen fandt, at alene udgifterne til juridisk rådgivning på 13 000 EUR skulle erstattes.
7. Det er på denne baggrund, at sagsøgeren ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. oktober 2004 har fremsat begæring om fastsættelse af sagsomkostninger i henhold til artikel 92, stk. 1, i Rettens procesreglement.
Parternes påstande
8. Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at de udgifter, der kan kræves erstattet, fastsættes til 38 373,99 EUR, subsidiært til et beløb, som Retten finder rimeligt.
9. Kommissionen har nedlagt påstand om, at de udgifter, der kan kræves erstattet, fastsættes til 13 000 EUR, subsidiært til et beløb, som Retten finder passende.
Retlige bemærkninger
1. Parternes argumenter
Sagsøgerens argumenter
Opgørelse over sagsøgerens udgifter
10. Udgifterne på 38 373,99 EUR, som sagsøgeren har krævet erstattet for sagerne for Retten, der resulterede i dommen af 15. oktober 1997 og af 6. marts 2001, og for den sag for Domstolen, som resulterede i dommen af 5. oktober 1999, består ifølge sagsøgeren af følgende elementer.
– Sagen for Retten indtil afsigelsen af dommen af 15. oktober 1997
11. Sagsøgeren har anført, at selskabet til varetagelse af sine interesser i sagen for Retten, indtil afsigelsen af dommen af 15. oktober 1997, havde aftalt et fast salær med selskabets advokater på 630 000 belgiske franc (BEF), dvs. 15 617,29 EUR, plus udgifter. Sagsøgeren har i den forbindelse vedlagt to regninger på henholdsvis 315 000 BEF og 15 000 tyske mark (DEM).
12. Betalingen af de 630 000 BEF omfatter ifølge sagsøgeren betaling for følgende ydelser: udkast til stævning (60 sider), udkast til replik (80 sider), forberedelse til retsmødet – herunder besvarelsen af Rettens spørgsmål, gennemgang af retsmøderapporten og udkast til det mundtlige indlæg – deltagelse i retsmødet samt korrespondance med selskabet og Retten.
13. Sagsøgeren har desuden vedlagt to regninger med en opgørelse af de udgifter, der har været afholdt i forbindelse med sagen. Regningen af 26. oktober 1995 består af følgende udgifter: bankgebyrer (745 BEF), porto (1 087 BEF), rejser til Luxembourg (13. oktober 1994 og 18. april 1995) (9 074 BEF), informationssøgning på databaser (455 BEF) og telekommunikation (9 094 BEF). Regningen af 14. juli 1997 består af følgende udgifter: fotokopier (379 BEF), bybud (661 BEF), telefax (1 026 BEF) og rejser (H.-J. Prieß, rejse til Luxembourg den 24. og 25.6.1997) (33 032 BEF).
14. Sagsøgeren skønner således, at de samlede udgifter og salærer, der har været afholdt til varetagelsen af sagsøgerens interesser i sagen for Retten indtil afsigelsen af dommen af 15. oktober 1997, andrager et beløb på 685 553 BEF, dvs. 16 994,41 EUR.
– Sagen for Domstolen indtil afsigelse af dommen af 5. oktober 1999
15. Sagsøgeren har anført, at selskabet til varetagelse af sine interesser i appelsagen for Domstolen, der resulterede i dommen af 5. oktober 1999, havde aftalt et fast salær med selskabets advokater på 307 500 BEF, dvs. 7 622,73 EUR, plus udgifter.
16. Ifølge sagsøgeren svarer de 307 500 BEF til vederlaget til selskabets advokater for udkast til appelskrift samt korrespondancen til selskabet og til Domstolen.
17. Desuden har sagsøgeren i en regning af 31. december 1999 opgjort de udgifter, der har været afholdt i forbindelse med denne sag. I regningen er følgende udgifter opgivet: bankgebyrer (560 BEF), fotokopier (5 140 BEF), porto (81 BEF), telekommunikation (2 441 BEF), taxakørsel (440 BEF) og rejser (advokat Andrade, rejse til Luxembourg den 22. december 1997) (3 399 BEF). Sagsøgeren har i stævningen præciseret, at udgifterne til advokat Andrades rejse blev afholdt i forbindelse med indlevering af appelskriftet til Domstolen.
18. Sagsøgeren skønner i alt at have afholdt et beløb på 319 561 BEF, dvs. 7 921,71 EUR, til salærer og udgifter i forbindelse med den første appel for Domstolen, der resulterede i dommen af 5. oktober 1999.
– Fortsættelsen af sagen for Retten indtil dommen af 6. marts 2001
19. Sagsøgeren har præciseret, at advokatsalærer for varetagelsen af selskabets interesser under fortsættelsen af sagen for Retten indtil dommen af 6. marts 2001, var beregnet på timebasis. Sagsøgeren har anført, at tre advokater har arbejdet på sagen. De tre advokaters salær androg ifølge sagsøgeren 10 535 EUR.
Opgørelsen af salærerne gengives i det følgende.
20. H.-J. Prieß’ salær andrager i alt 9 360 EUR, dvs. 20,8 timer à 450 EUR. Antallet af timer fordeler sig således: gennemgang af dokumenter og telefonsamtaler, 0,5 timer; gennemgang af dokumenter, juridisk vurdering og interne drøftelser, 0,5 timer; forretningsrejser Berlin-Luxembourg og forberedelse til retsmøde, 9,5 timer; retsmøder ved Retten og forretningsrejser Luxembourg-Berlin, 10 timer; gennemgang af dokumenter, juridisk vurdering og telefonsamtaler 0,3 timer.
21. C. Pitschas’ salær andrager i alt 650 EUR, dvs. 2 timer à 325 EUR. Den ene time blev anvendt til udarbejdelse af en note vedrørende spørgsmålet om admittering af fremlæggelse af nye faktiske omstændigheder i forbindelse med en hjemvisning til Retten, og den anden time til et internt møde med H.-J. Prieß, der navnlig vedrørte retsmødet ved Retten.
22. A.C. Muners salær andrager i alt 525 EUR, dvs. 5 timer à 105 EUR. Arbejdstiden svarer til 2,5 timer til udarbejdelse af en note vedrørende fremlæggelse af nye faktiske omstændigheder, og 2,5 timer til søgning i retspraksis i forbindelse med spørgsmålet om fremlæggelse af nye faktiske omstændigheder under de skriftlige forhandlinger i tilfælde af hjemvisning til Retten.
23. Sagsøgeren har præciseret, at salærerne svarer til de almindelige markedsvilkår for advokater der er partnere eller fuldmægtige med særlig kompetence på fællesskabsrettens område, og at advokatsalærerne svarer nøjagtigt til arbejdsbyrden fra afsigelsen af dommen af 5. oktober 1999 indtil dommen af 6. marts 2001.
24. Et beløb på 1 066,61 EUR for rejseomkostninger og moms er tilføjet de 10 535 EUR for salærer. De samlede udgifter til fortsættelsen af sagen for Retten indtil dommen af 6. marts 2001 andrager således 13 457,87 EUR.
Dokumentation for sagsøgerens udgifter
25. Sagsøgeren mener, at de 38 373,99 EUR bør erstattes i det hele, og der henvises herved til retspraksis på området for fastsættelse af sagsomkostninger (Domstolens kendelse af 4.2.2004, sag C-77/99 DEP, Kommissionen mod Oder-Plan Architektur m.fl., Sml. I, s. 1267, præmis 18).
26. I den forbindelse har sagsøgeren for det første gjort gældende, at der i de omhandlede sager blev rejst meget væsentlige fællesskabsretlige spørgsmål. De omhandlede sager vedrører spørgsmålet, dels, om Kommissionen kunne afslå at udbetale en del af en planlagt støtte, fordi det pågældende projekt ikke var blevet gennemført tilfredsstillende, når forsinkelsen af projektets gennemførelse var forårsaget af Kommissionens tjenestemænds indblanding, dels, hvem der i et sådant tilfælde har bevisbyrden for en fællesskabsinstitutions indblanding (eller fravær af indblanding). Ifølge sagsøgeren har Domstolens og Rettens afgørelser tilført vigtige elementer til udredningen af disse spørgsmål.
27. For det andet finder sagsøgeren, at behandlingen af de omhandlede sager, der varede mindst syv år, indebar en væsentlig arbejdsbyrde, da de var yderst vanskelige som følge af de mange, yderst komplekse faktiske og retlige spørgsmål, der blev forelagt Fællesskabets retsinstanser.
28. I den forbindelse har sagsøgeren gjort gældende, at selskabet har måttet foretage en detaljeret fortolkning af betingelserne for tildeling og udbetaling af støtten. Desuden har sagsøgeren understreget, at det har været nødvendigt dels nøjagtigt at fastlægge den adfærd, som flere tjenestemænd i Kommissionens generaldirektorat (GD) »Erhvervspolitik, Handel, Turisme og Erhvervsdrivende Foreninger« har udvist, dels at henføre denne adfærd under de almindelige fællesskabsretlige principper, og herfra at udskille de regler, der finder anvendelse på spørgsmålet om bevisbyrden.
29. Sagsøgeren har i øvrigt bestridt Kommissionens opfattelse, hvorefter selskabet havde kendskab til væsentlige forhold i sagen fra tidspunktet for den administrative procedure. Ifølge sagsøgeren var de væsentlige spørgsmål, der blev rejst under retssagen, ikke genstand for de drøftelser, som fandt sted mellem sagsøgeren og Kommissionen under den administrative procedure. Sagsøgeren har navnlig henvist til skrivelsen af 28. december 1993. Ifølge sagsøgeren fremgår det af denne skrivelse, at selskabet ikke havde omtalt de spørgsmål, der var årsagen til, at Kommissionen afslog at overføre den anden del af støtten, hvilket afslag var genstand for annullationssøgsmålet (dommen af 6.3.2001, præmis 35 ff.). Ifølge sagsøgeren har Kommissionen erkendt dette, idet den som begrundelse for en anmodning af 28. oktober 1994 om forlængelse af fristen for indgivelse af svarskrift anførte mængden af bilag, der skulle gennemgås, og behovet for at rådføre sig med de berørte tjenestegrene. Følgelig er sagsøgeren af den overbevisning, at advokaternes arbejdsbyrde på ingen måde blev lettet på grund af den administrative procedure.
30. Sagsøgeren har endvidere bestridt, at det af den omstændighed, at selskabet har faktureret Kommissionen for udgifter til juridisk rådgivning til et beløb på 41 832 DEM som projektomkostninger, kan udledes, at selskabets advokater har deltaget i alle sagens væsentligste elementer. Sagsøgeren er, som anført i stævningen af 13. oktober 1994, af den opfattelse, at disse udgifter blev afholdt til rådgivning af sagsøgeren under forhandlingerne med de tre af Kommissionen udvalgte kontraktparter, som led i projekt Ecodata, og for at imødegå ulovlig indblanding i projektet og i sammensætningen af konsortiet fra visse tjenestemænd i det pågældende generaldirektorat. Denne rådgivning har ifølge sagsøgeren ingen forbindelse med sagerne for Retten og Domstolen, da de ikke vedrører afslaget på udbetalingen af den anden del af støtten.
31. For det tredje har sagsøgeren anført, at den konkrete arbejdsbyrde som følge af de komplekse spørgsmål, der blev rejst under sagen, nødvendiggjorde – i det mindste ud fra effektivitetshensyn – at flere advokatpartnere, som repræsenterede sagsøgeren, i perioder beskæftigede sig med sagens forskellige aspekter. Sagsøgeren har i den forbindelse henvist til fast retspraksis, hvorefter det samlede timeantal, der er nødvendigt med henblik på sagen for Fællesskabets retsinstanser, skal lægges til grund, uanset antallet af advokater, det udførte arbejde har været fordelt imellem (jf. i denne retning Rettens kendelse af 15.7.1998, sag T-115/94 DEP, Opel Austria mod Rådet, Sml. II, s. 2739, præmis 29, og af 10.1.2002, sag T-80/97 DEP, Starway mod Rådet, Sml. II, s. 1, præmis 31).
32. For det fjerde har sagsøgeren anført, at beløbets størrelse er berettiget ud fra den økonomiske betydning, som sagen har for selskabet. Sagsøgeren har vurderet, at den anden del af støtten udgør mere end 20% af projektets samlede finansiering, som selskabet selv skulle sikre op til 47%. Det er baggrunden for, at frifindelsen af sagsøgte i annullationssøgsmålet havde alvorlige økonomiske konsekvenser for sagsøgeren, hvilket Retten fastslog i præmis 51 i dommen af 15. oktober 1997.
33. For yderligere at godtgøre den økonomiske betydning, som sagen har for sagsøgeren, har selskabet anført sagens påvirkning af selskabets aktiviteter. Ifølge sagsøgeren drejede tvisten sig bl.a. om kvaliteten af selskabets arbejde og om klagepunkter (ugrundede) vedrørende hemmelige aftaler. Ifølge sagsøgeren skadede dette mærkbart selskabets forretninger.
Kommissionens argumenter
34. Kommissionen er af den opfattelse, at sagsøgerens argumenter i stævningen ikke kan lægges til grund for påstanden om erstatning af 38 373,99 EUR, så de i retspraksis fastsatte betingelser er opfyldt.
35. For det første – for så vidt angår betydningen af sagen efter fællesskabsretten – er Kommissionen af den opfattelse, at den foreliggende sag vedrører et støtteprojekt, der ikke er gennemført i overensstemmelse med reglerne, dvs. en sagstype, som for det meste er præget af de konkrete faktiske omstændigheder, hvilken sagstype længe har givet anledning til talrige sager.
36. For det andet hvad angår den foreliggende sags sværhedsgrad er Kommissionen af den overbevisning, at dette højest har været tilfældet i forbindelse med den administrative procedure, som sagsøgerens advokater ifølge sagsakterne allerede havde haft afgørende indflydelse på, og under hvilken de fik oplysninger, der blot senere skulle drøftes under retssagen. Kommissionen finder, at selv disse vanskeligheder under den administrative procedure var mindre juridiske end faktiske henset til, at sagsøgeren dels ikke ønskede at skade det gode forhold til den ansvarlige kontorchef, Tzoanos, der efterfølgende blev stemplet som korrupt og afskediget, dels søgte at foregive accept af den indflydelse, som generaldirektøren angiveligt havde på kontorchefen. Ifølge Kommissionen er sagsøgerens omfattende forklaring på og analyse af Kommissionens tjenestemænds faktiske adfærd under projektet ikke først blevet forelagt under retssagen, men allerede længe før, hvilket er baggrunden for, at udgifterne på 41 832 DEM til juridisk rådgivning blev faktureret Kommissionen.
37. For det tredje er Kommissionen, vedrørende den væsentlige arbejdsbyrde som sagsøgeren har påberåbt sig, af den opfattelse, at den også selv i væsentlig grad blev reduceret på grund af den administrative procedure, og fordi sagsøgeren ulovligt, foranlediget af Tzoanos og/eller en journalist, fik tilsendt interne dokumenter fra Kommissionen.
38. Hertil kommer, at Kommissionen, i modsætning til hvad sagsøgeren hævder, har anført, at alle de væsentlige elementer i den efterfølgende sag allerede var blevet omtalt, gennemgået af sagsøgerens advokater og behandlet under den administrative procedure. Kommissionen har i den forbindelse gjort gældende, at sagsøgeren anser den omfattende forklaring på og analyse af Kommissionens tjenestemænds faktiske adfærd under projektet for selve årsagen til sværhedsgraden af de faktiske og retlige spørgsmål, der skulle træffes afgørelse om, og til sagsøgerens arbejdsbyrde, og at sagsøgeren har erkendt, at de angivelige udgifter til juridisk rådgivning vedrørte imødegåelsen af visse tjenestemænd i det pågældende generaldirektorats ulovlige forsøg på at påvirke projektet.
39. Endelig har Kommissionen anført, at sagsøgerens påstand om, at advokatrådgivningen under den administrative procedure ingen forbindelse havde med sagerne for Retten og Domstolen, er fuldstændig fejlagtig og vildledende, da sagsøgeren netop selv har anført, at denne angivelige påvirkning og imødegåelsen heraf var sagens kerne. Kun dette forhold gjorde det muligt for sagsøgeren at få medhold i sin sag, på trods af en åbenbart mangelfuld gennemførelse af projektet.
40. Kommissionen har anført, at udgifterne til advokater som følge af den administrative procedure ikke i henhold til procesreglementets artikel 92, stk. 1, kan erstattes, og at disse udgifter ikke kan være genstand for to erstatningskrav. Følgelig har Kommissionen nedlagt påstand om, at sagsøgerens krav om erstatning af denne del af udgifterne ikke tages til følge.
41. På baggrund af alle sagens øvrige forhold og forholdene i andre sager, der har en væsentlig lighed hermed, finder Kommissionen, at det beløb, der i den foreliggende sag bør erstattes, fastsættes til 8 000 EUR for sagerne for Retten og til 5 000 EUR for sagen for Domstolen, dvs. i alt 13 000 EUR.
2. Rettens bemærkninger
Generelle bemærkninger
42. I henhold til procesreglementets artikel 91, litra b), kan »nødvendige udgifter, som parterne har afholdt med henblik på sagens behandling, især rejse­ og opholdsudgifter og vederlag til befuldmægtigede, rådgivere eller advokater«, kræves erstattet. Det følger af denne bestemmelse, at de udgifter, der kan kræves erstattet, er begrænset dels til de udgifter, der er afholdt med henblik på sagens behandling ved Fællesskabets retsinstanser, dels til udgifter, som var nødvendige i denne forbindelse (kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 31, præmis 26, og Rettens kendelse af 19.9.2001, sag T-64/99 DEP, UK Coal mod Kommissionen, Sml. II, s. 2547, præmis 25).
43. Dernæst bemærkes, at »sagens behandling« i procesreglementets artikel 91 kun betyder sagens behandling ved Fællesskabets retsinstanser og ikke omfatter den administrative procedure. Dette følger især af procesreglementets artikel 90, der omtaler »sagens behandling ved Retten« (jf. analogt Domstolens kendelse af 21.10.1970, sag 75/69, Hake mod Kommissionen, org.ref.: Rec. s. 901, på s. 902, og af 30.11.1994, sag C-294/90 DEP, British Aerospace mod Kommissionen, Sml. I, s. 5423, præmis 11 og 12).
44. For så vidt angår de udgifter, der er afholdt med henblik på behandlingen af sagen for Retten, skal det endvidere påpeges, at Fællesskabets retsinstanser ifølge fast retspraksis ikke er kompetente til at fastsætte de beløb, som parterne skal udrede i salær til deres egne advokater, men de kan fastsætte den del af disse beløb, der kan søges erstattet hos den part, som idømmes sagens omkostninger. Retten skal, idet den tager stilling til fastsættelsen af sagsomkostningerne, hverken tage hensyn til en national tarif for advokaters salærer eller til en eventuel aftale herom, indgået mellem den berørte part og dennes repræsentanter eller rådgivere (Rettens kendelse af 8.11.1996, sag T-120/89 DEP, Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, Sml. II, s. 1547, præmis 27, kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 31, præmis 27, og i sagen UK Coal mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 42, præmis 26).
45. Det er tillige fast retspraksis, at da der ikke i fællesskabsretten findes bestemmelser om fastsættelse af sådanne honorarer, er Retten frit stillet ved sin vurdering af de foreliggende oplysninger, idet den dog skal tage hensyn til sagens genstand og karakter, dens betydning efter fællesskabsretten og dens sværhedsgrad, såvel som til den arbejdsbyrde, som de pågældende befuldmægtigede og rådgivere har båret i forbindelse med sagen, samt til parternes økonomiske interesse i sagen (kendelse afsagt af formanden for Domstolens Tredje Afdeling den 26.11.1985, sag 318/82 DEP, Leeuwarder Papierwarenfabriek mod Kommissionen, Sml. s. 3727, præmis 2 og 3, Rettens kendelse af 8.3.1995, sag T-2/93 DEP, Air France mod Kommissionen, Sml. II, s. 533, præmis 16, og kendelsen i sagen Opel Austria mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 31, præmis 28, og i sagen UK Coal mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 42, præmis 27).
46. I denne henseende afhænger Fællesskabets retsinstansers mulighed for at bedømme værdien af det udførte arbejde af, hvor præcise de fremlagte oplysninger er (Domstolens kendelse af 9.11.1995, sag C-89/85 DEP, Ahlström m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 20, kendelsen i sagen Stahlwerke Peine-Salzgitter mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 44, præmis 31, og Rettens kendelse af 28.6.2004, sag T-342/99 DEP, Airtours mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 30).
47. På grundlag af disse kriterier skal det bedømmes, med hvilket beløb udgifterne kan kræves erstattet i den foreliggende sag.
Om sagens genstand og karakter, dens betydning efter fællesskabsretten og dens sværhedsgrad
Opregning af sagens faktiske omstændigheder
48. Hovedsagerne vedrører økonomisk støtte til oprettelse af en databank om miljøvenlig turisme i Europa.
49. Før og efter tildelingen af støtten til sagsøgeren udøvede Kommissionen pression over for sagsøgeren med henblik på, at Studienkreis für Tourismus eV, en virksomhed, der ikke var anført i sagsøgerens forslag, blev inddraget i projekt Ecodata.
50. Desuden blandede en af de ansvarlige tjenestemænd, Tzoanos, sig i projektet ved at foreslå at tildele hovedparten af støtten til en af sagsøgerens partnere.
51. Endelig traf Kommissionen, efter sagsøgerens gennemførelse af projektet, afgørelse om at afslå at udbetale resten af støtten, da selskabet ikke fuldt ud og rettidigt havde opfyldt de forpligtelser, der fulgte af beslutningen om tildeling af støtten.
52. På denne baggrund anlagde sagsøgeren sag mod Kommissionen ved Retten, og senere ved Domstolen, til prøvelse af, om afslaget på at udbetale resten af støtten var berettiget.
Bedømmelse af sagens genstand og karakter, dens betydning efter fællesskabsretten og dens sværhedsgrad
53. I det omfang denne sag vedrører manglende opfyldelse af betingelserne for tildelingen af støtte, adskiller den sig ikke synderligt fra andre sager på området for støtte. Analysen af fortolkningen af betingelserne for tildeling af støtten er nemlig ikke særlig vanskelig. Hertil kommer, at bedømmelsen af opfyldelsen af betingelserne for tildelingen af finansiel støtte som den i denne sag omhandlede ikke volder særlige juridiske problemer og ikke er af særlig betydning efter fællesskabsretten.
54. Men sagen vedrører også Kommissionens indblanding forud for og under sagsøgerens gennemførelse af det støttede projekt. Behovet for at belyse de præcise omstændigheder omkring denne indblanding og for at foretage en grundig analyse af konsekvenserne for afgørelsen af sagen indebærer i et vist omfang særlige vanskeligheder, der adskiller denne sag fra andre sager vedrørende manglende opfyldelse af betingelserne for tildeling af støtte.
55. Domstolen har nemlig i denne sag taget stilling til fordeling af bevisbyrden mellem parterne i tilfælde af Kommissionens indblanding i et støttet projekt. Domstolen præciserede, at eftersom sagsøgeren havde sandsynliggjort, at visse tjenestemænd i Kommissionen havde blandet sig i projektet, og at denne indblanding kunne have påvirket projektets korrekte gennemførelse, påhvilede det Kommissionen at godtgøre, at sagsøgeren, på trods af denne indblanding, havde været i stand til at gennemføre projektet på tilfredsstillende måde. I den henseende er sagen af betydning efter fællesskabsretten, i det omfang den belyser fordelingen af bevisbyrden til sagens parter, i tilfælde hvor Kommissionen har blandet sig i gennemførelsen af et støttet projekt, hvilket projekt institutionen desuden har påstået misligholdt.
56. Heraf følger, at den omhandlede sag bærer præg af en vis nyhedsgrad, hvorfor den er af en vis betydning efter fællesskabsretten.
Om den arbejdsbyrde, som retssagen har kunnet forårsage
Indledende bemærkninger
57. Hvad angår den arbejdsbyrde, der er forbundet med sagen for Fællesskabets retsinstanser, følger det af ovenstående overvejelser, at sagen rent faktisk har kunnet forårsage en vis arbejdsbyrde for advokaterne.
58. Imidlertid bør der, som led i en fyldestgørende bedømmelse af den arbejdsbyrde, som retssagen har kunnet forårsage, tillige henses til advokaternes forkundskaber samt til nøjagtigheden af de fremlagte oplysninger vedrørende de udgifter og salærer, der er gjort gældende.
Advokaternes forkundskaber
59. For så vidt angår bedømmelsen af den arbejdsbyrde, som retssagen har kunnet forårsage, bør det fremhæves, at det tilkommer Fællesskabets retsinstanser at tage stilling til det arbejde, der er objektivt nødvendigt for sagens behandling i sin helhed. Hvis sagsøgerens advokater imidlertid allerede har bistået sagsøgeren under procedurer eller tiltag forud for den pågældende retssag, bør der tillige henses til advokaternes kendskab til relevante forhold for retssagen, hvilket har kunnet lette deres arbejde og begrænse den tid, de måtte bruge på sagen (jf. i denne retning Rettens kendelse af 8.11.2001, sag T-65/96 DEP, Kish Glass mod Kommissionen, Sml. II, s. 3261, præmis 25, af 6.3.2003, forenede sager T-226/00 DEP og T-227/00 DEP, Nan Ya Plastics og Far Eastern Textiles mod Rådet, Sml. II, s. 685, præmis 43, og af 7.12.2004, sag T-251/00 DEP, Lagardère og Canal+ mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 30).
60. Heraf følger, at advokaternes bistand under den administrative procedure ikke skal inddrages i vurderingen af de udgifter, der skal erstattes, hvis det godtgøres, at denne bistand er uden relevans for retssagen.
61. I det foreliggende tilfælde er det ikke bestridt, at de samme advokater repræsenterede sagsøgeren såvel under den administrative procedure som under retssagen.
62. Sagsøgeren finder imidlertid, at de væsentlige faktiske og retlige spørgsmål, der blev rejst under retssagerne for Domstolen og Retten, ikke var genstand for de drøftelser, som fandt sted mellem sagsøgeren og Kommissionen under den administrative procedure (jf. præmis 29 og 30 ovenfor). Sagsøgeren har i den forbindelse henvist til skrivelsen af 28. december 1993, hvori selskabet foreslog en mindelig løsning som følge af Kommissionens afslag på at udbetale resten af støtten.
63. Retten finder ikke desto mindre, at den omstændighed, at sagsøgeren har foreslået en mindelig løsning under den administrative procedure, ikke i det foreliggende tilfælde godtgør, at sagsøgerens advokater ikke var vidende om faktiske og retlige forhold, der kunne lette arbejdet under retssagerne om projekt Ecodata.
64. For at kunne foreslå en mindelig løsning som følge af Kommissionens afslag på at udbetale resten af støtten på grund af misligholdelse af det støttede projekt, må der dog være opnået et vist kendskab til de faktiske omstændigheder omkring afslaget, ligesom der må være påbegyndt en første vurdering af begrundelsen herfor.
65. Dette anfægtes ikke af, at Kommissionen har begrundet en anmodning om forlængelse af fristen for indgivelse af svarskrift med mængden af bilag, der skulle gennemgås, og med behovet for at rådføre sig med de berørte tjenestegrene. Anmodningen kan nemlig på ingen måde lægges til grund for, at sagsøgerens advokater ikke skulle have haft kendskab til relevante faktiske og retlige omstændigheder under den administrative procedure.
66. Sagsøgeren har endvidere bestridt, at det af den omstændighed, at selskabet har faktureret Kommissionen for udgifter til juridisk rådgivning som projektomkostninger, kan udledes, at advokaterne har arbejdet med alle sagens væsentligste elementer under den administrative procedure.
67. Retten bemærker i den forbindelse, at sagsøgeren selv i den foreliggende sag er af den opfattelse, at disse udgifter bl.a. er blevet afholdt for at imødegå visse af Kommissionens tjenestemænds ulovlige indblanding i projektet og i sammensætningen af konsortiet.
68. Dernæst påpeges, at sagsøgeren under den retssag, der resulterede i dommen af 15. oktober 1997, fandt, at forsinkelserne med gennemførelsen af projektet skyldtes en vis indblanding fra Kommissionens tjenestemænd, bl.a. med henblik på at tildele hovedparten af støtten til en af sagsøgerens partnere, og for at få Studienkreis für Tourismus eV godkendt som partner. Sagsøgeren var følgelig af den overbevisning, at det af denne ene årsag var uberettiget at sanktionere selskabet ved at afslå udbetaling under henvisning til den forsinkede gennemførelse af projektet (dommen af 15.10.1997, præmis 34).
69. Således fremgår det, at Kommissionens indblanding i projektet har været genstand for sagsøgerens advokaters behandling under den administrative procedure, og at sagsøgeren har gjort denne indblanding gældende som begrundelse for den forsinkede gennemførelse af projektet. Den rådgivning, som sagsøgeren har fået under den administrative procedure, og som er blevet faktureret som en del af projektomkostningerne, har således gjort det muligt for sagsøgerens advokater at stifte kendskab med visse faktiske og retlige forhold, der har vist sig at være relevante for retssagen.
70. Rådgivningen vedrørende Kommissionens indblanding i projektet er ganske vist ikke blevet udarbejdet i forbindelse med Kommissionens afvisning af at betale resten af støtten, eftersom den fandt sted forud for Kommissionens afvisning. Rådgivningen har ikke desto mindre gjort det muligt for sagsøgerens advokater, under den administrative procedure, at foretage en vurdering af forholdene omkring denne indblanding og af visse juridiske konsekvenser, der kunne være forbundet hermed. Denne rådgivning må således have lettet sagsøgerens advokaters arbejde og begrænset den forberedelsestid, der var behov for, navnlig i forbindelse med den første retssag. Konsekvenserne af denne konstatering skal dog bedømmes under hensyn til de salærer, som er fastsat i det foreliggende tilfælde.
Udgifter og salærer
71. For så vidt angår de af sagsøgeren angivne udgifter og salærer tiltrædes selskabets opfattelse af, at mens sagsøgeren frit kunne overlade varetagelsen af sine interesser til flere advokater, skal Retten først og fremmest tage hensyn til, om antallet af arbejdstimer kan anses for objektivt nødvendigt med henblik på sagens behandling, uanset hvor mange advokater der har delt arbejdet (kendelsen i sagen Nan Ya Plastics og Far Eastern Textiles mod Rådet, nævnt ovenfor i præmis 59, præmis 44, i sagen Airtours mod Kommissionen, nævnt ovenfor i præmis 46, præmis 30, og Rettens kendelse af 29.10.2004, sag T-77/02 DEP, Schneider Electric mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 58).
72. Det bemærkes imidlertid, at Fællesskabets retsinstansers mulighed for at bedømme værdien af det udførte arbejde afhænger af, hvor præcise de fremlagte oplysninger er (jf. præmis 46 ovenfor og den deri nævnte retspraksis).
73. Hvad angår salærer i forbindelse med de sager, der resulterede i dommen af 15. oktober 1997 og af 5. oktober 1999, har sagsøgeren anført, at selskabets advokater arbejdede for et fast salær, og har opregnet det arbejde, som var omfattet af dette salær. Sagsøgerens regninger for disse faste salærer indeholder dog ingen opgørelse af det udførte arbejde eller af antallet af arbejdstimer, hvilket vanskeliggør efterprøvelsen af de udgifter, der er afholdt med henblik på disse sagers behandling.
74. Uagtet betragtningerne vedrørende advokaternes forkundskaber i præmis 59-70 ovenfor kan de krævede beløb anses for forholdsmæssige med den arbejdsbyrde, som de omhandlede sager har kunnet forårsage. Udgifterne kan således rimeligvis anses for nødvendige med henblik på sagens behandling.
75. Hvad angår salærerne i forbindelse med den sag, der resulterede i dommen af 6. marts 2001, finder Retten tillige, at uagtet betragtningerne i forbindelse med advokaternes forkundskaber i præmis 59-70 ovenfor må salærerne anses for at stå i forhold til den arbejdsbyrde, som den omhandlede sag har kunnet forårsage. Udgifterne kan således rimeligvis opfattes som nødvendige med henblik på sagens behandling.
76. Hvad angår de øvrige udgifter, der er afholdt i forbindelse med de tre retssager, har sagsøgeren bl.a. krævet erstatning af bankgebyrer og rejseomkostninger til Luxembourg.
77. For så vidt angår bankgebyrerne, der fremgår af regningerne af 26. oktober 1995 og 31. december 1999, finder Retten, at disse udgifter ikke skal erstattes. Sagsøgeren har nemlig ikke kunnet oplyse, hvorfor disse udgifter skal anses for nødvendige med henblik på sagens behandling ved Fællesskabets retsinstanser.
78. Hvad angår rejseomkostningerne bemærkes, at sagsøgeren bl.a. har krævet erstatning af udgifterne afholdt til rejser til Luxembourg den 13. oktober 1994 og den 18. april 1995 i forbindelse med indgivelsen af de skriftlige indlæg. Disse datoer svarer nemlig til henholdsvis tidspunktet for indgivelsen af stævningen og tidspunktet for indgivelsen af replikken i den sag, der resulterede i dommen af 15. oktober 1997. Det samme gælder den sag, der resulterede i dommen af 5. oktober 1999, hvor sagsøgeren har krævet erstatning af udgifterne til rejsen til Luxembourg den 22. december 1997, der, som indrømmet af sagsøgeren, blev afholdt i forbindelse med advokat Andrades indgivelse af appelskriftet til Domstolen.
79. Det fremgår dog dels, at fællesskabslovgiver til dette formål, i procesreglementets artikel 102, stk. 2, har fastsat en frist under hensyn til afstanden, og dels, at der er andre sikre, og åbenbart mindre bekostelige måder til at fremsende dokumenter til Fællesskabets retsinstanser (jf. i denne retning Rettens kendelse af 8.7.2004, forenede sager T-7/98 DEP, T-208/98 DEP og T-109/99 DEP, De Nicola mod EIB, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 40).
80. Følgelig finder Retten, at disse rejseomkostninger ikke skal anses for nødvendige.
81. De øvrige udgifter, som sagsøgeren har krævet erstattet, bestrides ikke af Kommissionen, og kan rimeligvis anses for nødvendige.
Om parternes økonomiske interesse i sagen
82. Hvad angår de økonomiske interesser, der har været på spil, bemærkes, at på baggrund af sagsøgerens påstande, der hverken er bestridt af Kommissionen eller i strid med sagsakterne, er en sådan retssag af væsentlig betydning for sagsøgeren.
Helhedsvurdering
83. På baggrund af ovenstående overvejelser finder Retten, at de udgifter, som sagsøgeren med rimelighed kan kræve erstattet fra Kommissionen for de omhandlede retssager, bør fastsættes til i alt 34 260 EUR.
84. Da parterne ikke har nedlagt påstand om erstatning af udgifter, der er afholdt med henblik på behandlingen af sagen om fastsættelse af sagsomkostninger, er det ikke fornødent at tage stilling hertil.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Tredje Afdeling)
De udgifter, som Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber skal erstatte IPK-München, fastsættes til 34 260 EUR.
Således bestemt i Luxembourg den 13. januar 2006.