62021CC0768
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
PRIITA PIKAMÄEA
od 11. travnja 2024. (
1
)
Predmet C‑768/21
TR
protiv
Land Hessen
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Verwaltungsgericht Wiesbaden (Upravni sud u Wiesbadenu, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka – Uredba (EU) 2016/679 – Članak 57. stavak 1. točke (a) i (f) – Zadaće nadzornog tijela – Članak 58. stavak 2. – Ovlasti nadzornog tijela – Članak 77. stavak 1. – Pravo na podnošenje pritužbe – Povreda osobnih podataka – Obveza nadzornog tijela da donese mjere”
I. Uvod
1.
Predmetni zahtjev za prethodnu odluku, koji je na temelju članka 267. UFEU‑a uputio Verwaltungsgericht Wiesbaden (Upravni sud u Wiesbadenu, Njemačka), odnosi se na tumačenje članka 57. stavka 1. točaka (a) i (f), članka 58. stavka 2. i članka 77. stavka 1. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (
2
) (u daljnjem tekstu: OUZP).
2.
Taj je zahtjev podnesen u okviru spora između osobe TR i Landa Hessen (savezna zemlja Hessen, Njemačka), koji zastupa Hessischer Beauftragte für Datenschutz und Informationsfreiheit (službenik za zaštitu podataka i slobodu informiranja savezne zemlje Hessen, u daljnjem tekstu: HBDI), u pogledu njegova odbijanja da poduzme radnje protiv štedionice zbog povrede osobnih podataka. Sud koji je uputio zahtjev pita se je li nadzorno tijelo, kada utvrdi postojanje obrade podataka kojom se povređuju ispitanikova prava, u svakom slučaju dužno djelovati u okviru ovlasti koje ima na temelju članka 58. stavka 2. OUZP‑a ili može, u određenom slučaju, odlučiti ne djelovati unatoč povredi.
3.
O ovom se predmetu postavlja više novih pravnih pitanja koja zahtijevaju ozbiljno promišljanje. Sud će se trebati izjasniti, u biti, o ulozi načela zakonitosti i svrsishodnosti u upravnoj praksi nadzornih tijela i, konkretno, u izvršavanju njihove zadaće praćenja primjene OUZP‑a, kao i osiguravanja njezine primjene. Smjernice za tumačenje ustanovljene sudskom praksom Suda utjecat će na tu upravnu praksu i na taj način pridonijeti dosljednoj primjeni te uredbe u Uniji.
II. Pravni okvir
4.
Uvodne izjave 129., 141., 148. i 150. OUZP‑a glase:
„(129)
Kako bi se osiguralo dosljedno praćenje i provedba ove Uredbe u cijeloj Uniji, nadzorna tijela trebala bi u svakoj državi članici imati iste zadaće i stvarne ovlasti, među ostalim ovlasti za vođenje istrage, korektivne ovlasti i sankcije te ovlasti za davanje odobrenja i savjetodavne ovlasti, posebno u slučajevima pritužbi pojedinaca, te ne dovodeći u pitanje ovlasti tijelâ kaznenog progona u skladu s pravom države članice, za upozoravanje pravosudnih tijela na kršenja ove Uredbe i sudjelovanje u pravnim postupcima. Takve bi ovlasti također trebale obuhvaćati ovlast za izricanje privremenog ili konačnog ograničenja obrade, uključujući zabranu. Države članice mogu navesti druge zadaće u vezi sa zaštitom osobnih podataka u skladu s ovom Uredbom. Ovlasti nadzornih tijela trebale bi se izvršavati u skladu s primjerenim postupovnim zaštitnim mjerama utvrđenima u pravu Unije i pravu države članice nepristrano, pošteno i u razumnom roku. Konkretno, svaka bi mjera trebala biti primjerena, nužna i proporcionalna s ciljem osiguranja sukladnosti s ovom Uredbom, uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinačnog slučaja, poštovanje prava svake osobe da se sasluša prije poduzimanja bilo koje pojedinačne mjere koja bi štetno utjecala na nju te izbjegavanje suvišnih troškova i prekomjernih neugodnosti za dotične osobe. […]
[…]
(141)
Svaki bi ispitanik trebao imati pravo podnijeti pritužbu jednom nadzornom tijelu, posebno u državi članici u kojoj ima uobičajeno boravište, i imati pravo na učinkoviti sudski pravni lijek u skladu s člankom 47. Povelje [Europske unije o temeljnim pravima; u daljnjem tekstu: Povelja] ako ispitanik smatra da su prekršena njegova prava iz ove Uredbe ili ako nadzorno tijelo ne postupi po pritužbi, djelomično ili u potpunosti odbaci ili odbije pritužbu ili ne djeluje kada je takvo djelovanje nužno radi zaštite prava ispitanika. Nakon pritužbe trebalo bi provesti istragu, podložno sudskom preispitivanju, u onoj mjeri u kojoj je to određenom slučaju prikladno. Nadzorno bi tijelo trebalo u razumnom roku izvijestiti ispitanika o napretku i ishodu pritužbe. […]
[…]
(148)
Kako bi se poboljšalo izvršavanje pravila ove Uredbe, trebale bi se propisati sankcije, uključujući upravne novčane kazne, za svako kršenje ove Uredbe, uz odgovarajuće mjere koje propisuje nadzorno tijelo u skladu s ovom Uredbom ili umjesto njih. U slučaju lakšeg kršenja ili ako bi moguća novčana kazna nerazmjerno opteretila fizičku osobu, umjesto novčane kazne može se izdati [službena opomena]. Međutim, posebna bi se pozornost trebala posvetiti naravi, ozbiljnosti i trajanju kršenja, namjeri kršenja, mjerama poduzetim za ublažavanje pretrpljene štete, stupnju odgovornosti ili svim relevantnim prethodnim kršenjima, načinu na koji je nadzorno tijelo doznalo za kršenje, usklađenosti s mjerama naloženima protiv voditelja obrade ili izvršitelja obrade, pridržavanju kodeksa ponašanja te svakom drugom otegotnom ili olakotnom čimbeniku. […]
[…]
(150)
Kako bi se ojačale i uskladile upravne sankcije za kršenje ove Uredbe, svako nadzorno tijelo trebalo bi imati ovlasti izricati upravne novčane kazne. U ovoj Uredbi trebalo bi navesti kršenja te gornju granicu i kriterije za određivanje povezanih upravnih novčanih kazni, što bi za svaki pojedinačni slučaj trebalo odrediti nadležno nadzorno tijelo, uzimajući u obzir sve bitne okolnosti posebne situacije, vodeći računa osobito o prirodi, težini i trajanju kršenja i njegovim posljedicama te mjerama poduzetim da bi se osiguralo poštovanje obveza iz ove Uredbe te spriječile ili ublažile posljedice kršenja. […]”
5.
Člankom 33. stavkom 1. te uredbe određuje se:
„U slučaju povrede osobnih podataka voditelj obrade bez nepotrebnog odgađanja i, ako je izvedivo, najkasnije 72 sata nakon saznanja o toj povredi, izvješćuje nadzorno tijelo nadležno u skladu s člankom 55. o povredi osobnih podataka, osim ako nije vjerojatno da će povreda osobnih podataka prouzročiti rizik za prava i slobode pojedinaca. […]”
6.
Člankom 34. stavkom 1. navedene uredbe predviđa se:
„U slučaju povrede osobnih podataka koja će vjerojatno prouzročiti visok rizik za prava i slobode pojedinaca, voditelj obrade bez nepotrebnog odgađanja obavješćuje ispitanika o povredi osobnih podataka.”
7.
U članku 57. stavku 1. te uredbe navodi se:
„Ne dovodeći u pitanje ostale zadaće utvrđene u ovoj Uredbi, svako nadzorno tijelo na svom području:
(a)
prati i provodi primjenu ove Uredbe;
[…]
(f)
rješava pritužbe koje podnose ispitanik ili tijelo, organizacija ili udruženje u skladu s člankom 80. i istražuje u odgovarajućoj mjeri predmet pritužbe te podnositelja pritužbe u razumnom roku izvješćuje o napretku i ishodu istrage, posebno ako je potrebna daljnja istraga ili koordinacija s drugim nadzornim tijelom;
[…]
8.
U skladu s člankom 58. OUZP‑a:
„(1)   Svako nadzorno tijelo ima sve sljedeće istražne ovlasti:
(a)
narediti voditelju obrade i izvršitelju obrade, a prema potrebi i predstavniku voditelja obrade ili izvršitelja obrade, da mu pruž[i] sve informacije potrebne za obavljanje svojih zadaća;
[…]
(2)   Svako nadzorno tijelo ima sve sljedeće korektivne ovlasti:
(a)
izdavati upozorenja voditelju obrade ili izvršitelju obrade da bi namjeravani postupci obrade lako mogli prouzročiti kršenje odredaba ove Uredbe;
(b)
izdavati službene opomene voditelju obrade ili izvršitelju obrade ako se postupcima obrade krše odredbe ove Uredbe;
(c)
narediti voditelju obrade ili izvršitelju obrade da poštuje zahtjeve ispitanika za ostvarivanje njegovih prava u skladu s ovom Uredbom;
(d)
narediti voditelju obrade ili izvršitelju obrade da postupke obrade uskladi s odredbama ove Uredbe, prema potrebi na točno određen način i u točno zadanom roku;
(e)
narediti voditelju obrade da ispitanika obavijesti o povredi osobnih podataka;
(f)
privremeno ili konačno ograničiti, među ostalim zabraniti, obradu;
[…]
(i)
izreći upravnu novčanu kaznu u skladu s člankom 83. uz mjere, ili umjesto mjera koje se navode u ovom stavku, ovisno o okolnostima svakog pojedinog slučaja;
[…]”
9.
Člankom 77. te uredbe određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje nijedan drugi upravni ili sudski pravni lijek, svaki ispitanik ima pravo podnijeti pritužbu nadzornom tijelu, osobito u državi članici u kojoj ima uobičajeno boravište, u kojoj je njegovo radno mjesto ili mjesto navodnog kršenja, ako ispitanik smatra da obrada osobnih podataka koja se odnosi na njega krši ovu Uredbu.
2.   Nadzorno tijelo kojem je podnesena pritužba obavješćuje podnositelja pritužbe o napretku i ishodu pritužbe, među ostalim o mogućnosti sudskog pravnog lijeka na temelju članka 78.”
10.
U stavcima 1. i 2. članka 78. navedene uredbe propisuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje nijedan drugi upravni ili izvansudski pravni lijek, svaka fizička ili pravna osoba ima pravo na učinkoviti sudski pravni lijek protiv pravno obvezujuće odluke nekog nadzornog tijela koja se na nju odnosi.
2.   Ne dovodeći u pitanje nijedan drugi upravni ili izvansudski pravni lijek svaki ispitanik ima pravo na učinkoviti sudski pravni lijek ako nadzorno tijelo nadležno na temelju članaka 55. i 56. ne riješi pritužbu ili ne izvijesti ispitanika u roku od tri mjeseca o napretku ili ishodu pritužbe podnesene na temelju članka 77.”
11.
U stavcima 1. i 2. članka 83. OUZP‑a određuje se:
„1.   Svako nadzorno tijelo osigurava da je izricanje upravnih novčanih kazni u skladu s ovim člankom u pogledu kršenja ove Uredbe iz stavaka 4., 5. i 6. u svakom pojedinačnom slučaju učinkovito, proporcionalno i odvraćajuće.
2.   Upravne novčane kazne izriču se uz mjere ili umjesto mjera iz članka 58. stavka 2. točaka od (a) do (h) i članka 58. stavka 2. točke (j), ovisno o okolnostima svakog pojedinog slučaja. Pri odlučivanju o izricanju upravne novčane kazne i odlučivanju o iznosu te upravne novčane kazne u svakom pojedinom slučaju dužna se pozornost posvećuje sljedećem:
(a)
prirodi, težini i trajanju kršenja, uzimajući u obzir narav, opseg i svrhu obrade o kojoj je riječ kao i broj ispitanika i razinu štete koju su pretrpjeli;
(b)
ima li kršenje obilježje namjere ili nepažnje;
(c)
svakoj radnji koju je voditelj obrade ili izvršitelj obrade poduzeo kako bi ublažio štetu koju su pretrpjeli ispitanici;
(d)
stupnju odgovornosti voditelja obrade ili izvršitelja obrade uzimajući u obzir tehničke i organizacijske mjere koje su primijenili u skladu s člancima 25. i 32.;
(e)
svim relevantnim prijašnjim kršenjima voditelja obrade ili izvršitelja obrade;
(f)
stupnju suradnje s nadzornim tijelom kako bi se otklonilo kršenje i ublažili mogući štetni učinci tog kršenja;
(g)
kategorijama osobnih podataka na koje kršenje utječe;
(h)
načinu na koji je nadzorno tijelo doznalo za kršenje, osobito je li i u kojoj mjeri voditelj obrade ili izvršitelj obrade izvijestio o kršenju;
(i)
ako su protiv dotičnog voditelja obrade ili izvršitelja obrade u vezi s istim predmetom prethodno izrečene mjere iz članka 58. stavka 2., poštovanju tih mjera;
(j)
poštovanju odobrenih kodeksa ponašanja u skladu s člankom 40. ili odobrenih mehanizama certificiranja u skladu s člankom 42.; i
(k)
svim ostalim otegotnim ili olakotnim čimbenicima koji su primjenjivi na okolnosti slučaja, kao što su financijska dobit ostvarena kršenjem ili gubici izbjegnuti, izravno ili neizravno, tim kršenjem.”
III. Činjenice, glavni postupak i prethodno pitanje
12.
Štedionica je lokalna ustanova javnog prava, koja obavlja, među ostalim, bankarske i kreditne poslove. Štedionica je 15. studenoga 2019., u skladu s člankom 33. OUZP‑a, izvijestila HBDI o povredi osobnih podataka jer je jedna njezina zaposlenica u više navrata neovlašteno pristupila osobnim podacima osobe TR, jednog od njezinih klijenata. Budući da je smatrala da nije bila riječ o povredi osobnih podataka koja bi mogla prouzročiti visok rizik za osobu TR, štedionica međutim o tome nije obavijestila i osobu TR na temelju članka 34. te uredbe.
13.
Nakon što je saznala za taj događaj, osoba TR obratila se HBDI‑ju dopisom od 27. srpnja 2020., u kojem je uputila na povredu članka 34. OUZP‑a te je prigovorila zbog kratkog razdoblja od tri mjeseca na koje se pohranjuje evidencija štedionice o pristupu i činjenice da svaki član njezina osoblja ima široka prava pristupa.
14.
U okviru postupka pred HBDI‑jem štedionica je navela da je njezin službenik za zaštitu podataka ocijenio da ne postoji rizik za osobu TR jer su protiv zaposlenice o kojoj je riječ poduzete stegovne mjere i ona je u pisanom obliku potvrdila da nije ni umnožila ni pohranila podatke za koje je saznala, da ih nije prenijela trećim stranama i da to neće ni u budućnosti učiniti. Usto, valjalo je preispitati trajanje pohrane podataka o pristupu.
15.
Odlukom od 3. rujna 2020. HBDI je obavijestio osobu TR da u tom slučaju štedionica nije povrijedila članak 34. OUZP‑a. To je tijelo navelo da je odluka koju je trebalo donijeti za potrebe te odredbe odluka na temelju predviđanja. S gledišta sustava nadzora zaštite podataka trebalo je provjeriti je li ta odluka bila očito pogrešna. Naime, štedionica je navela da, iako se podacima pristupilo, nisu postojale nikakve naznake da ih je zaposlenica koja im je pristupila prenijela trećim stranama ili da ih je upotrijebila na štetu osobe TR. Stoga vjerojatno nije postojao visok rizik. Usto, od štedionice se zatražilo da od tada evidenciju o pristupu pohranjuje na dulje vrijeme. Prema mišljenju HBDI‑ja, nije bilo potrebno provesti temeljni nadzor svakog pristupa, s obzirom na to da se u načelu mogu dodijeliti široka prava pristupa ako je osigurano da je svaki korisnik obaviješten pod kojim uvjetima smije pristupiti točno određenim podacima.
16.
Osoba TR podnijela je protiv odluke od 3. rujna 2020. tužbu Verwaltungsgerichtu Wiesbaden (Upravni sud u Wiesbadenu), sudu koji je uputio zahtjev, kojom je od tog suda tražila da naloži HBDI‑ju da poduzme radnje protiv štedionice.
17.
U prilog svojoj tužbi osoba TR ističe da HBDI njezinu pritužbu nije obradio u skladu sa zahtjevima OUZP‑a. Tvrdi da ima pravo na to da se ta pritužba obradi i da ga se obavijesti o ishodu. HBDI je bio obvezan utvrditi činjenične okolnosti na temelju kojih je štedionica izvršila procjenu rizika, ne ograničavajući se pritom na poduzimanje mjera koje su izričito zatražene, te je trebao izreći novčane kazne štedionici. Prema mišljenju osobe TR, u slučaju utvrđene povrede načelo svrsishodnosti se ne primjenjuje, tako da HBDI nije imao pravo odlučiti hoće li djelovati ili ne, nego je eventualno mogao odabrati mjere koje namjerava poduzeti.
18.
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je u ovom slučaju HBDI, u svojstvu nadzornog tijela, zaključio da, iako su odredbe o zaštiti podataka povrijeđene, nije bilo potrebno poduzimanje radnji na temelju članka 58. stavka 2. OUZP‑a. Međutim, taj je pristup zakonit samo ako nadzorno tijelo nema obvezu djelovanja ni u slučaju da se utvrdi povreda osobnih podataka. Ako se prihvati stajalište osobe TR prema kojem nadzorno tijelo nema nikakvu diskrecijsku ovlast, to bi imalo za posljedicu postojanje prava na zahtijevanje poduzimanja radnji i donošenja korektivnih mjera u slučaju utvrđene povrede te bi nadzorno tijelo u svim slučajevima trebalo poduzeti mjeru. U slučaju da to odbije, sud bi nadzornom tijelu trebao naložiti da poduzme mjeru ili odabere mjere.
19.
Sud koji je uputio zahtjev objašnjava da se ta argumentacija, koju zagovara i jedan dio pravne teorije, temelji na činjenici da je svrha korektivnih ovlasti na temelju članka 58. stavka 2. OUZP‑a da se ponovno uspostavi zakonita situacija ako su obradom podataka povrijeđena prava građana. Stoga bi tu odredbu trebalo smatrati obvezujućim pravnim pravilom na temelju kojeg nastaje pravo građanina na djelovanje tijela ako poduzetnik ili tijelo nezakonito obrađuje osobne podatke građanina ili na neki drugi način povrijedi njegova prava. U slučaju da se utvrdi povreda zaštite podataka, nadzorno bi tijelo bilo obvezno poduzeti korektivne mjere, a diskrecijsku ovlast imalo bi samo kad je riječ o odabiru koju će od predviđenih mjera poduzeti.
20.
Sud koji je uputio zahtjev izražava, međutim, dvojbe u pogledu tog tumačenja i smatra ga preširokim. Skloniji je stajalištu da nadzornom tijelu treba priznati manevarski prostor koji mu, u slučaju utvrđenih povreda, omogućuje i da se suzdrži od izricanja ikakve sankcije. Naime, člankom 57. stavkom 1. točkom (f) OUZP‑a određuje se samo da nadzorno tijelo kojem je podnesena pritužba istražuje u odgovarajućoj mjeri predmet pritužbe te podnositelja pritužbe u razumnom roku izvješćuje o napretku i ishodu istrage. Prema tome, nadzorno tijelo je na temelju toga obvezno provesti pažljivo meritorno ispitivanje i ispitati svaki pojedinačni slučaj, ali iz toga ne slijedi da mora uvijek i bez iznimke poduzeti radnje ako se utvrdi povreda.
21.
U tim je okolnostima Verwaltungsgericht Wiesbaden (Upravni sud u Wiesbadenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 57. stavak 1. točke (a) i (f) te članak 58. stavak 2. točke (a) do (j) u vezi s člankom 77. stavkom 1. [OUZP‑a] tumačiti na način da je nadzorno tijelo, u slučaju da utvrdi postojanje obrade podataka kojom se povređuju ispitanikova prava, uvijek obvezno djelovati u skladu s člankom 58. stavkom 2. [te uredbe]?”
IV. Postupak pred Sudom
22.
Odluku kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku od 10. prosinca 2021. tajništvo Suda zaprimilo je 14. prosinca 2021.
23.
Stranke glavnog postupka, austrijska, portugalska, rumunjska i norveška vlada te Europska komisija podnijele su pisana očitovanja u roku određenom u članku 23. Statuta Suda Europske unije.
24.
Sud je na općoj sjednici od 16. siječnja 2024. odlučio da neće održati raspravu.
V. Pravna analiza
A.
Uvodne napomene
25.
Od stupanja na snagu OUZP‑a brojna su tijela morala uvesti niz mjera kako bi ispunila zahtjeve novog propisa o obradi osobnih podataka. Ako ne poštuju te mjere, ta se tijela izlažu težim ili blažim sankcijama, ovisno o težini povrede. Glavni element sustava izvršavanja pravila uvedenog OUZP‑om čine upravne novčane kazne. Uz druge korektivne mjere predviđene člankom 58. stavkom 2. OUZP‑a, one su učinkovit dio instrumentarija kojim nadzorna tijela raspolažu za osiguranje poštovanja propisa. Budući da se tom uredbom nadzornim tijelima dopušta izricanje novčanih kazni koje mogu biti vrlo visoke, trebalo bi pojasniti, u interesu pravne sigurnosti, koje okolnosti opravdavaju primjenu te korektivne mjere. Stoga ovo mišljenje treba shvatiti kao doprinos u tu svrhu.
26.
Može se reći da se mišljenje u ovom predmetu nastavlja na moje mišljenje u spojenim predmetima C‑26/22 i C‑64/22, (SCHUFA Holding) (u daljnjem tekstu: predmeti SCHUFA) (
3
). U potonjim sam predmetima objasnio koje obveze nadzorno tijelo ima u okviru rješavanja pritužbe podnesene na temelju članka 77. OUZP‑a, a u ovom ću predmetu razmotriti obveze koje to tijelo ima kada utvrdi povredu osobnih podataka, kao i njegove korektivne ovlasti, osobito izricanje upravnih novčanih kazni. Potom ću razmotriti pitanje propisuje li se OUZP‑om obveza nadzornog tijela da izreče takvu novčanu kaznu u svim slučajevima ili barem onda kada podnositelj pritužbe to izričito zahtijeva. Na temelju sažetka svoje analize odgovorit ću na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev o mogućnosti nadzornog tijela da odluči ne donijeti korektivne mjere.
B.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
27.
Međutim, prije analize svih tih aspekata treba se osvrnuti na argument osobe TR koji se temelji na nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku. Konkretnije, osoba TR tvrdi da odgovor na postavljeno pitanje nije nužan za donošenje odluke u glavnom postupku. Svojom tužbom traži samo to da sud koji je uputio zahtjev naloži HBDI‑ju da se izjasni o prigovorima istaknutima u pritužbi koja mu je podnesena, a ne da se HBDI‑ju naloži da upotrijebi ovlasti koje mu daje članak 58. stavak 2. OUZP‑a.
28.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Slijedom navedenog, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud načelno mora donijeti odluku (
4
).
29.
Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije, koja nacionalni sud uputi u pravnom i činjeničnom okviru koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati, uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o zahtjevu za prethodnu odluku koji je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom glavnog postupka, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima za davanje korisnog odgovora na upućena pitanja (
5
).
30.
U ovom je slučaju sud koji je uputio zahtjev, jasno navevši razloge zbog kojih se pita kako tumačiti odredbe prava Unije navedene u njegovu prethodnom pitanju, pojasnio da je odgovor na to pitanje odlučujući za rješenje glavnog postupka, s obzirom na to da je osoba TR tražila od HBDI‑ja da poduzme radnje protiv štedionice. Kao što to proizlazi iz obrazloženja u zahtjevu za prethodnu odluku, osoba TR pozvala se na „pravo” da zahtijeva takvo djelovanje. Konkretno, osoba TR smatra da je „HBDI štedionici trebao izreći novčane kazne”. Sud koji je uputio zahtjev u tom kontekstu upućuje na izračune osobe TR u svrhu određivanja iznosa novčanih kazni koje treba izreći.
31.
Sve te informacije, koje je iznio sâm sud koji je uputio zahtjev, jasno proturječe tvrdnjama osobe TR o navodnoj nedopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku. S obzirom na te okolnosti, prema mojem mišljenju nema nikakve dvojbe da je odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev nužan za rješenje spora. Naime, proizlazi da je bitno utvrditi opseg ovlasti nadzornog tijela, kao i njegovih obveza u odnosu na podnositelja pritužbe. Stoga valja zaključiti da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
C.
Razmatranje prethodnog pitanja
32.
Kad je riječ o meritumu, prethodnim pitanjem želi se utvrditi, u biti, koje obveze ima nadzorno tijelo kada se utvrdi da je došlo do povrede osobnih podataka. Takva teza općenito pretpostavlja da je predmetna povreda utvrđena u okviru istrage pokrenute povodom pritužbe.
33.
Navodi suda koji je uputio zahtjev donekle su neprecizni kad je riječ o obvezama koje OUZP nalaže nadzornom tijelu kada ono rješava pritužbu, što prema mojem mišljenju objašnjava činjenica da je zahtjev za prethodnu odluku upućen prije objave presude u predmetima SCHUFA (
6
), u kojoj je Sud utvrdio niz važnih načela postupka povodom pritužbe. Stoga se može razumno pretpostaviti da taj sud nije imao priliku upoznati se s tom sudskom praksom.
34.
Kako bi se na što obuhvatniji način prikazao pravni okvir koji se odnosi na nadzorni sustav uspostavljen OUZP‑om i sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, čini mi se neophodnim, kao prvo, podsjetiti na načela koja se primjenjuju na postupak podnošenja pritužbi (
7
) i, kao drugo, objasniti kako bi nadzorno tijelo trebalo postupiti kada utvrdi da je došlo do povrede osobnih podataka (
8
).
1. Obveze nadzornog tijela prilikom obrade pritužbe
35.
Kao što je to Sud istaknuo u presudi SCHUFA, u skladu s člankom 8. stavkom 3. Povelje te člankom 51. stavkom 1. i člankom 57. stavkom 1. točkom (a) OUZP‑a nacionalna nadzorna tijela odgovorna su za nadzor poštovanja pravila Unije o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka (
9
).
36.
Osobito, na temelju članka 57. stavka 1. točke (f) OUZP‑a, svako nadzorno tijelo dužno je, na svojem području, rješavati pritužbe koje u skladu s člankom 77. stavkom 1. te uredbe može podnijeti svaka osoba kad smatra da obrada osobnih podataka koja se odnosi na nju predstavlja povredu navedene uredbe, te ispitati njezin predmet u mjeri u kojoj je to potrebno (
10
).
37.
Nadzorno tijelo mora postupati s takvom pritužbom uz svu dužnu pažnju. Sud je također istaknuo da svakom nadzornom tijelu, kako bi rješavalo podnesene pritužbe, članak 58. stavak 1. OUZP‑a dodjeljuje znatne istražne ovlasti (
11
).
38.
U tom kontekstu valja napomenuti da se Sud priklonio tumačenju koje sam zagovarao u mišljenju iz predmetâ SCHUFA, prema kojem je postupak povodom pritužbe, koji nije sličan postupku peticije, zamišljen kao mehanizam kojim se mogu učinkovito zaštititi prava i interesi ispitanika (
12
).
39.
Nadalje, valja napomenuti da se Sud složio i s mojim tumačenjem članka 78. stavka 1. OUZP‑a, smatrajući da se nad odlukom o pritužbi koju je donijelo nadzorno tijelo provodi sveobuhvatan sudski nadzor (
13
).
2. Obveze nadzornog tijela prilikom utvrđenja povrede osobnih podataka
40.
Postavlja se pitanje kako nadzorno tijelo treba postupiti kada prilikom rješavanja pritužbe utvrdi povredu osobnih podataka. Kao što ću objasniti u nastavku teksta, takvo utvrđenje najprije stvara obvezu djelovanja nadzornog tijela u interesu načela zakonitosti. Općenito govoreći, riječ je o tome da treba odrediti najprikladnije korektivne mjere kako bi se povreda otklonila (
14
). To mi se tumačenje čini razumnim, s obzirom na to da se člankom 57. stavkom 1. točkom (a) OUZP‑a nadzornom tijelu povjerava zadaća da „prati” i „provodi primjenu” te uredbe. Ne bi bilo u skladu s tom zadaćom da nadzorno tijelo ima mogućnost samo zanemariti utvrđenu povredu (
15
).
41.
Štoviše, istražne ovlasti koje nadzorno tijelo ima na temelju članka 58. stavka 1. OUZP‑a ne bi puno značile da je nadzorno tijelo obvezno ograničiti svoje djelovanje na vođenje istrage unatoč utvrđenoj povredi prava u vezi s osobnim podacima. Naime, provedba prava Unije u području zaštite osobnih podataka bitna je sastavnica pojma „nadzor” navedenog u članku 16. stavku 2. UFEU‑a i članku 8. stavku 3. Povelje (
16
). U tom se kontekstu ne smije zaboraviti da nadzorno tijelo djeluje i u interesu osobe ili subjekta čija su prava povrijeđena. U tom pogledu, valja istaknuti da se člankom 57. stavkom 1. točkom (f) i člankom 77. stavkom 2. OUZP‑a propisuju određene obveze prema podnositelju pritužbe, odnosno da ga se „u razumnom roku izvješćuje o napretku i ishodu istrage”.
42.
Ta posljednja rečenica podrazumijeva da nadzorno tijelo treba i izvješćivati o mjerama koje poduzima u pogledu povrede osobnih podataka koju je utvrdilo. Jasno je da postupak povodom pritužbe ne bi imao nikakve koristi da nadzorno tijelo može ne reagirati u pravnoj situaciji koja je protivna pravu Unije. Zbog toga se u članku 58. stavku 2. OUZP‑a, kako bi se nadzornom tijelu ponudilo učinkovito sredstvo za suzbijanje takvih povreda, predviđa katalog korektivnih mjera, poredanih prema ozbiljnosti djelovanja. Obveza da se u svim slučajevima djeluje, bez obzira na težinu povrede, znači da nadzorno tijelo treba primijeniti taj katalog korektivnih mjera ne bi li ponovno uspostavilo situaciju koja je u skladu s pravom Unije (
17
).
3. Korektivne ovlasti nadzornog tijela
43.
S obzirom na navedeno, valja pojasniti da pitanje treba li tijelo djelovati u slučaju povrede osobnih podataka treba jasno razlikovati od pitanja kako konkretno treba djelovati. Kad je riječ o tom posljednjem pitanju, više naznaka upućuje na zaključak da nadzorno tijelo raspolaže manevarskim prostorom, pri čemu ipak mora postupati u skladu s ciljevima OUZP‑a i u granicama utvrđenima tom uredbom. Iako sam u predmetima SCHUFA (
18
) već iznio nekoliko argumenata u prilog tom tumačenju, to je pitanje potrebno temeljito razmotriti u ovom mišljenju.
44.
Najprije valja napomenuti da, u skladu s člankom 58. stavkom 2. OUZP‑a, nadzorno tijelo „ima” sve korektivne „ovlasti” navedene u toj odredbi, što znači postojanje mogućnosti, kao što to pravilno ističe sud koji je uputio zahtjev. Uostalom, ta je konotacija prisutna u svim jezičnim verzijama koje sam ispitivao u okviru svoje analize (
19
).
45.
Članak 58. stavak 2. OUZP‑a treba tumačiti s obzirom na uvodnu izjavu 129. te uredbe, iz koje proizlazi da „svaka […] mjera [treba] biti primjerena, nužna i proporcionalna s ciljem osiguranja sukladnosti s ovom Uredbom, uzimajući u obzir okolnosti svakog pojedinačnog slučaja” (moje isticanje). Drugim riječima, „ovlast” dodijeljena nadzornom tijelu da se koristi katalogom korektivnih mjera iz te odredbe podliježe nizu uvjeta, među ostalim tomu da mjera koju to tijelo poduzima bude „primjerena”. Taj neodređeni pravni pojam, kojim se tijelu daje manevarski prostor, tumačim na način da se odabranom mjerom, zbog njezinih svojstava i načina djelovanja, mora moći ponovno uspostaviti situacija koja je u skladu s pravom Unije (
20
).
46.
To je tumačenje u skladu sa sudskom praksom Suda, koji je presudio da je nadzorno tijelo, kada utvrdi da je obradom osobnih podataka povrijeđen OUZP, „dužno […] na odgovarajući način postupati kako bi otklonilo utvrđeni nedostatak” (
21
). Kao što to napominje Komisija, obveza koju ima nadzorno tijelo stoga se prije svega odnosi na rezultat koji treba postići, odnosno otklanjanje utvrđene povrede donošenjem „primjerene” mjere u tu svrhu. Usto, valja istaknuti činjenicu da odluka o mjeri koju treba poduzeti ovisi o konkretnim okolnostima svakog pojedinačnog slučaja, kao što to jasno proizlazi iz prethodno navedene uvodne izjave 129. OUZP‑a. Stoga se odluke koje nadzorno tijelo donese u okviru svoje upravne prakse mogu u različitim slučajevima bitno razlikovati ovisno o situaciji.
47.
S obzirom na to da se u članku 58. stavku 2. OUZP‑a samo navodi da svako nadzorno tijelo „ima” korektivne „ovlasti” navedene u toj odredbi, nadzorno tijelo raspolaže manevarskim prostorom u tome što, načelno, može odabrati neku od korektivnih mjera o kojima je riječ kako bi otklonilo utvrđenu povredu. Kao što je to Sud naglasio u presudi donesenoj u predmetu C‑311/18 (Facebook Ireland i Schrems), „izbor [je] prikladnog i nužnog sredstva na nadzornom tijelu”, koje mora izvršiti taj izbor uzimajući u obzir sve okolnosti konkretnog slučaja (
22
).
48.
Priznavanje diskrecijske ovlasti također podrazumijeva, prema mojem mišljenju, pravo da se ne donese nijedna od korektivnih mjera predviđenih člankom 58. stavkom 2. OUZP‑a ako takav pristup opravdavaju posebne okolnosti pojedinačnog slučaja. Naime, budući da je primjena kataloga korektivnih mjera također uvjetovana time da mjera o kojoj je riječ bude „nužna” da bi se zajamčilo poštovanje te uredbe, ne može se isključiti mogućnost da konkretno djelovanje nadzornog tijela ne ispunjava taj uvjet, na primjer ako je problem u međuvremenu riješen ili spriječen i povreda više ne postoji. Jasno je da djelovanje nadzornog tijela u takvim okolnostima ne bi imalo smisla.
49.
Isto tako, kao što to pravilno navodi portugalska vlada, primjena korektivnih mjera može više ne biti opravdana ako je stupanj kažnjivosti postupanja voditelja obrade ili izvršitelja obrade očito nizak ili ako su okolnosti slučaja same po sebi olakotne, među ostalim ako određenu odgovornost ima i podnositelj pritužbe. To pak pretpostavlja da nadzorno tijelo može odrediti prag do kojeg se djelovanje ne smatra „nužnim” u smislu OUZP‑a.
50.
U tom kontekstu, skrećem pozornost na uvodnu izjavu 141. OUZP‑a, u kojoj se izričito navodi mogućnost da nadzorno tijelo odluči ne djelovati u slučajevima u kojima smatra da djelovanje nije „nužno” da bi se zajamčila zaštita ispitanikovih prava („ako […] ne djeluje kada je takvo djelovanje nužno”) (moje isticanje). U toj se uvodnoj izjavi pojašnjava da odluka nadzornog tijela podliježe sudskom nadzoru i u slučaju u kojem se podnositelj pritužbe ne slaže s ocjenom nadzornog tijela u pogledu „nužnosti” djelovanja, uz ostale slučajeve koji se u njoj navode, odnosno kada su povrijeđena prava koja podnositelju daje ta uredba ili kada nadzorno tijelo ne postupi po njegovoj pritužbi ili je djelomično ili u potpunosti odbaci ili odbije.
51.
Diskrecijska ovlast koja se na temelju članka 58. stavka 2. OUZP‑a priznaje nadzornom tijelu podrazumijeva da se manje povrede također mogu otkloniti drugim mjerama koje poduzima sâm voditelj obrade. Kao što to pokazuju okolnosti predmeta u ovom slučaju, korektivne mjere koje „samostalno” donose poduzetnici voditelji obrade mogu se očitovati u donošenju stegovnih mjera protiv zaposlenika koji su počinili povrede. U okolnostima u kojima se priznala odgovornost za povredu te u kojima je osigurano da neće doći do nove povrede može se činiti nepotrebnim da nadzorno tijelo odredi dodatne korektivne mjere.
52.
U određenim okolnostima uporaba korektivne ovlasti protiv voditelja obrade može čak biti kontraproduktivna, ako takva uporaba nije ni primjerena ni nužna. Kada bi nadzorno tijelo bilo obvezno u svakom slučaju povrede upotrijebiti korektivne ovlasti predviđene u članku 58. stavku 2. OUZP‑a, to bi dovelo do manje dostupnosti sredstava za postupanje u okviru drugih predmeta i zadaća koji zahtijevaju više pozornosti s gledišta zaštite podataka. Zbog toga smatram da bi primjena „samostalnih” mjera koje poduzima sâm voditelj obrade omogućila nadzornom tijelu da se usredotoči na ozbiljne slučajeve koji zahtijevaju prioritetan tretman, pritom osiguravajući kontinuiranu borbu protiv povreda osobnih podataka, ali na decentraliziran način, odnosno djelomičnom delegacijom svojih zadaća.
53.
Ako nadzorno tijelo odluči ne primijeniti korektivne mjere predviđene u članku 58. stavku 2. OUZP‑a, dajući prednost primjeni „samostalnih” mjera koje poduzima voditelj obrade, ipak mi se čini da nužno treba biti ispunjeno nekoliko pravnih zahtjeva. Kao prvo, nadzorno tijelo trebalo bi dati izričitu suglasnost za poduzimanje takve mjere kako ne bi došlo do zaobilaženja nadzornog sustava uspostavljenog OUZP‑om. Kao drugo, prije davanja te suglasnosti trebalo bi temeljito ispitati situaciju u pogledu uvjeta predviđenih u uvodnoj izjavi 129. OUZP‑a kako se nadzorno tijelo ne bi oslobodilo odgovornosti da osigura poštovanje te uredbe. Kao treće, u okviru sporazuma sa subjektom koji treba provesti „samostalnu” mjeru trebalo bi predvidjeti pravo nadzornog tijela da djeluje u slučaju nepoštovanja tih uputa. Ako Sud prihvati to tumačenje i ocijeni da su takve „samostalne” mjere načelno u skladu s OUZP‑om, smatram da bi trebao ustrajati i na nužnosti poštovanja prethodno navedenih zahtjeva u interesu dosljednosti nadzornog sustava.
54.
Budući da se člankom 58. stavkom 2. OUZP‑a nadzornom tijelu priznaje diskrecijska ovlast kad je riječ o odabiru „primjerene” korektivne mjere u konkretnom slučaju, logično je isključiti mogućnost postojanja ikakvog prava podnositelja pritužbe da zahtijeva donošenje određene mjere. Naime, iako podnositelj pritužbe u okviru tog postupka ima određena prava u odnosu na nadzorno tijelo, među ostalim pravo da ga se u razumnom roku izvijesti o napretku i ishodu istrage, ona ipak ne uključuju pravo da se zahtijeva donošenje točno određene mjere.
55.
Takvo pravo ne može proizlaziti ni iz činjenice da podnositelj pritužbe ima pravo na učinkoviti sudski pravni lijek protiv nadzornog tijela, na temelju članka 78. OUZP‑a, jer je osnovna obveza koju to tijelo ima prema njemu u okviru postupka podnošenja pritužbe da dovoljno precizno i detaljno obrazloži svoju odluku da u konkretnom slučaju djeluje ili ne, s obzirom na ono što je utvrđeno u okviru istrage koju je tijelo vodilo.
56.
Osim toga, valja napomenuti da se, u skladu s člankom 78. stavkom 2. OUZP‑a, sudski pravni lijek može podnijeti zbog toga što nadležno nadzorno tijelo nije riješilo pritužbu ili nije izvijestilo ispitanika u roku od tri mjeseca o napretku ili ishodu pritužbe podnesene na temelju članka 77. te uredbe. Međutim, mora se utvrditi da nijedan od navedenih razloga ne upućuje na to da ispitanik ima ikakvo subjektivno pravo da zahtijeva donošenje određene mjere u okviru sudskog pravnog lijeka.
57.
Isto vrijedi i kad je riječ o mogućnosti, navedenoj u uvodnoj izjavi 141. OUZP‑a, da se sudskim pravnim lijekom osporava ocjena nadzornog tijela u pogledu „nužnosti” djelovanja za zaštitu ispitanikovih prava. Iako „nužnost” djelovanja u konkretnom slučaju konačno utvrđuje nadležni sud, to ne znači nužno da bi nadzorno tijelo trebalo donijeti određenu mjeru. Bilo bi pak obvezno izvršiti svoju diskrecijsku ovlast, ovisno o slučaju uzimajući u obzir ocjenu tog suda.
58.
Međutim, valja pojasniti da je zamislivo i da je nadzorno tijelo, kao upravno tijelo, dužno donijeti određenu mjeru zbog posebnih okolnosti slučaja, osobito ako postoji ozbiljan rizik od povrede temeljnih prava ispitanika. Taj sam scenarij prethodno iznio u svojem mišljenju u predmetima SCHUFA (
23
). Zahtjev za prethodnu odluku o kojem je ovdje riječ pruža stoga priliku za razradu tog pitanja.
59.
U tom pogledu, najprije valja podsjetiti na presudu donesenu u predmetu C‑311/18 (Facebook Ireland i Schrems), u kojoj je Sud uputio na zaključak da je takav slučaj doista moguć. Konkretnije, Sud je odlučio da je nadzorno tijelo dužno po potrebi poduzeti određene mjere navedene u članku 58. stavku 2. OUZP‑a, i to među ostalim ako ocijeni da se zaštita koja se zahtijeva pravom Unije ne može osigurati drugim sredstvima. Stoga je, u tom pogledu, diskrecijska ovlast nadzornog tijela ograničena na određene mjere ili čak, ovisno o slučaju, na jednu od mjera navedenih u toj odredbi (
24
).
60.
Kao što to pravilno navodi austrijska vlada, mogući su brojni slični slučajevi koji zahtijevaju donošenje određene korektivne mjere, kao što je na primjer slučaj u kojem nadzorno tijelo u okviru postupka povodom pritužbe utvrdi da postoji obveza brisanja i da voditelj obrade još nije izbrisao podatke. U opisanoj će situaciji nadzorno tijelo u svakom slučaju biti dužno, u skladu s člankom 58. stavkom 2. točkom (g) OUZP‑a, naložiti brisanje.
61.
Primjeri navedeni u prethodnim točkama pokazuju da se ne može isključiti da se, ovisno o posebnim okolnostima pojedinačnog slučaja, situacija koja je u skladu s pravom Unije može ponovno uspostaviti samo donošenjem određene korektivne mjere. Konkretno, čini mi se da bi, u okolnostima u kojima bi inače postojala opasnost od teške povrede ispitanikovih prava, diskrecijska ovlast nadzornog tijela mogla biti ograničena na donošenje jedine mjere koja je primjerena da bi se zaštitila prava te osobe.
62.
Nijedno drugo tumačenje, prema mojem mišljenju, ne bi bilo u skladu s obvezom da se zajamči poštovanje temeljnih prava iz Povelje, koja tijela država članica moraju poštovati kada provode pravo Unije, u skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje. Tu obvezu imaju i nadzorna tijela, kao što to proizlazi iz članka 58. stavka 4. OUZP‑a (
25
). S te je točke gledišta razumno braniti tezu da se pravom Unije ispitaniku daje subjektivno pravo da zahtijeva da tijelo donese mjeru o kojoj je riječ. Međutim, moram naglasiti da u ovom predmetu ne vidim ništa što bi upućivalo na to da su ispunjeni uvjeti za takvo ograničenje diskrecijske ovlasti nadzornog tijela.
63.
Ukratko, valja utvrditi da je nadzorno tijelo kojem je podnesena pritužba na temelju članka 77. OUZP‑a, kada utvrdi povredu ispitanikovih prava, obvezno postupiti na primjeren način kako bi otklonilo utvrđene i kontinuirane nedostatke i osiguralo da su ispitanikova prava zaštićena. Kada nadzorno tijelo djeluje u tom pogledu, dužno je, među ovlastima predviđenima člankom 58. stavkom 2. te uredbe, odabrati primjerenu, nužnu i proporcionalnu mjeru. Ta je diskrecijska ovlast u odabiru sredstava posljedično ograničena kada se tražena zaštita može osigurati samo donošenjem točno određenih mjera.
4. Nepostojanje obveze nadzornog tijela da u svim slučajevima izreče upravnu novčanu kaznu
64.
Nakon te općenite analize korektivnih ovlasti nadzornog tijela valja razmotriti pitanje je li nadzorno tijelo obvezno u svim slučajevima izreći upravnu novčanu kaznu. Iako se određeni aspekti tog pitanja mogu pojasniti na temelju prethodno navedenih razmatranja, čini mi se potrebnim iznijeti nekoliko dodatnih objašnjenja. Naime, iako je zakonodavac Unije upravne novčane kazne obuhvatio pojmom „korektivne mjere” iz članka 58. stavka 2. OUZP‑a, one ipak imaju neke posebnosti u odnosu na druge mjere. Zbog tog će se ovaj dio analize usredotočiti na konkretne propise iz članka 58. stavka 2. točke (i) i članka 83. te uredbe.
65.
Kao što je na to nedavno podsjetio Sud, upravna novčana kazna dio je sustava sankcija uspostavljenog OUZP‑om, koji voditelje obrade i izvršitelje obrade potiče da postupaju u skladu s tom uredbom. Upravne novčane kazne svojim odvraćajućim učinkom pridonose jačanju zaštite pojedinaca u pogledu obrade osobnih podataka te su stoga ključan element za osiguranje poštovanja prava tih osoba u skladu s ciljem navedene uredbe da se osigura visoka razina zaštite takvih osoba u vezi s obradom osobnih podataka (
26
).
66.
Člankom 83. predviđa se dvostupanjski sustav sankcija, čime se izričito upućuje na to da su određene povrede teže od drugih. Prvi stupanj obuhvaća povrede članaka kojima se uređuju odgovornosti različitih sudionika (voditelj obrade, izvršitelj obrade, certifikacijska tijela itd.). Drugi stupanj obuhvaća povrede pojedinačnih prava zaštićenih tom uredbom, kao što su temeljna prava, osnovna načela obrade, prava ispitanika na informacije, pravila prijenosa itd. Za oba stupnja treba izvršiti dvije ocjene: prvo, kako bi se odlučilo o izricanju novčane kazne i, drugo, kako bi se odlučilo o iznosu upravne novčane kazne. U okviru obje ocjene nadzorna tijela trebaju uzeti u obzir sve pojedinačne čimbenike navedene u članku 83. stavku 2. navedene uredbe. Međutim, zaključci doneseni u prvoj fazi mogu se primijeniti u drugoj fazi koja se odnosi na iznos novčane kazne kako bi se izbjegla potreba za provođenjem druge ocjene na temelju istih kriterija (
27
).
67.
Nakon tih uvodnih objašnjenja, u nastavku ću razmotriti pitanje koje se odnosi na mogućnost postojanja obveze izricanja upravne novčane kazne u svim slučajevima. U tom pogledu, najprije valja napomenuti da se u članku 58. stavku 2. točki (i) OUZP‑a određuje da nadzorno tijelo može izreći upravnu novčanu kaznu „ovisno o okolnostima svakog pojedinog slučaja”. Tu odredbu treba tumačiti u vezi s člankom 83. stavkom 2. te uredbe, kojim se ne predviđa samo isto ograničenje u primjeni takve korektivne mjere nego se i sugerira da nadzorno tijelo može čak ne poduzeti takvu mjeru („[p]ri odlučivanju o izricanju upravne novčane kazne”) (moje isticanje) ako okolnosti opravdavaju takav pristup. Taj je izraz – manje‑više sličnim riječima – upotrijebljen i u drugim jezičnim verzijama (
28
). Ukratko, sâm tekst članka 83. stavka 2. OUZP‑a pokazuje da izricanje upravne novčane kazne nije obvezno u svim slučajevima.
68.
Usto, valja napomenuti da se tom odredbom nadzornom tijelu nalaže da, u svakom pojedinom slučaju, pri odlučivanju o izricanju upravne novčane kazne uzme u obzir niz čimbenika. Riječ je, u biti, o okolnostima – otegotnim ili olakotnim – koje utječu na odluku nadzornog tijela, kao što su priroda, težina i trajanje povrede, ali i okolnostima povezanima s postupanjem voditelja obrade, kao što je činjenica da je povreda počinjena namjerno ili nepažnjom (
29
).
69.
U tom kontekstu, čini mi se da su druga i treća rečenica uvodne izjave 148. OUZP‑a relevantne za tumačenje članka 83. stavka 2. te uredbe, s obzirom na to da se u njima daju smjernice o tome koje okolnosti treba uzeti u obzir prilikom donošenja odluke. Ta uvodna izjava dovodi do uvođenja pojma „lakše kršenje”, čime uzrokuje znatne posljedice za upravnu praksu nadzornog tijela (
30
). U njoj se navodi, među ostalim, da se „[u] slučaju lakšeg kršenja ili ako bi moguća novčana kazna nerazmjerno opteretila fizičku osobu, umjesto novčane kazne može […] izdati [službena opomena] (moje isticanje)”.
70.
Prema mojem mišljenju, iz toga se može zaključiti da je zakonodavac Unije bio svjestan činjenice da je upravna novčana kazna osobito stroga korektivna mjera kojoj ne treba pribjegavati u svim slučajevima, jer se time može smanjiti njezina učinkovitost, nego samo ako to zahtijevaju okolnosti pojedinačnog slučaja. Naime, u uvodnoj izjavi 148. OUZP‑a upućuje se na načelo proporcionalnosti koje nadzorna tijela moraju poštovati kada primjenjuju tu uredbu u konkretnom kontekstu sankcija, uključujući upravne novčane kazne. Kao što sam to već istaknuo u svojoj analizi, to se načelo izražava u uvodnoj izjavi 129. navedene uredbe, koja se odnosi na donošenje korektivnih mjera općenito (
31
). Dakle, sustav sankcija koji je zakonodavac namjeravao predvidjeti fleksibilan je i raznovrstan (
32
).
71.
Iz tumačenja navedenog članka 83. stavka 2. OUZP‑a, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 148., proizlazi da, čak i u slučaju utvrđene povrede, na temelju ocjene kriterija navedenih u toj odredbi nadzorno tijelo može zaključiti da u konkretnim okolnostima slučaja, na primjer, povreda ne uzrokuje velik rizik za prava ispitanika te da ne utječe na bît obveze o kojoj je riječ. U takvim se slučajevima katkad – ali ne uvijek – umjesto novčane kazne izdaje službena opomena (
33
).
72.
Međutim, važno je pojasniti da se tom uvodnom izjavom 148. nadzornom tijelu ne nalaže obveza da u slučaju lakšeg kršenja umjesto novčane kazne automatski izda službenu opomenu, nego mu se ostavlja mogućnost da to učini nakon što konkretno ocijeni sve okolnosti slučaja. Naposljetku, iz navedene uvodne izjave 148. proizlazi da nadzorno tijelo može ne izreći novčanu kaznu, čak i kada bi na temelju ocjene koju je provelo primjena takve korektivne mjere bila a priori potrebna, ako ta novčana kazna nerazmjerno opterećuje fizičku osobu (
34
).
73.
Stoga u konačnici okolnosti svakog pojedinog slučaja, koje se navode u članku 83. stavku 2. OUZP‑a, određuju treba li izreći novčanu kaznu i, ako treba, njezin iznos. Sve te naznake potvrđuju moje stajalište da je ta odluka u konačnici diskrecijska odluka nadzornog tijela (
35
). To je tijelo odgovorno za izvršavanje, na savjestan način i u skladu sa zahtjevima iz OUZP‑a, diskrecijske ovlasti koja mu je dodijeljena. Ograničenja te diskrecijske ovlasti proizlaze iz općih načela prava Unije i prava država članica, među ostalim načela jednakog postupanja. Iz toga slijedi da je potrebno razviti upravnu praksu izricanja novčanih kazni u okviru koje se u sličnim slučajevima postupa na sličan način.
74.
Želio bih također istaknuti da u slučaju kumulativnog izricanja novčanih kazni kaznenopravne prirode čak postoji rizik od povrede načela „ne bis in idem”, kako ga tumači Sud, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 149. OUZP‑a. To načelo pak čini temeljno pravo, zaštićeno člankom 50. Povelje, i može se ograničiti samo pod strogim uvjetima, predviđenima člankom 52. Povelje. Drugim riječima, i pravne prepreke mogu priječiti izricanje upravnih novčanih kazni.
5. Nepostojanje obveze nadzornog tijela da izriče upravne novčane kazne kada to podnositelj pritužbe izričito zahtijeva
75.
Posljednji aspekt koji treba razmotriti odnosi se na pitanje je li nadzorno tijelo obvezno izreći upravnu novčanu kaznu kada to podnositelj pritužbe izričito zahtijeva. Kao što sam to istaknuo prilikom ispitivanja dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku, iz spisa proizlazi da je osoba TR zahtijevala od HBDI‑ja da djeluje protiv štedionice i da joj izrekne upravne novčane kazne. U potporu svojem zahtjevu osoba TR napravila je izračune za određivanje novčanih kazni koje treba izreći (
36
). Čini se da se taj zahtjev temelji na stajalištu prema kojem podnositelj pritužbe ima subjektivno pravo da od nadzornog tijela traži da donese određenu mjeru. Međutim, kao što ću to objasniti u nastavku, smatram da to stajalište nema nikakvu pravnu osnovu.
76.
Kao prvo, moja je analiza pokazala da nadzorno tijelo ima diskrecijsku ovlast da odabere primjerenu mjeru u svakom pojedinačnom slučaju. Osim kad je riječ o posebnim okolnostima zbog kojih ta diskrecijska ovlast može biti ograničena, kao što su težina ili trajan učinak povrede osobnih podataka – a čini mi se da one u ovom slučaju ne postoje – nadzorno tijelo zadržava tu diskrecijsku ovlast. S obzirom na činjenicu da se upravne novčane kazne navode među korektivnim mjerama koje nadzorno tijelo može donijeti na temelju članka 58. stavka 2. OUZP‑a, logičan je zaključak toga da se diskrecijska ovlast primjenjuje i na njih. Iz toga slijedi da nadzorno tijelo nema nikakvu obvezu da djeluje u interesu podnositelja pritužbe donošenjem određene korektivne mjere.
77.
Kao drugo, čini mi se da se čak ni u slučaju da su okolnosti slučaja u toj mjeri različite da opravdavaju donošenje točno određene korektivne mjere ne bi moglo valjano tvrditi da je izricanje upravne novčane kazne nužno. Kao i austrijska vlada, smatram da valja uzeti u obzir ciljeve koji se žele postići različitim korektivnim mjerama navedenima u članku 58. stavku 2. OUZP‑a i, konkretno, upravnom novčanom kaznom. Konkretnije, čini mi se da bi bilo protivno njegovoj pravnoj prirodi priznati subjektivno pravo ispitanika u prethodno navedenom smislu, s obzirom na to da je jedan od ciljeva te mjere sankcioniranje postupanja koje se smatra protivnim pravu Unije. Smatram da upravna novčana kazna zbog svoje svrhe kažnjavanja, barem u određenim situacijama (
37
), i s obzirom na mogući visok stupanj težine, može imati kaznenopravnu prirodu (
38
). Valja pak podsjetiti na to da je pravo kažnjavanja („ius puniendi”) u isključivoj nadležnosti države i njezinih tijela.
78.
U tom kontekstu, vidljivo je da se člankom 83. stavkom 1. OUZP‑a zahtijeva, među ostalim, da novčane kazne u svakom pojedinačnom slučaju budu „učinkovit[e], proporcionaln[e] i odvraćajuće”. Ispunjava li predviđena novčana kazna te uvjete u određenom slučaju treba ocijeniti nadzorno tijelo, koje djeluje pod vlastitom odgovornošću. Na njemu je da odluči nalaže li se u pojedinačnom slučaju primjena instrumenta upravne novčane kazne. U tom mu pogledu zakonodavac Unije pruža detaljan pravni okvir. Tako su člankom 83. OUZP‑a utvrđeni opći uvjeti za izricanje takvih novčanih kazni, koje dopunjuju Smjernice o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni za potrebe OUZP‑a, koje je izradio EDPB u skladu s člankom 70. stavkom 1. točkom (k) te uredbe. U tom pogledu valja napomenuti da se ni iz jednog od tih pravila i ni jedne od tih smjernica ne može zaključiti da podnositelj pritužbe čija su prava povrijeđena dobiva poseban pravni status koji mu omogućuje da od nadzornog tijela zahtijeva izricanje upravne novčane kazne počinitelju.
79.
Točno je da određeni kriteriji navedeni u članku 83. stavku 2. OUZP‑a, kao što su razmjeri pretrpljene štete, upućuju na to da nadzorno tijelo prilikom donošenja odluke treba uzeti u obzir i ispitanikovu situaciju. Međutim, ti kriteriji nisu sami po sebi dovoljni da se utvrdi postojanje subjektivnog prava da se zahtijeva izricanje novčane kazne. Kao što to proizlazi iz tumačenja te odredbe, u vezi s uvodnom izjavom 75. te uredbe, cilj je navedenih kriterija pružiti nadzornom tijelu korisne čimbenike na temelju kojih može ocijeniti prirodu, težinu i trajanje povrede te odabrati primjerenu korektivnu mjeru (
39
). Slijedom navedenog, nadzorno tijelo može, ovisno o svakom pojedinačnom slučaju, predvidjeti razne korektivne mjere – a ne samo upravnu novčanu kaznu – a da pritom ispitanik ne može zahtijevati donošenje određene mjere. Odluka o tome treba li donijeti mjeru s ciljem da se postigne da se opet poštuju pravila ili da se kazni nezakonito postupanje isključivo je na nadzornom tijelu.
80.
Kao treće, drukčiji se zaključak ne može izvesti ni iz činjenice da je zakonodavac Unije ulogu nadzornog tijela u sustavu novčanih kazni uspostavljenom OUZP‑om odredio nadahnut ovlastima koje Komisija ima u području prava tržišnog natjecanja (
40
). U tom pogledu, podsjećam na to da je ovlast te institucije za izricanje novčanih kazni poduzetnicima koji počine povrede u smislu članaka 101. i 102. UFEU‑a jedno od sredstava koja su joj dana kako bi mogla izvršavati nadzornu zadaću koja joj je povjerena pravom Unije (
41
). Međutim, valja napomenuti da Komisija ima diskrecijsku ovlast čije je izvršavanje ograničeno samo poštovanjem općih načela prava Unije, uključujući načela proporcionalnosti i jednakog postupanja (
42
). Osim toga, valja napomenuti da Uredbom (EZ) br. 1/2003 o provedbi pravila o tržišnom natjecanju (
43
) nije predviđeno nikakvo pravo podnositelja zahtjeva ili trećih strana na čije interese može utjecati odluka u okviru upravnog postupka koji je pokrenula Komisija da zahtijevaju određivanje novčanih kazni na temelju članka 23. te uredbe (
44
), s obzirom na to da je Komisija, na temelju članka 27. te uredbe, samo dužna ispuniti moguće zahtjeve za saslušanje koje oni podnesu prije donošenja sankcije.
81.
Na temelju iznesenih elemenata smatram da, u trenutačnom stanju razvoja prava Unije, nije moguće zaključiti da podnositelj pritužbe čija su prava povrijeđena ima subjektivno pravo zahtijevati izricanje upravne novčane kazne. Time se ne dovodi u pitanje mogućnost predlaganja primjene takve korektivne mjere, uz iznošenje argumenata i dokaza u potporu svojem stajalištu. Međutim, u donošenju konačne odluke nadzorno tijelo ima diskrecijsku ovlast.
D.
Sažetak analize prethodnog pitanja
82.
Iz prethodno navedene analize proizlazi da je nadzorno tijelo obvezno djelovati kada u okviru rješavanja pritužbe utvrdi povredu osobnih podataka. Konkretno, dužno je odrediti najprikladnije korektivne mjere kako bi se povreda otklonila i kako bi se osiguralo poštovanje ispitanikovih prava. U tom se pogledu OUZP‑om zahtijeva da te mjere budu primjerene, nužne i proporcionalne, pri čemu se nadzornom tijelu ostavlja određena diskrecijska ovlast. Pod određenim uvjetima nadzorno tijelo može odlučiti ne donijeti mjere predviđene u članku 58. stavku 2. te uredbe dajući prednost „samostalnim” mjerama koje poduzima sâm voditelj obrade. U svakom slučaju, ispitanik nema pravo zahtijevati da se donese određena mjera. Ta se načela primjenjuju i na sustav upravnih novčanih kazni.
VI. Zaključak
83.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koje je uputio Verwaltungsgericht Wiesbaden (Upravni sud u Wiesbadenu, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
Članak 57. stavak 1. točke (a) i (f), članak 58. stavak 2. točke (a) do (j) u vezi s člankom 77. stavkom 1. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka)
treba tumačiti na način da je:
nadzorno tijelo, u slučaju da utvrdi postojanje obrade podataka kojom se povređuju ispitanikova prava, obvezno djelovati na temelju članka 58. stavka 2. Uredbe 2016/679 ako je to potrebno da bi se zajamčilo puno poštovanje te uredbe. U tom je pogledu dužno, uzimajući u obzir konkretne okolnosti svakog pojedinog slučaja, odabrati primjereno, nužno i proporcionalno sredstvo, konkretno kako bi se povreda otklonila i kako bi se osiguralo poštovanje ispitanikovih prava.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2016., L 119, str. 1. i ispravci SL 2018., L 127, str. 2. i SL 2021., L 74, str. 35.
(
3
)	Mišljenje u spojenim predmetima SCHUFA Holding (Otpis nepodmirenog duga) (C‑26/22 i C‑64/22, EU:C:2023:222)
(
4
)	Vidjeti presudu od 10. prosinca 2020., J & S Service (C‑620/19, EU:C:2020:1011, t. 31. i navedenu sudsku praksu).
(
5
)	Vidjeti presudu od 14. srpnja 2022., Sense Visuele Communicatie en Handel vof (C‑36/21, EU:C:2022:556, t. 22. i navedenu sudsku praksu).
(
6
)	Presuda od 7. prosinca 2023., SCHUFA Holding (Otpis nepodmirenog duga) (C‑26/22 i C‑64/22, EU:C:2023:958; u daljnjem tekstu: presuda SCHUFA)
(
7
)	Vidjeti točke 35. do 39. ovog mišljenja.
(
8
)	Vidjeti točku 40. i sljedeće ovog mišljenja.
(
9
)	Presuda SCHUFA (t. 55.)
(
10
)	Presuda SCHUFA (t. 56.)
(
11
)	Presuda SCHUFA (t. 56. i 57.)
(
12
)	Presuda SCHUFA (t. 58.)
(
13
)	Presuda SCHUFA (t. 70.)
(
14
)	Vidjeti „Smjernice o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni za potrebe [OUZP‑a]” Radne skupine za zaštitu pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka iz članka 29., donesene 3. listopada 2017., str. 5. (u daljnjem tekstu: Smjernice o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni u svrhu OUZP‑a). Tu je radnu skupinu potom zamijenio Europski odbor za zaštitu podataka (u daljnjem tekstu: EDPB). Međutim, te su smjernice i dalje važeće.
(
15
)	Vidjeti u tom smislu Chamberlain, J., Reichel, J., „The Relationship Between Damages and Administrative Fines in the EU General Data Protection Regulation”, Mississippi law journal, 2020., sv. 89.(4.), str. 686., koji se oslanjaju na prethodno navedene smjernice.
(
16
)	Hijmans, H., „Article 57. Tasks”, Kuner, C., Bygrave, L. A., Docksey, C., (ur.), The EU General Data Protection Regulation (GDPR), Oxford, 2020., str. 934.
(
17
)	Vidjeti u tom smislu Härting, N., Flisek, C., Thiess, L., „DSGVO: Der Verwaltungsakt wird zum Normalfall – Das neue Beschwerderecht des Bürgers”, Computer und Recht, 5/2018, str. 299.
(
18
)	Vidjeti moje mišljenje u predmetima SCHUFA, t. 41. i sljedeće.
(
19
)	Vidjeti verzije na španjolskom („dispondrá de […] los […] poderes correctivos”), danskom („har […] korrigerende beføjelser”), njemačkom („verfügt über […] Abhilfebefugnisse, die es ihr gestatten”), estonskom („on […] parandusvolitused”), engleskom („shall have […] corrective powers”), talijanskom („ha […] i poteri correttivi”), nizozemskom („heeft […] bevoegdheden tot het nemen van corrigerende maatregelen”), poljskom („przysługują […] uprawnienia naprawcze”), portugalskom („dispõe dos […] poderes de correção”) i švedskom jeziku („ska ha […] korrigerande befogenheter”).
(
20
)	Vidjeti u tom smislu Härting, N., Flisek, C., Thiess, L., „DSGVO: Der Verwaltungsakt wird zum Normalfall – Das neue Beschwerderecht des Bürgers”, Computer und Recht, 5/2018., str. 299.
(
21
)	Vidjeti presudu SCHUFA (t. 57.) i presudu od 16. srpnja 2020., Facebook Ireland i Schrems (C‑311/18, EU:C:2020:559, t. 111.). Moje isticanje
(
22
)	Presuda od 16. srpnja 2020., Facebook Ireland i Schrems (C‑311/18, EU:C:2020:559, t. 112.)
(
23
)	Vidjeti t. 42. tog mišljenja.
(
24
)	Presuda od 16. srpnja 2020., Facebook Ireland i Schrems (C‑311/18, EU:C:2020:559, t. 113.). Sud je odlučio da je nadzorno tijelo dužno, na temelju članka 58. stavka 2. točaka (f) i (j) OUZP‑a, obustaviti ili zabraniti prijenos osobnih podataka trećoj zemlji kada, s obzirom na sve okolnosti svojstvene tom prijenosu, smatra da se u toj trećoj zemlji ne poštuju ili ne mogu poštovati standardne odredbe o zaštiti podataka i da se zaštita prenesenih podataka koja se zahtijeva pravom Unije ne može osigurati drugim sredstvima, ako voditelj obrade ili izvršitelj obrade s poslovnim nastanom u Uniji sâm nije obustavio ili okončao prijenos.
(
25
)	Vidjeti u tom smislu Georgieva, L., Schmidl, M., „Article 58. Powers”, Kuner, C., Bygrave, L. A. Docksey, C., (ur.), The EU General Data Protection Regulation (GDPR), Oxford, 2020., str. 945.
(
26
)	Vidjeti presudu od 5. prosinca 2023., Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:949, t. 78.).
(
27
)	Vidjeti Smjernice o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni za potrebe [OUZP‑a]”, str. 9.
(
28
)	Vidjeti verzije na španjolskom („Al decidir la imposición”), danskom („Når der træffes afgørelse om, hvorvidt der skal pålægges”), njemačkom („Bei der Entscheidung über die Verhängung”), estonskom („Otsustades igal konkreetsel juhul”), engleskom („When deciding whether to impose”), talijanskom („Al momento di decidere se infliggere”), nizozemskom („Bij het besluit over de vraag of […] wordt opgelegd”), poljskom („Decydując, czy nałożyć”), portugalskom („Ao decidir sobre a aplicação”) i švedskom jeziku („Vid beslut om huruvida […] ska påföras”).
(
29
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 5. prosinca 2023., Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950, t. 61. i sljedeće).
(
30
)	Presuda od 5. prosinca 2023., Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:949, t. 76.)
(
31
)	Vidjeti točku 45. ovog mišljenja.
(
32
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Emilioua u predmetu Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:376, t. 78.), u kojem on objašnjava da zakonodavac Unije prilikom donošenja OUZP‑a nije namjeravao sankcionirati svaku povredu pravila o zaštiti podataka upravnom novčanom kaznom.
(
33
)	Vidjeti Smjernice o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni za potrebe [OUZP‑a], str. 9.
(
34
)	Vidjeti Smjernice o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni za potrebe [OUZP‑a], str. 9.
(
35
)	Holländer, C., Beck’scher Online‑Kommentar Datenschutzrecht (Wolff/Brink/Ungern‑Sternberg), 46. izdanje, München 2017., članak 83. OUZP‑a, točka 22.; Frenzel, E. Datenschutz‑Grundverordnung Kommentar (Paal/Pauly/Frenzel), 3. izdanje, München 2021., članak 83. OUZP‑a, točke 8. do 12., gdje se objašnjava da nadzorno tijelo ima diskrecijsku ovlast i da stoga nije obvezno izreći upravnu novčanu kaznu u svim slučajevima.
(
36
)	Vidjeti točku 30. ovog mišljenja.
(
37
)	U Smjernicama o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni za potrebe OUZP‑a (str. 6.), navodi se da su upravne novčane kazne „korektivne mjere” kojima cilj može biti „postići da se opet poštuju pravila ili kazniti nezakonito postupanje (ili oboje)”. Moje isticanje
(
38
)	Podsjećam na to da su za ocjenu je li sankcija kaznenopravne prirode relevantna tri kriterija: prvi je kriterij pravna kvalifikacija povrede u nacionalnom pravu, drugi se odnosi na samu prirodu povrede, a treći na stupanj težine sankcije koja se može izreći osobi o kojoj je riječ (vidjeti presude od 5. lipnja 2012., Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319, t. 37.) i od 2. veljače 2021., Consob (C‑481/19, EU:C:2021:84, t. 42.)); vidjeti i presudu ESLJP‑a od 8. lipnja 1976., Engel i drugi protiv Nizozemske, CE:ECHR:1976:0608JUD000510071, t. 82. Ne trebaju biti ispunjeni svi kriteriji da bi se novčana kazna smatrala kaznenom sankcijom (vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu ThyssenKrupp Nirosta/Komisija (C‑352/09 P, EU:C:2010:635, t. 50. i navedenu sudsku praksu).
(
39
)	Vidjeti Smjernice o primjeni i određivanju upravnih novčanih kazni za potrebe OUZP‑a (str. 12.), iz kojih proizlazi, s jedne strane, da razmjere štete treba uzeti u obzir „pri odabiru korektivne mjere”, što ne isključuje donošenje drugih korektivnih mjera osim upravne novčane kazne. S druge strane, u njima se navodi da „[i]zricanje novčane kazne ne ovisi o mogućnosti nadzornog tijela da utvrdi postojanje uzročne veze između povrede i materijalne štete”. Iz toga slijedi da odluka o izricanju upravne novčane kazne ovisi o svakom pojedinačnom slučaju, a ne samo o postojanju štete.
(
40
)	Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Emilioua u predmetu Nacionalinis visuomenės sveikatos centras (C‑683/21, EU:C:2023:376, t. 84.), koji skreće pozornost na sličnosti između dvaju slučajeva. Vidjeti i presudu od 5. prosinca 2023., Deutsche Wohnen (C‑807/21, EU:C:2023:950, t. 55. i sljedeće).
(
41
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., X (C‑429/07, EU:C:2009:359, t. 35. i navedenu sudsku praksu).
(
42
)	Mišljenje nezavisne odvjetnice J. Kokott u spojenim predmetima Alliance One International i Standard Commercial Tobacco/Komisija i Komisija/Alliance One International i dr. (C‑628/10 P i C‑14/11 P, EU:C:2012:11, t. 48. i navedena sudska praksa)
(
43
)	Uredba Vijeća od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.)
(
44
)	Vidjeti u tom smislu Wils W., „Procedural rights and obligations of third parties in antitrust investigation and proceedings by the European Commission”, Concurrence, br. 2-2022, str. 50.