62025TJ0296
PRESUDA OPĆEG SUDA (peto vijeće, u sastavu od pet sudaca)
25. ožujka 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Carinska unija – Carinski zakonik Unije – Uvozni i izvozni postupci – Uvoz robe iz Kanade – Metoda određivanja carinske vrijednosti – Deklarirana cijena robe za izvoz koju su priopćila kanadska tijela u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji – Pojam ‚dostupni podaci na carinskom području Unije’ – Razumna sredstva – Članak 74. stavak 3. Uredbe (EZ) br. 952/2013 – Rezervna ili ‚alternativna’ metoda – Članak 144. Provedbene uredbe (EU) 2015/2447”
U predmetu T‑296/25,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud, Bugarska), odlukom od 15. travnja 2025., koju je Sud zaprimio 16. travnja 2025., u postupku
Direktor na TD Mitnica Burgas
protiv
Lidikar OOD,
OPĆI SUD (peto vijeće, u sastavu od pet sudaca),
u sastavu M. Sampol Pucurull, predsjednik, T. Pynnä, J. Laitenberger (izvjestitelj), M. Stancu i W. Valasidis, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Martín y Pérez de Nanclares,
tajnik: V. Di Bucci,
uzimajući u obzir to da je Sud 13. svibnja 2025., na temelju članka 50.b trećeg stavka Statuta Suda Europske unije, proslijedio zahtjev za prethodnu odluku Općem sudu,
uzimajući u obzir to da je riječ o području iz članka 50.b prvog stavka točke (c) Statuta Suda Europske unije i da ne postoje neovisna pitanja tumačenja u smislu članka 50.b drugog stavka navedenog statuta,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Direktor na TD Mitnica Burgas, L. Dimitrov, R. Dimitrova Todorova i P. Kalchev, u svojstvu agenata,
–
za Lidikar, R. Vasileva, advokat,
–
za bugarsku vladu, T. Mitova i R. Stoyanov, u svojstvu agenata,
–
za češku vladu, M. Smolek, A. Edelmannová i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, D. Drambozova i F. Moro, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 74. stavka 3. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (SL 2013., L 269, str. 1. te ispravci SL 2013., L 287, str. 90., SL 2015., L 70, str. 64., SL 2016., L 267, str. 2., SL 2018., L 294, str. 44., SL 2022., L 43, str. 93. i SL 2023./90151, L, u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Lidikar OOD‑a, trgovačkog društva osnovanog u skladu s bugarskim pravom, i Direktora na TD Mitnica Burgas (direktor teritorijalne carinske uprave u Burgasu, Bugarska) u vezi s odlukom kojom je bugarska carinska uprava utvrdila carinsku vrijednost vozila koje je društvo Lidikar uvezlo iz Kanade na temelju cijene deklarirane pri izvozu, kako su je kanadska carinska tijela priopćila bugarskoj carinskoj upravi u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji.
Pravni okvir
Međunarodno pravo
GATT iz 1994.
3
Članak VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini iz 1994. (u daljnjem tekstu: GATT iz 1994.) glasi kako slijedi:
„1. U pogledu određivanja carinske vrijednosti, ugovorne stranke priznaju valjanost općih načela navedenih u donjim stavcima ovog članka i obvezuju se primjenjivati ih na sve proizvode koji podliježu carinama ili drugim davanjima ili ograničenjima pri uvozu i izvozu, utemeljenima na vrijednosti ili koja na bilo koji način ovise o vrijednosti. Nadalje, kad god to zatraži druga ugovorna stranka, one će, u svjetlu navedenih načela, ispitati primjenu bilo kojeg zakona ili drugog propisa koji se odnosi na carinsku vrijednost. Ugovorne stranke mogu od drugih ugovornih stranaka zatražiti da im dostave izvješća o mjerama koje su poduzele u skladu s odredbama ovog članka.
2.
(a)
Carinska vrijednost uvezene robe treba se temeljiti na stvarnoj vrijednosti uvezene robe na koju se carina primjenjuje ili stvarnoj vrijednosti slične robe i ne treba se temeljiti na vrijednosti proizvoda domaćeg podrijetla ili na proizvoljnim ili izmišljenim vrijednostima.
(b)
‚Stvarna vrijednost’ treba biti cijena po kojoj se, u vrijeme i na mjestu određenima zakonodavstvom zemlje uvoza, uvezena roba ili slična roba prodaje ili nudi na prodaju u uobičajenom tijeku trgovine u uvjetima pune konkurencije. U onoj mjeri u kojoj cijena te robe ili slične robe ovisi o količini na koju se odnosi određena transakcija, cijena koja se uzima u obzir, prema izboru koji je zemlja uvoznica izvršila jednom zauvijek, treba se odnositi ili i. na usporedive količine ili ii. na količine utvrđene na način koji je barem jednako povoljan za uvoznika kao da se uzima u obzir najveća količina te robe koja je stvarno bila predmet trgovačkih transakcija između zemlje izvoznice i zemlje uvoznice.
(c)
Ako nije moguće utvrditi stvarnu vrijednost u skladu s točkom (b) ovog stavka, carinska vrijednost treba se temeljiti na provjerljivoj jednakovrijednosti koja je najbliža toj vrijednosti.
[…]”
Sporazum o određivanju carinske vrijednosti
4
Članak 7. Sporazuma o provedbi članka VII. GATT‑a 1994. (SL 1994., L 336, str. 119.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 74., str. 128.; u daljnjem tekstu: Sporazum o određivanju carinske vrijednosti) glasi kako slijedi:
„1.   Ako carinsku vrijednost uvezene robe nije moguće odrediti prema članku 1. do 6., carinska se vrijednost određuje korištenjem razumnih sredstava, na način sukladan temeljnim načelima i općim odredbama ovog Sporazuma i članka VII. GATT‑a iz 1994. i na temelju podataka dostupnih u zemlji uvoza.
2.   U smislu ovog članka, carinska vrijednost ne određuje se prema:
[…]
(b)
sustavu koji predviđa da se u carinske svrhe prihvati viša od dviju mogućih vrijednosti,
[…]
(e)
cijeni robe prodane radi izvoza u zemlju koja nije zemlja uvoza,
[…]
g)
proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.
[…]”
Sporazum između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji
5
Članak 1. Sporazuma između Europske zajednice i Kanade o carinskoj suradnji i uzajamnoj pomoći u carinskim pitanjima (SL 1998., L 7, str. 38.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 16., str. 85.; u daljnjem tekstu: Sporazum između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji) glasi kako slijedi:
„Za potrebe ovog Sporazuma
[…]
4.
‚informacije’ znači svi podaci, dokumenti, izvješća, njihove ovjerene ili vjerodostojne preslike ili ostala priopćenja, uključujući obrađene ili analizirane podatke koji pružaju navode bitne za povrede carinskoga zakonodavstva;
[…]”
6
Članak 7. Sporazuma između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji glasi kako slijedi:
„1.   Carinska tijela pomažu jedna drugima, bilo na zahtjev ili na vlastitu inicijativu, pružajući odgovarajuće informacije, što pomaže osiguranju pravilne primjene carinskoga zakonodavstva te sprečavanju, istrazi i suzbijanju svake povrede carinskoga zakonodavstva.
[…]”
7
Članak 11. stavak 1. Sporazuma između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji glasi kako slijedi:
„Tijelo kojem se upućuje zahtjev priopćava tijelu koje je podnositelj zahtjeva odgovarajuće informacije u obliku dokumenata, ovjerenih preslika dokumenata, izvješća ili njihovih elektroničkih verzija. Svaka informacija bitna za tumačenje ili korištenje te informacije dostavlja se istodobno s gore navedenim.”
8
Članak 16. stavak 3. Sporazuma između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji glasi kako slijedi:
„Stavkom 2. ne sprečava se uporaba informacija u sudskim ili upravnim postupcima koji su naknadno pokrenuti zbog nepoštovanja carinskoga zakonodavstva. […]”
CETA između Kanade i EU‑a
9
Članak 6.1. Sveobuhvatnog gospodarskog i trgovinskog sporazuma (CETA) između Kanade, s jedne strane, i Europske unije i njezinih država članica, s druge strane (SL 2017., L 11, str. 23., u daljnjem tekstu: CETA između Kanade i EU‑a), naslovljen „Ciljevi i načela”, glasi kako slijedi:
„[…]
2.   Stranke surađuju i razmjenjuju informacije, uključujući informacije o najboljoj praksi, u mjeri u kojoj je to moguće, s ciljem promicanja primjene i poštovanja mjera olakšavanja trgovine iz ovog Sporazuma.
[…]”
10
Člankom 6.13. CETA‑e između Kanade i EU‑a, naslovljenim „Suradnja”, propisano je sljedeće:
„[…]
3.   Stranke surađuju u skladu sa [Sporazumom između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji] koji je sastavljen u Ottawi 4. prosinca 1997. […]
4.   Stranke jedna drugoj pružaju uzajamnu pomoć u carinskim pitanjima u skladu sa Sporazumom između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji, uključujući u pitanjima koja se odnose na sumnje na kršenje carinskog zakonodavstva stranke, kako je utvrđeno u tom sporazumu, i na provedbu ovog Sporazuma.
Pravo Unije
Carinski zakonik Unije
11
Članak 70. Carinskog zakonika Unije glasi kako slijedi:
„1.   Primarna osnova za carinsku vrijednost robe je transakcijska vrijednost, odnosno cijena koja je stvarno plaćena ili plativa za robu kada se prodaje radi izvoza u carinsko područje Unije, po potrebi prilagođena.
2.   Cijena koja je stvarno plaćena ili plativa je ukupno plaćanje koje je kupac izvršio ili će izvršiti prodavaču ili trećoj strani u korist prodavača za uvezenu robu i uključuje sva plaćanja koja su izvršena ili će biti izvršena kao uvjet prodaje uvezene robe.
[…]”
12
Člankom 74. Carinskog zakonika Unije predviđa se kako slijedi:
„1.   Ako se carinska vrijednost robe ne može odrediti prema članku 70., određuje se u postupku prema redoslijedu od točke (a) do točke (d) stavka 2., do prve točke prema kojoj se carinska vrijednost robe može odrediti.
Redoslijed primjene točaka (c) i (d) stavka 2. zamjenjuje se ako deklarant tako zahtijeva.
2.   Carinska vrijednost, prema stavku 1., jest:
(a)
transakcijska vrijednost istovjetne robe koja je prodana za izvoz u carinsko područje Unije i izvezena u isto ili slično vrijeme kao i roba kojoj se određuje vrijednost;
(b)
transakcijska vrijednost slične robe koja je prodana za izvoz u carinsko područje Unije i izvezena u isto ili slično vrijeme kao i roba kojoj se određuje vrijednost;
(c)
vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se uvozna roba ili ista ili slična uvezena roba prodaje u carinskom području Unije u najvećoj ukupnoj količini osobama koje nisu povezane s prodavačima, ili
(d)
izračunana vrijednost koja se sastoji od zbroja:
i.
troškova ili vrijednosti materijala i izrade ili druge prerade koja se koristi u proizvodnji uvezene robe;
ii.
iznosa dobiti i općih troškova koji je jednak onome koji se obično odražava u prodaji robe iste klase ili vrste kao što je roba koja se procjenjuje, a koju proizvode u zemlji izvoznici za izvoz u Uniju;
iii.
troška ili vrijednosti elemenata iz članka 71. stavka 1. točke (e).
3.   Ako se carinska vrijednost ne može utvrditi prema stavku 1., utvrđuje se na temelju dostupnih podataka na carinskom području Unije, koristeći razumna sredstva koja su u skladu s načelima i općim odredbama svega sljedećeg:
(a)
sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini;
(b)
članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini;
(c)
ovog poglavlja.”
Provedbena uredba (EU) 2015/2447
13
Člankom 140. Provedbene uredbe Komisije (EU) 2015/2447 оd 24. studenoga 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu određenih odredbi Carinskog zakonika Unije (SL 2015., L 343, str. 558. te ispravci SL 2016., L 87, str. 35., SL 2017., L 101, str. 196. i SL 2018., L 157, str. 27.), naslovljenim „Neprihvaćanje deklariranih transakcijskih vrijednosti”, propisuje se:
„1.   Ako carinska tijela opravdano sumnjaju u to da deklarirana transakcijska vrijednost predstavlja ukupni plaćeni iznos ili iznos koji treba platiti kako je naveden u članku 70. stavku 1. [Carinskog zakonika Unije], od deklaranta mogu zatražiti da dostavi dodatne podatke.
2.   Ako njihove sumnje nisu otklonjene, carinska tijela mogu odlučiti da se vrijednost robe ne može utvrditi u skladu s člankom 70. stavkom 1. [tog] Zakonika.”
14
Članak 144. Provedbene uredbe 2015/2447, naslovljen „Vrijednost na temelju dostupnih podataka (‚alternativna’ metoda)”, glasi kako slijedi:
„1.   Pri utvrđivanju carinske vrijednosti na temelju članka 74. stavka 3. [Carinskog zakonika Unije] može se primjenjivati razumna fleksibilnost u primjeni metoda predviđenih u članku 70. i članku 74. stavku 2. Zakonika. Tako utvrđena vrijednost u najvećoj se mogućoj mjeri mora temeljiti na prethodno utvrđenoj carinskoj vrijednosti.
2.   Ako se carinska vrijednost ne može utvrditi na temelju stavka 1., primjenjuju se druge prikladne metode. U tom se slučaju carinska vrijednost ne utvrđuje na temelju nijednog od sljedećih elemenata:
[…]
(b)
sustava u kojem se za utvrđivanje carinske vrijednosti primjenjuje veća od dvije moguće vrijednosti;
[…]
(e)
cijena za izvoz u treću zemlju;
[…]
g)
proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
15
Lidikar je 18. siječnja 2021., djelujući kao neizravni zastupnik uvoznika, podnio carinsku deklaraciju carinskom uredu u luci Burgas (Bugarska) za puštanje u slobodan promet motornog vozila koje je sudjelovalo u prometnoj nezgodi. U toj je deklaraciji carinska vrijednost uvezenog vozila utvrđena, u skladu s člankom 70. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije, na temelju njegove transakcijske vrijednosti, odnosno po cijeni od 3310 kanadskih dolara (CAD) (otprilike 2100 eura).
16
Bugarska carinska tijela provela su naknadnu provjeru predmetne carinske deklaracije na temelju informacija koje je kanadska carinska uprava dostavila u okviru Sporazuma između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji u vezi s vozilima deklariranima za izvoz iz Kanade u Europsku uniju. Konkretnije, kanadska carinska uprava bugarskim je carinskim tijelima porukom elektroničke pošte od 16. prosinca 2022. dostavila datoteku koja je sadržavala detaljan popis vozila, uključujući predmetno vozilo, s naznakom vrijednosti deklarirane prilikom njihova izvoza iz Kanade. Nakon što su bugarska carinska tijela analizirala dostavljene podatke, utvrdila su da cijena robe deklarirane u Bugarskoj od 3310 CAD ne odgovara cijeni od 15 889 CAD (oko 10 100 eura) koju je kanadska carinska uprava priopćila za predmetno vozilo i navela u odgovarajućoj izvoznoj deklaraciji.
17
U tim su okolnostima bugarska carinska tijela zatražila dokaze od Lidikara kako bi potvrdila cijenu deklariranu prilikom carinjenja. Predočeni su račun od 18. studenoga 2020., popis pakiranja, pomorska teretnica i račun od 13. siječnja 2021. Bez obzira na te dokumente, bugarska carinska tijela smatrala su da postoje osnovane sumnje u pogledu carinske vrijednosti predmetne robe, utvrđene u skladu s člankom 70. stavkom 1. Carinskog zakonika Unije. Lidikar je dostavio pisana objašnjenja u kojima je naveo da nije sačuvao ni poslovnu dokumentaciju koja se odnosi na predmetnu transakciju, ni ponudu, ni cjenike, ni dokumente koji se odnose na plaćanja, ni drugu korespondenciju koja je prethodila navedenoj transakciji.
18
Nakon provjere dokumenata priloženih carinskoj deklaraciji, bugarska carinska tijela smatrala su da ne postoje dokazi o točnosti deklarirane cijene u skladu s računom od 18. studenoga 2020. Osim toga, utvrdila su da iz dostavljenog izvatka bankovnog računa ne proizlazi jasno je li plaćanje cijene bilo konačno. Stoga su smatrala da, uzimajući u obzir legitimne sumnje i nepostojanje dokaza o deklariranoj cijeni, carinsku vrijednost deklariranu na temelju članka 70. stavka 1. Carinskog zakonika Unije, utvrđenu na temelju računa od 18. studenoga 2020., treba odbiti.
19
Osim toga, bugarska carinska tijela utvrdila su da nisu ispunjeni uvjeti za primjenu sekundarnih metoda procjene predmetne robe na temelju članka 74. stavka 2. točaka (a) do (d) Carinskog zakonika Unije jer se radilo o vozilu koje je sudjelovalo u prometnoj nezgodi, čije je posebno tehničko stanje bilo teško usporediti sa stanjem drugih vozila iste robne marke i istog modela uvezenih u Bugarsku. Međutim, bugarska carinska tijela utvrdila su carinsku vrijednost, u skladu s člankom 74. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije, na temelju elektroničkih verzija dokumenata koje su kanadska carinska tijela dostavila na temelju Sporazuma između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji.
20
Stoga je bugarska carinska uprava utvrdila carinsku vrijednost predmetnog vozila u iznosu od 19830,43 bugarskih leva (BGN) (oko 9500 eura) kao i ukupan iznos uvoznih davanja i poreza na dodanu vrijednost (PDV) koji treba naplatiti u iznosu od 5023 BGN (oko 2150 eura).
21
Odluka bugarske carinske uprave bila je predmet prvostupanjskog sudskog nadzora pred Administrativen sadom Bourgas (Upravni sud u Bourgasu, Bugarska), koji ju je poništio zbog nezakonitosti. Taj je sud smatrao da u ovom slučaju bugarska carinska tijela nisu poštovala svoju obvezu da opravdaju postojanje „opravdanih sumnji” u smislu članka 140. Provedbene uredbe 2015/2447 i da odgovor koji su dostavila kanadska carinska tijela nije službeni dokazni dokument koji obvezuje sud.
22
Direktor na TD Mitnica Burgas (direktor teritorijalne carinske uprave u Burgasu, Bugarska) podnio je žalbu u kasacijskom postupku Varhoven administrativen sadu (Vrhovni upravni sud, Bugarska), sudu koji je uputio zahtjev, protiv presude Administrativen sada Bourgas (Upravni sud u Bourgasu), ističući pogrešnost njegovih utvrđenja i tvrdeći da je metoda razumnih sredstava primjenjiva na temelju članka 74. stavka 3. Carinskog zakonika Unije. Istaknuo je da je odgovor kanadskih carinskih tijela službeni dokument koji se odnosi na kontrolu provedenu u okviru međunarodne suradnje između Kanade i Unije i da je predmetna carinska vrijednost utvrđena uzimajući u obzir cijenu navedenu u elektroničkim verzijama dokumenata koje su dostavila kanadska carinska tijela.
23
U tim je okolnostima Varhoven administrativen sad (Vrhovni upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća dva prethodna pitanja:
„1.
Je li dopušteno tumačenje članka 74. stavka 3. [Carinskog zakonika Unije] na način da se deklarirana vrijednost, u slučaju kada je ista roba […] izvezena iz treće zemlje, može smatrati ‚dostupnim podacima na carinskom području Unije’?
2.
Je li dopušteno tumačenje članka 74. stavka 3. [Carinskog zakonika Unije] na način da razumno sredstvo za utvrđivanje carinske vrijednosti, u smislu članka 74. stavka 3. [navedenog zakonika], može biti njezino određivanje na temelju deklarirane vrijednosti u slučaju kada je ista roba […] izvezena iz treće zemlje?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
24
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 74. stavak 3. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da se cijena deklarirana za izvoz robe na carinsko područje Unije, kako su je carinska tijela zemlje izvoznice priopćila carinskim tijelima države članice u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji, može kvalificirati kao podatak dostupan na carinskom području Unije u smislu te odredbe, u svrhu utvrđivanja carinske vrijednosti te robe.
25
Uvodno valja podsjetiti na to da je rezervna metoda (ili „alternativna” metoda) predviđena člankom 74. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije krajnje sredstvo za slučaj potrebe utvrđivanja carinske vrijednosti predmetne robe u slučaju da carinski deklarant ne dostavi dovoljno precizne ili pouzdane podatke koji omogućuju utvrđivanje te vrijednosti na temelju glavne metode predviđene člankom 70. stavkom 1. navedenog zakonika ili drugih metoda za određivanje carinske vrijednosti predviđenih člankom 74. stavkom 2. istog zakonika (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 2022., Baltic Master, C‑599/20, EU:C:2022:457, t. 54. i od 29. siječnja 2026., Keladis I i Keladis II, C‑72/24 i C‑73/24, EU:C:2026:51, t. 75.).
26
S obzirom na svrhu članka 74. stavka 3. Carinskog zakonika Unije i njegov tekst, pojam „dostupni podaci na carinskom području Unije” stoga treba široko tumačiti na način da se odnosi na činjeničnu dostupnost podataka u smislu da carinska tijela Unije njima mogu raspolagati u svrhu određivanja carinske vrijednosti robe.
27
Iz toga slijedi, s jedne strane, da se pojam „dostupni podaci na području Unije” ne može ograničiti na podatke prikupljene u Uniji. Stoga činjenica da podaci potječu iz treće zemlje ne isključuje da oni mogu predstavljati „dostupne podatke na carinskom području Unije”.
28
To osobito vrijedi kad je riječ o podacima o cijeni robe deklarirane pri izvozu koje su carinska tijela zemlje izvoznice dostavila na temelju međunarodnog sporazuma kojim se uređuje suradnja u carinskim pitanjima između Unije i te treće zemlje, kao što su Sporazum između Kanade i EU‑a o carinskoj suradnji i CETA između Kanade i EU‑a, kojima se predviđa uzajamna pomoć u carinskim pitanjima.
29
Iz toga slijedi, s druge strane, da kvalifikacija kao „dostupni podaci na carinskom području Unije” ne može ovisiti, suprotno onomu što tvrdi Lidikar u svojim očitovanjima o zahtjevu za prethodnu odluku, ni o dostupnosti baze podataka treće zemlje carinskim deklarantima, iz koje potječu podaci dostavljeni carinskim tijelima Unije, ni o postojanju zahtjeva tih tijela koji se posebno odnosi na dostavu tih podataka, iako su im ti podaci stavljeni na raspolaganje.
30
U tim okolnostima na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 74. stavak 3. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da se cijena deklarirana za izvoz robe na carinsko područje Unije, kako su je carinska tijela zemlje izvoznice priopćila carinskim tijelima države članice u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji, može kvalificirati kao podatak dostupan na carinskom području Unije u smislu te odredbe, u svrhu utvrđivanja carinske vrijednosti te robe.
Drugo pitanje
31
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 74. stavak 3. Carinskog zakonika Unije tumačiti na način da korištenje deklarirane cijene za izvoz robe na carinsko područje Unije, kako su je carinska tijela zemlje izvoznice priopćila carinskim tijelima države članice u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji, može predstavljati razumno sredstvo u smislu te odredbe, u svrhu određivanja carinske vrijednosti te robe.
32
Uvodno valja istaknuti to da članak 74. stavak 3. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti u vezi s člankom 144. stavkom 1. Provedbene uredbe 2015/2447, kojim se predviđa da se pri utvrđivanju carinske vrijednosti na temelju članka 74. stavka 3. navedenog zakonika može primijeniti „razumna fleksibilnost” u primjeni metoda predviđenih člankom 70. i člankom 74. stavkom 2. Carinskog zakonika Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 29. siječnja 2026., Keladis I i Keladis II, C‑72/24 i C‑73/24, EU:C:2026:51, t. 104.). Stoga valja priznati da nadležna tijela raspolažu diskrecijskom ocjenom pri primjeni rezervne metode (ili „alternativne” metode) koju treba provesti u skladu s načelima i odredbama navedenima u članku 74. stavku 3. navedenog zakonika. Naime, člankom 74. stavkom 3. Carinskog zakonika Unije propisuje se da se carinska vrijednost utvrđuje razumnim sredstvima koja moraju biti u skladu, kao prvo, sa Sporazumom o određivanju carinske vrijednosti, kao drugo, s člankom VII. GATT‑a iz 1994. i, kao treće, s poglavljem 3. glave II. navedenog zakonika, koje se odnosi na carinsku vrijednost robe.
33
U tom pogledu valja istaknuti da članak 7. stavak 2. točka (e) Sporazuma o određivanju carinske vrijednosti zabranjuje da se carinska vrijednost utvrdi na temelju cijene robe prodane radi izvoza u zemlju koja nije zemlja uvoza. Ta je odredba preuzeta u pravu Unije u članku 144. stavku 2. točki (e) Provedbene uredbe 2015/2447, kojim se određuje da se „carinska vrijednost ne utvrđuje na temelju […] cijena za izvoz u treću zemlju”. Stoga, protivno onomu što tvrdi Lidikar u svojim očitovanjima o zahtjevu za prethodnu odluku, ni Sporazum o određivanju carinske vrijednosti ni pravo Unije ne isključuju to da carinska tijela države članice Unije utvrde carinsku vrijednost robe primjenom rezervne metode (ili „alternativne” metode) na temelju cijene deklarirane u trećoj zemlji za izvoz te iste robe u carinsko područje Unije.
34
Iz toga slijedi da korištenje cijene deklarirane u trećoj zemlji za izvoz robe u Uniju može predstavljati razumno sredstvo za utvrđivanje carinske vrijednosti te iste robe na temelju članka 74. stavka 3. Carinskog zakonika Unije.
35
U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da je, u kontekstu članka 31. stavka 1. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (SL 1992., L 302, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.), koja je prethodila članku 74. stavku 3. Carinskog zakonika Unije, Sud utvrdio da upućivanje na cijenu utvrđenu za istu robu u okviru prodaje koja je prethodila onoj za koju je podnesena carinska deklaracija može predstavljati razumno sredstvo u smislu te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 28. veljače 2008., Carboni e derivati, C‑263/06, EU:C:2008:128, t. 61.). Iz toga slijedi da sudska praksa Suda u načelu ne isključuje korištenje, u svrhu utvrđivanja carinske vrijednosti na temelju rezervne metode (ili „alternativne” metode), cijene koja je prethodno utvrđena za istu robu.
36
Osim toga, korištenje cijene deklarirane u trećoj zemlji za izvoz iste robe kao što je ona koja je predmet utvrđivanja carinske vrijednosti na temelju članka 74. stavka 3. Carinskog zakonika Unije nije protivno, u slučaju poput onoga u glavnom postupku, zabrani iz članka 7. stavka 2. točke (b) Sporazuma o određivanju carinske vrijednosti. Naime, iako se tom odredbom, koja je u pravu Unije preuzeta u članku 144. stavku 2. točki (b) Provedbene uredbe 2015/2447, zabranjuje utvrđivanje carinske vrijednosti na temelju „sustava kojim se u carinske svrhe predviđa prihvaćanje više od dviju mogućih vrijednosti”, njome se ni na koji način ne zabranjuje korištenje cijene deklarirane pri izvozu za istu robu ako je riječ o jedinoj vrijednosti koja je dostupna carinskim tijelima, osobito s obzirom na postojanje opravdanih sumnji u pogledu istinitosti prvotno deklarirane vrijednosti na temelju članka 70. Carinskog zakonika Unije.
37
Naposljetku, valja također istaknuti da, s obzirom na to da cijena deklarirana pri izvozu, priopćena u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji, u načelu odgovara stvarnoj vrijednosti robe, korištenje te cijene nije protivno zabrani utvrđivanja carinske vrijednosti na temelju proizvoljnih ili izmišljenih vrijednosti iz članka 7. stavka 2. točke (g) Sporazuma o određivanju carinske vrijednosti i članka 144. stavka 2. točke (g) Provedbene uredbe 2015/2447, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
38
S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 74. stavak 3. Carinskog zakonika Unije treba tumačiti na način da korištenje deklarirane cijene za izvoz robe na carinsko područje Unije, kako su je carinska tijela zemlje izvoznice priopćila carinskim tijelima države članice u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji, može predstavljati razumno sredstvo u smislu te odredbe, u svrhu određivanja carinske vrijednosti te iste robe.
Troškovi
39
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Općem sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (peto vijeće, u sastavu od pet sudaca)
odlučuje:
1.
Članak 74. stavak 3. Uredbe (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije
treba tumačiti na način da se:
cijena deklarirana za izvoz robe na carinsko područje Europske unije, kako su je carinska tijela zemlje izvoznice priopćila carinskim tijelima države članice u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji, može kvalificirati kao podatak dostupan na carinskom području Unije u smislu te odredbe, u svrhu utvrđivanja carinske vrijednosti te robe.
2.
Članak 74. stavak 3. Uredbe br. 952/2013
treba tumačiti na način da:
korištenje deklarirane cijene za izvoz robe na carinsko područje Unije, kako su je carinska tijela zemlje izvoznice priopćila carinskim tijelima države članice u okviru međunarodnog sporazuma o carinskoj suradnji, može predstavljati razumno sredstvo u smislu te odredbe, u svrhu određivanja carinske vrijednosti te iste robe.
Sampol Pucurull
Pynnä
Laitenberger
Stancu
Valasidis
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 25. ožujka 2026.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski