HOTĂRÂREA CURȚII12 martie 1987(1)În cauza 178/84_Comisia Comunităților Europene,
reprezentată de domnii R. C. Béraud, consilier juridic principal,
și J. Sack, membru al Serviciului juridic, cu domiciliul ales în
Luxemburg, la biroul domnului G. Kremlis, membru al Serviciului juridic
al Comisiei, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg, Luxemburg_reclamantă_împotrivaRepublicii Federale Germania,
reprezentată de domnii M. Seidel, Ministerialrat la Ministerul Federal
al Economiei, J. Dietrich, Ministerialrat la Ministerul Federal al
Tineretului, Familiei și Sănătății, J. Sedemund, avocat la Köln, și R.
Lukes, profesor de drept titular la Universitatea din Münster, în
calitate de mandatari ad litem, cu domiciliul ales în Luxemburg,
la biroul cancelarului Ambasadei Republicii Federale Germania, 20-22,
avenue E. Reuter, Luxemburg_pârâtă_având ca obiect aplicarea „Legii purității” în cazul berilor importate din alte state membre_CURTEA_compusă
din domnii Mackenzie Stuart, președinte, Y. Galmot, C. Kakouris,
T. F. O’Higgins și F. Schockweiler, președinți de cameră, G. Bosco,
T. Koopmans, O. Due, U. Everling, K. Bahlmann, R. Joliet, J. C.
Moitinho de Almeida și G. C. Rodríguez Iglesias, judecători_avocat general: Sir Gordon Slynn_grefier: domnul H. A. Rühl, administrator principal_având în vedere raportul de ședință redactat în urma procedurii orale din 13 și din 14 mai 1986_după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 18 septembrie 1986_pronunță prezentaHotărâre1        Prin
cererea introductivă depusă la grefa Curții la 6 iulie 1984, Comisia
Comunităților Europene a introdus, în temeiul articolului 169 din
Tratatul CEE, o acțiune având ca obiect constatarea faptului că, prin
interzicerea comercializării de beri fabricate și introduse pe piață în
mod legal într‑un alt stat membru în cazul în care aceste beri nu sunt
conforme cu articolele 9 și 10 din Biersteuergesetz (Legea din 14 martie
1952, BGB1. I, p. 149), Republica Federală Germania nu și‑a
îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul articolului 30 din
tratat.2        În
ceea ce privește situația de fapt din cauză, derularea procedurii și
argumentele părților, se face trimitere la raportul de ședință. Aceste
elemente din dosar nu sunt reluate în cele ce urmează decât în măsura
necesară raționamentului Curții. Cu privire la legislația internă aplicabilă3        În
cursul procedurii în fața Curții, guvernul german a expus în termenii
următori legislația sa privind berea, expunere care nu a fost contestată
de către Comisie și care trebuie reținută în sensul prezentului
litigiu.4        În
ceea ce privește prezentul litigiu, Biersteuergesetz (Legea fiscală cu
privire la bere) cuprinde, pe de o parte, normele de fabricație care
sunt aplicate ca atare numai fabricilor de bere stabilite în Republica
Federală Germania și, pe de altă parte, o reglementare privind
utilizarea denumirii „Bier” (bere) care este aplicabilă atât pentru
berile fabricate în Republica Federală Germania, cât și pentru berile
importate.5        Normele
de fabricație sunt enunțate la articolul 9 din Biersteuergesetz.
Alineatul 1 al acestei dispoziții prevede că, pentru prepararea berii de
fermentație redusă, nu se poate utiliza decât malț din orz, hamei,
drojdie și apă. Alineatul 2 al aceluiași articol impune aceleași cerințe
pentru prepararea berii de fermentație ridicată, dar autorizează totuși
utilizarea altor malțuri și a zahărului din trestie, a zahărului din
sfeclă sau a zahărului invertit pur din punct de vedere tehnic, precum
și a glucozei și a coloranților obținuți din toate tipurile de zahăr
menționate. La articolul 9 alineatul 3 se precizează că prin malț
trebuie să se înțeleagă orice cereală a cărei germinare este obținută în
mod artificial. În această privință, trebuie să se sublinieze că,
potrivit articolului 17 alineatul 4 din Regulamentul privind normele de
aplicare a Biersteuergesetz („Durchführungsbestimmungen zum
Biersteuergesetz” din 14 martie 1952) (BGB1. I, p. 153), orezul,
porumbul și sorgul nu sunt cereale în sensul articolului 9 alineatul 3
din Biersteuergesetz. În conformitate cu alineatul 7 al aceleiași
dispoziții, se pot acorda, la cerere, derogări de la normele de
fabricație prevăzute la articolul 9 alineatele 1 și 2 din
Biersteuergesetz în cazuri particulare, pentru prepararea de beri
speciale și a berii destinate exportului sau unor cercetări științifice.
Pe de altă parte, alineatul 8 al aceluiași articol prevede că
alineatele 1 și 2 sunt inaplicabile în cazul fabricilor de bere care
produc bere numai pentru consumul propriu (Hausbrauer). Normele de
fabricație prevăzute la articolul 9 din Biersteuergesetz sunt însoțite
de sancțiuni penale prevăzute la articolul 18 alineatul 1 punctul 1 din
aceeași lege.6        Norma
privind utilizarea în comerț a denumirii „Bier” (bere) este cuprinsă în
articolul 10 din Biersteuergesetz. În conformitate cu acesta, pot fi
comercializate sub denumirea „Bier” (bere) – separat sau ca element al
unei denumiri compuse – ori sub alte denumiri sau reprezentări grafice
care ar putea da impresia că este vorba de bere numai băuturile
fermentate fabricate în conformitate cu cerințele articolului 9
alineatele 1, 2, 4, 5 și 6 din Biersteuergesetz. Această normă nu
cuprinde decât o interdicție relativă de comercializare, în sensul că
băuturile care nu sunt fabricate în conformitate cu normele de
fabricație enunțate mai sus pot fi vândute sub alte denumiri, cu
condiția ca aceste denumiri să nu intre sub incidența restricțiilor
prevăzute la articolul 10. Această normă referitoare la denumire este
însoțită de sancțiunile penale prevăzute la articolul 18 alineatul 1
punctul 4 din Biersteuergesetz.7        Importul
în Republica Federală Germania de beri care conțin aditivi se
confruntă, în plus, cu interdicția absolută de comercializare prevăzută
printr‑o altă dispoziție legislativă, respectiv prin articolul 11
alineatul 1 punctul 2 din Legea privind comercializarea produselor
alimentare, a produselor pe bază de tutun, a produselor cosmetice și a
altor bunuri de consum („Gesetz über den Verkehr mit Lebensmitteln,
Tabakerzeugnissen, kosmetischen Mitteln und sonstigen
Bedarfsgegenständen”) [„Lebensmittel- und Bedarfgegenständegesetz”
(denumită în continuare „LMBG”) din 15 august 1974 (BGB1. I,
p. 1945)].8        Această
din urmă lege, întemeiată pe considerații legate de prevenția sanitară,
stabilește o interdicție de principiu în materie de aditivi, sub
rezerva autorizării. La articolul 2, această lege definește aditivii ca
fiind „substanțele destinate să fie adăugate la produsele alimentare
pentru a le influența caracteristicile sau pentru a obține proprietăți
sau efecte speciale” și exclude din această definiție „substanțele de
origine naturală sau identice din punct de vedere chimic cu substanțele
naturale și care, potrivit uzanțelor, sunt utilizate în principal pentru
valoarea lor nutritivă, olfactivă sau gustativă ori pentru
condimentare, precum și apa potabilă și apa de masă”.9        Articolul
11 alineatul 1 punctul 1 din LMBG interzice utilizarea de aditivi
neautorizați, în stare pură sau în combinație cu alte substanțe, pentru
fabricarea sau prelucrarea cu titlu profesional de produse alimentare
destinate comercializării. Legea respectivă precizează, la alineatul 2
punctul 1 și la alineatul 3 ale aceluiași articol, că adjuvanții
tehnologici și enzimele nu intră sub incidența acestei interdicții.
Potrivit alineatului 2 punctul 1 al aceluiași articol, prin adjuvanți
tehnologici, legea înțelege „aditivii care sunt separați de produsul
alimentar, fie în totalitate, fie în așa fel încât aceștia sunt prezenți
în produsul destinat consumatorului numai sub formă de reziduuri
inevitabile din punct de vedere tehnic și lipsiți de efect din punct de
vedere tehnologic, în proporții neglijabile din punctul de vedere al
sănătății, al mirosului și al gustului”.10      Articolul
11 alineatul 1 punctul 2 din LMBG interzice comercializarea cu titlu
profesional a produselor care au fost fabricate sau prelucrate prin
încălcarea interdicției de fabricare prevăzute la alineatul 1 punctul 1
ori care nu sunt conforme cu un regulament adoptat în temeiul
articolului 12 alineatul 1. În temeiul acestei din urmă dispoziții, un
regulament ministerial aprobat de Bundesrat poate autoriza utilizarea
anumitor aditivi în mod general sau pentru anumite produse alimentare
ori pentru anumite întrebuințări, în măsura în care o astfel de
autorizare este compatibilă cu protecția consumatorului, ținând seama de
cerințele tehnologice, nutriționale și dietetice. Aceste autorizații
sunt conținute în anexele la Regulamentul privind autorizarea utilizării
de aditivi în produsele alimentare („Verordnung über die Zulassung von
Zusatzstoffen zu Lebensmitteln”, denumit în continuare „ZZulV”) din 22
decembrie 1981 (BGB1. I, p. 1633).11      Ca
produs alimentar, berea intră sub incidența legislației referitoare la
aditivi, însă este supusă unui regim special în această privință.
Normele de fabricație prevăzute la articolul 9 din Biersteuergesetz
exclud utilizarea oricăror substanțe, altele decât cele enumerate în
cuprinsul acestei prevederi, inclusiv aditivii. Din acest motiv, acestea
constituie dispoziții speciale în materie de aditivi în sensul
articolului 1 alineatul 3 din ZZulV. Potrivit dispoziției respective,
normele care interzic, limitează sau autorizează utilizarea de aditivi
se aplică anumitor produse alimentare în condiții diferite de cele
prevăzute în ZZulV. Utilizarea de aditivi autorizați în mod general sau
pentru anumite întrebuințări în anexele la ZZulV este, așadar, exclusă
în cazul berii. Această excludere nu se aplică totuși decât pentru
substanțele care constituie aditivi în sensul LMGB și pentru utilizarea
cărora aceeași LMGB, lege ulterioară Biersteuergesetz, nu prevede nicio
derogare. Prin urmare, interzicerea aditivilor în bere nu include nici
interzicerea adjuvanților tehnologici și nici pe cea a enzimelor.12      În
consecință, articolul 11 alineatul 1 punctul 2 din LMGB coroborat cu
articolul 9 din Biersteuergesetz are ca efect interzicerea importului în
Republica Federală Germania de beri care conțin substanțe ce intră sub
incidența interdicției de utilizare a aditivilor, prevăzută la articolul
11 alineatul 1 punctul 1 din LMBG. Cu privire la obiectul litigiului13      Se
impune să se stabilească dacă litigiul se referă numai la interdicția
de a comercializa sub denumirea „Bier” (bere) beri care au fost
fabricate în alte state membre în conformitate cu norme care nu
corespund celor prevăzute la articolul 9 din Biersteuergesetz sau dacă
litigiul se referă și la interdicția de a importa beri care conțin
aditivi autorizați în statul membru de origine, dar interziși în
Republica Federală Germania.14      În
scrisoarea de punere în întârziere pe care a adresat‑o Republicii
Federale Germania, obiecțiile Comisiei s‑au referit la dispozițiile
articolelor 9 și 10 din Biersteuergesetz, în măsura în care acestea
exclud importul în Republica Federală Germania de beri fabricate în mod
legal în alte state membre, atât timp cât acestea nu au fost fabricate
în conformitate cu dispozițiile aplicabile în Republica Federală
Germania. Comisia a apreciat că această interdicție de comercializare nu
poate fi justificată de motive de interes general legate de protecția
consumatorilor sau de protecția sănătății publice.15      În
răspunsul la această scrisoare, guvernul german a susținut că
dispozițiile legislative referitoare la puritatea berii sunt
indispensabile pentru protecția sănătății publice, întrucât fabricarea
berii exclusiv pe baza materiilor prime enumerate la articolul 9 din
Biersteuergesetz permite evitarea utilizării de aditivi. Într‑o
scrisoare suplimentară din 15 decembrie 1982, adresată unui membru al
Comisiei, guvernul german a reluat acest argument, precizând că cerința
de a utiliza numai materiile prime enumerate la articolul 9 din
Biersteuergesetz include interdicția de a utiliza aditivi, interdicție
care urmărește să protejeze sănătatea publică.16      În
avizul său motivat, Comisia și‑a menținut punctul de vedere. Potrivit
Comisiei, faptul că berea fabricată în conformitate cu tradiția germană a
principiului purității poate fi fabricată fără aditivi nu permite să se
excludă în mod general necesitatea tehnologică de a utiliza aditivi
pentru berea fabricată în conformitate cu alte tradiții sau pe baza
altor materii prime. Comisia consideră că problema necesității
tehnologice de a utiliza aditivi nu poate fi soluționată decât ținând
seama de metodele de fabricație utilizate și prin raportare la anumiți
aditivi determinați.17      În
răspunsul la acest aviz motivat, guvernul german a reiterat motivele
legate de prevenția sanitară care justifică, din punctul său de vedere,
dispozițiile articolelor 9 și 10 din Biersteuergesetz. Acesta nu a
oferit totuși explicații cu privire la domeniul exact de aplicare al
acestei legislații și nici cu privire la legătura acesteia cu regimul
aditivilor.18      În
motivarea cererii sale introductive, Comisia a denunțat obstacolele în
calea importurilor care iau naștere prin aplicarea Biersteuergesetz în
cazul berilor fabricate în alte state membre pe baza altor materii prime
sau cu aditivi autorizați în aceste state.19      Guvernul
german nu a menționat decât în stadiul memoriului în apărare că regimul
privind puritatea berii se întemeiază pe două legislații distincte,
însă complementare, și a efectuat o expunere a legislației sale,
reprodusă mai sus.20      În
cadrul replicii, Comisia a prezentat în mod distinct obiecțiile pe care
le formulează împotriva normei de denumire cuprinse în articolul 10 din
Biersteuergesetz și față de interzicerea absolută a aditivilor în bere.
În opinia Comisiei, prezentarea completă a legislației aplicabile
furnizată de către guvernul german nu modifică fundamental datele
prezentului litigiu. În această privință, Comisia a insistat asupra
faptului că nu și‑a îndreptat acțiunea exclusiv împotriva articolelor 9
și 10 din Biersteuergesetz, ci că a vizat în general interdicția de a
comercializa bere care provine din alte state membre și care nu respectă
criteriile de fabricație cuprinse în aceste dispoziții, temeiul
legislativ exact al acestei interdicții nefiind relevant.21      În
aceste condiții, sunt două motive pentru care trebuie să se aprecieze
că acțiunea se îndreaptă împotriva interdicției de a comercializa sub
denumirea „Bier” (bere) beri care au fost fabricate în alte state membre
conform unor norme care nu corespund celor prevăzute la articolul 9 din
Biersteuergesetz și, în același timp, împotriva interdicției de a
importa beri care conțin aditivi a căror utilizare este autorizată în
statul membru de origine, însă este interzisă în Republica Federală
Germania.22      În
primul rând, Comisia a identificat esența încălcării încă de la
început, având în vedere că, încă de la declanșarea procedurii
precontencioase, aceasta a contestat interdicția de comercializare care
împiedică importul în Republica Federală Germania de beri din alte state
membre, atât timp cât acestea nu au fost fabricate în conformitate cu
norme corespunzătoare celor în vigoare în Republica Federală Germania.
Comisia s‑a referit la articolul 9 din Biersteuergesetz numai pentru a
preciza aceste norme. De altfel, astfel cum a arătat guvernul german,
domeniul de aplicare al acestei dispoziții nu se limitează la materiile
prime, ci se referă și la aditivi. Argumentele prezentate de către
Comisie în cursul procedurii precontencioase cu privire la caracterul
inadecvat al unei interdicții absolute de utilizare a aditivilor
demonstrează de asemenea faptul că aceasta a intenționat ca obiectul
acțiunii sale să privească și această interdicție.23      În
al doilea rând, trebuie să se sublinieze faptul că, încă de la
începutul procedurii, guvernul german însuși a invocat în apărare în
principal argumente referitoare la aditivi și la protecția sănătății
publice, ceea ce, pe de o parte, presupune faptul că a înțeles și a
recunoscut că obiectul litigiului cuprinde și interdicția absolută de a
utiliza aditivi, iar pe de altă parte, exclude posibilitatea de a se fi
adus atingere dreptului la apărare.Cu
privire la interdicția de a comercializa sub denumirea „Bier” (bere)
beri care nu îndeplinesc cerințele prevăzute la articolul 9 din
Biersteuergesetz24      În
primul rând, trebuie să se sublinieze că norma de fabricație conținută
în articolul 9 din Biersteuergesetz nu poate să constituie, prin ea
însăși, o măsură cu efect echivalent unei restricții cantitative
interzise prin articolul 30 din tratat, întrucât nu se aplică decât
fabricilor de bere stabilite în Republica Federală Germania. Articolul 9
din Biersteuergesetz nu este pus în discuție în această cauză decât în
măsura în care articolul 10 din Biersteuergesetz, care privește atât
produsele importate din alte state membre, cât și produsele fabricate pe
teritoriul național, se referă la acesta pentru a determina băuturile
pentru comercializarea cărora se poate utiliza denumirea „Bier” (bere).25      În
ceea ce privește această normă de denumire, Comisia admite că, atât
timp cât nu s‑a realizat o armonizare la nivel comunitar, statele membre
au, în principiu, competența de a stabili normele privind fabricarea,
compoziția și comercializarea băuturilor. Cu toate acestea, Comisia
subliniază incompatibilitatea cu dreptul comunitar a unui sistem care,
precum articolul 10 din Biersteuergesetz, interzice utilizarea unei
denumiri generice pentru comercializarea de produse fabricate în parte
cu materii prime, precum orezul și porumbul, altele decât cele a căror
utilizare este impusă pe teritoriul național. În orice caz, o astfel de
reglementare depășește ceea ce este necesar pentru protecția
consumatorului german, care poate fi asigurată optim prin etichetare sau
prin avertismente. Prin urmare, aceasta ar constitui un obstacol
interzis de articolul 30 din tratat.26      Guvernul
german a urmărit mai întâi să își justifice reglementarea prin motive
legate de sănătatea publică. Potrivit acestuia, utilizarea de materii
prime diferite de cele admise la articolul 9 din Biersteuergesetz
implică inevitabil utilizarea de aditivi. Cu toate acestea, în timpul
ședinței, guvernul german a recunoscut că articolul 10 din
Biersteuergesetz, care se reduce la o normă de denumire, are ca obiectiv
numai protecția consumatorilor. Aceștia ar asocia denumirea „Bier”
(bere) cu o băutură fabricată numai din materiile prime enumerate la
articolul 9 din Biersteuergesetz. Prin urmare, s‑ar urmări să se evite
inducerea în eroare a consumatorilor cu privire la natura produsului,
aceștia putând fi determinați să creadă că o băutură denumită „Bier”
(bere) corespunde Legii purității atunci când nu este cazul. Guvernul
german susține că reglementarea sa nu are niciun scop protecționist. În
această privință, guvernul german a subliniat că materiile prime a căror
utilizare este prevăzută la articolul 9 alineatele 1 și 2 din
Biersteuergesetz nu sunt în mod necesar de origine națională și că
utilizarea denumirii „Bier” (bere) îi este permisă oricărui comerciant
care comercializează produse fabricate în conformitate cu normele
prescrise, norme care pot fi respectate cu ușurință și în afara
Republicii Federale Germania.27      Pentru
început, trebuie să se reamintească jurisprudența constantă a Curții
(în primul rând, Hotărârea din 11 iulie 1974, Procureur du
roi/Dassonville, 8/74, Rec., p. 837), conform căreia interzicerea
măsurilor cu efect echivalent unor restricții cantitative prevăzută la
articolul 30 din tratat include „orice reglementare comercială a
statelor membre de natură să constituie, în mod direct sau indirect,
efectiv sau potențial, un obstacol în calea comerțului intracomunitar”.28      În
continuare, trebuie să se sublinieze că dintr‑o jurisprudență constantă
a Curții (în special din Hotărârea din 20 februarie 1979, Rewe, 120/78,
Rec., p. 649, și din Hotărârea din 10 noiembrie 1982, Rau, 261/81,
Rec., p. 3961) rezultă că, „în lipsa unei reglementări comune a
comercializării produselor în cauză, obstacolele în calea liberei
circulații intracomunitare care rezultă din diferențele dintre
reglementările naționale trebuie să fie acceptate în măsura în care o
astfel de reglementare, aplicabilă fără a distinge între produsele
naționale și produsele importate, poate fi justificată ca fiind necesară
pentru a îndeplini cerințe imperative legate, între altele, de
protecția consumatorilor. De asemenea, este necesar ca o astfel de
reglementare să fie proporțională cu obiectivul urmărit. În cazul în
care un stat membru dispune de o opțiune între diverse măsuri prin care
se poate atinge același scop, acestuia îi revine sarcina de a alege
mijlocul care restrânge cel mai puțin libertatea schimburilor”.29      Nu
se contestă faptul că aplicarea articolului 10 din Biersteuergesetz în
cazul berilor din alte state membre, pentru fabricarea cărora au fost
utilizate în mod legal alte materii prime decât malțul de orz, în
special orez și porumb, este susceptibilă să împiedice importul lor în
Republica Federală Germania.30      Prin
urmare, rămâne de verificat dacă această aplicare poate să fie
justificată de cerințe imperative legate de protecția consumatorilor.31      În
această privință, trebuie respins argumentul guvernului german potrivit
căruia norma prevăzută la articolul 10 din Biersteuergesetz ar fi
indispensabilă pentru protecția consumatorilor germani întrucât, pentru
aceștia, denumirea „Bier” (bere) ar fi indisociabil legată de o băutură
fabricată numai pe baza ingredientelor prevăzute la articolul 9 din
Biersteuergesetz.32      În
primul rând, reprezentările consumatorilor, care pot să difere de la un
stat membru la altul, pot de asemenea să evolueze odată cu trecerea
timpului, chiar și în interiorul aceluiași stat membru. Instituirea
pieței comune este, de altfel, unul dintre factorii esențiali care pot
contribui la această evoluție. În timp ce un regim de protecție a
consumatorilor împotriva înșelăciunii permite să se țină seama de
această evoluție, o legislație de tipul articolului 10 din
Biersteuergesetz împiedică această evoluție. După cum Curtea a avut deja
ocazia să sublinieze într‑un alt context (Hotărârea din 27 februarie
1980, Comisia/Regatul Unit, 170/78, Rec., p. 417), legislația unui
stat membru nu trebuie „să reprezinte un mijloc de a cristaliza
obiceiuri determinate ale consumatorilor și să consolideze un avantaj
dobândit de industriile naționale interesate să se conformeze acestor
obiceiuri”.33      În
al doilea rând, în celelalte state membre ale Comunității, denumirile
care corespund denumirii germane „Bier” (bere) au un caracter generic
pentru a desemna o băutură fermentată fabricată pe bază de malț din orz,
indiferent că acesta este folosit în mod exclusiv sau împreună cu orez
sau cu porumb. Aceeași este situația și în dreptul comunitar, după cum
rezultă din poziția 22.03 din Tariful vamal comun. Legiuitorul german
însuși a utilizat denumirea „Bier” (bere) în acest mod la articolul 9
alineatele 7 și 8 din Biersteuergesetz pentru a se referi la băuturi
care nu corespund normelor de fabricație prevăzute la alineatele 1 și 2
ale aceluiași articol.34      Prin
urmare, denumirea germană „Bier” (bere) și denumirile corespunzătoare
din limbile celorlalte state membre ale Comunității nu pot să fie
rezervate berilor fabricate în conformitate cu normele în vigoare în
Republica Federală Germania.35      În
mod evident, este legitimă intenția de a oferi consumatorilor care
atribuie calități speciale berilor fabricate pe baza unor materii prime
determinate posibilitatea de a alege în funcție de acest element. Cu
toate acestea, după cum a subliniat deja Curtea (Hotărârea din 9
decembrie 1981, Comisia/Italia, 193/80, Rec., p. 3019), o astfel de
posibilitate poate fi asigurată prin mijloace care nu împiedică
importul de produse fabricate și comercializate în mod legal în alte
state membre, în special „prin aplicarea obligatorie a unor etichete
adecvate cu privire la natura produsului vândut”. Prin indicarea
materiilor prime utilizate la fabricarea berii, „un astfel de procedeu
i‑ar permite consumatorului să aleagă în deplină cunoștință de cauză și
ar asigura transparența tranzacțiilor comerciale și a ofertelor către
public”. Trebuie adăugat că acest sistem de informare obligatorie nu
trebuie să implice aprecieri negative pentru berile care nu îndeplinesc
cerințele prevăzute la articolul 9 din Biersteuergesetz.36      Contrar
celor susținute de guvernul german, un astfel de sistem de informare
poate funcționa perfect chiar și pentru un produs care, precum berea, nu
este neapărat livrat consumatorilor în sticle sau în cutii care pot
purta mențiuni corespunzătoare. Acest aspect este confirmat, din nou,
chiar prin reglementarea germană. Articolul 26 alineatele 1 și 2 din
regulamentul citat anterior privind normele de aplicare a
Biersteuergesetz prevede un sistem de informare a consumatorului pentru
anumite beri, chiar și atunci când acestea sunt livrate sub presiune. În
acest caz, informațiile necesare trebuie să figureze pe butoaie sau pe
robinetele de bere.37      Din
cele ce precedă rezultă că aplicarea normei de denumire, conținută în
articolul 10 din Biersteuergesetz, în cazul berilor importate din alte
state membre care au fost fabricate și comercializate în mod legal în
aceste state constituie o neîndeplinire a obligațiilor care îi revin
Republicii Federale Germania în temeiul articolului 30 din tratat. Cu privire la interdicția absolută de a comercializa beri care conțin aditivi38      Comisia
consideră că interdicția absolută de a comercializa beri care conțin
aditivi nu poate să fie justificată de motive legate de protecția
sănătății publice. Potrivit instituției reclamante, celelalte state
membre dau dovadă de o mare severitate în ceea ce privește utilizarea
aditivilor în produsele alimentare și nu autorizează utilizarea unui
aditiv determinat decât după ce analize minuțioase au stabilit că nu
este dăunător. Potrivit Comisiei, trebuie să se prezume că berile
fabricate în aceste state și care conțin aditivi autorizați în țările
respective nu prezintă niciun pericol pentru sănătatea publică. În cazul
în care Republica Federală Germania intenționează să se opună
importului lor, îi revine acesteia, potrivit Comisiei, sarcina de a
dovedi că aceste beri sunt periculoase pentru sănătatea publică. Comisia
consideră că, în speță, nu s‑a prezentat o astfel de dovadă. Regimul
aditivilor aplicabil berii în Republica Federală Germania ar fi în orice
caz disproporționat în măsura în care exclude complet utilizarea de
aditivi, în timp ce regimul aplicabil altor băuturi, precum băuturile
răcoritoare, este cu mult mai flexibil.39      În
ceea ce îl privește, guvernul german consideră că, având în vedere
pericolele ce rezultă din utilizarea aditivilor, ale căror efecte pe
termen îndelungat încă nu sunt cunoscute, și ținând seama în special de
riscurile pe care le prezintă acumularea aditivilor în organism și
interacțiunea lor cu alte substanțe precum alcoolul, este necesar să se
limiteze cât mai mult posibil cantitatea de aditivi absorbiți. Având în
vedere că berea este un aliment consumat pe scară largă în Germania,
guvernul german consideră că este în special indicat să se excludă
utilizarea oricărui aditiv în fabricarea acesteia. O astfel de alegere
s‑ar impune cu atât mai mult cu cât utilizarea aditivilor nu este
necesară din punct de vedere tehnologic și poate fi evitată prin
utilizarea exclusivă a ingredientelor prevăzute de Biersteuergesetz. În
aceste condiții, regimul german al aditivilor aplicabil berii ar fi
complet justificat de necesitatea de a proteja sănătatea publică și nu
ar încălca principiul proporționalității.40      Nu
se contestă că interdicția de a comercializa beri care conțin aditivi
împiedică importul din alte state membre de beri care conțin aditivi
autorizați în aceste state, și, prin urmare, intră sub incidența
articolului 30 din tratat. Cu toate acestea, trebuie să se verifice dacă
aplicarea acestei interdicții poate fi justificată, în temeiul
articolului 36 din tratat, de motive legate de protecția sănătății
persoanelor.41      Astfel
cum rezultă dintr‑o jurisprudență constantă a Curții (în special din
Hotărârea din 14 iulie 1983, Sandoz, 174/82, Rec., p. 2445), „în
lipsa unei armonizări, în măsura în care subzistă incertitudini în etapa
actuală a cercetărilor științifice, revine statelor membre sarcina de a
decide la ce nivel consideră că este necesar să asigure protecția
sănătății și a vieții persoanelor, ținând seama totodată de cerințele
liberei circulații a mărfurilor în cadrul Comunității”.42      De
asemenea, din jurisprudența Curții (și în special din Hotărârea din 14
iulie 1983, Sandoz, citată anterior, din Hotărârea din 10 decembrie
1985, Motte, 247/84, Rec., p. 3887, și din Hotărârea din 6 mai
1986, Muller, 304/84, Rec., p. 1511) rezultă că, în aceste
condiții, dreptul comunitar nu se opune ca statele membre să adopte o
legislație prin care utilizarea aditivilor este supusă unei autorizări
prealabile acordate printr‑un act de aplicabilitate generală pentru
anumiți aditivi, fie pentru toate produsele, fie numai pentru unele
dintre acestea, fie în vederea anumitor întrebuințări. O legislație de
acest tip răspunde unui obiectiv legitim de politică sanitară, respectiv
cel de a restrânge consumul necontrolat de aditivi alimentari.43      În
cazul produselor importate, aplicarea interdicțiilor de a comercializa
produse care conțin aditivi autorizați în statul membru producător, dar
interziși în statul membru de import, nu este totuși admisibilă decât în
măsura în care aceasta respectă cerințele prevăzute la articolul 36 din
tratat, astfel cum acesta a fost interpretat de către Curte.44      În
primul rând, trebuie amintit că, în Hotărârile Sandoz, Motte și Muller,
citate anterior, Curtea a dedus din principiul proporționalității, care
stă la baza ultimei teze a articolului 36 din tratat, că interdicțiile
de a comercializa produse care conțin aditivi autorizați în statul
membru producător, dar interziși în statul membru importator, trebuie să
fie limitate la ceea ce este efectiv necesar pentru a asigura protecția
sănătății publice. De asemenea, Curtea a concluzionat că utilizarea
unui anumit aditiv, admis într‑un alt stat membru, trebuie să fie
autorizată în cazul unui produs importat din acest stat membru, din
moment ce, ținând seama, pe de o parte, de rezultatele cercetării
științifice internaționale și în special de lucrările Comitetului
științific pentru alimentație umană al Comunității, ale Comisiei Codex Alimentarius
a FAO și ale Organizației Mondiale a Sănătății și, pe de altă parte, de
obiceiurile alimentare în statul membru importator, acest aditiv nu
prezintă un pericol pentru sănătatea publică și răspunde unei nevoi
reale, în special de ordin tehnologic.45      În
al doilea rând, trebuie amintit că, astfel cum a constatat Curtea în
Hotărârea din 6 mai 1986 (Hotărârea Muller, citată anterior), principiul
proporționalității impune de asemenea ca operatorii economici să poată
solicita, printr‑o procedură care să le fie accesibilă cu ușurință și
care să poată fi derulată în termene rezonabile, ca utilizarea unor
aditivi determinați să fie autorizată printr‑un act de aplicabilitate
generală.46      Se
impune să se precizeze că un refuz nejustificat de autorizare trebuie
să poată fi contestat de către operatorii economici printr‑o acțiune
jurisdicțională. Astfel cum Curtea a considerat deja în Hotărârea din 6
mai 1986 (Hotărârea Muller, citată anterior), revine autorităților
naționale competente din statul membru importator sarcina de a demonstra
că interdicția este justificată de motive legate de protecția sănătății
populației lor, fără a aduce atingere dreptului acestor autorități de a
solicita operatorilor economici datele de care dispun și care pot fi
utile în aprecierea faptelor.47      Trebuie
să se sublinieze că regimul german al aditivilor aplicabil berii, pe de
o parte, determină o excludere a tuturor aditivilor autorizați în
celelalte state membre, și nu o excludere a unora dintre aceștia,
justificată concret de pericolele pe care le‑ar prezenta aditivii ținând
seama de obiceiurile alimentare ale populației germane și, pe de altă
parte, nu implică nicio procedură care să permită operatorilor economici
să obțină autorizarea utilizării unui aditiv determinat în fabricarea
berii, printr‑un act de aplicabilitate generală.48      În
ceea ce privește în special nocivitatea aditivilor, guvernul german a
menționat, bazându‑se pe expertize, pericolele inerente ale absorbției
de aditivi în general. Acesta a subliniat că, din motive de prevenție
generală, este important să se limiteze cât mai mult posibil cantitatea
de aditivi absorbiți și că este în mod special indicat să se excludă
complet utilizarea lor în fabricarea berii, care este un aliment
consumat pe scară largă de populația germană.49      Cu
toate acestea, din tabelele aditivilor admiși pentru diverse alimente,
prezentate chiar de către guvernul german, rezultă că unii dintre
aditivii autorizați în fabricarea berii în alte state membre sunt admiși
și prin reglementarea germană, în special prin ZZulV, pentru fabricarea
tuturor sau aproape a tuturor băuturilor. Simpla referire la riscurile
potențiale care ar rezulta din absorbția de aditivi în general și la
faptul că berea este un aliment consumat pe scară largă nu sunt
suficiente pentru a justifica instituirea unui regim mai sever în cazul
acestui produs.50      În
ceea ce privește necesitatea, în special de natură tehnologică, de a
utiliza aditivi, guvernul german a arătat că aceasta nu există atât timp
cât berea este fabricată în conformitate cu prevederile articolului 9
din Biersteuergesetz.51      În
această privință, trebuie să se sublinieze că, pentru a exclude
posibilitatea ca anumiți aditivi să răspundă unei nevoi tehnologice, nu
este suficient să se invoce faptul că berea poate fi fabricată fără
aditivi atât timp cât aceasta este fabricată din materiile prime impuse
în Republica Federală Germania. O astfel de interpretare a noțiunii de
necesitate tehnologică, care determină privilegierea metodelor naționale
de producție, constituie un mijloc de a restrânge în mod deghizat
comerțul între statele membre.52      Noțiunea
de necesitate tehnologică trebuie să fie apreciată în funcție de
materiile prime utilizate și ținând seama de evaluarea efectuată în
acest sens de către autoritățile statului membru în care produsul a fost
fabricat și comercializat în mod legal. De asemenea, trebuie luate în
considerare rezultatele cercetărilor științifice internaționale, în
special lucrările Comitetului științific pentru alimentație umană al
Comunității, ale Comisiei Codex Alimentarius a FAO și ale Organizației Mondiale a Sănătății.53      Prin
urmare, în măsura în care regimul german al aditivilor cu privire la
bere implică o excludere generală a aditivilor, aplicarea acestuia în
cazul berilor importate din alte state membre nu este conformă cu
cerințele dreptului comunitar, astfel cum au fost evidențiate de
jurisprudența Curții, întrucât această aplicare este contrară
principiului proporționalității și nu intră, așadar, sub incidența
excepției prevăzute la articolul 36 din tratat.54      Având
în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze în
sensul că, prin interzicerea comercializării de beri fabricate și
introduse pe piață în mod legal într‑un alt stat membru în cazul în care
aceste beri nu sunt conforme cu articolele 9 și 10 din
Biersteuergesetz, Republica Federală Germania nu și‑a îndeplinit
obligațiile care îi revin în temeiul articolului 30 din tratat. Cu privire la cheltuielile de judecată55      Potrivit
articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care
cade în pretenții este obligată la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Republica Federală Germania a căzut în pretenții, se impune
obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.Pentru aceste motive, CURTEA hotărăște:1)      Prin
interzicerea comercializării de beri fabricate și introduse pe piață în
mod legal într‑un alt stat membru în cazul în care aceste beri nu sunt
conforme cu articolele 9 și 10 din Biersteuergesetz, Republica Federală
Germania nu și‑a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul
articolului 30 din tratat.2)      Obligă Republica Federală Germania la plata cheltuielilor de judecată.Mackenzie Stuart      Galmot            Kakouris      O'HigginsSchockweilerBosco      Koopmans      Due EverlingBahlmann Joliet       Moitinho de AlmeidaRodriguez IglesiasPronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 12 martie 1987.Grefier PreședinteP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart1 Limba de procedură: germana.