62018CC0804
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
ATHANASIOSA RANTOSA
od 25. veljače 2021. (
1
)
Spojeni predmeti C‑804/18 i C‑341/19
IX
protiv
WABE eV
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Arbeitsgericht Hamburg (Radni sud u Hamburgu, Njemačka))
i
MH Müller Handels GmbH
protiv
MJ
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Socijalna politika – Direktiva 2000/78/EZ – Jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja – Članak 2. stavak 2. – Diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenjâ – Interna pravila poduzetnika kojima se zaposlenicima zabranjuje nošenje vidljivih ili upadljivih i velikih simbola političke, svjetonazorske ili vjerske prirode na radnom mjestu – Izravna diskriminacija – Nepostojanje – Neizravna diskriminacija – Zabrana zaposlenici da nosi islamsku maramu za glavu – Želje klijenata da poduzetnik provodi politiku neutralnosti – Dopuštenost nošenja malih vidljivih simbola – Članak 8. stavak 1. – Nacionalne odredbe koje su povoljnije za zaštitu načela jednakog postupanja – Sloboda vjeroispovijedi na temelju članka 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi”
I. Uvod
1.
Nedavno su Sudu upućena prethodna pitanja o vjeri ili uvjerenjima u pogledu poštovanja vjerskih obreda (
2
), u području zdravlja (
3
), kao i u području međunarodne zaštite (
4
).
2.
Ta pitanja odnose se i na primjenu načela nediskriminacije što se tiče zapošljavanja i obavljanja zanimanja, što je predmet Direktive 2000/78/EZ (
5
). Konkretno, Sud je u presudama G4S Secure Solutions (
6
) i Bougnaoui i ADDH (
7
) donio odluku o postojanju diskriminacije na temelju vjere (
8
) u smislu te direktive, u slučaju zabrane zaposlenicama privatnog poduzetnika da nose islamsku maramu za glavu na svojem radnom mjestu.
3.
Ovi spojeni predmeti izravno se nastavljaju na te dvije presude i imaju za cilj, među ostalim, pojasniti pojam „neizravna diskriminacija” u smislu navedene direktive, kao i odnos između prava Europske unije i prava država članica u pogledu zaštite slobode vjeroispovijedi.
4.
U tom pogledu smatram da Sud treba uspostaviti ravnotežu između utvrđivanja ujednačenog tumačenja načela nediskriminacije u okviru primjene Direktive 2000/78 i potrebe da se državama članicama ostavi margina prosudbe, uzimajući u obzir raznolikost njihovih pristupa u pogledu položaja vjere u demokratskom društvu.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Na temelju članka 1. Direktive 2000/78, naslovljenog „Svrha”:
„Svrha ove Direktive je utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenja, invaliditeta, dobi ili spolne orijentacije u vezi sa zapošljavanjem i obavljanjem zanimanja, kako bi se u državama članicama ostvarila primjena načela jednakog postupanja.”
6.
Članak 2. te direktive, naslovljen „Pojam diskriminacije”, glasi:
„1.   Za potrebe ove Direktive ‚načelo jednakog postupanja’ znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1.
2.   Za potrebe stavka 1.:
(a)
izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1.;
(b)
neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa doveli osobe određene vjere ili uvjerenja, određenog invaliditeta, određene dobi ili određene spolne orijentacije u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim:
i.
ako su ta odredba, taj kriterij ili ta praksa objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna […]
[…]”
7.
Člankom 3. navedene direktive, naslovljenim „Područje primjene”, u stavku 1. predviđa se:
„U granicama nadležnosti prenesenih na Zajednicu, ova se Direktiva primjenjuje na sve osobe, bilo u javnom ili privatnom sektoru, uključujući javna tijela, u odnosu na:
[…]
(c)
zapošljavanje i uvjete rada, uključujući otkaze i plaće;
[…]”
8.
Člankom 4. iste direktive, naslovljenim „Uvjeti za obavljanje zanimanja”, u stavku 1. određuje se:
„Neovisno o članku 2. stavcima 1. i 2., države članice mogu propisati da različito postupanje koje se temelji na značajki povezanoj s bilo kojim od razloga iz članka 1. ne predstavlja diskriminaciju kada, zbog prirode određenih profesionalnih djelatnosti ili zbog uvjeta u kojima se one obavljaju, takva značajka predstavlja stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja, pod uvjetom da je cilj legitiman i zahtjev proporcionalan.”
9.
Članak 8. stavak 1. Direktive 2000/78, naslovljen „Minimalni zahtjevi”, glasi kako slijedi:
„Države članice mogu uvesti ili zadržati odredbe koje su za zaštitu načela jednakog postupanja povoljnije od odredaba iz ove Direktive.”
B.
Njemačko pravo
1. GG
10.
U skladu s člankom 4. Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBl. 1949. I, str. 1.), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: GG):
„1.   Sloboda vjere i savjesti te sloboda izražavanja vjerskih i svjetonazorskih uvjerenja nepovredivi su.
2.   Jamči se sloboda prakticiranja vjere.
[…]”
11.
Članak 6. stavak 2. GG‑a glasi:
„Briga i odgoj djece prirodno su pravo roditelja te prije svega njihova obveza. Njihovu aktivnost nadzire državna zajednica.”
12.
Člankom 7. GG‑a predviđa se:
„1.   Cijeli školski sustav pod nadzorom je države.
2.   Skrbnici imaju pravo odlučivanja o sudjelovanju djeteta u nastavi vjeronauka.
3.   Nastava vjeronauka u javnim je školama, uz iznimku nevjerskih škola, redovni nastavni predmet. Ne dovodeći u pitanje državni nadzor, vjeronauk se izvodi u skladu s načelima vjerskih zajednica. Nijednog učitelja ne može se obvezati na održavanje nastave vjeronauka protiv njegove volje.
[…]”
13.
Člankom 12. stavkom 1. GG‑a određuje se:
„Svi Nijemci imaju pravo slobodno odabrati svoje zanimanje, zaposlenje i svoju obrazovnu ustanovu. Obavljanje zanimanja može se urediti zakonom ili na temelju zakona.”
2. AGG
14.
U skladu s člankom 1. Allgemeines Gleichbehandlungsgesetza (Opći zakon o jednakom postupanju) od 14. kolovoza 2006. (BGBl. I, str. 1897., u daljnjem tekst: AGG), kojim se Direktiva 2000/78 prenosi u njemačko pravo:
„Svrha je ovog zakona spriječiti ili ukloniti svaku diskriminaciju na temelju rase ili etničkog podrijetla, spola, vjere ili uvjerenja, invalidnosti, dobi ili spolne orijentacije.”
15.
Članak 3. AGG‑a glasi:
„1.   Izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa ili se postupalo ili bi se postupalo prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. Izravna diskriminacija na temelju spola u pogledu članka 2. stavka 1. podstavaka 1. do 4. postoji i u slučaju nepovoljnijeg postupanja prema ženi zbog trudnoće ili majčinstva.
2.   Neizravna diskriminacija postoji ako bi naizgled neutralna odredba, kriterij ili praksa zbog razloga iz članka 1. doveli određene osobe u posebno nepovoljan položaj u usporedbi s drugim osobama, osim ako su ta odredba, taj kriterij ili ta praksa objektivno opravdani legitimnim ciljem, a sredstva za postizanje tog cilja su primjerena i nužna.
[…]”
16.
Člankom 7. AGG‑a predviđa se:
„1.   Radnici se ne smiju diskriminirati zbog razloga iz članka 1.; ta se zabrana također primjenjuje i kada osoba koja diskriminira prilikom diskriminiranja samo pretpostavlja da postoji jedan od razloga iz članka 1.
2.   Ništave su odredbe u sporazumima koje su protivne zabrani diskriminacije iz stavka 1.
3.   Diskriminacija prema stavku 1. koju počine poslodavac ili radnik povreda je ugovornih obveza.”
3. Gewerbeordnung
17.
Člankom 106. Gewerbeordnunga (Zakon o obrtničkim, trgovačkim i industrijskim djelatnostima), u verziji koja je bila na snazi u vrijeme nastanka činjenica u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: GewO), određuje se:
„Poslodavac može pobliže odrediti sadržaj, mjesto i vrijeme obavljanja rada, prema slobodnoj ocjeni u okviru uobičajenog, ako ti uvjeti rada nisu utvrđeni ugovorom o radu, odredbama kolektivnog ugovora, primjenjivog granskog kolektivnog ugovora ili zakonskim propisima. To se primjenjuje i u pogledu reda i u pogledu ponašanja radnika u poslovnim prostorima. U slobodnoj ocjeni poslodavac također mora uzeti u obzir invaliditet zaposlenika.”
III. Glavni postupci, prethodna pitanja i postupci pred Sudom
A.
Predmet C‑804/18
18.
WABE, ustanova u javnom interesu, vodi dječje vrtiće s više od 600 zaposlenika i skrbi za oko 3500 djece. Riječ je o nestranačkoj i sekularnoj ustanovi. Na svojoj internetskoj stranici WABE je pod temom „raznolikost i povjerenje” naveo sljedeće:
„Bilo da je riječ o spolu, podrijetlu, kulturi, vjeri ili posebnim potrebama – uvjereni smo da raznolikost obogaćuje. Otvorenošću i znatiželjom učimo međusobno se razumjeti i poštovati različitosti. Budući da su kod nas dobrodošla sva djeca i roditelji, stvaramo atmosferu u kojoj se razvijaju osjećaj sigurnosti, pripadnost i povjerenje – temelj za zdrav individualni razvoj i miran društveni suživot.”
19.
U okviru svojeg svakodnevnog rada WABE navodi da bezuvjetno poštuje obrazovne preporuke grada Hamburga (Njemačka) za obrazovanje i odgoj djece u ustanovama za dnevni boravak, objavljene u ožujku 2012. U skladu s tim preporukama:
„Sve ustanove za dnevni boravak djece imaju zadaću raspraviti i razjasniti temeljna etička pitanja kao i vjerska i druga uvjerenja kao dio životnog okruženja. Stoga dječji vrtići omogućavaju djeci da promišljaju o egzistencijalnim pitanjima radosti i patnje, zdravlja i bolesti, pravednosti i nepravednosti, krivnje i neuspjeha, mira i sukoba te o pitanjima o bogu. Oni podupiru djecu u tome da doprinesu raspravi svojim stajalištima i uvjerenjima o tim pitanjima. Mogućnost znatiželjnog, istražujućeg promišljanja o tim pitanjima dovodi do bavljenja sadržajima i tradicijama vjerskih i kulturnih usmjerenja koja su zastupljena u dječjoj skupini. Na taj se način razvija uvažavanje i poštovanje drugih vjera, kultura i uvjerenja. Takvo promišljanje jača djetetovo samorazumijevanje i njegov doživljaj funkcionirajućeg društva. To obuhvaća i mogućnost da djeca tijekom godine dožive i aktivno sudjeluju u organiziranju događaja koji se temelje na vjeri. Susretima s drugim vjerama djeca uče o različitim oblicima kontemplacije, vjerovanja i duhovnosti.”
20.
Osoba IX je odgajateljica njegovateljica i radi za WABE od 1. srpnja 2014. Od 15. listopada 2016. do 30. svibnja 2018. bila je na roditeljskom dopustu. Budući da je muslimanske vjeroispovijedi, osoba IX je početkom 2016. odlučila nositi islamsku maramu za glavu.
21.
Tijekom roditeljskog dopusta osobe IX WABE je 12. ožujka 2018. donio „Službenu uputu o poštovanju zahtjeva neutralnosti” (u daljnjem tekstu: Službena uputa), o kojoj je osoba IX obaviještena 31. svibnja 2018. Tom se uputom predviđa osobito sljedeće:
„WABE je nevjerska organizacija i otvoreno pozdravlja vjersku i kulturnu raznolikost. Kako bi se osigurao individualni i slobodni razvoj djece u pogledu vjere, uvjerenja i politike, WABE‑ovi zaposlenici dužni su se u odnosu prema roditeljima, djeci i ostalim trećim osobama strogo pridržavati važećeg zahtjeva neutralnosti. WABE prema njima provodi politiku političke, svjetonazorske i vjerske neutralnosti. U tom kontekstu sljedeće odredbe služe kao načela za konkretno poštovanje zahtjeva neutralnosti na radnom mjestu.
–
Zaposlenici na radnom mjestu u odnosima s roditeljima, djecom i trećim osobama javno ne iskazuju svoja politička, svjetonazorska ili vjerska uvjerenja.
–
Zaposlenici na radnom mjestu u odnosima s roditeljima, djecom i trećim osobama ne nose vidljive znakove svojih političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja.
–
Zaposlenici na radnom mjestu u odnosima s roditeljima, djecom i trećim osobama ne pokazuju obrede koji proizlaze iz tih uvjerenja.
[…]”
22.
U „Informativnoj brošuri o zahtjevu neutralnosti” koju je sastavio WABE odgovor na pitanje smiju li se nositi kršćanski križ, muslimanska marama za glavu ili židovska kipa glasi:
„Ne, s obzirom na to da djeca u pogledu vjere ne trebaju biti pod utjecajem pedagoga, to nije dopušteno. Svjestan odabir odjeće određene vjerom ili uvjerenjima protivi se zahtjevu neutralnosti.”
23.
Pravila poštovanja zahtjeva neutralnosti ne primjenjuju se na WABE‑ove zaposlenike u središnjem uredu – uz iznimku pedagoškog stručnog osoblja – jer oni nemaju kontakt s klijentima.
24.
Na dan njezina povratka na radno mjesto nakon roditeljskog dopusta 1. lipnja 2018., od osobe IX je zatraženo da skine svoju maramu za glavu koja je u potpunosti pokrivala kosu. Ona je to odbila, nakon čega ju je ravnateljica ustanove u kojoj je bila zaposlena privremeno oslobodila radnih dužnosti. Osoba IX je 4. lipnja 2018. ponovno na posao došla s maramom za glavu. Predana joj je opomena s istim datumom kojom ju se opominje zbog nošenja marame za glavu 1. lipnja 2018. te joj je, upućujući na pravila poštovanja zahtjeva neutralnosti, naloženo da ubuduće svoj posao obavlja bez marame za glavu. Budući da je osoba IX i 4. lipnja 2018. odbila skinuti maramu za glavu, ponovno je poslana kući te je privremeno oslobođena radnih dužnosti. Istog dana primila je daljnju opomenu. WABE je potom u slučaju zaposlenice koja je nosila križ na ogrlici uspio ishoditi da ona tu ogrlicu skine.
25.
Osoba IX je pred Arbeitsgerichtom Hamburg (Radni sud u Hamburgu, Njemačka) osporila WABE‑ovu odluku da joj izrekne upozorenja od 4. lipnja 2018.
26.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je u presudi G4S Secure Solutions Sud utvrdio da interno pravilo poput službene upute ne uspostavlja različito postupanje koje se izravno temelji na vjeri ili uvjerenjima u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 jer se to pravilo jednako primjenjuje na sve zaposlenike. Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da izravna diskriminacija postoji uvijek kad se pravilo izravno nadovezuje na određenu značajku iz članka 1. te direktive. Stoga je za utvrđivanje postojanja takve izravne diskriminacije odlučujuće je li dotična osoba stavljena u nepovoljniji položaj koji se izravno nadovezuje na zaštićenu značajku vjere.
27.
Prema tome, treba prihvatiti tužbu osobe IX s obzirom na to da iz njezine djelatnost kao odgajateljice ne proizlazi da je nenošenje marame za glavu na poslu stvarni i odlučujući uvjet za obavljanje određenog zanimanja u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78. Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se zbog razloga iz presude G4S Secure Solutions, koji zahtijevaju pojašnjenja, ne može donijeti odluka o prihvaćanju tužbe.
28.
Osim toga, Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud, Njemačka) da bi se opravdalo zadiranje u temeljno pravo slobode vjeroispovijedi iz članka 4. stavka 1. GG‑a, osim postojanja legitimnog cilja, traži da iz javnog iskazivanja vjere proizlazi dovoljno konkretna opasnost za vrijednosti zaštićene GG‑om. Sud koji je uputio zahtjev navodi da, prema njegovom mišljenju, s obzirom na važnost temeljnog prava na slobodu vjeroispovijedi i s obzirom na načelo proporcionalnosti predviđeno u članku 52. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), nije dovoljno da poslodavac izrazi želju da prema klijentima nastupa neutralno, a da mu bez neutralnosti ne bi nastala gospodarska šteta, da se njegovu pravu iz članka 16. Povelje, koji se odnosi na slobodu poduzetništva, da prednost pred slobodom vjeroispovijedi. Taj sud navodi da smatra da to tumačenje potvrđuje presuda Bougnaoui i ADDH, u kojoj je Sud presudio da se poslodavčeva namjera da uzima u obzir klijentove želje da usluge tog poslodavca više ne pruža zaposlenica koja nosi islamsku maramu za glavu ne može smatrati stvarnim i odlučujućim uvjetom za obavljanje određenog zanimanja u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78.
29.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da zbog tumačenja Suda o članku 16. Povelje u presudama G4S Secure Solutions te Bougnaoui i ADDH, prema kojem je sama poslodavčeva želja da uspostavi vjersku neutralnost svojih zaposlenika dovoljno objektivno opravdanje za različito postupanje koje se neizravno temelji na vjeri ako je to različito postupanje primjereno i nužno, ne može donijeti odluku o prihvaćanju tužbe osobe IX. Prema mišljenju tog suda, WABE nije u dovoljnoj mjeri dokazao gospodarske gubitke ili konkretno ugrožavanje pravno zaštićenih dobara trećih osoba koji bi mogli opravdati odluku o odbijanju tužbe osobe IX i na temelju članka 4. GG‑a.
30.
U tim je okolnostima Arbeitsgericht Hamburg (Radni sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Predstavlja li jednostrana uputa poslodavca, kojom zabranjuje nošenje bilo kakvog vidljivog znaka političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja, izravnu diskriminaciju na temelju vjere u smislu članka 2. stavka 1. i stavka 2. točke (a) Direktive [2000/78], zaposlenika koji zbog vjerskih zapovijedi o pokrivanju poštuju određena pravila odijevanja?
2.
Predstavlja li jednostrana uputa poslodavca, kojom zabranjuje nošenje bilo kakvog vidljivog znaka političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja, neizravnu diskriminaciju na temelju vjere i/ili spola u smislu članka 2. stavka 1. i članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, zaposlenice koja zbog svoje muslimanske vjeroispovijedi nosi maramu za glavu?
Konkretno:
(a)
Može li u skladu s Direktivom [2000/78] [neizravna] diskriminacija na temelju vjere i/ili spola biti opravdana čak i u slučaju subjektivne želje poslodavca da provodi politiku političke, svjetonazorske i vjerske neutralnosti ako poslodavac time želi ispuniti subjektivne želje svojih klijenata?
(b)
Protivi li se Direktivi [2000/78] i/ili temeljnom pravu slobode poduzetništva predviđenom u članku 16. [Povelje], s obzirom na članak 8. stavak 1. Direktive 2000/78, nacionalni propis prema kojem se radi zaštite temeljnog prava slobode vjeroispovijedi zabrana nošenja vjerske odjeće ne može opravdati već na temelju apstraktne mogućnosti ugrožavanja neutralnosti poslodavca, nego samo na temelju dovoljno konkretne opasnosti, osobito konkretne opasnosti od negativnih gospodarskih posljedica za poslodavca ili za zainteresiranu treću osobu?”
31.
Pisana očitovanja podnijeli su osoba IX, WABE, poljska i švedska vlada te Europska komisija.
B.
Predmet C‑341/19
32.
MH Müller Handels upravlja lancem drogerija u Njemačkoj. Osoba MJ, muslimanske vjeroispovijedi, zaposlena je u tom poduzeću od 2002. kao savjetnica za prodaju i blagajnica. Nakon povratka s roditeljskog dopusta 2014. godine počela je nositi islamsku maramu za glavu, za razliku od vremena prije dopusta. Nije ispunila poslodavčev zahtjev da skine maramu za glavu na radnom mjestu. Slijedom toga, više joj nisu povjeravani radni zadaci. Osoba MJ je potom izvršavala druge zadatke u poduzeću prilikom kojih nije bila dužna skinuti svoju maramu. Dana 21. lipnja 2016. od nje se zahtijevalo da skine maramu za glavu. Budući da je odbila to učiniti, poslana je doma. Tijekom srpnja 2016. zaprimila je uputu da se pojavi na svojem radnom mjestu bez upadljivih i velikih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja (u daljnjem tekstu: sporna uputa).
33.
Osoba MJ tražila je da se sporna uputa proglasi nevaljanom te je usto zahtijevala novčanu naknadu. Osoba MJ navela je da nosi islamsku maramu za glavu isključivo kako bi poštovala vjersku zapovijed i da smatra obvezujućim muslimansko načelo da se pokrije. Osporila je primjenjivost sporne upute u poduzeću, pri čemu je smatrala da se može pozvati na slobodu vjeroispovijedi zaštićenu njemačkim ustavnim pravom. Prema njezinu mišljenju, politika neutralnosti koja se temelji na slobodi poduzetništva nema bezuvjetnu prednost u odnosu na slobodu vjeroispovijedi te bi trebalo provesti ispitivanje proporcionalnosti. U tom pogledu, pravo Unije sadržava samo minimalne zahtjeve.
34.
MH Müller Handels tvrdio je da je sporna uputa zakonita, pri čemu je naveo da je uvijek primjenjivao pravila odijevanja na temelju kojih se, među ostalim, pokrivala za glavu bilo koje vrste ne mogu nositi na poslu. Od srpnja 2016. u svim njegovim prodajnim podružnicama primjenjuje se pravilo prema kojem je zabranjeno nošenje upadljivih i velikih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na poslu. MH Müller Handels ima za cilj očuvati neutralnost u poduzeću, osobito kako bi se spriječili sukobi između zaposlenika. U prošlosti su već bila tri slučaja sukoba koji su proizašli iz vjerskih i kulturnih razlika. MH Müller Handels tvrdi da nije nužno da dolazi do gospodarske štete ili smanjenja broja klijenata kako bi poduzetnik mogao zabraniti svojim zaposlenicima da na poslu iskazuju svoju vjeru.
35.
Nacionalni sudovi pred kojima je pokrenut postupak prihvatili su tužbu osobe MJ protiv sporne upute. Svojom revizijom pred Bundesarbeitsgerichtom (Savezni radni sud, Njemačka), koja je odobrena, MH Müller Handels tražio je da se ta tužba odbije.
36.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da, s obzirom na presude G4S Secure Solutions te Bougnaoui i ADDH, različito postupanje na koje se poziva osoba MJ ne može biti izravna diskriminacija u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 te da je u ovom slučaju riječ o različitom postupanju koje se neizravno temelji na vjeri u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) te direktive. Taj sud navodi da polazi od načela da je poslodavčeva želja da klijentima prikazuje imidž neutralnosti obuhvaćena slobodom poduzetništva iz članka 16. Povelje te stoga predstavlja legitimni cilj. Navedeni sud ima dvojbe u pogledu toga je li samo zabrana svakog vidljivog oblika izražavanja vlastite vjere primjerena za postizanje cilja politike neutralnosti u poduzeću ili je u tom smislu dovoljna zabrana ograničena na upadljive i velike simbole političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na poslu, pod uvjetom da se ta politika provodi dosljedno i sustavno.
37.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev pita se mogu li se u okviru ispitivanja primjerenosti sredstava za postizanje cilja neutralnosti u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78 odvagnuti suprotni interesi, odnosno, s jedne strane, članak 16. Povelje i, s druge strane, članak 10. Povelje te članak 9. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), koji se odnose na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi, ili se to odvagivanje može provesti tek u trenutku primjene internog pravila na pojedinačni slučaj, na primjer prilikom izdavanja upute zaposleniku ili otpuštanja.
38.
Sud koji je uputio zahtjev pita se i može li nacionalno ustavno pravo, konkretno sloboda vjeroispovijedi i uvjerenja iz članka 4. stavaka 1. i 2. GG‑a, biti povoljniji propis u smislu članka 8. stavka 1. Direktive 2000/78.
39.
Konačno, taj sud želi znati isključuje li se pravom Unije, u ovom slučaju člankom 16. Povelje, mogućnost uključivanja nacionalnih temeljnih prava u ispitivanje valjanosti upute koju je donio poslodavac s ciljem uspostavljanja politike neutralnosti.
40.
U tim je okolnostima Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Može li se utvrđeno neizravno različito postupanje na temelju vjere u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive [2000/78] na temelju internog pravila privatnog poduzetnika smatrati primjerenim samo ako je na temelju tog pravila zabranjeno nošenje svih vidljivih simbola vjerskih, političkih i drugih uvjerenja, a ne samo nošenje upadljivih i velikih simbola?
2.
U slučaju da je odgovor na prvo pitanje negativan:
a)
Treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive [2000/78] tumačiti na način da se prava iz članka 10. [Povelje] i članka 9. [EKLJP‑a] mogu uzeti u obzir prilikom provjere je li utvrđeno neizravno različito postupanje na temelju vjere primjereno na temelju internog pravila privatnog poduzetnika kojim se zabranjuje nošenje upadljivih i velikih simbola vjerskih, političkih i drugih uvjerenja?
b)
Treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive [2000/78] tumačiti na način da se nacionalne odredbe ustavnog ranga kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi, kao povoljnije odredbe u smislu članka 8. stavka 1. iste direktive, mogu uzeti u obzir prilikom provjere je li utvrđeno neizravno različito postupanje na temelju vjere primjereno na temelju internog pravila privatnog poduzetnika kojim se zabranjuje nošenje upadljivih i velikih simbola vjerskih, političkih i drugih uvjerenja?
3.
U slučaju da je odgovor na drugo pitanje, pod 2.a i 2.b negativan:
Treba li zbog primarnog prava Unije prilikom provjere upute koja se temelji na internom pravilu privatnog poduzetnika, kojim se zabranjuje nošenje upadljivih i velikih simbola vjerskih, političkih i drugih uvjerenja, odbiti primijeniti nacionalne odredbe ustavnog ranga kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi, čak i ako se primarnim pravom Unije, kao na primjer člankom 16. [Povelje], priznaje nacionalno zakonodavstvo i praksa?”
41.
Pisana očitovanja podnijeli su MH Müller Handels, MJ, grčka, poljska i švedska vlada te Komisija.
42.
Na zajedničkoj raspravi u predmetima C‑804/18 i C‑341/19, koja se održala 24. studenoga 2020., usmena očitovanja iznijeli su IX, WABE, MH Müller Handels, osoba MJ te Komisija.
IV. Analiza
A.
Prvo pitanje u predmetu C‑804/18
43.
Svojim prvim pitanjem u predmetu C‑804/18 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2000/78 tumačiti na način da zabrana nošenja bilo kakvog vidljivog simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu, koja proizlazi iz internog pravila privatnog poduzetnika, predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere ili uvjerenjâ u smislu te odredbe u pogledu zaposlenika koji zbog vjerskih zapovijedi o pokrivanju poštuju određena pravila odijevanja.
44.
U skladu s člankom 2. stavkom 1. Direktive 2000/78, „načelo jednakog postupanja” znači nepostojanje bilo kakve izravne ili neizravne diskriminacije na temelju bilo kojeg od razloga iz članka 1. te direktive. Člankom 2. stavkom 2. točkom (a) te direktive pojašnjava se da za potrebe stavka 1. izravna diskriminacija postoji ako se prema nekoj osobi postupa nepovoljnije nego što se postupa prema nekoj drugoj osobi u usporedivoj situaciji, zbog bilo kojeg od razloga iz članka 1. navedene direktive.
45.
Sud koji je uputio zahtjev, iako navodi presudu G4S Secure Solutions, smatra da se glavni predmet odnosi na izravnu diskriminaciju u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 jer je nepovoljnije postupanje koje je pretrpjela osoba IX dobivanjem opomene zato što je na poslu nosila islamsku maramu za glavu povezano s određenom značajkom iz članka 1. te direktive, u ovom slučaju, vjerom.
46.
U potpunosti razumijem da se mogu razviti različiti pristupi u pogledu postojanja i kvalifikacije diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenjâ što se tiče nošenja vjerskih simbola u poduzeću. Tako su nezavisna odvjetnica J. Kokott u svojem mišljenju u predmetu G4S Secure Solutions (
9
) i nezavisna odvjetnica E. Sharpston u svojem mišljenju u predmetu Bougnaoui i ADDH (
10
) izrazile različita stajališta u pogledu zabrane zaposlenici da nosi islamsku maramu za glavu.
47.
Međutim, ističem da se u predmetu u kojem je donesena presuda G4S Secure Solutions Sud izričito pitalo o postojanju izravne diskriminacije u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 u slučaju zabrane nošenja svakog vidljivog simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na poslu.
48.
U tom pogledu, u točkama 30. do 32. te presude, Sud je presudio da se interno pravilo o kojem je riječ u tom predmetu (
11
) odnosi na nošenje vidljivih simbola političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja te stoga bez razlike obuhvaća svako iskazivanje takvih uvjerenja; da, slijedom toga, za to pravilo treba smatrati da na jednak način postupa prema svim radnicima poduzeća, propisujući im na općenit način i bez ikakve razlike obvezu neutralnosti u pogledu odijevanja koja se protivi nošenju takvih simbola i da, s tim u vezi, iz elemenata spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da se primjena internog pravila o kojem je riječ u glavnom postupku na dotičnu radnicu razlikovala od primjene navedenog pravila na bilo kojeg drugog radnika. Sud je iz toga zaključio da interno pravilo poput onoga o kojem je riječ u tom predmetu ne uspostavlja različito postupanje koje se izravno temelji na vjeri ili uvjerenjima u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78.
49.
U presudi Cresco Investigation (
12
), Sud je zadržao taj pristup, pri čemu je pojasnio da zakonodavstvo o kojem je riječ u tom predmetu, na temelju kojeg određeni radnici imaju dan odmora na Veliki petak, uspostavlja razliku u postupanju koja se izravno temelji na vjeri radnika jer kriterij razlikovanja koji upotrebljava to zakonodavstvo izravno proizlazi iz pripadnosti radnika određenoj vjeri.
50.
Iz te sudske prakse proizlazi da izravna diskriminacija u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 postoji kad se nacionalnim propisom utvrđuje da se prema radniku postupa nepovoljnije ovisno o tome pripada li jednoj ili drugoj vjeri. Internim pravilom koje se na općenit način i bez ikakve razlike odnosi na svako izražavanje političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja zaposlenika ne uvodi se izravna diskriminacija u smislu te odredbe.
51.
U ovom slučaju, u službenoj uputi iz točke 21. ovog mišljenja navodi se, među ostalim, da zaposlenici WABE‑a na radnom mjestu u odnosima s roditeljima, djecom i trećim osobama ne nose vidljive simbole svojih političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja.
52.
Stoga se ta uputa primjenjuje bez razlike na svako izražavanje političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja zaposlenika u odnosima s poduzetnikovim klijentima. Ona ne predstavlja mjeru koja je posebno usmjerena protiv zaposlenica muslimanske vjeroispovijedi koje žele nositi islamsku maramu za glavu, iako se zabrana svih vidljivih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja očito odnosi na te zaposlenice, na istom temelju kao i na zaposlenike druge vjeroispovijedi, zaposlenike koji nisu vjernici ili ateiste (
13
). Stoga se navedenom uputom ne uspostavlja nepovoljnije postupanje prema zaposleniku koje je izravno i posebno povezano s njegovom vjerom ili uvjerenjima.
53.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri provodi li se službena uputa onako kako je napisana, odnosno na način da se njezina primjena na dotičnu zaposlenicu ne razlikuje od primjene na bilo kojeg drugog zaposlenika (
14
). U slučaju potvrdnog odgovora, smatram da se iz sudske prakse Suda iz presuda G4S Secure Solutions i Cresco Investigation (
15
) može zaključiti da se internim pravilom privatnog poduzetnika, kao što je službena uputa, ne uspostavlja izravna diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenjâ u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78. Ne vidim razlog iz kojeg bi Sud izmijenio svoje tumačenje, koje je nedavno donijelo veliko vijeće, čak i ako je to tumačenje izazvalo kritike (
16
), poput onih koje je iznio sud koji je uputio zahtjev, prema kojem se službenim uputama uspostavlja izravna diskriminacija u smislu te odredbe.
54.
Osim toga, čini mi se da okolnost, koja se navodi u prvom prethodnom pitanju, da dotične zaposlenice zbog vjerskih zapovijedi o pokrivanju poštuju određena pravila odijevanja ne može dovesti do drukčijeg zaključka u pogledu nepostojanja izravne diskriminacije. Naime, postojanje takve diskriminacije treba ispitati u skladu s objektivnom ocjenom kojom se provjera postupa li se prema poduzetnikovim zaposlenicima jednako, a ne ovisno o subjektivnim razlozima svakog od njih.
55.
Dodajem da se u potpunosti slažem s tumačenjem Suda u presudi G4S Secure Solutions. Naime, prema mojem mišljenju, ne može postojati izravna diskriminacija u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 ako se interno pravilo privatnog poduzetnika kojim se zabranjuje nošenje vidljivih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu na jednak način odnosi na sve vjere ili uvjerenja.
56.
Ta sudska praksa ne znači da se ne može utvrditi diskriminacija na temelju vjere ili uvjerenjâ u situaciji poput one u glavnom postupku kad se zaposlenici zabranjuje nošenje islamske marame za glavu. U tom slučaju valja ispitati postoji li neizravna diskriminacija u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, a to ću ispitivanje provesti u nastavku u odgovoru na druga prethodna pitanja.
57.
U tim okolnostima predlažem da se na prvo pitanje postavljeno u predmetu C‑804/18 odgovori da članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da zabrana nošenja bilo kakvog vidljivog simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu, koja proizlazi iz internog pravila privatnog poduzetnika, ne predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere ili uvjerenjâ u smislu te odredbe u pogledu zaposlenika koji zbog vjerskih zapovijedi o pokrivanju poštuju određena pravila odijevanja.
B.
Drugo pitanje točka (a) u predmetu C‑804/18
58.
Svojim drugim pitanjem točkom (a) u predmetu C‑804/18 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da se različito postupanje koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima u smislu te odredbe može opravdati poslodavčevom željom da provodi politiku političke, svjetonazorske i vjerske neutralnosti na radnom mjestu kako bi uzeo u obzir želje klijenata.
59.
Najprije ističem da je u svojem drugom pitanju sud koji je uputio zahtjev naveo neizravnu diskriminaciju na temelju spola. Međutim, s jedne strane, takva diskriminacija nije predmet Direktive 2000/78 (
17
), jedinog pravnog akta na koji se odnosi to pitanje. S druge strane, smatram da odluka kojom se upućuje zahtjev ne sadržava dovoljno činjeničnih elemenata za ispitivanje postoji li diskriminacija na temelju spola u predmetu poput onoga u glavnom postupku. Posljedično, u nastavku ću ispitati navedeno pitanje samo u dijelu u kojem se odnosi na neizravnu diskriminaciju na temelju vjere ili uvjerenjâ u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78.
60.
Što se tiče primjene te odredbe, čini mi se korisnim podsjetiti da je u presudi G4S Secure Solutions Sud presudio da interno pravilo privatnog poduzeća kojim se zabranjuje vidljivo nošenje svih političkih, filozofskih ili vjerskih simbola na radnom mjestu može predstavljati neizravnu diskriminaciju u smislu navedene odredbe ako se utvrdi da naizgled neutralna obveza koju ono predviđa zapravo dovodi u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenjâ, osim u slučaju kad je ono objektivno opravdano legitimnim ciljem, kao što je poslodavčeva želja da u odnosima sa svojim klijentima slijedi politiku političke, filozofske i vjerske neutralnosti, a da su sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna.
61.
S obzirom na ta razmatranja, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri dovodi li zapravo naizgled neutralna obveza koja se predviđa službenom uputom u neravnopravan položaj osobe određene vjere ili uvjerenjâ, u ovom slučaju muslimanske vjeroispovijedi. Ako je to slučaj, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da WABE u svojim odnosima s klijentima provodi politiku političke, svjetonazorske i vjerske neutralnosti, što predstavlja legitiman cilj u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, kao što je navedeno u prethodnoj točki ovog mišljenja.
62.
Što se tiče sredstava za postizanje legitimnog cilja, iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da se zabrana vidljivog nošenja svih simbola ili odjeće koju je moguće povezati s religijskim vjerovanjem ili s političkim ili filozofskim uvjerenjem odnosi isključivo na radnike WABE‑a koji su u kontaktu s klijentima (
18
). Stoga treba smatrati, pod uvjetom da sud koji je uputio zahtjev to provjeri, ne samo da je ta zabrana primjerena, nego i nužno potrebna za ostvarenje cilja koji se želi postići (
19
).
63.
K tomu, kada je riječ o odbijanju radnice da odustane od nošenja islamske marame za glavu pri obavljanju svoje profesionalne aktivnosti s klijentima, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri je li joj poslodavac slijedom tog odbijanja mogao ponuditi radno mjesto koje ne podrazumijeva vizualni kontakt s tim klijentima, vodeći računa o zabranama svojstvenima tom poduzetniku, a da pritom ne snosi dodatni trošak. Sud koji je uputio zahtjev dužan je, imajući u vidu sve elemente spisa, voditi računa o postojećim interesima i ograničiti ograničenja predmetnih sloboda na ono što je nužno potrebno (
20
).
64.
Što se tiče pitanja koja je sud koji je uputio zahtjev postavio u okviru svojeg drugog pitanja točke (a), valja istaknuti da se, u nedostatku politike političke, svjetonazorske ili vjerske neutralnosti poduzetnika, poslodavčeva namjera kojom se vodi računa o klijentovim željama da usluge tog poslodavca više ne pruža zaposlenica koja nosi islamsku maramu za glavu ne može smatrati stvarnim i odlučujućim uvjetom za obavljanje zanimanja u smislu članka 4. stavka 1. Direktive 2000/78 (
21
). U takvoj situaciji navedene želje klijenata ne mogu stoga biti opravdanje za postojanje različitog postupanja u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) te direktive.
65.
Suprotno tomu, kad poslodavac provodi politiku političke, svjetonazorske ili vjerske neutralnosti, ona može imati različite motive. Takva politika tako može proizaći iz želje klijenata da poduzetnik djeluje u tom smislu. U ovom slučaju, kao što se to navodi u službenoj uputi, WABE ima za cilj „ osigurati individualni i slobodni razvoj djece u pogledu vjere” (
22
). Roditelji te djece mogu željeti da njihovi odgajatelji ne pokazuju svoju vjeru ili uvjerenjâ na radnom mjestu. U tom pogledu, valja podsjetiti da se, u skladu s člankom 14. stavkom 3. Povelje, pravo roditelja da svojoj djeci osiguraju obrazovanje i poučavanje u skladu sa svojim vjerskim, filozofskim i pedagoškim uvjerenjima poštuje u skladu s nacionalnim zakonima koji uređuju ostvarivanje takvog prava.
66.
Osim toga, poslodavčeva želja da prema klijentima prikazuje imidž neutralnosti odnosi se na slobodu poduzetništva, koja je priznata u članku 16. Povelje (
23
), na temelju kojeg se sloboda poduzetništva priznaje u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom.
67.
Zaštita dodijeljena tim člankom obuhvaća slobodu obavljanja gospodarske ili komercijalne djelatnosti, slobodu ugovaranja i slobodno tržišno natjecanje (
24
). Prema mojem mišljenju, ta zaštita obuhvaća težnju da se poštuju želje klijenata, osobito zbog poslovnih razloga. Suprotno onomu što je bio slučaj u predmetu u kojem je donesena presuda Bougnaoui i ADDH (
25
), zabrana osobito islamske marame za glavu ne propisuje se kao odgovor na klijentov zahtjev u tom smislu, nego je obuhvaćena poduzetnikovom općom politikom neutralnosti koja se primjenjuje bez ikakve razlike.
68.
Stoga predlažem da se na drugo pitanje točku (a) u predmetu C‑804/18 odgovori da članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se različito postupanje koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima u smislu te odredbe može opravdati poslodavčevom željom da provodi politiku političke, svjetonazorske i vjerske neutralnosti na radnom mjestu kako bi uzeo u obzir želje klijenata.
C.
Prvo pitanje u predmetu C‑341/19
69.
Svojim prvim pitanjem u predmetu C‑341/19, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da se interno pravilo privatnog poduzetnika kojim se u okviru politike neutralnosti zabranjuje samo nošenje upadljivih i velikih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu može opravdati u smislu te odredbe.
70.
Najprije valja istaknuti da je u presudi G4S Secure Solutions Sud uputio na vidljivo nošenje svih simbola političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu. Prema mojem mišljenju, analizu Suda ne treba shvatiti na način da se može opravdati samo zabrana svakog vanjskog simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja kako bi se primijenila politika neutralnosti. Naime, odgovor Suda proizlazi iz konteksta predmeta u kojem je donesena ta presuda, u kojem se predmetnim internim pravilnikom zabranjuju vidljivi simboli političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja, odnosno vršenje svih obreda koji iz njih proizlaze (
26
).
71.
Stoga Sud još uvijek nije odlučio može li se zabrana nošenja upadljivih i velikih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja, koja se propisuje internim pravilom privatnog poduzetnika, opravdati u okviru primjene članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78. Tim se pitanjem treba provjeriti je li vidljivo nošenje na radnom mjestu malih (
27
) simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja primjereno (
28
).
72.
U tom pogledu, iako sud koji je uputio zahtjev traži tumačenje Direktive 2000/78, a ne članka 10. Povelje (
29
), čini mi se važnim uputiti na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava (u daljnjem tekstu: ESLJP). U ovom slučaju, predmet C‑341/19 odnosi se na privatnog poduzetnika koji vodi lanac drogerija. Međutim, postoji presuda ESLJP‑a koja je izravno relevantna za pitanje nošenja vjerske odjeće u privatnom poduzeću, odnosno presuda Eweida i dr. protiv Ujedinjene Kraljevine (
30
).
73.
U predmetu u kojem je donesena ta presuda, Nadia Eweida, prakticirajuća koptska kršćanka, radila je kao službenica za prijavljivanje na let u društvu British Airways Plc. Iako je željela nositi križ na poslu kao simbol svoje vjere, njezin poslodavac nije joj dopustio da ostane na svojoj dužnosti dok vidljivo nosi taj križ. Prema mišljenju ESLJP‑a, križ N. Eweide bio je diskretan i nije mogao utjecati na njezin profesionalni izgled (
31
). Zaključio je da se u slučaju N. Eweide povrijedio članak 9. EKLJP‑a koji se odnosi na slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi.
74.
S obzirom na navedenu presudu, smatram da je politika političke, svjetonazorske ili vjerske neutralnosti poslodavca u njegovim odnosima s klijentima u skladu s time da njegovi zaposlenici na radnom mjestu nose vidljive ili nevidljive, ali male, odnosno diskretne simbole političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja koji se ne ističu na prvi pogled. Točno je da čak i maleni simboli, poput značke ili naušnice, mogu pažljivom i zainteresiranom promatraču otkriti politička, svjetonazorska ili vjerska uvjerenja zaposlenika. Međutim, takvi diskretni simboli koji nisu upadljivi ne mogu, prema mojem mišljenju, vrijeđati poduzetnikove klijente koji nisu jednake vjere ili nemaju jednaka uvjerenja kao i dotični zaposlenik ili dotična zaposlenica.
75.
Ovdje je riječ o primjeni načela proporcionalnosti u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78, prema kojem sredstva za postizanje legitimnog cilja provedbe politike političke, svjetonazorske ili vjerske neutralnosti trebaju biti primjerena i nužna. Međutim, iako je zabrana nošenja na radnom mjestu svih vidljivih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja dopuštena, kao što proizlazi iz presude G4S Secure Solutions, čini mi se da je poslodavac također slobodan u okviru slobode poduzetništva zabraniti samo nošenje upadljivih i velikih simbola takvih uvjerenja (
32
).
76.
Točno je da se stoga rasprava vodi o pojmu „vidljivog i ‚malog’ simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja”. Prema mojem mišljenju, nije na Sudu da pruži preciznu definiciju tog izraza s obzirom na to da kontekst u kojem se simbol nosi može imati ulogu. Posljedično, nacionalni sud pred kojim je pokrenut postupak treba ispitati situaciju u svakom slučaju zasebno. Međutim, smatram da u svakom slučaju islamska marama za glavu nije mali vjerski simbol (
33
). U tom je smislu nezavisna odvjetnica J. Kokott u svojem mišljenju u predmetu G4S Secure Solutions (
34
) smatrala da će „[m]ali i decentan vjerski simbol, na primjer u obliku naušnice, ogrlice ili broša, u slučaju dvojbe bit[i] […] prihvatljiviji nego upadljivo pokrivalo za glavu poput šešira, turbana ili marame” (
35
).
77.
Kao što je to Sud istaknuo u presudi G4S Secure Solutions, činjenica da je zaposlenicima zabranjeno vidljivo nošenje simbola političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu može osigurati dobru primjenu politike neutralnosti, pod uvjetom da se ta politika uistinu slijedi na dosljedan i sustavan način (
36
). Međutim, prema mojem mišljenju, politikom neutralnosti kojom se zabranjuje samo nošenje upadljivih i velikih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja ne isključuje se da se ta zabrana primjenjuje na dosljedan i sustavan način, odnosno da je obuhvaćena općom politikom koja se primjenjuje bez ikakve razlike, što je na nacionalnom sudu da provjeri.
78.
U svojim pisanim očitovanjima osoba MJ te grčka i švedska vlada naglašavaju da će interno pravilo poduzetnika kojim se zabranjuju samo upadljivi i veliki simboli imati nepovoljan učinak na određene skupine koje nose osobito vidljive vjerske simbole. Zaposlenici koji pripadaju tim skupinama mogli bi biti žrtve diskriminacije na radnom mjestu zbog svoje vjere ili uvjerenjâ.
79.
U tom pogledu priznajem da vjerski simboli mogu biti manje ili više vidljivi, ovisno o religiji. Međutim, kad bi se slijedilo taj argument, to bi nužno dovelo do toga da se zabrani nošenje svih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja kako bi se primijenila politika neutralnosti, što bi bilo paradoksalno s obzirom na to da je cilj Direktive 2000/78 borba protiv diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenjâ. Kao što je to istaknuo Sud, zabrana takvih simbola treba se ograničiti na ono što je nužno potrebno (
37
). U suprotnom slučaju, potpuna zabrana vidljivog nošenja svih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja bez iznimke prekoračila bi nužnu mjeru i bila bi kažnjiva za one koji su odlučili nositi mali simbol, samo zato što su drugi odlučili nositi upadljive simbole.
80.
Drugim riječima, čini mi se da postoji jaz između, s jedne strane, potpune slobode zaposlenika da nose simbole političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu, koju poslodavac može odlučiti primijeniti u okviru svoje slobode poduzetništva na temelju članka 16. Povelje (
38
) i, s druge strane, zabrane svih vidljivih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja radi primjene politike neutralnosti, koju poslodavac također može odlučiti provesti (
39
). Stoga se politika neutralnosti može pojaviti u više oblika, pod uvjetom da se provodi na dosljedan i sustavan način.
81.
S obzirom na prethodno navedeno, predlažem da se na prvo pitanje u predmetu C‑341/19 odgovori da članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se interno pravilo privatnog poduzetnika kojim se u okviru politike neutralnosti zabranjuje samo nošenje upadljivih i velikih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu može opravdati u smislu te odredbe. Takva zabrana treba se provoditi na dosljedan i sustavan način, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
D.
Drugo pitanje točka (b) u predmetu C‑804/18 i drugo pitanje točka (b) u predmetu C‑341/19
82.
Drugim pitanjem točkom (b) u predmetu C‑804/18 i drugim pitanjem točkom (b) u predmetu C‑341/19, koja valja ispitati zajedno (
40
), sudovi koji su uputili zahtjeve u biti pitaju treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da se nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi mogu uzeti u obzir kao povoljnije odredbe u smislu članka 8. stavka 1. te direktive u okviru ispitivanja opravdanosti različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima?
83.
U skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 2000/78, države članice mogu uvesti ili zadržati odredbe koje su za zaštitu načela jednakog postupanja povoljnije od odredbi iz te direktive. Osim toga, u uvodnoj izjavi 28. navedene direktive navodi se da ta direktiva postavlja minimalne zahtjeve i državama članicama daje mogućnost uvođenja ili zadržavanja povoljnijih odredbi te da provedba te direktive ne smije služiti kao opravdanje za vraćanje unazad u odnosu na stanje koje već prevladava u pojedinoj državi članici.
84.
S obzirom na postavljena pitanja, valja ispitati u kojoj se mjeri nacionalne odredbe o slobodi vjeroispovijedi mogu smatrati povoljnijima za zaštitu načela jednakog postupanja od odredbi predviđenih Direktivom 2000/78.
85.
U tom pogledu ističem da je Sud već tumačio članak 8. stavak 1. te direktive, ali zasad samo u kontekstu poštovanja postupovnih prava. Oslanjajući se na tu odredbu, tako je presudio da se članku 9. stavku 2. Direktive 2000/78 (
41
) ničim ne protivi to da država članica u svojem nacionalnom zakonodavstvu predvidi pravo udruženja koja imaju legitimni interes za osiguranje poštovanja te direktive na pokretanje sudskih ili upravnih postupaka radi provedbe obveza koje proizlaze iz te direktive a da pritom ne postupaju u ime određenog tužitelja ili da postupaju bez odredivog oštećenika (
42
).
86.
Takvo tumačenje čini mi se posve opravdanim. Naime, s jedne strane, člankom 9. stavkom 2. Direktive 2000/78 točno se predviđa okvir intervencije tih udruženja kako bi se uključila u sudski ili upravni postupak, tako što se postavljaju uvjeti, odnosno da ta udruženja djeluju u ime tužitelja ili kao podrška tužitelju, uz njegov pristanak. S druge strane, kako bi se osigurala zaštita prava, člankom 8. stavkom 1. te direktive dopušta se šira intervencija navedenih udruženja pred nacionalnim sudovima, a da nije potreban tužitelj, što je povoljnije za zaštitu načela jednakog postupanja.
87.
Suprotno tomu, što se tiče nacionalnih odredbi o slobodi vjeroispovijedi, smatram da one nisu dio okvira članka 8. stavka 1. Direktive 2000/78. Naime, iako je svrha tih nacionalnih odredbi zaštititi zaposlenike u pogledu iskazivanja njihove vjere, one nemaju za cilj ojačati primjenu načela jednakog postupanja, koje se predviđa u navedenom članku 8. stavku 1., jer nisu namijenjene za borbu protiv diskriminacije.
88.
Kao što će biti objašnjeno u nastavku, države članice mogu primijeniti navedene nacionalne odredbe, ali u okviru različitom od okvira Direktive 2000/78, čiji je jedini cilj utvrditi opći okvir za borbu protiv diskriminacije na temelju, među ostalim, vjere ili uvjerenjâ.
89.
Stoga predlažem da se na drugo pitanje točku (b) u predmetu C‑804/18 i drugo pitanje točku (b) u predmetu C‑341/19 odgovori da članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi ne mogu uzeti u obzir kao povoljnije odredbe u smislu članka 8. stavka 1. te direktive u okviru ispitivanja opravdanosti različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima.
E.
Drugo pitanje točka (a) u predmetu C‑341/19
90.
Svojim drugim pitanjem točkom (a) u predmetu C‑341/19 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 tumačiti na način da se prava iz članka 10. Povelje i članka 9. EKLJP‑a mogu uzeti u obzir prilikom ispitivanja primjerenosti i nužnosti različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima i proizlazi iz internog pravila privatnog poduzetnika.
91.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev pita se mogu li se radi ispitivanja primjerenosti takvog različitog postupanja odvagnuti suprotni interesi, odnosno, s jedne strane, sloboda poduzetništva predviđena u članku 16. Povelje i, s druge strane, sloboda mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi iz članka 10. Povelje i članka 9. EKLJP‑a.
92.
Kako bi se odgovorilo na to pitanje, čini mi se važnim vratiti se na tekst članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78 u kojem se u kontekstu opravdanja različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima razlikuje, s jedne strane, postoji li legitimni cilj te, s druge strane, jesu li sredstva za postizanje tog cilja primjerena i nužna.
93.
U točkama 38. i 39. presude G4S Secure Solutions, Sud je presudio da se poslodavčeva želja da prema klijentima prikazuje imidž neutralnosti odnosi na slobodu poduzetništva, koja je priznata u članku 16. Povelje, da je u načelu legitimna i da tumačenje prema kojem postizanje takvog cilja u određenim granicama dopušta ograničavanje slobode vjeroispovijedi potkrepljuje sudska praksa ESLJP‑a o članku 9. EKLJP‑a.
94.
Sud je uputio na članak 16. Povelje i članak 9. EKLJP‑a samo u okviru ispitivanja postoji li legitimni cilj u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78 u pogledu provedbe poduzetnikove politike neutralnosti u odnosu na njegove klijente.
95.
Slijedom tog rasuđivanja, čini mi se da u svrhu ispitivanja primjerenosti i nužnosti sredstava upotrijebljenih za postizanje tog cilja, s obzirom na to da u toj fazi analize više nema slobode poduzetništva, nije potrebno odvagnuti, s jedne strane, slobodu poduzetništva i, s druge strane, slobodu mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi. Međutim, treba li uzeti u obzir pravo na potonju slobodu u okviru ispitivanja sredstava za postizanje cilja politike neutralnosti? Smatram da ne treba.
96.
Naime, kao prvo, kao što je to pravilno istaknula Komisija u svojim pisanim očitovanjima, zabrana diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenjâ nedvojbeno je povezana sa zaštitom prava na slobodu vjeroispovijedi s obzirom na to da takva diskriminacija utječe na slobodu osobe da slobodno i otvoreno prakticira svoju vjeru. Doista, zabrana diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenjâ predviđena u članku 21. stavku 1. Povelje i sloboda mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi iz članka 10. te Povelje predstavljaju temeljna prava koja treba jasno razlikovati (
43
).
97.
Međutim, važno je podsjetiti da se Direktivom 2000/78 konkretizira članak 21. Povelje koji se, kad je riječ o njegovu obvezujućem učinku, načelno ne razlikuje od različitih odredbi osnivačkih ugovora kojima se zabranjuje diskriminacija na temelju različitih osnova, čak ni kad takva diskriminacija proizlazi iz ugovora sklopljenih između pojedinaca (
44
). Stoga ta direktiva ima za cilj isključivo borbu protiv diskriminacije na temelju, među ostalim, vjere ili uvjerenjâ. Njezina svrha nije osigurati zaštitu slobode vjeroispovijedi u užem smislu koja se predviđa u članku 10. Povelje.
98.
Kao drugo, u kontekstu opravdanja različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima, u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) podtočke i. Direktive 2000/78, smatram da nije primjenjivo temeljno pravo na zaštitu slobode vjeroispovijedi s obzirom na to da se tom odredbom upućuje na primjerena i nužna sredstva. Riječ je o nadzoru proporcionalnosti koji podrazumijeva konkretno ispitivanje situacije kako bi se provjerilo provodi li se priznati legitiman cilj, odnosno politika neutralnosti, na primjeren način.
99.
Kao treće, smatram da bi usporedna primjena svih prava zajamčenih Poveljom, u svrhu tumačenja Direktive 2000/78, mogla dovesti do nemogućnosti potpune i ujednačene primjene odredbi te direktive, uz poštovanje njezinih ciljeva, koja se odnosi isključivo na načelo nediskriminacije u području zapošljavanja i obavljanja zanimanja.
100.
Stoga predlažem da se na drugo pitanje točku (a) u predmetu C‑341/19 odgovori da članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se prava iz članka 10. Povelje i članka 9. EKLJP‑a ne mogu uzeti u obzir prilikom ispitivanja primjerenosti i nužnosti različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima i proizlazi iz internog pravila privatnog poduzetnika.
F.
Treće pitanje u predmetu C‑341/19
101.
Svojim trećem pitanjem u predmetu C‑341/19 sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2000/78 tumačiti na način da joj se protivi to da nacionalni sud primjenjuje nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi prilikom ispitivanja upute koja se temelji na internom pravilu privatnog poduzetnika o zabrani nošenja simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu.
102.
Najprije ističem da je sud koji je uputio zahtjev u svojim prethodnim pitanjima zatražio od Suda tumačenje Direktive 2000/78, a ne članka 10. Povelje. Stoga ću treće pitanje u predmetu C‑341/19 koje se nastavlja na na prvo i drugo pitanje ispitati s obzirom na tu direktivu u okviru ispitivanja neizravne diskriminacije na temelju vjere ili uvjerenjâ.
103.
Kao što je navedeno u točki 97. ovog mišljenja, svrha Direktive 2000/78 nije osigurati zaštitu slobode mišljenja, savjesti i vjeroispovijedi predviđene u članku 10. Povelje. Stoga se tu slobodu ne može uzeti u obzir prilikom ispitivanja primjerenosti i nužnosti sredstava upotrijebljenih za postizanje poduzetnikova cilja neutralnosti. Isto tumačenje nalaže se i u pogledu slobode poduzetništva zajamčene u članku 16. Povelje koja nije temeljno pravo na koje se odnosi ta direktiva.
104.
U tim okolnostima, budući da se time ne povređuje načelo nediskriminacije koje se predviđa Direktivom 2000/78, kojom se konkretizira članak 21. Povelje, smatram da države članice i dalje mogu primijeniti nacionalni propis koji se odnosi na predmetnu pravnu situaciju.
105.
To primjerice može biti, kao što to naglašava Komisija, nacionalna odredba o obliku u kojem se poduzetnikovim zaposlenicima treba proslijediti uputa kojom se utvrđuje politika neutralnosti. Primjena takve odredbe može dovesti do ništavosti te upute, čak i ako predviđena politika neutralnosti u meritumu ispunjava uvjete predviđene Direktivom 2000/78. Iako je taj primjer postupovne prirode, to rasuđivanje vrijedi i što se tiče same biti prava na jednako postupanje. Stoga postoji suodnos između, s jedne strane, odredbi Unije o načelu nediskriminacije i, s druge strane, nacionalnih odredbi kojima se predviđaju određeni zahtjevi u pogledu poslodavčeve politike neutralnosti.
106.
Isto rasuđivanje vrijedi za nacionalne odredbe o zaštiti slobode vjeroispovijedi koje sudovi dotične države članice mogu uzeti u obzir za potrebe ocjene valjanosti poslodavčeve upute u pogledu primjene politike neutralnosti.
107.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da se, prema sudskoj praksi Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud), zaštita temeljnog prava kao što je ono koje se predviđa u članku 4. stavcima 1. i 2. GG‑a primjenjuje na pravne odnose između privatnih osoba. Slobodi poduzetništva navedenoj u članku 12. stavku 1. GG‑a daje se prednost u odnosu na slobodu vjerovanja iz tih odredbi kao građansku slobodu samo ako postoji dovoljno konkretna opasnost od negativnih gospodarskih posljedica za poslodavca ili zainteresiranu treću osobu. Drugim riječima, kao što je to izrazio i sud koji je uputio zahtjev u predmetu C‑804/18 u svojoj odluci i svojem drugom pitanju točki (b), iz njemačkih ustavnih odredbi proizlazi da je poslodavčeva želja da u odnosu na svoje klijente provodi politiku vjerske neutralnosti u načelu legitimna samo ako mu nepostojanje te neutralnosti uzrokuje gospodarsku štetu.
108.
Kao što je već navedeno, cilj odredbi poput članka 4. stavaka 1. i 2. GG‑a, koje su obuhvaćene zaštitom slobode vjeroispovijedi, različit je od cilja Direktive 2000/78. Posljedično, pod uvjetom da se poštuje načelo nediskriminacije predviđeno tom direktivom, ne vidim prepreku tomu da se nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi primjenjuju prilikom ispitivanja poduzetnikove politike neutralnosti (
45
).
109.
Takva je mogućnost koja se ostavlja državama članicama u pogledu zaštite slobode vjeroispovijedi u skladu sa sudskom praksom ESLJP‑a prema kojoj nije moguće odrediti jedinstvenu predodžbu o značenju religije u društvu u Europi te se značenje ili učinak javnog izražavanja vjerskog uvjerenja razlikuju ovisno o vremenu i kontekstu. Propisi u tom području mogu se posljedično razlikovati od zemlje do zemlje i izbor u pogledu dosega i pravila takvih propisa treba, po prirodi stvari, u određenoj mjeri ostaviti dotičnoj državi jer ovisi o relevantnom nacionalnom kontekstu (
46
).
110.
Stoga, prema mojem mišljenju, valja uzeti u obzir raznolikost pristupa država članica u pogledu zaštite slobode vjeroispovijedi (
47
), što se ne dovodi u pitanje primjenom načela nediskriminacije predviđenim Direktivom 2000/78.
111.
U ovom mi se slučaju na prvi pogled čini da predmetne nacionalne odredbe nisu u sukobu s tom direktivom. Naime, njima se ne zabranjuje poslodavčeva politika političke, svjetonazorske ili vjerske neutralnosti, nego se samo određuje dodatni zahtjev u pogledu provedbe te politike koji se odnosi na postojanje dovoljno konkretne opasnosti od negativnih gospodarskih posljedica za poslodavca ili zainteresiranu treću osobu. Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri povređuje li se nacionalnim propisom na koji se poziva načelo nediskriminacije koje se predviđa navedenom direktivom.
112.
Slijedom toga, predlažem da se na treće pitanje u predmetu C‑341/19 odgovori da Direktivu 2000/78 treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da nacionalni sud primjenjuje nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi prilikom ispitivanja upute koja se temelji na internom pravilu privatnog poduzetnika o zabrani nošenja simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu, pod uvjetom da se tim odredbama ne povređuje načelo nediskriminacije predviđeno tom direktivom, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
V. Zaključak
113.
S obzirom na prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja su uputili Arbeitsgericht Hamburg (Radni sud u Hamburgu, Njemačka) i Bundesarbeitsgericht (Savezni radni sud, Njemačka) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 2. stavak 2. točku (a) Direktive Vijeća 2000/78/EZ od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja treba tumačiti na način da zabrana nošenja bilo kakvog vidljivog simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu, koja proizlazi iz internog pravila privatnog poduzetnika, ne predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere ili uvjerenja u smislu te odredbe u pogledu zaposlenika koji zbog vjerskih zapovijedi o pokrivanju poštuju određena pravila odijevanja.
2.
Članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se različito postupanje koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenju u smislu te odredbe može opravdati poslodavčevom željom da provodi politiku političke, svjetonazorske i vjerske neutralnosti na radnom mjestu kako bi uzeo u obzir želje klijenata.
3.
Članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se interno pravilo privatnog poduzetnika kojim u okviru politike neutralnosti zabranjuje samo nošenje upadljivih i velikih simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu može opravdati u smislu te odredbe. Takva zabrana treba se provoditi na dosljedan i sustavan način, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
4.
Članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi ne mogu uzeti u obzir kao povoljnije odredbe u smislu članka 8. stavka 1. te direktive u okviru ispitivanja opravdanosti različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima.
5.
Članak 2. stavak 2. točku (b) Direktive 2000/78 treba tumačiti na način da se prava iz članka 10. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i članka 9. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., ne mogu uzeti u obzir prilikom ispitivanja primjerenosti i nužnosti različitog postupanja koje se neizravno temelji na vjeri ili uvjerenjima i proizlazi iz internog pravila privatnog poduzetnika.
6.
Direktivu 2000/78 treba tumačiti na način da joj se ne protivi to da nacionalni sud primjenjuje nacionalne ustavne odredbe kojima se štiti sloboda vjeroispovijedi prilikom ispitivanja upute koja se temelji na internom pravilu privatnog poduzetnika o zabrani nošenja simbola političkih, svjetonazorskih ili vjerskih uvjerenja na radnom mjestu, pod uvjetom da se tim odredbama ne povređuje načelo nediskriminacije predviđeno tom direktivom, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Vidjeti osobito presudu od 29. svibnja 2018., Liga van Moskeeën en Islamitische Organisaties Provincie Antwerpen i dr. (C‑426/16, EU:C:2018:335).
(
3
)	Vidjeti presudu od 29. listopada 2020., Veselības ministrija (C‑243/19, EU:C:2020:872)
(
4
)	Vidjeti presudu od 4. listopada 2018., Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803)
(
5
)	Direktiva Vijeća od 27. studenoga 2000. o uspostavi općeg okvira za jednako postupanje pri zapošljavanju i obavljanju zanimanja (SL 2000., L 303, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 69.).
(
6
)	Presuda od 14. ožujka 2017. (C‑157/15, u daljnjem tekstu: presuda G4S Secure Solutions, EU:C:2017:203)
(
7
)	Presuda od 14. ožujka 2017. (C‑188/15, u daljnjem tekstu: presuda Bougnaoui i ADDH, EU:C:2017:204)
(
8
)	U presudama G4S Secure Solutions (t. 28.) i Bougnaoui i ADDH (t. 30.), Sud je presudio da pojam „vjera” iz članka 1. Direktive 2000/78 treba tumačiti tako da obuhvaća forum internum, odnosno činjenicu imanja uvjerenja, kao i forum externum, odnosno javno iskazivanje vjere.
(
9
)	C‑157/15, EU:C:2016:382 Nezavisna odvjetnica J. Kokott smatra u točki 141. svojeg mišljenja da zabrana radnici muslimanske vjeroispovijedi da na radnom mjestu nosi islamsko pokrivalo za glavu ne predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere u smislu članka 2. stavka 2. točke (a) Direktive 2000/78 ako se ta zabrana oslanja na opće pravilo poduzeća o zabrani vidljivih političkih, filozofskih i vjerskih simbola na radnom mjestu, a ne na stereotipima i predrasudama prema jednoj ili više određenih vjera ili prema vjerskim uvjerenjima općenito.
(
10
)	C‑188/15, EU:C:2016:553 Nezavisna odvjetnica E. Sharpston smatra u točki 135. svojeg mišljenja da pravilo određeno u poduzetnikovu pravilniku o radu kojim se zaposlenicima zabranjuje nošenje vjerskog znakovlja ili odjeće kada su u doticaju s klijentima poduzeća predstavlja izravnu diskriminaciju na temelju vjere ili uvjerenjâ.
(
11
)	Internim pravilnikom poduzetnika određuje se da je „radnicima na radnom mjestu zabranjeno nositi vidljive simbole svojih političkih, filozofskih ili vjerskih uvjerenja, odnosno vršenje svih obreda koji iz njih proizlaze”.
(
12
)	Presuda od 22. siječnja 2019. (C‑193/17, EU:C:2019:43, t. 40.)
(
13
)	Iz „Informativne brošure o zahtjevu neutralnosti” koju je sastavio WABE, navedene u točki 22. ovog mišljenja, proizlazi da osobama koje su u odnosima s djecom nije dopušteno nositi kršćanski križ, muslimansku maramu za glavu ili židovsku kipu.
(
14
)	Vidjeti presudu G4S Secure Solutions, t. 31. U tom pogledu podsjećam da je, u skladu s odlukom kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, WABE u slučaju zaposlenice koja je nosila križ na ogrlici uspio ishoditi da ona tu ogrlicu skine.
(
15
)	Presuda od 22. siječnja 2019. (C‑193/17, EU:C:2019:43)
(
16
)	Vidjeti osobito Howard, E., „Islamic headscarves and the CJEU: Achbita and Bougnaoui”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, 2017., sv. 24(3), str. 348. do 366., osobito str. 351. do 354.; Cloots, E., „Safe harbour or open sea for corporate headscarf bans? Achbita and Bougnaoui”, Common Market Law Review, sv. 55, 2018., str. 589. do 624. Vidjeti općenitije Weiler, J. H. H., „Je suis Achbita: à propos d’un arrêt de la Cour de justice de l’Union européenne sur le hijab musulman (CJUE 14 mars 2017, aff. C‑157/15)”, Revue trimestrielle de droit européen, 2019., str. 85 do 104.
(
17
)	Takva diskriminacija odnosi se na Direktivu 2006/54/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 5. srpnja 2006. o provedbi načela jednakih mogućnosti i jednakog postupanja prema muškarcima i ženama u pitanjima zapošljavanja i rada (SL 2006., L 204, str. 23.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 246. i ispravci SL 2017., L 162, str. 56. i SL 2019, L 191, str. 45.).
(
18
)	U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev navodi da se pravila zahtjeva neutralnosti ne primjenjuju na WABE‑ove zaposlenike u središnjem uredu – uz iznimku pedagoškog stručnog osoblja – jer oni nemaju kontakt s klijentima.
(
19
)	Vidjeti u tom smislu presudu G4S Secure Solutions, t. 42.
(
20
)	Vidjeti u tom smislu presudu G4S Secure Solutions, t. 43.
(
21
)	Vidjeti presudu Bougnaoui i ADDH, t. 41. U točkama 32. i 34. te presude Sud je utvrdio jasno razlikovanje prema kojem u poduzeću postoji interno pravilo kojim se uspostavlja politika političke, svjetonazorske ili vjerske neutralnosti.
(
22
)	Vidjeti točku 21. ovog mišljenja.
(
23
)	Vidjeti presudu G4S Secure Solutions, t. 38.
(
24
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2020., Adusbef i Federconsumatori (C‑686/18, EU:C:2020:567_t. 82. i navedena sudska praksa)
(
25
)	Vidjeti presudu Bougnaoui i ADDH, t. 14.
(
26
)	Vidjeti presudu G4S Secure Solutions, t. 15.
(
27
)	Polazim od ideje da maleni simbol, koji se ne nosi zato da bi bio očit, nije upadljiv. Izraz „upadljivost” definira se u rječniku Larousse kako slijedi: „neprirodno ponašanje, indiskretno prikazivanje prednosti ili kvalitete, stav osobe koja želi privući pozornost na sebe”. Vidjeti https://www.larousse.fr/dictionnaires/francais/ostentation/56743.
(
28
)	Prema mojem mišljenju, jasno je da, ako poslodavac želi sa svojim klijentima provoditi politiku političke, svjetonazorske ili vjerske neutralnosti, što je legitiman cilj u okviru primjene članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78, on ima pravo zabraniti nošenje upadljivih i velikih simbola na radnom mjestu.
(
29
)	U skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.), pravo zajamčeno člankom 10. stavkom 1. Povelje odgovara pravu zajamčenom člankom 9. EKLJP‑a te, sukladno članku 52. stavku 3. Povelje, ima isto značenje i opseg primjene kao i potonje pravo.
(
30
)	ESLJP, 15. siječnja 2013. (CE:ECHR:2013:0115JUD004842010) Sud je uostalom uputio na tu presudu u točki 39. presude G4S Secure Solutions.
(
31
)	ESLJP, 15. siječnja 2013., Eweida i dr. protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2013:0115JUD004842010, t. 94.) Vidjeti u pogledu te presude Mathieu, C., Gutwirth, S., i de Herth, P., „La croix et les juges de la Cour européenne des droits de l’homme: les enseignements des affaires Lautsi, Eweida et Chaplin”, Journal européen des droits de l’homme, Larcier, 2013., br. 2., str. 238. do 268.
(
32
)	Čini mi se da je moje stajalište isto kao i stajalište nezavisne odvjetnice J. Kokott u njezinu mišljenju u predmetu G4S Secure Solutions (C‑157/15, EU:C:2016:382, t. 141.), koja je uputila na „veličinu” i „upadljivost” vjerskog simbola u kontekstu opravdanja neizravne diskriminacije na temelju vjere u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78.
(
33
)	Presuda ESLJP‑a od 15. siječnja 2013., Eweida i dr. protiv Ujedinjene Kraljevine (CE:ECHR:2013:0115JUD004842010), razlikuje se od odluke tog suda od 15. veljače 2001., Dahlab protiv Švicarske (CE:ECHR:2001:0215DEC004239398), u kojoj je taj sud presudio da je „teško ocijeniti utjecaj koji snažan vanjski simbol kao što je nošenje marame za glavu može imati na slobodu savjesti i vjeroispovijedi male djece. Naime, tužiteljica je podučavala razred djece između [4] i [8] godina te su stoga učenici bili u dobi u kojoj si postavljaju mnoga pitanja, pri čemu se na njih lakše može utjecati nego na učenike starije dobi. Kako bi se stoga u tim okolnostima moglo na prvi pogled zanijekati svaki učinak širenja vjere koji može imati nošenje marame za glavu s obzirom na to da se čini da ga ženama nameće zapovijed iz Kurana koju je, kao što to utvrđuje Bundesarbeitsgericht ([Švicarski] savezni sud), teško pomiriti s načelom jednakosti spolova. Usto, čini se da je teško pomiriti nošenje islamske marame za glavu s porukom tolerancije, poštovanja drugih i prije svega jednakosti i nediskriminacije koju svi učitelji u demokratskom društvu moraju prenijeti svojim učenicima.” (moje isticanje) Osim činjenice da se presuda Eweida i drugi protiv Ujedinjene Kraljevine odnosila na privatnog poduzetnika, a odluka Dahlab protiv Švicarske na javnu školu i da je moguće da se sudska praksa ESLJP‑a razvila, naglašavanje činjenice da je islamska marama za glavu „snažan vanjski simbol” moglo bi objasniti zašto je taj sud priznao da je zabrana islamske marame za glavu, za razliku od „diskretnog” vjerskog simbola, u skladu s EKLJP‑om.
(
34
)	C‑157/15, EU:C:2016:382, t. 118.
(
35
)	S obzirom na odluku ESLJP‑a od 15. veljače 2001., Dahlab protiv Švicarske (CE:ECHR:2001:0215DEC004239398), šešir, turban ili marama za glavu mogu se smatrati „snažnim vanjskim simbolima”.
(
36
)	Presuda G4S Secure Solutions, t. 40.
(
37
)	Presuda G4S Secure Solutions, t. 42.
(
38
)	Valja podsjetiti da poslodavac uopće nije dužan provoditi politiku neutralnosti u odnosu na svoje klijente. Naime, on može odlučiti istaknuti vjersku pripadnost koja se može iskazati vjerskim simbolima predmetne vjere koje nose zaposlenici. Poslodavac također ne mora postaviti nikakva ograničenja u pogledu nošenja vjerskih simbola na poslu, bez obzira na vjeru i veličinu tih simbola.
(
39
)	Sud koji je uputio zahtjev navodi da politika neutralnosti u predmetnom poduzeću također ima za cilj spriječiti sukobe između zaposlenika. U tom se pogledu taj cilj razlikuje od cilja politike neutralnosti u odnosu na klijente koja se odnosi na slobodu poduzetništva, kao što je to Sud istaknuo u svojoj presudi G4S Secure Solutions (t. 38.). S obzirom na činjenice u glavnom postupku u predmetu C‑341/19, čini mi se da u okviru ovih spojenih predmeta nije nužno ispitati je li cilj sprječavanja sukoba između zaposlenika legitiman u smislu članka 2. stavka 2. točke (b) Direktive 2000/78.
(
40
)	Naime, u drugom pitanju točki (b) u predmetu C‑804/18 upućuje se na sudsku praksu Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud) kojom se tumači članak 4. stavci 1. i 2. GG‑a.
(
41
)	U skladu s člankom 9. stavkom 2. Direktive 2000/78 „[d]ržave članice osiguravaju da se udruženja, organizacije ili druge pravne osobe koje, u skladu s kriterijima utvrđenima njihovim nacionalnim pravom, imaju legitimni interes da osiguraju postupanje u skladu odredbama ove Direktive, mogu uključiti u bilo koji sudski i/ili upravni postupak predviđen radi provedbe obveza iz ove Direktive, bilo u ime tužitelja ili kao podrška tužitelju, uz njegov pristanak.” Iz samog teksta te odredbe proizlazi da se njome ne zahtijeva da udruženju poput onoga u glavnom postupku države članice priznaju aktivnu procesnu legitimaciju za pokretanje sudskog postupka radi provedbe obveza iz te direktive kad nije moguće odrediti nijednog oštećenika (presuda od 23. travnja 2020., Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI, C‑507/18, EU:C:2020:289, t. 61.).
(
42
)	Presude od 25. travnja 2013., Asociația Accept (C‑81/12, EU:C:2013:275, t. 37.) i od 23. travnja 2020., Associazione Avvocatura per i diritti LGBTI (C‑507/18, EU:C:2020:289, t. 63.)
(
43
)	Komisija navodi primjer, pri čemu polazi od rasuđivanja ad absurdum, potpune zabrane prakticiranja vjere u državi članici kojom se posljedično povređuje sloboda vjere, a da pritom ipak nije protivna zabrani diskriminacije na temelju vjere, s obzirom na to da se prema svim stanovnicima te države članice postupa jednako.
(
44
)	Vidjeti presudu od 17. travnja 2018., Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 77. i navedena sudska praksa).
(
45
)	Slijedom toga, čini mi se da, budući da predmetne odredbe prava Unije i nacionalne odredbe imaju različit cilj, nije potrebno primijeniti rasuđivanje Suda u presudi od 26. veljače 2013., Melloni (C‑399/11, EU:C:2013:107, t. 60.), prema kojem, ako akt prava Unije zahtijeva nacionalne provedbene mjere, poželjno je da tijela i nacionalni sudovi primijene nacionalne standarde zaštite temeljnih prava, pod uvjetom da ta primjena ne ugrozi razinu zaštite predviđenu Poveljom, kako je tumači Sud, kao ni nadređenost, jedinstvo i djelotvornost prava Unije.
(
46
)	ESLJP, 10. studenoga 2005., Leyla Şahin protiv Turske (CE:ECHR:2005:1110JUD004477498, t. 109.) i od 10. siječnja 2017., Osmanoğlu i Kocabaş protiv Švicarske (CE:ECHR:2017:0110JUD002908612, t. 88.)
(
47
)	Vidjeti u tom smislu Loenen, M. L. P., „In search of an EU approach to headscarf bans: where to go after Achbita and Bougnaoui?”, Review of European Administrative Law, 2017., br. 2, str. 47. do 73.