62002CC0304(01)_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Įžanga
1. Savo pirmoje išvadoje šioje byloje, kurią pateikiau 2004 m. balandžio 29 d., dėl bylos esmės konstatavau, kad Prancūzijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 228 straipsnio 1 dalį, nesiimdama būtinų priemonių 1991 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimui Komisija prieš Prancūziją (2) įvykdyti pasibaigus Komisijos 2000 m. birželio 6 d. papildomoje pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui arba tuo metu, kai pateikiau savo vertinimą. Atsižvelgdamas į šio Sutartyje nustatytų įsipareigojimų pažeidimo sunkumą, pasiūliau Teisingumo Teismui nurodyti Prancūzijos Respublikai sumokėti Komisijai vienkartinę 115 522 500 eurų sumą už pirmą pažeidimo laikotarpį ir 57 761 250 eurų dydžio periodinę baudą už kiekvieną šešių mėnesių laikotarpį po Teisingumo Teismo sprendimo priėmimo šioje byloje. Tai padaręs, aš nesivadovavau Komisijos Teisingumo Teismui pateiktu prašymu paskirti Prancūzijos Respublikai 316 500 eurų dydžio periodinę baudą už kiekvieną dieną, kurią ir toliau nebus vykdomas 1991 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimas.
2. Kadangi šie siūlymai iškėlė naujų klausimų, susijusių su EB 228 straipsnio išaiškinimu, kurių šalys neaptarė nagrinėjant bylą, Teisingumo Teismo pirmininkas 2004 m. birželio 16 d. Nutartimi nusprendė atnaujinti žodinę proceso dalį, kad šalys galėtų pareikšti savo nuomonę šiuo klausimu:
„Kai Teisingumo Teismas, nagrinėdamas bylą pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, konstatuoja, kad valstybė narė nesiėmė priemonių, būtinų ankstesniam sprendimui įvykdyti, o Komisija paprašo Teisingumo Teismą paskirti periodinę baudą, ar Teisingumo Teismas vietoj to gali
– nurodyti tai valstybei narei sumokėti vienkartinę sumą?
– arba, jei tai būtina, netgi paskirti tai valstybei narei ir vienkartinę sumą, ir periodinę baudą?“
3. Pagal Teisingumo Teismo Statuto 24 straipsnio antrą dalį valstybės narės, išskyrus Prancūzijos Respubliką, buvo pakviestos pareikšti savo nuomones šiais klausimais. Be Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos, paaiškinimus žodžiu pateikė Belgijos, Čekijos, Danijos, Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Airijos, Italijos, Kipro, Vengrijos, Nyderlandų, Austrijos, Lenkijos, Portugalijos, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės.
II – Preliminarios pastabos
4. Pagrindinis dėmesys Teisingumo Teismo klausimuose skiriamas dviem naujiems aspektams, susijusiems su EB 228 straipsnio aiškinimu ir taikymu. Kadangi į šiuos klausimus negalima atsakyti atskirai nuo bendro šios Sutarties nuostatos konteksto ir tikslo, pirmiausia šia tema pateiksiu kelias preliminarias bendro pobūdžio pastabas.
5. Pirmiausia reikia pabrėžti, kad, kalbant apie EB 228 straipsnio struktūrą, pagrindinis atramos taškas yra valstybių narių pareiga imtis būtinų priemonių Teisingumo Teismo sprendimui, priimtam pagal EB 226 straipsnį, kuriuo konstatuojama, kad valstybė narė neįvykdė savo įsipareigojimų pagal Sutartį, įvykdyti. Šių priemonių turi būti imamasi nedelsiant ir jų turi pakakti tam, kad būtų ištaisyta Teisingumo Teismo nustatyta neteisėta padėtis. Tai gali būti laikoma specialiu bendros pareigos lojaliai bendradarbiauti pagal EB 10 straipsnį taikymu.
6. Jeigu valstybė narė nevykdo šio pagrindinio EB 228 straipsnio 1 dalyje nustatyto įsipareigojimo, antra šios Sutarties nuostatos dalimi Komisija įgaliojama pareikšti ieškinį dėl pažeidimo, susijusio su Teisingumo Teismo sprendimo nevykdymu pagal EB 226 straipsnį. Jei pasibaigus ikiteisminei procedūrai valstybė narė vis dar neištaiso padėties, pasak Komisijos, ji gali kreiptis šiuo klausimu į Teisingumo Teismą ir nurodyti, kokia finansinė sankcija būtų tinkamas atsakas į tai, kad valstybė narė nevykdo ankstesnio Teisingumo Teismo sprendimo. Tada Teisingumo Teismas, konstatavęs, kad Komisijos ieškinys pagrįstas, gali skirti finansinę sankciją, kaip nustatyta EB 228 straipsnio 2 dalyje.
7. Tokios finansinės sankcijos skyrimo pagrindas yra pirmiausia tai, kad aptariama valstybė narė nepaiso Teisingumo Teismo sprendimo. Tai yra ypač rimta Bendrijoje, grindžiamoje teisinės valstybės ir valstybių narių lygybės principais Sutartyje įtvirtintų jų teisių ir pareigų atžvilgiu. Teismo sprendimo, kuriuo konstatuojama, kad valstybė narė pažeidė įsipareigojimus pagal Sutartį, nevykdymas kerta per patį Bendrijos teisinės sistemos branduolį ir kelia rimtą grėsmę Bendrijos teisinės sistemos patikimumui. Kadangi visi ginčai dėl įsipareigojimų pagal Sutartį vykdymo sprendžiami pagal Sutartyje nustatytas procedūras, Teisingumo Teismo jurisprudencija Bendrijos teisinėje sistemoje yra pagrindinė priemonė, kuria galutinai nustatoma tų įsipareigojimų taikymo sritis. Jei valstybės narės galėtų nuspręsti, ar Teisingumo Teismo sprendimą pagal EB 226 straipsnį vykdyti būtina ir kada bei kokiomis sąlygomis tai reikia daryti, šių sprendimų galia visiškai sumenktų. Galiausiai valstybės narės galėtų vienašališkai nustatyti įsipareigojimų pagal Sutartį taikymo sritį.
8. Antras aspektas, pateisinantis finansinės sankcijos skyrimą tokiomis aplinkybėmis, yra tas, kad nevykdydama Teisingumo Teismo sprendimo, kuriuo konstatuojamas įsipareigojimų pagal Sutartį pažeidimas, atitinkama valstybė narė leidžia neteisėtai padėčiai tęstis, taip sukeldama žalingas pasekmes Bendrijos sistemos veikimui. Aišku, jei viena valstybė narė neįvykdo įsipareigojimų Bendrijai, o kitos valstybės narės juos įvykdo, tai turi neigiamos įtakos vienodam atitinkamo Bendrijos teisės akto taikymui, sumažina jo veiksmingumą ir trukdo pasiekti rezultatą, kurio siekiama tokiu teisės aktu. Tai taip pat iškreipia sąlygas, kuriomis veikia rinkos dalyviai įvairiose Bendrijos dalyse, ir kliudo valstybių narių teisių ir pareigų pusiausvyrai pagal Sutartį. Bendrijos teisinė sistema grindžiama EB 10 straipsnyje išreikšta prielaida, kad valstybės narės lojaliai ir solidariai laikysis įsipareigojimų pagal Sutartį. Jei valstybė narė pradeda elgtis taip, lyg būtų privilegijuotoje padėtyje įsipareigojimų pagal Sutartį vykdymo atžvilgiu, tai paveikia abipusį pasitikėjimą, kuris turi būti tarp valstybių narių ir kuris yra esminė veiksmingos Bendrijos politikos įgyvendinimo sąlyga. Taip yra ypač tuo atveju, kai ši politika nustato ekonominės veiklos apribojimus, kad būtų pasiekti bendrą interesą atitinkantys tikslai.
9. Manau, kad, aiškinant ir taikant EB 228 straipsnio 2 dalį, yra svarbu omenyje turėti šį dvejopą pagrindą.
10. EB 228 straipsnio 2 dalyje nurodytų finansinių sankcijų tikslas taip pat turi būti vertinamas atsižvelgiant į šias dvi susijusias priežastis. Šiomis sankcijomis siekiama dvejopai užtikrinti Teisingumo Teismo sprendimų vykdymą. Pirma, sudarant sankcijos paskyrimo galimybę tuo atveju, jei valstybė narė nevykdo Teisingumo Teismo sprendimo, siekiama ekonomiškai nepatraukliu paversti pažeidimo tęsimą, priėmus sprendimą pagal EB 226 straipsnį. Šia prasme jų poveikis yra bendro, prevencinio pobūdžio. Antra, jeigu valstybė narė vis dėlto nesiima būtinų veiksmų, kad įvykdytų pirmą sprendimą, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, ir Komisija pareiškia ieškinį siekdama šį faktą nustatyti, juo siekiama sudaryti galimybę sukelti pakankamą spaudimą valstybei narei, kad tuo konkrečiu atveju būtų užtikrintas įvykdymas. Šia prasme minėtų sankcijų poveikis yra specialaus, įtikinamojo pobūdžio.
11. Be to, reikia suvokti, kad šios sankcijos – tai priemonės, kurios dėl savo pobūdžio yra būdingos būtent Bendrijos teisinei sistemai, ir jų negalima paprasčiausiai lyginti su valstybių narių teisinėse sistemose egzistuojančiais sankcijų mechanizmais, nesvarbu, ar tai būtų baudžiamosios, administracinės, ar civilinės sankcijos. Skiriasi tiek jų skyrimo aplinkybės, tiek jų veikimo būdai. Taigi, jeigu valstybė narė nevykdo Teisingumo Teismo sprendimo, to negalima lyginti su pažeidimais, kuriems taikomi nacionaliniai sankcijų mechanizmai. Be to, sankcijos poveikis valstybei narei realizuojamas per atitinkamos valstybės narės vidaus politinės atskaitomybės mechanizmus. Kitais žodžiais tariant, EB 228 straipsnio procedūra turi būti laikoma – cituojant generalinį advokatą D. Ruiz‑Jarabo Colomer – „specialia teismo procedūra sprendimams įvykdyti“(3) .
12. Galiausiai tam, kad Europos Sąjunga funkcionuotų ir būtų pasiekti jos tikslai, yra ypač svarbu, kad valstybės narės sąžiningai laikytųsi įsipareigojimų pagal Sutartį, ir Teisingumo Teismui sprendimu pagal EB 226 straipsnį nustačius, kad jos neįvykdė minėtų įsipareigojimų, kuo greičiau ištaisytų Sutarties neatitinkančią padėtį. EB 228 straipsnyje įtvirtintu mechanizmu siekiama užtikrinti, kad įsipareigojimų Bendrijai galiausiai būtų laikomasi, ir jis turi būti iš tikrųjų veiksmingai taikomas. Poreikis griežtai laikytis įsipareigojimų Bendrijai atrodytų netgi didesnis Europos Sąjungoje, kuriai būdinga didėjanti įvairovė ir heterogeniškumas. Šioje situacijoje dėl įsipareigojimų Bendrijai įgyvendinimo, taikymo ir vykdymo skirtumų valstybėse narėse yra didelis pavojus, kad nuo jų bus nukrypta. Siekiant sumažinti šį pavojų būtina, kad EB 228 straipsnio 2 dalis būtų aiškinama ir taikoma taip, jog veiksmingai atgrasytų nuo valstybių narių įsipareigojimų, kylančių iš Sutarties nuostatų, pažeidimų.
III – Teisingumo Teismo klausimai
13. Pirmiausia norėčiau pažymėti, kad, šią problemą iškėlęs ankstesnėje savo išvadoje, aš iš esmės jau pateikiau atsakymą į abu Teisingumo Teismo pateiktus klausimus. Tačiau Komisijos, Prancūzijos vyriausybės bei į bylą įstojusių vyriausybių pateiktos pastabos ir iš tiesų rimtos išlygos, kurias išreiškė dauguma į bylą įstojusių valstybių narių, suteikia naudingą pagrindą išplėtoti ir patobulinti mano analizę. Savo diskusijoje pagrindinį dėmesį daugiausia skirsiu pagrindiniams Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos pateiktiems argumentams. Nors dauguma į bylą įstojusių asmenų, išskyrus tik kai kuriuos, siekdami pagrįsti neigiamą ar teigiamą atsakymą į abi Teisingumo Teismo pateikto klausimo dalis, pateikė panašių argumentų, aš įtrauksiu juos į pagrindinių Prancūzijos vyriausybės ir Komisijos teiginių apibendrinimą, nebūtinai visais atvejais nurodydamas, kuriam konkrečiam asmeniui priskirtinas konkretus argumentas. Tačiau prieš pradėdamas šią diskusiją ir norėdamas bendrai apibūdinti visą situaciją, norėčiau pažymėti pagrindinę atskirų į bylą įstojusių asmenų pateiktų atsakymų kryptį tiek, kiek juose buvo nagrinėjami abu klausimai, tik noriu atkreipti dėmesį, kad kiekviena valstybė narė pateikė savo nuomonę daugiau ar mažiau sąlygiškai:
– Komisija ir Čekijos, Vengrijos, Lenkijos ir Suomijos vyriausybės į pirmą klausimo dalį atsakė teigiamai, o Prancūzijos, Belgijos, Danijos, Graikijos, Ispanijos, Italijos, Nyderlandų, Portugalijos ir Austrijos vyriausybės – neigiamai.
– Teigiamą atsakymą į antrą klausimo dalį palaikė Komisija ir Danijos, Nyderlandų, Suomijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės. Prancūzijos, Belgijos, Čekijos, Vokietijos, Graikijos, Ispanijos, Airijos, Italijos, Kipro, Vengrijos, Austrijos, Lenkijos ir Portugalijos vyriausybės siūlo neigiamai atsakyti į antrą klausimo dalį.
A – Ar Teisingumo Teismas gali paskirti vienkartinę sumą, jeigu Komisija prašė paskirti periodinę baudą?
14. Komisija teigia, kad Teisingumo Teismas visiškai laisvas spręsti dėl piniginės sankcijos, kurią jis mano esant tinkama paskirti bylos aplinkybėmis, sumos ir pobūdžio. Suomijos vyriausybė pažymi, kad atitinkama valstybė narė taip pat gali būti suinteresuota tuo, jog Teisingumo Teismas turėtų jurisdikciją paskirti kitokią sankciją, nei siūlo Komisija. Tačiau čia taip pat būtina pirmiausia išklausyti suinteresuotą valstybę narę.
15. Prancūzijos vyriausybė kartu su 13 punkto pirmoje įtraukoje išvardytomis vyriausybėmis tvirtina, kad Teisingumo Teismas negali paskirti bausmės, kurios nesiūlė Komisija. Nors pripažindamos, kad Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog Komisijos siūlymai dėl skirtinos piniginės sankcijos yra tik naudingas atramos taškas, šios vyriausybės teigia, kad naudodamasis diskrecija pagal EB 228 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas privalo gerbti teises į gynybą, vienodo požiūrio į valstybes nares ir teisinio tikrumo principus.
16. Teisės į gynybą lemia tai, kad jeigu Teisingumo Teismas ketina iš esmės nukrypti nuo Komisijos siūlymų, atitinkamai valstybei narei turi būti suteikta galimybė būti išklausytai šiuo klausimu. Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad šioje byloje galimybė pareikšti savo nuomonę dėl vienkartinės sumos skyrimo jai buvo suteikta tik atnaujinus žodinę proceso dalį, o Komisija siūlė skirti periodinę baudą, ir kad net po to ji galėjo pareikšti savo nuomonę tik dėl paties principo, bet ne dėl jo taikymo šioje byloje. Ji pažymi, kad procese dėl pažeidimo yra ir rašytinė dalis ir kad šioje situacijoje ji akivaizdžiai negalėjo tame etape atsakyti į siūlymą, kurio Komisija nepateikė. Kelios į bylą įstojusios vyriausybės teigia, jog Teisingumo Teismas negali pareikšti nuomonės ultra petitum
ir jog nėra priežasties nukrypti nuo pagrindinių proceso principų, kad ieškovo prašymas nustato ginčo ribas, kad negalima priteisti daugiau nei prašoma ir kad procesas yra grindžiamas šalių rungimosi principu.
17. Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad Teisingumo Teismas sprendime Komisija prieš Graikiją (4) teigė, jog Komisijos priimtos gairės dėl EB sutarties 171 straipsnio 2 dalies taikymo(5) (dabar – EB 228 straipsnio 2 dalis) skirtos užtikrinti vienodą požiūrį į valstybes nares. Jomis siekiama užtikrinti, kad Komisija veiks skaidriu, nuspėjamu būdu, laikydamasi teisinio tikrumo principo, ir jos siūlomos periodinės baudos bus proporcingos(6) . Jei Teisingumo Teismas vadovautųsi mano pasiūlyta logika, tai reikštų skirtingą požiūrį į kitas dvi valstybes nares, kurioms iki šios dienos buvo pritaikytos piniginės sankcijos pagal EB 228 straipsnio 2 dalį(7) . Jei pažeidimo trukmė yra priežastis skirti vienkartinę sumą, ši sankcija turėtų būti skiriama beveik visose bylose dėl sprendimo, kuriuo konstatuojamas pažeidimas pagal EB 226 straipsnį, nevykdymo, nes tai yra esminė ieškinio pareiškimo pagal EB 228 straipsnio 2 dalį sąlyga.
18. Trečia, Prancūzijos vyriausybė teigia, kad siūlomu būdu nukrypus nuo Komisijos siūlymų būtų pažeistas teisinio tikrumo principas. Tokioje situacijoje, kokia nagrinėjama šioje byloje, skirtinos sankcijos turėtų būti pakankamai nuspėjamos. Čia, inter alia, Belgijos vyriausybė priduria, kad Teisingumo Teismas negali savo iniciatyva skirti vienkartinės sumos, nesant šios priemonės taikymo ir sumos apskaičiavimo gairių.
19. Vokietijos vyriausybė, palaikoma Graikijos vyriausybės, tvirtina, kad sprendimas pasirinkti vienkartinę sumą, o ne periodinę baudą yra politinio pobūdžio pasirinkimas ir kad Teisingumo Teismas neturi nei teisės, nei galimybių šitaip pasirinkti. Jeigu Teisingumo Teismas priimtų tokį sprendimą, tai prieštarautų valdžių padalijimo principui. Sutarties dėl Konstitucijos Europai projekto(8) III‑362 straipsnio 3 dalis patvirtina, kad Teisingumo Teismas yra kompetentingas tik persvarstyti Komisijos pasiūlytą sumą ir ją sumažinti.
20. Kitos valstybės narės laikosi požiūrio, kad nors Komisijos pasiūlymas formaliai nesaisto Teisingumo Teismo, naudodamasis savo veiksmų laisve pagal EB 228 straipsnio 2 dalį jis privalo gerbti teises į gynybą bei proporcingumo, numatymo ir teisinio tikrumo principus.
21. Klausimas, ar Teisingumo Teismas gali paskirti vienkartinę sumą valstybei narei, neįvykdžiusiai pirmo sprendimo pagal EB 226 straipsnį, iš esmės susijęs su Komisijos siūlymų, kuriuos ši pateikia savo ieškinyje pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, statusu ir pobūdžiu. Ar šie siūlymai yra privalomi Teisingumo Teismui, ar Teisingumo Teismas yra laisvas nuo jų nukrypti, ir, jei taip, kokiomis sąlygomis? Kitaip tariant, ar pagal šią nuostatą Teisingumo Teismo jurisdikcija yra visiška ir neribota?
22. Teismų praktikoje jau nustatyta, kad Komisijos siūlymai dėl skirtinos finansinės baudos negali būti privalomi Teisingumo Teismui(9) . Tokią išvadą Teisingumo teismas grindžia aiškia EB 228 straipsnio 2 dalies formuluote, pagal kurią: „jeigu Teisingumo Teismas nustato, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė jo sprendimo, < ... > gali jai paskirti už tai sumokėti vienkartinį arba baudos mokestį“. Tai, kad Komisijos siūlymas yra tik orientacinio pobūdžio ir todėl nesaisto Teisingumo Teismo, taip pat patvirtina EB 228 straipsnio 2 dalies antrosios pastraipos formuluotė, pagal kurią Komisija „nurodo“ vienkartinės sumos ar periodinės baudos dydį, kuris, jos manymu, yra tinkamas atitinkamomis aplinkybėmis. Taip pat vertėtų pažymėti, kad sąvoka „reikalavimas“, kuri atspindėtų labiau formalų Komisijos siūlymo statusą, šioje Sutarties nuostatoje nebuvo pavartota. Ir iš tikro reikšminga, kad, pažymėdamas Komisijos nuomonę dėl taikytinų sankcijų, Teisingumo Teismas vartoja žodį „pasiūlymas“, o ne „projektas“.
23. Tokį EB 228 straipsnio 2 dalies aiškinimą dar labiau patvirtina šios nuostatos struktūra, kuri nenustato jokio ryšio tarp antrosios ir trečiosios pastraipos. Trečiojoje pastraipoje neužsimenama apie Komisijos pateikiamus siūlymus ir būtent joje aiškiai nenustatoma, kad Teisingumo Teismo sprendimas dėl piniginės sankcijos turėtų būti grindžiamas šiais siūlymais. Tai, kad nėra tokio ryšio, ir tai, kad skiriasi Komisijos ir Teisingumo Teismo aprašytos funkcijos taikant šią nuostatą, pagal kurią Komisija „nurodo“, o Teisingumo Teismas „skiria“, aiškiai rodo, kad Teisingumo Teismas yra įgaliotas nuspręsti, ar reikia skirti sankciją, kokią sankciją skirti ir nustatyti tokios sankcijos dydį.
24. Taip pat yra ir funkcinių priežasčių, skatinančių pripažinti, kad Teisingumo Teismas turi neribotą jurisdikciją dėl baudų, kurios gali būti skiriamos pagal EB 228 straipsnio 2 dalį. Procese pagal EB 228 straipsnio 2 dalį nagrinėjama tai, jog valstybė narė neįvykdė Teisingumo Teismo sprendimo, kuriuo konstatuojama, kad valstybė narė neįvykdė tam tikrų įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę. Nors Komisija, kaip Sutarties sergėtoja, turi kontroliuoti tokio sprendimo vykdymą ir, jei tai būtina, pasibaigus ikiteisminei procedūrai priimti sprendimą pradėti kitą procesą, būtent Teisingumo Teismas gali geriausiai įvertinti, kiek valstybei narei priskiriama situacija atitinka ar neatitinka jo pirmą sprendimą pagal EB 226 straipsnį ir įvertinti tęstinio pažeidimo sunkumą, atsižvelgdamas į visus susijusius interesus. Gan akivaizdžiai klausimą, ar būtina skirti piniginę sankciją ir kokia sankcijos rūšis būtų tinkamiausia bylos aplinkybėmis, galima išspręsti tik atsižvelgiant į Teisingumo Teismo išvadas jo sprendime pagal EB 228 straipsnio 2 dalį. Šis sprendimas negali priklausyti nuo Komisijos požiūrio šiuo klausimu.
25. Reikia atmesti Vokietijos vyriausybės tvirtinimą, kad skirtinos sankcijos rūšies parinkimas yra politinio pobūdžio klausimas ir dėl tokio jo pobūdžio Teisingumo Teismas to atlikti negali. Teisingumo Teismo jurisdikcijos ribas pagal EB 228 straipsnio 2 dalį apibrėžia Sutartis ir, kaip ką tik paaiškinau, ji apima teisę nustatyti atitinkamą atsaką į tęstinį pažeidimą. Naudojimasis šia teise nėra pagrįstas jokiais politiniais sumetimais – jis visiškai priklauso teismo funkcijų sričiai. EB 228 straipsnio 2 dalyje aiškiai skiriama ikiteisminė stadija, kurioje Komisija gali atlikti vertinimus dėl bylos esmės ir dėl sankcijų, jos manymu, tinkamų paskirti, ir ginčo – teisminė stadija, kurioje Teisingumo Teismas savo nuožiūra naudojasi jam Sutartimi suteiktais įgaliojimais.
26. Atsižvelgdamas į pirmiau išdėstytus svarstymus, nemanau, kad Teisingumo Teismas pareikštų nuomonę ultra petitum, jei jis iš esmės nukryptų nuo Komisijos siūlymų, susijusių su skirtina sankcija. Reikia suvokti, kad procesas pagal EB 228 straipsnio 2 dalį yra sui generis procesas, neturintis atitikmens nacionalinėse teisinėse sistemose, ir jo negalima palyginti su civilinės teisės procesu. Tokio proceso dalykas yra tai, kad valstybė narė neįvykdė Teisingumo Teismo sprendimo pagal EB 226 straipsnį, kuriuo konstatuojama, kad ta valstybė narė pažeidė tam tikrus įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę. Tai reiškia, kad neteisėta padėtis tęsėsi ilgesnį laiką, pakenkdama susijusio Bendrijos teisės akto visam ir vienodam taikymui, ir taip buvo padaryta žala bendrajam Bendrijos interesui ir kitų valstybių narių bei jų piliečių interesams. Būtent ši proceso pagal EB 228 straipsnio 2 dalį dalyko prasmė suteikia loginį pagrindą visiškai Teisingumo Teismo jurisdikcijai ir skiria šį procesą nuo, pavyzdžiui, civilinio pobūdžio proceso.
27. Toliau buvo remiamasi Sutarties dėl Konstitucijos III‑362 straipsniu, kurio nuostatos atitinka EB 228 straipsnio nuostatas. Nors pastarasis straipsnis buvo įtrauktas į Sutarties dėl Konstitucijos Europai projektą nepakeistas, prie jo buvo pridėta nauja 3 dalis. Ši nuostata suteikia Komisijai teisę procese pagal Sutarties dėl Konstitucijos III‑360 straipsnį (EB 226 straipsnis) dėl nepranešimo apie europinį pagrindų įstatymą perkeliančias nuostatas nustatyti vienkartinės sumos ar periodinės baudos dydį, kuris, jos nuomone, yra tinkamas atitinkamomis aplinkybėmis. Teisingumo Teismas yra įgaliotas skirti tokią vienkartinę sumą arba periodinę baudą, neviršydamas „Komisijos nurodyto dydžio“. Viena vertus, tvirtinama, kad toks Teisingumo Teismo kompetencijos apribojimas patvirtina, jog Teisingumo Teismas negali nukrypti nuo Komisijos siūlymų bylose pagal EB 228 straipsnio 2 dalį. Kita vertus, ginčijama, kad tai, jog toks pat apribojimas nebuvo nustatytas Sutarties dėl Konstitucijos
III‑362 straipsnio 2 dalyje (EB 228 straipsnio 2 dalyje), patvirtina, kad Teisingumo Teismo jurisdikcija pagal EB 228 straipsnio 2 dalį iš tiesų nėra apribota. Man atrodytų, kad iš šios analizės galintis išplaukti argumentas yra labiau įtikinamas. Ketinant apriboti Teisingumo Teismo jurisdikciją pagal Sutarties dėl Konstitucijos III-362 straipsnio 2 dalį, aiškiai būtų siekiama įtraukti tokią nuostatą, kokia įrašyta Sutarties dėl Konstitucijos III-362 straipsnio 3 dalyje.
28. Konstatavus, kad Teisingumo Teismas turi visišką jurisdikciją visais piniginių sankcijų skyrimo pagal EB 228 straipsnio 2 dalį aspektais, toliau kyla klausimas, ar Teismas, naudodamasis tokia jurisdikcija, privalo paisyti tam tikrų apribojimų. Šiuo požiūriu Prancūzijos Respublika ir įvairios į bylą įstojusios vyriausybės remiasi teisėmis į gynybą, vienodo požiūrio į valstybes nares ir teisinio tikrumo principais. Pirmiausia aptarsiu pastaruosius du principus, o tada teisių į gynybą vaidmenį.
29. Kelios vyriausybės teigia, kad vienodo požiūrio principas galioja taikant EB 228 straipsnio 2 dalyje nustatytas priemones. Komisijos 1996 m. pranešime nustatytos gairės buvo iš dalies skirtos šiam tikslui pasiekti apskaičiuojant pinigines sankcijas, kaip Teisingumo Teismas pripažino sprendime Komisija prieš Graikiją (10) . Jos tvirtina, kad jei Prancūzijos Respublikai būtų paskirta piniginė sankcija, kurios rūšis ir dydis skirtųsi nuo paskirtų dviejose ankstesnėse bylose, tai pažeistų vienodo požiūrio principą.
30. Yra nusistovėję, kad vienodo požiūrio į valstybes nares principas – pagrindinis Bendrijos teisės principas. Pagal šį principą, nesant objektyvaus pateisinimo, panašios situacijos negali būti vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos negali būti vertinamos vienodai. Nors negalima be išlygų sutikti su antros šio principo dalies logika, akivaizdžiai būtina užtikrinti, kad įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę pažeidimai, kuriuos galima palyginti pagal jų sunkumą ir bendrajam interesui padarytos žalos dydį, skiriant pinigines sankcijas būtų vertinami panašiai. Tai galioja tiek sankcijos rūšiai, tiek atitinkamoms mokėtinoms sumoms. Tokioje byloje kaip ši svarbu pažymėti, kad pažeidimo pobūdis labai skiriasi nuo pažeidimų, nagrinėtų dviejuose ankstesniuose Teisingumo Teismo sprendimuose pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, pobūdžio. Kaip jau paaiškinau savo pirmoje išvadoje šioje byloje, būtinybė griežtai įgyvendinti apsaugos priemones bendrosios žvejybos politikos srityje yra gyvybiškai svarbi šios politikos ilgalaikiams tikslams pasiekti(11) . To, kad Prancūzijos Respublika daugybę metų nekontroliavo ir neįgyvendino Bendrijos žvejybos nuostatų, negalima palyginti su aplinkosaugos direktyvų pažeidimu kitose ką tik paminėtose bylose. Šis įsipareigojimų nevykdymas ne tik pakenkė susijusiuose Bendrijos teisės aktuose įtvirtintiems apsaugos tikslams, bet ir neišvengiamai pažeidė kitų valstybių narių ir jų žvejų interesus. Išorinis poveikis šią bylą skiria nuo minėtų dviejų Teisingumo Teismo iki šiol išspręstų bylų. Todėl kitokios rūšies sankcijų skyrimas šioje byloje pateisinamas skirtingu pažeidimo pobūdžiu ir skirtingomis jo pasekmėmis. Tokį atsakymą iš tiesų nulemia vienodo požiūrio principo paisymas, nes juo atsižvelgiama į svarbius atitinkamų faktinių situacijų skirtumus.
31. Kitas argumentas yra tas, kad Komisijos siūlymų dėl skirtinos piniginės sankcijos nesilaikymas, kaip pasiūliau pirmoje savo išvadoje, šioje byloje prieštarautų teisinio tikrumo principui. Pagal šį principą sankcijos ir sąlygos, kuriomis jos gali būti skiriamos, turi būti prognozuojamos. Taip nėra, jei neegzistuoja gairės vienkartinėms sumoms apskaičiuoti, pavyzdžiui, gairės pateiktos 1996 m. Komisijos pranešime.
32. Ir vėl svarbu remtis EB 228 straipsnio 2 dalies struktūra ir formuluote, kuri suteikia Teisingumo Teismui galimybę paskirti vienkartinę sumą arba periodinę baudą, jeigu jis konstatuoja, kad valstybė narė neįvykdė jo ankstesnio sprendimo pagal EB 226 straipsnį. Tam, kad Teisingumo Teismas galėtų pasinaudoti šiais įgaliojimais, kuriuos jam suteikė EB sutartis, gairių, pavyzdžiui, dėl situacijų, kuriose gali būti taikomos abiejų rūšių sankcijos, arba dėl jų apskaičiavimo priėmimas nėra būtinas. Tai, kad Komisija parengė tokias gaires būtent dėl vienos piniginės sankcijos rūšies, paaiškina valstybėms narėms, kaip ji ketina naudotis savo įgaliojimais pagal šią nuostatą. Tačiau Teisingumo Teismas yra laisvas paskirti tokią piniginę sankciją, kurią, jo manymu, yra tinkama paskirti kiekvienos konkrečios bylos aplinkybėmis. Kitais žodžiais tariant, kai Komisija pagal šią nuostatą pareiškia ieškinį valstybei narei, galima numatyti, kad nustatytas sankcijas gali paskirti Teisingumo Teismas.
33. Atsižvelgiant į tai, kad Teisingumo Teismas turi visišką jurisdikciją pagal šią nuostatą, kaip jau buvo išaiškinta jo praktikoje, pabrėžiant, kad jo nesaisto Komisijos pateikti siūlymai, iš esmės taip pat galima prognozuoti, kad Teisingumo Teismas gali paskirti bet kurią sankciją, kurią jam suteikta teisė skirti. Prie to dar galima pridurti, kaip pažymėjo Komisija, kad ankstesnio Teisingumo Teismo sprendimo neįvykdžiusioms valstybėms narėms siunčiamuose oficialiuose pranešimuose ir pagrįstose nuomonėse Komisija pažymi, jog atitinkamai valstybei narei gali reikėti sumokėti finansinę sankciją, nenurodant, kokia tai galėtų būti sankcijos rūšis. Tai taip pat buvo padaryta 1996 m. balandžio 17 d. pirmoje pagrįstoje nuomonėje šioje byloje.
34. Be to, visa tai taikoma situacijoje, kurioje padėties neteisėtumą jau yra pripažinęs Teisingumo Teismas, o Komisija yra atkreipusi valstybės narės dėmesį, kad ši situacija užsitęsė, suteikdama tai valstybei narei daugiau galimybių ištaisyti tokią padėtį. Sudėtinga suvokti, kas tokiomis aplinkybėmis paskatintų valstybę narę remtis teisinio tikrumo principu. Dėl visų šių priežasčių manau, kad valstybė narė negali remtis teisinio tikrumo principu, jog išvengtų piniginės sankcijos, kurios Komisija nesiūlė savo ieškinyje, paskyrimo.
35. Kitas klausimas yra, ar Teisingumo Teismas privalo išklausyti valstybę narę – ir Komisiją – kai jis svarsto galimybę paskirti griežtesnę sankciją nei siūloma Komisijos. Procedūra pagal EB 228 straipsnio 2 dalį jau suteikia būtinas proceso garantijas, suteikiančias valstybei narei atsakovei galimybę visapusiškai reaguoti ir į Komisijos pareikšto ieškinio esmę, ir į jos siūlomos piniginės sankcijos tinkamumą. Šioje proceso stadijoje pagrindinis aspektas susijęs su klausimu, ar Teisingumo Teismo anksčiau konstatuotas pažeidimas vis dar trunka, o tai suteikia pagrindą skirti nustatytos rūšies ir dydžio piniginę sankciją. Nors tik Teisingumo Teismas turi teisę paskirti tokią sankciją, kaip jau pabrėžiau, ypač svarbu, kad prieš priimdamas sprendimą jis būtų susipažinęs su abiejų šalių nuomone dėl tokios sankcijos padarinių, siekiant jos tikslų. Kadangi toje proceso stadijoje pateikta informacija grindžiama Komisijos siūlymais, jis negali atsižvelgti į nuo šių siūlymų labai besiskiriančių sankcijų padarinius. Todėl iš tiesų manau, kad yra visiškai tinkama prieš paskiriant sankciją, iš esmės nukrypstančią nuo galimybių, dėl kurių šalys galėjo pasikeisti nuomonėmis, suteikti šalims galimybę tinkamai reaguoti į vėlesnėje proceso stadijoje pasiūlytas alternatyvas.
36. Tokioje byloje kaip ši pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį galima būtų atnaujinti žodinę proceso dalį, kad šalys galėtų pareikšti savo nuomonę dėl Teisingumo Teismo planuojamos paskirti sankcijos. Prieš tai taip pat galima būtų pateikti rašytinę informaciją šiuo klausimu, kurios Teisingumo Teismas gali prašyti pagal Procedūros reglamento 60 straipsnį ir 45 straipsnio 2 dalies b punktą. Tačiau, jei galimose būsimose bylose šis klausimas iškiltų iki žodinės proceso dalies, būtų pageidautina šiuo klausimu išklausyti šalis. Šioje byloje žodinė proceso dalis buvo atnaujinta. Šalių paprašyta pateikti savo nuomonę dėl Teisingumo Teismo galimybės skirti kitokią sankciją, nei siūlo Komisija. Tačiau šalių nebuvo paprašyta pakomentuoti mano siūlytų piniginių sankcijų tinkamumo šios bylos aplinkybėmis. Prie šio klausimo dar grįšiu aptardamas savo išvados padarinius šiai bylai.
37. Taigi mano atsakymas į pirmą klausimą yra toks, kad Teisingumo Teismas turi visišką jurisdikciją pagal EB 228 straipsnio 2 dalį baudą paskirti vienkartinės sumos forma, nors Komisija ir siūlė paskirti periodinę baudą. Jei Teisingumo Teismas svarsto galimybę paskirti griežtesnę sankciją, nei siūlo Komisija, teisės į gynybą reikalauja, kad šalys būtų išklausytos Teisingumo Teismo planuojamos paskirti sankcijos klausimu.
B – Ar Teisingumo Teismas gali paskirti ir vienkartinę sumą, ir periodinę baudą?
38. Komisija, kuri atsakyme į šį klausimą laikėsi teleologinio požiūrio, teigia, kad abi skirtingos sankcijų rūšys taikytinos dviem skirtingiems laikotarpiams ir klausimas dėl sankcijų akumuliavimo nekyla. Vienkartinė suma skiriama už ankstesnį valstybės narės elgesį ir ja siekiama atgrasyti nuo tokio elgesio, o periodine bauda siekiama daryti įtaką būsimam valstybės narės elgesiui ir skatinti įsipareigojimų vykdymą. EB 228 straipsnio tikslo būtų neįmanoma pasiekti, jei nebūtų galima skirti abiejų sankcijų derinio. Toks derinys turi būti laikomas ne dviguba sankcija, o dviem vienos piniginės sankcijos aspektais. Lingvistine prasme Komisija nemano, kad žodžio „arba“ vartojimas EB 228 straipsnio 2 dalyje turi būti aiškinamas kaip reiškiantis, kad vienkartinė suma ir periodinė bauda gali būti skiriamos tik kaip alternatyvios sankcijos. Komisija mano, kad jei apskaičiuojant vienkartinės sumos dydį atsižvelgiama į trukmės veiksnį, į jį negalima atsižvelgti apskaičiuojant ir skiriamos periodinės baudos dydį. Panašius argumentus pateikė ir valstybės narės, teigiamo atsakymo į antrą klausimą šalininkės.
39. Prancūzijos vyriausybė, palaikoma kelių 13 punkte paminėtų valstybių narių, pažymi, kad EB 228 straipsnio 2 dalies tikslas yra paskatinti įsipareigojimų vykdymą, o ne nubausti valstybes nares. Ir vienkartinė suma, ir periodinė bauda turi būti taikomos atsižvelgiant į šį tikslą. Ji remiasi tuo, kad Komisija pabrėžė šį tikslą savo 1996 m. pranešime ir kad periodinė bauda yra tinkamiausia priemonė jį pasiekti. Iš tiesų savo ligšiolinėje praktikoje Komisija yra nurodžiusi tik tai, kad šiuo tikslu turi būti skiriamos periodinės baudos. Prancūzijos vyriausybė teigia, kad abiejų rūšių sankcijų paskyrimas už vieną pažeidimą reiškia, jog į trukmės faktorių atsižvelgiama du kartus. Ji tam prieštarauja. Nors ir pripažindama, kad šis aspektas nebūtinai yra lemiamas, ji tvirtina, kad žodžio „arba“ naudojimas EB 228 straipsnio 2 dalyje aiškiai rodo, jog nustatytos sankcijos gali būti skiriamos tik alternatyviai. Taip pat pažymima, kad vienkartinės sumos ir periodinės baudos paskyrimas kartu prieštarautų proporcingumo principui.
40. Lemiamas dalykas sprendžiant, ar EB 228 straipsnio 2 dalis leidžia vienu metu paskirti ir vienkartinę sumą, ir periodinę baudą, yra šios nuostatos tikslas ir loginis pagrindas. Kaip jau esu pažymėjęs šios išvados 7 ir 8 punktuose, egzistuoja du Teisingumo Teismo sprendimo pagal EB 226 straipsnį nevykdymo aspektai. Pirma, jis reiškia nepagarbą Bendrijos teisinei sistemai. Antra, jis reiškia besitęsiančios situacijos, kurios nesuderinamumą su Bendrijos teise yra konstatavęs Teisingumo Teismas, ir žalingų pasekmių Bendrijos politikai, kurios yra būdingos tokiai situacijai, toleravimą. Į šiuos abu aspektus reikia atsižvelgti nusprendžiant, kaip turėtų būti aiškinama ir taikoma EB 228 straipsnio 2 dalis. Nors visiškai akivaizdu, kad EB 228 straipsnio 2 dalimi siekiama užtikrinti, jog valstybė narė pagaliau įvykdytų Teisingumo Teismo sprendimą, į kurį ji iki šiol tinkamai nereagavo, jei į šią nuostatą žiūrėtume plačiau, kalbant apie pasekmes, susijusias su Teisingumo Teismo sprendimo nevykdymu, jos tikslas apima ir užtikrinimą bendresne prasme, kad valstybė narė įvykdys savo įsipareigojimus Bendrijai. Tai reiškia, kad šioje nuostatoje nustatytos priemonės taip pat gali būti taikomos siekiant atgrasyti arba, kitais žodžiais tariant, užkirsti kelią atitinkamai valstybei narei pažeisti įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę.
41. Kalbant apie vienkartinės sumos ir periodinės baudos pobūdį, reikėtų pažymėti, kad jomis siekiama skirtingų tikslų. Nors jos abi yra atsakas į valstybės narės įsipareigojimų pagal Sutartį nevykdymą, pirmoji turi atgrasantį, o antroji – įtikinantį poveikį. Manęs neįtikino argumentas, kad vienkartinė suma labiau orientuota į praeitį, o periodinė bauda – į ateitį. Abiem baudomis siekiama daryti įtaką valstybės narės elgesiui ateityje, tik skirtingais būdais.
42. Svarbus šių dviejų baudų rūšių skirtumas yra tas, kad vienkartinė suma yra bauda be išlygų, o periodinė bauda yra sąlyginio pobūdžio. Kaip jau nurodžiau savo pirmoje išvadoje šioje byloje(12), valstybė narė gali įvykdyti savo anksčiau nevykdytus įsipareigojimus per Teisingumo Teismo nustatytus terminus. Tokiu atveju galutinis rezultatas būtų Bendrijos atsako į pažeidimą, kuris galbūt truko daugelį metų, nebuvimas. Jeigu būtų laikomasi procedūros pagal EB 228 straipsnio 2 dalį, valstybė narė galiausiai įvykdytų įsipareigojimus, tačiau nebūtų pasiektas tikslas atgrasyti nuo galimų pažeidimų ateityje. Atsižvelgiant į tai, jog EB 228 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama taip, kad ją taikant būtų pasiektas ir įtikinimo, ir atgrasantis poveikis, yra aišku, kad norint veiksmingai šiuos tikslus pasiekti, Teisingumo Teismui iš esmės turi būti suteikta galimybė tuo pat metu skirti ir vienkartinę sumą, ir periodinę baudą.
43. Prancūzijos vyriausybė ir kelios kitos į bylą įstojusios vyriausybės prieštarauja, kad EB 228 straipsnio 2 dalyje nustatytos priemonės nėra skirtos taikyti kaip baudžiamojo poveikio priemonės. Mano manymu, tai, ar piniginės sankcijos skyrimas turėtų būti vertinamas kaip baudžiamojo poveikio priemonė, neturi reikšmės. Šiame straipsnyje nustatytos procedūros negalima palyginti su egzistuojančiais nacionaliniais vykdymo mechanizmais. Ja siekiama savarankiško tikslo Bendrijos teisinėje sistemoje ir veiksmingai užtikrinti, kad valstybės narės laikytųsi tos teisinės sistemos reikalavimų. Būtent tai yra esminis dalykas.
44. Siekdama įrodyti, kad EB 228 straipsnio 2 dalis negali būti taikoma taip, kad būtų baudžiama už valstybių narių elgesį praeityje, Prancūzijos vyriausybė pažymi, kad jei valstybė narė įvykdo pagal EB 226 straipsnį priimtą Teisingumo Teismo sprendimą iki pasibaigiant Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatytam terminui, prieš tą valstybę negali būti imamasi jokių veiksmų pagal EB 228 straipsnio 2 dalį. Tai iš tiesų gali būti procesinė šios situacijos pasekmė, tačiau ji negali pateisinti siaurinamo šios Sutarties nuostatos aiškinimo, kurios pagrindinis tikslas yra užtikrinti, kad valstybės narės veiksmingai laikytųsi savo įsipareigojimų pagal Sutartį. Kaip jau nurodžiau pirmiau, iš pačių pažeidimų, su kuriais skirta kovoti EB 228 straipsnio 2 dalis, pobūdžio galima daryti išvadą, kad remiantis šia nuostata gali būti skiriamos ir įtikinančio, ir atgrasančio poveikio priemonės. Tai, kad valstybė narė išvengė piniginės sankcijos, galiausiai įvykdžiusi įsipareigojimus vykstant ikiteisminei procedūrai, atvirkščiai, gali būti laikoma numatomos sankcijos rezultatu, patvirtinančiu šios sankcijos atgrasantį poveikį.
45. Vienas svarbiausių argumentų, pateiktų prieštaraujant galimybei kartu skirti ir vienkartinę sumą, ir periodinę baudą, grindžiamas EB 228 straipsnio 2 dalies formuluote, suteikiančia Teisingumo Teismui teisę skirti „vienkartinę sumą“ arba „periodinę baudą“, jam konstatavus, kad valstybė narė neįvykdė jo ankstesnio sprendimo pagal EB 226 straipsnį. Taigi kyla klausimas, ar žodis „arba“ turėtų būti suprantamas kaip skiriamasis, ar kaip jungiamasis. Pirmiausia pažymėčiau, kad EB 228 straipsnio 2 dalis turėtų būti aiškinama taip, jog būtų užtikrinta, kad ji yra veiksminga priemonė priversti vykdyti įsipareigojimus Bendrijai tais atvejais, kai valstybės narės nuolat nepaiso šių įsipareigojimų. Kaip jau paaiškinau, tam tikrose situacijose paskyrus tik vienkartinę sumą arba tik periodinę baudą nebūtų tinkamo atsako į tęstinį Bendrijos teisės pažeidimą, todėl būtina taikyti abi priemones kartu. Šis aiškinimas grindžiamas EB 228 straipsnio 2 dalies tikslu ir funkcija. Jei pripažintume, kad žodis „arba“ šioje nuostatoje turi būti suprantamas kaip skiriamasis, tai prieštarautų minėtam tikslui ir turėtų neigiamos įtakos EB 228 straipsnio 2 dalies veiksmingumui. Taip pat yra visiškai nebūtina jos aiškinti šiuo būdu, atsižvelgiant į tai, kad lingvistine prasme šį žodį galima laikyti jungiamuoju. Iš tiesų skirtingose EB sutarties nuostatose, pavyzdžiui, EB 5, 48 ir 81 straipsniuose, šis žodis vartojamas būtent šia prasme. Nors apskritai žodis „arba“ gali turėti ir skiriamąją, ir jungiamąją reikšmę, nelygu kontekstas, kuriame jis vartojamas, aišku, kad atsižvelgiant į pirmiau aprašytus EB 228 straipsnio 2 dalies tikslus šioje nuostatoje jį galima suprasti tik kaip jungiamąjį.
46. Kai kurios valstybės narės pažymi, kad kombinuotos bausmės skyrimas pažeistų proporcingumo principą. Sutinku, kad kai Teisingumo Teismas nusprendžia taikyti šią priemonę, jis tai privalo padaryti taip, kad ji būtų proporcinga konkrečiai situacijai. Tačiau negalima a fortiori
pripažinti, kad kombinavimas būtinai yra neproporcingas. Tai visiškai priklauso nuo nagrinėjamos bylos aplinkybių. Šios aplinkybės gali būti tokios, kad jei nebūtų paskirta sankcija, kurią sudaro vienkartinė suma ir periodinė bauda, atsakas į pažeidimą nebūtų tinkamas ir todėl ji būtų neproporcinga atvirkštine prasme.
47. Kitas prieštaravimas susijęs su tuo, kad apskaičiuojant vienkartinės sumos ir periodinės baudos dydžius į pažeidimo trukmę atsižvelgiama du kartus. Tai lemtų dvigubos sankcijos skyrimą pažeidus įsipareigojimus Bendrijai už tą patį laikotarpį. Aš nepritariu šiai nuomonei. Kiekviena sankcija turi savo tikslą ir turi būti apskaičiuojama taip, kad atliktų savo funkciją. Vienkartinė suma yra atsakas į įsipareigojimų pagal Sutartį pažeidimo tęstinumą apibrėžtu laikotarpiu. Kadangi ši sankcija skirta atgrasyti nuo pažeidimų, ji turi būti skirta tokio dydžio, kad įtikintų valstybę narę daugiau nebepažeisti Bendrijos teisės. Tas pats taikytina periodinės baudos atveju, kalbant apie jos funkciją paskatinti valstybę narę laikytis įsipareigojimų. Tai, kad pažeidimo trukmė naudojama kaip vienas veiksnių apskaičiuojant bet kurios iš sankcijų dydį, nereiškia, kad už tuo pačiu laikotarpiu padarytą pažeidimą skiriama dviguba sankcija. Tai yra tik vienas veiksnių, į kurį atsižvelgiama nustatant tinkamą įtikinimo lygį.
48. Todėl į antrą klausimą atsakau, kad EB 228 straipsnio 2 dalis Teisingumo Teismui nedraudžia valstybei narei kartu paskirti ir vienkartinę sumą, ir periodinę baudą, jei jis konstatuoja, kad valstybė narė neįvykdė jo sprendimo pagal EB 226 straipsnį ir jis mano, kad bylos aplinkybės pateisina tokios kombinuotos bausmės skyrimą.
IV – Pasekmės šiai bylai
49. Savo 2004 m. balandžio 29 d. išvadoje konstatavau, kad Prancūzijos Respublika iš tiesų neįvykdė 1991 m. birželio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo. Atsižvelgdamas į ypač sunkų jos įsipareigojimų kontroliuoti ir įgyvendinti Bendrijos nuostatas, reglamentuojančias verslinį žuvų dydį, pažeidimą, trukusį beveik du dešimtmečius, padariau išvadą, kad tai pateisino vienkartinės sumos paskyrimą už laikotarpį nuo Europos Sąjungos sutarties („Mastrichto sutarties“) įsigaliojimo iki 2000 m. birželio 6 d. Komisijos pagrįstoje nuomonėje nustatyto termino šiam pažeidimui nutraukti pabaigos(13) . Argumentuodamas, kaip apskaičiuoti šią sumą, siūliau vadovautis atlaidesniu požiūriu, nes tai buvo pirmas kartas, kai toks siūlymas pateiktas, Komisija nesiūlė skirti tokios baudos ir nėra praktikos, kuri padėtų išspręsti tokį klausimą(14) .
50. Todėl nematau priežasčių, dėl kurių turėčiau keisti šią analizę bylos esmės ar su Prancūzijos Respublikos padarytu jos įsipareigojimų pagal Sutartį pažeidimu susijusių padarinių atžvilgiu. Tačiau, kaip minėjau savo atsakyme į pirmą klausimą, kai Teisingumo Teismas, spręsdamas bylą, ketina skirti griežtesnę sankciją, nei siūlo Komisija, jis turėtų išklausyti šalis tokios sankcijos klausimu. Kadangi šios bylos šalys neturėjo galimybės pareikšti savo nuomonės dėl pirmojoje išvadoje mano siūlytos sankcijos, dabar būtų tinkamiausia leisti joms tai padaryti kitame posėdyje. Teisingumo Teismas, jei jis sutiktų vadovautis mano požiūriu, kaip alternatyvą pirmam variantui galėtų paskirti simbolinę vienkartinę sumą. Tačiau, kita vertus, mano pasiūlytą periodinę baudą iš naujo svarstyti pagrindo nėra.
V – Išvada
51. Taigi darau išvadą, kad atsakymai į Teisingumo Teismo pateiktus klausimus turėtų būti tokie:
– Teisingumo Teismas turi visišką jurisdikciją pagal EB 228 straipsnio 2 dalį baudą paskirti vienkartinės sumos forma, nors Komisija ir siūlė paskirti periodinę baudą. Jei Teisingumo Teismas svarsto galimybę paskirti griežtesnę sankciją, nei siūlo Komisija, teisės į gynybą reikalauja, kad šalys būtų išklausytos Teisingumo Teismo planuojamos paskirti sankcijos klausimu.
– EB 228 straipsnio 2 dalis Teisingumo Teismui nedraudžia valstybei narei kartu paskirti ir vienkartinę sumą, ir periodinę baudą, jei jis konstatuoja, kad valstybė narė neįvykdė jo sprendimo pagal EB 226 straipsnį, ir mano, kad bylos aplinkybės pateisina tokios kombinuotos bausmės skyrimą.
(1) .
(2)
–	Sprendimas C‑64/88, Rink. p. I‑2727.
(3)
–	Išvados, pateiktos byloje Komisija prieš Graikiją
(2000 m. liepos 4 d. Sprendimas C‑387/97, Rink. p. I‑5047), 33 ir 42 punktai.
(4)
–	3 išnašoje minėto sprendimo 84 punktas.
(5)
–	OL C 242, 1996, p. 6.
(6)
–	Sprendimo Komisija prieš Graikiją, minėto 3 išnašoje, 87 punktas.
(7)
–	Sprendimas Komisija prieš Graikiją, minėtas 3 išnašoje, ir 2003 m. lapkričio 25 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją
(C‑278/01, Rink. p. I‑14141).
(8)
–	CIG 87/1/04, 2004 m. spalio 13 d. rev. 1
(9)
–	Sprendimo Komisija prieš Graikiją, minėto 3 išnašoje, 87 punktas ir sprendimo Komisija prieš Ispaniją, minėto 7 išnašoje, 41 punktas.
(10)
–	Sprendimo C‑387/97, minėto 3 išnašoje, 84 punktas.
(11)
–	Žr. 31–37 punktus ir 93 punktą.
(12)
–	88 punktas.
(13)
–	90–95 punktai.
(14)
–	102 punktas.