62004CC0406_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Šioje byloje Briuselio Tribunal du Travail Teisingumo Teismui pateikė klausimus pagal EB 234 straipsnį, kuriais iš esmės klausiama, ar nacionalinės teisės akte įtvirtintas gyvenamosios vietos reikalavimas, kuris turi būti tenkinamas norint gauti išmoką, pažeidžia Sąjungos piliečio teisę pagal EB 17 ir 18 straipsnius laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, jei prašymą pateikęs asmuo yra bedarbis, iš kurio nereikalaujama būti pasirengusiam įsidarbinti.
2. Iš pradžių iškyla klausimas, kaip išmoka turėtų būti kvalifikuojama pagal Bendrijos teisę.
3. Ją kvalifikavus, pagrindinis nagrinėtinas aspektas yra galimybė perkelti išmoką pagal Bendrijos socialinės apsaugos taisykles.
II – Susijusios Bendrijos teisės nuostatos
4. EB 17 ir 18 straipsniai įtvirtina:
„17 straipsnis:
1.	Įvedama Sąjungos pilietybė. Kiekvienas asmuo, turintis valstybės narės pilietybę, yra Sąjungos pilietis. < ... >
2.	Sąjungos piliečiai naudojasi šios Sutarties suteiktomis teisėmis ir atlieka jos nustatytas pareigas.
18 straipsnis
1.	Kiekvienas Sąjungos pilietis turi teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikydamasis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose nustatytų apribojimų bei sąlygų.
< … > “
5. Reglamento Nr. 1612/68(2) 7 straipsnis įtvirtina:
„1.	Darbuotojui, jei jis yra valstybės narės pilietis, turi būti sudarytos tos pačios įdarbinimo ir darbo sąlygos, kaip ir piliečiui tos valstybės narės, kurioje jis dirba, nepaisant jo pilietybės, ypač nustatant atlyginimą ir atleidžiant iš darbo, o bedarbystės atveju – grąžinant arba vėl priimant į darbą.
2	Jis naudojasi tomis pačiomis socialinėmis ir mokestinėmis lengvatomis kaip ir vietiniai darbuotojai.“
6. Reglamentas Nr. 1408/71 yra susijęs su socialinės apsaugos sistemų taikymu pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, judantiems Bendrijoje(3) .
7. 1 straipsnio a punkto i papunktis darbuotoją apibrėžia kaip bet kurį asmenį, apdraustą privalomu arba neprivalomu nuolatiniu draudimu nuo vienos ar daugiau rizikų, kurias apima pagal darbo sutartį dirbančių asmenų socialinės apsaugos sistemos sritys.
8. Tiek, kiek tai reikšminga, 1 straipsnio o punktas apibrėžia „kompetentingą įstaigą“ kaip įstaigą, kurioje atitinkamas asmuo yra apdraustas prašymo gauti išmoką pateikimo metu.
9.
Valstybė narė, kurios teritorijoje yra įsikūrusi kompetentinga įstaiga, apibrėžiama kaip „kompetentinga valstybė“(4) .
10. Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalis nustato:
„Jeigu šiame reglamente nenustatyta kitaip, invalidumo, senatvės ar maitintojo netekimo išmokos pinigais, pensijos dėl nelaimingų atsitikimų darbe ir profesinių ligų bei išmokos mirties atveju, įgytos pagal vienos ar daugiau valstybių narių teisės aktus, negali būti kaip nors sumažinamos, pakeičiamos, sustabdomas ir nutraukiamas jų mokėjimas ar išieškomos vien dėl to, kad jų gavėjas gyvena kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kurioje yra įstaiga, atsakinga už išmokų mokėjimą.
< … > “
11. Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalis įtvirtina:
„Šis reglamentas taikomas visiems teisės aktams, kurie apima šias socialinės apsaugos sritis:
< … >
c) senatvės išmokas;
< … >
g) bedarbio išmokas;
< … > “
12. Reglamento Nr. 1408/71 III antraštinės dalies 6 skyrius įtvirtina specialias nuostatas dėl bedarbių išmokų.
13. 6 skyriaus 2 skirsnyje įtvirtinamos taisyklės dėl bedarbių, vykstančių į valstybę narę, kitą nei kompetentinga valstybė. 2 skirsnio 69 straipsnis suteikia bedarbiams, išvykusiems į kitą valstybę narę ieškoti darbo, ribotą teisę į bedarbio išmoką.
14. 6 skyriaus 3 skirsnyje yra nuostatos dėl bedarbių, kurie paskiausio darbo metu gyveno valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė. 3 skirsnio 71 straipsnio 1 dalies a punktas yra susijęs su pasienio darbuotojų, kurie iš dalies arba atsitiktinai yra bedarbiai arba visiški bedarbiai, teise į bedarbio pašalpą. 3 skirsnio 71 straipsnio 1 dalies b punktas yra susijęs su ne pasienio darbuotojų, kurie paskiausio darbo metu gyveno valstybėje narėje, kitoje nei kompetentinga valstybė, teise į bedarbio pašalpą.
III – Susijusios nacionalinės teisės nuostatos
15. 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo, reglamentuojančio nedarbą, 66 straipsnio 1 dalis(5) nustato:
„Kad turėtų teisę į išmokas, bedarbis turi turėti įprastą gyvenamąją vietą Belgijoje, be to, jis turi realiai gyventi Belgijoje.
Ministras, išklausęs administracinės komisijos išvadą, nustato atvejus ir aplinkybes, kuriomis išmoka gali būti skiriama asmeniui, kuris realiai negyvena Belgijoje.“
16. Reikalavimo realiai gyventi valstybės teritorijoje išimtys, kurias gali nustatyti Ministras, yra įtvirtintos 1991 m. lapkričio 26 d. Ministro įsakymo dėl nedarbo taisyklių įgyvendinimo 39 straipsnyje, kuriame nurodomi keturi konkretūs atvejai, kai laikino ir trumpo, t. y. ne ilgesnio nei keturių savaičių, išvykimo atveju nedraudžiama skirti išmokos.
17. 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo, pakeisto 1995 m. lapkričio 22 d. Karaliaus nutarimu(6), 89 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta, kad visiškam bedarbiui, vyresniam nei 50 metų, jo prašymu gali būti netaikomi tam tikri kitose 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo nuostatose įtvirtinti reikalavimai, jei jis gavo bent 312 išmokų kaip visiškas bedarbis per dvejus praėjusius metus iki šio prašymo pateikimo. Šie reikalavimai apima pareigą būti pasirengusiam įsidarbinti ir priimti bet kokį tinkamą įsidarbinimo pasiūlymą, pareigą asmeniškai atvykti į atitinkamas įdarbinimo tarnybas arba dalyvauti priežiūros sistemoje ir pareigą registruotis kaip darbo ieškantis asmuo.
18. 89 straipsnis neseniai buvo pakeistas 2002 m. gegužės 27 d. Karaliaus nutarimu(7), kuris įsigaliojo 2002 m. liepos 1 dieną. Pagal šį pakeitimą išimtis vyresniems bedarbiams, įtvirtinta 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarime, skiriasi pagal tai, ar bedarbis yra vyresnis nei 50 ar nei 58 metų. Taigi nuo 50 iki 58 metų bedarbis gali būti atleistas nuo tam tikrų reikalavimų, tačiau ne nuo reikalavimo būti pasirengus dirbti ir priimti bet kokį tinkamą įsidarbinimo pasiūlymą, pareigos asmeniškai atvykti į atitinkamas įdarbinimo tarnybas arba dalyvauti priežiūros sistemoje ir pareigos registruotis kaip darbo ieškantis asmuo. Tačiau vyresni nei 58 metų bedarbiai atleidžiami nuo šių trijų ir kitų reikalavimų.
IV – Bylos faktinės aplinkybės ir procesas nacionaliniame teisme
19. G. De Cuyper yra Belgijos pilietis, gimęs 1942 metais. Pagal darbo sutartį jis anksčiau dirbo Belgijoje, o 1997 m. jam buvo skirta bedarbio išmoka.
20.
1998 m. pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 89 straipsnio 1 dalį jis buvo atleistas nuo pareigos dalyvauti komunos priežiūros procedūrose. Šio atleidimo pasekmės buvo tokios:
– jei užsiimtų atsitiktine veikla, jis neprivalėtų įrodyti, kad dar dirbdamas pagal darbo sutartį jau vertėsi ta veikla tris mėnesius prieš pateikdamas prašymą išmokai gauti,
– jam nebetaikoma pareiga būti pasirengus dirbti ir priimti bet kokį tinkamą įsidarbinimo pasiūlymą, pareiga asmeniškai atvykti į atitinkamas įdarbinimo tarnybas arba dalyvauti priežiūros sistemoje,
– jam buvo leista savo sąskaita ir nesiekiant pelno verstis bet kokia veikla, susijusia su jo nuosavybe,
– jis atleidžiamas nuo pareigos registruotis kaip darbo ieškantis asmuo.
21. Savo asmeninių ir šeiminių aplinkybių deklaracijoje, pateiktoje 1999 m. gruodžio mėn., G. De Cuyper patvirtino, kad yra vienišas ir gyvena Belgijoje.
22. 2000 m. balandžio mėn. ONEM tarnybos, atlikdamos įprastą patikrinimą, kad patikrintų suinteresuotojo asmens deklaracijų tikslumą, pakvietė G. De Cuyper į šeiminėms aplinkybėms patikrinti skirtą pokalbį Briuselyje, kuriame jis tinkamai dalyvavo. Vėliau G. De Cuyper pripažino, kad nuo 1999 m. sausio mėn. gyvena Prancūzijos pietuose. Ten jis įsigijo laivą, kurį rekonstruoja į gyvenamąjį būstą.
23. G. De Cuyper pripažino, kad į Belgiją, kurioje turi apstatytą kambarį, atvyksta maždaug kartą per tris mėnesius ir kad nepranešė ONEM apie šį savo asmeninių aplinkybių pakeitimą.
24. Remdamasi šiuo patikrinimu ONEM padarė išvadą, kad jis gyveno Prancūzijoje su į pensiją išėjusiu draugu.
25. G. De Cuyper nedalyvavo 2000 m. liepos mėn. surengtame posėdyje, į kurį buvo pakviestas pateikti savo gynybos argumentus.
26. 2000 m. rugsėjo mėn. ONEM pranešė G. De Cuyper apie sprendimą neskirti jam bedarbio išmokos atgaline data, nuo 1999 m. sausio 1 d., nes nuo šios dienos jis nebeatitiko 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 66 straipsnyje numatyto reikalavimo realiai gyventi valstybės teritorijoje (toliau – gyvenamosios vietos reikalavimas).
27. G. De Cuyper šį sprendimą apskundė Briuselio Tribunal du Travail .
28. Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pagal šiam teismui pateiktą medžiagą matyti, kad G. De Cuyper negali prašyti pritaikyti nė vienos išimties, įtvirtintos 1991 m. lapkričio 26 d. Ministro įsakymo 39 straipsnyje, ir todėl jam taikomas gyvenamosios vietos reikalavimas.
29. Tokiomis aplinkybėmis Tribunal du Travail pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismui pateikė šiuos klausimus:
„Ar reikalavimas realiai gyventi Belgijoje, nuo kurio pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo, reglamentuojančio nedarbą, 66 straipsnį priklauso išmokų suteikimas, taikytas vyresniam nei 50 metų bedarbiui, kuriam pagal minėto Karaliaus nutarimo 89 straipsnį netaikoma pareiga atvykti į atitinkamą darbo biržą, atleidžiant ir nuo reikalavimo būti darbo rinkoje, riboja kiekvienam Europos Sąjungos piliečiui (EB) 17 ir 18 straipsniais pripažintą teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje?
Ar šis reikalavimas gyventi valstybės, atsakingos už išmokų bedarbiui suteikimą, nacionalinėje teritorijoje, vidaus teisėje pagrįstas poreikiu kontroliuoti teisės aktais numatytų sąlygų skirti išmokas bedarbiams laikymąsi, atitinka proporcingumo reikalavimą, kurio turi būti laikomasi atsižvelgiant į bendrojo intereso tikslą, jeigu jis riboja kiekvienam Europos Sąjungos piliečiui (EB) 17 ir 18 straipsniais pripažintą teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje?
Ar šis reikalavimas gyventi dėl jo sukeliamo atgrasančio poveikio nesukuria diskriminacijos tarp Europos Sąjungos piliečių, esančių valstybės narės, atsakingos už išmokų bedarbiams užtikrinimą, piliečiais, pripažįstant šią teisę tiems, kurie nesinaudoja (EB) 17 ir 18 straipsniuose įtvirtinta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, ir atimant ją iš tų, kurie siekia šia teise pasinaudoti?“
30. G. De Cuyper, ONEM, Komisija, Belgija, Prancūzija ir Vokietija pateikė rašytines pastabas ir dalyvavo posėdyje. Nyderlandai ir Jungtinė Karalystė pateikė tik žodines pastabas posėdyje.
V – Prejudiciniai klausimai
31. Iš esmės Tribunal du Travail klausia, ar gyvenamosios vietos reikalavimas, kaip teisės gauti bedarbio išmoką sąlyga, taikomas vyresniems nei 50 metų amžiaus bedarbiams, kurie yra atleisti, inter alia, nuo pareigos būti pasirengus įsidarbinti, yra Europos Sąjungos piliečio teisės laisvai judėti ir apsigyventi Bendrijoje apribojimas, pažeidžiantis EB 17 ir 18 straipsnius.
32. Siekiant nustatyti šiomis aplinkybėmis taikytiną Bendrijos teisę, būtina išnagrinėti, kaip turi būti kvalifikuojama išmoka vyresniems nei 50 metų amžiaus bedarbiams, kurie pagal nacionalinės teisės nuostatas dėl bedarbio išmokos atleidžiami, inter alia, nuo reikalavimo būti pasirengus dirbti (toliau – išmoka arba aptariama išmoka).
Išmokos kvalifikavimas
33. G. De Cuyper, ONEM, Belgijos, Prancūzijos ir Vokietijos argumentai pagrįsti tuo, kad išmoka kvalifikuojama kaip bedarbio išmoka Reglamento Nr. 1408/71 prasme. Komisija laikosi priešingos nuomonės.
34. Atrodo akivaizdu, kad, priešingai nei teigia Komisija, Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnis šioje byloje netaikomas.
35. Kaip posėdyje teigė Jungtinė Karalystė, pagal šią nuostatą darbuotojas, kuris yra valstybės narės pilietis, antrojoje valstybėje narėje turi teisę į tas pačias socialines ir mokestines lengvatas kaip darbuotojai, kurie yra antrosios valstybės narės piliečiai.
36. Tačiau G. De Cuyper siekia, kad su juo būtų elgiamasi taip, kaip su kitais jo pilietybės valstybės narės piliečiais, kurie liko gyventi savo pilietybės valstybėje.
37. Todėl aptariamoji išmoka negali būti kvalifikuojama kaip socialinė lengvata Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme.
38. Komisija taip pat teigia, kad teisė į bedarbio išmoką leistų manyti, kad bedarbis yra pasirengęs būti įdarbintas įdarbinimo tarnybos, kurioje jis yra įregistruotas. Šiuo atveju G. De Cuyper buvo atleistas nuo reikalavimo būti pasirengusiam dirbti pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 89 straipsnį.
39. Savo rašytinėse pastabose Komisija teigė, kad G. De Cuyper reikalaujama išmoka galėtų būti laikoma „ankstyvo išėjimo į pensiją“ išmoka. Tačiau posėdyje ji tvirtino, kad išmoką reikėtų laikyti ne ankstyvo išėjimo į pensija išmoka, o greičiau sui generis išmoka. Bet kuriuo atveju, anot Komisijos, išmoka nepatenka į Reglamento Nr. 1408/71 taikymo sritį.
40. Paremdama šį argumentą ji nurodo sprendimą Otte (8), kuriame Teisingumo Teismas atskyrė bedarbio išmoką pagal Reglamentą Nr. 1408/71 nuo prisitaikymo išmokų, kurios skiriamos kaip neprivaloma dotacija vyresnio amžiaus kasyklų darbuotojams, tapusiems bedarbiais dėl Vokietijos angliakasybos pramonės restruktūrizavimo(9), nuo jų atleidimo momento iki to laiko, kol sueina pensinis amžius. Komisija atkreipia dėmesį į tai, kad iš prisitaikymo išmokų gavėjų nebuvo reikalaujama užsiregistruoti kaip darbo ieškantys asmenys, arba likti pasirengusiems įsidarbinti – o nuo šių abiejų reikalavimų G. De Cuyper taip pat atleistas pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimą. Ji pažymi, kad sprendime Otte Teisingumo Teismas konstatavo, jog prisitaikymo išmokų skyrimo sąlygos, kurios kyla iš su įdarbinimo politika susijusių tikslų, ypač atleistų darbuotojų neįtraukimo į draudimo nuo nedarbo sritį, akivaizdžiai skiriasi nuo tų sąlygų, kurios apibrėžia bedarbio išmokas pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies g punktą(10) .
41. Tiesa, jog išmoka Otte byloje panaši į G. De Cuyper mokamą išmoką tuo, kad prašymą pateikęs asmuo yra atleistas nuo reikalavimų užsiregistruoti kaip darbo ieškantis asmuo ir būti pasirengusiam dirbti.
42. Tačiau prisitaikymo išmoka Otte byloje turi būti vertinama pagal jos aplinkybes kaip išmoka, mokama vyresniems kasyklų darbuotojams, kurie tapo bedarbiais dėl Vokietijos angliakasybos pramonės restruktūrizavimo. Iš tiesų Teisingumo Teismas pripažino, jog pirminis prisitaikymo išmokos tikslas yra užtikrinti, kad dėl racionalizavimo priemonių atleisti darbuotojai turėtų tam tikrų pajamų, „taip juos pašalinant iš draudimo nuo nedarbo srities“(11) .
43. Šios aplinkybės akivaizdžiai skiriasi nuo aplinkybių, kuriomis G. De Cuyper pateikė prašymą dėl išmokos.
44. Kiti prisitaikymo išmokos požymiai taip pat skiriasi nuo šioje byloje nagrinėjamo atvejo. Ji buvo skiriama bedarbiams, kurie beveik tenkino sąlygas teisei į senatvės pensiją įgyti(12) . Iš prisitaikymo išmokos gavėjo nebuvo reikalaujama atsisakyti veiklos pagal darbo sutartį arba dirbant savarankiškai, jei pajamos iš šios veiklos viršija tam tikrą ribą, o šioje byloje pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 25 straipsnio 3 dalį bedarbis savo sąskaita ir nesiekdamas pelno gali verstis tik su savo turtu susijusia veikla.
45. Taip pat tai, kad aptariama išmoka tėra mažai susijusi su senatvės išmokomis, patvirtina nuomonę, jog jos nereikėtų laikyti ankstyvo išėjimo į pensija išmoka.
46. Prie senatvės išmokų priskiriamos išmokos su tokiais požymiais: skiriamos vyresnio amžiaus piliečiams, siekiant užtikrinti jiems minimalų pragyvenimo lygį(13), ir priklauso nuo teisės į pensiją turėjimo; jas moka pensijų draudimo įstaigos; išmokos suma apskaičiuojama remiantis su pensija susijusiais kriterijais ir išmoka yra skirta pakeisti senatvės pensiją(14) .
47. Nė vienas iš šių požymių nepanašus į aptariamos išmokos skyrimo sąlygas. Be to, kad ji mokama vyresniems nei 50 metų asmenims, iš kurių nereikalaujama būti pasirengusiems dirbti, ši išmoka niekaip kitaip nepanaši į senatvės išmoką.
48. Todėl Komisijos teiginį, kad G. De Cuyper reikalaujama išmoka yra ankstyvo išėjimo į pensiją išmoka, reikia atmesti.
49. Greta gyvenamosios vietos reikalavimo 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 89 straipsnio 1 dalis nustato tokias sąlygas: kad asmuo būtų bedarbis, vyresnis nei 50 metų amžiaus ir kad per dvejus metus prieš pateikiant prašymą būtų gavęs daugiau nei 312 bedarbio išmokų.
50. Šios sąlygos yra akivaizdžiai susijusios su nedarbo rizika. Mano nuomone, iš jų galima spręsti, kad ši išmoka yra bedarbio išmoka, nepaisant atleidimo nuo užsiregistravimo kaip darbo ieškantis asmuo ir buvimo pasirengusiam įsidarbinti – t. y. nuo sąlygų, kurios paprastai siejamos su teise gauti bedarbio išmoką.
51. Manau, kad šis atleidimas taip pat nepakeičia G. De Cuyper bedarbio statuso. Kaip posėdyje teigė ONEM, Belgijos teisės aktų leidėjas taiko vienodas sąlygas ir vyresniems, ir jaunesniems bedarbiams. Vyresnio amžiaus bedarbiai, skirtingai nuo asmenų, išėjusių į ankstyvą pensiją, nelaikomi galutinai palikusiais darbo rinką, nors neprivalo užsiregistruoti kaip darbo ieškantys asmenys ir būti pasirengę įsidarbinti; vėliau jie gali grįžti dirbti.
52. Taip pat galima pažymėti, kad pagal 2002 m. gegužės 27 d. Karaliaus nutarimą nuo 2002 m. liepos mėn. vyresnio amžiaus bedarbiai, kuriems dar nesuėjo 58 metai, nebegali prašyti atleisti nuo pareigos užsiregistruoti kaip darbo ieškantys asmenys ir būti pasirengusiems įsidarbinti.
53. Nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nematau nieko, kas reikštų, kad G. De Cuyper reikalaujama išmoka kuo nors skiriasi nuo išmokų, mokamų dėl priverstinio nedarbo, todėl manau, kad ją reikia laikyti bedarbio išmoka pagal Reglamento Nr. 1408/71 4 straipsnio 1 dalies g punktą.
Nagrinėjama bedarbio išmoka
54. Išmokų, susijusių su priverstiniu nedarbu, teisinis reglamentavimas socialinės apsaugos sistemose užima specialią vietą.
55. Šiomis išmokomis siekiama pasiūlyti darbuotojams ir jų šeimos nariams paramos garantiją laikino priverstinio nedarbo atveju.
56. Taigi asmenys, turintys teisę į šias išmokas, sudaro aktyvios dirbančios visuomenės dalį įprastoje darbo rinkoje. Paprastai šios išmokos yra mokėjimai, kurie iki tam tikro maksimalaus lygio yra susiję su paskutiniu atlyginimu.
57. Išmokos finansuojamos iš bendrųjų mokesčių arba iš labiau specifinių kolektyvinių mokesčių, susijusių su pagrindinėmis darbo pajamomis.
58. Šie požymiai leidžia numanyti, kad gaunantieji bedarbio pašalpas turi likti darbo rinkoje, t. y. jie privalo užsiregistruoti įstaigoje, kuri jiems padeda susirasti naują darbo vietą. Be to, turintieji teisę į šias pašalpas privalo priimti bet kurį tinkamą darbo pasiūlymą ir negali verstis jokia veikla, iš kurios jie gautų jų bedarbio išmoką viršijančių pajamų.
59. Šių reikalavimų, kurie iš esmės turi būti griežtai taikomi, tikslas yra išvengti netinkamo naudojimosi arba piktnaudžiavimo bedarbio išmoka, taip pat išvengti bedarbio pašalpas gaunančių asmenų nesąžiningos konkurencijos darbo rinkoje.
60. Nuo devintojo dešimtmečio bedarbio pašalpos, kaip darbingai visuomenės daliai skirta socialinės apsaugos sritis, tapo vis daugiau naudojamos kaip darbo rinkos ir užimtumo politikos įrankis.
61. Daugelyje (daugiausia kontinentinių) valstybių socialinės apsaugos teisės aktai buvo naudojami skatinant politiką, pagal kurią vyresnio amžiaus darbo rinkos dalyviai užleistų vietą jaunesniems darbo ieškantiems asmenims. Taikant tokią politiką šie vyresni darbo netekę darbuotojai buvo iš dalies arba visiškai atleisti nuo reikalavimo būti darbo rinkoje. Atrodo, toks yra ir šioje byloje nagrinėjamų Belgijos 1991 m. nuostatų loginis pagrindimas.
62. Kitose valstybėse, ypač skandinavų, socialinės apsaugos teisės aktai dėl bedarbių yra naudojami kaip priemonė įgyvendinti „suaktyvinančią“ darbo rinkos politiką, susiejant teisę į išmoką ir jos dydį taip pat su aktyviu dalyvavimu mokymo programose, skirtose išlaikyti arba padidinti atitinkamų darbo ieškančių asmenų galimybes užsidirbti darbo rinkoje.
63. Pastaruoju metu darbo rinkos politika daugumoje ES valstybių narių pradėta siekti, kad kuo daugiau vyresnio amžiaus darbuotojų dalyvautų darbo rinkoje. Akivaizdu, jog tai susiję su Europos visuomenės senėjimo problemomis. Dėl tokios politikos vyresniems bedarbiams imta griežčiau taikyti buvimo pasirengusiems įsidarbinti kriterijų, nei buvo įprasta iki pastarojo laikotarpio. Šis pokytis matyti ir 2002 m. gegužės 27 d. Karaliaus nutarime(15) .
64. Taigi greta klasikinių argumentų prieš bedarbio išmokos perkėlimą – piktnaudžiavimo ir nesąžiningos konkurencijos darbo rinkoje prevencijos – svarbus ir argumentas, kad valstybės turi galėti naudoti tokią išmoką kaip darbo rinkos ir užimtumo politikos instrumentą.
65. Valstybių narių naudojimasis pasirengimo įsidarbinti kriterijumi kaip „aktyvuojančios“ darbo rinkos politikos instrumentu akivaizdžiai atitinka kompetencijos pagal EB sutarties straipsnius dėl užimtumo ir socialinių nuostatų atskyrimą.
66. EB 125 straipsnyje įtvirtinta, kad valstybės narės ir Bendrija veikia siekdamos plėtoti suderintą užimtumo strategiją, ypač ugdydamos kvalifikuotą, profesiniu atžvilgiu pasirengusią ir mokančią prisitaikyti darbo jėgą bei darbo rinkas, prisitaikančias prie ekonomikos pokyčių, kad būtų pasiekti ES 2 straipsnyje ir EB 2 straipsnyje nustatyti tikslai. Šie tikslai apima skatinimą visoje Bendrijoje siekti aukšto lygio užimtumo ir socialinės apsaugos.
67. Pagal 126 straipsnio 1 dalį valstybės narės savo užimtumo politika padeda siekti šių tikslų.
68. EB 125 straipsnis, 127 straipsnio 1 dalis ir 129 straipsnis nurodo, kad Bendrijos vaidmuo dėl valstybių narių užimtumo politikos bei aukšto lygio užimtumo siekimo yra koordinuojantis ir papildantis. Tačiau valstybių narių kompetencija šioje srityje turi būti gerbiama valstybių pagal EB 127 straipsnio 1 dalį. Bendrijos priimamos papildančios priemonės neapima valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų derinimo pagal EB 129 straipsnio antrąją pastraipą.
69. Tiek, kiek tai reikšminga, EB 136 straipsnyje dėl socialinių nuostatų įtvirtinama, kad Bendrijos ir valstybių narių tikslas yra didinti užimtumą, skatinti kurti geresnes gyvenimo bei darbo sąlygas ir deramą socialinę apsaugą, siekiant nuolatinio didelio užimtumo ir kovojant su socialine atskirtimi, ir šiuo tikslu Bendrija ir valstybės narės įgyvendina priemones, pagal kurias atsižvelgiama į įvairias nacionalinės patirties formas.
70. EB 137 straipsnio 1 dalyje, inter alia,					nurodoma, kad Bendrija remia ir papildo valstybių narių veiklą darbuotojų socialinio draudimo ir socialinės apsaugos bei darbuotojų socialinės apsaugos nutraukus darbo sutartį srityse.
71. Remiantis EB 137 straipsnio 4 dalies pirma įtrauka pagal EB 137 straipsnį priimtos nuostatos neturi daryti poveikio valstybių narių teisei nustatyti pagrindinius savo socialinių draudimo sistemų principus ir didesniu mastu paveikti jų finansinės pusiausvyros.
72. Apibendrinant akivaizdu, kad užimtumo ir socialinės apsaugos politikos nustatymo kompetencija visų pirma priklauso valstybėms narėms, o Bendrijos vaidmuo yra koordinuoti ir papildyti.
73. Atrodo, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas leido valstybėms narėms naudoti bedarbio išmoką kaip darbo rinkos ir užimtumo politikos instrumentą, pakeisdamas Reglamentą Nr. 1408/71, kurio nauja redakcija (Reglamentas Nr. 883/2004)(16) ir toliau akivaizdžiai neapima bedarbio išmokos perkėlimo.
Galimybė perkelti bedarbio pašalpą pagal Reglamentą Nr. 1408/71
74. Atsižvelgiant į šias aplinkybes, kurios paaiškina bedarbio išmokų perkėlimo apribojimo loginį pagrindimą, toliau reikėtų išnagrinėti, kaip šis principas atsispindi Reglamento Nr. 1408/71 nuostatose ir kaip šios nuostatos taikomos šiomis aplinkybėmis.
75. Reglamento Nr. 1408/71 10 straipsnio 1 dalis yra susijusi su nacionalinės teisės aktuose dėl socialinio draudimų schemų įtvirtintų gyvenamosios vietos sąlygų netaikymu. Ji apima draudimą sumažinti ar pakeisti tam tikras socialinio draudimo išmokas arba sustabdyti ar nutraukti jų mokėjimą, arba jas išieškoti vien dėl to, kad šių išmokų gavėjas gyvena kitos valstybės narės teritorijoje nei ta, kurioje yra už jų mokėjimą atsakinga įstaiga. 10 straipsnio 1 dalyje išvardytos socialinio draudimo išmokos, kurioms taikomas šis draudimas, neapima bedarbio išmokos.
76. Todėl, kaip pažymi ONEM, nacionalinės teisės aktų, reglamentuojančių bedarbio išmoką, atveju Reglamentas Nr. 1408/71 iš esmės neuždraudžia nei gyvenamosios vietos reikalavimo, nei mokėjimo sustabdymo dėl to, kad gavėjas gyvena kitoje valstybėje narėje.
77. Bendro pobūdžio teiginiui, kad bedarbio pašalpos perkėlimo apribojimai yra nedraudžiami, Reglamentas Nr. 1408/71 nustato dvi išimtis.
78. 69 straipsnis įtvirtina teisę gauti bedarbio išmoką, jei bedarbis, užsiregistravęs kaip darbo ieškantis asmuo, išvyksta į kitą valstybę narę ieškoti darbo ne ilgiau nei trims mėnesiams. 71 straipsnio 1 dalis įtvirtina teisę gauti bedarbio išmoką bedarbiams, kurie paskiausio darbo metu gyveno valstybėje narėje, kitoje nei ta valstybė, kurioje jie yra apdrausti socialiniu draudimu.
79. G. De Cuyper atvejis nėra nė vienas iš tų, kuriems taikomi 69 ir 71 straipsniai. Todėl taikoma bendra nuostata, kad teisei gauti bedarbio išmoką nedraudžiama nustatyti gyvenamosios vietos reikalavimo.
80. Komisija teigia, kad reikalavimai būti pasirengusiam įsidarbinti ir ieškoti darbo yra neatskiriami nuo bedarbio asmens statuso ir kad jie pateisina galimybės perkelti teisę gauti bedarbio išmoką apribojimą. Kadangi pagal Belgijos teisės aktus šie reikalavimai vyresniems nei 50 metų amžiaus bedarbiams netaikomi, jos teigimu, teisės gauti bedarbio išmoką perkėlimo apribojimas, atrodo, nebėra pateisinamas.
81. Šis argumentas gali būti svarbus, kai pagal Reglamentą Nr. 1408/71 valstybės narės privalo neriboti tokios teisės, remdamosi su įsidarbinimu iš naujo susijusiais pagrindais.
82. Tačiau kartu aiškinamos 10 straipsnio 1 dalis ir nuostatos dėl teisės gauti bedarbio išmoką akivaizdžiai rodo priešingai: valstybėms narėms nedraudžiama apriboti išmokos perkėlimo. Būtų keista, jei šios nuostatos būtų aiškinamos taip, kad valstybės narės privalo pateisinti tokią nuostatą kaip nagrinėjamoji, kuri įtvirtina išmokos perkėlimo apribojimą.
83. Todėl Reglamento Nr. 1408/71 nuostatos nesuteikia teisės bedarbiui, iš kurio nereikalaujama būti pasirengusiam įsidarbinti, į bedarbio išmoką, jei jis gyvena kitoje valstybėje narėje nei kompetentinga valstybė.
84. Be to, yra rimtų praktinių priežasčių neleisti perkelti bedarbio pašalpos, kurias jau minėjau(17) ir kurias savo pastabose minėjo kai kurios iš šalių.
85. Pirma, valstybės narės turi galėti naudoti bedarbio pašalpas kaip savo darbo rinkos ir užimtumo politikos instrumentus, ir būtent taip yra šiuo atveju, atsižvelgiant į pastaraisiais metais sugriežtėjusį pasirengimo įsidarbinti kriterijaus taikymą vyresnio amžiaus bedarbiams. Akivaizdu, kad gyvenamosios vietos reikalavimas užtikrina patenkinamą tokios politikos įgyvendinimą.
86. Antra, kaip teigia Prancūzija, bedarbis turi didesnes galimybes susirasti darbą paskiausio įsidarbinimo valstybėje. Todėl užimtumo politikos tikslais teisė gauti bedarbio išmoką gali būti susieta su gyvenimu toje valstybėje.
87. Trečia, kaip teigia ONEM, Prancūzija ir Vokietija, gyvenamosios vietos reikalavimas būtinas, kad būtų galima atlikti prašymą pateikusio asmens šeiminių aplinkybių ir jo atlygintinos veiklos, kurios gali turėti įtakos teisei gauti bedarbio išmoką, patikrinimus. Tokie patikrinimai yra būtini siekiant išvengti piktnaudžiavimo. Išskyrus Reglamento Nr. 1408/71 69 ir 71 straipsniuose įtvirtintus išimtinius atvejus, kurie netaikomi šioje byloje, nėra organizuoto valstybių narių institucijų bendradarbiavimo prižiūrint bedarbio išmoką gaunančio asmens, išvykusio iš kompetentingos valstybės į kitą valstybę narę, padėtį.
88. Todėl šiuo atveju nėra priežiūros sistemos G. De Cuyper šeiminei padėčiai ir bet kokiai atlygintinai veiklai, kuria jis galėtų verstis Prancūzijoje, patikrinti. Kadangi nėra jokios Belgijos ir Prancūzijos įstaigų bendradarbiavimo sistemos, kad būtų galima patikrinti, ar bedarbio pašalpa gaunama teisėtai, nė vienos iš šių valstybių įstaigos neturėtų kompetencijos patikrinti šių aspektų.
89. Iš to išplaukia, kad gyvenamosios vietos reikalavimas yra tinkamas, siekiant užtikrinti, kad būtų veiksmingai patikrinama bedarbio šeiminė padėtis arba bet kokia atlygintina veikla.
90. Ketvirta, leisti perkelti bedarbio išmoką reikštų leisti nesąžiningai konkuruoti valstybės narės, į kurią išvykstą bedarbis, darbo rinkoje. Akivaizdu, kad tokių pasekmių kiltų, jei vienos valstybės narės piliečiai, gaunantys tokią išmoką, galėtų patekti į kitos valstybės narės darbo rinką: jie turėtų nesąžiningą finansinį privalumą antrosios valstybės narės piliečių atžvilgiu, kurie taip pat siektų patekti į darbo rinką, tačiau kurių pajamos, be abejo, iš esmės nebūtų subsidijuojamos.
91. Penkta, kaip posėdyje teigė Nyderlandai, turi būti išlaikytas ryšys tarp išmokos finansavimo ir skyrimo. Išmokos mokėjimas iš valstybės narės biudžeto yra jos gyventojų solidarumo išraiška. Tai yra priemonė socialinei sanglaudai didinti ir vengti socialinės atskirties su visomis jos sukeliamomis pasekmėmis. Išmokų perkėlimas galėtų sumenkinti socialinę sanglaudą ir lemti tai, kad vienos valstybės narės gyventojams tektų neproporcinga finansinė našta.
EB 17 ir 18 straipsnių taikymas, jei taikomas Reglamentas Nr. 1408/71
92. Jei būtų pripažįstama, kad Reglamentas Nr. 1408/71 yra taikomas, reikėtų apsvarstyti, kaip pateikti klausimai turėtų būti nagrinėjami EB 17 ir 18 straipsnių kontekste.
Šalių pastabos
93. G. De Cuyper teigia, kad gyvenamosios vietos reikalavimas pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus dekreto 66 straipsnį pažeidžia Sąjungos piliečių teisę laisvai judėti ir apsigyventi Bendrijoje. Komisija teikia panašų argumentą, nesvarbu, ar aptariama išmoka turi būti laikoma socialine lengvata Reglamento 1612/68 7 straipsnio 2 dalies prasme, ar bedarbio pašalpa pagal Reglamentą Nr. 1408/71.
94. G. De Cuyper teigia, kad gyvenamosios vietos reikalavimas atgraso Sąjungos pilietį nuo naudojimosi teise laisvai judėti, nes panaikina teisę gauti bedarbio pašalpą pastarajam išvykus į kitą valstybę narę. Jis teigia, kad jo atveju jam iš tikrųjų uždrausta naudotis šia teise, nes negaudamas išmokos, neturėtų pakankamai išteklių netapti finansine našta valstybei narei, į kurią išvyksta, ir todėl prarastų teisę gyventi Prancūzijoje pagal Direktyvą 90/364(18) . Jis teigia, kad gyvenamosios vietos reikalavimas yra neproporcingas tikslui kontroliuoti teisės gauti nagrinėjamą išmoką sąlygas, ypač todėl, kad jis yra atleistas nuo pareigos atsiskaityti įdarbinimo tarnyboms ir būti pasirengusiam dirbti. Be to, jis teigia, kad, palyginti su turinčiais teisę gauti išmoką asmenimis, gyvenamosios vietos reikalavimas taip pat diskriminuoja gavėjus, kurie naudojasi savo Sąjungos piliečio teise vykti į kitą valstybę narę, tų gavėjų, kurie lieka Belgijoje, atžvilgiu.
95. Komisija teigia, kad jeigu išmoka laikoma socialine lengvata pagal Reglamento Nr. 1612/68 7 straipsnio 2 dalį, atsisakymas ją skirti tokiu atveju, kai gavėjas išvyksta į kitą valstybę narę, pažeidžia Sąjungos piliečio teisę, kad su juo būtų elgiamasi vienodai kaip su kitais jo pilietybės valstybės piliečiais, kurie lieka toje narėje. Jos nuomone, sprendime Pusa (19) Teisingumo Teismas tokį argumentavimą taikė Suomijos piliečiui, gyvenančiam Ispanijoje, kuris reikalavo, kad su juo būtų elgiamasi taip pat, kaip su Suomijos piliečiais, gyvenančiais Suomijoje.
96. Komisija teigia, jog objektyvūs pagrindai, susiję su būtinybe užtikrinti, kad gavėjas yra susijęs su atitinkama darbo rinka, nėra svarbūs, nes jis neprivalo būti pasirengęs įsidarbinti. Be to, pagrindai, susiję su administraciniais sunkumais kontroliuoti išmokos skyrimo sąlygų laikymąsi, negali pateisinti nukrypimo nuo Bendrijos teisės nuostatų, ir šis principas ypač taikomas tuomet, kai teigiama, kad ribojamas naudojimasis viena iš pagrindinių laisvių(20) .
97. Jei išmoka pripažįstama bedarbio išmoka pagal Reglamentą Nr. 1408/71, Komisija teigia, kad su išmoka susijusios sąlygos gali būti pateisinamos tuo, jog jos yra susijusios su darbo paieškų skatinimu. Kadangi šiuo atveju nebuvo reikalaujama ieškoti darbo, teisės gauti bedarbio išmoką perkėlimo apribojimas yra nebepateisinamas.
98. ONEM, Belgija, Prancūzija ir Vokietija teigia, kad bet koks Sąjungos piliečių teisės laisvai judėti ir apsigyventi apribojimas gali būti pateisinamas.
99. ONEM tvirtina, jog gyvenamosios vietos reikalavimo sukeliamas teisės laisvai judėti apribojimas yra pateisinamas Reglamente Nr. 1408/71 įtvirtintu principu, kad teisė gauti bedarbio pašalpą negali būti perkeliama; ir tuo, kad ji negalėtų atlikti patikrinimų, būtinų užtikrinti teisės gauti bedarbio išmoką sąlygų laikymąsi. Kadangi gyventi Belgijoje reikalaujama tam, kad ONEM galėtų užtikrinti, jog išmokos nėra mokamos nepagrįstai, gyvenamosios vietos reikalavimas yra proporcingas. Šis reikalavimas taikomas neatsižvelgiant į pilietybę ir todėl nelaikomas skirtingu elgesiu.
100. Prancūzija teigia, kad gyvenamosios vietos reikalavimas gali būti pateisinamas trimis pagrindais. Pirma, sprendime Müller‑Fauré (21) Teisingumo Teismas pripažino, kad nesant derinimo Bendrijos lygiu valstybės narės nustato sąlygas, kuriomis teikiamos socialinės apsaugos išmokos. Antra, gyvenamosios vietos reikalavimas yra pateisinamas, nes bedarbis turi didžiausias galimybes susirasti darbą savo paskutinio įsidarbinimo valstybėje. Trečia, tai taip pat pateisinama būtinybe atlikti atlyginamos veiklos, kuria verčiasi gavėjas, ir jo šeiminės padėties patikrinimus.
101. Vokietija teigia, kad gyvenamosios vietos reikalavimu siekiama teisėto tikslo – užtikrinti reikalavimų, suteikiančių gavėjui teisę gauti bedarbio išmokų, patikrinimą ir piktnaudžiavimo tokių išmokų skyrimu prevenciją. Kadangi šio tikslo negalima pasiekti kitomis priemonėmis nei patikrinimai vietoje, gyvenamosios vietos reikalavimas yra tinkamas ir, Vokietijos manymu, proporcingas. Draudimas diskriminuoti gali kilti iš EB 12 ir 18 straipsnių tik dėl tų teisės aktų, kurie yra tiesiogiai susiję su laisve judėti ir apsigyventi kitoje valstybėje narėje.
Įvertinimas
102. G. De Cuyper yra Belgijos pilietis, gyvenantis Prancūzijoje. Jis yra Sąjungos pilietis, kuris pasinaudojo teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje. Jis skundžiasi nacionaliniame teisme tuo, kad išvykęs į Prancūziją neteko teisės gauti išmoką, kurią gaudavo gyvendamas Belgijoje.
103. Šios aplinkybės patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, ir todėl G. De Cuyper gali remtis jos suteiktomis teisėmis, ypač teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje(22) .
104. Nebūtina nustatyti diskriminacijos, kad būtų taikomas EB 18 straipsnis.
105. Ši nuostata Sąjungos piliečiui suteikia teisę laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje, laikantis šioje Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų. Nė viena iš šių sąlygų neleidžia manyti, kad šis straipsnis taikomas tik diskriminacijos atveju.
106. Be to, net jei kitais aspektais Sutartis judėjimo laisvę akivaizdžiai užtikrina diskriminavimo draudimu, Teisingumo Teismas šią teisę aiškina kaip uždraudžiančią nediskriminacines priemones(23) . Teisingumo Teismo praktika EB 39 straipsnio srityje parodo, kad, pavyzdžiui, darbuotojų judėjimo laisvė gali uždrausti nediskriminacines priemones(24) .
107. Todėl neatrodo būtina aiškinti EB 18 straipsnį, kuriame įtvirtinta teisė laisvai judėti ir apsigyventi nenurodant diskriminacijos draudimo, kaip reiškiantį, kad jis gali būti taikomas, tik kai priemonė yra diskriminacinė.
108. Greičiau klausimas yra susijęs su tuo, ar priemonė nustato naudojimosi Sąjungos piliečio teisės laisvai judėti ir apsigyventi apribojimus ir ar, teigiamo atsakymo atveju, toks apribojimas gali būti pateisinamas.
109. Šioje byloje reikia išsiaiškinti, ar gyvenamosios vietos reikalavimas yra nepateisinamas naudojimosi šia teise apribojimas.
110. Akivaizdu, kad gyvenamosios vietos reikalavimas apriboja Sąjungos piliečio teisę laisvai judėti ir apsigyventi Bendrijoje.
111. Todėl reikia išnagrinėti, ar toks apribojimas gali būti pateisinamas pagal EB 17 ir 18 straipsnius.
112. ONEM ir Belgijos teigimu, EB 18 straipsnio 1 dalis įtvirtina, kad ja naudojamasi laikantis Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtose nuostatose nustatytų apribojimų bei sąlygų; EB 42 straipsnis numato, kad gali būti imtasi priemonių, būtinų laisvam darbuotojų judėjimui užtikrinti; kadangi Reglamentas Nr. 1408/71 buvo priimtas remiantis EB 42 straipsniu, jis laikytinas priemone, priimta siekiant įgyvendinti Sutartį pagal EB 18 straipsnio 1 dalį.
113. Mano nuomone, dėl to nekyla klausimas, kad teisė laisvai judėti pagal EB 18 straipsnį yra apribota iš Reglamento Nr. 1408/71 kylančiu bendru principu, kad bedarbio išmoka negali būti perkeliama.
114. Tokį požiūrį patvirtina Prancūzijos nurodyta Teisingumo Teismo praktika, pagal kurią Bendrijos teisė neturi poveikio valstybių narių kompetencijai tvarkyti savo socialines apsaugos sistemas. Reglamentas Nr. 1408/71 greičiau sieja nei derina valstybių narių socialinės apsaugos sistemas taip, kad nacionalinė kompetencija yra išsaugoma. Kaip pažymėjo Teisingumo Teismas, nesant derinimo, kiekviena valstybė narė nustato sąlygas, kuriomis teikiamos socialinės išmokos(25) .
115. Apskritai, kaip tai matyti ir iš EB 137 straipsnio, Bendrija neturi kištis į šių sąlygų nustatymą(26) .
116. Be to, pripažinimas, kad gyvenamosios vietos reikalavimas yra nepateisinamas Sąjungos piliečio teisės laisvai judėti apribojimas, visiškai sumenkintų Reglamente Nr. 1408/71 įtvirtintų nuostatų dėl bedarbio išmokos tikslą ir prieštarautų šio reglamento 10 straipsnio 1 daliai.
117. Nėra priežasčių manyti, kad straipsnių dėl Sąjungos pilietybės įtraukimu buvo siekiama tokio rezultato.
118. Iš to išplaukia, kad Bendrijos teisės prasme valstybės narės įtvirtinta sąlyga, kad bedarbio išmokos gavėjas gyventų toje valstybėje narėje, neprieštarauja EB 17 ir 18 straipsniams.
119. 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimu įtvirtintas gyvenamosios vietos reikalavimas nepažeidžia EB 17 ir 18 straipsnių: toks Sąjungos piliečio teisės laisvai judėti ir apsigyventi apribojimas yra pateisinamas tuo, kad teisė į bedarbio išmoką negali būti perkeliama į kitą valstybę narę pagal Reglamento Nr. 1408/71 nuostatas.
VI – Išvada
120. Remdamasis išdėstytais motyvais, manau, kad Teisingumo Teismas į Tribunal du Travail
pateiktus klausimus turėtų atsakyti taip:
EB 17 ir 18 straipsniams neprieštarauja reikalavimas, kad bedarbio išmoka pagal 1991 m. lapkričio 25 d. Karaliaus nutarimo 66 straipsnį vyresniam nei 50 metų bedarbiui, kuriam taikoma lengvata pagal šio nutarimo 89 straipsnį, būtų skiriama su sąlyga, kad jis gyvena Belgijoje.
(1) .
(2)  –	1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 5 skyrius, 1 tomas, p. 15), su pakeitimais, padarytais 1992 m. liepos 27 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2434/92 (OL L 245, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba, 5 skyrius, 2 tomas, p. 69).
(3)  –	1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 iš dalies pakeista ir atnaujinta redakcija (OL L 230, 1983, p. 6, I priedas). Reglamento tekstas su vėlesniais pakeitimais yra 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 118/97 A priedo I dalyje (OL L 28, 1997, p. 1).
(4)  –	1 straipsnio q punktas.
(5)  –	Moniteur belge, 1991 m. gruodžio 31 d.
(6)  –	Moniteur belge, 1995 m. gruodžio 8 d.
(7)  –	Moniteur Belge, 2002 m. birželio 11 d.
(8)  –	1996 m. liepos 11 d. Sprendimas (C‑25/95, Rink. p. I‑3786).
(9)  –	Ten pat, 5 ir 6 punktai.
(10)  –	Ten pat, 37 punktas.
(11)  –	Ten pat, 27 punktas.
(12)  –	Otte
byloje prisitaikymo išmoka mokama, tik jei prašymą pateikęs asmuo, jeigu būtų išlaikęs savo darbo vietą, būtų tenkinęs sąlygas pensijai gauti ne vėliau kaip po penkerių metų (žr. sprendimo 6 punktą).
(13)  –	1983 m. gegužės 5 d. Sprendimas Piscitello
(139/82, Rink. p. 1427, 11 ir 16 punktai).
(14)  –	2000 m. liepos 6 d. Sprendimas Movrin
(C‑73/99, Rink. p. I‑5625, 39–40 punktai).
(15)  –	Žr. šios išvados 18 punktą.
(16)  –	2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (OL L 166, 2004, p. 1–123). Ypač žr. 64 ir 65 straipsnius.
(17)  –	Žr. šios išvados 64 punktą.
(18)  –	1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyva dėl teisės apsigyventi 90/364/EEB (OL L 180, 1990, p. 26).
(19)  –	2004 m. balandžio 29 d. Sprendimas Pusa
(C‑224/02, Rink. p. I‑5763, 18–32 punktai).
(20)  –	Šiuo aspektu Komisija remiasi 1999 m. sausio 26 d. Sprendimu Terhoeve
(C‑18/95, Rink. p. I‑345).
(21)  –	2003 m. gegužės 13 d. Sprendimas Müller-Fauré ir van Riet
(C‑385/99, Rink. p. I‑4509).
(22)  –	2002 m. lapkričio 7 d. Sprendimas D’Hoop
(C‑224/98, Rink. p. I‑6191, 27–29 punktai).
(23)  –	Laisvo paslaugų judėjimo kontekste žr. 1991 m. liepos 25 d. Sprendimą Säger
(C‑76/90, Rink. p. I-4221, 12 punktas). Laisvo kapitalo judėjimo kontekste žr. 2002 m. birželio 4 d. Sprendimą Komisija prieš Prancūziją (C‑483/99, Rink. p. I‑4781, 41 punktas) ir 2002 m. birželio 4 d. Sprendimą Komisija prieš Portugaliją (C‑367/98, Rink. p. I‑4731, 45 punktas).
(24)  –	1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman
(C‑415/93, Rink. p. I‑4921, 103 punktas) ir 2000 m. sausio 27 d. Sprendimas Graf
(C‑190/98, Rink. p. I‑493, 18 punktas).
(25)  –	Sprendimas Müller‑Fauré
(nurodytas šios išvados 21 išnašoje, 100 punktas).
(26)  –	Žr. šios išvados 69 ir 70 punktus.