62024CC0097
GENERALINĖS ADVOKATĖS
LAILA MEDINA IŠVADA,
pateikta 2025 m. balandžio 10 d. (
1
)
Byla C‑97/24
S.A.,
R.J.
prieš
The Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth,
Airiją,
Attorney General,
dalyvaujant
Jungtinių Tautų pabėgėlių reikalų vyriausiajam komisarui
(High Court (Aukštasis teismas, Airija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Valstybės narės atsakomybė už Sąjungos teisės pažeidimą – Pakankamai aiškus pažeidimas – Nenugalima jėga – Prieglobsčio politika – Direktyva 2013/33/ES – 17 ir 18 straipsniai – Normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo – Didelis asmenų, kuriems reikalinga laikina ar tarptautinė apsauga, antplūdis – Materialinių priėmimo sąlygų nebuvimas – 18 straipsnio 9 dalis – Pagrindiniai poreikiai – Apgyvendinimo galimybių išnaudojimas – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija – 1 ir 4 straipsniai – Žmogaus orumas ir nežmoniško ar žeminamo elgesio pavojus“
1.
Šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas nagrinėjant dviejų tarptautinės apsaugos prašytojų, S. A. ir R. J. (toliau – pareiškėjai), ir Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (vaikų, lygybės, neįgalumo, integracijos ir jaunimo reikalų ministras, Airija; toliau – ministras), Airija ir Attorney General (generalinis prokuroras, Airija) (toliau kartu – Airijos valdžios institucijos) ginčą dėl žalos atlyginimo už tai, kad pareiškėjams nebuvo suteiktas būstas, maisto, vandens ir nesudarytos kitos materialinės priėmimo sąlygos, tenkinančios jų pagrindinius poreikius.
2.
Pareiškėjai prašo kompensacijos, nes nacionalinės valdžios institucijos neįvykdė pareigų, kylančių iš Direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo (
2
).
3.
Reikalavimas taikyti atsakomybę pagal Sąjungos teisę grindžiamas jurisprudencija, kylančia iš pagrindinių sprendimų, priimtų bylose Francovich ir kt. (
3
) ir Brasserie du Pêcheur
ir Factortame (
4
) (toliau kartu – Francovich jurisprudencija), kuriuose nustatyta valstybės atsakomybė už žalą, padarytą asmenims dėl Sąjungos teisės pažeidimų, už kuriuos valstybė gali būti laikoma atsakinga; šis principas neatsiejamas nuo sutarčių, kuriomis grindžiama Europos Sąjunga, sistemos (
5
).
4.
Remiantis šiuo principu, nukentėję privatūs asmenys turi teisę į žalos atlyginimą, jeigu įvykdytos trys sąlygos: pažeista Sąjungos teisės norma, kuria siekiama suteikti privatiems asmenims teisių, jos pažeidimas yra pakankamai sunkus ir egzistuoja tiesioginis to pažeidimo ir šių asmenų patirtos žalos priežastinis ryšys (toliau – Brasserie du Pêcheur ir Factortame jurisprudencijos kriterijus) (
6
). Sąlygas, leidžiančias nustatyti valstybių narių atsakomybę už Sąjungos teisės pažeidimais privatiems asmenims padarytą žalą, iš esmės turi taikyti nacionaliniai teismai, laikydamiesi Teisingumo Teismo pateiktų šio taikymo gairių (
7
).
5.
Šioje byloje, nors pareiškėjai teigia, jog trys šio kriterijaus dalys tenkinamos, Airijos valdžios institucijos remiasi nenugalimos jėgos aplinkybe, o tai neleidžia konstatuoti pakankamai aiškaus pažeidimo, taigi ir to, kad įvykdyti Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijaus antrosios dalies reikalavimai. Šios institucijos neginčija, kad nesuteikė pareiškėjams gyvenamųjų patalpų, kaip reikalaujama pagal nacionalines taisykles, kuriomis įgyvendinama Direktyva 2013/33. Visgi jos neigia, kad pareiškėjai turi teisę į žalos atlyginimą, nes, jų tvirtinimu, Sąjungos teisės pažeidimus lėmė aplinkybės, kurios prilygsta nenugalimai jėgai ir todėl nėra „pakankamai rimtos“, kaip tai suprantama pagal šio kriterijaus antrą dalį.
6.
Taigi byloje keliamas klausimas, ar nacionalinės valdžios institucijos gali remtis nenugalimos jėgos aplinkybe kaip gynybos priemone, kai reikalaujama atlyginti žalą dėl Direktyvos 2013/33 pažeidimo.
I. Teisinis pagrindas
7.
Šiai išvadai svarbūs Direktyvos 2013/33 2, 17 ir 18 straipsniai. Šios direktyvos 18 straipsnio 9 dalyje nustatyta:
„Tinkamai pagrįstais atvejais valstybės narės ypatinga tvarka kuo trumpesniam laikotarpiui materialinėms priėmimo sąlygoms gali nustatyti kitokius reikalavimus, nei numatyta šiame straipsnyje, kai:
a)
reikia atlikti prašytojų specialių poreikių įvertinimą pagal 22 straipsnį;
b)
paprastai turimos apgyvendinimo galimybės yra laikinai išnaudotos.
Tokios kitokios sąlygos bet kuriuo atveju turi patenkinti pagrindinius poreikius.“
8.
Direktyva 2013/33 į Airijos teisę perkelta priėmus European Communities (Reception Conditions) Regulations 2018 (
8
) (2018 m. Europos Bendrijų (priėmimo sąlygų) taisyklės; toliau – taisyklės).
9.
Taisyklėse materialinės priėmimo sąlygos apibrėžiamos kaip „suteikiamos gavėjui siekiant laikytis [Direktyvos 2013/33]“ ir nurodoma, kad jas sudaro:
„a)
apgyvendinimas, maistas ir susijusios išmokos, teikiamos natūra,
b)
dienpinigiai ir
c)
drabužiai, teikiami kaip finansinė pašalpa pagal Social Welfare Consolidation Act 2005 [2005 m. Konsoliduotasis socialinės gerovės įstatymas] 201 straipsnį“.
10.
Dienpinigiai apibrėžiami kaip „materialinių priėmimo sąlygų dalis, kurią sudaro savaitinė išmoka, mokama gavėjui pagal užimtumo reikalų ir socialinės apsaugos ministro administruojamą sistemą, kad gavėjas galėtų padengti atsitiktines asmenines išlaidas“.
11.
Taisyklių 4 punkte nustatyta Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje numatyta išimtis, kai paprastai turimos apgyvendinimo galimybės yra laikinai išnaudotos, tačiau aiškiai nurodoma, kad toks išimtinis aprūpinimas vis dėlto turi tenkinti „gavėjo pagrindinius poreikius“.
12.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog High Court (Aukštasis teismas, Airija) vienoje iš Airijos teismų nagrinėtų bylų, t. y. SY prieš Minister for Children, Equality, Disability, Integration and Youth (
9
), nusprendė, kad ministras, nesuteikdamas tarptautinės apsaugos prašytojui būsto, maisto ar sanitarinių sąlygų, pažeidė savo pareigas pagal taisykles ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 1 straipsnį, ir pripažino, jog tai, kad ministras nesudarė prašytojui materialinių priėmimo sąlygų pagal taisykles, yra neteisėta ir pažeidžia prašytojo teises pagal Chartijos 1 straipsnį. Ministras šio sprendimo neapskundė. Vis dėlto SY nereiškė reikalavimo atlyginti žalą.
II. Bylos faktinės aplinkybės
13.
S. A., kuris yra Afganistano pilietis, ir R. J., kuris yra Indijos pilietis, atitinkamai 2023 m. vasario 15 d. ir 2023 m. kovo 20 d. Airijoje pateikė tarptautinės apsaugos prašymus.
14.
Pagal taisykles jie įgijo teisę į materialines priėmimo sąlygas. Vis dėlto jiems nebuvo suteiktas būstas. Pareiškėjai gavo vieną 25 eurų vertės kuponą. Prašymų pateikimo momentu jie neturėjo teisės gauti prieglobsčio prašytojų pinigų, nes Airijos valdžios institucijos laikėsi nuomonės, kad tokia teisė priklauso nuo to, ar asmuo gyvena prieglobsčio prašytojų priėmimo centre.
15.
Pareiškėjai miegojo Dublino gatvėse, dažnai drėgnu ir šaltu oru, arba kartais nesaugiose patalpose.
16.
Konkrečiai S. A. teigia, kad jam padėjo nevyriausybinė organizacija Irish Refugee Council, kuri pateikė sąrašą labdaros organizacijų Dubline ir teikė benamiams asmenims maitinimą ir galimybę naudotis vonios kambariais. Jis matė ir patyrė smurtą gatvėse. Jis bijojo būti užpultas ir nerimavo, kad bus pavogti jo daiktai. Po kelių savaičių, praleistų gatvėse, S. A. persikėlė į daugiaaukštę automobilių stovėjimo aikštelę Skerise, netoli Dublino. Retkarčiais jis buvo kviečiamas miegoti afganistaniečių namuose. Kartais porą dienų neturėdavo galimybės tinkamai pavalgyti, nes negalėjo sau leisti važiuoti į miesto centrą, kad gautų maisto iš labdaros organizacijų arba nusipirktų maisto produktų. Dažnai jis po penkias ar šešias dienas nesimaudydavo ir nesiprausdavo, nes buvo labai sunku gauti tokią galimybę. Jis pažymėjo, kad kentė šaltį, badavo, jautėsi pažemintas ir išsigandęs. S. A. buvo sužalotas per eismo įvykį Vengrijoje pakeliui į Airiją, dėl patirtų sužalojimų jam suteikta skubi medicinos pagalba. Jis gavo medicinines išvadas, kuriose buvo išsamiai aprašytas patirtas smegenų sukrėtimas ir sukeltas skausmas, ir nusiuntė jas ministrui su prašymu suteikti apgyvendinimą pirmenybės tvarka dėl pažeidžiamumo.
17.
R. J. teigia, kad, kol miegojo Dublino gatvėse, iš labdaros organizacijos gavo palapinę, maisto ir drabužių. Jis nurodė, kad dažnai būdavo alkanas, tačiau kartais gaudavo maisto iš labdaros organizacijų. Kiekvieną naktį jis bijodavo, kad palapinę padegs žmonės, kurie buvo užpuolę kitus tarptautinės apsaugos prašytojus. Jis negalėjo patenkinti savo higienos poreikių. Gyvendamas gatvėje, R. J. susidūrė su sveikatos problemomis. Jis teigė, kad buvo jį apėmęs beviltiškumas, baimė dėl ateities ir savo gerovės. R. J. nurodo, kad jautėsi vienišas ir išsigandęs.
18.
Pareiškėjai prašė Airijos valdžios institucijų pripažinti jų pažeidžiamumą, tačiau jų prašymai nebuvo patenkinti.
19.
Pasikeitus dienpinigių skyrimo sąlygoms, 2023 m. balandžio 5 d. ir 2023 m. balandžio 20 d., atgaline data nuo tarptautinės apsaugos prašymų padavimo dienos, kiekvienam iš ieškovų buvo skirti atitinkamai 38,80 EUR per savaitę dydžio dienpinigiai. Jie taip pat galėjo gauti išmokas ad hoc papildomiems poreikiams tenkinti.
20.
S. A. ir R. J. būstas buvo suteiktas atitinkamai 2023 m. balandžio 27 d. ir gegužės 22 d. Gatvėje jie gyveno atitinkamai 71 ir 64 dienas.
21.
Vėliau pareiškėjai pareiškė ieškinius prieš Airijos valdžios institucijas High Court (Aukštasis teismas), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme, ir prašė atlyginti žalą dėl to, kad jiems nebuvo suteiktas būstas, maisto, vandens ir kitų materialinių priėmimo sąlygų, tenkinančių jų pagrindinius poreikius.
22.
Šiame teisme Airijos valdžios institucijos neginčijo, kad turi būti tenkinami pareiškėjų prašymai pripažinti byloje nacionalinės teisės aktų, kuriais įgyvendinama Direktyva 2013/33 ir Chartijos 1 straipsnis, pažeidimą. Vis dėlto jos neigia, kad pareiškėjai turi teisę į žalos atlyginimą, nes, jų nuomone, Sąjungos teisės pažeidimus lėmė aplinkybės, kurios prilygsta nenugalimai jėgai ir todėl nebuvo pakankamai rimtos pagal Brasserie du Pêcheur ir
Factortame jurisprudencijos kriterijaus antrą dalį.
23.
Airijos valdžios institucijos nesirėmė finansinių išteklių trūkumu. Vis dėlto jos teigia, kad dėl precedento neturinčio trečiųjų šalių piliečių, Airijoje prašančių laikinos ar tarptautinės apsaugos, antplūdžio buvo išnaudotos jų teikiamos apgyvendinimo galimybės, todėl keturis su puse mėnesio vieniši vyrai, nesantys pažeidžiamais suaugusiaisiais, liko be nacionalinių institucijų siūlomo būsto. Nepaisant to, valdžios institucijos dėjo visas pagrįstas pastangas, kad atitinkamiems asmenims suteiktų būstą ir patenkintų kitus priėmimo poreikius. Taigi, nagrinėjamas Sąjungos teisės pažeidimas nebuvo tyčinis.
24.
Airijos valdžios institucijos taip pat teigia, kad nenugalima jėga bet kuriuo atveju gali būti savarankiška gynybos priemonė pagal Sąjungos teisę.
25.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymėjo, kad 2020 m. paskelbtoje ataskaitoje Airijai buvo patarta planuoti tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimą turint omenyje, kad per metus bus gaunama maždaug 3500 naujų prašymų. Vis dėlto dėl Rusijos invazijos į Ukrainą nuo 2022 m. vasario mėn. iki 2023 m. gegužės mėn. į Airiją atvyko beveik 100000 laikinos ar tarptautinės apsaugos prašančių trečiųjų šalių piliečių, iš kurių daugiau nei 80000 Airijos valdžios institucijos turėjo apgyvendinti.
26.
Atsižvelgdamas į šią situaciją, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą dėl galimybės valstybei narei remtis nenugalimos jėgos aplinkybe siekiant išvengti atsakomybės Sąjungos teisės pažeidimo atveju, ypač kai nagrinėjamos pareigos kyla iš Chartijoje įtvirtintų neliečiamų teisių ir Direktyvoje 2013/33 yra išreikštos privalomomis nuostatomis, nuo kurių draudžiama nukrypti.
27.
Jeigu tokia galimybė būtų pripažinta, tuomet reikėtų nustatyti, ar galima remtis nenugalimos jėgos aplinkybėmis, kai neįmanoma išspręsti nagrinėjamų aplinkybių per daug nesiaukojant tuo atveju, kai imtasi visų pagrįstų priemonių arba kai objektyviai neįmanoma laikytis Sąjungos teisės. Pagrindinėje byloje nagrinėjamų taisyklių pobūdis galėtų pateisinti išsamų patikrinimą, juolab kad papildomų nuolatinių apgyvendinimo galimybių poreikis nuo tam tikro momento tapo nebeprognozuojamas. Taigi buvo galima tikėtis, kad Airijos valdžios institucijos, kurios turi pakankamai finansinių išteklių, dės pastangas, kad atitinkamiems asmenims būtų surastas privatus būstas, suteikiant talonus būstui ar didesnes finansinės paramos sumas arba statant skubias prieglaudas.
28.
Šiomis aplinkybėmis High Court (Aukštasis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar tais atvejais, kai nenugalimos jėgos aplinkybės kaip gynybos priemonė nėra nurodytos nagrinėjamoje direktyvoje ar ją įgyvendinančiose taisyklėse, vis dėlto jomis gali būti remiamasi kaip gynybos priemone, kai pagal Sprendimo Francovich sąlygas pateiktas reikalavimas atlyginti žalą dėl Sąjungos teisėje nustatytos pareigos, kuria asmenims suteikiamos teisės, kylančios iš Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės teisės į žmogaus orumą, pažeidimo (ar kaip gynybos priemonė pagal Sprendimo Brasserie du Pêcheur
[ir]
Factortame kriterijaus antrą dalį arba kitaip)?
2.
Jei atsakymas į pirmąjį klausimą būtų teigiamas, kokie yra šios gynybos remiantis nenugalima jėga kriterijai ir taikymo sritis?“
III. Procesas Teisingumo Teisme
29.
Pareiškėjai, ministras, Italijos vyriausybė, Jungtinių Tautų vyriausiasis pabėgėlių reikalų komisaras ir Europos Komisija pateikė rašytines pastabas. 2025 m. vasario 5 d. posėdyje pareiškėjai, ministras, Italijos vyriausybė ir Komisija pateikė žodines pastabas.
IV. Vertinimas
30.
Savo klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar valstybė narė gali remtis nenugalimos jėgos aplinkybe kaip gynybos priemone ieškinyje dėl žalos atlyginimo, grindžiamame valstybės atsakomybe už Direktyvoje 2013/33 nustatytų pagal Sąjungos teisę kylančių pareigų, kurios yra Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės teisės į žmogaus orumą dalis, pažeidimą. Jei taip, šis teismas prašo išsamiau išaiškinti sąvoką „pakankamai aiškus pažeidimas“, kaip jis suprantamas pagal Sąjungos teisę, ir kokiomis sąlygomis galima remtis tokia gynyba.
31.
Prieš pradedant gilintis į klausimą, ar pagal Francovich jurisprudenciją galima pasinaudoti gynyba remiantis nenugalimos jėgos aplinkybėmis, kai reikalaujama atlyginti žalą, reikia pažymėti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotas klausimas, regis, grindžiamas prielaida, kad nagrinėjama situacija nepatenka į Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies b punkto, kuriame nustatytos taisyklės, taikomos tais atvejais, kai paprastai turimos apgyvendinimo galimybės yra laikinai išnaudotos, taikymo sritį. Todėl pirmiausia reikia išnagrinėti, ar ši nuostata gali būti taikoma esamomis aplinkybėmis.
32.
Jei nagrinėjama situacija patenka į Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies taikymo sritį, reikia turėti omenyje, kad šioje nuostatoje yra įtvirtinta sistema, pagal kurią valstybės narės turi veikti. Tokiu atveju nenugalimos jėgos klausimas kyla tik tuo atveju, jei įstatymų leidėjas nenumatė šios bylos aplinkybių.
33.
Šiuo aspektu 2023 m. birželio 8 d. Sprendime UFC – Que choisir ir CLCV (
10
), susijusiame su Kelionių paketų direktyva (
11
), Teisingumo Teismas nusprendė, kad, nepaisant to, jog direktyvoje nėra jokios nuorodos į nenugalimą jėgą, šios direktyvos kontekste sąvoka „neišvengiamos ir nepaprastos aplinkybės“ konkretizuojama sąvoka „nenugalima jėga“ (
12
). Kitame kontekste 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendime ÖBB-Personenverkehr Teisingumo Teismas nusprendė, kad reglamente dėl geležinkelio keleivių teisių sąmoningai neatleidžiama nuo atsakomybės dėl neišvengiamų ir nepaprastų aplinkybių (
13
). Vadovaujantis šia jurisprudencija, galima teigti, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje įtraukdamas nukrypti leidžiančią nuostatą Sąjungos teisės aktų leidėjas jau reglamentavo šį klausimą, todėl nereikėjo svarstyti bendros gynybos remiantis nenugalimos jėgos aplinkybėmis. Taigi diskusija dėl jos galimybės reiškiant ieškinį pagal Francovich jurisprudenciją būtų nereikalinga.
34.
Dėl šios priežasties šią nuomonę sudaro dvi dalys. Pirmiausia išnagrinėsiu nenugalimos jėgos apibrėžtį ir įvertinsiu, ar Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje ji gali būti konkrečiai numatyta tokiomis aplinkybėmis, kai dėl masinio asmenų, kuriems reikalinga tarptautinė apsauga, antplūdžio į Airiją išnaudojamos apgyvendinimo galimybės (A skirsnis). Antra, įvertinsiu gynybos remiantis nenugalimos jėgos aplinkybėmis argumentą pagal Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijaus antrą dalį ir apsvarstysiu jo reikšmę nustatant, ar pažeidimas yra pakankamai aiškus (B skirsnis).
A. Dėl Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies taikymo
1.
Gynybos remiantis nenugalimos jėgos aplinkybėmis taikymo sritis
35.
Iš pradžių norėčiau priminti, kad sąvoka „nenugalima jėga“ Teisingumo Teismas rėmėsi įvairiose Sąjungos teisės srityse, ir jurisprudencijoje ji suprantama kaip „su asmeniu, kuris remiasi šia situacija, nesusijusios, neįprastos ir iš anksto negalimos numatyti aplinkybės, kurių pasekmių nebuvo įmanoma išvengti, nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi“ (
14
). Kadangi sąvokos „nenugalima jėga“ turinys įvairiose Sąjungos teisės taikymo srityse skiriasi, jos reikšmė turi būti nustatyta pagal teisines aplinkybes, kuriomis ji turi sukelti pasekmių (
15
).
36.
Nagrinėdamas ieškinius dėl pažeidimo pagal SESV 258 straipsnį, Teisingumo Teismas pripažino, kad nenugalimos jėgos aplinkybės gali būti gynybos pagrindas, kai valstybė narė nevykdo įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę. Iš tiesų buvo pripažinta, kad valstybė narė, susidūrusi su laikinais neįveikiamais sunkumais, trukdančiais jai vykdyti įsipareigojimus pagal Sąjungos teisę, gali remtis nenugalimos jėgos aplinkybe (
16
).
37.
Nepaisant to, iš jurisprudencijos matyti, kad aplinkybių, kurios prilygtų nenugalimos jėgos aplinkybėms, buvimo įrodymo riba yra aukšta. Net neįprastomis ir negalimomis numatyti aplinkybėmis valstybė narė privalo imtis visų nuo jos priklausančių priemonių, kad būtų laikomasi Sąjungos teisės (
17
). Sprendime Vilkas, susijusiame su pagrindų sprendimu dėl Europos arešto orderio, konstatuota, kad kriterijus buvo nustatytas atsižvelgiant į nenumatytų ir iš anksto negalimų numatyti veiksmų pasekmes, kurių institucijoms nepavyko išvengti „nepaisant visų atsargumo priemonių, kurių buvo imtasi“ (
18
), ir tokia sąvoka turi būti aiškinama griežtai (
19
). Ši formuluotė buvo visai neseniai priimta Sprendime UFC – Que choisir ir CLCV (
20
). Be to, kaip matyti iš formuluotės „laikinai neįveikiami sunkumai“ (
21
), siauras nenugalimos jėgos aplinkybių aiškinimas reiškia, kad jei įvykis, dėl kurio neįmanoma įvykdyti įsipareigojimų, yra laikinas, Sąjungos teisėje nustatyto įpareigojimo vykdymas gali būti sustabdytas tik įvykio trukmei ir tik pagrįstai trumpam laikotarpiui.
38.
Taip pat gerai žinoma, kad vidaus teisinės tvarkos sunkumais negalima pateisinti Sąjungos teisėje nustatytų pareigų neįvykdymo (
22
). Be to, nenugalimos jėgos aplinkybės negali būti siejamos su vidaus pobūdžio sunkumais, kylančiais dėl valstybės narės politinės ar administracinės organizacijos arba dėl įgaliojimų, žinių, priemonių ar išteklių trūkumo (
23
).
39.
Jurisprudencijoje, paskutinį kartą per COVID‑19 pandemiją, kai kurios valstybės narės dėl precedento neturinčios sveikatos krizės rėmėsi nenugalimos jėgos aplinkybėmis (
24
). Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors ši pandemija buvo neišvengiamos ir nepaprastos aplinkybės, ji automatiškai nepateisino bendro Sąjungos teisėje nustatytų pareigų vykdymo sustabdymo. Teisingumo Teismas pareikalavo konkrečiai įrodyti, kaip pandemija tiesiogiai trukdė laikytis nagrinėjamos direktyvos ir kodėl nebuvo galima imtis alternatyvių priemonių, kad būtų įvykdytos Sąjungos teisėje nustatytos pareigos (
25
).
40.
Taigi valstybė narė, susidurianti su laikinai neįveikiamais sunkumais, trukdančiais laikytis iš Sąjungos teisės kylančių konkrečių įpareigojimų, nenugalimos jėgos aplinkybėmis gali remtis tik dėl laikotarpio, būtino šiems sunkumams įveikti.
2.
Dėl Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje nenugalimos jėgos konkretaus įtvirtinimo
41.
Direktyvoje 2013/33 nustatytos minimalios priėmimo normos (
26
). Jos 17 straipsnyje įtvirtintos bendrosios taisyklės dėl materialinių priėmimo sąlygų ir sveikatos priežiūros (
27
). Visų pirma pagal Direktyvos 2013/33 17 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybės narės turi užtikrinti, kad tarptautinės apsaugos prašytojams būtų sudarytos materialinės priėmimo sąlygos, kai jie pateikia tarptautinės apsaugos prašymą. Valstybės narės taip pat privalo užtikrinti, kad šiais tikslais priimtomis priemonėmis prašytojams būtų garantuojamas tinkamas gyvenimo lygis, kuriuo suteikiamos jų pragyvenimo garantijos ir apsaugoma jų fizinė bei psichinė sveikata. Direktyvos 2013/33 18 straipsnyje nustatomi materialinių priėmimo sąlygų sudarymo būdai.
42.
Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies b punkte nustatyta, kad „[t]inkamai pagrįstais atvejais valstybės narės ypatinga tvarka kuo trumpesniam laikotarpiui materialinėms priėmimo sąlygoms gali nustatyti kitokius reikalavimus, nei numatyta šiame straipsnyje, kai <...> paprastai turimos apgyvendinimo galimybės yra laikinai išnaudotos“. Taigi valstybėms narėms leidžiama išimties tvarka nukrypti nuo standartinių materialinių priėmimo sąlygų, jeigu toks nukrypimas yra tinkamai pagrįstas ir taikomas tik kuo trumpesnį laikotarpį.
43.
Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija dėl nukrypti leidžiančių nuostatų, ši nuostata turi būti taikoma tinkamai, kad būtų nagrinėjami tikslūs reikalavimai ir konkrečios situacijos (
28
). Be to, Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies b punktas, kaip išimtinė priemonė, turi būti aiškinamas siaurai, ir pagal jį sprendimą priimanti institucija yra įpareigota įrodyti, kad tenkinamos būtinos kiekvienos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygos (
29
). Patikrinti, ar šios sąlygos tenkinamos šioje byloje, turi nacionalinis teismas.
44.
Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalimi siekiama suteikti valstybėms narėms tam tikro lankstumo veikti esant ypatingoms situacijoms. Nors toje nuostatoje aiškiai nevartojama sąvoka „nenugalima jėga“, joje vartojamos sąvokos „ypatinga tvarka“, „tinkamai pagrįstomis aplinkybėmis“ ir „pagrįstas laikotarpis“. Šie elementai gali būti suprantami kaip specifinė nenugalimos jėgos sąlygų, atitinkančių neįprastas ir negalimas numatyti aplinkybes, išraiška tiek, kiek įvykis, dėl kurio netenkamos apgyvendinimo galimybės, atitinka neįprastą ir nenumatytą įvykį. Todėl šią nuostatą galima aiškinti kaip konkretų teisinį ypatingų aplinkybių, pateisinančių laikiną nukrypimą nuo direktyvos 18 straipsnyje nustatytų įpareigojimų, pripažinimą. Viena iš tokių specifinių situacijų yra atvejis, kai paprastai turimos apgyvendinimo galimybės yra laikinai išnaudotos, jeigu įrodoma, kad įvykio, dėl kurio prarandamos apgyvendinimo galimybės, negalima numatyti ir jis yra neįprastas.
45.
Iš to išplaukia, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalis gali būti aiškinama kaip susijusi su ypatingomis aplinkybėmis ir taip konkretizuojanti sąvoką „nenugalima jėga“. Kai dėl neįprastų ir negalimų numatyti aplinkybių apgyvendinimo galimybės išsemiamos ir dėl to neįmanoma užtikrinti įprastų priėmimo normų (
30
), tokiai situacijai taikomas šios nuostatos b punktas laikotarpiui, būtinam šiems sunkumams įveikti.
46.
Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas Sprendime Komisija / Vengrija (Tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimas) (
31
) nusprendė, kad „priimdamas [Direktyvą] 2013/33 Sąjungos teisės aktų leidėjas taip pat siekė atsižvelgti į situaciją, kai valstybė narė turėtų susidurti su ypač išaugusiu tarptautinės apsaugos prašymų skaičiumi“, ir pridūrė, kad „pagal Direktyvos 2013/33 <...> 18 straipsnio 9 dalį leidžiama iš dalies nukrypti nuo šios direktyvos nuostatų, kai išnaudojamos <...> apgyvendinimo priėmimo centruose galimybės“ (
32
). Iš šio sprendimo galima daryti išvadą, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje numatytos išimtinės aplinkybės, kai tarptautinės apsaugos prašytojų apgyvendinimo galimybės yra išnaudotos. Visų pirma nuoroda į „ypač išaugus[į] tarptautinės apsaugos prašymų skaiči[ų]“ aiškiai pabrėžia, kad ši nuostata skirta ne įprastų sunkumų atvejams, o ypatingoms situacijoms spręsti.
47.
Be to, pagal analogiją, jei toks įvykis kaip COVID‑19 pandemija būtų laikomas potencialai galinčiu patekti į tokios direktyvos kaip Kelionių paketų direktyva taikymo sritį, tai toks įvykis kaip masinis pabėgėlių antplūdis taip pat gali būti reglamentuojamas teisės aktų leidėjo ir todėl patekti į direktyvos taikymo sritį. Be to, jei Teisingumo Teismas pripažįsta, kad ypatingos aplinkybės gali būti konkrečiai reguliuojamos antriniais teisės aktais vartotojų teisės srityje pagal Kelionių paketų direktyvą, tai galima pagrįstai tikėtis, kad pagrindinės socialinės teisės, kaip antai numatytosios Direktyvoje 2013/33, taip pat gali būti reguliuojamos įstatymų leidėjo ekstremaliose situacijose, kaip antai masinis pabėgėlių antplūdis, dėl kurio išnaudojamos turimos apgyvendinimo galimybės, su sąlyga, kad situacija buvo nenuspėjama, nes pranoko visas pagrįstas prognozes.
48.
Vis dėlto toks masinis pabėgėlių antplūdis negali būti laikomas neribotą laiką trunkančia ypatinga padėtimi, nes tam tikru momentu tokia situacija netenka savo, kaip neįprasto ir negalimo numatyti įvykio, pobūdžio. Tokį aiškinimą patvirtina Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje pateikta nuoroda į „pagrįstą laikotarpį“. Be to, šioje nuostatoje yra reikalavimas dėl „tinkamai pagrįsto atvejo“, kuris pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją reiškia konkretų įrodymą, patvirtinantį, kad masinis apsaugos prašančių asmenų antplūdis neleido laikytis nagrinėjamos direktyvos. Patikrinti, ar šios sąlygos įvykdytos šioje byloje, turi nacionalinis teismas.
49.
Tai rodo, kad nagrinėjamu atveju Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalis turėtų būti laikoma tinkama gynybos priemone, jeigu sunkumai sprendžiami pagrįstą laikotarpį. Iš to išplaukia, kad pasibaigus šiam laikotarpiui valstybė narė nebegali remtis šia nuostata. Be to, reikia pažymėti, kad šios direktyvos 18 straipsnio 9 dalies a ir b punktuose nagrinėjami du labai konkretūs scenarijai, t. y. konkrečių pareiškėjo poreikių įvertinimas (a) ir laikinas apgyvendinimo galimybių išnaudojimas (b). Iš to išplaukia, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje nereglamentuojami kiti scenarijai (kaip antai gaivalinių nelaimių ar karų, kaip buvo aptarta teismo posėdyje), kai būsto nėra apskritai arba dėl neįveikiamų sunkumų, atsiradusių atitinkamoje valstybėje narėje ar netoli jos. Todėl, aiškinant Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalį kaip konkrečiai numatančią nenugalimą jėgą, neatmetama galimybė valstybėms narėms kitais atvejais remtis nenugalimos jėgos aplinkybėmis kaip bendra gynybos priemone.
50.
Apibendrinant galima daryti išvadą, kad laikytina, jog Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje, atsižvelgiant į aiškią jos, kaip ribotos ypatingomis aplinkybėmis leidžiančios nukrypti nuostatos, funkciją, konkrečiai numatyta nenugalimos jėgos situacija. Taigi masinis tarptautinės apsaugos prašytojų antplūdis negali būti laikomas savarankišku gynybos remiantis nenugalimos jėgos aplinkybėmis pagrindu, nes šioje nuostatoje jau numatyta tokių antplūdžių įveikimo sistema. Nagrinėjamu atveju valstybės narės valdžios institucijos negali remtis nenugalimos jėgos aplinkybe kaip gynybos pagrindu dėl to, kad joms nepavyko užtikrinti pagrindinių tarptautinės apsaugos prašytojo poreikių, nepatenkančių į Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies taikymo sritį (
33
).
51.
Vis dėlto, jei situacija nėra susijusi su laikinu apgyvendinimo galimybių išnaudojimu dėl didelio tarptautinės apsaugos prašymų skaičiaus, nenugalima jėga, kaip atskira ir bendresnė pateisinama priežastis, galėtų tapti svarbi kaip Brasserie du Pêcheur ir
Factortame jurisprudencijos kriterijaus antros dalies dalis.
52.
Iš to išplaukia, kad situacija, kai dėl masinio pabėgėlių antplūdžio laikinai išnaudojamos apgyvendinimo galimybės, patenka į Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies b punkto taikymo sritį, jeigu nacionalinis teismas įsitikina, kad tenkinamos šios nuostatos taikymo sąlygos. Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotus klausimus reikėtų performuluoti, nes Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijaus taikymo sąlygos nagrinėjamos darant prielaidą, kad šios direktyvos 18 straipsnio 9 dalyje reglamentuojamas nagrinėjamas atvejis.
3.
Dėl prejudicinio klausimo performulavimo
53.
Jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalis taikytina tuo atveju, kai dėl masinio tarptautinės apsaugos prašančių asmenų antplūdžio priimančiojoje valstybėje narėje išnaudojamos įprastai turimos apgyvendinimo galimybės, tuomet prejudicinius klausimus reikėtų performuluoti taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalis, aiškinama atsižvelgiant į Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintą teisę į žmogaus orumą, turint omenyje aiškią jos, kaip ribotos ypatingomis aplinkybėmis leidžiančios nukrypti nuostatos, funkciją, turi būti aiškinama taip, kad, nagrinėjant ieškinį dėl žalos atlyginimo, pagal ją draudžiama šiai valstybei narei remtis nenugalima jėga dėl tokio antplūdžio išnaudotų apgyvendinimo galimybių.
4.
Dėl Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijaus taikymo
a)
Veiksmai, pažeidžiantys Sąjungos teisę
54.
Atsižvelgiant į tai, kad Direktyvos 2013/33 17 ir 18 straipsniuose nustatyta bendroji pareiga užtikrinti materialines priėmimo sąlygas, įskaitant būstą, šių nuostatų nesilaikymas paprastai būtų laikomas pažeidimu. Vis dėlto, jei pagal šios direktyvos 18 straipsnio 9 dalį leidžiama nukrypti tais atvejais, kai laikinai išnaudojamos apgyvendinimo galimybės, ir ji yra aiškinama kaip numatanti nenugalimą jėgą, tuomet aplinkybė, kad valstybė narė nesuteikia būsto, nebūtinai gali būti laikoma neteisėta, jei tenkinamos šios nuostatos taikymo sąlygos. Šiuo atveju pažeidimas, kaip jis suprantamas pagal Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijų, būtų kildinamas ne tiesiogiai iš Direktyvos 2013/33 17 ir 18 straipsnių, o iš galimo netinkamo šios direktyvos 18 straipsnio 9 dalies taikymo ar neteisėto rėmimosi ja. Jei valstybė narė netinkamai remiasi nenugalimos jėgos aplinkybėmis pagal Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalį, nesilaikydama joje nustatytų sąlygų, pažeidimas būtų susijęs su pačia šia nuostata.
55.
Taigi, jei Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalis taikoma netinkamai, pavyzdžiui, jei neįvykdomos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymo sąlygos, valstybė narė vis tiek gali neįvykdyti įpareigojimų pagal šią direktyvą. Tokiu atveju valstybės atsakomybė galėtų kilti, jeigu pagal Sąjungos teisę pažeidimas būtų pakankamai aiškus.
b)
Pakankamai aiškus Sąjungos teisės pažeidimas
1) Dėl jurisprudencijoje nustatyto kriterijaus
56.
Teisingumo Teismas nustatė, kad, kai valstybės narės turi diskreciją, pakankamai aiškus pažeidimas reiškia, kad valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai viršijo savo diskreciją (
34
). Todėl teigiama, kad Brasserie du Pêcheur
ir
Factortame jurisprudencijos kriterijus „priklauso nuo diskrecijos“ (
35
).
57.
Sprendimo Brasserie du Pêcheur ir Factortame 55 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad lemiamas kriterijus sprendžiant, ar Sąjungos teisės pažeidimas pakankamai aiškus, yra tas, kad valstybė narė arba ES institucija akivaizdžiai ir šiurkščiai nepaisė jai nustatytos diskrecijos ribų. Kiek tai susiję su vertinimu, ar valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai nepaisė savo diskrecijos ribų, Teisingumo Teismas išvardijo tam tikrus veiksnius, į kuriuos galima atsižvelgti (
36
). To sprendimo 56 punkte Teisingumo Teismas konstatavo, kad veiksniai, į kuriuos kompetentingas teismas gali atsižvelgti, yra pažeistos normos aiškumas ir tikslumas, pagal tą normą nacionalinėms ar ES institucijoms paliekama diskrecijos apimtis, pažeidimo arba žalos padarymas tyčia ar dėl neatsargumo, ar padaryta teisės klaida yra pateisinama ar nepateisinama (
37
), faktas, kad Sąjungos institucijos pasirinkta pozicija galėjo skatinti neveikimą, Sąjungos teisei prieštaraujančių nacionalinių priemonių ėmimąsi ar praktiką arba jų nenutraukimą (
38
). Bet kuriuo atveju Sąjungos teisės pažeidimas bus pakankamai aiškus, jei jis išliks, nepaisant sprendimo, kuriuo konstatuojamas inkriminuojamas įsipareigojimų nevykdymas, ar prejudicinio sprendimo arba Teisingumo Teismo suformuotos jurisprudencijos šiuo klausimu, iš kurių aišku, kad konkretus elgesys yra pažeidimas (
39
).
58.
Vis dėlto, jei valstybė narė turėjo tik labai nedidelę diskreciją arba jos visai neturi, paprasčiausio Sąjungos teisės pažeidimo gali pakakti, kad būtų pripažinta, jog padarytas pakankamai aiškus pažeidimas (
40
).
2) Dėl valstybėms narėms diskrecijos teisės pagal Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalį suteikimo
59.
Atrodo, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje valstybėms narėms paliekama tam tikra diskrecija sprendžiant, kaip įveikti situacijas, kai apgyvendinimo galimybės yra išnaudotos. Šiuo atžvilgiu ta nuostata leidžia valstybėms narėms ypatinga tvarka materialinėms priėmimo sąlygoms nustatyti kitokius reikalavimus, kai laikinai išnaudojamos apgyvendinimo galimybės. Iš to matyti, kad valstybės narės turi tam tikrą lankstumą spręsdamos, kaip užtikrinti materialines priėmimo sąlygas, kai būsto nėra. Šiuo aspektu reikėtų pažymėti, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje tiksliai neapibrėžta, kaip valstybės narės turėtų elgtis trūkstant galimybių, o tai reiškia, kad jos turi tam tikrą diskreciją nuspręsti, kokių konkrečių priemonių imtis, ar tai būtų skubios prieglaudos, laikinas būstas, finansinė parama, ar kiti sprendimai. Šią išvadą pagrindžia Teisingumo Teismo jurisprudencija, kurioje aiškiai nurodyta, kad pareiga užtikrinti materialines priėmimo sąlygas yra privaloma, tačiau valstybės narės turi tam tikrą diskreciją, kaip tai pasiekti (
41
).
60.
Pavyzdžiui, Sprendime Saciri Teisingumo Teismas pripažino, kad valstybės narės turi diskreciją pasirinkti, kaip užtikrinti materialines priėmimo sąlygas – tiesiogiai apgyvendinant arba skiriant finansines išmokas. Vis dėlto, kaip teisingai pažymėjo Komisija per teismo posėdį, ši diskrecija taikoma priemonėms, o ne principui. Nors šiame sprendime buvo nagrinėjamos su priėmimu susijusios bendrosios pareigos, o ne pagal Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalį nukrypti leidžiančios nuostatos, principas, kad valstybės narės, laikydamosi Sąjungos teisės apribojimų, turi tam tikrą lankstumą įgyvendinant teisės aktus, yra svarbus ir šiuo atveju.
61.
Pažymėtina, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje nustatytas valstybių narių įgaliojimų nukrypti nuo 18 straipsnio 1–8 dalių, o ne nuo platesnių šioje direktyvoje ar visoje Sąjungos prieglobsčio teisėje nustatytų įpareigojimų, pagrindas ir riba. Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalimi valstybėms narėms suteikiama tik labai ribota diskrecija, nes joje kalbama apie „kitokių reikalavimų [nustatymą]“ materialinėms priėmimo sąlygoms. Be to, Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalyje nedviprasmiškai nustatyta pareiga patenkinti tarptautinės apsaugos prašytojų „pagrindinius poreikius“. Iš to išplaukia, kad nors valstybės narės gali pasirinkti priėmimo sąlygų užtikrinimo būdą, jos negali išvengti savo pareigos pagal Sąjungos teisę patenkinti pagrindinius poreikius, pavyzdžiui, tinkamo tarptautinės apsaugos prašytojų apgyvendinimo (
42
), kad būtų užtikrinta pagarba tų prašytojų pagrindinėms teisėms.
62.
Šiuo klausimu svarbu pažymėti, jog Direktyva 2013/33 siekiama užtikrinti, kad būtų visapusiškai gerbiama pagrindinė teisė į žmogaus orumą, įtvirtinta Chartijos 1 straipsnyje, kuris glaudžiai susijęs su Chartijos 4 straipsniu (
43
). Teisė į žmogaus orumą yra absoliuti ir neatimama teisė (
44
), sudaranti kitų pagrindinių teisių pagrindą, ir negali būti ribojama.
63.
Taigi Teisingumo Teismas ne kartą patvirtino, kad Direktyvos 2013/33 bendroji struktūra ir tikslas, taip pat Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintos nuostatos dėl žmogaus orumo neliečiamumo laikymasis absoliučiai draudžia valstybėms narėms nesuteikti prieglobsčio prašytojui, net ir laikinai, šioje direktyvoje nustatytų minimalių materialinių priėmimo sąlygų (
45
). Kalbant apie būtiniausių normų, kurių reikalaujama iš valstybių narių, pobūdį, Direktyvos 2013/33 11 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad tarptautinės apsaugos prašytojams turi būti garantuotas „orumo nežeminantis gyvenimo lygis“ (
46
).
64.
Konkrečiai Sprendime Saciri Teisingumo Teismas pabrėžė, kad nepriklausomai nuo to, ar materialinės priėmimo sąlygos suteikiamos natūra, ar finansinių išmokų arba talonų forma, jos turi būti pakankamos „esminiams prieglobsčio prašytojų poreikiams patenkinti“ (
47
), t. y. jos turi būti pakankamos prieglobsčio prašytojų orumo nežeminančiam ir sveikatos būklę atitinkančiam gyvenimo lygiui garantuoti ir pragyvenimui užtikrinti, be kita ko, suteikiant jiems būstą, prireikus iš privačios nuomos rinkos (
48
). Šios bylos tikslais svarbu pabrėžti, kad Teisingumo Teismas konkrečiai nustatė, jog valstybės narės turi užtikrinti, kad nacionalinės institucijos laikytųsi minimalių normų dėl prieglobsčio prašytojų priėmimo, nes priėmimo tinklų perpildymu negalima pateisinti bet kokio nukrypimo nuo šių normų laikymosi (
49
).
65.
Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, jog siekiant užtikrinti pagarbą žmogaus orumui, kaip tai suprantama pagal Chartijos 1 straipsnį, reikalaujama, kad atitinkamas asmuo nepatektų į nepaprastai sunkią materialinę padėtį, dėl kurios negalėtų patenkinti būtiniausių savo poreikių, pavyzdžiui, visų pirma, turėti būstą, pavalgyti ir nusiprausti, ir kuri kenktų jo fizinei ar psichinei sveikatai ir ją pablogintų taip, kad tai būtų nesuderinama su šiuo orumu (
50
). Taip pat Teisingumo Teismas nurodė, kad Chartijos 4 straipsnis būtų pažeistas tuo atveju, jeigu dėl valstybės narės valdžios institucijų abejingumo visiškai nuo valstybės pagalbos priklausomas asmuo, nepriklausomai nuo savo valios ir asmeninio pasirinkimo, būtų nepaprastai sunkioje materialinėje padėtyje, dėl kurios negalėtų patenkinti elementariausių poreikių, visų pirma, pavalgyti, nusiprausti ir turėti būstą, ir kuri kenktų jo fizinei ar psichinei sveikatai arba ją pablogintų taip, kaip nesuderinama su žmogaus orumu (
51
).
66.
Šiuo aspektu byloje dėl materialinių priėmimo sąlygų panaikinimo Teisingumo Teismas dar kartą patvirtino, kad net ir laikinas visų materialinių priėmimo sąlygų arba sąlygų, susijusių su būstu, maistu ar drabužiais, nesuteikimas būtų nesuderinamas su pareiga garantuoti prašytojui orumo nežeminantį gyvenimo lygį, nes dėl to iš jo būtų atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius, kaip antai turėti būstą, pavalgyti, apsirengti ir nusiprausti (
52
).
67.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, manau, kad Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalis, siejama su Chartijos 1 ir 4 straipsniuose įtvirtinta teise į žmogaus orumą ir apsaugą nuo nežmoniško ar žeminamo elgesio, turi būti aiškinama, pirma, kaip konkrečiai įtvirtinanti nenugalimos jėgos situaciją, atsižvelgiant į aiškią jos, kaip ribotos ypatingomis aplinkybėmis leidžiančios nukrypti nuostatos, funkciją, antra, kaip taikytina esant masiniam tarptautinės apsaugos prašančių asmenų antplūdžiui, dėl kurio priimančiojoje valstybėje narėje išnaudojamos įprastai turimos apgyvendinimo galimybės, ir, trečia, kaip draudžianti šiai valstybei narei, kuriai pateiktas ieškinys dėl žalos atlyginimo, remtis nenugalima jėga dėl tokio antplūdžio išnaudotų apgyvendinimo galimybių.
68.
Jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, kad bylos negalima išspręsti remiantis Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalimi, ir manytų, kad reikia išnagrinėti nenugalimos jėgos, kaip savarankiško gynybos pagrindo, taikymą, papildomai pateikiu šiuos argumentus.
B. Dėl nenugalimos jėgos, kaip savarankiško gynybos pagrindo
69.
Darydamas prielaidą, kad nenugalimos jėgos aplinkybėmis galima remtis kaip savarankišku gynybos pagrindu esant reikalavimui atlyginti žalą dėl valstybės narės padaryto Direktyvos 2013/33 pažeidimo, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar šis gynybos pagrindas taikytinas nagrinėjamos bylos aplinkybėmis.
1.
Dėl atitinkamos valstybės narės pažeistos taisyklės nustatymo
70.
Pirmiausia pažymėtina, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė, kurią Direktyvos 2013/33 normą pažeidė atitinkama valstybė narė. Vietoj to jis remiasi Sąjungos teisėje nustatytų prievolių, kurios „kyla iš neliečiamų teisių pagal Chartiją (šiuo atveju jos 1 straipsnį) ir kurios [toje direktyvoje] išreikštos privalomais terminais, nuo kurių negalima nukrypti, ir yra susijusios su pačiais svarbiausiais poreikiais, reikalingais minimaliam žmogaus orumo lygiui užtikrinti“, pažeidimu.
71.
Mano nuomone, prieš taikant Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijaus antrą dalį, svarbu identifikuoti normą, kurią pažeidė atitinkama valstybė narė.
72.
Šiuo atžvilgiu iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad nenugalima jėga, kuria remiamasi kaip Direktyvos 2013/33 nesilaikymo pagrindu, yra „bendras pateisinimas“, nes ja siekiama pateisinti visų šios direktyvos nuostatų pažeidimą. Vis dėlto nagrinėjant pareiškėjų reikalavimus atrodo, kad taisyklės, kurias pažeidė Airija, yra nustatytos Direktyvos 2013/33 17 ir 18 straipsniuose. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi identifikuoti konkrečią normą, kuri buvo pažeista, šiuo tikslu daroma prielaida, kad nagrinėjama norma įtvirtinta šiuose dviejuose Direktyvos 2013/33 straipsniuose.
2.
Dėl Brasserie du Pêcheur ir Factortame jurisprudencijos kriterijaus antros dalies ir diskrecijos vertinimo
73.
Ministras tvirtina, kad vertindamas, ar padarytas pakankamai aiškus pažeidimas, nacionalinis teismas turėtų atsižvelgti, be kita ko, į tai, ar pažeidimas buvo tyčinis, ar netyčinis, ar teisės klaida buvo pateisinama, ar nepateisinama, taip pat į Sąjungos institucijų taikomą požiūrį. Jis iš esmės teigia, kad masinis Ukrainos pabėgėlių antplūdis prasidėjus karui 2022 m. ir tarptautinės apsaugos prašytojų skaičiaus padidėjimas po COVID‑19 pandemijos yra nenugalimos jėgos situacija, todėl pareiškėjų teisių pažeidimas buvo netyčinis.
74.
Kaip jau paaiškinta, Brasserie du Pêcheur
ir
Factortame jurisprudencijos kriterijaus antra dalis priklauso nuo diskrecijos (
53
). Šiuo atžvilgiu reikia atskirti, viena vertus, „pagrindinių poreikių“, kaip jie suprantami pagal Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalį, pažeidimą ir, kita vertus, kitų šios direktyvos 17 ir 18 straipsniuose nustatytų pareigų pažeidimą, nes valstybės narės, įgyvendindamos šias nuostatas, naudojasi nevienoda diskrecija. Kitaip nei Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies paskutiniame sakinyje įtvirtinta sąvoka „pagrindiniai poreikiai“ (
54
), kitos Direktyvos 2013/33 17 ir 18 straipsniuose nustatytos pareigos leidžia tam tikrose srityse veikti savo nuožiūra, kaip antai dėl tarptautinės apsaugos prašytojo materialinių poreikių tenkinimo priemonių, kurios gali neapsiriboti jo pagrindinių poreikių tenkinimu.
75.
Iš tiesų Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies pabaigoje nustatoma minimali „pagrindinių poreikių“ norma, nuo kurios neleidžiama nukrypti plačiau taikant šios direktyvos 17 ir 18 straipsnius. Ja siekiama užtikrinti, kad valstybės narės ir toliau laikytųsi absoliutaus reikalavimo užtikrinti pagrindinius prašytojų poreikius, taip iš esmės panaikinant bet kokią valstybėms narėms suteiktą diskreciją, kai jos neužtikrina pagrindinių tarptautinės apsaugos prašytojų poreikių. Nagrinėjant reikalavimus, kylančius iš sąvokos „pagrindiniai poreikiai“, kuri aiškinama atsižvelgiant į Chartijos 1 straipsnį, akivaizdu, kad valstybės narės neturi diskrecijos nuspręsti, ar jos gali patenkinti šiuos pagrindinius poreikius. Todėl vien to, kad nepatenkinami šie pagrindiniai poreikiai, savaime pakanka, kad pažeidimas būtų pakankamai aiškus, ir nereikia svarstyti jokių papildomų veiksnių pagal Brasserie du Pêcheur
ir
Factortame jurisprudencijos kriterijaus antrą dalį.
76.
Be to, toks šio kriterijaus aiškinimas atitinka Chartiją, nes sąvoka „pagrindiniai poreikiai“ yra glaudžiai susijusi su žmogaus orumu, kuris, kaip paaiškinau pirma, yra absoliuti teisė, nuo kurios negalima nukrypti, sudaranti kitų pagrindinių teisių pagrindą ir negalinti būti ribojama (
55
). Tai reiškia, kad vien Chartijos 1 straipsnyje nustatytos pareigos pažeidimas visais atvejais yra sunkus. Neliečiamumas, kaip jis suprantamas pagal Chartijos 1 straipsnį, reiškia, kad šios apsaugos niekada negalima atsisakyti, net ir nepaprastosios padėties atveju (
56
).
77.
Taigi, kalbant apie Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijaus antrą dalį, pareigos užtikrinti pagrindinius poreikius nevykdymas pažeidžia atitinkamo asmens orumą, todėl jis automatiškai laikomas pakankamai aiškiu pažeidimu.
78.
Šioje byloje keliamas klausimas, ar pareigos patenkinti tarptautinės apsaugos prašytojų pagrindinius poreikius, glaudžiai susijusios su pagrindine teise į žmogaus orumą, nevykdymą galima pateisinti nenugalima jėga. Mano nuomone, jei pažeidimas turi įtakos absoliučioms teisėms, pavyzdžiui, žmogaus orumui, remtis nenugalima jėga sudėtinga būtent todėl, kad nuo tokių teisių nukrypti negalima.
79.
Kadangi Direktyva 2013/33 įgyvendinami įsipareigojimai dėl pagrindinių teisių, ji turi būti aiškinama pagal Chartijos 1 ir 4 straipsnius, kurie pagal Chartijos 52 straipsnio 3 dalyje nustatytą pareigą turi būti aiškinami atsižvelgiant į Europos Žmogaus Teisių Teismo (EŽTT) jurisprudenciją, susijusią su EŽTK 3 straipsniu. Į šią jurisprudenciją turi būti atsižvelgta nustatant, ar valstybė narė neužtikrino tarptautinės apsaugos prašytojų pagrindinių poreikių, kaip jie suprantami pagal direktyvos 18 straipsnio 9 dalį.
80.
Šiuo aspektu svarbu pažymėti, jog 2020 m. liepos 2 d. EŽTT Sprendime N. H. ir kiti prieš Prancūziją (
57
) nustatė, kad Prancūzija pažeidė EŽTK 3 straipsnį tomis aplinkybėmis, kai nebuvo tenkinami prieglobsčio prašytojų pagrindiniai poreikiai, pavyzdžiui, nesuteiktas būstas ir galimybė naudotis sanitarinėmis priemonėmis. EŽTT vertinimas buvo grindžiamas keliais pagrindiniais kriterijais, įskaitant, pirma, materialines tarptautinės apsaugos prašytojų gyvenimo sąlygas laukiant, kol bus išnagrinėti jų prieglobsčio prašymai, antra, laiką, kurį prašytojai kentė tas sąlygas, ir tinkamos paramos per tą laiką nebuvimą (
58
), trečia, valstybės pozityviosios pareigos buvimą (
59
), ketvirta, ypatingą prašytojų, kaip prieglobsčio prašytojų, pažeidžiamumą ir, penkta, ar nacionalinės valdžios institucijos ėmėsi būtinų priemonių užtikrinti, kad prašytojams būtų suteiktas būstas ar kitokia socialinė parama. Tai, kad nebuvo laiku ir veiksmingai imtasi veiksmų, prisidėjo prie pažeidimo konstatavimo (
60
).
81.
Šiuo atžvilgiu EŽTT Sprendime N. H. ir kiti prieš Prancūziją apibrėžiama riba, žemiau kurios materialinės sąlygos tampa nežmoniškos ar žeminančios. Tai reiškia, jog Sąjungos teisės negalima aiškinti taip, kad valstybės narės galėtų taikyti žemesnes nacionalines normas. Taigi, aiškinant Direktyvą 2013/33, tinkamo būsto, pakankamų lėšų orumo nežeminančiam gyvenimo lygiui palaikyti ir galimybės naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis reikalavimai negali būti mažesni už Chartijos 1 straipsnyje nustatytus reikalavimus. Priešingu atveju dėl tokių žemesnių normų kiltų rizika, kad prieglobsčio prašytojai susidurs su sąlygomis, prilygstančiomis nežmoniškam ar žeminančiam elgesiui. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad Sprendime Ibrahim ir kt. Teisingumo Teismas sunkumo ribą apibrėžė ne remdamasis EŽTT jurisprudencija, susijusia su EŽTK 3 straipsniu, o remdamasis Sprendime Jawo nustatyta riba, t. y. „nepaprastai sunkia materialine padėtimi“ (
61
). Be to, atrodo, kad pagrindinis pažeidimo sunkumą lemiantis veiksnys yra asmenų kančių, būtinų pradėti taikyti Chartijos 1 straipsnį, laipsnis, o ne valstybės ketinimas ar kaltė.
82.
Vadinasi, jei valstybė narė nesuteikia būtiniausio būsto, pragyvenimo lėšų arba sveikatos priežiūros paslaugų, ji pažeidžia Direktyvos 2013/33 17 ir 18 straipsnius ir Chartijos 1 ir 4 straipsnius. Todėl valstybė narė negali remtis nenugalima jėga, siekdama pateisinti tai, kad nepatenkino tarptautinės apsaugos prašytojų pagrindinių poreikių. Be to, net jei sutiktume, kad valstybė narė gali nesilaikyti tam tikrų direktyvos nuostatų dėl nenugalimos jėgos aplinkybių, ji vis tiek turėtų aktyvią pareigą saugoti žmogaus orumą (
62
).
83.
Iš to taip pat išplaukia, kad Brasserie du Pêcheur
ir
Factortame jurisprudencijos kriterijaus antros dalies tikslais, jei Teisingumo Teismas vis dar ją nagrinėtų, valstybės narės neturi diskrecijos sumažinti apsaugos lygį žemiau minimalių normų, reikalaujamų pagal Chartijos 1 ir 4 straipsnius, kuriais siekiama užkirsti kelią nežmoniškam ar žeminamam elgesiui. Nors valstybės narės pasilieka tam tikrą diskreciją, kaip organizuoti ir įgyvendinti priėmimo sąlygas, įgyvendindamos Direktyvą 2013/33 jos privalo laikytis tos minimalios pagrindinių teisių apsaugos ribos. Jei Airija to nepadarė (o tai turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), į ministro pateiktą argumentą, kad nagrinėjamu atveju gynyba remiantis nenugalima jėga yra pagrįsta, nes pažeidimas ir dėl jo atsiradusi žala buvo netyčiniai, o nagrinėjama klaida – pateisinama, negalima atsižvelgti taikant Brasserie du Pêcheur
ir
Factortame jurisprudencijos kriterijaus antrą dalį.
84.
Galiausiai ministras teigia, kad Sąjungos lygmens pastangos sukurti migracijos ir prieglobsčio paktą, kuriuo siekiama teisingesnio tarptautinės apsaugos prašymų paskirstymo, prilygsta „[ES] institucijos pozicijai“ pagal Brasserie du Pêcheur
ir Factortame jurisprudencijos kriterijų. Pasak ministro, šis paktas atspindi Sąjungos pripažinimą, kad dabartinė teisinė sistema neužtikrina teisingo prieglobsčio prašymų paskirstymo. Šiuo aspektu svarbu pabrėžti, kad tuo paktu Direktyvos 2013/33 nuostatos atgaline data nekeičiamos, nemodifikuojamos ir jų galiojimas nesustabdomas. Kol teisės aktų pakeitimai nepriimti ir neįsigaliojo, valstybės narės ir toliau laikosi galiojančių taisyklių ir privalo užtikrinti jų laikymąsi. Vadinasi, ministras negali remtis migracijos ir prieglobsčio pakto priėmimu, kad pateisintų tai, jog Airija nepatenkino tarptautinės apsaugos prašytojų pagrindinių poreikių. Be to, nors šiame pakte pripažįstami dabartinės bendros Europos prieglobsčio sistemos teisinės sistemos trūkumai, tai nereiškia, kad juo pripažįstamas teisės akto pažeidimas Sąjungos lygmeniu. Toks pripažinimas nereiškia institucinės pozicijos, kuri apsaugo valstybes nares nuo atsakomybės už praeityje padarytus pagrindinių teisių pažeidimus.
85.
Iš to išplaukia, kad jei valstybė narė neužtikrina tarptautinės apsaugos prašytojo pagrindinių poreikių, ji pažeidžia Direktyvos 2013/33 17 ir 18 straipsnius, taip pat Chartijos 1 ir 4 straipsnius ir negali remtis nenugalima jėga, kad pateisintų šį pažeidimą.
V. Išvada
86.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui atsakyti taip:
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/33/ES, kuria nustatomos normos dėl tarptautinės apsaugos prašytojų priėmimo, 18 straipsnio 9 dalis, siejama su Chartijos 1 ir 4 straipsniuose įtvirtinta teise į žmogaus orumą ir apsaugą nuo nežmoniško ar žeminamo elgesio, turi būti aiškinama, pirma, kaip konkrečiai numatanti nenugalimą jėgą, atsižvelgiant į aiškią jos, kaip ribotos ypatingomis aplinkybėmis leidžiančios nukrypti nuostatos, funkciją, antra, kaip taikytina esant masiniam tarptautinės apsaugos prašančių asmenų antplūdžiui, dėl kurio priimančiojoje valstybėje narėje išnaudojamos įprastai turimos apgyvendinimo galimybės, ir, trečia, kaip draudžianti šiai valstybei narei, kuriai pateiktas ieškinys dėl žalos atlyginimo, remtis nenugalima jėga dėl tokio antplūdžio išnaudotų apgyvendinimo galimybių.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (OL L 180, 2013, p. 96).
(
3
)	1991 m. lapkričio 19 d. sprendimas (C‑6/90 ir C‑9/90, EU:C:1991:428, 35 punktas).
(
4
)	1996 m. kovo 5 d. sprendimas (C‑46/93 ir C‑48/93, EU:C:1996:79, 31 punktas).
(
5
)	2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Deutsche Umwelthilfe (C‑752/18, EU:C:2019:1114, 54 punktas).
(
6
)	Taip pat žr. 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Tomášová (C‑168/15, EU:C:2016:602, 22 punktas), 2022 m. sausio 18 d. Sprendimą Thelen Technopark Berlin (C‑261/20, EU:C:2022:33, 44 punktas) ir 2022 m. birželio 28 d. Sprendimą Komisija / Ispanija(Teisės aktų leidėjo padarytas Sąjungos teisės pažeidimas) (C‑278/20, EU:C:2022:503, 31 punktas). Minėtas principas taikytinas kiekvienu atveju, kai valstybė narė pažeidžia Sąjungos teisę, nesvarbu, kokia valstybės valdžios institucija padarė šį pažeidimą (2019 m. gruodžio 19 d. Sprendimo Deutsche Umwelthilfe, C‑752/18, EU:C:2019:1114, 55 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
7
)	2007 m. kovo 13 d. Sprendimas Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, 116 punktas).
(
8
)	SI Nr. 230, 2018.
(
9
)	[2023] IEHC 187.
(
10
)	C‑407/21, Sprendimas byloje UFC – Que choisir ir CLCV, EU:C:2023:449 (51, 60 ir 62 punktai).
(
11
)	2015 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva (ES) 2015/2302 dėl kelionės paslaugų paketų ir susijusių kelionės paslaugų rinkinių, kuria iš dalies keičiami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 2006/2004 ir Direktyva 2011/83/ES bei panaikinama Tarybos direktyva 90/314/EEB (OL L 326, 2015, p. 1).
(
12
)	Ten pat, 54 punktas. Taip pat žr. mano išvadą byloje UFC – Que choisir ir CLCV (C‑407/21, EU:C:2022:690, 55 punktas).
(
13
)	C‑509/11, EU:C:2013:613, (49 ir 50 punktai). Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad geležinkelio įmonė neturi teisės į savo bendrąsias vežimo sąlygas įtraukti nuostatos, pagal kurią ji atleidžiama nuo pareigos sumokėti kompensaciją už bilieto kainą vėlavimo atveju, jei vėluojama dėl nenugalimos jėgos aplinkybės (52 punktas).
(
14
)	Žr., be kita ko, 2021 m. rugsėjo 30 d. Sprendimą Audito Rūmai / Pinxten (C‑130/19, EU:C:2021:782, 781 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Nenugalimos jėgos doktrina buvo taikoma įvairiose Sąjungos teisės srityse, pavyzdžiui, konkurencijos, muitų ir viešųjų pirkimų teisėje.
(
15
)	2017 m. sausio 25 d. Sprendimas Vilkas (C‑640/15, EU:C:2017:39, 54 punktas) ir Sprendimas UFC – Que choisir ir CLCV (53 punktas).
(
16
)	2024 m. sausio 25 d. Sprendimas Komisija / Airija(Trihalometanas geriamajame vandenyje) (C‑481/22, EU:C:2024:85). Dėl laiko apribojimo prejudicinio sprendimo kontekste žr. Sprendimą UFC – Que choisir ir CLCV (67 ir 75 punktai). Taip pat žr. mano išvadą šioje byloje (C‑407/21, EU:C:2022:690, 80 punktas), kurioje pažymima, jog toje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas akivaizdžiai nebuvo parengtas taip, kad jo poveikis būtų apribotas laikotarpiu, būtinu sunkumams, atsiradusiems dėl įvykio, galinčio būti nenugalimos jėgos aplinkybe, pašalinti.
(
17
)	2023 m. birželio 8 d. Sprendimas Komisija / Slovakija (Teisė nutraukti sutartį nemokant nutraukimo mokesčio) (C‑540/21, EU:C:2023:450, 81–88 punktai). Apskritai pagal suformuotą jurisprudenciją nukrypti nuo Sąjungos teisėje nustatytų valstybių narių pareigų leidžiančios nuostatos turi būti tiksliai išaiškintos (šiuo klausimu žr. 2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Komisija / Vengrija, C‑808/18, EU:C:2020:1029, 215 punktą).
(
18
)	Sprendimas Vilkas (53 punktas).
(
19
)	Ten pat (56 punktas).
(
20
)	Sprendimas UFC – Que choisir ir CLCV (54 punktas). Griežtesnė norma taikyta Sprendime 2013 m. spalio 17 d.Billerud Karlsborg ir Billerud Skärblaca (C‑203/12, EU:C:2013:664, 31 punktas), susijusiame su direktyva dėl šiltnamio efektą sukeliančių dujų išmetimo, kuriame Teisingumo Teismas, remdamasis Sprendimu FerrieraValsabbia ir kt. / Komisija (154/78, 205/78, 206/78, 226–228/78, 263/78 ir 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 bei 85/79, EU:C:1980:81, 140 punktas), darė nuorodą į išorines priežastis, kurios yra tokios neišvengiamos, kad asmenims tampa objektyviai neįmanoma vykdyti įsipareigojimų.
(
21
)	Žr. 2012 m. gruodžio 19 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑68/11, EU:C:2012:815, 64 punktas).
(
22
)	Sprendimas UFC – Que choisir ir CLCV (72 punktas).
(
23
)	2000 m. liepos 4 d. Sprendimas Haim (C‑424/97, EU:C:2000:357, 28 punktas).
(
24
)	Žr. 2023 m. birželio 8 d. Sprendimą Komisija / Slovakija (Teisė nutraukti sutartį nemokant nutraukimo mokesčio) (C‑540/21, EU:C:2023:450). Ši byla buvo susijusi su Slovakijos priimtu įstatymu, kuriuo buvo iš dalies pakeisti galiojantys teisės aktai, kad kelionių agentūroms būtų leista siūlyti klientams pakeisti galiojančias turizmo paslaugų rinkinių sutartis arba pasiūlyti kitą kelionės paketą, užuot grąžinus pinigus per 14 dienų, kaip reikalaujama pagal Kelionių paketų direktyvos 12 straipsnį.
(
25
)	Ten pat Teisingumo Teismas nustatė, kad Slovakijos teisės aktai, kuriais visi kelionių paketus siūlantys kelionių organizatoriai buvo atleisti nuo pareigos atlyginti išlaidas dėl pandemijos, neatitiko sąlygų, reglamentuojančių rėmimąsi nenugalimos jėgos aplinkybėmis. Teisingumo Teismas pažymėjo, kad tokia teisės nuostata taikoma ne tik tais atvejais, kai finansinių suvaržymų iš tikrųjų atsirado, bet ir visoms sutartims, kurioms įtakos turėjo pandemija, neatsižvelgiant į konkrečią kelionių organizatorių finansinę padėtį.
(
26
)	Direktyvos 2013/33 1 konstatuojamoji dalis.
(
27
)	Kaip matyti iš Direktyvos 2013/33 2 straipsnio f ir g punktuose apibrėžtų sąvokų, žodžių junginys „materialinės priėmimo sąlygos“ reiškia visas priemones, kurias valstybės narės pagal šią direktyvą suteikia prieglobsčio prašytojams, ir apima būsto, maisto ir aprangos suteikimą natūra, finansinių išmokų forma arba talonais atskirai arba derinant visas šias formas ir dienpinigius.
(
28
)	Pagal analogiją žr. 1987 m. liepos 8 d. Sprendimą Komisija / Belgija (247/85, EU:C:1987:339, 7 punktas), 1996 m. kovo 7 d. Sprendimą Associazione Italiana per il WWF ir kt. (C‑118/94, EU:C:1996:86, 21 punktas) ir 2010 m. lapkričio 11 d. Sprendimą Komisija / Italija (C‑164/09, EU:C:2010:672, 28 punktas).
(
29
)	Pagal analogiją žr. 2006 m. birželio 8 d. Sprendimą WWF Italia ir kt. (C‑60/05, EU:C:2006:378, 34 punktas) ir 2020 m. balandžio 23 d. Sprendimą Komisija / Suomija(Pavasarinė paprastųjų gagų patinėlių medžioklė) (C‑217/19, EU:C:2020:291, 66 punktas).
(
30
)	Tai suderinama su 2001 m. liepos 20 d. Tarybos direktyva 2001/55/EB dėl minimalių normų, suteikiant perkeltiesiems asmenims laikiną apsaugą esant masiniam srautui, ir dėl priemonių, skatinančių valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą (OL L 212, 2001, p. 12; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 162), kurioje aiškiai numatyti masinių srautų valdymo mechanizmai. Jei krizė būtų itin didelė, Europos Sąjunga gali pradėti taikyti tą direktyvą, kurioje numatytas kolektyvinis naštos pasidalijimo mechanizmas. 1 straipsnyje nurodyta, kad šia direktyva siekiama nustatyti laikinos apsaugos suteikimo, esant masiniam srautui iš trečiųjų šalių perkeltųjų asmenų, negalinčių grįžti į savo kilmės šalį, minimalias normas ir skatinti valstybių narių tarpusavio pastangų priimant tokius asmenis ir atsakant už tokio veiksmo padarinius pusiausvyrą. Direktyvos 2 straipsnio a punkte nustatyta, jog įgyvendinant šią apsaugą visų pirma siekiama, kad perkeltųjų asmenų ir kitų asmenų, prašančių tarptautinės apsaugos, interesais nebūtų perkrauta tarptautinės apsaugos suteikimo sistema, kai masiškai ir vienu metu teikiami prašymai suteikti pabėgėlio statusą.
(
31
)	2020 m. gruodžio 17 d. Sprendimas (C‑808/18, EU:C:2020:1029).
(
32
)	Žr. to sprendimo 222 ir 223 punktus. Šią išvadą patvirtina 2003 m. sausio 27 d. Tarybos direktyvos 2003/9/EB, nustatančios minimalias normas dėl prieglobsčio prašytojų priėmimo (OL L 31, 2003, p. 18; 2004 m. specialusis leidimas, 19 sk., 6 t., p. 101), aiškinamajame memorandume pateikta daugybė nuorodų į „ypatingas aplinkybes“, kurios apima „staigų masinį prieglobsčio prašytojų antplūdį“; žr. Pasiūlymą dėl Tarybos direktyvos, nustatančios minimalias normas dėl prieglobsčio prašytojų priėmimo, (COM(2001) 181 galutinis, OL C 213 E, 2001, p. 286). Nagrinėjama leidžianti nukrypti nuostata kyla iš šios direktyvos 14 straipsnio 8 dalies. Hipotezė dėl apgyvendinimo galimybių išnaudojimo buvo plėtojama vėlesniame teisėkūros procese, todėl šiame aiškinamajame rašte apie ją neužsimenama.
(
33
)	Žr. šios išvados 37 punktą.
(
34
)	Dėl Sąjungos deliktinės atsakomybės žr., pavyzdžiui, 2017 m. balandžio 4 d. Sprendimą Ombudsmenas / Staelen (C‑337/15 P, EU:C:2017:256, 37 punktas). Panašiai, kalbant apie valstybes nares, pakankamai aiškus pažeidimas reiškia, kad „valstybė narė akivaizdžiai ir šiurkščiai nesilaiko nustatytų savo diskrecijos ribų“. Žr., pavyzdžiui, 2018 m. spalio 4 d. Sprendimą Kantarev (C‑571/16, EU:C:2018:807, 105 punktas).
(
35
)	Žr. generalinio advokato M. Bobek išvadą byloje Komisija / Nyderlandai (C‑395/17, EU:C:2019:98, 59 punktas).
(
36
)	Taip pat žr. 2010 m. sausio 26 d. Sprendimą Transportes Urbanos y Servicios Generales (C‑118/08, EU:C:2010:39, 30 punktas) ir 2021 m. kovo 25 d. Sprendimą Balgarska Narodna Banka (C‑501/18, EU:C:2021:249, 113 punktas). Taip pat žr. generalinės advokatės T. Ćapeta išvadą byloje Dyson ir kt. / Komisija (C‑122/22 P, EU:C:2023:552, 70 punktas).
(
37
)	Taip pat žr. 2003 m. gruodžio 4 d. Sprendimą Evans (C‑63/01, EU:C:2003:650, 86 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
38
)	2007 m. kovo 13 d. Sprendimas Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation (C‑524/04, EU:C:2007:161, 119 punktas ir nurodyta jurisprudencija).
(
39
)	Ten pat, 120 punktas.
(
40
)	Žr. 1996 m. gegužės 23 d. Sprendimą Hedley Lomas (C‑5/94, EU:C:1996:205, 28 punktas) ir 2007 m. sausio 25 d. Sprendimą Robins ir kt. (C‑278/05, EU:C:2007:56, 71 punktas).
(
41
)	Žr. 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956), 2014 m. vasario 27 d. Sprendimą Saciri ir kt. (C‑79/13, EU:C:2014:103; toliau – Sprendimas Saciri) ir 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimą Cimade ir GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594). Pavyzdžiui, Sprendime Saciri Teisingumo Teismas nusprendė, jog valstybės narės privalo užtikrinti, kad prieglobsčio prašytojai taip pat galėtų gauti šeimos būstą privačios nuomos rinkoje.
(
42
)	Žr. Sprendimą Saciri (35–40 ir 46–49 punktai).
(
43
)	Chartijos 1 ir 4 straipsniai buvo glaudžiai susiję su bylomis dėl minimalių priėmimo sąlygų 2019 m. kovo 19 d. Sprendime Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218, 92 punktas; toliau – Sprendimas Jawo). Ši sąsaja taip pat buvo nurodyta 2019 m. kovo 19 d. Sprendime Ibrahimir kt. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ir C‑438/17, EU:C:2019:219; toliau – Sprendimas Ibrahim ir kt.) ir 2018 m. balandžio 24 d. Sprendime MP (Papildoma asmens, kuris praeityje patyrė kankinimus, apsauga) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36 punktas). Teisingumo Teismas atkreipė dėmesį į Chartijos 4 straipsnyje įtvirtintos teisės, glaudžiai susijusios su pagarba žmogaus orumui, absoliutų pobūdį. Šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 5 d. Sprendimą Aranyosi ir Căldăraru (C‑404/15 ir C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, 85 punktas) ir 2016 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą Petruhhin (C‑182/15, EU:C:2016:630, 56 punktas). Dėl Chartijos 1 straipsnyje įtvirtintos teisės absoliutaus arba nukrypti neleidžiančio pobūdžio žr. Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“ Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ir Ward, A. (eds.), The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, p. 14–15, Jones, J., „Human Dignity in the EU Charter of Fundamental Rights and its Interpretation Before the European Court of Justice“, Liverpool Law Review, Vol. 33, 2012, p. 287.
(
44
)	Žr. Sprendimą 2017 m. vasario 16 d. Sprendimą CK ir kt. (C‑578/16, EU:C:2017:127, 59 punktas) ir 2018 m. balandžio 24 d Sprendimą MP (Papildoma asmens, kuris praeityje patyrė kankinimus, apsauga) (C‑353/16, EU:C:2018:276, 36 punktas). Taip pat Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“ Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ir Ward, A. (eds.), „Article 1“, The EU Charter of Fundamental Rights: A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, p. 20. Nors Europos žmogaus teisių konvencijoje (EŽTK) žmogaus orumas nėra aiškiai nurodytas tarp teisių, jo pamatinis pobūdis leidžia manyti, kad nuo jo neleidžiama nukrypti. Nors šioje konvencijoje nėra atskiro straipsnio, skirto vien žmogaus orumui, ši sąvoka yra neatsiejama ir ja grindžiamos daugelis jos nuostatų, visų pirma 3 straipsnis, pagal kurį draudžiami kankinimai ir nežmoniškas ar žeminamas elgesys arba baudimas. Kalbant apie nuo įsipareigojimų nukrypti leidžiančią nuostatą pagal EŽTK, EŽTK 15 straipsnio 2 dalyje nurodytos tam tikros teisės, pavyzdžiui, teisė į gyvybę (2 straipsnis) ir kankinimo ir nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo draudimas (3 straipsnis), nuo kurių neleidžiama nukrypti net ir nepaprastosios padėties metu.
(
45
)	2022 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimas Ministero dell’Interno (Materialinių priėmimo sąlygų panaikinimas) (C‑422/21, EU:C:2022:616, 39 punktas), Sprendimas Saciri. (35 punktas) ir 2012 m. rugsėjo 27 d. Sprendimas Cimade ir GISTI (C‑179/11, EU:C:2012:594, 56 punktas).
(
46
)	Taip pat žr. Direktyvos 2013/33 35 konstatuojamąją dalį.
(
47
)	Sprendimas Saciri (48 punktas).
(
48
)	Konkrečiai, Sprendime Saciri (42 punktas) Teisingumo Teismas nusprendė, kad išmokos turi būti pakankamos privataus būsto išlaidoms padengti arba pagalbai socialine parama, jei prieglobsčio prašytojų apgyvendinimo viešajame sektoriuje galimybės yra išeikvotos.
(
49
)	Sprendimas Saciri (50 punktas).
(
50
)	2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimas Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, 46 punktas), kuriame daroma nuoroda į Sprendimą Jawo (92 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
51
)	Šiuo klausimu žr. Sprendimą Jawo (92 punktas) ir 2020 m. liepos 16 d. Sprendimą Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, 51 punktas).
(
52
)	Žr. 2019 m. lapkričio 12 d. Sprendimą Haqbin (C‑233/18, EU:C:2019:956, 47 punktas). Konkrečiai šio sprendimo 47 ir 48 punktuose Teisingumo Teismas paaiškino, kad tokios sankcijos taikymas, kai panaikinama teisė į visas materialines priėmimo sąlygas arba materialines priėmimo sąlygas, susijusias su gyvenamuoju būstu, maistu ar apranga, net ir laikinai, būtų nesuderinamas su pareiga garantuoti prašytojui orumo nežeminantį gyvenimo lygį, nes dėl to iš jo būtų atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius, taip pat pažeistų proporcingumo reikalavimą, nes net dėl griežčiausių sankcijų iš prašytojo negali būti atimta galimybė patenkinti savo būtiniausius poreikius.
(
53
)	Žr. šios išvados 56 punktą.
(
54
)	Direktyvos 2013/33 18 straipsnio 9 dalies pabaigoje nustatyta, kad „[t]okios skirtingos sąlygos bet kuriuo atveju turi apimti pagrindinius poreikius“, taip ypatingomis aplinkybėmis apribojant pagal šią nuostatą leidžiamo nukrypimo nuo pareigos užtikrinti materialines priėmimo sąlygas taikymo sritį.
(
55
)	Žr. šios išvados 62 punktą.
(
56
)	Žr. Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ir Ward, A. (eds.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, p. 20.
(
57
)	CE:ECHR:2020:0702JUD002882013.
(
58
)	Tai apėmė tokius veiksnius kaip benamystė, galimybės patenkinti būtiniausius poreikius (maisto, pastogės, higienos) nebuvimas ir atšiaurių oro sąlygų poveikis.
(
59
)	EŽTT nustatė, kad šios pozityvios pareigos egzistavo pagal Sąjungos teisę. Žr., pavyzdžiui, to sprendimo 116 punktą.
(
60
)	Remdamasis šiais veiksniais EŽTT padarė išvadą, kad su N. H., K. T. ir A. J. buvo elgiamasi priešingai, nei reikalaujama pagal EŽTK 3 straipsnį, nes jiems buvo sudarytos nepaprastai sunkios materialinės sąlygos ir teikiama nepakankama valstybės pagalba. Vis dėlto S. G. atžvilgiu EŽTT nenustatė jokio pažeidimo. Atrodo, kad šios bylos skiriasi pareiškėjų patirtų kančių trukme.
(
61
)	Žr. Sprendimą Ibrahim ir kt. (90 punktas).
(
62
)	Žr. Dupré, C., „Article 1 – Human dignity“, Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ir Ward, A. (eds.), The EU Charter of Fundamental Rights – A Commentary, Hart Publishing, Oxford, 2021, p. 19.