62008CC0393_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Tribunale amministrativo regionale per il Lazio
(Italija) (toliau – Tribunale ) buvo pradėtas nagrinėti ginčas tarp vaistininkės E. Sbarigia ir Romos miesto savivaldybės dėl regiono teisės aktų, reguliuojančio vaistinių darbo valandas, ir ypač dėl draudimo atsisakyti uždaryti metinėms atostogoms. Tokiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos du prejudicinius klausimus, kurių pirmasis susijęs su EB 49, 81, 82, 83, 84, 85 ir 86 straipsnių aiškinimu, o antrasis – su EB 152 ir 153 straipsnių aiškinimu(2) .
2. Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad jį pateikęs teismas abejoja dėl nagrinėjamo regiono teisės akto atitikties principams, kuriais grindžiama laisvos konkurencijos politika. Ryšys tarp prašyme priimti prejudicinį sprendimą cituojamų Sąjungos teisės nuostatų ir nacionaliniu ar net regiono lygmeniu vykstančio ginčo dėl konkurencijos nėra aiškiai nustatytas. Dėl to kyla klausimų dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotų klausimų priimtinumo bei galimo poreikio juos performuluoti.
II – Teisinis pagrindas
3. Italijoje farmacijos paslaugos daugiausia teikiamos viešųjų paslaugų koncesijų, kurioms būtina gauti leidimą, forma.
4. Tam, kad būtų užtikrintas farmacijos paslaugų teikimo nepertraukiamumas, būtinas norint užtikrinti visuomenės sveikatą, vaistinių darbo valandos, budėjimo pasiskirstymas ir atostogos yra reguliuojamos regionų įstatymuose. Lacijaus regione tai nustatyta 2002 m. liepos 30 d. Regiono įstatymu Nr. 26 (toliau – Regiono įstatymas Nr. 26/2002)(3) .
5. Regiono įstatymo Nr. 26/2002 2–8 straipsniuose nustatomas vaistinių darbo laikas, savanoriško budėjimo paslauga, kassavaitinės poilsio dienos ir metinės atostogos. Šiose nuostatose nustatomas ir didžiausias leistinas darbo valandų skaičius, prievolė nedirbti sekmadienį, pusę dienos kurią kitą savaitės dieną, švenčių dienomis bei kartą per metus būti uždarytoms, nustatytos mažiausios trukmės metinės atostogos. Kelių Regiono įstatymo Nr. 26/2002 straipsnių taikymas priklauso nuo geografinių atitinkamų savivaldybių ypatumų ar vaistinės vietos.
6. Regiono įstatymo Nr. 26/2002 10 straipsnyje nustatyta:
„1. Romos komunoje kiekvienas vietos sveikatos padalinys [USL] priima šiame įstatyme numatytas priemones savo kompetencijos srityje, laikydamasis susitarimo su kitais atitinkamais USL.
2. Vaistinių, esančių specifinėse komunos vietose, savaitės darbo laikas, miestuose esančių vaistinių atostogos ir pusės darbo dienos poilsio laikas per savaitę < … > gali būti pakeisti tos teritorijos kompetentingo USL sprendimu, atitinkamos komunos mero, Provincijos vaistinių asociacijos ir didžiosioms vaistinėms atstovaujančių Provincijos viešųjų ir privačių vaistinių profesinių sąjungų pritarimu.“
III – Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
7. E. Sbarigia yra vienos senos vaistinės, esančios istoriniame Romos centre, specifinėje del Tridente
zonoje, savininkė. Šis kvartalas yra vien pėsčiųjų zona, sostinės turistų lankomiausioje vietoje.
8. Dėl tokios vaistinės vietos ir vasaros metu liepos bei rugpjūčio mėnesiais kvartale gerokai padidėjančio vartotojų skaičiaus, E. Sbarigia 2006 m. gegužės 31 d. paprašė šioje teritorijoje kompetenciją turinčios VSP RM/A (toliau – kompetentinga institucija) leisti neuždaryti vaistinės kasmetinėms atostogoms 2006 metų vasarą.
9. Šis prašymas, pateiktas remiantis Regiono įstatymo Nr. 26/2002 10 straipsnio 2 dalimi, vėliau buvo išplėstas prašymu leisti neuždaryti vaistinės kasmetinėms atostogoms, visus metus prailginti nustatytą savaitinį darbo laiką ir dirbti švenčių dienomis. Šiuo klausimu E. Sbarigia nurodo, kad 2006 m. rugsėjo 8 d. toks leidimas buvo suteiktas vaistinei, esančiai netoli geležinkelio stoties „Termini“, kurios paslaugomis naudojasi tokie patys specifiniai klientai kaip ir ponios Sbarigia vaistinėje.
10. E. Sbarigia prašymai kompetentingai institucijai buvo keletą kartų atmesti pagal Regiono įstatymo Nr. 26/2002 10 straipsnio 2 dalį, remiantis neigiamomis Romos savivaldybės, Romos regiono farmacininkų asociacijos ir profesinių sąjungų Assiprofar ir Confservizi
nuomonėmis.
11. Tribunale
pabrėžia, kad kiekvienas vaistininkas negali laisvai nustatyti vaistinių darbo valandų, budėjimo sekmadieniais laiko, vaistinių uždarymo švenčių dienomis ir kasmetinių atostogų. Išimtys yra ribotos ir visuomet priklauso nuo viešosios administracijos įstaigos įgyvendinamų diskrecijos įgaliojimų, o sprendimus atmesti prašymus yra sudėtinga nuginčyti.
12. Tribunale
nuomone, vien farmacijos paslaugų traktavimo vartotojų sveikatos apsaugą užtikrinančiomis viešosiomis paslaugomis nepakanka, kad būtų pateisintos šios
vaistinių darbo laiką ribojančios nuostatos. Visų vaistinių darbo valandų ir darbo laiko liberalizavimas leistų bendrai padidinti pasiūlą (pasiskirstymo planai užtikrintų tolygų geografinį vaistinių pasiskirstymą) vartotojų naudai. Beje, pagal 2007 m. vasario 1 d. pateiktas išvadas tokiai reformai pritartų ir Nacionalinė konkurencijos ir rinkos tarnyba .
13. Nagrinėjamos nuostatos, be kita ko, jam atrodo perdėtos ir nepagrįstos. Viešasis interesas ir reikalavimai, susiję su farmacijos paslaugomis, būtų geriau apsaugoti konkurencinėmis darbo laiko liberalizavimo priemonėmis.
14. Todėl Tribunale
abejoja, kad ginčijami draudimai yra suderinami su kai kuriais Bendrijos teisės principais.
15. Šiomis aplinkybėmis Tribunale
nusprendė pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1. Ar su Bendrijos laisvos konkurencijos apsaugos ir laisvo paslaugų teikimo principais, įtvirtintais [EB] 49, 81–86 straipsniuose, suderinamos Regiono įstatymo Nr. 26/02 nuostatos, kuriomis [vaistinėms] draudžiama nesilaikyti metinių atostogų grafiko, nustatomi darbo laiko apribojimai ir numatomi reikalavimai, kad norint vaistinėms Romos komunoje nukrypti nuo šių draudimų (10 straipsnio 2 dalis), pagal savo diskreciją administracijos įstaiga (gavusi tame pačiame straipsnyje nurodytų įstaigų ir institucijų pritarimą) turi įvertinti, ar įvykdytas specifinės vietos komunoje kriterijus?
2. Ar su EB 152 ir 153 straipsniais suderinami viešajai farmacijos paslaugai, kurios tikslas – vartotojų sveikatos apsauga, teikti nustatyti apribojimai arba draudimai suteikti atskiroms vaistinėms galimybę padidinti darbo laiką per dieną, savaitę ir metus, kaip antai įtvirtinti Regiono įstatyme Nr. 26/2002?(4) “
IV – Procesas Teisingumo Teisme
16. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo užregistruotas Teisingumo Teismo kanceliarijoje 2008 m. rugsėjo 11 d.
17. Rašytines pastabas pateikė E. Sbarigia, Romos komuna, Graikijos, Italijos, Nyderlandų ir Austrijos vyriausybės bei Komisija.
18. Kvietimo į viešą posėdį priede posėdžio dalyviams buvo pasiūlyta pareikšti savo nuomones priimtinumo požiūriu – dėl susiejimo su Bendrijos teise ir iš esmės dėl EB 28, 29, 30, 31 straipsnių ir EB 86 straipsnio 2 dalies aiškinimo.
19. E. Sbarigia, Assiprofar
( Associazione Sindacale Proprietari Farmacia ), Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma, Graikijos,
Italijos ir Austrijos vyriausybėms bei Komisijai buvo atstovaujama 2009 m. gruodžio 17 d. posėdyje.
V – Analizė
A – Įžanga
20. Pirmiausia būtina pabrėžti, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą niekaip nedetalizuojama, kodėl reikėtų aiškinti minėtus devynis Sutarties straipsnius ir du Sąjungos teisės principus. Atrodo, kad šalys, pateikusios savo rašytines pastabas, dėl to taip pat turi abejonių.
21. Visų pirma noriu pabrėžti, kad sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą turi būti nurodytos tikslios priežastys, dėl kurių nacionalinis teismas klausia apie Sąjungos teisės aiškinimą ir mano esant būtina Teisingumo Teismui pateikti prejudicinius klausimus(5) . Atsižvelgiant į tai būtina, kad nacionalinis teismas pateiktų minimalius paaiškinimus dėl prašomų išaiškinti Sąjungos teisės nuostatų pasirinkimo priežasčių ir ryšio, kuris, jo manymu, egzistuoja tarp šių nuostatų ir pagrindinėje byloje taikytinų nacionalinės teisės aktų(6) .
22. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą nagrinėsiu tokia tvarka: išnagrinėjęs klausimų priimtinumą, prieš pradėdamas nagrinėti pirmąjį konkurencijos teisės klausimą (EB 81 – 86 straipsniai) ir klausimą dėl laisvo paslaugų teikimo (EB 49 straipsnis), nagrinėsiu antrąjį klausimą, susijusį su EB 152 ir 153 straipsniais.
B – Dėl priimtinumo
23. Šioje byloje buvo nurodyti du nepriimtinumo motyvai.
24. Pirmiausia savo rašytinėse pastabose Italijos vyriausybė teigia, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas, nes jame nėra faktinių ir teisinių aplinkybių, kurios būtinos norint suprasti, kaip nagrinėjamos nuostatos susijusios su duota situacija.
25. Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo galima, tik jeigu akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės išaiškinimas neturi jokio ryšio su pagrindinės bylos aplinkybėmis arba dalyku, jeigu problema hipotetinė arba jeigu Teisingumo Teismas neturi būtinos faktinės ir teisinės informacijos, kad naudingai atsakytų į jam pateiktus klausimus(7) .
26. Tačiau atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktas teisines ir faktines aplinkybes manau, jog Teisingumo Teismas turi pakankamai elementų, kad galėtų priimti sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
27. Antra, priimtinumo klausimas Teisingumo Teismo prašymu taip pat buvo nagrinėjamas per posėdį, kalbant apie tarpvalstybinio elemento ginče nebuvimą.
28. Mano nuomone, akivaizdu, kad nagrinėjamose pagrindinės bylos faktinėse aplinkybėse nėra tarpvalstybinio elemento. Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad tarpvalstybinio elemento nebuvimas negali priversti Teisingumo Teismo nuspręsti, kad tokioje situacijoje prašymas priimti prejudicinį spredimą yra nepriimtinas. Iš tiesų dėl klausimų, susijusių su EB 49 straipsnio aiškinimu, nors ginčo elementai, kuriuos nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, yra vienos valstybės narės viduje, šiuo atveju – valstybės narės regione, atsakymas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gali būti naudingas, ypač tuo atveju, jei nacionalinė teisė reikalautų, kad Italijos piliečiui būtų suteiktos tokios pačios teisės kaip ir tokioje pat situacijoje kitų valstybių narių piliečiams Sąjungos teisės suteikiamos teisės(8) .
29. Taip pat būtina atkreipti dėmesį į tai, kad prejudicinėse bylose, kurios turi išimtinai vidinę reikšmę, Teisingumo Teismo pozicija buvo įvairi.
30. Pirmoje sprendimų grupėje Teisingumo Teismas sprendime nusprendė, kad nagrinėjamos Sutarties normos negali būti taikomos veiklai, kurios visi svarbūs elementai apsiriboja viena valstybe nare(9), o tai priklauso nuo faktinių aplinkybių, kurias turi nustatyti nacionalinis teismas(10) .
31. Antroje sprendimų grupėje, nutartyse, nuspręsta, kad atitinkama Sąjungos teisė nedraudžia nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų(11) .
32. Trečiojoje grupėje nurodoma, kad nagrinėjami nacionalinės teisės aktai nepatenka į Sąjungos teisės taikymo sritį ir kad bylos dalykas neturi jokio susiejimo veiksnio su kuria nors iš Sutarčių nuostatomis numatytų situacijų. Tokiais atvejais Teisingumo Teismas nutartyje nusprendžia, kad jis akivaizdžiai neturi kompetencijos atsakyti į pateiktą klausimą(12) .
33. Galiausiai ketvirtoje sprendimų grupėje Teisingumo Teismas iš esmės nagrinėja Sąjungos teisės aktų, kurių išaiškinimo prašoma, nuostatas taip, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama nacionalinė teisė turėtų būti taikoma tarpvalstybinėje situacijoje, net jei visos pagrindinės bylos aplinkybės yra susijusios tik su viena valstybe nare(13) .
34. Atsižvelgdamas į minėtas tendencijas pabrėžiu, kad Teisingumo Teismas pasirenka sprendimą arba nutartį pagal taisykles, nustatytas procedūros reglamento 92 straipsnio 1 dalyje. Nustatant, ar situacija yra vidinė, ar ne, atsakymas į šį klausimą neturėtų paveikti Teisingumo Teismo kompetencijos spręsti dėl Sąjungos teisės nuostatų taikomumo kriterijų ir atitinkamais atvejais dėl jų aiškinimo.
35. Mano nuomone, tuo atveju, kai yra abejonių, Teisingumo Teismas turėtų vadovautis principu, kad geriau yra iš esmės išnagrinėti prejudicinius klausimus, o ne juos paskelbti nepriimtinais. Jurisdikcijos atsisakymas, nurodant, kad klausimas yra nepriimtinas, nacionalinių teismų gali būti suprastas kaip preištaraujantis tinkamo bendradarbiavimo su šiais teismais principui, kuris yra esminis jų santykiams. Be to, yra didelis skirtumas tarp priimtinumo klausimo nagrinėjimo tiesioginio ieškinio ar skundo atveju ir prejudicinio klausimo atveju. Tiesioginio ieškinio atveju priimtinumo nagrinėjimu siekiama apsaugoti atsakovo interesus. Apeliacinio skundo atveju griežtas priimtinumo kriterijų taikymas yra svarbus tam, kad būtų išlaikytas jurisdikcijos pasiskirstymas tarp įvairaus lygio teismų. Šie motyvai nėra tokie reikšmingi prašymo priimti prejudicinį sprendimą atveju.
36. Dėl šios bylos, būtina pabrėžti, kad tarpvalstybiškumo reikalavimas nėra vienodai svarbus įvairių esminių laisvių atžvilgiu(14) . Iš to išplaukia, kad galėjimas taikyti Sutarties nuostatas priklauso nuo jų aiškinimo. Atsižvelgiant į tai, kad dėl tų pačių klausimų į Teisingumo Teismą taip pat gali būti kreipiamasi ieškiniu dėl įsipareigojimų neįvykdymo ir galimas tarpvalstybinio elemento nebuvimas niekaip nepaveiktų ieškinio priimtinumo, mano nuomone, būtina atsakyti į dėl „išimtinai vidinio“ situacijos pobūdžio kilusį klausimą sprendžiant jį iš esmės ir išaiškinant nagrinėjamas nuostatas, o ne traktuoti jį kaip Teisingumo Teismo kompetencijos klausimą, nagrinėjamą prejudicinių klausimų priimtinumo lygiu.
37. Galiausiai, viena vertus, kriterijai, leidžiantys įvertinti prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo klausimą ir, kita vertus, kriterijai, kuriais remiamasi iš esmės nagrinėjant faktinių ir teisinių elementų, kaip antai tų, kuriuos pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pakankamumą, nebūtinai sutampa, kaip
toliau pamatysime.
38. Todėl siūlau Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą laikyti priimtinu.
C – Įžanginės pastabos dėl regiono teisės aktų
39. Italijoje regionai turi teisę priimti taisykles, kuriomis reguliuojamos vaistinių darbo valandos ir darbo laikas. Per posėdį šalys nurodė, kad skirtinguose regionuose taikomi skirtingi sprendimai.
40. Laisvos konkurencijos taisyklių taikymas vaistinėms Italijoje nėra vienareikšmis. Bet kuriuo atveju nereceptinių vaistų tiekimas Italijoje buvo liberalizuotas. Nors vaistinės yra ūkio subjektai, jos taip pat privalo teikti visuotinės svarbos paslaugas(15) .
41. Tačiau būtina pabrėžti, kad šis aspektas taip pat išplaukia iš Regiono įstatymo Nr. 26/2002. Šis įstatymas turi būti laikomas valdžios institucijos aktu, kuris aiškiai nustato specifines užduotis, atitinkančias su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, priskirtus visoms vaistinėms, kurioms taikomas minėtas įstatymas. Regiono įstatymo Nr. 26/2002 2–8 straipsniuose detaliai nustatomi su viešąja paslauga susiję įsipareigojimai dėl darbo valandų, vaistinių budėjimo dieną ir naktį, sekmadieniais ir švenčių dienomis, t. y. privalomos paslaugos, kurias vaistinės privalo suteikti ne įprasto darbo laiko metu darbo dienomis, vaistinių savanoriško budėjimo paslaugos, savaitinės poilsio dienos bei metinės atostogos. Įsipareigojimai, kuriais siekiama užtikrinti pastovų, platų ir reguliarų vaistų tiekimą pacientams, apriboja vaistinių komercinę laisvę, gerokai viršijant įprastas leidimo vykdyti veiklą tam tikroje srityje sąlygas.
42. Atrodo, kad Regiono įstatymų leidėjas įvertino, jog vaistų tiekimo nepertraukiamumas ir efektyvumas reikalauja, kad vaistinės veiktų pagal tam tikras sąlygas, susijusias su darbo valandomis ir metinių atostogų nustatymu.
43. Be to, geografiniu vaistinių, kurios turi tinkamą vaistų asortimentą ir įprastai dirba pasinaudodamos regiono lygiu nustatytomis darbo valandomis, paskirstymu siekiama užtikrinti tinkamą izoliuotų teritorijų aprūpinimą, kurį Teisingumo Teismas pripažino privalomuoju bendrojo intereso pagrindu(16) . Tačiau darbo valandų reguliavimas gali sudaryti dvejopų nepatogumų: geroje vietoje esanti vaistinė gali tai laikyti kliūtimi, jeigu norėtų prailginti savo vaistinės, kurios veikla ypač pelninga, darbo laiką, ir, priešingai, vaistinė, kuri nėra tokioje geroje vietoje, galėtų tai laikyti suvaržymu, jeigu pageidautų sutrumpinti minėtas valandas tam, kad sumažintų savo veiklos išlaidas.
44. Taigi, atsižvelgiant į minėtus teiginius, būtina išnagrinėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimus.
D – Dėl EB 152 ir 153 straipsnių
45. Pirmiausia nagrinėsiu EB 152 (visuomenės sveikata) ir 153 (vartotojų apsauga) straipsnius, nors dėl jų klausiama tik antrajame klausime.
46. E. Sbarigia nuomone, šie straipsniai draudžia vaistinių viešajai paslaugai taikyti reikalavimus, susijusius su vaistinių dienos, savaitės ir metų darbo laiku, kaip antai reikalavimai, nustatyti Regiono įstatyme Nr. 26/2002. Priešingai, atsakovė pagrindinėje byloje teigia, kad nagrinėjamomis nuostatomis nedraudžiamas nagrinėjamo regiono įstatymas.
47. Komisija ir vyriausybės, pateikusios savo rašytines pastabas, išskyrus Graikijos vyriausybę, iš esmės teigia, kad EB 152 ir 153 straipsniai yra paprastos kompetenciją nustatančios taisyklės, skirtos Bendrijos teisės aktų leidėjui, kurias reikėtų aiškinti, kad jos nedraudžia nacionalinės teisės akto, nustatančio vaistinių darbo valandų ir darbo laiko ribas. Graikijos vyriausybės nuomone, vaistinių darbo valandų nustatymas neprieštarauja EB 152 ir 153 straipsnių nuostatoms.
48. Pirmiausia turiu pripažinti, kad susidūriau su sunkumais, mėgindamas nustatyti ryšį tarp EB 153 straipsnio aiškinimo ir ginčo sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme. Iš tiesų šis straipsnis, minimas tik prejudiciniame klausime, susijęs su vartotojų apsauga ir numato Sąjungos prisidėjimo prie tikslų šioje srityje įgyvendinimo rėmus. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepaaiškina, kaip su šiuo atveju susijusi vartotojų apsauga, todėl, mano nuomone, klausimas susijęs tik su EB 152 straipsniu.
49. Dėl EB 152 straipsnio mano nuomonė sutampa su Komisijos ir valstybių narių (išskyrus Graikijos Respublikos) aiškinimu, kad EB 152 straipsnyje iš esmės įtvirtinta kompetenciją nustatanti taisyklė, skirta Bendrijos teisės aktų leidėjui. EB 152 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad žmonių sveikatos aukšto lygio apsauga užtikrinama nustatant ir įgyvendinant visas Bendrijos politikos ir veiklos kryptis. Šiuo atveju nekalbama apie Bendrijos politikos ir veiklos krypčių įgyvendinimą.
50. Beje, EB 152 straipsnio 5 dalis nėra tiesiogiai susijusi su byla. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Sąjungos teisė nedaro įtakos valstybių narių kompetencijai tvarkyti savo socialinės apsaugos sistemas ir visų pirma įtvirtinti nuostatas, skirtas organizuoti ir teikti sveikatos paslaugas, kaip antai vaistinių paslaugas. Vis dėlto naudodamosi šia kompetencija valstybės narės turi laikytis Sąjungos teisės, ypač EB sutarties nuostatų, susijusių su judėjimo laisve, įskaitant įsisteigimo laisvę, o tai bus nagrinėjama toliau(17) .
51. Taigi EB 152 straipsnis šioje situacijoje netaikytinas.
E – Dėl EB 81–86 straipsnių
52. E. Sbarigia nuomone, nagrinėjamas regiono teisės aktas nėra suderinamas su EB 81–86 straipsniais. Priešingai, atsakovės pagrindinėje byloje nuomone, regioninės nuostatos atitinka Sąjungos teisę. Nyderlandų ir Austrijos vyriausybių nuomone, minėti straipsniai nėra taikytini, o Graikijos vyriausybė pabrėžia, kad nuoroda į EB 81–86 straipsnius yra netiksli, nes teismas nenurodė, kaip šios nuostatos yra susijusios su nagrinėjama situacija. Komisija abejoja visų minėtų nuostatų atitiktimi nagrinėjamai situacijai, tačiau siūlo EB 10 ir 81 straipsnius aiškinti kaip nedraudžiančius nacionalinės teisės aktų, kuriuose numatytos konsultacijos su reprezentatyviausiomis regioninėmis viešųjų ir privačių vaistinių profesinėmis sąjungomis bei vietos farmacininkų taryba, priimant sprendimus, susijusius su vaistinių darbo valandų ir darbo laiko nustatymu.
53. Pritardamas Komisijai manau, kad ši pirmojo klausimo dalis nesusijusi su ginčo pagrindinėje byloje sprendimu.
54. Pirmiausia reikia konstatuoti, kad EB 83, 84 ir 85 straipsniai niekaip nesusiję su ginču, sprendžiamu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, nes kalbama arba apie išimtinai procedūrines nuotatas (EB 83 ir 85 straipsniai), arba apie pereinamojo laikotarpio nuostatas (EB 84 straipsnis).
55. Būtina taip pat patikrinti, ar taikomas EB 81 straipsnis. Atrodo, kad iš tiesų, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimu siekiama nustatyti, ar nuostatos, kaip antai Regiono įstatymo Nr. 26/2002 nuostatos, yra suderinamos su EB 81 straipsniu, taikomu kartu su EB 10 straipsniu.
56. Iš tiesų pagal nusistovėjusią teismo praktiką, nors EB 81 straipsnis taikomas tik įmonių veiklai ir neapima valstybių narių įstatymų bei kitų teisės aktų, vis dėlto šis straipsnis, taikomas kartu su bendradarbiavimo pareigą įtvirtinančiu EB 10 straipsniu, įpareigoja valstybes nares nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą(18) .
57. Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad EB 10 ir 81 straipsniai pažeidžiami, kai valstybė narė įtvirtina ar skatina EB 81 straipsniui prieštaraujančius susitarimus ar sustiprina jų poveikį arba kai panaikina savo pačios priimtų teisės aktų valstybinį pobūdį, perduodama privatiems subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui(19) .
58. Tačiau reikia pažymėti, kad toks įstatymas, kaip antai Regiono įstatymas Nr. 26/2002, numatantis nuostatas, kuriomis siekiama nustatyti vaistinių darbo laiką bei nuostatas, nustatančias atitinkamas išimtis, nepatenka nė į vieną iš kartu taikomų EB 10 ir 81 straipsnių taikymo atvejų.
59. Mano nuomone, nėra nieko, kas įrodytų, kad Regiono įstatymas Nr. 26/2002 skatina, stiprina ar įtvirtina susitarimą ar įmonės sprendimą. Labiau panašu, kad regiono įstatyme numatytos konsultacijos su vaistinių asociacijomis atitinka būtinybę organizuoti vaistinių budėjimo paslaugas. Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad aptariama įstatymo nuostata būtų netekusi savo valstybinio pobūdžio dėl to, kad aptariama valstybė narė perdavė privatiems subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui.
60. Galiausiai iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematyti, kad čia kalbama apie kokį nors įmonių susitarimą, įmonių asociacijos sprendimą ar suderintus veiksmus, galinčius pažeisti valstybių narių tarpusavio prekybą, ir kurių tikslas ar poveikis yra sutrukdyti, apriboti ar iškreipti konkurenciją bendrojoje rinkoje EB 81 straipsnio prasme.
61. Dėl EB 82 straipsnio 1 dalies joje nustatyta:
„Kaip nesuderinamas su bendrąja rinka draudžiamas bet koks vienos ar keleto įmonių piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi bendrojoje rinkoje arba didelėje jos dalyje, galintis paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.“
62. Nuoroda į EB 82 straipsnį, draudžiantį piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, nėra adekvati, nes iš bylos medžiagos nėra aišku, kad E. Sbarigia vaistinė ar kuri kita su šia vaistine konkuruojanti įmonė būtų tokioje padėtyje.
63. Pagal EB 86 straipsnio 1 dalį „valstybės įmonėms bei įmonėms, kurioms valstybės narės suteikia specialias arba išimtines teises, valstybės narės nepriima naujų teisės aktų ir nepalieka galiojančiųjų, prieštaraujančių šioje Sutartyje nurodytoms taisyklėms, ypač toms taisyklėms, kurios yra nustatytos 12 straipsnyje ir 81–89 straipsniuose“. Pagal Teisingumo Teismo praktiką valstybė narė pažeidžia šiose dvejose nuostatose nustatytus draudimus tik tuo atveju, kai atitinkama įmonė vien dėl to, kad naudojasi jai suteiktomis specialiomis ar išimtinėmis teisėmis, piktnaudžiauja savo dominuojančia padėtimi arba kai dėl šių teisių gali susidaryti situacija, kurioje ši įmonė taip piktnaudžiaus(20) .
64. Tačiau sprendime dėl prejudicinio sprendimo nėra jokios informacijos, susijusios su atitinkamos rinkos apibrėžimu, įvairių šioje rinkoje veikiančių įmonių užimamų rinkos dalių apskaičiavimu ir įtariamu piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą nenurodomos nacionalinės ar regioninės taisyklės, susijusios su vaistinių vietų nustatymu. Jame nėra pateikiama informacija, ar specifinėje zonoje, kaip antai „del Tridente“ ar „Termini“ stoties, jų yra viena, ar kelios. Jame taip pat nėra nurodyta, ar yra taisyklės, susijusios su minimaliu atstumu tarp vaistinių.
65. Dėl EB 86 straipsnio 2 dalies pirmiausia būtina pabrėžti, kad pagal šią nuostatą: „įmonėms, kurioms yra patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, arba pajamų gaunančioms monopolinėms įmonėms, šioje Sutartyje nustatytos taisyklės, ypač konkurencijos taisyklės, yra taikomos, jei jų taikymas nei teisiškai, nei faktiškai netrukdo atlikti joms patikėtų specialių uždavinių. Prekybos plėtojimui neturi būti daroma tokio poveikio, kuris prieštarautų Bendrijos interesams“.
66. Pagal EB 86 straipsnio 2 dalį Sutarties taisyklės taikomos įmonėms, kurioms yra patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, arba mokesčius renkančioms monopolinėms įmonėms(21), tačiau ši dalis leidžia taikyti tam tikras išimtis įmonių naudai(22) . Kadangi nebuvo įrodytas joks nesuderinamumas su Sutartimi, EB 86 straipsnio 2 dalies nuostatos neturi būti taikomos. Tokia pati išvada gali būti padaryta ir dėl EB 86 straipsnio 1 dalies taikymo.
67. Mano nuomone, remiantis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateikta informacija, labiau galima padaryti išvadą dėl minėtų nuostatų netaikymo iš esmės nei dėl dalinio pirmojo prejudicinio klausimo nepriimtinumo. Kaip jau nurodžiau, tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas neturėtų paskelbti prejudicinio klausimo nepriimtinu, o turėtų jį išnagrinėti iš esmės tam, kad nustatytų, ar nagrinėjamos nuostatos yra taikytinos, ar ne(23) .
68. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, kad EB 10 ir 81 straipsniai turi būti aiškinami, kad jie nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kuriuose numatytos konsultacijos su reprezentatyviausiomis regioninėmis viešųjų ir privačių vaistinių profesinėmis sąjungomis bei vietos farmacininkų taryba, priimant sprendimus, susijusius su vaistinių darbo valandų ir darbo laiko nustatymu. Kitos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos nuostatos nėra taikytinos.
F – Dėl laisvės teikti paslaugas (EB 49 straipsnis)
69. Dėl pagrindinių laisvių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė išaiškinti tik EB 49 straipsnį.
70. EB 49 straipsnis draudžia laisvės teikti paslaugas apribojimus Bendrijos viduje, taikomus valstybių narių nacionaliniams subjektams, įsisteigusiems kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.
71. E. Sbarigia nuomone, Regiono įstatymas Nr. 26/2002 ir jo taikymas nesuderinami su EB 49 straipsniu. Atvirkščiai, Graikijos ir Austrijos vyriausybių nuomone, šis straipsnis nėra taikytinas, nes nėra jokio tarpvalstybinio elemento.
72. Komisijos nuomone, nuoroda į EB 49 straipsnį yra akivaizdžiai klaidinga. Komisija remiasi nusistovėjusia teismo praktika, pagal kurią valstybės narės subjektui, kuris nuolat ir nepertraukiamai užsiima profesine veikla kitoje valstybėje narėje, taikomas sutarties skyrius dėl įsisteigimo teisės, o ne skyrius dėl paslaugų teikimo(24) . Taigi šis skyrius, priešingai nei pirmasis, susijęs ne su valstybės narės subjekto, kuris užsiima profesine veikla kitoje valstybėje narėje, situacija, o tik su paslaugų teikėju, kuris laikinai užsiima savo veikla kitos valstybės narės teritorijoje.
73. Pritariu Komisijos nuomonei. Iš tiesų iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nutarties matyti, kad E. Sbarigia yra Romoje įsikūrusios vaistinės savininkė, kur užsiima veikla ir parduoda farmacijos bei parafarmacijos produktus ir daro tai nuolat, nepertraukiamai.
74. Taip pat būtina išnagrinėti nagrinėjamų paslaugų gavėjų situaciją. Nagrinėjami teisės aktai apriboja galimybę turistams pasinaudoti E. Sbarigia vaistinės paslaugomis privalomo uždarymo laiku. Tačiau šis apribojimas nėra diskriminacinio pobūdžio pilietybės pagrindu, ir kiekvienas gali pasinaudoti kitomis atidarytomis ar budinčiomis vaistinėmis(25) .
75. Taigi siūlau Teisingumo Teismui atsakyti, jog EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį nedraudžiamas regioninis teisės aktas, kuriuo ribojamas vaistinių darbo laikas per dieną, savaitę ir metus taip, kaip antai yra pagrindinėje byloje.
G – Dėl galimo prejudicinių klausimų teisinio pagrindo pakeitimo
76. Išnagrinėjęs visus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktus prejudicinius klausimus manau, kad Teisingumo Teismas neturėtų tęsti nagrinėjimo.
77. Iš tiesų kai kurios šalys, Teisingumo Teismui pateikusios savo rašytines pastabas, taip pat nurodė kitus du straipsnius – EB 43 straipsnį, susijusį su įsisteigimo laisve, ir EB 28 bei paskesnius straipsnius, susijusius su laisvu prekių judėjimu, kurių taikymo klausimas buvo taip pat iškeltas per posėdį.
78. Tačiau, mano nuomone, dėl dvejopų priežasčių Teisingumo Teismas neturėtų išsakyti savo nuomonės dėl šių dviejų nuostatų, apie kurias prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas jo neklausia.
79. Pirmiausia nustatyti Sąjungos teisės nuostatas, kurių išaiškinimas, siekiant išspręsti pagrindinę bylą, jam atrodo būtinas, turi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Mano nuomone, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas tai padarė išsamiai, aiškiai nurodydamas specifines taisykles, kurios apima gana žymų Sąjungos teisės nuostatų skaičių. Tokiu atveju Teisingumo Teismas neturi ieškoti visų kitų Sąjungos teisės nuostatų, kurių aiškinimas galėtų pasirodyti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui. Mano nuomone, paties sau pripažinta Teisingumo Teismo kompetencija performuluoti prejudicinius klausimus siekiama leisti Teisingumo Teismui padėti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui rasti tikslią Sąjungos teisės aiškinimo problemos išraišką, galinčią padėti išspręsti bylą. Todėl Teisingumo Teismas turėtų patikslinti, o ne išplėsti problemą, iškeltą prašyme priimti prejudicinį sprendimą(26) .
80. Antra, toks siauras aiškinimas taip pat yra pagrįstas Teisingumo Teismo statutu. Iš tiesų pagal Teisingumo Teismo statutą sprendimas dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, toks, kokį jį suformulavo nacionalinis teismas, yra siunčiamas valstybėms narėms ir Sąjungos institucijoms. Šio dokumento pagrindu jos vertina rašytinių pastabų pateikimo naudingumą ir tai, ar joms dalyvauti procese Teisingumo Teisme(27) . Teisingumo Teismui šis dokumentas taip pat yra esminis. Savaime suprantama, kad performulavimas reikalauja, jog Teisingumo Teismas turėtų visus būtinus elementus, įskaitant tuos, kurie susiję su faktais ir nacionaline teise.
81. Nors tai perteklinis argumentas, noriu pabrėžti, kad visais atvejais iš nusistovėjusios teismo praktikos yra aišku, kad EB 28 straipsnis nėra taikomas nacionalinės teisės aktams, susijusiems su parduotuvių uždarymu, taikomiems visiems savo veiklą vykdantiems nacionalinėje teritorijoje ūkio subjektams ir darantiems tokį patį teisinį ir faktinį poveikį nacionalinių prekių ir prekių iš kitų valstybių narių prekybai(28) .
82. Dėl EB 43 straipsnio Teisingumo Teismas neseniai patvirtino gana griežtų su vaistinėmis susijusių ribojančių Italijos nuostatų, kurios buvo labiau tiesiogiai susijusios su įsisteigimo laisve nei pagrindinėje byloje nagrinėjamos nuostatos, suderinamumą su Sutartimi(29) .
83. Be to, nemanau, kad vietinis teisės aktas, kaip antai Regiono įstatymas Nr. 26/2002, nediferencijuojant taikomas visoms nagrinėjamame regione esančioms vaistinėms,
turėtų būti traktuojamas kaip viena iš priemonių, kurios įsisteigimo laisvės įgyvendinimą draudžia, riboja arba daro jį mažiau patrauklų kitų valstybių narių įmonėms. Šitaip nekalbama apie įsisteigimo laisvės apribojimą, atitinkantį Teisingumo Teismo praktikoje pateiktą apibrėžimą(30) .
84. Mano nuomone, priešinga išvada būtų galima tik tuomet, jei teisės aktas, susijęs su darbo valandomis ir atostogomis, nebūtų skaidrus, arba jeigu jo taikymas iš esmės priklausytų nuo diskrecinių viešosios administracijos įstaigos įgaliojimų.
85. E. Sbarigia bei Nyderlandų vyriausybė ir Komisija iškėlė klausimą, ar sprendimo dėl Regiono įstatymo Nr. 26/2002 10 straipsnio 2 dalyje numatytų išimčių priėmimo sąlygos yra suderinamos su EB 28 ir (arba) 43 straipsniais, atsižvelgiant į numatytas konsultacijas ir viešosios administracijos įstaigai priskirtas didelias diskrecines galias.
86. Mano nuomone, Regiono įstatymu Nr. 26/2002 viešosios administracijos įstaigai priskirti dideli diskreciniai įgaliojimai yra ypač akivaizdūs taikant išimtis ir atleidimus, numatytus Regiono įstatymo Nr. 26/2002 2 straipsnio 6 dalyje, 6 straipsnyje, 7 straipsnio 3 dalyje, 8 straipsnio 1 dalies d) ir e) papunkčiuose bei 10 straipsnio 2 dalyje.
87. Akivaizdu, kad atvejai, kai administracija turi išsakyti nuomonę dėl išimties ar atleidimo, yra skirtingi. Pirmiausia gali būti, kad egzistuoja draudimas ar bendro taikymo sąlyga, kurių atžvilgiu viešosios administracijos įstaiga gali taikyti išimtį ar atleidimą, jei sąlygos, numatytos įstatyme, yra įvykdytos. Šiuo atveju išimties ar atleidimo suteikimas yra beveik automatinis, be viešosios administracijos įstaigos diskrecinių įgaliojimų. Antras atvejis yra, kuomet, nors išimčiai pritaikyti būtinos sąlygos yra įvykdytos, jos suteikimas paliktas kompetenciją turinčios viešosios administracijos įstaigos nuožiūrai. Tai nėra išimtinė situacija. Pavyzdžiui, pasinaudojimas diskrecine teise vertinant gali pasirodyti būtinas, nes neįmanoma patenkinti visų prašymų taikyti išimtį. Trečiasis atvejis yra, kuomet teisės aktai nenurodo išimties suteikimo sąlygų. Šiuo atveju viešosios administracijos įstaigos diskreciniai įgaliojimai gali būti kontroliuojami teismų, atsižvelgiant į bendruosius administracinės teisės principus, kaip antai lygybės, nešališkumo, proporcingumo bei draudimo piktnaudžiauti įgaliojimais.
88. Atrodo, kad išimties galimybė, numatyta Regiono įstatymo Nr. 26/2002 10 straipsnio 2 dalyje, yra pusiaukelėje tarp dviejų paskutinių minėtų atvejų. Jai taikomos tam tikros geografinės ir procedūros sąlygos. Iš tiesų, kaip jau pabrėžiau, bylos medžiagoje nėra tikslios informacijos apie taisykles, susijusias su vaistinių geografiniu pasiskirstymu Lacijaus regione. Ta pati pastaba tinka ir norint nustatyti, kaip sąvoka „specifinė miesto zona“ buvo aiškinama administracinėje regiono bei nacionalinėje teismų praktikoje. Mano nuomone, bet kuriuo atveju būtina nagrinėti šią nuostatą ne atskirai, bet atsižvelgiant į Regiono įstatymo Nr. 26/2002 nuostatų visumą. Šiuo požiūriu tai yra nuostata, kuri, atrodo, numato galimybę nustatyti specifines sąlygas konkrečiu atveju, įskaitant ir galimybę pakoreguoti darbo valandas, atsižvelgiant į aplinkybes.
89. Nagrinėjant Regiono įstatymo Nr. 26/2002 10 straipsnio 2 dalį atskirai, ją iš tiesų būtų galima kritikuoti dėl jos neaiškumo ir detalumo, tačiau, atsižvelgiant į nagrinėjamo regiono įstatymo nuostatų visumą, ši nuostata man atrodo protinga ir suprantama. Bet kuriuo atveju nepritariu kritikai, kuri paremta vieninteliu šios bylos medžiagoje minimos nuostatos taikymo pavyzdžiu, t. y. išimtimi, suteikta vaistinei, esančiai netoli „Termini“ stoties, ir nagrinėjančios šį sprendimą kaip diskrecinio, neobjektyvaus ar diskriminuojančio vertinimo požymį. Priežastys suteikti išskirtinį statusą vaistinei, esančiai europinio didmiesčio vietinio, nacionalinio ir tarptautinio traukinių susisiekimo jungtyje, nebūtinai yra taikytinos turistinei zonai, kaip antai pagrindinėje byloje(31) .
90. Būtina vertinti darbo valandų reglamentavimo visumą. Per posėdį Assiprofar
atstovas pateikė iškalbingą pavyzdį, susijusį su savanoriško naktinio budėjimo, kuris prasideda apie 20 valandą, paslauga. Laikas nuo 20 iki 22 val. yra naktį veikiančių vaistinių veiklos piko metas, nes šiame regione didelė dalis dirbančių gyventojų grįžta namo, kai kitos vaistinės jau būna uždarytos. Galimas dienos darbo valandų pailginimas neigiamai paveiktų pelningiausią naktį veikiančių vaistinių atidarymo laiką. Tai gali atgrasyti potencialius savanorius teikti paslaugą naktį, nes nepatogumų, susijusių su naktiniu darbu, nebeatsvers nauda, kurią jiems suteikia galimybė atidaryti vaistinę per minėtą laiką. Privačiai iniciatyvai dingus, reikėtų grįžti prie privalomojo budėjimo sistemos.
91. Galiausiai dėl Regiono įstatyme Nr. 26/2002 numatytos procedūros ir, konkrečiau kalbant, dėl reikalaujamų konsultacijų akivaizdu, kad jos papuola į viešosios administracijos įstaigos diskrecinių įgaliojimų taikymo lauką. Kitų šalių dalyvavimas nedaro procedūros nesuderinamos su Sąjungos teise. Tačiau svarbu, kad sprendimas galėtų būti kontroliuojamas teismo, kaip šiuo atveju, atrodo, ir yra.
92. Atsižvelgdamas į suformuluotą prašymą priimti prejudicinį sprendimą, siūlau Teisingumo Teismui atsakyti į pateiktus klausimus
su sąlyga, kad jie adekvatūs bylai, ir bet kuriuo atveju jų neišplėsti daugiau nei Teisingumo Teismui pateiktame prašyme priimti prejudicinį sprendimą.
VI – Išvada
93. Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui į Tribunale amministrativo regionale del Lazio pateiktus prejudicinius klausimus atsakyti taip:
„EB 49 straipsnis turi būti aiškinamas, kad jis nedraudžia regioninio teisės akto, kuris riboja vaistinių dienos, savaitės ir metų darbo laiką, tokioje situacijoje, kuri yra pagrindinėje byloje.
EB 10 ir 81 straipsniai turi būti aiškinami, kad jie nedraudžia nacionalinės teisės aktų, kuriuose numatytos konsultacijos su reprezentatyviausiomis regioninėmis viešųjų ir privačių vaistinių profesinėmis sąjungomis bei vietos farmacininkų taryba, priimant sprendimus, susijusius su vaistinių darbo valandų ir darbo laiko nustatymu.
Kitos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos EB nuostatos nėra taikytinos tokioje situacijoje, kaip antai situacija pagrindinėje byloje.“
(1) .
(2)
–	Kadangi prašymo priimti prejudicinį sprendimą data yra 2008 m. gegužės 21 d., bus pateikiamos nuorodos į EB Sutarties nuostatas pagal numeraciją, kuri galiojo prieš įsigaliojant Sutarčiai dėl Europos Sąjungos veikimo.
(3)
–	GURI, Nr. 24, specialusis leidimas Nr. 3, 2003 m. birželio 14 d. ir 2002 m. rugpjūčio 20 d. Boll. Uff. Lazio Nr. 23, Supplemento ordinario Nr. 5.
(4)  – Nors klausime minima ES sutartis, jis yra susijęs su EB sutartimi. Akivaizdu, kad tai rašybos klaida.
(5)
–	Žr. Informacijos dėl nacionalinių teismų prašymų priimti prejudicinį sprendimą pateikimo (OL C 143, 2005 m. birželio 11 d., p. 1) naujausią redakciją (OL C 297, 2009 m. gruodžio 5 d., p. 1).
(6)
–	Žr., be kitų, 1995 m. balandžio 7 d. Nutartį Grau Gomis ir kt.
(C‑167/94, Rink. p. I‑1023, 9 punktas), 2005 m. gruodžio 6 d. Sprendimą ABNA ir kt.
(C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 ir C‑194/04, Rink. p. I‑10423, 46 punktas), 2008 m. sausio 31 d. Sprendimą Centro Europa 7
(C‑380/05, Rink. p. I‑349, 54 punktas) ir 2009 m. spalio 22 d. Sprendimą Meerts
(C‑116/08, Rink. p. I‑0000, 27 punktas).
(7)
–	Žr. 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Filipiak
(C‑314/08, Rink. p. I‑0000, 42 punktas) bei nurodytą teismų praktiką.
(8)
–	Žr. 2000 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Guimont
(C‑448/98, Rink. p. I‑10663, 23 punktas), 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
(C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 29 punktas) ir 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimą Cipolla ir kiti
(C‑94/04 ir C‑202/04, Rink. p. I‑11421, 30 punktas).
(9)
–	Žr. 1992 m. kovo 19 d. Sprendimą Batista Morais
(C‑60/91, Rink. p. I‑2085, 8 punktas) bei 1995 m. vasario 16 d. Sprendimą Aubertin ir kiti.
(nuo C‑29/94 iki C‑35/94, Rink. p. I‑301, 9 punktas).
(10)
–	Žr. 1991 m. balandžio 23 d. Sprendimą Höfner ir Elser
(C‑41/90, Rink. p. I‑1979, 37 punktas) ir 1992 m. sausio 28 d. Sprendimą Steen
(C‑332/90, Rink. p. I‑341, 9 punktas).
(11)
–	Žr. 2004 m. balandžio 5 d. Nutarties Mosconi
(C‑3/02) rezoliucinę dalį) ir 2008 m. birželio 19 d. Nutartį Kurt
(C‑104/08, Rink. p. I‑97, 24 punktas ir rezoliucinė dalis).
(12)
–	Žr. 2005 m. spalio 6 d. Nutartį Vajnai
(C‑328/04, Rink. p. I‑8577, 13 punktas); 2007 m. sausio 25 d. Nutartį Koval’ský
(C‑302/06, Rink. p. I‑11, 20 ir 22 punktai) ir 2008 m. sausio 16 d. Nutartį Polier
(C‑361/07, Rink. p. I‑6, 11 bei kiti punktai).
(13)
–	Žr. 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Anomar ir kiti
(C‑6/01, Rink. p. I‑8621, 40 bei kiti punktai).
(14)  –	Pavyzdžiui, laisvo prekių judėjimo atveju, tarpvalstybiškumo elementas neprivalo būti taip aiškiai išreikštas kaip laisvės teikti paslaugas atveju.
(15)
–	Žr. taip pat 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimą Komisija/Italija
(C‑531/06, Rink. p. I‑0000, 76 punktas).
(16)
–	Žr. 2000 m. sausio 13 d. Sprendimą TK‑Heimdienst
(C‑254/98, Rink. p. I‑151, 34 punktas).
(17)
–	Žr. 2006 m. gegužės 16 d. Sprendimą Watts
(C‑372/04, Rink. p. I‑4325, 92 ir 146 punktai), 2009 m. kovo 10 d. Sprendimą Hartlauer
(C‑169/07, Rink. p. I‑0000, 2 punktas) bei 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑531/06, Rink. p. I‑0000, 35 punktas).
(18)
–	Žr. minėto Sprendimo Cipolla ir kiti 47 punktą ir 2008 m. kovo 13 d. Sprendimą Doulamis
(C‑446/05, Rink. p. I‑1377, 19 punktas).
(19)
–	Minėto Sprendimo Cipolla ir kiti.
47 punktas.
(20)
–	Žr., pavyzdžiui, 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Pavlov ir kt.
(nuo C‑180/98 iki C‑184/98, Rink. p. I‑6451, 127 punktas), 2001 m. spalio 25 d. Sprendimą Ambulanz Glöckner
(C‑475/99, Rink. p. I‑8089, 39 punktas) ir minėto Sprendimo Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
23 punktą.
(21)
–	Dėl paslaugų, pripažintų bendros ekonominės svarbos paslaugomis, pavyzdžių žr. generalinio advokato D. Ruiz‑Jarabo Colomer išvadą, pateiktą 2009 m. spalio 20 d., byloje Federutility ir kt.
(C‑265/08, Teisingumo Teismo nagrinėjama byla, 53 punktas).
(22)
–	Žr. generalinio advokato P. Léger išvadą byloje Hanner
(2005 m. gegužės 31 d. Sprendimas, C‑438/02, Rink. p. I‑4551, 135 bei kiti punktai).
(23)
–	Gali būti, kad mano požiūris dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nagrinėjimo iš esmės šioje situacijoje kiek skiriasi nuo sprendimų, kuriuos priėmė Teisingumo Teismas: žr., pavyzdžiui, minėto Sprendimo Centro Europa 7
63 punktą.
(24)
–	Žr. 1974 m. birželio 21 d. Sprendimą Reyners
(C‑2/74, Rink. p. 631, 21 punktas) ir 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard
(C‑55/94, Rink. p. I‑4165, 28 punktas).
(25)
–	Taigi šis ribojimas yra nediferencijuotinai taikytinas nacionaliniams subjektams ir kitų valstybių narių subjektams, tačiau jis yra suderinamas su Sąjungos teise tiek, kiek nedraudžia, netrukdo ar nepaverčia mažiau patraukliomis paslaugas teikėjo, įsikūrusio kitoje valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas. Žr. 1984 m. sausio 31 d. Sprendimą Luisi ir Carbone
(286/82 ir 26/83, Rink. p. 377, 16 punktas), 1991 m. liepos 25 d. Sprendimą Säger
(C‑76/90, Rink. p. I‑4221, 12 punktas) ir 2000 m. spalio 3 d. Sprendimą Corsten
(C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 33 punktas).
(26)  –	Žr. minėtą Sprendimą Doulamis .
(27)  –	Žr. 2008 m. liepos 17 d. Sprendimą Raccanelli
(C-94/07, Rink. p. I‑5939, 24 ir 25 punktai).
(28)
–	Žr. 1996 m. birželio 20 d. Sprendimą Semeraro Casa Uno ir kt.
(nuo C‑418/93 iki C‑421/93, nuo C‑460/93 iki C‑462/93, C‑464/93, nuo C‑9/94 iki C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 ir C‑332/94, Rink. p. I‑2975, 28 punktas); taip pat žr. 2009 m. vasario 10 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑110/05, Rink. p. I‑0000, 36 punktas).
(29)
–	Žr. 2009 m. gegužės 19 d. Sprendimą Komisija prieš Italiją
(C‑531/06, Rink. p. I‑0000).
(30)
–	Žr. 2004 m. spalio 5 d. Sprendimą CaixaBank France
(C‑442/02, Rink. p. I‑18961, 11 punktas) ir minėtą teismų praktiką.
(31)
–	Turizmas yra išskirtinai paminėtas Regiono įstatymo Nr. 26/2002 6 straipsnio 2 dalyje, kalbant apie savanorišką dieninį budėjimą.