62023TJ0367
PRESUDA OPĆEG SUDA (sedmo prošireno vijeće)
19. studenoga 2025. (
*1
)
„Digitalne usluge – Uredba (EU) 2022/2065 – Određivanje kao vrlo velike internetske platforme – Prigovor nezakonitosti – Dopuštenost – Članak 33. stavci 1. i 4. Uredbe (EU) 2022/2065 – Pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života – Sloboda poduzetništva – Pravo vlasništva – Jednako postupanje – Sloboda izražavanja – Zaštita podataka”
U predmetu T‑367/23,
Amazon EU Sàrl, pravni sljednik društva Amazon Services Europe Sàrl, sa sjedištem u Luksemburgu (Luxemburg), koji zastupaju A. Conrad, M. Frank, R. Spanó i I. Ioannidis, odvjetnici,
tužitelj,
kojeg podupire
Bundesverband E‑Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh), sa sjedištem u Berlin (Njemačka), koji zastupaju R. van der Hout i V. Lemonnier, odvjetnici,
intervenijent,
protiv
Europske komisije, koju zastupaju L. Armati, P. Pernas Castrillo i P.-J. Loewenthal, u svojstvu agenata,
tuženika,
koju podupire
Europski parlament, koji zastupaju M. Menegatti, E. Ni Chaoimh i L. Taïeb, u svojstvu agenata,
i
Vijeće Europske unije, koje zastupaju E. Sitbon, N. Brzezinski i M. Moore, u svojstvu agenata,
i
Europska organizacija za zaštitu potrošača (BEUC), sa sjedištem u Bruxellesu (Belgija), koju zastupa A. Fratini, odvjetnik,
intervenijenti,
OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće),
u sastavu, tijekom vijećanja: S. Papasavvas, predsjednik, K. Kowalik‑Bańczyk (izvjestiteljica), E. Buttigieg, I. Dimitrakopoulos i B. Ricziová, suci,
tajnik: S. Spyropoulos, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir rješenje potpredsjednika Suda od 27. ožujka 2024. i rješenje od 27. rujna 2023. da će se o troškovima odlučiti naknadno u predmetu T‑367/23 R,
nakon rasprave održane 12. lipnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Svojom tužbom na temelju članka 263. UFEU‑a tužitelj, Amazon EU Sàrl, pravni sljednik društva Amazon Services Europe Sàrl, zahtijeva poništenje Odluke Komisije C(2023) 2746 final od 25. travnja 2023. kojom se njegova platforma Amazon Store određuje kao vrlo velika internetska platforma na temelju članka 33. stavka 4. Uredbe (EU) 2022/2065 Europskog parlamenta i Vijeća (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
I. Okolnosti spora
2
Tužitelj upravlja platformom Amazon Store, internetskom trgovinom s proizvodima široke potrošnje koje on ili treći prodavatelji stavljaju na tržište. Ta je trgovina dostupna na različitim internetskim stranicama, među kojima su i „www.amazon.fr”, „www.amazon.de”, „www.amazon.es”, „www.amazon.it”, „www.amazon.nl”, „www.amazon.pl”, „www.amazon.se” i „ www.amazon.be”.
3
Tužitelj je 17. veljače 2023. na svojim internetskim stranicama na temelju članka 24. stavka 2. Uredbe (EU) 2022/2065 Europskog parlamenta i Vijeća od 19. listopada 2022. o jedinstvenom tržištu digitalnih usluga i izmjeni Direktive 2000/31/EZ (Akt o digitalnim uslugama) (SL 2022., L 277, str. 1.) naveo da je broj prosječnih primatelja usluge u Uniji aktivnih na mjesečnoj razini (u daljnjem tekstu: BPM) platforme Amazon Store veći od 45 milijuna.
4
S jedne strane, Europska komisija je 22. veljače 2023. dostavila društvu Amazon.com, Inc. i tužitelju svoje preliminarne zaključke prema kojima platforma Amazon Store ispunjava uvjete da bi je se odredilo kao vrlo veliku internetsku platformu u smislu članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065.
5
S druge strane, Komisija je obavijestila Veliko Vojvodstvo Luksemburg, u skladu s člankom 33. stavkom 4. Uredbe 2022/2065, o svojoj namjeri da platformu Amazon Store odredi kao vrlo veliku internetsku platformu.
6
Veliko Vojvodstvo Luksemburg 27. veljače 2023. obavijestilo je Komisiju da nema primjedbi.
7
Tužitelj je 15. ožujka 2023. podnio svoja očitovanja o Komisijinim preliminarnim zaključcima i pritom nije osporavao činjenicu da platforma Amazon Store ispunjava uvjete da je se odredi kao vrlo veliku internetsku platformu u smislu članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065.
8
Na temelju članka 33. stavka 4. Uredbe 2022/2065 Komisija je pobijanom odlukom odredila platformu Amazon Store kao vrlo veliku internetsku platformu u smislu članka 33. stavka 1. te uredbe.
II. Zahtjevi stranaka
9
Tužitelj i društvo Bundesverband E‑Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh) od Općeg suda u biti zahtijevaju da:
–
kao glavno, poništi pobijanu odluku;
–
podredno, djelomično poništi pobijanu odluku u dijelu u kojem se njome tužitelju nalaže, s jedne strane, obveza da predloži barem jednu mogućnost za svaki sustav za preporučivanje koji se ne temelji na izradi profila u skladu s člankom 38. Uredbe 2022/2065 i, s druge strane, obveza vođenja i stavljanja na raspolaganje repozitorija u skladu s člankom 39. te uredbe;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
10
Komisija, Europski parlament i Europska organizacija za zaštitu potrošača (BEUC) od Općeg suda zahtijevaju da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite.
11
Vijeće Europske unije od Općeg suda zahtijeva da odbije tužbu.
III. O pravu
12
U prilog tužbi tužitelj ističe tri tužbena razloga koji se temelje na prigovoru nezakonitosti članka 33. stavka 1., članka 38. i članka 39. Uredbe 2022/2065.
A. Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na prigovoru nezakonitosti članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065
13
Komisija, Vijeće i BEUC tvrde da prvi tužbeni razlog nije dopušten.
1.
Argument Vijeća o postojanju zapreke vođenju postupka
14
Vijeće tvrdi da prvi tužbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten jer ga tužitelj nije dovoljno pojasnio kako bi se ocijenila njegova osnovanost. U tom pogledu ističe da postoji „proturječnost” između točaka 166. i 203. tužbe te da stoga nije moguće utvrditi osporava li tužitelj samo zakonitost pobijane odluke ili usto ističe nezakonitost određenih odredbi Uredbe 2022/2065. Osim toga, tvrdi da, u slučaju da tužitelj ističe nezakonitost tih odredbi, nije moguće utvrditi je li riječ o članku 33. ili člancima 34. do 43. navedene uredbe.
15
U tom pogledu valja podsjetiti na to da na temelju članka 21. prvog stavka Statuta Suda Europske unije, koji je primjenjiv na postupak pred Općim sudom u skladu s člankom 53. prvim stavkom tog statuta, i članka 76. točke (d) Poslovnika Općeg suda, tužba treba sadržavati predmet spora, tužbene razloge i argumente kao i sažeti prikaz tih razloga. Ti elementi moraju biti dovoljno jasni i precizni kako bi omogućili tuženiku da pripremi svoju obranu i Općem sudu da odluči o tužbi, prema potrebi bez drugih podataka. Kako bi se zajamčila pravna sigurnost i dobro sudovanje, za dopuštenost tužbe potrebno je da bitni činjenični i pravni elementi na kojima se ona temelji na smislen i razumljiv način proizlaze iz sadržaja same tužbe (presuda od 29. ožujka 2012., Komisija/Estonija, C‑505/09 P, EU:C:2012:179, t. 34.).
16
U ovom slučaju valja istaknuti da je na temelju teksta tužbe moguće dovoljno precizno odrediti doseg prvog tužbenog razloga kako bi se mogla ocijeniti njegova osnovanost.
17
Naime, tužitelj svojim prvim tužbenim razlogom u točkama 10. i 12. tužbe osporava zakonitost članka 33. Uredbe 2022/2065 jer se tom odredbom povređuju članci 7., 11., 16., 17. i 20. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Isto tako, tužitelj u okviru argumenata u potporu dopuštenosti svojih tužbenih razloga, u točkama 134. i 135. tužbe u biti podsjeća na to da je prigovor nezakonitosti istaknut u okviru prvog tužbenog razloga usmjeren protiv članka 33. te uredbe. Usto, iz naslova koji se odnosi na taj isti tužbeni razlog, kako je naveden u tužbi, proizlazi da tužitelj osporava zakonitost kriterija za određivanje vrlo velikih internetskih platformi iz članka 33. stavka 1. navedene uredbe. Naposljetku, osobito iz točaka 166. do 169. i 187. do 189. tužbe proizlazi da tužitelj osporava zakonitost navedenog kriterija i, slijedom toga, zakonitost članka 33. stavka 1. predmetne uredbe u dijelu u kojem mu se njime nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe.
18
Osim toga, okolnost na koju se poziva Vijeće, prema kojoj tužitelj smatra da su obveze predviđene člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065 nezakonite nije nespojiva s činjenicom da on svojim prvim tužbenim razlogom ističe nezakonitost članka 33. stavka 1. te uredbe jer mu se njime nalažu takve obveze koje su također nezakonite.
19
U tim okolnostima, iako je točno da tužitelj u točki 203. tužbe navodi da mu se pobijanom odlukom nalažu obveze protivne Povelji, valja smatrati da on zapravo tvrdi da je ta odluka provedbena mjera članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065 koja je sama po sebi nezakonita jer dovodi do toga da mu se nalažu takve obveze.
20
Iz toga slijedi da, suprotno onomu što tvrdi Vijeće, iz tužbe dovoljno jasno proizlazi da se tužitelj u okviru svojeg prvog tužbenog razloga poziva na nezakonitost članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065. Uostalom, valja utvrditi da je sâmo Vijeće u svojim pismenima iznijelo podrednu argumentaciju kojom se traži da se taj tužbeni razlog meritorno odbija na temelju takvog tumačenja navedenog tužbenog razloga.
21
Slijedom toga, valja odbiti argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknulo Vijeće.
2.
Argument Komisije i BEUC‑a o postojanju zapreke vođenju postupka
22
Komisija i BEUC tvrde da prvi tužbeni razlog treba odbaciti kao nedopušten jer tužitelj tim tužbenim razlogom ističe nezakonitost odredbi Uredbe 2022/2065 koje nisu pravna osnova pobijane odluke niti su s njom u izravnoj pravnoj vezi.
23
Naime, s jedne strane, Komisija ističe da je pobijana odluka donesena na temelju članka 33. stavka 4. Uredbe 2022/2065 te da tužitelj ne ističe nezakonitost te odredbe. Usto, iako Komisija ističe da bi tužbeni razlog koji se temelji na prigovoru nezakonitosti članka 33. stavka 1. te uredbe bio dopušten, ona ipak tvrdi da, iako se prvim tužbenim razlogom formalno želi istaknuti nezakonitost te odredbe, tužitelj zapravo osporava samo činjenicu da internetske platforme za trgovanje mogu podlijegati obvezama predviđenima u člancima 34. do 43. te uredbe kada njihov BPM dosegne 45 milijuna. Međutim, članci 34. do 43. navedene uredbe nisu u izravnoj pravnoj vezi s pobijanom odlukom.
24
S druge strane, BEUC tvrdi da je tužitelju bilo dopušteno osporavati primjenjivost obveza predviđenih u člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065 na internetske platforme za trgovanje. Međutim, ističe da tužitelj svojim prvim tužbenim razlogom zapravo osporava zakonitost navedenih obveza kao takvih, iako one nisu u izravnoj pravnoj vezi s pobijanom odlukom.
25
Tužitelj, kojeg podupire bevh, ističe da je prvi tužbeni razlog dopušten.
26
U skladu s člankom 277. UFEU‑a, neovisno o isteku roka utvrđenog u članku 263. šestom stavku UFEU‑a, svaka se stranka u postupcima o aktu opće primjene koji su donijeli neka institucija, tijelo, ured ili agencija Unije može pred Sudom Europske unije pozvati na neprimjenjivost tog akta zbog razloga određenih u članku 263. drugom stavku UFEU‑a.
27
Ta odredba izraz je općeg načela kojim se svakoj stranci osigurava pravo da uzgredno osporava valjanost akata opće primjene na kojima se temelji takva odluka, kako bi ishodila poništenje odluke koja joj je upućena (vidjeti presudu od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr., C‑119/19 P i C‑126/19 P, EU:C:2020:676, t. 67. i navedenu sudsku praksu).
28
Budući da cilj članka 277. UFEU‑a nije omogućavanje stranci da u potporu bilo kojem pravnom sredstvu osporava primjenjivost bilo kojeg općeg akta, akt čija se nezakonitost ističe mora biti primjenjiv, izravno ili neizravno, na slučaj koji je predmet pravnog sredstva (vidjeti presudu od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr., C‑119/19 P i C‑126/19 P, EU:C:2020:676, t. 68. i navedenu sudsku praksu).
29
Tako je Sud prihvatio da se povodom tužbi za poništenje podnesenih protiv pojedinačnih odluka prigovor nezakonitosti može valjano podnijeti protiv odredbi općeg akta na kojima se temelje navedene odluke odnosno protiv odredbi koje su u izravnoj pravnoj vezi s takvim odlukama (vidjeti presudu od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr., C‑119/19 P i C‑126/19 P, EU:C:2020:676, t. 69. i navedenu sudsku praksu).
30
Nasuprot tomu, Sud je presudio da je nedopušten prigovor nezakonitosti protiv općeg akta čija pobijana pojedinačna odluka ne predstavlja provedbenu mjeru (vidjeti presudu od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr., C‑119/19 P i C‑126/19 P, EU:C:2020:676, t. 70. i navedenu sudsku praksu).
31
U tom pogledu, kao prvo, iz točaka 17. do 20. ove presude proizlazi da tužitelj u tužbi ističe nezakonitost članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065 jer se tom odredbom određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene u člancima 34. do 43. te uredbe.
32
Kao drugo, valja istaknuti da je tužitelju dopušteno pozvati se na nezakonitost članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065, kao što to u biti priznaju Komisija i BEUC.
33
Naime, člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 određuje se da se dodatne obveze upravljanja sistemskim rizicima, predviđene člancima 34. do 43. te uredbe, primjenjuju na internetske platforme s BPM‑om od 45 milijuna ili većim te koje su određene kao vrlo velike internetske platforme u skladu s člankom 33. stavkom 4. navedene uredbe.
34
U skladu s člankom 33. stavkom 4. Uredbe 2022/2065, Komisija donosi odluku kojom se internetska platforma određuje kao vrlo velika internetska platforma ako je njezin BPM jednak ili veći od broja iz članka 33. stavka 1. te uredbe.
35
Iz toga slijedi da, iako se člankom 33. stavkom 4. Uredbe 2022/2065 Komisiju ovlašćuje da odredi internetsku platformu kao vrlo veliku internetsku platformu, člankom 33. stavkom 1. te uredbe utvrđuje se koje internetske platforme treba na takav način odrediti za potrebe primjene članaka 34. do 43. navedene uredbe.
36
Komisija je stoga u pobijanoj odluci smatrala da platformu Amazon Store treba odrediti kao vrlo veliku internetsku platformu „u smislu članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065”.
37
U tim okolnostima valja smatrati da se u pobijanoj odluci, iako je donesena na temelju članka 33. stavka 4. Uredbe 2022/2065, primjenjuje kriterij iz članka 33. stavka 1. te uredbe. Stoga eventualna nezakonitost potonje odredbe, iz koje proizlazi njezina neprimjenjivost na temelju članka 277. UFEU‑a, nužno mora dovesti do poništenja navedene odluke.
38
Slijedom toga, valja smatrati da je pobijana odluka izravno pravno povezana s člankom 33. stavkom 1. te uredbe.
39
Iz toga slijedi da valja odbiti argumente o postojanju zapreke vođenju postupka na koje se pozivaju Komisija i BEUC.
3.
Osnovanost prvog tužbenog razloga
40
Kao što je to navedeno u točki 31. ove presude, svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj ističe nezakonitost članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065 jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe.
41
Prvi tužbeni razlog u biti se sastoji od pet dijelova, koji se temelje na tome da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuju članak 7., članak 11. stavak 1., članak 16., članak 17. stavak 1. i članak 20. Povelje.
a)
Prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 16. Povelje
42
Tužitelj, kojeg podupire bevh, ističe da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje članak 16. Povelje jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe. Konkretnije, tvrdi da mu te obveze nalažu znatan teret i da stoga predstavljaju zadiranje u slobodu poduzetništva. Dodaje da navedene obveze nisu prikladne za postizanje ciljeva navedene uredbe. U tom pogledu ističe da je cilj predmetnih obveza smanjiti sistemske rizike koje nisu uzrokovale internetske platforme za trgovanje. Usto, tvrdi da internetske platforme za trgovanje nisu „sustav” te da stoga ne mogu dovesti do „sistemskih” rizika. Naposljetku, tvrdi da je zakonodavac Unije mogao donijeti druge manje ograničavajuće mjere za postizanje svojih ciljeva.
43
Komisija, koju podupiru Parlament, Vijeće i BEUC, osporava tužiteljevu argumentaciju.
1) Postojanje zadiranja u slobodu poduzetništva zajamčenu člankom 16. Povelje
44
Tužitelj tvrdi da članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 predstavlja zadiranje u slobodu poduzetništva zajamčenu člankom 16. Povelje jer se njime određenima internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe.
45
U skladu s člankom 16. Povelje, sloboda poduzetništva priznaje se u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom.
46
U skladu s člankom 6. stavkom 1. trećim podstavkom UEU‑a i člankom 52. stavkom 7. Povelje, pri tumačenju potonje valja uzeti u obzir Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.).
47
U Objašnjenjima koja se odnose na Povelju pojašnjava se da se „[č]lanak [16. Povelje] temelji na sudskoj praksi Suda koji je priznao slobodu provođenja gospodarske ili komercijalne aktivnosti […] i slobodu ugovoranja […] te na članku 119. stavcima 1. i 3. [UFEU‑a], koji priznaje slobodno tržišno natjecanje” te da se „[n]aravno, ovo se pravo provodi uz poštovanje prava Unije i nacionalnog zakonodavstva” i da „[m]ože biti podvrgnuto ograničenjima iz članka 52. stavka 1. Povelje”.
48
Stoga valja smatrati da zaštita dodijeljena člankom 16. Povelje obuhvaća slobodu obavljanja gospodarske ili komercijalne djelatnosti, slobodu ugovaranja i slobodno tržišno natjecanje (vidjeti presudu od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
49
Pravo na slobodu poduzetništva obuhvaća, među ostalim, pravo svakog poduzetnika da se u granicama odgovornosti koju snosi za vlastite radnje slobodno koristi gospodarskim, tehničkim i financijskim resursima kojima raspolaže (presude od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, t. 49. i od 21. prosinca 2021., Bank Melli Iran, C‑124/20, EU:C:2021:1035, t. 78.).
50
Posljedično, zadiranje u slobodu poduzetništva predstavlja mjera koja na svojeg adresata stavlja ograničenje koje sužava slobodno korištenje resursima kojima raspolaže, s obzirom na to da ga obvezuje poduzeti mjere koje za njega mogu predstavljati znatan trošak, imati bitan utjecaj na organizaciju njegovih aktivnosti ili zahtijevati teška i složena tehnička rješenja (vidjeti u tom smislu presude od 27. ožujka 2014., UPC Telekabel Wien, C‑314/12, EU:C:2014:192, t. 50. i od 27. lipnja 2024., Gestore dei Servizi Energetici, C‑148/23, EU:C:2024:555, t. 64.).
51
U ovom se slučaju člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 pružateljima vrlo velikih internetskih platformi, uključujući internetske platforme za trgovanje, nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe.
52
Iz članaka 34. do 43. Uredbe 2022/2065 proizlazi da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi moraju utvrđivati, analizirati i procjenjivati sve sistemske rizike koji proizlaze iz dizajna ili funkcioniranja svoje usluge (članak 34.), da će možda morati prilagoditi dizajn, značajke ili funkcioniranja svojih usluga, prilagoditi uvjete poslovanja i ograničiti prikazivanje oglasa (članci 35. i 36.), na vlastiti trošak podlijegati neovisnim revizijama (članak 37.), pružati barem jednu opciju za svaki od svojih sustava za preporučivanje koja se ne temelji na izradi profila (članak 38.), objaviti na svojem sučelju informacije o oglasima koje objavljuju (članak 39.), omogućiti pristup istraživačima određenim svojim podacima (članak 40.), uspostaviti funkciju praćenja usklađenosti (članak 41.), objavljivati izvješća o transparentnosti (članak 42.) i Komisiji platiti naknadu za nadzor (članak 43.).
53
U tim okolnostima valja smatrati da se člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065 obvezuju pružatelji vrlo velikih internetskih platformi da poduzmu mjere koje za njih mogu predstavljati znatan trošak, imati bitan utjecaj na organizaciju njihovih djelatnosti ili zahtijevati teška i složena tehnička rješenja.
54
Slijedom toga, valja smatrati da članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 predstavlja zadiranje u slobodu poduzetništva zajamčenu člankom 16. Povelje jer se njime zahtjeva da se članci 34. do 43. te uredbe primjenjuju na pružatelje vrlo velikih internetskih platformi.
2) Opravdanje zadiranja u slobodu poduzetništva
55
U skladu s člankom 52. stavkom 1. Povelje, svako ograničenje pri ostvarivanju njome priznatih prava i sloboda mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati njihovu bit, te se u skladu s načelom proporcionalnosti ograničenja tih prava i sloboda mogu predvidjeti samo ako su nužna i ako zaista odgovaraju ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
56
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, načelom proporcionalnosti zahtijeva da su akti institucija Unije sposobni ostvariti legitimne ciljeve koje slijedi zakonodavstvo o kojem je riječ i da ne prelaze granice onoga što je prikladno i nužno za ostvarenje tih ciljeva (vidjeti presudu od 8. travnja 2014., Digital Rights Ireland i dr., C‑293/12 i C‑594/12, EU:C:2014:238, t. 46. i navedenu sudsku praksu).
57
Što se tiče sudskog nadzora, Sud je zakonodavcu Unije priznao, u okviru izvršavanja nadležnosti koje su mu povjerene, široku diskrecijsku ovlast kada njegovo djelovanje podrazumijeva donošenje odluka političke, ekonomske i socijalne naravi te kada mora izvršiti složene ocjene i procjene (vidjeti presudu od 30. siječnja 2019., Planta Tabak, C‑220/17, EU:C:2019:76, t. 44. i navedenu sudsku praksu). Pojasnio je da djelovanje zakonodavca u području zaštite potrošača podrazumijeva takav izbor (vidjeti u tom smislu presude od 17. prosinca 2015., Neptune Distribution, C‑157/14, EU:C:2015:823, t. 76. i od 8. lipnja 2017., Dextro Energy/Komisija, C‑296/16 P, neobjavljenu, EU:C:2017:437, t. 49.).
58
U tim okolnostima samo očita neprikladnost mjere donesene u području kao što je ono u ovom slučaju, koje podrazumijeva široku diskrecijsku ovlast u odnosu na cilj koji nadležna institucija želi postići, može utjecati na njezinu zakonitost (vidjeti u tom smislu presude od 10. prosinca 2002., British American Tobacco (Investments) i Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, t. 123. i od 4. svibnja 2016., Poljska/Parlament i Vijeće, C‑358/14, EU:C:2016:323, t. 79.).
59
Usto, iz teksta članka 16. Povelje proizlazi da sloboda poduzetništva može biti podvrgnuta širokom rasponu zahvata javne vlasti kojima se u općem interesu može ograničiti obavljanje gospodarske djelatnosti (presuda od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 46.). Tako valja podsjetiti na to da sloboda poduzetništva nije apsolutno pravo te da je, u kontekstu kao što je onaj o kojem je riječ u ovom slučaju, treba uskladiti s člankom 38. Povelje, kojim se, kao i člankom 169. UFEU‑a, nastoji u politikama Unije osigurati visoka razina zaštite potrošača (presuda od 23. ožujka 2021., Airhelp, C‑28/20, EU:C:2021:226, t. 49.). Konkretnije, valja napomenuti da važnost koju ima cilj zaštite potrošača može opravdati negativne ekonomske posljedice za određene gospodarske subjekte, čak i ako su one značajne (presude od 23. ožujka 2021., Airhelp, C‑28/20, EU:C:2021:226, t. 50. i od 2. rujna 2021., Association of Independent Meat Suppliers i Cleveland Meat Company, C‑579/19, EU:C:2021:665, t. 97.).
60
U ovom slučaju tužitelj ne osporava da članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 ne utječe na bitan sadržaj slobode poduzetništva pružatelja internetskih platformi za trgovanje. Uostalom, valja utvrditi da obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe ne sprečavaju pružatelje da obavljaju poduzetničke djelatnosti kao takve, odnosno omogućuju potrošačima da sklapaju ugovore na daljinu s trgovcima. Isto tako, tužitelj ne osporava da su te obveze predviđene zakonodavnim aktom te da ih stoga treba smatrati predviđenim zakonom u smislu članka 52. stavka 1. Povelje.
61
Suprotno tomu, tužitelj tvrdi da je zadiranje u slobodu poduzetništva očito neproporcionalno zbog toga što, kao prvo, internetske platforme za trgovanje ne stvaraju sistemske rizike u smislu Uredbe 2022/2065, kao drugo, jer manje ograničavajuće mjere za pružatelje tih internetskih platformi za trgovanje omogućuju postizanje ciljeva te uredbe i, kao treće, jer su troškovi nastali navedenim pružateljima znatni.
i) Postojanje sistemskih rizika koje uzrokuju internetske platforme za trgovanje
62
U članku 1. Uredbe 2022/2065 navodi se da je cilj te uredbe doprinijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta usluga posredovanja utvrđivanjem usklađenih pravila za sigurno, predvidljivo i pouzdano internetsko okruženje koje olakšava inovacije i u kojem su stvarno zaštićena temeljna prava utvrđena u Povelji, uključujući načelo zaštite potrošača.
63
U uvodnoj izjavi 75. Uredbe 2022/2065 objašnjava se da je „[s] obzirom na važnu ulogu koju, zbog njihova dosega posebno izraženog brojem primatelja usluge, vrlo velike internetske platforme imaju pri olakšavanju javne rasprave, gospodarskih transakcija i širenja u javnosti informacija, mišljenja i ideja te utjecanju na način na koji primatelji dobivaju i priopćavaju informacije na internetu, potrebno je pružateljima tih platformi uvesti posebne obveze uz one koje se primjenjuju na sve internetske platforme.”
64
U uvodnoj izjavi 76. Uredbe 2022/2065 dodaje se da „vrlo velike internetske platforme […] mogu uzrokovati društvene rizike koji se po opsegu i učinku razlikuju od onih koje uzrokuju manje platforme.” U toj se uvodnoj izjavi također pojašnjava da bi „[p]ružatelji tih vrlo velikih internetskih platformi […] stoga trebali imati najviši standard obveza dužne pažnje, razmjerno njihovu društvenom učinku”, da „[n]akon što broj aktivnih primatelja internetske platforme […], izračunan kao prosjek tijekom razdoblja od šest mjeseci, dosegne znatan udio stanovništva Unije, učinak sistemskih rizika koje internetska platforma ili internetska tražilica predstavlja na Uniju može postati nerazmjeran. Trebalo bi smatrati da je takav znatan doseg postignut kada takav broj premaši operativni prag od 45 milijuna, odnosno broj koji odgovara 10 % stanovništva Unije”.
65
U tom pogledu članak 34. stavak 1. Uredbe 2022/2065 sadržava popis sistemskih rizika koje mogu uzrokovati vrlo velike internetske platforme.
66
Najprije, člankom 34. stavkom 1. točkom (a) Uredbe 2022/2065 predviđa se da sistemski rizici uključuju širenje nezakonitog sadržaja putem vrlo velikih internetskih platformi. U skladu s člankom 3. točkom (h) te uredbe, riječ je konkretnije o rizicima povezanima sa širenjem „svak[e] informacij[e] koja, sama po sebi ili u vezi s određenom aktivnošću, uključujući prodaju proizvoda […], nije u skladu s pravom Unije ili pravom bilo koje države članice koje je u skladu s pravom Unije, neovisno o samom sadržaju ili prirodi tog prava”.
67
Nadalje, u članku 34. stavku 1. točki (b) Uredbe 2022/2065 navodi se da sistemski rizici uključuju „sve stvarne ili predvidive negativne učinke na ostvarivanje temeljnih prava, osobito prava na ljudsko dostojanstvo utvrđenog u članku 1. Povelje, prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života utvrđenog u članku 7. Povelje, prava na zaštitu osobnih podataka utvrđenu u članku 8. Povelje, prava na slobodu izražavanja i informiranja, uključujući slobodu i pluralizam medija, utvrđenog u članku 11. Povelje, prava na nediskriminaciju utvrđenog u članku 21. Povelje, prava na poštovanje prava djeteta utvrđenog u članku 24. Povelje i prava na visoku razinu zaštite potrošača utvrđenog u članku 38. Povelje.”
68
Naposljetku, u članku 34. stavku 1. točkama (c) i (d) Uredbe 2022/2065 pojašnjava se da sistemski rizici uključuju „sve stvarne ili predvidive negativne učinke na građanski diskurs i izborne procese te na javnu sigurnost” te „sve stvarne ili predvidive negativne učinke povezane s rodno uvjetovanim nasiljem, zaštitom javnog zdravlja i maloljetnika te ozbiljnim negativnim posljedicama za fizičku i mentalnu dobrobit osobe”.
69
U tom pogledu, kao prvo, tužitelj tvrdi da internetske platforme za trgovanje ne stvaraju sistemske rizike jer nisu dio „sustava”, za razliku od financijskih institucija. Naime, iako potonje čine „globalni financijski sustav” zbog „povezanosti [njihovih] djelatnosti”, internetske platforme za trgovanje nisu međuovisne i stoga nisu sustav. Iz toga zaključuje da internetske platforme za trgovanje ne mogu dovesti do sistemskih rizika. Također tvrdi da ni tržišta, društvene mreže, usluge dijeljenja sadržaja ni usluge istraživanja nisu „sustav” te da ne postoji prijenos rizika među njima.
70
Međutim, dovoljno je istaknuti da se, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, Uredbom 2022/2065 ne nastoje spriječiti sistemski rizici koje bi internetske platforme za trgovanje mogle predstavljati kao dio „sustava”. Naime, kao što to proizlazi iz točke 64. ove presude, cilj te uredbe je ublažiti sistemske rizike za društvo u cjelini jer bi mogli utjecati na znatan dio stanovništva Unije. Iz toga slijedi da se na temelju okolnosti da su internetske platforme za trgovanje neovisne jedne od drugih, kao i od drugih vrsta internetskih platformi te da zajedno ne čine sustav, ne može isključiti da te internetske platforme za trgovanje mogu dovesti do određenih sistemskih rizika navedenih u članku 34. stavku 1. Uredbe 2022/2065.
71
Kao drugo, tužitelj tvrdi da se reklame i komentari korisnika aktivnih na internetskim platformama za trgovanje uglavnom odnose na proizvode koji se na njima prodaju. Iz toga zaključuje da internetske platforme za trgovanje ne stvaraju rizike povezane s demokratskim procesima, javnim zdravljem, dezinformacijama, ljudskim dostojanstvom, slobodom izražavanja i informiranja, privatnim životom, zaštitom podataka, diskriminacijom i pravima djeteta. Dodaje da nije utvrđeno da vrlo velike internetske platforme predstavljaju rizik za potrošače niti da imaju važnu ulogu u nezakonitom stavljanju na tržište životinja ili krivotvorenih ili opasnih proizvoda.
72
Međutim, kao prvo, tužitelj ne osporava da primatelji usluge mogu koristiti oglase ili komentare kako bi prenijeli nezakonit sadržaj ili sadržaj političke i vjerske prirode. Naprotiv, tvrdi da su internetske platforme za trgovanje u svojim uvjetima poslovanja predvidjele pravila čiji je cilj spriječiti širenje nezakonitog sadržaja ili sadržaja koji imaju negativan učinak, među ostalim, na ostvarivanje temeljnih prava, građanski diskurs, izborne procese ili zaštitu javnog zdravlja i maloljetnika. Tako pojašnjava da je u svojim uvjetima poslovanja koji se odnose na oglašavanje izričito zabranio „objave u kojima se prikazuju djeca u opasnoj situaciji, kao što je vožnja biciklom bez kacige, lažni, netočni ili obmanjujući sadržaj, opscene, kontroverzne, klevetničke, nezakonite reklame ili reklame koje narušavaju privatnost drugih osoba, politički sadržaj, kao što su kampanje za ili protiv političara ili političke stranke ili u vezi s izborima, ili sadržaj povezan s političkim pitanjima javne rasprave, vjersko zagovaranje, bilo da je riječ o obrani ili kritici religije, diskriminirajući sadržaj”.
73
Kao drugo, tužitelj priznaje da se nezakoniti proizvodi mogu stavljati na tržište, iako smatra da je njihovo stavljanje na internetske platforme za trgovanje vjerojatnije na malim tržištima jer velike internetske platforme za trgovanje više posvećuju pozornost svojem ugledu. U tim okolnostima valja smatrati da se internetske platforme za trgovanje mogu koristiti za širenje nezakonitih sadržaja, osobito u vezi s prodajom opasnih ili nesukladnih proizvoda te da stoga mogu imati negativan učinak na zaštitu potrošača. Osim toga, tužitelj ne osporava činjenicu, koju je BEUC utvrdio, da su nezakoniti sadržaji stvarno prisutni na platformi Amazon Store, unatoč njegovim naporima da ih ukloni.
74
Usto, tužitelj ističe da se opasni proizvod neće brže širiti na internetskoj platformi s visokim NMM‑om. Međutim, ne podnosi nijedan element kojim bi potkrijepio tu tvrdnju. Osim toga, činjenica da internetska platforma ima visok BPM može povećati broj osoba koje mogu nabaviti predmetni proizvod.
75
Kao treće, bevh tvrdi da obveze predviđene člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065 ne omogućuju poboljšanje zaštite potrošača kako bi im se pružila razina zaštite usporediva s onom koju uživaju izvan interneta ni, slijedom toga, sprečavanje sistemskih rizika u smislu članka 34. stavka 1. te uredbe. Konkretnije, tvrdi da obveze koje su posebno predviđene člancima 34. do 37. Uredbe 2022/2065 „izlaze izvan okvira odredbi koje se odnose na ‚okruženje izvan interneta’” i da su nejasne.
76
U tom pogledu, točno je da se u uvodnoj izjavi 12. Uredbe 2022/2065 navodi da „za potrebe [te uredbe] pojam ‚nezakonit sadržaj’ trebao bi općenito odražavati postojeća pravila u okruženju izvan interneta.” Međutim, s jedne strane, suprotno onomu što tvrdi bevh, iz toga se ne može zaključiti da zakonodavac nije mogao donijeti strože mjere za internetske platforme za trgovanje nego za „fizičke” trgovine kako bi zaštitio potrošače. S druge strane, bevh ne pruža nijedan element na temelju kojeg bi se moglo utvrditi da nedostatak preciznosti članaka 34. do 43. Uredbe 2022/2065 onemogućuje da pridonesu zaštiti potrošača.
77
U tim okolnostima valja istaknuti da zakonodavac nije počinio očitu pogrešku u ocjeni time što je smatrao da internetske platforme za trgovanje čiji je BPM dosegnuo 45 milijuna mogu prouzročiti različite sistemske rizike navedene u članku 34. stavku 1. točkama (a) do (d) Uredbe 2022/2065.
ii) Manje ograničavajuće alternativne mjere za postizanje ciljeva Uredbe 2022/2065
78
Tužitelj tvrdi da je zakonodavac mogao donijeti manje ograničavajuće alternativne mjere za postizanje ciljeva Uredbe 2022/2065.
79
Međutim, iz točke 58. ove presude proizlazi da je sloboda poduzetništva povrijeđena samo kada zakonodavac donese mjeru koja je očito neprikladna u odnosu na cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ. Iz toga slijedi da sama činjenica da je zakonodavac mogao donijeti manje ograničavajuće mjere nije dovoljna da bi se utvrdila povreda članka 16. Povelje.
80
Usto, valja utvrditi da se manje ograničavajućim mjerama na koje se poziva tužitelj ni u kojem slučaju ne mogu jednako učinkovito postići ciljevi Uredbe 2022/2065.
81
Naime, kao prvo, tužitelj tvrdi da je zakonodavac mogao isključiti internetske platforme za trgovanje iz vrlo velikih internetskih platformi iz članka 33. stavka 1. Uredbe 2022/2065 kako bi ograničio primjenu članaka 34. do 43. te uredbe samo na usluge koje mogu prouzročiti sistemske rizike navedene u članku 34. stavku 1. navedene uredbe.
82
Međutim, kao što to proizlazi iz točke 77. ove presude, internetske platforme za trgovanje mogu prouzročiti brojne sistemske rizike navedene u članku 34. stavku 1. točkama (a) do (d) Uredbe 2022/2065. Slijedom toga, isključivanje internetskih platformi za trgovanje iz vrlo velikih internetskih platformi iz članka 33. stavka 1. te uredbe moglo bi ugroziti mogućnost ublažavanja navedenih rizika tom uredbom.
83
Kao drugo, tužitelj i bevh tvrde da je zakonodavac mogao donijeti „kvalitativne” kriterije, kao što je to učinio u drugim granama prava Unije, među kojima je sektor telekomunikacija, ili utvrditi sustav obične presumpcije, kao što je to učinio u Uredbi (EU) 2022/1925 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. rujna 2022. o pravednim tržištima s mogućnošću neograničenog tržišnog natjecanja u digitalnom sektoru i izmjeni direktiva (EU) 2019/1937 i (EU) 2020/1828 (Akt o digitalnim tržištima) (SL 2022., L 265, str. 1.). Tužitelj dodaje da se određivanje vrlo velikih internetskih platformi odnosi samo na ograničen broj internetskih platformi. Iz toga zaključuje da dodatni napor koji se od Komisije traži kako bi primijenila te kriterije ne bi bio neproporcionalan u odnosu na visinu troškova koji za navedene pružatelje proizlaze iz takvog određivanja.
84
U tom je pogledu nesporno da je Komisija u procjeni učinka priloženoj Prijedlogu uredbe 2022/2065 navela da je, osim kriterija NMM‑a, predvidjela druge kriterije, među kojima su i „kvalitativni” kriteriji kojima se uzima u obzir društveni i gospodarski učinak predmetne internetske platforme. Međutim, smatrala je da bi uzimanje u obzir takvih kvalitativnih kriterija zahtijevalo pristup od slučaja do slučaja koji bi mogao dovesti do pravne nesigurnosti te duljeg i skupljeg postupka za određivanje vrlo velikih internetskih platformi.
85
Doista, ni tužitelj ni bevh ne osporavaju da bi takav postupak bio dulji i skuplji za Komisiju. U tim je okolnostima dovoljno utvrditi da bi kriteriji na koje se poziva tužitelj mogli odgoditi provedbu obveza iz članaka 34. do 43. Uredbe 2022/2065 i lišiti Komisiju dijela njezinih resursa potrebnih za uspješno obavljanje zadaća koje su joj povjerene tom uredbom.
86
Kao treće, tužitelj tvrdi da je zakonodavac člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 pružateljima vrlo velikih internetskih platformi mogao nametnuti obvezu iz članka 39. te uredbe samo u dijelu u kojem se njime predviđa stavljanje repozitorija na raspolaganje istraživačima i tijelima, ali ne i javnosti u cjelini.
87
Člankom 39. Uredbe 2022/2065 određuje se da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi sastavljaju i javno objavljuju u posebnom odjeljku svojeg internetskog sučelja putem pretraživog i pouzdanog alata koji omogućuje pretraživanje po više kriterija i putem sučelja za programiranje aplikacija, repozitorij koji osobito sadržava sadržaj oglasa, uključujući naziv proizvoda, usluge ili robne marke te predmet oglasa, ime fizičke ili pravne osobe u čije je ime oglas prikazan, podatak o tome je li oglas bio namijenjen za prikazivanje jednoj ili više posebnih skupina primatelja usluge i, ako jest, glavne parametre upotrijebljene u tu svrhu, uključujući, ako je to primjenjivo, glavne parametre koji se koriste za isključivanje jedne ili više tih određenih skupina, ukupni broj ostvarenih primatelja usluge kojima je oglas prikazan i, ako je to primjenjivo, zbirne brojeve raščlanjene po državi članici za skupinu ili skupine primatelja kojima je oglas bio posebno namijenjen.
88
U tom se pogledu u uvodnoj izjavi 69. Uredbe 2022/2065 pojašnjava da su primatelji usluge izloženi „posebno ozbiljnim negativnim posljedicama” ako im se „prikazuju oglasi koji se temelje na tehnikama ciljanja koje su optimizirane kako bi odgovarale njihovim interesima i mogle bi im se svidjeti s obzirom na njihove slabe točke”. U uvodnoj izjavi 95. te uredbe dodaje se da sustavi oglašavanja koje upotrebljavaju vrlo velike internetske platforme zahtijevaju „daljnji javni i regulatorni nadzor zbog njihove veličine i sposobnosti da ciljano dopru do primatelja usluge na temelju njihova ponašanja unutar i izvan internetskog sučelja” tih platformi te da bi repozitorij trebao „uključivati informacije o kriterijima za ciljano oglašavanje i kriterijima objave, posebno kada se oglasi upućuju osobama u ranjivom položaju poput maloljetnika”.
89
U tim okolnostima valja utvrditi da informacije objavljene na temelju članka 39. Uredbe 2022/2065 omogućuju informiranje potrošača o oglasima kojima su izloženi. Usto, kao što to ističe Vijeće, one također omogućuju medijima i udrugama za zaštitu potrošača da kontroliraju oglašavanje koje se prikazuje na vrlo velikim internetskim platformama, osobito kako bi se spriječilo promidžbu nezakonitih proizvoda ili proizvoda neprikladnim za određenu publiku, poput maloljetnika. Slijedom toga, valja smatrati da ta odredba može, među ostalim, ograničiti širenje nezakonitih sadržaja, pridonijeti visokoj razini zaštite potrošača i izbjeći negativne učinke povezane sa zaštitom maloljetnika. Iz toga slijedi da se njome mogu spriječiti različiti sistemski rizici na temelju članka 34. stavka 1. te uredbe. Doista, takav bi cilj bilo teže postići ako bi samo istraživači i tijela imali pristup predmetnim informacijama.
90
U tim okolnostima valja smatrati da tužitelj neosnovano tvrdi da je zakonodavac mogao donijeti manje ograničavajuće alternativne mjere kako bi dokazao povredu članka 16. Povelje.
iii) Visina troškova koje snose pružatelji internetskih platformi za trgovanje
91
Tužitelj tvrdi da se člankom 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 pružateljima internetskih platformi za trgovanje nalažu znatni troškovi time što im se nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe.
92
Kao prvo, tužitelj prigovara Komisiji da je u svojoj procjeni učinka utvrdila nevjerodostojne ekonomske pretpostavke te da nije uzela u obzir određene troškove koji proizlaze iz provedbe članaka 38. i 39. Uredbe 2022/2065. Tvrdi da je Komisija u obrazloženju uz Prijedlog uredbe 2022/2065 pogrešno smatrala da „[k]ad je riječ o slobodi poduzetništva pružatelja usluga, troškovi koje snose poduzeća neutralizirat će se smanjenjem rascjepkanosti na unutarnjem tržištu”, da se „[P]rijedlogom uvode zaštitne mjere za smanjenje opterećenja pružatelja usluga, uključujući mjere protiv opetovanih neopravdanih prijavljivanja i prethodne provjere pouzdanih prijavitelja nezakonitog i lažnog sadržaja koje obavljaju javna tijela” i da „[n]adalje, određene obveze usmjerene su na vrlo velike internetske platforme na kojima se često pojavljuju najozbiljniji rizici i koje imaju kapacitet za apsorpciju dodatnog opterećenja”.
93
U tom pogledu valja istaknuti da zakonodavac Unije nije dužan raspolagati procjenom učinka u svim okolnostima i da ga takva procjena učinka ni u kojem slučaju ne obvezuje (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Litva i dr./Parlament i Vijeće (Paket za mobilnost), C‑541/20 do C‑555/20, EU:C:2024:818, t. 230.). Iz toga slijedi da, čak i pod pretpostavkom da je utvrđena, činjenica da se Komisija u svojoj procjeni učinka oslonila na previše optimistične ekonomske pretpostavke te da je podcijenila troškove koje trebaju snositi pružatelji vrlo velikih internetskih platformi sama po sebi nije dovoljna da bi se dokazalo da odredbe navedene uredbe kao takve predstavljaju očito neproporcionalno zadiranje u slobodu poduzetništva.
94
Kao drugo, tužitelj tvrdi da se obvezom iz članka 38. Uredbe 2022/2065 ograničava njegova sposobnost obavješćivanja svojih klijenata o ponudama ponuđenima na njegovoj platformi Amazon Store. Ističe da se tom obvezom, s jedne strane, nanosi šteta njegovim klijentima jer im se ne omogućuje da lako pronađu proizvode koji bi ih najviše mogli zanimati i, s druge strane, da se njome ne može spriječiti sistemski rizik u smislu navedene uredbe. Usto, smatra da sustavi za preporučivanje koji se temelje na izradi profila omogućuju promidžbu proizvoda malih i srednjih poduzetnika (u daljnjem tekstu: MSP‑ovi) te da bi bez njih bio prisiljen promicati proizvode poznatih poduzetnika. Osim toga, tvrdi da iz Komunikacije Komisije od 26. travnja 2018. Parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija, naslovljene „Suzbijanje dezinformacija na internetu: europski pristup” (COM(2018) 236 final) proizlazi da je cilj te odredbe osigurati javni pristup različitim izvorima informacija na društvenim mrežama, uslugama dijeljenja sadržaja ili uslugama pretraživanja. Međutim, takav cilj nije relevantan kad je riječ o internetskim platformama za trgovanje.
95
U tom pogledu, člankom 38. Uredbe 2022/2065 određuje se da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi koji upotrebljavaju sustave za preporučivanje pružaju barem jednu opciju za svaki od svojih sustava za preporučivanje koja se ne temelji na izradi profila kako je definirana u članku 4. točki 4. Uredbe (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Direktive 95/46/EZ (Opća uredba o zaštiti podataka) (SL 2016., L 119, str. 1. i ispravak SL 2018., L 127, str. 2.).
96
U članku 4. točki 4. Uredbe 2016/679 izrada profila definira se kao „svaki oblik automatizirane obrade osobnih podataka koji se sastoji od uporabe osobnih podataka za ocjenu određenih osobnih aspekata povezanih s pojedincem, posebno za analizu ili predviđanje aspekata u vezi s radnim učinkom, ekonomskim stanjem, zdravljem, osobnim sklonostima, interesima, pouzdanošću, ponašanjem, lokacijom ili kretanjem tog pojedinca”.
97
Kad je riječ o sustavima za preporučivanje, u uvodnoj izjavi 70. Uredbe 2022/2065 objašnjava se da je „[o]snovni dio poslovanja internetske platforme jest način na koji se određuje prioritet informacija i na koji se one predstavljaju na njezinu internetskom sučelju kako bi se primateljima usluge olakšao i optimizirao pristup informacijama” i da se „[t]o, na primjer, čini algoritamskim sugeriranjem, rangiranjem i određivanjem prioriteta informacija, razlikovanjem s pomoću teksta ili drugih vizualnih prikaza ili nekim drukčijim načinom odabira informacija dobivenih od primatelja”. U toj se uvodnoj izjavi također navodi da „[t]akvi sustavi za preporučivanje mogu znatno utjecati na sposobnost primatelja za prikupljanje informacija i interakciju s njima na internetu, uključujući olakšavanje pretraživanja relevantnih informacija za primatelje usluge i doprinos boljem korisničkom iskustvu” te da „ [t]akođer imaju važnu ulogu u umnožavanju određenih poruka, viralnom širenju informacija i poticanju ponašanja na internetu”.
98
Kao prvo, valja istaknuti da se člankom 38. Uredbe 2022/2065 primateljima vrlo velikih internetskih platformi nastoji omogućiti da u određenoj mjeri odaberu informacije kojima su izloženi, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 70. te uredbe. Konkretnije, člankom 38. navedene uredbe primateljima se daje mogućnost da im se preporuče samo proizvodi čiji odabir nije bio pod utjecajem prikupljanja njihovih osobnih podataka.
99
U tim okolnostima, s jedne strane, valja utvrditi da članak 38. Uredbe 2022/2065 ne sprečava primatelje vrlo velike internetske platforme da se koriste sustavom za preporučivanje koji se temelji na izradi profila. Usto, tom se odredbom omogućuje primateljima da se vrate na mogućnost koja se temelji na izradi profila u slučaju da nisu zadovoljni preporukama koje bi im bile dane da nije bilo takve izrade profila.
100
Slijedom toga, valja smatrati da, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, člankom 38. Uredbe 2022/2065 ne može se štetiti potrošačima na internetskim platformama za trgovanje.
101
S druge strane, valja smatrati da se člankom 38. Uredbe 2022/2065 jačaju prava potrošača time što im se nudi mogućnost da izraze izbor u pogledu proizvoda koji im se nude. Tom se odredbom stoga barem može pridonijeti visokoj razini zaštite potrošača i, slijedom toga, spriječiti sistemski rizik na temelju članka 34. stavka 1. točke (b) te uredbe.
102
Kao drugo, valja istaknuti da se činjenicom, na koju se poziva tužitelj, da se člankom 38. Uredbe 2022/2065 daje prednost velikim poduzetnicima na internetskim platformama za trgovanje na štetu MSP‑ova ne može dokazati povreda slobode poduzetništva pružatelja tih internetskih platformama za trgovanje.
103
Usto, s jedne strane, s obzirom na to da iz ekonomske studije koja se nalazi u prilogu A.2 tužbi (u daljnjem tekstu: tužiteljeva ekonomska studija) proizlazi da sustavi za preporučivanje koji se temelje na izradi profila omogućuju bolje stavljanje na tržište „nišnih proizvoda”, time se ne može objasniti razlog zbog kojeg veliki poduzetnici ne mogu među svojim asortimanima razviti takve proizvode namijenjene specijaliziranoj javnosti. Stoga, čak i pod pretpostavkom da sustavi za preporučivanje koji se temelje na izradi profila potiču stavljanje nišnih proizvoda na tržište, iz toga se ne može zaključiti da su takvi sustavi po svojoj prirodi povoljni za MSP‑ove.
104
S druge strane, kao što to u biti ističe Komisija, tužitelj ne objašnjava zašto internetske platforme za trgovanje ne mogu potrošačima omogućiti pretraživanje na temelju kriterija na svojem sučelju koje omogućuje identifikaciju nišnih proizvoda.
105
Slijedom toga, tužitelj nije dokazao da članak 38. Uredbe 2022/2065 može dovesti do znatnih troškova za MSP‑ove ni, posljedično, za pružatelje internetskih platformi za trgovanje.
106
Kao treće, valja utvrditi da se tužitelj ne može s uspjehom pozvati na Komunikaciju COM(2018)236, koja potječe samo od Komisije i nije obvezujuća, kako bi doveo u pitanje zakonitost Uredbe 2022/2065. Osim toga, iako iz te komunikacije proizlazi da je Komisija željela da „korisnici” internetskih platformi mogu imati pristup „alat[tima] kojima se omogućuje prilagođeno i interaktivno internetsko iskustvo radi lakšeg pronalaska sadržaja i pristupa različitim izvorima vijesti koji predstavljaju različita gledišta” i time se bori protiv dezinformacija, iz toga se ne može zaključiti da se člankom 38. navedene uredbe ne može doprinijeti i boljoj informiranosti potrošača na internetskim platformama za trgovanje.
107
Kao treće, tužitelj ističe da se člankom 39. Uredbe 2022/2065 dovodi do otkrivanja povjerljivih informacija koje se odnose na aktivnosti oglašavanja oglašivača na platformi Amazon Store. Iz toga zaključuje da će ta platforma biti manje privlačna oglašivačima, osobito u odnosu na internetske platforme koje nisu određene kao vrlo velike internetske platforme. Osim toga, tvrdi da provedba obveze predviđene navedenom odredbom dovodi do viših troškova od onih koje je Komisija procijenila u svojoj procjeni učinka.
108
Kao što je to istaknuto u točki 87. ove presude, člankom 39. Uredbe 2022/2065 predviđa se širenje informacija za javnost koje osobito sadržavaju sadržaj oglasa, uključujući naziv proizvoda, usluge ili robne marke te predmet oglasa, ime fizičke ili pravne osobe u čije je ime oglas prikazan, podatak o tome je li oglas bio namijenjen za prikazivanje jednoj ili više posebnih skupina primatelja usluge i, ako jest, glavne parametre upotrijebljene u tu svrhu, uključujući, ako je to primjenjivo, glavne parametre koji se koriste za isključivanje jedne ili više tih određenih skupina, ukupni broj ostvarenih primatelja usluge kojima je oglas prikazan i, ako je to primjenjivo, zbirne brojeve raščlanjene po državi članici za skupinu ili skupine primatelja kojima je oglas bio posebno namijenjen.
109
Međutim, tužitelj nije podnio nijedan element na temelju kojeg se može utvrditi da bi širenje informacija navedenih u članku 39. Uredbe 2022/2065 imalo negativan utjecaj na privlačnost platforme Amazon Store za oglašivače.
110
Naime, u tužiteljevoj ekonomskoj studiji samo se ističe da informacije o sadržaju, usmjeravanju i uspješnost oglašavanja omogućuju konkurentima oglašivača da kopiraju njegovu strategiju. Studijom se u tom pogledu pojašnjava da su informacije koje se odnose na „uspješnost” oglasa „ključne”.
111
Međutim, određene informacije, među kojima su one o sadržaju oglasa po svojoj su prirodi dostupne javnosti, neovisno o članku 39. Uredbe 2022/2065. Usto, tužitelj ne iznosi nikakvu argumentaciju kojom bi dokazao da se informacije o usmjeravanju ne mogu izvesti promatrajući predmetnu platformu i uzimajući u obzir prirodu proizvoda koji je predmet oglašavanja o kojem je riječ. Osim toga, za razliku od informacija koje se odnose na uspješnost oglašavanja, tužitelj ne kvalificira informacije o usmjeravanju kao „ključne”.
112
Što se tiče informacija koje se odnose na uspjeh oglašavanja, tužiteljeva ekonomska studija upućuje na prethodnu ekonomsku studiju iz 1953., za čije zaključke nije sigurno mogu li se primijeniti na internetske platforme. Usto, u toj se tužiteljevoj studiji ne pojašnjava način na koji se definira uspješnost oglašavanja. Ako tužitelj namjerava uputiti na eventualno povećanje prodaje oglašenog proizvoda o kojem je riječ, dovoljno je istaknuti da se člankom 39. Uredbe 2022/2065 ne predviđa širenje informacija u tom pogledu.
113
Kao četvrto, tužitelj tvrdi da ga se člankom 40. stavcima 4. i 12. Uredbe 2022/2065 obvezuje da otkrije „neograničenu” količinu podataka, među kojima su i povjerljivi podaci, u svrhu ispitivanja „sistemskih rizika”, iako postojanje takvih rizika nije utvrđeno.
114
U skladu s člankom 40. stavkom 4. Uredbe 2022/2065, na obrazloženi zahtjev koordinatora za digitalne usluge u državi poslovnog nastana, pružatelji vrlo velikih internetskih platformi u razumnom roku, navedenom u zahtjevu, pružaju pristup podacima provjerenim istraživačima koji ispunjavaju zahtjeve iz stavka 8. ovog članka isključivo u svrhu provođenja istraživanja koje doprinosi otkrivanju, utvrđivanju i razumijevanju sistemskih rizika u Uniji utvrđenih u skladu s člankom 34. stavkom 1. te uredbe i procjeni prikladnosti, učinkovitosti i učinaka mjera za smanjenje rizika na temelju članka 35. uredbe.
115
Među uvjetima utvrđenima u članku 40. stavku 8. Uredbe 2022/2065 istraživači moraju dokazati da mogu poštovati posebne zahtjeve u pogledu sigurnosti i povjerljivosti podataka koji odgovaraju svakom pojedinom zahtjevu i zaštititi osobne podatke. Usto, u svojem zahtjevu moraju opisati primjerene tehničke i organizacijske mjere koje su u tu svrhu uveli.
116
Osim toga, u članku 40. stavku 5. Uredbe 2022/2065 pojašnjava se da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi mogu od koordinatora za digitalne usluge u državi poslovnog nastana zatražiti izmjenu zahtjeva ako smatraju da ne mogu dati pristup traženim podacima jer bi, među ostalim, davanjem pristupa tim podacima prouzročilo znatne nedostatke u sigurnosti njihove usluge ili zaštiti povjerljivih informacija, osobito poslovnih tajni.
117
Naposljetku, u članku 40. stavku 12. Uredbe 2022/2065 dodaje se da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi bez nepotrebne odgode daju pristup podacima, među ostalim, podacima u stvarnom vremenu ako je to tehnički moguće, pod uvjetom da su ti podaci javno dostupni istraživačima na njihovu internetskom sučelju, među ostalim onima povezanima s neprofitnim tijelima, organizacijama i udruženjima, koji ispunjavaju uvjete utvrđene u članku 40. stavku 8. točkama (b), (c), (d) i (e) te uredbe i koji upotrebljavaju podatke isključivo za provođenje istraživanja koje doprinosi otkrivanju, identifikaciji i razumijevanju sistemskih rizika u Uniji u skladu s člankom 34. stavkom 1. Uredbe.
118
U tom pogledu, kao prvo, kao što je to istaknuto u točki 77. ove presude, internetske platforme za trgovanje čiji je BPM dosegnuo 45 milijuna mogu prouzročiti različite sistemske rizike navedene u članku 34. stavku 1. Uredbe 2022/2065. Iz toga slijedi da se, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, člankom 40. te uredbe, čiji je cilj omogućiti istraživanja koja pridonose otkrivanju, utvrđivanju i razumijevanju tih sistemskih rizika, može doprinijeti smanjenju sistemskih rizika koje predstavljaju te internetske platforme za trgovanje.
119
Kao drugo, valja istaknuti da se člankom 40. stavkom 5. Uredbe 2022/2065 predviđa mogućnost da pružatelj vrlo velike internetske platforme zatraži izmjenu zahtjeva za pristup podacima u svrhu zaštite povjerljivih podataka. Usto, ako je navedeni pružatelj unatoč izmjeni zahtjeva morao dostaviti takve podatke, valja utvrditi da se člankom 40. stavkom 8. Uredbe 2022/2065 predmetnim istraživačima nalaže da dokažu da mogu očuvati povjerljivost podataka koje primaju. U tom pogledu, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, zakonodavac u toj uredbi nije bio dužan opisati konkretne mjere koje su istraživači trebali donijeti kako bi se očuvala povjerljivost podataka koje primaju. Naime, mogao je samo obvezati istraživače da, s jedne strane, dokažu da za svaki zahtjev za pristup mogu očuvati sigurnost i povjerljivost podataka koji su predmet tog zahtjeva i da, s druge strane, sami opišu tehničke i organizacijske mjere koje su poduzeli u tu svrhu.
120
Kao peto, tužitelj i bevh tvrde da se provedbom obveza iz članaka 34. do 43. Uredbe 2022/2065 pružateljima internetskih platformi za trgovanje nalažu znatni troškovi, uključujući kako bi unijeli složene izmjene u svoje informatičke sustave. Međutim, ne daju nikakvu procjenu troškova povezanih s tim izmjenama, uključujući u tužiteljevoj ekonomskoj studiji. Osim toga, pod pretpostavkom da su ti troškovi stvarno znatni, uključujući i za pružatelje vrlo velikih internetskih platformi koji mogu imati pristup velikim resursima, valja istaknuti da, kao što je to navedeno u točki 59. ove presude, važnost koju ima cilj zaštite potrošača može opravdati čak i znatne negativne ekonomske posljedice za određene gospodarske subjekte.
121
U tim okolnostima tužitelj i bevh neosnovano tvrde da je članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 očito neprikladan za postizanje ciljeva te uredbe i, slijedom toga, da se njime povređuje članak 16. Povelje.
122
Slijedom toga, valja odbiti prvi dio prvog tužbenog razloga, a da pritom nije potrebno odlučiti o dopuštenosti određenih argumenata istaknutih njemu u replici, koju Komisija osporava.
b)
Drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 17. stavka 1. Povelje
123
Tužitelj, kojeg podupire bevh, ističe da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje članak 17. stavak 1. Povelje jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe. Tvrdi da te obveze znatno utječu na njegove djelatnosti i da stoga predstavljaju zadiranje u njegovo pravo vlasništva.
124
Komisija, koju podupiru Parlament, Vijeće i BEUC, osporava tužiteljevu argumentaciju.
125
U skladu s člankom 17. stavkom 1. Povelje, „svatko ima pravo na vlasništvo nad svojom na zakonit način stečenom imovinom, koristiti je, njome raspolagati i ostaviti je u nasljedstvo” te da „vlasništvo nikomu ne može biti oduzeto, osim u javnom interesu u slučajevima i pod uvjetima koje propisuje zakon, ako se pravodobno isplati pravična naknada za gubitak vlasništva”. Tim se člankom također određuje da „[u]živanje prava vlasništva može biti uređeno zakonom u mjeri u kojoj je to potrebno radi općeg interesa”.
126
Zaštita koju pruža članak 17. stavak 1. Povelje odnosi se na imovinska prava iz kojih, sukladno pravnom sustavu, proizlazi stečeni pravni položaj koji omogućuje autonomno korištenje tih prava njihovu nositelju u vlastitu korist (presuda od 22. siječnja 2013., Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, t. 34.). Sud je stoga presudio da opterećenja administrativne prirode ne predstavljaju zadiranje u pravo vlasništva (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 11. srpnja 1989., Schräder HS Kraftfutter_265/87, EU:C:1989:303, t. 16. i 17.).
127
U ovom slučaju valja utvrditi, kao što je to učinila Komisija, da tužitelj ne iznosi nikakvu argumentaciju u potporu svojoj tvrdnji prema kojoj obveze predviđene člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065 predstavljaju zadiranje u njegovo pravo na vlasništvo.
128
Štoviše, valja istaknuti da je točno da se obvezama predviđenima člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065 i opisanima u točki 52. ove presude nalažu administrativna opterećenja pružateljima vrlo velikih internetskih platformi, ali ih se njima ne lišava vlasništva nad navedenim platformama. Usto, čak i pod pretpostavkom da se te obveze mogu smatrati zadiranjem u pravo vlasništva predmetnih pružatelja, valja smatrati da su ta zadiranja u svakom slučaju opravdana razlozima analognima onima navedenima u točkama 62. do 120. ove presude u pogledu članka 16. Povelje.
129
Iz toga slijedi da tužitelj i bevh neosnovano tvrde da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje članak 17. Povelje.
130
Slijedom navedenog valja odbiti drugi dio prvog tužbenog razloga.
c)
Treći dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 20. Povelje
131
Tužitelj, kojeg podupire bevh, ističe da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje načelo jednakog postupanja iz članka 20. Povelje jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člancima 34. do 43. te uredbe. U tom pogledu utvrđuje da se članak 33. stavak 1. navedene uredbe na isti način odnosi na različite vrste internetskih platformi te internetskih tražilica, pri čemu internetske tražilice, društvene mreže i usluge dijeljenja sadržaja stvaraju posebne rizike koje internetske platforme za trgovanje ne stvaraju. Usto, ističe da se tom odredbom različito postupa u usporedivim situacijama, pri čemu se iz njezina područja primjene isključuju trgovci na malo i internetske platforme za trgovanje čiji je BPM manji od 45 milijuna.
132
Komisija, koju podupiru Parlament, Vijeće i BEUC, osporava tužiteljevu argumentaciju.
133
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je načelo jednakog postupanja opće načelo prava Unije, zaštićeno osobito člankom 20. Povelje, kojim se određuje da su sve osobe jednake pred zakonom.
134
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da načelo jednakog postupanja zahtijeva da se u usporedivim situacijama ne postupa na različit način i da se u različitim situacijama ne postupa na jednak način, osim ako je takvo postupanje objektivno opravdano (presude od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr., C‑550/07 P, EU:C:2010:512, t. 55. i od 6. lipnja 2023., O. G. (Europski uhidbeni nalog protiv državljanina treće države), C‑700/21, EU:C:2023:444, t. 42.). Kako bi se moglo utvrditi postoji li takva povreda navedenog načela, valja se osobito osloniti na predmet i cilj odredbe za koju se tvrdi da ga povređuje (vidjeti presudu od 6. rujna 2018., Piessevaux/Vijeće, C‑454/17 P, neobjavljenu, EU:C:2018:680, t. 79. i navedenu sudsku praksu).
135
Usto, u području kao što je ono u ovom slučaju, u kojem zakonodavac raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću, načelo jednakog postupanja ne poštuje se samo kada zakonodavac provede razlikovanje koje je proizvoljno ili očito neprimjereno u odnosu na cilj propisa o kojem je riječ (vidjeti u tom smislu presude od 14. srpnja 2022., Komisija/VW i dr., C‑116/21 P do C‑118/21 P, C‑138/21 P i C‑139/21 P, EU:C:2022:557, t. 127. i od 9. ožujka 2023., Grossetête/Parlament, C‑714/21 P, neobjavljenu, EU:C:2023:187, t. 48.).
136
U ovom slučaju, kao prvo, tužitelj tvrdi da se internetske platforme za trgovanje, s jedne strane, te društvene mreže, usluge dijeljenja sadržaja te internetske tražilice, s druge strane, ne nalaze u usporedivoj situaciji za potrebe primjene obveza predviđenih člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065. Konkretnije, ističe da je cilj tih obveza spriječiti rizike koje mogu uzrokovati društvene mreže, usluge dijeljenja sadržaja te internetske tražilice, ali ne i internetske platforme za trgovanje. Iz toga zaključuje da se članak 33. stavak 1. te uredbe pogrešno primjenjuje na potonje.
137
Međutim, kao prvo, valja istaknuti da, kao što to proizlazi iz točke 77. ove presude, internetske platforme za trgovanje čiji je BPM dosegnuo 45 milijuna mogu prouzročiti sistemske rizike navedene u članku 34. stavku 1. točkama (a) do (d) Uredbe 2022/2065.
138
Kao drugo, u dijelu u kojem tužitelj bez dodatnih objašnjenja tvrdi da „velik dio” obveza predviđenih člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065 nisu namijenjene zaštiti potrošača ili sprečavanju stavljanja na tržište krivotvorenih ili opasnih proizvoda, dovoljno je istaknuti da tužitelj ne utvrđuje odredbe na koje upućuje. Usto, iako tvrdi da se člankom 38. te uredbe ne omogućuje smanjenje vjerojatnosti da će potrošač biti izložen nezakonitim ponudama proizvoda, valja utvrditi da se tom odredbom ipak pridonosi jačanju prava potrošača zbog razloga navedenih u točki 101. ove presude. Osim toga, iz točaka 71. do 74. i 77. ove presude proizlazi da, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, rizici koje uzrokuju internetske platforme za trgovanje ni u kojem slučaju nisu ograničeni na rizike koji imaju negativan učinak na zaštitu potrošača ni na rizike koji se odnose na stavljanje na tržište krivotvorenih ili opasnih proizvoda.
139
Kao treće, tužitelj tvrdi da, što se tiče „širenja diskursa, sadržaja i informacija”, s internetskim platformama za trgovanje treba postupati na isti način kao s uslugama računalstva u oblaku (cloud computing) i uslugama smještaja internetskih stranica na poslužitelju, koje nisu internetske platforme u smislu Uredbe 2022/2065 te stoga nisu obuhvaćene člankom 33. stavkom 1. te uredbe.
140
U tom pogledu valja istaknuti da se u uvodnoj izjavi 13. Uredbe 2022/2065 pojašnjava da se „računalstvo u oblaku ili usluge smještaja internetskih stranica na poslužitelju ne bi trebali smatrati internetskom platformom ako širenje određenih informacija u javnosti predstavlja manju i sporednu značajku ili manju funkcionalnost takvih usluga”. Doista, tužitelj ne osporava da širenje informacija javnosti na zahtjev primatelja usluge nije manja i sporedna značajka ili manja funkcionalnost internetskih platformi za trgovanje. Slijedom toga, valja smatrati da se člankom 33. stavkom 1. navedene uredbe, u dijelu u kojem se odnosi na internetske platforme za trgovanje, a ne na određene usluge računalstva u oblaku i određene usluge smještaja internetskih stranica, ne provodi proizvoljno ili očito neprimjereno razlikovanje u svrhu sprečavanja sistemskih rizika navedenih u članku 34. stavku 1. navedene uredbe.
141
U tim okolnostima valja smatrati da članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 nije očito neprikladan za sprečavanje sistemskih rizika navedenih u članku 34. stavku 1. te uredbe jer se primjenjuje i na internetske platforme za trgovanje, društvene mreže, usluge dijeljenja sadržaja te internetske tražilice.
142
Kao drugo, tužitelj tvrdi da sve pružatelje internetskih platformi za trgovanje, neovisno o njihovu NMM‑u, treba tretirati na isti način u svrhu primjene obveza predviđenih člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065. Iz toga zaključuje da se članak 33. stavak 1. te uredbe pogrešno primjenjuje na pružatelje tržišta čiji je BPM jednak ili veći od 45 milijuna.
143
U tom pogledu, kao prvo, tužitelj tvrdi da su rizici povezani sa širenjem nezakonitog sadržaja veći na malim internetskim platformama za trgovanje, nego na velikima i da je stoga paradoksalno pružateljima tih tržišta nametnuti dodatne obveze. Konkretnije, ističe da se nezakoniti proizvodi, među kojima su opasni ili krivotvoreni proizvodi, uglavnom prodaju na malim internetskim platformama za trgovanje, putem društvenih mreža ili na darknetu. Ističe da je rizik od toga da se takvi proizvodi mogu stavljati na tržište na velikim internetskim platformama za trgovanje nizak. Dodaje da iz uvodne izjave 72. Uredbe 2022/2065 proizlazi da se tom uredbom svim internetskim platformama za trgovanje nalažu različite obveze čiji je cilj „odvrati[ti] od prodaje proizvodâ ili usluga kojima se krše primjenjiva pravila”. Iz toga zaključuje da je sam zakonodavac priznao da rizici povezani sa stavljanjem na tržište nezakonitih proizvoda ne predstavljaju sistemske rizike te da se ne povećavaju s brojem aktivnih primatelja.
144
Međutim, s jedne strane, tužitelj priznaje da se internetske platforme za trgovanje, neovisno o njihovoj veličini, mogu koristiti kako bi se olakšalo stavljanje opasnih ili nezakonitih proizvoda na tržište.
145
S druge strane, čak i pod pretpostavkom da je dokazana, činjenica da su tužitelj ili drugi pružatelji internetskih platformi za trgovanje čiji BPM doseže 45 milijuna dosad proveli učinkovitu kontrolu informacija koje su se širile na njihovim platformama ne isključuje mogućnost da bi u budućnosti pružatelji mogli velik broj osoba izložiti nezakonitim sadržajima, pod uvjetom da njihov BPM ostane veći ili jednak 45 milijuna. Slijedom toga i kao što to proizlazi iz točaka 73., 74. i 77. ove presude, valja smatrati da tržište čiji BPM doseže 45 milijuna može izložiti znatan dio Unije nezakonitim sadržajima i stoga prouzročiti sistemski rizik u smislu članka 34. stavka 1. točke (a) Uredbe 2022/2065.
146
U tim okolnostima valja istaknuti, kao što je to učinio zakonodavac u uvodnoj izjavi 76. Uredbe 2022/2065 dodaje se da internetske platforme za trgovanje čiji BPM doseže 45 milijuna mogu uzrokovati društvene rizike koji se po opsegu i učinku razlikuju od onih koje uzrokuju manje platforme.
147
Osim toga, činjenica na koju se poziva tužitelj, da se Uredbom 2022/2065 svim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze kojima je cilj spriječiti stavljanje na tržište opasnih ili nezakonitih proizvoda, nije dovoljna kako bi se utvrdilo da su dodatne obveze naložene internetskim platformama za trgovanje čiji BPM doseže 45 milijuna očito neprimjerene za sprečavanje sistemskih rizika navedenih u članku 34. stavku 1. navedene uredbe.
148
Kao drugo, tužitelj tvrdi da vrlo velike internetske platforme u praksi nužno moraju djelovati u više država članica da bi dosegnule BPM koji iznosi 45 milijuna. Iz toga zaključuje da se obveze nametnute pružateljima tih vrlo velikih internetskih platformi ne primjenjuju na pružatelje internetskih platformi koji posluju samo u jednoj državi članici, uključujući kada je znatan dio stanovništva te države članice izložen sadržaju navedenih platformi. U tom pogledu ističe da ta razlika u postupanju nije opravdana sprečavanjem određenih sistemskih rizika, među kojima su oni koji se odnose na demokratski proces, a koji su nacionalne prirode.
149
Međutim, s jedne strane, tužitelj ne objašnjava razlog zbog kojeg su određeni rizici samo nacionalni, iako na razini Unije postoji demokratski proces, kao što to proizlazi iz članka 10. UEU‑a i članka 22. stavka 2. UFEU‑a.
150
S druge strane, iz članka 33. stavka 2. Uredbe 2022/2065 i uvodne izjave 76. te uredbe proizlazi da je zakonodavac smatrao da internetska platforma može dovesti do sistemskih rizika na razini Unije ako njezin BPM dosegne ili premaši 10 % stanovništva Unije. Međutim, valja istaknuti da je manje vjerojatno da će internetske platforme, koje su prisutne samo u jednoj državi članici i čiji je BPM manji od 45 milijuna, prouzročiti sistemske rizike na razini Unije od internetskih platformi čiji bi BPM premašio 45 milijuna čak i ako bi znatan dio stanovništva te države članice bio izložen njihovu sadržaju.
151
Slijedom toga, valja smatrati da s obzirom na to da se članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 primjenjuje samo na pružatelje internetskih platforma za trgovanje čiji BPM doseže 45 milijuna, njime se ne provodi proizvoljno ili očito neprimjereno razlikovanje u svrhu sprečavanja sistemskih rizika navedenih u članku 34. stavku 1. te uredbe.
152
Kao treće, tužitelj tvrdi da sve pružatelje internetskih platformi za trgovanje, neovisno o njihovu NMM‑u, treba tretirati na isti način u svrhu primjene obveza predviđenih člancima 34. do 43. Uredbe 2022/2065. Naime, tvrdi da trgovci na malo, odnosno poduzetnici koji na internetu stavljaju na tržište samo vlastite proizvode, nisu obuhvaćeni člankom 33. stavkom 1. te uredbe, iako, poput internetskih platformi za trgovanje, također omogućuju potrošačima sklapanje ugovora na daljinu s trgovcem.
153
Međutim, s jedne strane, internetske platforme šire informacije koje pruža primatelj usluge za razliku od internetskih stranica trgovaca na malo. Stoga, iako internetske stranice trgovaca na malo u načelu šire samo vlastite informacije, internetske platforme mogu širiti informacije koje potječu od velikog broja osoba. Tako iz tužiteljeve ekonomske studije proizlazi da nekoliko milijuna prodavatelja prodaje svoje proizvode na platformi Amazon Store.
154
U tim okolnostima valja istaknuti da, za razliku od trgovaca na malo, pružatelji internetskih platformi nemaju nužno saznanja o svim informacijama koje su se širile na njihovim platformama. Uostalom, valja istaknuti da oni zbog toga imaju koristi od izuzeća od odgovornosti čiju zakonitost tužitelj ne osporava. Stoga iz članka 6. Uredbe 2022/2065 proizlazi da ti pružatelji nisu odgovorni za informacije pohranjene na zahtjev primatelja usluge ako nemaju saznanja o nezakonitoj aktivnosti ili nezakonitom sadržaju. Članak 8. te uredbe u tom pogledu dodaje da ti pružatelji nisu podvrgnuti nikakvoj općoj obvezi praćenja informacija koje prenose ili pohranjuju, kao ni obveza aktivnog traženja činjenica ili okolnosti koje bi upućivale na nezakonite aktivnosti.
155
Slijedom toga valja napomenuti da, za razliku od trgovaca na malo, pružatelji velikih internetskih platformi mogu olakšati širenje nezakonitih sadržaja bez svojeg znanja i odgovornosti.
156
S druge strane, Komisija je u svojoj procjeni učinka istaknula da je „jedinstvena situacija najvećih internetskih platformi, kao što su društvene mreže ili internetske platforme za trgovanje, važan čimbenik utvrđenih problema”, da je „relativno ograničen broj internetskih platformi koncentrira[o] vrlo velik broj korisnika, kako potrošača tako i trgovaca” te da „vrlo velike platforme imaju višu razinu društvenog i gospodarskog rizika jer su zapravo postale javni prostori i imaju sustavnu ulogu za milijune građana i poduzeća”. Komisija je također istaknula da su „[d]rugim riječima, one imale znatno veći utjecaj na društvo i jedinstveno tržište od manjih platformi jer uključuju široku javnost”. Komisija je tako istaknula da vrlo velike internetske platforme imaju važnu ulogu i za potrošače i za trgovce koji svoje proizvode stavljaju na tržište na tim platformama. Međutim, nije sporno da trgovci na malo nemaju takvu ulogu, barem što se tiče tih prodavatelja.
157
U tim okolnostima valja smatrati da članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065, u dijelu u kojem se primjenjuje i na pružatelje internetskih platformi za trgovanje, a ne na trgovce na malo, ne provodi proizvoljno ili očito neprimjereno razlikovanje u svrhu sprečavanja sistemskih rizika navedenih u članku 34. stavku 1. te uredbe.
158
Iz toga slijedi da tužitelj i društvo bevh neosnovano tvrde da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje članak 20. Povelje.
159
Slijedom toga valja odbiti treći dio prvog tužbenog razloga.
d)
Četvrti dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 11. stavka 1. Povelje
160
Tužitelj, kojeg podupire bevh, ističe da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje sloboda izražavanja i informiranja utvrđena u članku 11. stavku 1. Povelje jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člankom 38. te uredbe. Naime, ističe da se ta obveza sastoji od toga da za svaki sustav za preporučivanje predloži opciju koja se ne temelji na izradi profila. Navedenom obvezom stoga se ugrožava sloboda komercijalnog izražavanja internetskih platformi za trgovanje jer ih sprečava da potrošačima predstave najrelevantnije proizvode. Usto, njome se otežava mogućnost trećih prodavatelja prisutnih na internetskim platformama za trgovanje da učinkovito promoviraju svoje proizvode i komuniciraju sa svojim klijentima. Naposljetku, ona nije opravdana kako bi se spriječili sistemski rizici navedeni u spomenutoj uredbi.
161
Komisija, koju podupiru Parlament, Vijeće i BEUC, osporava tužiteljevu argumentaciju.
162
U skladu s člankom 11. stavkom 1. Povelje, svatko ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo uključuje slobodu mišljenja te primanja i širenja informacija i ideja bez miješanja tijela javne vlasti i bez obzira na granice.
163
U Objašnjenjima koja se odnose na Povelju pojašnjeno je da članak 11. Povelje odgovara članku 10. Konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP).
164
U tom pogledu valja podsjetiti da iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da se članak 10. EKLJP‑a, koji štiti slobodu izražavanja i informiranja, osobito primjenjuje na poduzetnikovo širenje informacija komercijalne naravi, među ostalim, u obliku reklamnih poruka (vidjeti presudu od 3. veljače 2021., Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, t. 81. i navedenu sudsku praksu).
165
Kao što je to navedeno u točki 95. ove presude, člankom 38. Uredbe 2022/2065 određuje se da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi koje upotrebljavaju sustave za preporučivanje pružaju barem jednu opciju za svaki od svojih sustava za preporučivanje koja se ne temelji na izradi profila.
166
U tom pogledu, s jedne strane, valja istaknuti da tužitelj ne objašnjava razlog zbog kojeg bi se člankom 38. Uredbe 2022/2065, koji se primjenjuje samo na pružatelje vrlo velikih internetskih platformi, mogao ograničiti način na koji prodavatelji koji stavljaju proizvode na tržište mogu prikazati svoje poslovne informacije, uključujući njihove reklamne poruke. Iz toga slijedi da tužitelj neosnovano tvrdi da ta odredba predstavlja zadiranje u slobodu izražavanja i informiranja navedenih prodavatelja.
167
S druge strane, valja istaknuti da se člankom 38. Uredbe 2022/2065, u dijelu u kojem se njime pružatelje vrlo velikih internetskih platformi obvezuje da pruže barem jednu opciju za svaki od svojih sustava za preporučivanje koja se ne temelji na izradi profila, ograničava način na koji ti pružatelji mogu predstavljati proizvode koji se prodaju na njihovim platformama u slučaju da primatelj odabere takvu opciju.
168
Članak 38. Uredbe 2022/2065 stoga predstavlja zadiranje u slobodu izražavanja i informiranja na internetskim platformama za trgovanje.
169
Međutim, valja podsjetiti na to da prava priznata člankom 11. Povelje nisu apsolutna prava, već se moraju uzeti u obzir u odnosu na njihovu funkciju u društvu (presuda od 6. listopada 2020., Privacy International, C‑623/17, EU:C:2020:790, t. 63.). Kao što proizlazi iz točke 55. ove presude, svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih tom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bît tih prava i sloboda te, podložno načelu proporcionalnosti, biti potrebno i zaista odgovarati ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
170
Međutim, u ovom slučaju, kao prvo, nije sporno da je ograničenje koje proizlazi iz članka 38. Uredbe 2022/2065 predviđeno zakonodavnim aktom i da ga stoga treba smatrati predviđenim zakonom.
171
Kao drugo, ne utječe se na bitan sadržaj slobode izražavanja i informiranja pružatelja vrlo velikih internetskih platformi. Naime, s jedne strane, članak 38. Uredbe 2022/2065 ne sadržava pravila kojima se ograničava sloboda koju ti pružatelji imaju u pogledu predstavljanja proizvoda stavljenih na tržište na njihovim platformama u okviru sustava za preporučivanje koji se ne temelji na izradi profila. S druge strane, tom se odredbom ne zabranjuje navedenim pružateljima da predlože sustave za preporučivanje koji se temelje na izradi profila jer usto nude mogućnost za svaki od tih sustava koja se ne temelji na izradi profila.
172
Kao treće, ograničenjem koje proizlazi iz članka 38. Uredbe 2022/2065 nastoji se postići cilj u općem interesu koji priznaje Unija. Naime, kao što je to istaknuto u točki 101. ove presude, ta odredba može pridonijeti visokoj razini zaštite potrošača utvrđenoj u članku 38. Povelje.
173
Kao četvrto, što se tiče proporcionalnosti utvrđenog zadiranja, važno je naglasiti da iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava u vezi s člankom 10. stavkom 2. EKLJP‑a proizlazi da predmetna tijela raspolažu određenom marginom prosudbe za odlučivanje o postojanju prevladavajuće društvene potrebe kojom se može opravdati ograničenje slobode izražavanja. Prema toj sudskoj praksi, to je osobito nužno u području trgovine, a pogotovo u tako složenom i promjenjivom području poput oglašavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 3. veljače 2021., Fussl Modestraße Mayr, C‑555/19, EU:C:2021:89, t. 91.).
174
U tom pogledu valja istaknuti da obveza predlaganja barem jedne opcije za svaki sustav za preporučivanje koji se ne temelji na izradi profila iz članka 38. Uredbe 2022/2065 proizlazi iz odvagivanja između slobode komercijalnog izražavanja pružatelja vrlo velikih internetskih platformi i zaštite potrošača. Zakonodavac je stoga mogao smatrati, a da pritom ne prekorači svoju široku marginu prosudbe, da zaštita potrošača zahtijeva da potrošači mogu imati pristup, ako to žele, opciji koja se ne temelji na izradi profila za svaki od sustava za preporučivanje koji se koriste na vrlo velikim internetskim platformama.
175
Slijedom toga, valja smatrati da tužitelj i društvo bevh neosnovano tvrde da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje članak 11. Povelje.
176
Iz toga slijedi da valja odbiti četvrti dio prvog tužbenog razloga.
e)
Peti dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na povredi članka 7. Povelje
177
Tužitelj, kojeg podupire bevh, ističe da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje zaštita povjerljivih podataka iz članka 7. Povelje jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člankom 39. i člankom 40. stavcima 4. i 12. te uredbe. Naime, s jedne strane, otkrivanje javnosti informacija navedenih u članku 39. navedene uredbe moglo bi pružateljima internetskih platformi za trgovanje prouzročiti znatnu poslovnu štetu. S druge strane, članak 40. stavci 4. i 12. te uredbe mogu dovesti do dostavljanja velikog broja informacija istraživačima. Usto, tom se odredbom ne predviđaju dovoljna jamstva za očuvanje povjerljivosti tih informacija. Naposljetku, ni članak 39. ni članak 40. stavci 4. i 12. predmetne uredbe nisu opravdani kako bi se spriječili sistemski rizici na koje se odnosi ta uredba.
178
Komisija, koju podupiru Parlament, Vijeće i BEUC, osporava tužiteljevu argumentaciju.
179
U skladu s člankom 7. Povelje, svatko ima pravo na poštovanje svojeg privatnog i obiteljskog života, doma i komuniciranja.
180
U Objašnjenjima koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima navodi se da prava zajamčena člankom 7. Povelje odgovaraju onima zajamčenima člankom 8. EKLJP‑a. Iz toga proizlazi da su, u članku 52. stavku 3. Povelje, ograničenja koja im se mogu legitimno uvesti ista kao ona koja se toleriraju u okviru članka 8. EKLJP‑a.
181
U tom pogledu valja podsjetiti na to da iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da pojam „privatni život” ne isključuje profesionalne ili trgovačke djelatnosti fizičkih i pravnih osoba (vidjeti u tom smislu presude od 14. veljače 2008., Varec, C‑450/06, EU:C:2008:91, t. 48. i od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 126.).
182
U ovom slučaju, s jedne strane, kao što to proizlazi iz točke 87. ove presude, člankom 39. Uredbe 2022/2065 predviđa se da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi čuvaju i stavljaju na raspolaganje javnosti repozitorij koji sadržava informacije povezane s njihovim aktivnostima oglašavanja tijekom cijelog razdoblja u kojem prikazuju predmetne oglase i jednu godinu od njihova posljednjeg prikazivanja. Tom se odredbom usto pojašnjava da navedeni pružatelji moraju osigurati da repozitorij ne sadržava nikakve osobne podatke primatelja usluge kojima su ti oglasi prikazani ili bi mogli biti predstavljeni.
183
S druge strane, iz točaka 114. i 117. ove presude proizlazi da se člankom 40. stavcima 4. i 12. Uredbe 2022/2065 predviđa da pružatelji vrlo velikih internetskih platformi moraju dostaviti različite informacije, uključujući povjerljive informacije, provjerenim istraživačima na obrazložen zahtjev koordinatora za digitalne usluge države članice poslovnog nastana.
184
U tim okolnostima valja istaknuti da članak 39. i članak 40. stavci 4. i 12. Uredbe 2022/2065, u dijelu u kojem obvezuju pružatelje vrlo velikih internetskih platformi da otkriju informacije koje mogu biti povjerljive, predstavljaju zadiranje u pravo na poštovanje privatnog života zajamčeno člankom 7. Povelje.
185
Međutim, prava iz članka 7. Povelje nisu apsolutna prava, nego ih treba uzeti u obzir s obzirom na njihovu funkciju u društvu (presude od 16. srpnja 2020., Facebook Ireland i Schrems, C‑311/18, EU:C:2020:559, t. 172. i od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 134.). Kao što to proizlazi iz točke 55. ove presude, svako ograničenje pri ostvarivanju prava i sloboda priznatih tom Poveljom mora biti predviđeno zakonom i mora poštovati bît tih prava i sloboda te, podložno načelu proporcionalnosti, biti nužno i zaista odgovarati ciljevima od općeg interesa koje priznaje Unija ili potrebi zaštite prava i sloboda drugih osoba.
186
U ovom slučaju, kao prvo, nije sporno da su ograničenja koja proizlaze iz članka 39. i članka 40. stavaka 4. i 12. Uredbe 2022/2065 predviđena zakonodavnim aktom i da ih stoga treba smatrati predviđenima zakonom.
187
Kao drugo, ne utječe se na bît prava na poštovanje privatnog života pružatelja vrlo velikih internetskih platformi.
188
Naime, kao prvo, člankom 39. Uredbe 2022/2065 predviđa se objavljivanje informacija samo na ograničeno razdoblje i u pogledu ograničenog dijela gospodarske djelatnosti internetskih platformi za trgovanje. U tom pogledu tužitelj priznaje da njegovi prihodi od oglašavanja čine samo 7 % njegovih ukupnih prihoda. Usto, kao što je to istaknuto u točkama 110. i 112. ove presude, tom se odredbom ne predviđa objavljivanje informacija koje se odnose na uspješnost oglašavanja, za koje tužitelj tvrdi da su komercijalno najosjetljivije. Osim toga, dio tih informacija, poput onih koje se odnose na sadržaj oglasa, proizvoda i žigova koji su predmet oglasa o kojima je riječ, nije povjerljiv. Naposljetku, tom se odredbom isključuje objava svih osobnih podataka primatelja usluge koji su izloženi navedenim oglasima.
189
Osim toga, točno je da je tužitelj u odgovoru na pitanje Općeg suda na raspravi tvrdio da se člankom 39. stavkom 2. točkama (b) i (c) Uredbe 2022/2065 zahtijeva otkrivanje identiteta fizičke osobe za čiji je račun prikazan oglas ili koja ga je platila. Međutim, valja utvrditi da takvo otkrivanje samo po sebi ne omogućuje uvid u privatni i obiteljski život predmetne osobe. U tim okolnostima, otkrivanje samo identiteta oglašivača ne može predstavljati povredu bitnog sadržaja prava zajamčenih člankom 7. Povelje (vidjeti u tom smislu i po analogiji mišljenje 1/15 (Sporazum o PNR‑u između Europske unije i Kanade) od 26. srpnja 2017., EU:C:2017:592, t. 150. i 151.; presude od 22. studenoga 2022., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 i C‑601/20, EU:C:2022:912, t. 50. do 52. i od 21. ožujka 2024., Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, t. 80. i 81.)
190
Kao drugo, člankom 40. stavcima 4. i 12. Uredbe 2022/2065 predviđa se dostavljanje informacija samo na obrazloženi zahtjev koordinatora za digitalne usluge države članice poslovnog nastana i za uporabu provjerenih istraživača koji su, među ostalim, u skladu s člankom 40. stavkom 8. točkom (d) te uredbe dokazali da mogu ispuniti posebne zahtjeve u pogledu sigurnosti i povjerljivosti podataka.
191
Kao treće, što se tiče poštovanja načela proporcionalnosti, valja se uvjeriti, kao prvo, da su obveze predviđene člankom 39. i člankom 40. stavcima 4. i 12. Uredbe 2022/2065 prikladne za ostvarenje cilja od općeg interesa koji priznaje Unija, kao drugo, da je zadiranje u temeljno pravo na poštovanje privatnog života koje može proizlaziti iz navedenih obveza ograničeno na ono što je strogo nužno, u smislu da se postavljeni cilj ne bi mogao razumno jednako učinkovito postići drugim sredstvima kojima se manje ugrožava to pravo i, kao treće, pod uvjetom da je to stvarno slučaj, to zadiranje nije neproporcionalno i ne uzrokuje nepovoljnosti koje su neproporcionalne u odnosu na navedeni cilj, što osobito podrazumijeva odvagivanje njegove važnosti i ozbiljnosti navedenog zadiranja (vidjeti u tom smislu presudu od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 139.). Međutim, u tom pogledu valja podsjetiti da pravo na zadiranje u privatni život može ići dalje u pogledu profesionalnih ili poslovnih djelatnosti nego u drugim slučajevima (vidjeti u tom smislu presude od 22. listopada 2002., Roquette Frères, C‑94/00, EU:C:2002:603, t. 29. i od 29. srpnja 2024., Belgian Association of Tax Lawyers i dr., C‑623/22, EU:C:2024:639, t. 127.).
192
Međutim, kao prvo, suprotno onomu što tvrdi bevh, ograničenja koja proizlaze iz članka 39. i članka 40. stavaka 4. i 12. Uredbe 2022/2065 prikladna su za ostvarenje cilja od općeg interesa koji priznaje Unija. Naime, kao što je to istaknuto u točkama 89. i 118. ove presude, cilj je tih odredbi smanjiti sistemske rizike kako bi se, među ostalim, doprinijelo visokoj razini zaštite potrošača zajamčenoj člankom 38. Povelje.
193
Kao drugo, kao što to proizlazi iz točaka 86. do 89. ove presude, mjere koje su alternativa članku 39. Uredbe 2022/2065, na koje se poziva tužitelj, ne omogućuju postizanje iste razine zaštite potrošača.
194
Usto, tužitelj ne iznosi nijedan drugi element na temelju kojeg bi se moglo utvrditi da se člankom 39. Uredbe 2022/2065 prekoračuje ono što je strogo nužno kako bi se potrošačima omogućilo da znaju oglase koji se objavljuju na vrlo velikim internetskim platformama, uključujući one kojima nisu izloženi s obzirom na upotrijebljene parametre za ciljanje, te da shvate razloge zbog kojih su, s obzirom na navedene parametre, izloženi određenim oglasima, a ne drugima. Ne pruža ni elemente na temelju kojih se može utvrditi da ta odredba prekoračuje ono što je strogo nužno kako bi se medijima i udrugama za zaštitu potrošača omogućilo da nadziru oglašavanje koje se širi na vrlo velikim internetskim platformama, osobito kako bi se spriječilo promidžbu nezakonitih ili neprikladnih proizvoda u određenim publikama, kao što su maloljetnici.
195
Isto tako, tužitelj nije podnio nijedan element na temelju kojeg bi se moglo smatrati da se člankom 40. stavcima 4. i 12. Uredbe 2022/2065 prekoračuje ono što je strogo nužno za otkrivanje, utvrđivanje i razumijevanje sistemskih rizika u Uniji. Uostalom, tužitelj ne tvrdi da postoje alternativne mjere toj odredbi koje omogućuju postizanje tog cilja.
196
Kao treće, s jedne strane, kao što je to istaknuto u točkama 111. i 188. ove presude, valja istaknuti da se informacije koje se objavljuju na temelju članka 39. Uredbe 2022/2065 odnose samo na ograničeni dio gospodarske djelatnosti internetskih platformi za trgovanje. Usto, dio tih informacija, poput onih koje se odnose na sadržaj oglasa, proizvoda i žigova koji su predmet oglasa o kojima je riječ, nije povjerljiv i informacije koje su komercijalno najosjetljivije za tužitelja, odnosno one koje se odnose na uspješnost oglašavanja, nisu dio informacija objavljenih na temelju navedene odredbe.
197
Štoviše, budući da se tužitelj na raspravi pozvao na otkrivanje identiteta fizičkih osoba iz članka 39. stavka 2. točaka (b) i (c) Uredbe 2022/2065, valja istaknuti da se to otkrivanje odnosi samo na oglašivače koji su odabrali prikazivati oglase na vrlo velikoj internetskoj platformi. Usto, iz navedene odredbe proizlazi da repozitorij ne sadržava informacije koje se odnose na fizičku osobu ako je oglas podnijela i platila pravna osoba. Ti oglašivači stoga mogu i dalje osnovati pravnu osobu kako ne bi otkrili svoj identitet.
198
S druge strane, člankom 40. stavcima 4. i 12. Uredbe 2022/2065 samo se predviđa, u posebnim slučajevima, dostavljanje informacija provjerenim istraživačima kako bi se očuvala njihova eventualna povjerljivost.
199
Osim toga, Sud je u svojoj sudskoj praksi naglasio prirodu i važnost javnog interesa na kojem se temelji zaštita potrošača, koji se nalaze u podređenom položaju u odnosu na prodavatelje robe ili pružatelje usluga (vidjeti presudu od 3. travnja 2019., Aqua Med, C‑266/18, EU:C:2019:282, t. 43. i navedenu sudsku praksu). Doista, cilj zaštite potrošača tim je važniji u pogledu pružatelja vrlo velikih internetskih platformi, kao što je tužitelj, koji mogu dovesti do sistemskih rizika za društvo, kao što je to istaknuto u točki 77. ove presude.
200
U tim okolnostima valja smatrati da članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065, jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze predviđene člankom 39. i člankom 40. stavcima 4. i 12. te uredbe, ne predstavlja neproporcionalno zadiranje u pravo na poštovanje privatnog života zajamčeno člankom 7. Povelje i ne uzrokuje nerazmjerne nepogodnosti u odnosu na ciljeve koji se nastoje postići.
201
Iz toga slijedi da tužitelj i bevh neosnovano tvrde da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje članak 7. Povelje.
202
Naposljetku, bevh tvrdi da se člankom 33. stavkom 1. Uredbe 2022/2065 povređuje zaštita osobnih podataka zaštićena člankom 8. Povelje jer se njime na određene internetske platforme za trgovanje primjenjuju obveze predviđene člankom 39. te uredbe. Ističe da se među informacijama koje su objavljene na temelju potonje odredbe nalazi „identitet ili pravna osoba u čije se ime oglas prikazuje i plaća”. Međutim, dovoljno je utvrditi da se osobni podaci mogu odnositi samo na fizičke osobe, a ne na pravne osobe, kao što to proizlazi iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju i Direktive 95/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 24. listopada 1995. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka i o slobodnom protoku takvih podataka (SL 1995., L 281, str. 31.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 7., str. 88.), na koju ta objašnjenja upućuju. Štoviše, pod pretpostavkom da je bevh namjeravao uputiti na fizičke osobe iz članka 39. stavka 2. točaka (b) i (c) Uredbe 2022/2065, valja istaknuti da je povreda članka 8. Povelje u svakom slučaju isključena iz razloga iznesenih u točkama 189. i 197. ove presude.
203
Slijedom toga, valja odbiti peti dio prvog tužbenog razloga, a da pritom nije potrebno odlučiti o dopuštenosti određenih argumenata istaknutih njemu u prilog u replici, a koju Komisija osporava.
204
Prema tome, prvi tužbeni razlog valja odbiti u cijelosti.
B. Drugi i treći tužbeni razlog, koji se temelje na prigovoru nezakonitosti članka 38. i članka 39. Uredbe 2022/2065
205
Svojim drugim i trećim tužbenim razlogom tužitelj ističe nezakonitost članka 38. i članka 39. Uredbe 2022/2065.
206
Tužitelj tvrdi da argumentaciju iznesenu u okviru drugog i trećeg tužbenog razloga treba shvatiti kao da je također iznesena u okviru prvog tužbenog razloga.
207
Konkretnije, kao što je to istaknuto u točkama 19. i 31. ove presude, svojim prvim tužbenim razlogom tužitelj tvrdi da je članak 33. stavak 1. Uredbe 2022/2065 nezakonit jer se njime određenim internetskim platformama za trgovanje nalažu obveze iz članaka 34. do 43. te uredbe koje su same po sebi nezakonite. Iz točke 32. replike proizlazi da treba smatrati da je njegova argumentacija koja se posebno odnosi na članke 38. i 39. navedene uredbe, iznesena u okviru prvog tužbenog razloga, također iznesena u okviru drugog i trećeg tužbenog razloga i obratno.
208
Slijedom toga, s obzirom na to da je prvi tužbeni razlog odbijen kao neosnovan, drugi i treći tužbeni razlog također treba odbiti kao neosnovane, pri čemu nije potrebno odlučiti o njihovoj dopuštenosti, koju osporavaju Komisija, Parlament, Vijeće i BEUC.
209
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da tužbu treba odbiti u cijelosti, a da pritom nije potrebno odlučiti o dopuštenosti drugog dijela tužbenog zahtjeva koju Komisija osporava.
IV. Troškovi
210
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova Komisije, uključujući troškove postupka privremene pravne zaštite, u skladu s njezinim zahtjevom.
211
Osim toga, u skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Parlament i Vijeće stoga će snositi vlastite troškove.
212
Isto tako, na temelju članka 138. stavka 3. Poslovnika, BEUC i bevh snosit će vlastite troškove.
Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (sedmo prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:
1.
Tužba se odbija.
2.
Amazon EU Sàrl snosit će vlastite troškove i troškove Komisije te troškove postupka privremene pravne zaštite.
3.
Europski parlament, Vijeće Europske unije, Europska organizacija za zaštitu potrošača (BEUC)i Bundesverband E‑Commerce und Versandhandel Deutschland eV (bevh) snosit će vlastite troškove.
Papasavvas
Kowalik‑Bańczyk
Buttigieg
Dimitrakopoulos
Ricziová
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 19. studenoga 2025.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski