62014TO0585
BENDROJO TEISMO (trečioji išplėstinė kolegija) NUTARTIS
2015 m. rugsėjo 14 d. (
*1
)
„Ieškinys dėl panaikinimo — Sąjungos nuosavi ištekliai — Valstybių narių finansinė atsakomybė — Pareiga sumokėti Komisijai sumą, atitinkančią prarastus nuosavus išteklius — Komisijos raštas — Aktas, dėl kurio negali būti pareikštas ieškinys — Nepriimtinumas“
Byloje T‑585/14
Slovėnijos Respublika, atstovaujama L. Bembič,
ieškovė,
prieš
Europos Komisiją, atstovaujamą P. Ondrůšek, M. Wasmeier ir M. Žebre,
atsakovę,
dėl prašymo panaikinti 2014 m. birželio 2 d. rašte BUDG/B/03MV D (2014) 1782918 išdėstytą tariamą Komisijos biudžeto generalinio direktorato sprendimą, kuriame Komisija konstatavo, kad, pirma, Slovėnijos Respublika yra finansiškai atsakinga už prarastus Europos Sąjungos biudžeto tradicinius nuosavus išteklius dėl išduotos 2011 m. cukraus importo licencijos, ir, antra, kad ši valstybė narė privalėjo į Sąjungos biudžetą pervesti prarastus tradicinius nuosavus išteklius atitinkančią sumą,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji išplėstinė kolegija),
kurį sudaro pirmininkas S. Papasavvas, teisėjai N. J. Forwood, I. Labucka, E. Bieliūnas (pranešėjas) ir V. Kreuschitz,
kancleris E. Coulon,
priima šią
Nutartį
Ginčo aplinkybės
1
Pagal Slovėnijos teisę įsteigta bendrovė Kandit d.o.o. 2011 m. spalio 7 d. pateikė Agencija Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja (Slovėnijos žemės ūkio rinkos ir kaimo plėtros agentūra, toliau – agentūra) paraišką išduoti licenciją importuoti 3000 tonų cukraus.
2
2011 m. spalio 10 d. agentūra, naudodamasi kompiuterine programa „Agricultural Market Information Quota“ (toliau – AMIS‑Quota), pagal 2009 m. rugsėjo 25 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 891/2009, kuriuo leidžiama naudoti tam tikras Bendrijos tarifines kvotas cukraus sektoriuje ir nustatoma jų administravimo tvarka (OL L 254, p. 82), 9 straipsnio 1 dalies a punktą nusiuntė Europos Komisijai pranešimą. Šiame pranešime agentūra informavo Komisiją, kad bendrovė Kandit pateikė paraišką išduoti licenciją importuoti iš Kroatijos 3000 tonų cukraus pagal tarifinę kvotą Nr. 09.4328.
3
2011 m. spalio 24 d. agentūra išdavė bendrovei Kandit licenciją importuoti iš Kroatijos cukrų pagal tarifinę kvotą Nr. 09.4328.
4
2011 m. lapkričio 2 d. agentūra, remdamasi Reglamento Nr. 891/2009 9 straipsnio 2 dalies i punktu ir naudodamasi programa AMIS‑Quota, pranešė Komisijai, kad bendrovei Kandit išdavė minėtą licenciją.
5
2011 m. lapkričio 7 d. bendrovė Kandit pagal jai išduotą licenciją pirmą kartą bandė įvežti į Slovėniją cukrų. Nurodytu atveju Slovėnijos muitinės tarnyba konstatavo, kad aptariamas cukrus buvo iš Serbijos, todėl bendrovės Kandit pateiktoje importo licencijoje, kurioje buvo numatyta Kroatija ir tarifinė kvota Nr. 09.4328, nurodyta neteisinga prekių išsiuntimo šalis, neteisinga kilmės šalis ir neteisingas tarifinės kvotos numeris. Po to, kai agentūra informavo, kad buvo padaryta administracinė klaida, Slovėnijos muitinės tarnyba leido importuoti 71 toną cukraus.
6
Tuo pačiu metu, t. y. prieš baigiantis Reglamento Nr. 891/2009 9 straipsnio 2 dalies i punkte nurodytam laikotarpiui, per kurį Komisijai turi būti pranešta apie išduotas licencijas, agentūra, naudodamasi programa AMIS‑Quota, pataisė savo pranešimą Komisijai dėl faktiškai išduotos importo licencijos, siekdama patikslinti, kad ji buvo išduota cukraus importui iš Serbijos pagal tarifinę kvotą Nr. 09.4326.
7
Tos pačios dienos elektroniniu laišku agentūra pranešė Komisijai, kad atliko minėtą taisymą. Agentūra Komisijai taip pat nurodė, kad turėjo pataisyti šios nutarties 2 punkte nurodytą 2011 m. spalio 10 d. pranešimą, nors Reglamento Nr. 891/2009 9 straipsnio 1 dalyje numatytas laikotarpis, per kurį galima pranešti apie importo licencijų paraiškas, jau baigėsi.
8
2011 m. lapkričio 7 d. Komisijos tarnybos pranešė agentūrai, kad ištaisyti 2011 m. spalio 10 d. pranešimo momentu padarytos klaidos atgaline data nebeįmanoma.
9
Slovėnijos institucijų ir Komisijos susirašinėjimas tęsėsi 2012 ir 2014 m.
10
2014 m. birželio 2 d. raštu (toliau – ginčijamas raštas) Komisijos Biudžeto generalinio direktorato Nuosavų išteklių ir finansinio programavimo direktorato direktorius (toliau – direktorius) priminė apie padarytą administracinę klaidą. Jis pabrėžė, kad pagal licencijas importuotam, tačiau nepagrįstam kiekiui negalėjo būti taikomas sumažintas muitų tarifas ir jis apmokestinamas įprastu muitų tarifu.
11
Ginčijamame rašte direktorius taip pat paaiškino, kad Slovėnijos institucijos išdavė negaliojančią tarifinės kvotos Nr. 09.4326 (Serbija) importo licenciją ir apie ją tinkamai nepranešė. Šiuo klausimu jis priminė, kad 2006 m. rugpjūčio 31 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1301/2006, nustatančio žemės ūkio produktų importo tarifinių kvotų, kurioms taikoma importo licencijų sistema, administravimo bendrąsias taisykles (OL L 238, p. 13), 7 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatyta, kad dėl kiekio, apie kurį Komisijai nebuvo pranešta, importo licencijos negali būti išduotos. Be to, jis nurodė, kad padarytos klaidos Komisija negalėjo ištaisyti, nes, pirma, į administratorių padarytas klaidas nebuvo galima atsižvelgti siekiant atlikti galimus taisymus ir, antra, apie nagrinėjamą klaidą pranešta pasibaigus pranešimų patvirtinimo procedūrai.
12
Tuo remdamasis direktorius priėjo prie išvados, kad kiekis, kuris gali siekti iki 3000 tonų cukraus, galėjo būti importuotas viršijant tarifinę kvotą, jeigu būtų buvusi išnaudota visa importo licencija. Jis pridūrė, kad didžiausi galimi tradicinių nuosavų išteklių nuostoliai lygūs 1257000 eurų, nes cukraus importui nustatytas specialus muitų tarifas – 419 eurų už neto toną. Direktorius paprašė Slovėnijos institucijų į Sąjungos biudžetą pervesti prarastų tradicinių nuosavų išteklių sumą, už kurią finansiškai atsakingos Slovėnijos institucijos ir kuri galėjo susidaryti dėl padarytos klaidos. Siekdamas apriboti iš dalies pakeisto 2000 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas), Nr. 1150/2000, įgyvendinančio Sprendimą 2007/436/EB, Euratomas dėl Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 130, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 169), 11 straipsnyje numatytų palūkanų dydį, jis patarė Slovėnijos institucijoms kuo greičiau imtis veiksmų. Direktorius nurodė, kad Komisijos tarnyboms taip pat turėjo būti pranešti visi apskaitos duomenys, kad jos galėtų apskaičiuoti palūkanas. Tam prie ginčijamo rašto buvo pridėta lentelė, kurią reikėjo užpildyti.
Procesas
13
Slovėnijos Respublika pareiškė ieškinį; jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2014 m. rugpjūčio 4 d.
14
Ieškinyje Slovėnijos Respublika, remdamasi 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 51 straipsnio 1 dalies antra pastraipa, prašė, kad bylą nagrinėtų ne mažiau kaip penkių teisėjų kolegija.
15
Atskiru dokumentu, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2014 m. lapkričio 13 d., Komisija, remdamasi 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalimi, pateikė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą.
16
2015 m. vasario 6 d. Slovėnijos Respublika pateikė pastabas dėl šio nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo.
17
Raštais, kuriuos Bendrojo Teismo kanceliarija gavo atitinkamai 2014 m. lapkričio 28 d. ir 2015 m. kovo 13 d., Portugalijos Respublika ir Ispanijos Karalystė pagal 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 115 straipsnį paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Slovėnijos Respublikos reikalavimų dėl panaikinimo.
18
Atsižvelgęs į šios nutarties 14 punkte nurodytą prašymą ir į 1991 m. gegužės 2 d. Procedūros reglamento 51 straipsnio 1 dalies antros pastraipos formuluotę, Bendrasis Teismas 2015 m. birželio 17 d. perdavė bylą trečiajai išplėstinei kolegijai.
Šalių reikalavimai
19
Ieškinyje Slovėnijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamame rašte išdėstytą tariamą Komisijos biudžeto generalinio direktorato sprendimą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
20
Nepriimtinumu grindžiamame prieštaravime Komisija Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepriimtiną,
—
priteisti iš Slovėnijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
21
Slovėnijos Respublika pastabose dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti Komisijos pateiktą nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, prijungti sprendimą dėl nepriimtinumu grindžiamo prieštaravimo prie sprendimo dėl bylos esmės.
Dėl teisės
22
Remiantis Bendrojo Teismo procedūros reglamento 130 straipsnio 1 dalimi, atsakovo prašymu Bendrasis Teismas gali priimti sprendimą dėl nepriimtinumo arba kompetencijos nebuvimo nepradėjęs bylos nagrinėti iš esmės. Šioje byloje Bendrasis Teismas mano, kad bylos medžiagoje yra pakankamai informacijos, ir nusprendžia priimti sprendimą ir netęsti proceso.
23
Komisija teigia, kad ieškinys nepriimtinas, nes nei iš ginčijamo rašto turinio, nei iš jo priėmimo aplinkybių ar šios institucijos įgaliojimų nematyti, kad minėtame rašte būtų išdėstytas privalomas sprendimas ar kad jis sukeltų privalomų teisinių padarinių. Be to, ji tvirtina, kad ginčijamas raštas buvo parengiamojo pobūdžio arba kad juo patvirtinamas ankstesnis raštas.
24
Slovėnijos Respublika ginčija Komisijos argumentus. Pirma, ji teigia, kad ginčijamą raštą parengė Komisija, kuri yra viena iš Sąjungos institucijų. Antra, ji pabrėžia, kad privalėjo įgyvendinti minėtame rašte išdėstytus reikalavimus. Trečia, ji tvirtina, kad ginčijamas raštas sukelia privalomųjų padarinių. Tame rašte Komisija, neturėdama teisinio pagrindo, faktiškai atliko galutinį vertinimą, kuriuo remdamasi jai nurodė pervesti į Sąjungos biudžetą šiuo atveju susidariusią prarastų nuosavų išteklių sumą. Be to, ginčijamas raštas sukėlė teisinių padarinių tretiesiems asmenims. Ketvirta, Slovėnijos Respublika teigia, kad Komisija viršijo turimus įgaliojimus, nes priėmė sprendimą, kuriam Sąjungos teisėje nėra pagrindo. Penkta, ji nesutinka, kad ginčijamas raštas buvo parengiamojo arba patvirtinamojo pobūdžio.
25
Iš nusistovėjusios teismo praktikos, išplėtotos nagrinėjant valstybių narių ar institucijų pareikštus ieškinius dėl panaikinimo, matyti, kad aktai, dėl kurių galima pareikšti ieškinį pagal SESV 263 straipsnį, yra visi institucijų priimti aktai, nepaisant jų formos, galintys turėti privalomų teisinių padarinių (žr. 2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Deutsche Post ir Vokietija / Komisija, C‑463/10 P ir C‑475/10 P, Rink., EU:C:2011:656, 36 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
26
Vadovaujantis teismo praktika, SESV 263 straipsnyje numatyta teisminė kontrolė netaikoma ne tik parengiamiesiems dokumentams, bet ir visiems aktams, kurie nesukelia privalomų teisinių padarinių, kaip antai patvirtinamiesiems sprendimams ir išimtinai vykdymo aktams, paprastoms rekomendacijoms, išvadoms ir iš principo vidaus gairėms (šiuo klausimu žr. 2012 m. gegužės 14 d. Nutarties Sepracor Pharmaceuticals (Ireland) / Komisija, C‑477/11 P, EU:C:2012:292, 52 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
27
Iš teismo praktikos taip pat matyti, kad norint nustatyti, ar dėl akto gali būti pareikštas ieškinys, reikia žiūrėti į priemonės, kurią prašoma panaikinti, turinį, o priėmimo forma šiuo klausimu iš principo nėra svarbi (žr. 2011 m. sausio 26 d. Nutarties FIBE / Parlamentas, T‑550/10, EU:T:2011:19, 17 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
28
Šiuo atveju pirmiausia pažymėtina, kad, remiantis 2007 m. birželio 7 d. Tarybos sprendimo 2007/436/EB, Euratomas dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OL L 163, p. 17) 2 straipsnio 1 dalies a punktu, į Sąjungos bendrąjį biudžetą įskaitomus nuosavus išteklius sudaro rinkliavos, priemokos, papildomos arba kompensacinės sumos, papildomos sumos arba koeficientai, bendrojo muitų tarifo muitai ir kiti muitai, kuriuos Sąjungos institucijos yra nustačiusios arba nustatys prekybai su valstybėmis, kurios nėra ES narės, muitai už prekes pagal nebegaliojančią Europos anglių ir plieno bendrijos steigimo sutartį, taip pat įmokos ir kiti mokesčiai, numatyti bendro cukraus rinkų organizavimo sistemoje.
29
Kaip matyti iš Sprendimo 2007/436 8 straipsnio 1 dalies, jo 2 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytus Sąjungos nuosavus išteklius surenka valstybės narės ir privalo juos perduoti Komisijai (pagal analogiją žr. 2005 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Komisija / Danija, C‑392/02, Rink., EU:C:2005:683, 55 punktą ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo Komisija / Italija, C‑334/08, Rink., EU:C:2010:414, 40 punktą).
30
Be to, remiantis Teisingumo Teismo praktika, valstybės narės privalo nustatyti nuosavus Sąjungos išteklius. Reglamento Nr. 1150/2000 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad valstybės narės negali atsisakyti nustatyti skolų, nors jas ir ginčija; priešingu atveju pripažintina, kad Sąjungos finansinė pusiausvyra – kad ir laikinai – būtų sutrikdyta dėl valstybės narės elgesio (2011 m. kovo 17 d. Sprendimo Komisija / Portugalija, C‑23/10, EU:C:2011:160, 58 punktas; pagal analogiją taip pat žr. šios nutarties 29 punkte minėto Sprendimo Komisija / Danija, EU:C:2005:683, 60 punktą).
31
Reglamento Nr. 1150/2000 9 straipsnio 1 dalyje taip pat iš esmės numatyta, kad kiekviena valstybė narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą ižde arba savo paskirtoje įstaigoje.
32
Be to, pagal Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybės narės turi imtis visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumų, atitinkančių šio reglamento 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai. Valstybės narės atleidžiamos nuo šio įpareigojimo tik tuo atveju, jeigu dėl force majeure aplinkybių šios sumos nebuvo gautos arba paaiškėja, kad visiškai negalima jų išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių narių valios (žr. šios nutarties 29 punkte minėto Sprendimo Komisija / Italija, EU:C:2010:414, 35 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
33
Galiausiai, valstybė narė, kuri nenustato Sąjungos nuosavų išteklių ir neperveda atitinkamos sumos Komisijai, kai nė viena iš Reglamento Nr. 1150/2000 17 straipsnio 2 dalies sąlygų nėra įvykdyta, neįvykdo įsipareigojimų pagal Sąjungos teisę (žr. 2014 m. balandžio 3 d. Sprendimo Komisija / Jungtinė Karalystė, C‑60/13, EU:C:2014:219, 50 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
34
Taigi, iš Sprendimo 2007/436 ir Reglamento Nr. 1150/2000 nuostatų aiškiai matyti, kad pačios valstybės narės turi įvertinti, ar buvo prarasti tradiciniai nuosavi ištekliai ir ar jos yra įpareigotos tokius išteklius pervesti. Jos privalo nustatyti tradicinius nuosavus Sąjungos išteklius ir juos perduoti, kai įvykdytos tuose teisės aktuose numatytos sąlygos, o tam Komisijos sprendimas nebūtinas. Taigi atsakomybė už tuose teisės aktuose numatytos pareigos perduoti nuosavus išteklius įgyvendinimą tenka valstybėms narėms.
35
Tai, kad valstybių narių institucijos atsakingos už tradicinių nuosavų išteklių perdavimą, patvirtina, viena vertus, Reglamento Nr. 1150/2000 2 konstatuojamoji dalis, kurioje nurodyta, kad Sąjunga privalo turėti Sprendimo 2007/436 2 straipsnyje nurodytus nuosavus išteklius, kuriais būtų galima naudotis kuo geresnėmis sąlygomis, o, kita vertus, reikalavimas greitai ir veiksmingai perduoti nuosavus Sąjungos išteklius (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 4 d. Nutarties Suomija / Komisija, C‑457/06 P, EU:C:2007:582, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
36
Antra, pažymėtina, kad Sprendime 2007/436 ir Reglamente Nr. 1150/2000 nenumatyta jokios specialios procedūros, kuriai pasibaigus Komisija privalėtų priimti sprendimą dėl valstybėms narėms tenkančios pareigos į Sąjungos biudžetą pervesti tradicinius nuosavus išteklius.
37
Visų pirma iš Reglamento Nr. 1150/2000 10 ir 20 konstatuojamųjų dalių ir 18 ir 19 straipsnių matyti, kad Komisija turi kompetenciją stebėti ir kontroliuoti valstybių narių veiksmus, o prireikus atlikti patikrinimus vietoje.
38
Tačiau nė vienoje Sprendimo 2007/436 ar Reglamento Nr. 1150/2000 nuostatoje Komisijai nesuteikti įgaliojimai priimant sprendimą pareikšti savo nuomonę dėl tuose teisės aktuose numatytos pareigos perduoti tradicinius nuosavus išteklius.
39
Be to, kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, pagal SESV 258–260 straipsniuose numatytą sistemą valstybių narių teisės ir pareigos gali būti nustatytos ir jų veiksmai įvertinti tik Teisingumo Teismo sprendimu (1998 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑191/95, Rink., EU:C:1998:441, 45 punktas ir 2014 m. sausio 15 d. Sprendimo Komisija / Portugalija, C‑292/11 P, Rink., EU:C:2014:3, 49 punktas).
40
Taigi, vykdydama užduotį stebėti, kaip valstybės narės įgyvendina iš Sprendimo 2007/436 ir Reglamento Nr. 1150/2000 išplaukiančią pareigą perduoti tradicinius nuosavus išteklius, Komisija negali pažeisti išimtinės Teisingumo Teismo kompetencijos priimti sprendimą dėl veiksmų atitikties minėtam reglamentui.
41
Tai reiškia, kad tuo atveju, kai Komisija ir valstybė narė nesutaria, ar tam tikras veiksmas atitinka Sprendime 2007/436 ir Reglamente Nr. 1150/2000 numatytą pareigą perduoti tradicinius nuosavus išteklius, Komisija, priimdama sprendimą, šio ginčo negali pati galutinai išspręsti.
42
Kadangi nėra nuostatų, leidžiančių Komisijai priimti aktą, įpareigojantį valstybę narę perduoti nuosavus išteklius, ginčijamas raštas gali būti laikomas tik turinčiu informacinę vertę ir paprastu Slovėnijos Respublikai skirtu raginimu.
43
Ginčijame rašte išreikšta Komisijos nuomonė iš tikrųjų negali sukelti privalomų teisinių padarinių, nes už Sąjungos teisės nuostatų dėl nuosavų išteklių perdavimo taikymą pirmiausia ir iš esmės atsakingos valstybės narės ir jokia šioje srityje priimta Sprendimo 2007/436 ir Reglamento Nr. 1150/2000 nuostata nesuteikia Komisijai kompetencijos priimti sprendimų dėl jų aiškinimo, ji visuomet turi tik galimybę pareikšti nuomonę, kuri jokiais atvejais nesaisto nacionalinių institucijų (šiuo klausimu žr. 1989 m. gegužės 17 d. Nutarties Italija / Komisija, 151/88, Rink., EU:C:1989:201, 22 punktą ir 1991 m. birželio 13 d. Nutarties Sunzest / Komisija, C‑50/90, Rink., EU:C:1991:253, 13 punktą ir juose nurodytą teismo praktiką).
44
Kitaip tariant, už tradicinių nuosavų išteklių perdavimą atsako valstybės narės, o Komisija gali tik pareikšti savo nuomonę, kuri tokių valstybių nesaisto; ši nuomonė išreiškiama įgyvendinant Komisijos ir valstybių narių institucijų, kurioms pavesta taikyti Sąjungos teisės aktus, bendradarbiavimą (šiuo klausimu žr. 1998 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Oleifici Italiani ir Fratelli Rubino / Komisija, T‑54/96, Rink., EU:T:1998:204, 51 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
45
Šiuo klausimu pridurtina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką neprivalomas Sąjungos institucijos pareikštos nuomonės pobūdis negali būti kvestionuojamas remiantis tuo, kad vyriausybė, kuriai skirtas aktas, šį aktą įgyvendino (žr. 2006 m. rugsėjo 5 d. Nutarties Comunidad autónoma de Madrid ir Mintra / Komisija, T‑148/05, EU:T:2006:234, 43 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
46
Trečia, pažymėtina, kad, kadangi SESV 258 straipsnyje numatytos procedūros dėl įsipareigojimų neįvykdymo ikiteismine stadija siekiama tik suteikti valstybei narei galimybę savanoriškai įvykdyti Sutarties reikalavimus ar prireikus pateisinti savo poziciją, nė vienas šioje srityje Komisijos priimtas aktas nėra privalomas (žr. 2005 m. rugsėjo 19 d. Nutarties Aseprofar ir Edifa / Komisija, T‑247/04, Rink., EU:T:2005:327, 47 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
47
Konkrečiai dėl motyvuotos nuomonės pateikimo Teisingumo Teismas, beje, yra pripažinęs, kad tai yra preliminari procedūra, kuri nesukelia privalomų teisinių padarinių motyvuotos nuomonės adresatui (šios nutarties 39 punkte minėto Sprendimo Komisija / Vokietija, EU:C:1998:441, 44 punktas).
48
Taigi juo labiau ginčijamas raštas, kuriame Komisija neformaliai paragino Slovėnijos Respubliką pervesti į Sąjungos biudžetą tradicinius nuosavus išteklius, negali būti aktas, dėl kurio gali būti pareikštas ieškinys.
49
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, laikytina, kad ginčijamas raštas yra tiesiog Slovėnijos Respublikai informaciniais tikslais raštu pateikta nuomonė, kurioje kartu raginama perduoti tradicinius nuosavus išteklius. Taigi šis raštas negali būti sprendimas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, nes jis negali sukelti teisinių padarinių, be to, juo to ir nesiekiama.
50
Šios nutarties 49 punkte suformuluotos išvados negali paneigti Slovėnijos Respublikos nurodyti argumentai.
51
Pirma, dėl tradicinių nuosavų išteklių sumos, jų perdavimo tvarkos ir galimo palūkanų mokėjimo reikia pabrėžti, kad, remiantis Teisingumo Teismo praktika, egzistuoja neatsiejama sąsaja tarp pareigos nustatyti nuosavus Sąjungos išteklius, pareigos juos per nustatytus terminus pervesti į Komisijos sąskaitą ir pareigos sumokėti palūkanas. Be to, šios palūkanos mokėtinos, nesvarbu, dėl kokių priežasčių buvo vėluojama šiuos išteklius pervesti į Komisijos sąskaitą. Vadinasi, nedarytinas skirtumas tarp atvejo, kai valstybė narė nustatė nuosavus išteklius, tačiau jų neperdavė, ir atvejo, kai ji neleistinai jų nenustatė, net jeigu nenumatytas imperatyvus terminas (1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo Komisija / Nyderlandai, C‑96/89, Rink., EU:C:1991:213, 38 punktas ir šios nutarties 29 punkte minėto Sprendimo Komisija / Danija, EU:C:2005:683, 67 punktas).
52
Taigi galimybė pareikšti ieškinį dėl ginčijamo rašto, kiek jame kalbama apie atitinkamų tradicinių nuosavų išteklių sumą ir galimą palūkanų mokėjimą, negali būti vertinama atskirai nuo galimybės pareikšti ieškinį dėl minėto rašto, kiek jame kalbama apie pareigą į Sąjungos biudžetą pervesti nuosavus išteklius (šiuo klausimu žr. 1986 m. kovo 20 d.Sprendimo Komisija / Vokietija, 303/84, Rink., EU:C:1986:140, 11 punktą).
53
Nesant Teisingumo Teismo sprendimo, kuriame būtų pripažinta, kad Slovėnijos Respublika neįvykdė ginčijamos Reglamente Nr. 1150/2000 numatytos pareigos perduoti tradicinius nuosavus išteklius, Komisija neturi teisės nustatyti galutinės nagrinėjamų tradicinių nuosavų išteklių sumos ir galutinai išspręsti palūkanų klausimo.
54
Taigi ginčijamu raštu, kuriuo raginant Slovėnijos Respubliką į Sąjungos biudžetą pervesti tradicinius nuosavus išteklius nesukeliama privalomų teisinių padarinių, juo labiau negali būti sukelta teisinių padarinių nurodant galėjusią susidaryti prarastų nuosavų išteklių sumą ir Reglamento Nr. 1150/2000 11 straipsnyje numatytą pareigą sumokėti palūkanas.
55
Antra, atmestini Slovėnijos Respublikos argumentai, kad Komisija klaidingai aiškino taikytinas nagrinėjamų teisės aktų nuostatas ar kad ginčijamas raštas neturi teisinio pagrindo.
56
Kadangi dėl ginčijamo rašto negali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo remiantis SESV 263 straipsniu, Slovėnijos Respublikos argumentai, kad šiame rašte išdėstytas Komisijos vertinimas yra klaidingas arba neturi teisinio pagrindo, turi būti atmesti kaip nereikšmingi.
57
Trečia, dėl tų pačių priežasčių, kaip nurodytos pirmiau, kaip nereikšmingas turi būti atmestas Slovėnijos Respublikos argumentas, kad ginčijamas raštas sukėlė privalomų teisinių padarinių tretiesiems asmenims, visų pirma bendrovei Kandit, nes Komisija pirma laiko priėmė sprendimą dėl galimos lėšų grąžinimo procedūros arba dėl šios bendrovės atleidimo nuo muitų mokėjimo.
58
Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad pareiga perduoti nuosavus išteklius siejama su Sąjungos ir jos valstybių narių santykiais. Tačiau muitinės skolos išieškojimas siejamas su valstybės narės ir skolininkų santykiais.
59
Kaip Teisingumo Teismas priminė šios nutarties 29 punkte minėto Sprendimo Komisija / Danija (EU:C:2005:683) 63 punkte, skirtumą tarp taisyklių, susijusių su pareiga nustatyti Sąjungos teisę į nuosavus išteklius, ir taisyklių, susijusių su valstybių narių galimybe išieškoti muitus, Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendime De Haan (C‑61/98, Rink., EU:C:1999:393).
60
Taigi bendrovės Kandit galimybė būti atleistai nuo muitų mokėjimo arba atgauti sumokėtus muitus negali priklausyti nuo aplinkybės, kad Slovėnijos Respublika galbūt yra įpareigota į Sąjungos biudžetą pervesti nuosavus išteklius.
61
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, matyti, kad ginčijamas raštas nėra aktas, dėl kurio gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo. Todėl ieškinys turi būti atmestas kaip nepriimtinas ir nereikia nagrinėti kitų Komisijos nurodytų argumentų ir priimti sprendimo dėl Portugalijos Respublikos ir Ispanijos Karalystės prašymų įstoti į bylą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
62
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
63
Kadangi Slovėnijos Respublika bylą pralaimėjo, be savo bylinėjimosi išlaidų, ji turi padengti Komisijos bylinėjimosi išlaidas pagal pastarosios pateiktus reikalavimus.
64
Be to, pagal Procedūros reglamento 144 straipsnis 10 dalį Slovėnijos Respublika, Komisija, Portugalijos Respublika ir Ispanijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymais įstoti į bylą.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji išplėstinė kolegija)
nutaria:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Nereikia priimti sprendimo dėl Portugalijos Respublikos ir Ispanijos Karalystės prašymų įstoti į bylą.
3.
Slovėnijos Respublika padengia savo ir Europos Komisijos patirtas bylinėjimosi išlaidas.
4.
Slovėnijos Respublika, Komisija, Portugalijos Respublika ir Ispanijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas, susijusias su prašymais įstoti į bylą.
Priimta 2015 m. rugsėjo 14 d. Liuksemburge.
Kancleris
E. Coulon
Pirmininkas
S. Papasavvas
(
*1
)	Proceso kalba: slovėnų.