62002CC0472_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ši byla yra susijusi su Reglamento (EEB) Nr. 259/93(2), nustatančio atliekų vežimo tarp valstybių narių procedūros taisykles, aiškinimu. Šios taisyklės skiriasi atsižvelgiant į tai, ar atliekos yra šalinamos, ar panaudojamos. Atliekų panaudojimui taikomos ne tokios griežtos taisyklės nei šalinimui. Sąvokos atliekų „šalinimas“ ir „panaudojimas“ apibrėžtos Direktyvoje 75/442/EEB(3), į kurią tiesiogiai nukreipia Reglamentas(4) .
2. Reglamentas numato, kad fizinis arba juridinis asmuo, ketinantis šalintinas ar panaudotinas atliekas vežti iš vienos valstybės narės į kitas, vadinamasis
pranešėjas, turi apie tai pranešti atitinkamų valstybių, t. y. paskirties valstybės(5), valstybės narės, iš kurios atliekos turi būti vežamos(6), ir, prireikus, valstybės, per kurią atliekos turi būti vežamos tranzitu(7), kompetentingoms institucijoms ir įmonei, kuriai šios atliekos yra vežamos. Reglamente taip pat įtvirtinta, kad kiekvienos valstybės narės teisės aktuose gali būti numatyta, jog pranešėjo pranešimą apie planuojamą vežimą kitoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui perduoda siunčiančioji kompetentinga institucija.
3. Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma patikslinti siunčiančiosios kompetentingos institucijos, kuri pagal nacionalinės teisės aktus turi perduoti pranešimą apie planuojamą atliekų vežimą, tuo atveju, kai nesutinka su šio planuojamo vežimo kvalifikavimu, kompetenciją. Taigi iškeltas klausimas, ar ši institucija gali savo iniciatyva perkvalifikuoti šį vežimą, jeigu ji mano, kad planuojamas vežimas, kvalifikuotas kaip „panaudotinų atliekų vežimas“, iš tikrųjų yra šalintinų atliekų vežimas, arba gali grąžinti dokumentus pranešėjui, arba privalo perduoti pranešimą apie planuojamą vežimą tokį, koks jis buvo kvalifikuotas, išsaugodama galimybę dėl šio klaidingo kvalifikavimo prieštarauti dėl operacijos vykdymo.
4. Prieš glaustai išdėstydamas faktines šio Teisingumo Teismui pateikto klausimo aplinkybes, pateiksiu svarbias Reglamento nuostatas ir nagrinėsiu 2002 m. vasario 27 d. Sprendimą ASA (8), kuris yra minimas sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir kur Teisingumo Teismas pateikė paaiškinimus, naudingus tam, kad būtų pateiktas mano siūlomas atsakymas šioje byloje.
I – Reglamentas
5. Reglamentu siekiama įtvirtinti suderintą procedūrų, pagal kurias atliekų judėjimas gali būti apribotas siekiant užtikrinti aplinkos apsaugą, sistemą(9) . Jo preambulėje skelbiama, kad „apie atliekų vežimą privaloma iš anksto pranešti kompetentingoms institucijoms, kad jos būtų tinkamai informuotos ypač apie atliekų rūšį, vežimą, šalinimą ar panaudojimą ir galėtų imtis būtinų priemonių aplinkai ir žmonių sveikatai apsaugoti bei turėtų galimybę pareikšti pagrįstus prieštaravimus dėl atliekų vežimo“ (pataisytas vertimas)(10) .
6. Pranešėjas, kurio pareiga pranešti, šio Reglamento 2 straipsnio g punkte apibrėžtas kaip pirminis atliekų gamintojas, arba, kai jis nėra žinomas, atliekų surinkėjas arba turėtojas, ketinantis jas pervežti pats arba užtikrinantis jų pervežimą.
7. Atliekoms pervežti tarp valstybių narių taikoma procedūra yra numatyta II Antraštinėje Reglamento dalyje, kurios A skyrius (3–5 straipsniai) taikomas šalintinoms atliekoms, o B skyrius (6–11 straipsniai) − panaudotinoms atliekoms.
8. 3 ir 6 Reglamento straipsniai tais pačiais terminais įtvirtina pranešėjo, ketinančio pervežti iš vienos valstybės narės į kitą atitinkamai šalintinas ar panaudotinas atliekas, pareigą apie tai pranešti paskirties kompetentingai institucijai ir persiųsti pranešimo kopiją siunčiančiajai ir tranzito kompetentingoms institucijoms bei gavėjui(11) . Pranešimas įsigalioja, siunčiančiajai kompetentingai institucijai išdavus važtaraštį(12) . Pranešėjas turi užpildyti važtaraštį ir, jei kompetentinga institucija reikalauja, pateikti papildomą informaciją ir dokumentus(13) . Visų pirma jis turi pateikti informaciją apie šalinimo operacijas, nurodytas Direktyvos 75/442(14) II A priede, kai atliekos yra šalintinos, arba patikslinti panaudojimo operacijas, nurodytas šios Direktyvos II B priede(15), kai kalbama apie panaudotinų atliekų vežimą. Pranešėjas taip pat privalo sudaryti su gavėju sutartį dėl atliekų šalinimo arba panaudojimo, kuri turi atitikti visus Reglamente numatytus reikalavimus(16) .
9. Pagal Reglamento 3 straipsnio 8 dalį ir 6 straipsnio 8 dalį „siunčiančioji kompetentinga institucija pagal galiojančius nacionalinius įstatymus gali nuspręsti, kad pranešimą paskirties kompetentingai institucijai ir kopijas gavėjui bei tranzito kompetentingai institucijai perduoda ji pati, o ne pranešėjas“.
10. Skirtingai nuo 6 straipsnio 8 dalies, 3 straipsnio 8 dalyje yra antroji pastraipa, numatanti, kad kai nacionaliniai įstatymai numato jai pareigą perduoti važtaraštį, „siunčiančioji kompetentinga institucija gali nuspręsti toliau nesiųsti pranešimo, jei atliekų vežimui pati iškart turi prieštaravimų pagal 4 straipsnio 3 dalį. Apie tokius prieštaravimus ji nedelsdama praneša pranešėjui“(17) .
11. Gavusi pranešimą apie planuojamą šalinimo arba panaudojimo vežimą, paskirties kompetentinga institucija per tris darbo dienas pranešėjui nusiunčia patvirtinimą apie gautą pranešimą ir išsiunčia jo kopijas kitoms atitinkamoms kompetentingoms institucijoms bei gavėjui(18) . Šio patvirtinimo apie gautą pranešimą išsiuntimas laikomas institucijoms nustatyto termino pareikšti nuomonę dėl šalinimo ar panaudojimo operacijos pradžia.
12. Dėl šalinimo operacijų Reglamento 4 straipsnyje numatyta, kad leidimus joms išduoda paskirties institucija. Šis leidimas gali būti išduotas tik tada, jeigu nėra siunčiančiosios ir tranzito kompetentingų institucijų prieštaravimų. Pastarosios tokius prieštaravimus gali pareikšti arba nustatyti vežimui tam tikras sąlygas per 20 dienų, skaičiuojant nuo patvirtinimo apie gautą pranešimą išsiuntimo. Paskirties kompetentinga institucija ne anksčiau kaip praėjus 21 dienai ir ne vėliau kaip praėjus 30 dienų po to, kai buvo išsiųstas patvirtinimas apie gautą pranešimą nusprendžia, ar leisti atliekas vežti be jokių papildomų sąlygų, ar su papildomomis sąlygomis, ar neleisti jų vežti(19) .
13. Prieštaravimai, kuriuos gali pareikšti, ar sąlygos, kurias gali nustatyti kompetentingos institucijos, yra įtvirtintos 4 straipsnio 3 dalyje. Remiantis šios nuostatos a punktu, siekdamos Bendrijos ir nacionaliniu lygiu įdiegti artumo, panaudojimo prioriteto ir ekonominio savarankiškumo principus pagal Direktyvą 75/442, valstybės narės gali taikyti priemones, siekiančias visai ar iš dalies uždrausti atliekų vežimą, ar sistemingai tam prieštarauti. Pagal 4 straipsnio 3 dalies b punktą siunčiančioji ir paskirties kompetentingos institucijos taip pat gali reikšti pagrįstus prieštaravimus dėl planuojamo atliekų vežimo, jei jis neatitinka šios Direktyvos, siekdamos įdiegti ekonominio savarankiškumo principą Bendrijos ir nacionaliniu lygiu, arba tais atvejais, kai įrenginys turi šalinti atliekas iš artimesnio šaltinio ir kompetentinga institucija suteikė tokioms atliekoms prioritetą, arba siekdamos užtikrinti, kad atliekų vežimas atitiktų atliekų valdymo planus. Be to, pagal tos pačios nuostatos c punktą kompetentingos institucijos gali reikšti pagrįstus prieštaravimus dėl planuojamo vežimo, jei, pirma, jis neatitinka aplinkos apsaugos, viešosios tvarkos, visuomenės saugos ar sveikatos apsaugos nacionalinės teisės aktų, antra, pranešėjas ar gavėjas praeityje buvo pripažinti kaltais dėl neteisėtų vežimų, ir, trečia, jei vežimas prieštarauja įpareigojimams, kylantiems iš valstybės narės arba atitinkamų valstybių narių sudarytų tarptautinių konvencijų.
14. Dėl panaudotinų atliekų Reglamento 7 straipsnyje numatyta, kad siunčiančioji, paskirties ir tranzito kompetentingos institucijos per 30 dienų nuo patvirtinimo apie gautą pranešimą išsiuntimo gali pareikšti prieštaravimus dėl atliekų vežimo(20) ir per 20 dienų nuo to paties išsiuntimo savo jurisdikcijoje gali nustatyti atliekų transportavimo sąlygas(21) . Pagrindai, kuriais gali būti pagrįsti prieštaravimai, išvardyti 7 straipsnio 4 dalyje ir jų yra mažiau nei šalintinų atliekų atveju. Jeigu joks prieštaravimas nebuvo pareikštas per šį 30 dienų terminą, vežti atliekas galima per vienerius metus, skaičiuojant nuo šios datos(22) . Vis dėlto kompetentingų institucijų sutikimas turi būti duotas raštu prieš pradedant vežti panaudotinas atliekas, išvardytas Reglamento IV priede „Raudonasis atliekų sąrašas“, nes jos yra laikomos ypač pavojingomis, arba jeigu atitinkamos atliekos dar nėra įtrauktos į vieną iš šio Reglamento priedų(23) .
15. Reglamento 26 straipsnis, kuris taip pat yra paminėtas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausime, apibrėžia „nelegalų vežimą“ ir numato priemones, kurių reikia imtis atsižvelgiant į tai, ar dėl tokio vežimo yra kaltas pranešėjas ar gavėjas.
II – Sprendimas ASA
16. Minėtame sprendime ASA
Teisingumo Teismas susidūrė su situacija, kai siunčiančioji kompetentinga institucija pareiškė prieštaravimą dėl planuojamo atliekų vežimo, kurį pranešėjas kvalifikavo kaip panaudojimo operaciją, nors, pirmosios manymu, buvo kalbama apie šalinimo operaciją(24) . Šioje byloje nebuvo taikomos Reglamento 6 straipsnio 8 dalies nuostatos, nes pranešėjas pats turėjo pranešti apie planuojamą vežimą visoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui. Teisingumo Teismas buvo klausiamas, ar siunčiančioji kompetentinga institucija gali patikrinti, ar planuojamas vežimas, pranešime kvalifikuotas kaip „panaudotinų atliekų vežimas“, iš tikrųjų atitinka šį kvalifikavimą, ar ji gali prieštarauti šiam vežimui, jeigu pranešėjo kvalifikavimas yra klaidingas ir kuria Bendrijos teisės nuostata ji tokiu atveju turėtų remtis.
17. Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Reglamento nustatytą sistemą
visos kompetentingos institucijos, kurioms yra persiunčiamas šis pranešimas, turi patikrinti, kad pranešėjo padarytas kvalifikavimas atitiktų šį Reglamentą ir prieštarauti klaidingai kvalifikuotam vežimui(25) . Iš to jis padarė išvadą, kad jeigu siunčiančioji kompetentinga institucija mano, jog pranešime vežimo tikslas kvalifikuotas klaidingai, tai savo prieštaravimą dėl vežimo ji turi paremti šia kvalifikavimo klaida, nenurodydama į vieną iš specialių Reglamento nuostatų, nustatančių prieštaravimus, kuriuos valstybės narės gali pareikšti dėl atliekų vežimo(26) .
18. Teisingumo Teismas nurodė, koks buvo šio prieštaravimo tikslas. Kaip ir kitų Reglamente numatytų prieštaravimų, taip ir šio prieštaravimo tikslas yra užkirsti kelią vežimui(27) . Pranešėjas gali atsisakyti vežti atliekas į kitą valstybę narę, pateikti naują pranešimą arba paduoti atitinkamą skundą dėl siunčiančiosios kompetentingos institucijos sprendimo prieštarauti vežimui. Vis dėlto Teisingumo Teismas patikslino, kad bet kuriuo atveju siunčiančioji kompetentinga institucija savo iniciatyva negali perkvalifikuoti atliekų vežimo tikslo, nes toks vienašališkas perkvalifikavimas reikštų, kad tas pats vežimas būtų tikrinamas skirtingų kompetentingų institucijų pagal nuostatas, esančias skirtinguose Reglamento skyriuose, o tai prieštarautų Reglamentu nustatytai sistemai(28) .
19. Be to, jis priminė, kad 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendime DaimlerChrysler (29) buvo nuspręsta, kad Reglamente nustatyta procedūra numato pranešėjui garantiją, jog planuojamas vežimas bus tikrintas laikantis šiame Reglamente nustatytų terminų ir kad jis ne vėliau kaip iki šio termino pabaigos bus informuotas, ar gali vykdyti vežimą ir kokiomis sąlygomis, jeigu tokių būtų(30) . Iš to jis padarė išvadą, kad siunčiančiosios kompetentingos institucijos prieštaravimas, paremtas klaidingu vežimo kvalifikavimu kaip panaudojimo operacija, nors, pastarosios nuomone, tai yra šalinimo operacija, turi būti pareikštas per Reglamento 7 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą(31) .
III – Faktinės aplinkybės
20. Akcinė bendrovė Siomab (32) eksploatuoja buitinių ir panašių atliekų deginimo gamyklą Briuselyje, o susidariusios atliekos iš esmės yra nuodegos ir druskos. 2001 m. lapkričio mėn. Siomab
su Vokietijos bendrove sudarė sutartį dėl šių druskų užkasimo druskos kasyklos Teutschental (Vokietija) galerijose. 2001 m. gruodžio 4 d. ji pranešė apie planuojamą vežimą siunčiančiajai kompetentingai institucijai – Briuselio aplinkos valdymo institutui(33) . Pagal Reglamento 6 straipsnio 8 dalį 1994 m. liepos 7 d. Briuselio sostinės regiono vyriausybės dekretu dėl tarptautinio atliekų importo ir eksporto IBGE
įpareigojamas perduoti pranešimą kitoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui.
21. Siomab
planuojamą atliekų vežimą kvalifikavo kaip atliekų panaudojimo operaciją. IBGE, manydamas, kad tai yra atliekų šalinimo operacija, savo iniciatyva perkvalifikavo planuojamą atliekų vežimą, apie jį dar nepranešęs Vokietijos paskirties kompetentingai institucijai. Pastaroji prieštaravo šiam vežimui remdamasi tuo, kad pagal Vokietijos kalnakasybos teisę Teutschenthal kasyklose leista atliekas tik panaudoti, bet ne šalinti.
22. 2002 m. balandžio 9 d. Siomab dar kartą išsiuntė savo dokumentus IBGE, palikdama pirminį operacijos kvalifikavimą. Remdamasi minėtu sprendimu ji teigė, kad IBGE
turėjo perduoti pranešimą paskirties kompetentingai institucijai ir negalėjo perkvalifikuoti vežimo tikslo. 2002 m. balandžio 29 d. IBGE, laikydamasis savo įvertinimo, grąžino dokumentus Siomab, remdamasis tuo, kad, jo manymu, operacija buvo kvalifikuota klaidingai.
23. Dėl to Siomab
pareiškė ieškinį Valstybės tarybai (Conseil d’État) (Belgija), reikalaudama panaikinti IBGE
sprendimą dėl atsisakymo perduoti pranešimą apie planuojamą atliekų vežimą paskirties kompetentingai institucijai. Be to, 2002 m. gegužės 14 d. Siomab
paprašė teisėjo, atsakingo už laikinųjų apsaugos priemonių taikymą, įpareigoti IBGE
perduoti paskirties kompetentingai institucijai šį pranešimą be pakeitimų. 2002 m. liepos 8 d. nutartimi Briuselio pirmosios instancijos teismo (Tribunal de première instance de Bruxelles) (Belgija) pirmininkas atmetė Siomab
prašymą. Pastaroji dėl šios nutarties pateikė apeliacinį skundą Briuselio apeliaciniam teismui (Cour d’appel de Bruxelles).
IV – Prejudicinis klausimas
24. Grįsdama savo ieškinį Siomab
teigė, kad pagal minėtą sprendimą ASA IBGE
savo iniciatyva negalėjo perkvalifikuoti atliekų vežimo tikslo ir kad, atsižvelgiant į Reglamento 6 straipsnio 8 dalyje numatytą specifinę procedūrą dėl atliekų panaudojimo operacijų, Reglamentas nesuteikia teisės siunčiančiajai kompetentingai institucijai atsisakyti perduoti pranešimą apie planuojamą atliekų vežimą.
25. IBGE, atvirkščiai, tvirtino, kad jis privalėjo patikrinti planuojamo atliekų vežimo kvalifikavimą ir Reglamento pažeidimo atveju neturėjo apie jį pranešti.
26. Manydamas, kad šiai bylai išspręsti reikia išaiškinti Reglamentą, Briuselio apeliacinis teismas nusprendė bylos nagrinėjimą sustabdyti ir Teisingumo Teismui pateikti tokį klausimą:
„Jeigu valstybė narė pasinaudoja tvarka, pagal kurią siunčiančioji kompetentinga institucija praneša apie važtaraštį pagal Reglamento Nr. 259/93 3 straipsnio 8 dalį ir 6 straipsnio 8 dalį, ar Reglamento 3 straipsnio 8 dalis, 4 straipsnio 3 dalis, 6 straipsnio 8 dalis, 7 straipsnio 4 dalis ir 26 straipsnis turi būti aiškinami taip:
a) pagal šio Reglamento prasmę, kai siunčiančioji kompetentinga institucija, kuriai suteikta teisė tikrinti, ar planuotas vežimas, kuris pranešime kvalifikuotas „panaudotinų atliekų vežimas“, atitinka kvalifikaciją, mano, kad kvalifikacija nustatyta klaidingai, gali
i) atsisakyti perduoti važtaraštį dėl klaidingai nustatytos kvalifikacijos ir paprašyti pranešėjo jai persiųsti naują važtaraštį,
ii) perduoti važtaraštį po planuojamo vežimo kvalifikacijos pakeitimo į „šalintinų atliekų vežimą“,
iii) perduoti važtaraštį su klaidingai nustatyta kvalifikacija ir nedelsiant kartu išsiųsti prieštaravimą dėl klaidingai nustatytos kvalifikacijos,
b) ar, atvirkščiai, siunčiančioji kompetentinga institucija privalo perduoti tokį pranešimą, kuriuo paskirties kompetentingai institucijai pateikiama pranešėjo nustatyta kvalifikacija, tačiau pasilikti teisę, jeigu manoma, kad vežimo tikslas nustatytas klaidingai, tuo pat metu ar vėliau pareikšti pagrįstą prieštaravimą dėl klaidingo nustatymo?“
V – Vertinimas
27. Prejudicinis nacionalinio teismo klausimas iš esmės yra toks: ar Reglamentas turi būti aiškinamas taip, kad tuo atveju, kai valstybė narė pasirenka tvarką, pagal kurią siunčiančioji kompetentinga institucija praneša apie važtaraštį pagal Reglamento 3 straipsnio 8 dalį ir 6 straipsnio 8 dalį, pastaroji, kai ji mano, kad šis kvalifikavimas yra klaidingas,
– gali atsisakyti pranešti remdamasi klaidingu planuojamo vežimo kvalifikavimu ir pranešėjo prašyti jai persiųsti naują važtaraštį,
– arba savo iniciatyva perkvalifikuoti planuojamą vežimą prieš pranešdama apie jį,
– arba turi pranešti tuo pačiu metu ar vėliau pareikšdama pagrįstą prieštaravimą dėl šio klaidingo kvalifikavimo.
28.
Iš minėto sprendimo ASA
matyti, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog siunčiančioji kompetentinga institucija, mananti, kad planuojamas vežimas klaidingai kvalifikuotas kaip panaudotinų atliekų operacija, savo iniciatyva negali perkvalifikuoti atliekų vežimo tikslo ir turi pareikšti prieštaravimą per Reglamento 7 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą. Šioje byloje reikia atsakyti į klausimą, ar toks sprendimas gali būti taikomas, kai valstybės narės teisės aktai numato, jog įgyvendinant Reglamento 3 straipsnio 8 dalį ir 6 straipsnio 8 dalį siunčiančioji kompetentinga institucija turi pati vietoj pranešėjo perduoti pranešimą apie planuojamą vežimą kitoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui.
29. Pritardamas Komisijos, Italijos ir Nyderlandų vyriausybių bei Siomab
nuomonei ir atvirkščiai nei mano įstojusios į bylą šalys manau, kad minėtame sprendime ASA
pateikti atsakymai yra taikomi (šioje byloje) taip, kad, mano nuomone, siunčiančioji kompetentinga institucija negali nei savo iniciatyva perkvalifikuoti planuojamos operacijos, nei grąžinti dokumentus pranešėjui, bet turi perduoti važtaraštį ir pareikšti prieštaravimą per tam nustatytą terminą. Tokią analizę grindžiu Reglamento 3 straipsnio 8 dalies ir 6 straipsnio 8 dalies nuostatų formuluote.
30. Taigi šios nuostatos suteikia valstybėms narėms galimybę nustatyti siunčiančiajai kompetentingai institucijai pareigą vietoj pranešėjo perduoti pranešimą apie planuojamą vežimą kitoms kompetentingoms institucijoms ir atliekų gavėjui. Primintina, kad šios nuostatos yra skirtos Bendrijos lygiu suderinti procedūrines atliekų vežimo taisykles. Jos jokiu būdu nenumato valstybių narių teisės suteikti siunčiančiajai kompetentingai institucijai galią savo iniciatyva perkvalifikuoti vežimo tikslą prieš perduodant pranešimą. Toks perkvalifikavimas reikštų, kad kitos kompetentingos institucijos nagrinėtų jau perkvalifikuotą, o ne pranešėjo kvalifikuotą planuojamą atliekų vežimą. Reglamento 3 straipsnio 8 dalyje ir 6 straipsnio 8 dalyje nenumatyta jokių nuo normų, įtvirtintų atitinkamai Reglamento 3 straipsnio 1–5 dalyse ir 6 straipsnio 1–5 dalyse, iš kurių išplaukia, kad tik pranešėjas turi kvalifikuoti planuojamo vežimo operaciją ir šiuo tikslu užpildyti važtaraštį, leidžiančių nukrypti nuostatų.
31. Man atrodo, kad, atsižvelgiant į nagrinėjamų nuostatų turinį, minėta institucija, jei ji mano, kad planuojamas vežimas yra kvalifikuotas klaidingai, neturi teisės atsisakyti pranešti ir grąžinti pranešėjui važtaraštį.
32. Įstojusios į bylą šalys, kurių vertinimui pritariu, nurodė, kad siunčiančiosios kompetentingos institucijos galimybė atsisakyti perduoti pranešimą apie planuojamą vežimą yra numatyta tik Reglamento 3 straipsnio 8 dalies antrojoje pastraipoje. Ši galimybė egzistuoja tik tuo atveju, kai pranešimas, remiantis važtaraščiu, yra apie šalintinų atliekų vežimą. Tačiau tokia galimybė turi būti pagrįsta tik šio Reglamento 4 straipsnio 3 dalyje, kurios turinys yra pateiktas šios išvados 13 punkte, įtvirtintais pagrindais. Konkrečiai kalbama apie 4 straipsnio 3 dalies b ir c punktų nuostatas, numatančias, kokiais pagrindais remdamosis valstybės narės gali pareikšti prieštaravimų dėl atitinkamo atliekų vežimo(34) . Tačiau nė vienas iš šių pagrindų, mano nuomone, neapima planuojamo vežimo klaidingo kvalifikavimo(35) . Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad tai yra baigtinis sąrašas tų atvejų, kai valstybės narės gali prieštarauti šalinimui skirtų atliekų vežimui(36), todėl jis negali būti aiškinamas išplėstai, siekiant į jį įtraukti klaidingą planuojamo vežimo kvalifikavimą, nes šis prieštaravimo pagrindas jame nėra tiesiogiai numatytas. Šią išvadą taip pat patvirtina Teisingumo Teismo atlikta Reglamento analizė minėtame sprendime ASA . Iš šio sprendimo iš esmės išplaukia, kad visų kompetentingų institucijų pareiga tikrinti, kad pranešėjo padarytas kvalifikavimas atitiktų Reglamento nuostatas išplaukia ne iš specialių nuostatų, įtvirtinančių prieštaravimus, kuriuos valstybės narės gali pareikšti dėl atliekų vežimo, t. y. iš šio Reglamento 4 straipsnio 3 dalies ir 7 straipsnio 4 dalies, bet iš šio Reglamento sistemos(37) . Kitaip tariant, kvalifikavimo klaida yra kitas prieštaravimų pareiškimo pagrindas, nei numatyti Reglamento 4 straipsnio 3 dalyje ir 7 straipsnio 4 dalyje(38) .
33. Taigi remiantis šia analize galima padaryti tokias išvadas. Viena, tik pranešimo apie šalintinų atliekų vežimą atveju siunčiančioji kompetentinga institucija pagal specifinę Reglamento 3 straipsnio 8 dalyje numatytą procedūrą gali atsisakyti jį perduoti. Antra, šis atsisakymas gali būti pagrįstas tik vienu iš Reglamento 4 straipsnio 3 dalyje numatyto baigtinio sąrašo prieštaravimu ir ši nuostata nenumato atvejo, kai siunčiančioji kompetentinga institucija mano, kad pranešėjas klaidingai kvalifikavo planuojamą vežimą. Iš to darau išvadą, kad siunčiančioji kompetentinga institucija neturi teisės atsisakyti perduoti šį pranešimą, kai ji mano, kad atitinkamas planuojamas vežimas yra kvalifikuotas klaidingai. Toks atsisakymas pranešėjo padaryto vežimo kvalifikavimo kaip šalinimo operacijos atveju viršytų tai, ką Bendrijos teisės aktų leidėjas numatė Reglamento 3 straipsnio 8 dalies antrojoje pastraipoje ir 4 straipsnio 3 dalyje. Kai vežimas, kaip ir šioje byloje, buvo kvalifikuotas kaip panaudojimo operacija, toks atsisakymas taip pat neturėtų jokio teisinio pagrindo ir dėl to iš dalies minėtos nuostatos taptų neveiksmingos, nes tai reikštų, kad panaudotinų atliekų vežimo atveju būtų suteikta galimybė atsisakyti, kurią, kartu taikant šias nuostatas, aiškiai siekiama uždrausti pagal dar griežtesnę šalintinų atliekų vežimo procedūrą.
34. Reglamento 3 straipsnio 8 dalies ir 6 straipsnio 8 dalies, suteikiančios siunčiančiajai kompetentingai institucijai teisę pačiai vietoj pranešėjo perduoti pranešimą apie planuojamą vežimą kitoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui, turinys, mano nuomone, pašalina šios institucijos galimybę savo iniciatyva perkvalifikuoti šį vežimą arba atsisakyti perduoti šį pranešimą, kai ji mano, jog pranešėjas planuojamą vežimą kvalifikavo klaidingai. Tokiu atveju siunčiančioji kompetentinga institucija turi pareikšti prieštaravimą dėl atitinkamo vežimo, laikydamasi tų pačių sąlygų, kaip tos, kurios jai būtų taikomos, jeigu pats pranešėjas turėtų perduoti pranešimą apie planuojamą vežimą, t. y. pareikšdama prieštaravimą per šiuo tikslu Reglamento 4 straipsnyje nustatytą terminą vežimo, kvalifikuoto kaip šalinimui skirtų atliekų operacija, atveju arba per šio Reglamento 7 straipsnyje nustatytą terminą, jeigu pagal važtaraštį planuojama panaudotinas vežti atliekas, kaip Teisingumo Teismas pažymėjo minėtame sprendime ASA . Būtent tai, mano nuomone, patvirtina Reglamento sistemos analizė.
35. Kaip jau nurodžiau, pagal Reglamento sistemą būtent pareiškėjui tenka pareiga užpildyti važtaraštį, kuris turi būti perduotas visoms kompetentingoms institucijoms ir atliekų gavėjui. Jis taip pat turi sudaryti sutartį su gavėju dėl atliekų šalinimo arba panaudojimo. Taigi logiška, kad būtent jis turi kvalifikuoti planuojamą vežimą, nes nuo šio kvalifikavimo priklauso jo su gavėju sudaromos sutarties objektas. Taip pat matėme, kad paskirties kompetentingos institucijos pareiga per 3 dienas patvirtinti pranešimo apie planuojamą vežimą gavimą ir kad šio patvirtinimo apie gautą pranešimą išsiuntimas kitoms kompetentingoms institucijoms yra laikomas pastarosioms nustatyto termino pareikšti prieštaravimus, prašyti papildomos informacijos arba nustatyti operacijos įgyvendinimo sąlygas pradžia. Matėme, kad pagal Reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punktą siunčiančioji kompetentinga institucija gali pareikšti prieštaravimus dėl šalintinų atliekų vežimo per 20 dienų, skaičiuojant nuo paskirties institucijos patvirtinimo apie gautą pranešimą apie šį vežimą išsiuntimo. Taip pat, remiantis Reglamento 7 straipsnio 2 dalimi, siunčiančioji kompetentinga institucija gali pareikšti prieštaravimą dėl panaudotinų atliekų planuojamo vežimo per 30 dienų, skaičiuojant nuo šio patvirtinimo apie pranešimo gavimą išsiuntimo.
36. Tinkamas šios sistemos veikimas, mano nuomone, reikalauja, kad pranešimas apie planuojamą vežimą, tokį, kokį jį kvalifikavo pranešėjas, būtų perduotas atitinkamoms kompetentingoms institucijoms siekiant, kad pradėtų galioti Reglamente nustatyti terminai ir kad visos šios institucijos galėtų pateikti savo nuomonę dėl atitinkamo planuojamo vežimo, įskaitant ir dėl jo kvalifikavimo. Pripažinti, kad siunčiančioji kompetentinga institucija turi teisę savo iniciatyva perkvalifikuoti planuojamą vežimą arba atsisakyti perduoti pranešimą apie jį, reikštų atimti iš pranešėjo Reglamento jam suteiktą galimybę per labai trumpą Reglamente nustatytą laiką sužinoti visų kompetentingų institucijų nuomonę dėl pranešėjo planuojamo vežimo(39) . Ji taip pat atimtų iš paskirties ir tranzito kompetentingų institucijų Reglamente numatytą teisę, išplaukiančią iš jo devintosios konstatuojamosios dalies, būti tinkamai informuotomis apie planuojamą vežimą ir turėti galimybę pareikšti savo prieštaravimus dėl jo, neatsižvelgiant į siunčiančios kompetentingos institucijos operacijos kvalifikavimo vertinimą(40) .
37. Žinoma, dėl tokio pranešimo gali iškilti pavojus, kad įvairios kompetentingos institucijos skirtingai kvalifikuos tą patį planuojamą vežimą. Vis dėlto, taip Teisingumo Teismas yra nusprendęs minėtame sprendime ASA, šis pavojus yra neatskiriamas nuo Reglamentu įtvirtintos sistemos(41) . Posėdžio metu ieškovas labai tiksliai pastebėjo, kad jis ypač gali būti svarbus pranešėjui tuo atveju, kai, taip ir yra šioje byloje, siunčiančioji kompetentinga institucija nesutinka su juo dėl atitinkamo planuojamo vežimo kvalifikavimo. Šiuo atveju pranešėjas turi konkretų interesą žinoti visų kompetentingų institucijų nuomonę dėl jo planuojamo vežimo. Šioje byloje Siomab
daug geriau galėtų apginti savo interesus iškilus ginčui su IBGE
dėl jos planuojamo vežimo kvalifikavimo, jeigu paskirties institucija taip pat būtų galėjusi pareikšti nuomonę dėl šio kvalifikavimo. Jeigu paskirties institucija kaip ir IBGE
būtų maniusi, kad nagrinėjamas vežimas yra šalintinų atliekų vežimas ir ši operacija neleistina Teutschenthal kasykloje, Siomab
galėtų atsisakyti savo planuojamo vežimo ir nesikreiptų su ieškiniu į teismą. Priešingu atveju, jeigu paskirties institucija kitaip nei IBGE
manytų, kad ginčijamas vežimas pranešėjo buvo teisingai kvalifikuotas kaip panaudojimo operacija, Siomab
galėtų tuo remtis pareiškus ieškinį Belgijos teisme, nes, primenu, sąvokos „šalinimas“ ir „panaudojimas“ yra Bendrijos sąvokos ir jų apibrėžimas neturėtų būti skirtingas atskirose valstybėse narėse(42) . Taigi neatskiriamas nuo Reglamentu nustatytos sistemos to paties vežimo skirtingo kvalifikavimo pavojus, jeigu kyla pranešėjo ir kompetentingos institucijos ginčas, gali būti naudingas pranešėjui. Komisija, mano nuomone, teisingai nurodė, jog Reglamentu nustatyta sistema reikalauja, kad tarp visų kompetentingų institucijų ir pranešėjo galėtų vykti diskusijos dėl planuojamo vežimo kvalifikavimo šiame Reglamente nustatytais terminais.
38. Be to, šis sprendimas neatima iš siunčiančiosios kompetentingos institucijos teisės tikrinti atitinkamo planuojamo vežimo kvalifikavimą ir prieštarauti dėl vežimo vykdymo, jeigu ji mano, kad šis kvalifikavimas yra klaidingas. Tuo atveju, taip ir yra šioje byloje, kai planuojamas vežimas buvo kvalifikuotas kaip panaudojimo operacija, iš Reglamento 8 straipsnio išplaukia, kad vežimas negali būti vykdomas, jeigu ši institucija pareiškė prieštaravimą pagal to paties Reglamento 7 s traipsnio 2  dalį. Ta pati išvada daroma, kai vežimas buvo kvalifikuotas kaip šalinimo operacija, nes pagal 4 straipsnio 2 dalies a punktą tokio vežimo vykdymui paskirties kompetentinga institucija per 30 dienų, skaičiuojant nuo patvirtinimo apie gavimą išsiuntimo, turi duoti leidimą ir toks leidimas gali būti išduotas tik tada, jei kitos kompetentingos institucijos neprieštarauja.
39. Atsižvelgdamas į šias aplinkybes darau išvadą, kad Reglamento 3 straipsnio 8 dalis ir 6 straipsnio 8 dalis suteikia siunčiančiajai kompetentingai institucijai ribotą kompetenciją, pagal kurią ji turi perduoti pranešimą apie planuojamą vežimą – tokį, kokį jį kvalifikavo pranešėjas – kitoms kompetentingoms institucijoms ir gavėjui(43) . Jeigu siunčiančioji kompetentinga institucija mano, kad vežimas buvo kvalifikuotas klaidingai, ji turi dėl to pareikšti prieštaravimą. Dėl formalių sąlygų, kuriomis šis prieštaravimas turi būti pareikštas, manau, kad taikytinos Reglamento 4 straipsnio 2 dalies b punkte ir 7 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje numatytos taisyklės, t. y., kad šie prieštaravimai „perduodami pranešėjui raštu, o jų kopijos nusiunčiamos kitoms kompetentingoms institucijoms“. Dėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimo, ar šis prieštaravimas turi būti perduodamas tuo pačiu metu kaip ir pranešimas apie planuojamą vežimą, ar vėliau, mano nuomone, abu variantai yra galimi. Manau, kad svarbu yra tai, jog siunčiančiosios kompetentingos institucijos prieštaravimas būtų pareikštas iki tol, kol pasibaigs 4 straipsnio 2 dalies b punkte numatytas terminas, jeigu pranešėjas planuojamą vežimą kvalifikavo kaip šalintinų atliekų vežimą, ir iki tol, kol pasibaigs 7 straipsnio 2 dalyje numatytas terminas, jeigu pranešėjas jį kvalifikavo kaip panaudotinų atliekų vežimą.
40. Taigi Teisingumo Teismui siūlau Briuselio apeliaciniam teismui atsakyti, kad Reglamentas turi būti aiškinamas taip: kai valstybė narė, remdamasi Reglamento 3 straipsnio 8 dalimi ir 6 straipsnio 8 dalimi, taiko procedūrą, pagal kurią važtaraštį perduoda siunčiančioji kompetentinga institucija, pastaroji, manydama, kad šis kvalifikavimas yra klaidingas, negali nei atsisakyti perduoti šio pranešimo dėl planuojamo vežimo klaidingo kvalifikavimo, prašydama pranešėjo jai perduoti naują važtaraštį, nei savo iniciatyva perkvalifikuoti šio vežimo prieš pranešdama apie jį. Ji turi apie jį pranešti ir pareikšti šia kvalifikavimo klaida pagrįstą prieštaravimą. Toks prieštaravimas turi būti perduotas pranešėjui raštu, o jo kopijos kitoms atitinkamoms institucijoms per 4 straipsnio 2 dalies b punkte numatytą terminą, jeigu planuojamas vežimas buvo kvalifikuotas kaip šalintinų atliekų vežimas, ir per 7 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą, jeigu jis buvo kvalifikuotas kaip panaudotinų atliekų vežimas.
VI – Išvada
41. Atsižvelgdamas į anksčiau išdėstytas pastabas, siūlau Teisingumo Teismui į Briuselio apeliacinio teismo pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės, turi būti aiškinamas taip: kai valstybė narė, remdamasi Reglamento Nr. 259/93 3 straipsnio 8 dalimi ir 6 straipsnio 8 dalimi, taiko procedūrą, pagal kurią važtaraštį perduoda siunčiančioji kompetentinga institucija, pastaroji, manydama, kad šis kvalifikavimas yra klaidingas, negali nei atsisakyti perduoti šio pranešimo dėl planuojamo vežimo klaidingo kvalifikavimo, prašydama pranešėjo jai perduoti naują važtaraštį, nei savo iniciatyva perkvalifikuoti šio vežimo prieš pranešdama apie jį. Ji turi apie jį pranešti ir pareikšti šia kvalifikavimo klaida pagrįstą prieštaravimą. Toks prieštaravimas turi būti perduotas pranešėjui raštu, o jo kopijos kitoms atitinkamoms institucijoms per 4 straipsnio 2 dalies b punkte numatytą terminą, jeigu planuojamas vežimas buvo kvalifikuotas kaip šalintinų atliekų vežimas, ir per 7 straipsnio 2 dalyje numatytą terminą, jeigu jis buvo kvalifikuotas kaip panaudotinų atliekų vežimas“.
(1) .
(2)
–	1993 m. vasario 1 d. Tarybos reglamentas dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 30, 1993, p. 1), iš dalies pakeistas 1999 m. lapkričio 24 d. Komisijos sprendimu 1999/816/EB dėl Tarybos reglamento (EEB) Nr. 259/93 dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės (OL L 316, 1993, p. 45, toliau – Reglamentas) II, III, IV ir V priedų derinimo pagal 16 straipsnio 1 dalį ir 42 straipsnio 3 dalį (neoficialus vertimas).
(3)
–	1975 m. liepos 15 d. Tarybos direktyva dėl atliekų (OL L 194, 1975, p. 39), iš dalies pakeista 1991 m. kovo 18 d. Tarybos direktyva 91/156/EEB (OL L 78, 1991, p. 32) ir 1996 m. gegužės 24 d. Komisijos sprendimu 96/350/EB (OL L 135, 1996, p. 32, toliau – Direktyva).
(4)
–	2 straipsnio i ir k punktai.
(5)
–	Toliau – paskirties kompetentinga institucija.
(6)
–	Toliau – siunčiančioji kompetentinga institucija.
(7)
–	Toliau – tranzito kompetentinga institucija.
(8)
–	C‑6/00, Rink., p. I‑1961.
(9)
–	1994 m. birželio 28 d. Sprendimas Parlamentas prieš Tarybą
(C‑187/93, Rink., p. I‑2857, 26 punktas).
(10)
–	Devinta konstatuojamoji dalis.
(11)
–	3 straipsnio 1 dalis ir 6 straipsnio 1 dalis.
(12)
–	3 straipsnio 3 dalis ir 6 straipsnio 3 dalis.
(13)
–	3 straipsnio 4 dalis ir 6 straipsnio 4 dalis.
(14)
–	3 straipsnio 5 dalis.
(15)
–	6 straipsnio 5 dalies penktoji įtrauka.
(16)
–	Reglamento 3 straipsnio 6 dalis ir 6 straipsnio 6 dalis.
(17)
–	Kaip toliau matysime, ši 4 straipsnio 3 dalis apibrėžia pagrindus, kuriais kompetentingos institucijos gali remtis prieštaraudamos dėl planuojamos šalinimo operacijos arba nustatydamos jai tam tikras sąlygas.
(18)
–	4 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnio 1 dalis.
(19)
–	4 straipsnio 2 dalies a punktas.
(20)
–	7 straipsnio 2 dalis.
(21)
–	7 straipsnio 3 dalis.
(22)
–	8 straipsnis.
(23)
–	10 straipsnis.
(24)
–	Austrijos bendrovė norėjo vežti į Vokietiją dėl Vienos (Austrija) atliekų šalinimo įrenginio veiklos atsiradusias atliekas ir nuodegas tam, kad būtų užpildytos senos druskos kasyklos Kochendorf (Vokietija) galerijos.
(25)
–	39 ir 40 punktai.
(26)
–	47 punktas.
(27)
–	Idem .
(28)
–	48 punktas.
(29)
–	C‑324/99, Rink., p. I‑9897.
(30)
–	49 punktas.
(31)
–	50 punktas.
(32)
–	Toliau – Siomab .
(33)
–	Toliau – IBGE .
(34)
–	4 straipsnio 3 dalies a punkte numatyti atvejai, kai valstybės narės gali taikyti priemones, siekiančias visai ar iš dalies uždrausti (atliekų vežimą), ar sistemingai tam prieštarauti (minėto sprendimo DaimlerChrysler
51 punktas).
(35)
–	4 straipsnio 3 dalies b punktas numato tik šiuos galimus prieštaravimų pareiškimo atvejus: siekiant įdiegti ekonominio savarankiškumo principą Bendrijos ir nacionaliniu lygiu; tuo atveju, kai įrenginys turi šalinti atliekas iš artimesnio šaltinio ir tokioms atliekoms suteiktas prioritetas ir pagaliau siekiant užtikrinti, kad atliekų vežimas atitiktų atliekų valdymo planus. Tos pačios dalies c punkte numatyti šie trys prieštaravimo pareiškimo pagrindai: jei vežimas neatitinka aplinkos apsaugos, viešosios tvarkos, visuomenės saugos ir sveikatos apsaugos nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų; jei pranešėjas praeityje buvo pripažintas kaltu dėl neteisėto vežimo ir jei vežimas prieštarauja įpareigojimams, kylantiems iš tarptautinių konvencijų.
(36)
–	Minėtas sprendimas DaimlerChrysler
(50 punktas).
(37)
–	Minėtas sprendimas ASA
(40 ir 47 punktai). Taip pat žr. 2003 m. vasario 27 d. Nutartį Oliehandel Koeweit ir kt. (C‑307/00–C‑311/00, Rink., p. I‑1821, 112 punktas). Minėtame sprendime ASA Teisingumo Teismas nusprendė, kad ši visų kompetentingų institucijų pareiga išplaukia visų pirma iš Reglamento 26 straipsnio, nustatančio valstybių narių pareigą uždrausti neteisėtą vežimą ir už jį bausti, ir iš to paties Reglamento 30 straipsnio 1 dalies, tiesiogiai numatančios bendrą valstybių narių pareigą imtis būtinų priemonių užtikrinti, kad atliekos būtų vežamos pagal šio Reglamento nuostatas.
(38)
–	Chronologiškai kvalifikavimo klaida galima remtis iki pareiškiant pagrįstus prieštaravimus, nurodytus Reglamento 4 straipsnio 3 dalyje ir 7 straipsnio 4 dalyje. Tik patikrinus, kad planuojamas vežimas yra kvalifikuotas teisingai, kiekviena kompetentinga institucija gali pareikšti šiose nuostatose numatytą pagrįstą prieštaravimą.
(39)
–	Minėtas sprendimas DaimlerChrysler
(70 punktas). Reglamento parengimo metu Ekonomikos ir socialinių reikalų komitetas labai aiškiai išreiškė pageidavimą, kad pranešėjas galėtų pagrįstai tikėtis, jog kompetentingos institucijos laikysis terminų. Šis pageidavimas buvo įtvirtintas Reglamente (nuomonė dėl Tarybos reglamento (EEB) dėl atliekų vežimo Europos bendrijos viduje, į Bendriją ir iš jos priežiūros ir kontrolės projekto (91/C269/03) (OL 1991, C 269, p. 10, 2.3.2 punktas).
(40)
–	Žr. šiuo klausimu minėtą nutartį Oliehandel Koeweit ir kt. (102 punktas).
(41)
–	Minėtas sprendimas ASA
(44 punktas).
(42)
–	Žr. šiuo klausimu 2003 m. vasario 13 d. sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C‑228/00, Rink., p. I‑1439, 36 punktas).
(43)
–	Taip pat pritariu Komisijos nuomonei, kad ši analizė neturi uždrausti siunčiančiajai kompetentingai institucijai gerai administruojant grąžinti pranešėjui dokumentus, jeigu važtaraštis neatitinka formalių reikalavimų, pavyzdžiui, nėra pasirašytas arba jame nėra tam tikros privalomos informacijos, dėl kurių kompetentingos institucijos negali išnagrinėti pranešimo apie planuojamą vežimą. Be to, nei Reglamento 3 straipsnio 8 dalis, 6 straipsnio 8 dalis, nei jokia kita nuostata nenumato, per kurį laiką siunčiančioji kompetentinga institucija turi perduoti pranešimą. Atsižvelgdamas į Reglamente numatytą procedūrą, esu linkęs manyti, kad ši institucija turi atlikti perdavimą per trumpą laiką, skaičiuojant nuo važtaraščio gavimo, ir kad bet kuriuo atveju šis terminas neturėtų viršyti Reglamento 4 straipsnio 2 dalies a punkte ir 7 straipsnio 2 dalyje paskirties kompetentingai institucijai nustatyto termino pareikšti nuomonę dėl planuojamo vežimo.