62024CJ0668
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (desátého senátu)
29. ledna 2026 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Sociální politika – Směrnice 1999/70/ES – Rámcová dohoda o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřená mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS – Pracovní smlouvy na dobu určitou v odvětví operních a symfonických nadací – Zaměstnankyně, která je zaměstnaná na základě po sobě jdoucích smluv na dobu určitou – Ustanovení 5 – Opatření, jejichž cílem je sankcionovat zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou – Vnitrostátní právní úprava, která neumožňuje překvalifikování pracovní smlouvy, ale stanoví zejména náhradu vzniklé škody“
Ve věci C‑668/24,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Tribunale di Milano (Soud prvního stupně v Miláně, Itálie) ze dne 7. října 2024, došlým Soudnímu dvoru dne 11. října 2024, v řízení
Eliz Erkut Duygu
proti
Fondazione Teatro alla Scala di Milano
SOUDNÍ DVŮR (desátý senát),
ve složení: J. Passer, předseda senátu, D. Gratsias a B. Smulders (zpravodaj), soudci,
generální advokát: R. Norkus,
za soudní kancelář: A. Calot Escobar, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za E. Erkut Duygu: F. Andretta, E. Casali a L. De Andreis, avvocati,
–
za Fondazione Teatro alla Scala di Milano: G. Brambilla, A. Giussani, L. Molteni a A. Rampolla, avvocati,
–
za italskou vládu: S. Fiorentino, jako zmocněnec, ve spolupráci s L. Fiandaca a A. Giovanninim, avvocati dello Stato,
–
za Evropskou komisi: S. Delaude a D. Recchia, jako zmocněnkyně,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout věc bez stanoviska,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu ustanovení 4 a 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou, uzavřené dne 18. března 1999 (dále jen „rámcová dohoda“), která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS (Úř. věst. 1999, L 175, s. 43; Zvl. vyd. 05/03, s. 368).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Eliz Erkut Duygu, baletkou, a Fondazione Teatro alla Scala di Milano (nadace La Scala v Miláně, Itálie) (dále jen „Nadace“) ve věci kvalifikace pracovního poměru mezi těmito stranami vyplývajícího z po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou uzavřených v letech 2016 až 2019.
Právní rámec
Unijní právo
3
Článek 2 první pododstavec směrnice 1999/70 zní:
„Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí nejpozději do 10. července 2001 nebo zajistí, aby se nejpozději k uvedenému dni sociální partneři zavedli nezbytná opatření dohodou; členské státy musí přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zaručit výsledky stanovené touto směrnicí. Neprodleně o nich uvědomí [Evropskou k]omisi.“
4
Bod 8 obecného odůvodnění rámcové dohody zní takto:
„vzhledem k tomu, že pracovní smlouvy na dobu určitou jsou charakteristické pro zaměstnání v některých odvětvích, povoláních a činnostech a mohou vyhovovat jak zaměstnavatelům, tak zaměstnancům.“
5
Ustanovení 4 rámcové dohody, nadepsané „Zásada zákazu diskriminace“, stanoví:
„1. Pokud jde o pracovní podmínky, nesmí být se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou zacházeno méně příznivě než se srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou pouze z toho důvodu, že mají pracovní smlouvu nebo pracovní poměr na dobu určitou, pokud odlišné zacházení nelze ospravedlnit objektivními důvody.
[…]
3. Prováděcí pravidla k tomuto ustanovení vymezí členské státy po konzultaci se sociálními partnery nebo sociální partneři s ohledem na právní předpisy Společenství a vnitrostátní právní předpisy, kolektivní smlouvy a zvyklosti.
[…]“
6
Ustanovení 5 rámcové dohody, nadepsané „Opatření k předcházení zneužití“, stanoví:
„1. K předcházení zneužití vznikajícímu využitím po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, pokud žádná právní opatření pro předcházení zneužití neexistují, zavedou členské státy po konzultaci se sociálními partnery, v souladu s vnitrostátními právními předpisy, kolektivními smlouvami nebo zvyklostmi, nebo sociální partneři, způsobem, který přihlédne k potřebám specifických odvětví nebo kategorií zaměstnanců, jedno nebo více z následujících opatření:
a)
objektivní důvody ospravedlňující obnovení těchto pracovních smluv a poměrů,
b)
maximální celkové trvání po sobě jdoucích pracovních smluv a poměrů na dobu určitou,
c)
počet obnovení těchto smluv a poměrů.
2. Členské státy po konzultaci se sociálními partnery nebo sociální partneři případně stanoví podmínky, za jakých jsou pracovní smlouvy nebo poměry na dobu určitou
a)
považovány za ‚po sobě jdoucí‘;
b)
považovány za uzavřené na dobu neurčitou.“
Italské právo
Nařízení s mocí zákona č. 64 ze dne 30. dubna 2010
7
Článek 3 odst. 6 decreto-legge n. 64 – Disposizioni urgenti in materia di spettacolo e attività culturali (nařízení s mocí zákona č. 64, kterým se stanoví naléhavá ustanovení v oblasti představení a kulturních aktivit) ze dne 30. dubna 2010 (GURI č. 100 ze dne 30. dubna 2010) přeměněného se změnami na legge n. 100 (zákon č. 100), ze dne 29. června 2010 (GURI č. 150 ze dne 30. června 2010, s. 2) stanoví, že čl. 3 odst. 4 a 5 legge č. 426 Provvedimenti straordinari a sostegno delle attività musicali (zákon č. 426, o mimořádných opatřeních na podporu hudebních aktivit) ze dne 22. července 1977 (GURI č. 206 ze dne 28. července 1977) se nadále vztahuje na operní a symfonické nadace bez ohledu na jejich přeměnu na subjekty soukromého práva. Kromě toho stanoví, že ustanovení čl. 1 odst. 01 a 2 decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (legislativní nařízení č. 368/2001, o provedení směrnice Rady 1999/70/ES o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS) ze dne 6. září 2001 (GURI č. 235, ze dne 9. října 2001) se nevztahují na operní a symfonické nadace.
Nařízení s mocí zákona č. 91 ze dne 8. srpna 2013
8
Článek 11 decreto-legge n. 91 – Disposizioni urgenti per la tutela, la valorizzazione e il rilancio dei beni e delle attivita’ culturali e del turismo (nařízení s mocí zákona č. 91 o naléhavých ustanoveních pro ochranu, posílení a obnovu kulturního dědictví a kulturních aktivit a cestovního ruchu) ze dne 8. srpna 2013 (GURI č. 186, ze dne 9. srpna 2013) přeměněného se změnami na zákon prostřednictvím legge n. 112 (zákon č. 112) ze dne 7. října 2013 (GURI č. 236, ze dne 8. října 2013, s. 1), nadepsaný „Naléhavá ustanovení pro obnovu operních a symfonických nadací a oživení nejvyšší kvality národního hudebního systému“, v odstavci 19 stanoví:
„Pracovní poměr na dobu neurčitou u operních a symfonických nadací se uzavírá výhradně prostřednictvím veřejných výběrových řízení. […]“
Legislativní nařízení č. 81/2015
9
Předkládající soud upřesňuje, že smlouvy dotčené v původním řízení byly uzavřeny zčásti za platnosti původního znění decreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n. 183 (legislativní nařízení č. 81 o systematické úpravě pracovních smluv a o změně právních předpisů týkajících se pracovních povinností v souladu s čl. 1 odst. 7 zákona č. 183 ze dne 10. prosince 2014) ze dne 15. června 2015 (běžný dodatek k GURI č. 144 ze dne 24. června 2015, dále jen „legislativní nařízení č. 81/2015“), a z části za platnosti tohoto legislativního nařízení ve znění nařízení s mocí zákona č. 87 ze dne 12. července 2018 přeměněného na zákon č. 96 ze dne 9. srpna 2018 (dále jen „legislativní nařízení č. 81/2015 ve znění pozdějších předpisů“).
10
Článek 19 legislativního nařízení č. 81/2015 stanovil:
„1.   Pracovní smlouva může být uzavřena na dobu určitou, která nepřesahuje 36 měsíců.
2.   Není-li v kolektivních smlouvách stanoveno jinak a s výjimkou sezónních činností uvedených v čl. 21 odst. 2, nesmí doba trvání pracovních poměrů na dobu určitou mezi stejným zaměstnavatelem a stejným zaměstnancem v důsledku po sobě jdoucích smluv uzavřených pro výkon úkolů téže úrovně a téže právní kategorie bez ohledu na období přerušení mezi jednou smlouvou a následující smlouvou přesáhnout 36 měsíců. Pro výpočet této lhůty se rovněž zohlední doby služebních cest zahrnující úkoly téže úrovně a téže právní kategorie vykonávané mezi týmiž osobami v rámci využívání práce na dobu určitou. Dojde-li k překročení maximální lhůty 36 měsíců na základě jediné smlouvy nebo řady po sobě jdoucích smluv, překvalifikuje se smlouva na smlouvu na dobu neurčitou s účinkem ode dne tohoto překročení.
3.   Aniž je dotčen odstavec 2, může být u územně příslušného územního ředitelství práce uzavřena další smlouva na dobu určitou mezi týmiž osobami, a to na dobu nejvýše 12 měsíců. V případě nedodržení popsaného postupu a v případě překročení lhůty stanovené v téže smlouvě bude tato smlouva překvalifikována na smlouvu na dobu neurčitou ke dni uzavření smlouvy.“
11
Článek 21 tohoto legislativního nařízení stanoví:
„1.   Doba platnosti smlouvy na dobu určitou může být se souhlasem zaměstnance prodloužena pouze tehdy, je-li původní doba trvání smlouvy kratší než 36 měsíců a v každém případě nejvýše pětkrát v období 36 měsíců, bez ohledu na počet smluv. Je-li počet prodloužení vyšší, překvalifikuje se smlouva ke dni zahájení šestého prodloužení na smlouvu na dobu neurčitou.
2.   Pokud je zaměstnanec znovu přijat na dobu určitou ve lhůtě deseti dnů po uplynutí smlouvy v době trvání nepřesahující šest měsíců nebo ve dvaceti dnech od uplynutí smlouvy v době trvání delší než šest měsíců, druhá smlouva se překvalifikuje na smlouvu na dobu neurčitou. Ustanovení tohoto odstavce se nevztahují na pracovníky zaměstnané při sezónních činnostech určených nařízením ministerstva práce a sociálních věcí ani v případech stanovených kolektivními smlouvami. Ustanovení nařízení prezidenta republiky č. 1525 ze dne 7. října 1963 se nadále použijí až do přijetí nařízení uvedeného ve druhé větě.
[…]“
12
Článek 29 odst. 3 uvedeného legislativního nařízení zní:
„Ustanovení uvedená v čl. 19 odst. 1 až 3 a v článku 21 se nepoužijí na umělecké a technické zaměstnance nadací hudební produkce, na které se vztahuje legislativní nařízení č. 367 ze dne 29. června 1996.“
13
Podle předkládajícího soudu posledně uvedené ustanovení navazuje na předchozí ustanovení, a sice čl. 11 odst. 4 legislativního nařízení č. 368 ze dne 6. září 2001, který stanovil, že pravidla uvedená v článcích 4 a 5 posledně uvedeného legislativního nařízení, která se týkají časových a kauzálních omezení použitelných na smlouvy na dobu určitou a jejich překvalifikování na smlouvu na dobu neurčitou v případě nedodržení, se nevztahují na umělecké a technické zaměstnance nadací hudební produkce.
14
Článek 19 legislativního nařízení č. 81/2015 ve znění pozdějších předpisů stanovil:
„1.   Pracovní smlouva může být uzavřena na dobu určitou, která nepřesahuje 12 měsíců. Může být uzavřena na delší dobu, která však nesmí přesáhnout 24 měsíců, pouze pokud je splněna alespoň jedna z těchto podmínek:
a)
odůvodňují to dočasné a objektivní potřeby, které nesouvisejí s běžnou činností, nebo potřeby nahradit jiné zaměstnance;
b)
odůvodňují to potřeby související s dočasným, významným a nepředvídatelným nárůstem běžné činnosti. […]
b-a)
odůvodňují to zvláštní potřeby stanovené v kolektivních smlouvách uvedených v článku 51.
1.1 Doba delší než 12 měsíců, avšak v každém případě nepřesahující 24 měsíců, uvedená v odstavci 1 tohoto článku, může být stanovena v pracovních smlouvách v případě zvláštních potřeb vymezených v kolektivních smlouvách uvedených v článku 51 podle tohoto odst. 1 písm. b-a) do 30. září 2022.
1-a. Byla-li smlouva uzavřena na dobu delší než 12 měsíců, aniž jsou splněny podmínky uvedené v odstavci 1, překvalifikuje se smlouva na smlouvu na dobu neurčitou ode dne, kdy byla překročena doba dvanácti měsíců.
[…]
2.   Není-li v kolektivních smlouvách stanoveno jinak a s výjimkou sezónních činností uvedených v čl. 21 odst. 2, nesmí doba trvání pracovních poměrů na dobu určitou mezi stejným zaměstnavatelem a stejným zaměstnancem v důsledku po sobě jdoucích smluv uzavřených pro výkon úkolů téže úrovně a téže právní kategorie bez ohledu na období přerušení mezi jednou smlouvou a následující smlouvou přesáhnout 24 měsíců. Pro výpočet této lhůty se rovněž zohlední doby služebních cest zahrnující úkoly téže úrovně a téže právní kategorie vykonávané mezi týmiž osobami v rámci využívání práce na dobu určitou. Dojde-li k překročení maximální doby 24 měsíců na základě jediné smlouvy nebo řady po sobě jdoucích smluv, překvalifikuje se smlouva na smlouvu na dobu neurčitou s účinkem ode dne tohoto překročení. […]
3.   Aniž je dotčen odstavec 2, může být u územně příslušného územního ředitelství práce uzavřena další smlouva na dobu určitou mezi týmiž osobami, a to na dobu nejvýše 12 měsíců. V případě nedodržení popsaného postupu a v případě překročení doby stanovené v téže smlouvě bude tato smlouva překvalifikována na smlouvu na dobu neurčitou ke dni uzavření smlouvy.“
15
Článek 21 legislativního nařízení č. 81/2015 ve znění pozdějších předpisů zněl takto:
„01.   Smlouvu lze prodloužit pouze za podmínek stanovených v čl. 19 odst. 1. Smlouva může být během prvních 12 měsíců volně prodloužena a následně pouze tehdy, jsou-li splněny podmínky čl. 19 odst. 1. V případě porušení ustanovení první a druhé věty se smlouva překvalifikuje na smlouvu na dobu neurčitou. Smlouvy týkající se sezónních činností, jak jsou uvedeny v odstavci 2 tohoto článku, mohou být obnoveny nebo prodlouženy i v případě, že nejsou splněny podmínky stanovené v čl. 19 odst. 1. […]
1.   Doba platnosti smlouvy na dobu určitou může být se souhlasem zaměstnance prodloužena pouze tehdy, je-li původní doba trvání smlouvy kratší než 24 měsíců a v každém případě nejvýše čtyřikrát v období 24 měsíců, bez ohledu na počet smluv. Je-li počet prodloužení vyšší, překvalifikuje se smlouva ke dni zahájení pátého prodloužení na smlouvu na dobu neurčitou.
[…]
2.   Pokud je zaměstnanec znovu přijat na dobu určitou ve lhůtě deseti dnů po uplynutí smlouvy v době trvání nepřesahující šest měsíců nebo ve dvaceti dnech od uplynutí smlouvy v době trvání delší než šest měsíců, druhá smlouva se překvalifikuje na smlouvu na dobu neurčitou. Ustanovení tohoto odstavce se nevztahují na pracovníky zaměstnané při sezónních činnostech určených nařízením ministerstva práce a sociálních věcí ani v případech stanovených kolektivními smlouvami. Ustanovení nařízení prezidenta republiky č. 1525 ze dne 7. října 1963 se nadále použijí až do přijetí nařízení uvedeného ve druhé větě. […]
[…]“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
16
Žalobkyně v původním řízení, Eliz Erkut Duygu, pracovala jako baletka v baletním souboru nadace v rámci několika smluv mezi roky 2014 a 2019. Konkrétně po první pracovní smlouvě na dobu určitou od 4. listopadu 2014 do 18. ledna 2015 uzavřela jako studentka na základě výběrového řízení v období od 16. srpna 2016 do 9. července 2019 řadu po sobě jdoucích smluv jakožto osoba samostatně výdělečně činná.
17
Vzhledem k tomu, že Erkut Duygu měla za to, že je trvale zaměstnána u Nadace, a vykonávala svou práci za stejných podmínek jako zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, podala žalobu k předkládajícímu soudu, Tribunale di Milano (Soud prvního stupně v Miláně, Itálie), přičemž se dovolávala protiprávnosti smluv, které uzavřela s Nadací jako osoba samostatně výdělečně činná. Navrhla, aby byla konstatováno, že její pracovní vztah má povahu zaměstnaneckého poměru, a bylo rozhodnuto o jejím znovupřijetí do zaměstnání z důvodu zneužívající povahy po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou.
18
Tento soud uvádí, že spor, který mu byl předložen, spadá do kontextu řízení zahájených jinými tanečníky Nadace, o nichž již Tribunale di Milano (Soud prvního stupně v Miláně) rozhodl. Konkrétně v kontextu skutkové situace srovnatelné se situací v projednávané věci tento soud uznal čistě fiktivní povahu smluv uzavřených mezi touto Nadací a těmito tanečníky jakožto osobami samostatně výdělečně činnými, jakož i použití těchto smluv jako prostředku k obcházení platných právních předpisů, a konstatoval, že pracovní vztah má povahu zaměstnaneckého poměru. Znovupřijetí zaměstnanců však nebylo nařízeno, jelikož možnost sankcionovat zneužívající povahu po sobě jdoucích smluv na dobu určitou jejich přeměnou na smlouvy na dobu neurčitou byla vyloučena na základě směru judikatury, který v roce 2023 poprvé zakotvilo plénum Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie). Tento nejvyšší soud tedy přehodnotil svou dřívější judikaturu, která směřovala k přiznání úplné ochrany spojené s vytvořením zaměstnaneckého poměru v případě zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou rovněž v odvětví operních a symfonických nadací.
19
Uvedený soud má za to, že tento kontext odůvodňuje dotázat se Soudního dvora na výklad unijního práva. I když si je totiž vědom toho, že otázka, která je v zásadě srovnatelná s otázkou položenou v projednávané věci, byla Soudním dvorem zkoumána v rozsudku ze dne 25. října 2018, Sciotto (C‑331/17, dále jen „rozsudek Sciotto, EU:C:2018:859), nic to nemění na tom, že v návaznosti na tento rozsudek italský zákonodárce přijal decreto-legge n. 59 (nařízení s mocí zákona č. 59) ze dne 28. června 2019, které bylo přeměněno na legge n. 81 – Misure urgenti in materia di personale delle fondazioni lirico sinfoniche (zákon č. 81 o naléhavých opatřeních týkajících se zaměstnanců operních a symfonických nadací) ze dne 8. září 2019 (dále jen „nařízení s mocí zákona č. 59“). Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) dále změnil svou judikaturu, takže je třeba se Soudního dvora znovu dotázat na slučitelnost vnitrostátní právní úpravy použitelné na pracovní smlouvy dotčené v původním řízení, jak je vykládána tímto nejvyšším soudem, s unijním právem.
20
V tomto ohledu předkládající soud nejprve upřesňuje, že smlouvy dotčené ve věci v původním řízení byly uzavřeny zčásti za platnosti legislativního nařízení č. 81/2015 a zčásti za platnosti legislativního nařízení č. 81/2015 ve znění pozdějších předpisů.
21
Rovněž uvádí, že žádná z těchto smluv nespadá do doby platnosti nařízení s mocí zákona č. 59. Tato nová právní úprava, která byla přijata za účelem obnovení souladu vnitrostátního práva se zásadami vyjádřenými v rozsudku Sciotto, není použitelná ratione temporis, jelikož byla zavedena až poté, co Erkut Duygu uzavřela poslední smlouvu.
22
Předkládající soud dále zdůrazňuje, že bez ohledu na skutečnost, že pokud jde o smlouvy na dobu určitou v odvětví operních a symfonických nadací, vnitrostátní právní úprava vždy stanovila režim, který tyto subjekty vyjímal z obecného režimu použitelného na jiná hospodářská odvětví, nebyla všechna ustanovení, která zakazovala zaměstnání na základě smlouvy na dobu neurčitou z důvodů kontroly veřejných výdajů, v převládající vnitrostátní judikatuře považována za ustanovení, jež brání vzniku pracovního poměru na dobu neurčitou v případě prokázaného zneužívání pracovních smluv na dobu určitou.
23
Vyvinul se tak směr judikatury s cílem chránit právní postavení zaměstnanců, a tedy umožnit uzavření smlouvy na dobu neurčitou, a to i v případě zákazu zaměstnávání zaměstnanců na dobu neurčitou. V této souvislosti předkládající soud cituje rozsudek Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) č. 6547/2014 a rozsudek Corte costituzionale (Ústavní soud, Itálie) č. 260/2015.
24
Tato dřívější judikatura ve prospěch přeměny smlouvy na dobu určitou na smlouvu na dobu neurčitou však byla po vyhlášení rozsudku Sciotto změněna.
25
Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) měl totiž ve svých rozsudcích č. 5542/2023 a č. 5556/2023 za to, že přeměna smlouvy na dobu určitou na smlouvu na dobu neurčitou není součástí sankcí stanovených vnitrostátní právní úpravou použitelnou na operní a symfonické nadace. Tento nejvyšší soud rozhodl, že jako kompenzaci za zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou vnitrostátní právo stanoví za účelem náhrady údajné škody, kvalifikované jako „škoda vyplývající z porušení unijního práva“, minimální odškodnění ve výši 2,5 až 12 měsíčních platů, aniž je dotčena možnost prokázat existenci větší škody.
26
Předkládající soud upřesňuje, že Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) se v těchto rozsudcích výslovně zabýval otázkou slučitelnosti své judikatury se zásadami vyjádřenými Soudním dvorem v rozsudku Sciotto. Tento soud má však pochybnosti o této slučitelnosti, jelikož podle jeho mínění Soudní dvůr v tomto rozsudku jasně uvedl, že překvalifikování smlouvy na dobu určitou na smlouvu na dobu neurčitou je jediným opatřením, které může zajistit dodržování ustanovení 5 rámcové dohody v případě zneužití, které vyplývá z použití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou.
27
Dále má předkládající soud za to, že Soudní dvůr vyjádřil horizontální závazný účinek zásady zákazu diskriminace. Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) se přitom ukázal jako málo vstřícný vůči této zásadě. V rozsudcích zmíněných v bodě 25 tohoto rozsudku tento nejvyšší soud uvedl, že vztahy mezi zaměstnancem a operními a symfonickými nadacemi nejsou srovnatelné s pracovními vztahy zaměstnanců jiných soukromých zaměstnavatelů s ohledem na zvláštní povahu těchto vztahů, která souvisí s převážně veřejnou povahou těchto nadací, navzdory jejich přeměně na soukromoprávní subjekty. Vztah mezi zaměstnancem a takovou nadací by se tedy spíše podobal smluvnímu zaměstnaneckému vztahu ve veřejném sektoru.
28
Podle předkládajícího soudu přitom skutečnost, že soukromý subjekt sleduje veřejné cíle nebo je částečně financován z veřejných zdrojů, nemůže změnit jeho soukromoprávní povahu. V této souvislosti tento soud uvádí, že Soudní dvůr měl ve svém rozsudku Sciotto za to, že veřejnoprávní nebo soukromoprávní povaha zaměstnavatele sama o sobě neodůvodňuje menší ochranu pracovníka.
29
Konečně předkládající soud poznamenává, že diskriminace mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou v odvětví operních a symfonických nadací a zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou v jiných odvětvích, kterou Corte suprema di cassazione (Kasační soud) vyloučil v rozsudcích uvedených v bodě 25 tohoto rozsudku, byla výslovně uznána a kritizována Soudním dvorem v bodě 71 rozsudku Sciotto.
30
Za těchto podmínek se Tribunale di Milano (Soud prvního stupně v Milánu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být ustanovení 4 a 5 [rámcové dohody] vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, jak ji vyložilo plénum Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soudu) v rozsudcích č. 5542/2023 a č. 5556/2023, podle níž obecná právní pravidla upravující pracovní poměry a postihující zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou prostřednictvím automatického překvalifikování smlouvy na dobu určitou na smlouvu na dobu neurčitou v případě zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou nejsou použitelná na odvětví činnosti operních a symfonických nadací, pokud opatření stanovené v tomto odvětví, na rozdíl od hospodářských odvětví obecně, spočívá v náhradě škody, i když s důkazním režimem usnadněným domněnkami a se stanovením odpovědnosti vedoucích pracovníků v případech úmyslného jednání nebo hrubé nedbalosti?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
31
Zaprvé Nadace a italská vláda tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná.
32
V podstatě nejprve tvrdí, že předkládající soud neuvádí vztah mezi ustanoveními unijního práva a vnitrostátními právními předpisy použitelnými na spor v původním řízení a že skutečnosti relevantní pro tento spor uvedl neúplně. Přesná doba trvání každé z pracovních smluv dotčených ve věci v původním řízení tak není zmíněna a obecný odkaz na spory, do jejichž rámce spadá spor v původním řízení, neumožňuje pochopit, zda dochází ke zneužívání po sobě jdoucích smluv na dobu určitou. Kromě toho Nadace poznamenává, že pracovní poměr mezi ní a Erkut Duygu je založen na kolektivní smlouvě, která stanoví maximální dobu zaměstnání v trvání 60 měsíců, přičemž tuto možnost připouští článek 19 legislativního nařízení č. 81/2015. Skutečnost, že by ustanovení 4 a 5 rámcové dohody mohla bránit obecné právní úpravě použitelné v odvětví operních a symfonických nadací, je tudíž pro spor v původním řízení zcela irelevantní, jelikož riziko zneužití tohoto typu po sobě jdoucích smluv nemůže v projednávaném případě v žádném případě nastat, neboť neexistuje celková maximální doba trvání použitelná na pracovní poměr, z čehož vycházel rozsudek Sciotto.
33
Dále předkládací rozhodnutí neobsahuje dostatečně přesný popis vnitrostátního právního rámce sporu, pokud jde jak o relevantní judikaturu, tak o relevantní právní úpravu. Předkládající soud tak neuvedl úplný obsah rozsudků nejvyšších soudů, které cituje, ani ostatně judikaturu Soudního dvora. Kromě toho předkládající soud uvedl pouze částečně článek 29 legislativního nařízení č. 81/2015, jehož odstavec 4 stanovil, že se tento článek použije, „[a]niž jsou dotčena ustanovení článku 36 legislativního nařízení č. 165 [ze dne 30. března 2001, nadepsaného „Obecná pravidla organizace práce ve veřejné správě“ (GURI č. 106 ze dne 9. května 2001, běžný doplněk č. 112)]“. Posledně uvedený článek, jak byl vyložen v rozsudcích Corte suprema de cassazione (Nejvyšší kasační soud), citovaných předkládajícím soudem, byl použitelný v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení. Podle tohoto ustanovení má dotyčný zaměstnanec nárok na náhradu škody vyplývající z práce odvedené v rozporu s kogentními ustanoveními týkajícími se pracovních smluv na dobu určitou použitelnými v tomto odvětví, jakož i na zmírnění důkazního břemene ohledně takto vzniklé škody. Kromě toho řídící pracovník subjektu zaměstnávajícího tohoto pracovníka nese odpovědnost za finanční újmu způsobenou státu v případě úmyslného porušení použitelných ustanovení týkajících se pracovních smluv na dobu určitou nebo vážného pochybení z jeho strany. Tento řídící pracovník by rovněž přišel o veškeré výkonnostní prémie a takové porušení by bylo zohledněno při prodloužení jeho smlouvy.
34
Konečně tento soud žádá Soudní dvůr o posouzení otázky, o níž již Soudní dvůr rozhodl v rozsudku Sciotto a v rozsudku ze dne 7. března 2018, Santoro (C‑494/16, EU:C:2018:166).
35
V tomto ohledu je ustálenou judikaturou, že se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Vzhledem k tomu, že pouze předkládající soud je příslušný k výkladu a uplatňování vnitrostátního práva, je na Soudním dvoru, aby vzal v úvahu právní kontext, do něhož jsou předběžné otázky zasazeny, jak je vymezen v předkládacím rozhodnutí (viz rozsudky ze dne 15. května 2003, Salzmann, C‑300/01, EU:C:2003:283, bod 31, a ze dne 28. ledna 2025, ASG 2, C‑253/23, EU:C:2025:40, body 56 a 57, jakož i citovaná judikatura). Odmítnutí žádosti podané vnitrostátním soudem je ze strany Soudního dvora možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny [rozsudky ze dne 14. listopadu 2024, S. (Změna složení soudního kolegia), C‑197/23, EU:C:2024:956, bod 43, a ze dne 1. srpna 2025, Alace a Canpelli, C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 38, jakož i citovaná judikatura].
36
Kromě toho musí žádost o rozhodnutí o předběžné otázce splňovat požadavky článku 94 jednacího řádu Soudního dvora, a tudíž obsahovat zejména uvedení důvodů, na jejichž základě má předkládající soud pochybnosti o výkladu určitých ustanovení práva Unie, jakož i vztah, který spatřuje mezi těmito ustanoveními a vnitrostátními právními předpisy použitelnými ve sporu v původním řízení.
37
V projednávané věci se předkládající soud vyjádřil ke kvalifikaci smluv dotčených ve věci v původním řízení. Uvedl totiž, že v kontextu obdobné skutkové situace, jako je situace, která mu byla předložena v projednávané věci, uznal čistě fiktivní povahu smluv, které byly s Nadací uzavřeny osobami samostatně výdělečně činnými, jakož i zneužívající povahu posloupnosti těchto smluv, přičemž takovou povahu nelze sankcionovat překvalifikováním těchto smluv na pracovní smlouvy na dobu neurčitou. Tento soud přitom tím, že zdůraznil přinejmenším potenciálně fiktivní a zneužívající povahu uvedených smluv, popsal relevantní skutkové okolnosti sporu v původním řízení v rámci své odpovědnosti a uvedl vztah mezi ustanoveními unijního práva a použitelnými vnitrostátními právními předpisy, jakož i vztah mezi požadovaným výkladem unijního práva a realitou nebo předmětem sporu v původním řízení.
38
Z předkládacího rozhodnutí dále vyplývá, že předkládající soud odmítl případnou relevanci kolektivní smlouvy, kterou Nadace zmínila jako základ pracovního poměru dotčeného ve věci v původním řízení na základě článku 19 legislativního nařízení č. 81/2015. Je totiž třeba uvést, že kromě kvalifikace smluv dotčených ve věci v původním řízení, jak je uvedena v předchozím bodě, předkládající soud poukázal na článek 29 tohoto legislativního nařízení, podle kterého se ustanovení uvedená v jeho čl. 19 odst. 1 až 3 nevztahují na umělecké a technické zaměstnance takových nadací hudební produkce, jako je Nadace.
39
Předkládající soud dále tím, že vyjádřil pochybnosti, které má ohledně slučitelnosti vnitrostátní právní úpravy použitelné na skutkový stav v původním řízení, jak je vykládána nejvyšším vnitrostátním soudem, s ustanoveními 4 a 5 rámcové dohody, uvedl důvody, které jej vedly k pochybnostem o výkladu těchto ustanovení unijního práva. Dodržel tedy požadavky článku 94 jednacího řádu.
40
Pokud jde o správnost nebo úplnost judikatury nebo vnitrostátní právní úpravy citované v předkládacím rozhodnutí, je pravda, že v projednávané věci předkládající soud neposkytl přesné odkazy na vnitrostátní ustanovení použitelné na spor v původním řízení, které by jakožto sankční opatření stanovilo možnost založit odpovědnost řídících pracovníků v případě vážného pochybení nebo úmyslného porušení vnitrostátních ustanovení týkajících se pracovních smluv na dobu určitou. Je však třeba konstatovat, že z jeho prezentace rozsudků Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud) č. 5542/2023 a č. 5556/2023 vyplývá, že má za to, že takové pravidlo bylo platné v době rozhodné z hlediska skutkového stavu v původním řízení. Vzhledem k tomu, že tedy není vyloučeno, že toto pravidlo je součástí právní úpravy použitelné na pracovní smlouvy dotčené v původním řízení, má Soudní dvůr k dispozici dostatek skutkových a právních poznatků, aby mohl předkládajícímu soudu poskytnout užitečnou odpověď. Z toho rovněž vyplývá, že předběžná otázka není v tomto rozsahu hypotetická.
41
Konečně, pokud jde o tvrzení, že Soudní dvůr již rozhodl o položené otázce, je třeba připomenout, že článek 267 SFEU přiznává vnitrostátním soudům co nejširší možnost obrátit se na Soudní dvůr, mají-li za to, že věc, kterou projednávají, vyvolává otázky vyžadující výklad ustanovení unijního práva. Z toho plyne, že existence ustálené judikatury ohledně určitého aspektu unijního práva může sice vést Soudní dvůr k přijetí usnesení na základě článku 99 svého jednacího řádu, avšak nijak neovlivňuje přípustnost žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, jestliže se vnitrostátní soud v rámci své posuzovací pravomoci rozhodne ji na základě uvedeného článku 267 předložit (rozsudek ze dne 19. června 2025, Bulgarian posts, C‑785/23, EU:C:2025:462, bod 42 a citovaná judikatura).
42
Zadruhé italská vláda a Komise jsou toho názoru, že položená otázka je nepřípustná v rozsahu, v němž se týká ustanovení 4 rámcové dohody. Z judikatury Soudního dvora totiž vyplývá, že tohoto ustanovení se nelze dovolávat v rámci údajného nerovného zacházení se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou.
43
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že předkládající soud svou žádostí o rozhodnutí o předběžné otázce nezpochybňuje znevýhodňující zacházení se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou ve srovnání se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci, ale rozdílné zacházení mezi různými kategoriemi zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou v závislosti na hospodářském odvětví, v němž vykonávají svou profesní činnost, a sice zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou v odvětví operních a symfonických nadací a zaměstnanci v jiných odvětvích.
44
Soudní dvůr již přitom rozhodl, že případné rozdíly v zacházení s určitými kategoriemi zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou nespadají pod zásadu zákazu diskriminace zakotvenou rámcovou dohodou, jelikož tato zásada byla provedena a konkretizována touto dohodou, pouze pokud jde o rozdílné zacházení se zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou a zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou, kteří se nacházejí ve srovnatelné situaci (rozsudek ze dne 13. ledna 2022, MIUR a Ufficio Scolastico Regionale per la Campania, C‑282/19, EU:C:2022:3, bod 72 a citovaná judikatura).
45
Bod 71 rozsudku Sciotto, na který předkládající soud výslovně odkazuje za účelem odůvodnění své předběžné otázky týkající se uvedeného ustanovení 4, tuto judikaturu nezpochybňuje. I když tento bod zmiňuje potenciální diskriminaci mezi zaměstnanci v pracovním poměru na dobu určitou v odvětví činnosti operních a symfonických nadací a zaměstnanci z jiných odvětví, nelze z toho vyvodit, že by taková diskriminace, za předpokladu, že by byla prokázána, spadala pod ustanovení 4 rámcové dohody. Tento bod totiž pouze uvádí, že zaměstnanci v jiných odvětvích se mohou překvalifikováním své smlouvy stát „srovnatelnými zaměstnanci v pracovním poměru na dobu neurčitou“ ve smyslu tohoto ustanovení. Naproti tomu z uvedeného bodu nevyplývá, že se toto ustanovení 4 vztahuje na rozdílné zacházení mezi různými kategoriemi zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou v závislosti na hospodářském odvětví, v němž vykonávají svou profesní činnost.
46
Z toho vyplývá, že ustanovení 4 rámcové dohody se ve věci v původním řízení nepoužije. V tomto rozsahu je předběžná otázka nepřípustná.
K věci samé
47
Podstatou jediné otázky předkládajícího soudu je, zda ustanovení 5 rámcové dohody musí být vykládáno v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jak je vykládána nejvyšším vnitrostátním soudem, podle které se obecná pravidla upravující pracovní poměry, jejichž cílem je postihovat zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou automatickým překvalifikováním takových smluv na pracovní smlouvu na dobu neurčitou, nepoužijí na odvětví činnosti operních a symfonických nadací, a která stanoví jako sankční opatření v případě zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou v tomto odvětví zaprvé možnost poskytnout minimální částku z titulu náhrady utrpěné škody, kterou lze prokázat pomocí domněnky, aniž je tím dotčena možnost získat vyšší náhradu škody, a zadruhé možnost založit odpovědnost řídících pracovníků těchto nadací v případě vážného pochybení nebo úmyslného porušení vnitrostátní právní úpravy týkající se těchto smluv.
48
Podle ustálené judikatury se ustanovení 5 rámcové dohody týká opatření, která mají zabránit zneužívání vyplývajícímu z používání po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů uzavřených na dobu určitou. Nestanoví konkrétní sankce pro případ, že by byla zneužití konstatovaná. V takovém případě je na vnitrostátních orgánech, aby přijaly opatření, jež musí být nejen přiměřená, ale i dostatečně účinná a odrazující k tomu, aby zajistila plnou účinnost právních norem přijatých na základě rámcové dohody (rozsudky ze dne 8. května 2019, Rossato a Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, bod 27 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 13. června 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 67 a citovaná judikatura).
49
Z toho vyplývá, že pokud došlo ke zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou, musí být možné uplatnit opatření poskytující účinné a rovnocenné záruky ochrany zaměstnanců za účelem uložení náležité sankce za toto zneužití a odstranění následků porušení unijního práva. Podle znění čl. 2 prvního pododstavce směrnice 1999/70, ke které je rámcová dohoda připojena, totiž členské státy musí „přijmout veškerá nezbytná opatření, která jim umožní kdykoli zaručit výsledky stanovené touto směrnicí“ (rozsudek ze dne 13. června 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 69).
50
V tomto ohledu je třeba připomenou, že je ustálenou judikaturou, že přeměna po sobě jdoucích pracovních smluv uzavřených na dobu určitou na pracovní smlouvy na dobu neurčitou není povinná v případě zneužití těchto prvně uvedených pracovních smluv (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. února 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid a další, C‑59/22, C‑110/22 a C‑159/22, EU:C:2024:149, bod 124 a citovaná judikatura). Soudní dvůr měl zejména ve vztahu k vnitrostátním právním předpisům použitelným v odvětví operních a symfonických nadací za to, že rámcová dohoda nestanoví obecnou povinnost členských států takovou přeměnu upravit (v tomto smyslu viz rozsudek Sciotto, bod 59).
51
Je třeba rovněž připomenout, že ustanovení 5 rámcové dohody samo o sobě nebrání tomu, aby členský stát stanovil odlišné důsledky zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou podle toho, zda byly uvedené smlouvy nebo poměry uzavřeny se zaměstnavatelem ze soukromého sektoru nebo se zaměstnavatelem z veřejného sektoru (rozsudek ze dne 7. března 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, bod 42).
52
Stejně tak není a priori zakázáno použití odlišných pravidel ve specifickém hospodářském odvětví z důvodu zvláštností, kterými se vyznačuje (v tomto smyslu viz rozsudek Sciotto, body 46 až 48). V tomto kontextu lze ostatně odkázat na bod 8 obecného odůvodnění rámcové dohody, podle kterého jsou pracovní smlouvy na dobu určitou charakteristické pro zaměstnání v některých odvětvích, povoláních a činnostech a mohou vyhovovat jak zaměstnavatelům, tak zaměstnancům.
53
Z toho vyplývá, že ustanovení 5 rámcové dohody v zásadě nebrání takovým vnitrostátním právním předpisům, jako jsou předpisy dotčené v původním řízení, které ve specifickém odvětví operních a symfonických nadací zakazují automatické překvalifikování pracovní smlouvy na dobu určitou na pracovní smlouvu na dobu neurčitou v případě zneužití první z těchto smluv.
54
Nicméně na základě judikatury citované v bodech 48 a 49 tohoto rozsudku je třeba uvést, že aby mohla být vnitrostátní právní úprava, která zakazuje v odvětví operních a symfonických nadací sankcionovat zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou jejich přeměnou na smlouvu na dobu neurčitou, považována za slučitelnou s rámcovou dohodou, vnitrostátní právní řád dotčeného členského státu musí v případě tohoto sektoru obsahovat jiné účinné opatření, které zabrání a případně bude sankcionovat zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou (v tomto smyslu viz rozsudky Sciotto, bod 60, a ze dne 22. února 2024, Consejería de Presidencia, Justicia e Interior de la Comunidad de Madrid a další, C‑59/22, C‑110/22 a C‑159/22, EU:C:2024:149, bod 127, jakož i citovaná judikatura).
55
Není však úkolem Soudního dvora vyjadřovat se k výkladu vnitrostátní právní úpravy nebo judikatury, a tedy je posouzení, zda vnitrostátní právo obsahuje takové opatření, úkolem příslušných vnitrostátních soudů (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. června 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 70 a citovaná judikatura).
56
Soudní dvůr však při rozhodování o předběžné otázce může případně podat upřesnění, aby vnitrostátnímu soudu poskytl vodítko při jeho posuzování právní úpravy dotčené ve sporu, který projednává (rozsudek ze dne 8. května 2019, Rossato a Conservatorio di Musica F. A. Bonporti, C‑494/17, EU:C:2019:387, bod 29 a citovaná judikatura).
57
V projednávané věci předkládající soud ve své předběžné otázce poukazuje na vnitrostátní právní úpravu, která jakožto sankční opatření za zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou stanoví dvě různá opatření, a sice zaprvé možnost získat náhradu vzniklé škody a zadruhé možnost založit odpovědnost řídících pracovníků dotyčné operní nebo symfonické nadace v případě vážného pochybení nebo úmyslného porušení vnitrostátní právní úpravy týkající se pracovních smluv na dobu určitou z jejich strany.
58
Pokud jde zaprvé o náhradu škody, kterou může zaměstnanec obdržet, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že právní úprava použitelná na pracovní smlouvy dotčené v původním řízení, jak je vykládána Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), stanoví náhradu vzniklé újmy, která představuje předpokládanou škodu, která je určenou odkazem na minimální a maximální částku, aniž je dotčena možnost prokázat existenci vyšší škody. Předkládající soud v této souvislosti uvádí, že vnitrostátní právo zaručuje přiznání minimální náhrady škody v rozmezí 2,5 až 12 měsíčních platů.
59
V tomto ohledu je třeba mít zaprvé za to, že taková právní úprava, která stanoví odškodnění poškozeného zaměstnance za škodu prokázanou na základě domněnky, aniž je dotčena možnost prokázat existenci vyšší škody, může představovat účinné opatření k postihu zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou. V této souvislosti již Soudní dvůr rozhodl, že vzhledem k obtížím spojeným s prokázáním existence ztráty příležitosti může mechanismus domněnky zajišťující zaměstnanci, který z důvodu zneužití po sobě jdoucích smluv na dobu určitou utrpěl ztrátu pracovních příležitostí, možnost odstranit následky takového porušení unijního práva, splňovat požadavek efektivity (rozsudek ze dne 7. března 2018, Santoro, C‑494/16, EU:C:2018:166, bod 50).
60
Omezení možnosti využít pracovní smlouvy na dobu určitou, pokud jde o celkovou maximální nebo minimální dobu trvání, stanovená touto vnitrostátní právní úpravou však z předkládacího rozhodnutí nevyplývají. Podle vnitrostátní právní úpravy použitelné ratione temporis na smlouvy dotčené v původním řízení, jak je citována předkládajícím soudem, se totiž články 19 až 21 legislativního nařízení č. 81/2015 a legislativního nařízení č. 81/2015, ve znění pozdějších předpisů, které stanovily omezení doby trvání pracovní smlouvy na dobu určitou a podmínky prodloužení doby platnosti smlouvy na dobu určitou, nemohou použít na operní a symfonické nadace.
61
Jak přitom uvedla Komise, v legislativním kontextu, který nestanoví omezení doby trvání ani podmínek pro obnovování nebo prodlužování pracovních smluv na dobu určitou, je obtížné prokázat zneužívající povahu použití takových smluv, ačkoliv její prokázání je nezbytné k tomu, aby bylo možné požadovat náhradu škody. Z toho vyplývá, že stanovení těchto omezení a podmínek, jak vyplývá z nařízení s mocí zákona č. 59, které však není ratione temporis použitelné na spor v původním řízení, může do značné míry přispět k účinnosti pravidel, která stanoví zmírnění prokazování této škody, a tudíž k účinnosti opatření na ochranu zaměstnance poškozeného zneužitím po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou.
62
Zadruhé, pokud jde o výpočet výše náhrady škody, Soudní dvůr již měl příležitost rozhodnout, že zásada plné náhrady vzniklé škody a zásada proporcionality ukládají členským státům, aby v takovém případě, jako je případ sporu v původním řízení, stanovily přiměřenou náhradu, která přesahuje čistě symbolickou náhradu, aniž jde nad rámec plné kompenzace (rozsudek ze dne 13. června 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 83).
63
V tomto ohledu je třeba z judikatury Soudního dvora vyvodit, že vnitrostátní opatření, které stanoví horní hranici náhrady škody, která může být přiznána v případě, jako je případ v původním řízení, neumožňuje v situacích zneužití, které překračují určitou dobu z hlediska let, přiměřenou a účinnou nápravu ani přiměřenou a plnou náhradu škody vzniklé v důsledku takového zneužití (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. června 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, bod 81). Jak totiž poznamenala Komise, opatření, které stanoví takovou horní hranici náhrady škody, která může být poskytnuta, nebude mít pro zaměstnavatele odrazující účinek, jakmile bude dosaženo maximální výše náhrady škody.
64
V projednávaném případě, jak bylo uvedeno v bodě 58 tohoto rozsudku, z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že vnitrostátní právní úprava použitelná na pracovní smlouvy dotčené ve věcech v původních řízeních, jak je vykládána Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), zaprvé zaručuje poskytnutí minimální náhrady škody, která tvoří částku v rozmezí 2,5 a 12 měsíčních platů a zadruhé se nejeví, že by stanovila horní hranici, jelikož zaměstnanec může prokázat vyšší škodu.
65
Vzhledem k tomu, že tato právní úprava umožňuje vnitrostátnímu soudu přiznat přiměřenou a úplnou náhradu utrpěné škody, jelikož připouští překročení minimální částky stanovené v případě, že je prokázáno, že škoda je vyšší, může být uvedená právní úprava považována za přiměřené, a tudíž účinné opatření za účelem postihu zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou. Kromě toho neexistence horní hranice může přispět k odrazující povaze tohoto opatření, jelikož může podnítit zaměstnavatele k tomu, aby omezili využívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou, dodržovali maximální dobu trvání těchto smluv a ukončili jejich obnovování nebo prodlužování přesahující tuto dobu.
66
Dále vzhledem k tomu, že přiměřená a odrazující povaha takové náhrady škody závisí na specifických rysech konkrétního případu, o němž musí vnitrostátní soud rozhodnout, je třeba v této souvislosti uvést, že Komise poznamenala, že italský zákonodárce v průběhu roku 2024 změnil čl. 36 odst. 5 legislativního nařízení č. 165/2001 ze dne 30. března 2001, což vedlo ke zvýšení částky náhrady škody, které může být poskytnuta v případě zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou. Zaměstnanec, který byl poškozen takovým zneužitím, má totiž nárok na náhradu škody ve výši 4 až 24 měsíčních platů poslední referenční mzdy, aniž je dotčeno právo tohoto zaměstnance prokázat, že utrpěl škodu vyšší. V této souvislosti tento orgán rovněž odkázal na rozsudek Tribunale ordinario di Cuneo (Soud prvního stupně v Cuneo, Itálie) ze dne 24. září 2024, který sankcionuje uplatněním částek stanovených tímto ustanovením ve znění pozdějších předpisů, zejména skutečnosti, které nastaly před vstupem tohoto ustanovení v platnost.
67
Zadruhé vzhledem k tomu, že právní úprava použitelná na pracovní smlouvy dotčené ve věcech v původních řízeních, jak ji vykládá Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), stanoví kromě možnosti získat náhradu za utrpěnou škodu i pravidlo, podle kterého může být odpovědnost řídícího pracovníka či pracovníků dotyčné operní nebo symfonické nadace založena za finanční újmu způsobenou státu porušením ustanovení týkajících se pracovních smluv na dobu určitou použitelných v tomto odvětví, má-li toto porušení úmyslnou povahu nebo je-li důsledkem vážného pochybení tohoto řídícího pracovníka nebo pracovníků – což musí předkládající soud ověřit s ohledem na to, co je uvedeno v bodě 40 tohoto rozsudku – je třeba uvést, že Soudní dvůr již rozhodl, že skutečnost, že vnitrostátní právní předpisy ukládají správním orgánům, aby v takovém případě vymáhaly od odpovědných řídících pracovníků částky vyplacené zaměstnancům z titulu náhrady škody vzniklé v důsledku porušení těchto ustanovení, je pouze jedním z opatření, jejichž účelem je předcházet a postihovat zneužití pracovních smluv na dobu určitou, a je na předkládajícím soudu, aby ověřil, zda je uplatnění této odpovědnosti dostatečně účinné a odrazující k tomu, aby zajistilo plnou účinnost norem přijatých na základě rámcové dohody (rozsudek Sciotto, bod 63).
68
Předkládající soud bude muset při posuzování této povahy případně zohlednit okolnost tvrzenou Nadací a italskou vládou, jejíž ověření je rovněž na tomto soudu, že právní úprava použitelná na pracovní smlouvy dotčené ve věci v původním řízení stanoví kromě uvedené možnosti založit osobní odpovědnost řídícího pracovníka za finanční újmu způsobenou státu, i odepření přiznat tomuto řídícímu pracovníkovi jakoukoliv výkonnostní prémii nebo skutečnost, že tato odpovědnost bude zohledněna v rámci prodloužení smlouvy uvedeného řídícího pracovníka. Taková opatření totiž představují doprovodná opatření, která mohou mít významný odrazující účinek z důvodu negativních důsledků, které mohou mít v případě zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou na profesní kariéru a případně na osobní majetek řídícího pracovníka odpovědného za takové zneužití.
69
Konečně je třeba uvést, že v případě, že by měl předkládající soud za to, že opatření k sankcionování zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv nebo poměrů na dobu určitou stanovená právní úpravou použitelnou na pracovní smlouvy dotčené v původním řízení, jak je vykládána Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud), nemohou být kvalifikována jako účinná opatření ve smyslu judikatury citované v bodě 54 tohoto rozsudku, musí tento soud dbát v co největším možném rozsahu na to, aby vnitrostátní právo vykládal tak, že zajistí plnou účinnost směrnice 1999/70, a aby dospěl k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí.
70
V této souvislosti je třeba připomenout, že ustanovení 5 rámcové dohody není bezpodmínečné a dostatečně přesné, aby mělo přímý účinek. Takového ustanovení, které nemá přímý účinek, se přitom nelze jako takového dovolávat jednotlivcem před vnitrostátním soudem v rámci sporu, na který se vztahuje unijní právo, za účelem vyloučení použití ustanovení vnitrostátního práva, které je s ním v rozporu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. června 2021, Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario, C‑726/19, EU:C:2021:439, body 79 a 80, jakož i citovaná judikatura).
71
Z ustálené judikatury však vyplývá, že vnitrostátní soudy jsou při použití vnitrostátního práva povinny vykládat jej v co možná největším rozsahu ve světle znění a účelu dotčené směrnice, aby dosáhly výsledku jí zamýšleného, a tím souladu s čl. 288 třetím pododstavcem SFEU. Povinnost vnitrostátního soudu přihlížet k obsahu směrnice, pokud vykládá a aplikuje relevantní pravidla vnitrostátního práva, je omezena obecnými právními zásadami, zejména zásadou právní jistoty a zásadou zákazu zpětné účinnosti, a nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. června 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, body 102 až 104, jakož i citovaná judikatura).
72
Po tomto upřesnění je však v takovém případě na vnitrostátním soudu, aby učinil vše, co spadá do jeho pravomoci, tím, že vezme v úvahu veškeré vnitrostátní právo a použije metody výkladu jím uznané, aby v co největším možném rozsahu vyložil relevantní ustanovení tohoto vnitrostátního práva v souladu s ustanovením 5 rámcové dohody a aplikoval uvedené právo tak, aby řádně postihoval zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou a odstranil následky porušení unijního práva, aby zajistil plnou účinnost směrnice 1999/70 a dospěl k výsledku, který by byl v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 13. června 2024, DG de la Función Pública, Generalitat de Catalunya a Departamento de Justicia de la Generalitat de Catalunya, C‑331/22 a C‑332/22, EU:C:2024:496, body 105 a 107).
73
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na předběžnou otázku odpovědět tak, že ustanovení 5 rámcové dohody musí být vykládáno v tom smyslu, že nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jak je vykládána nejvyšším vnitrostátním soudem, podle které se obecná pravidla upravující pracovní poměry, jejichž cílem je postihovat zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou automatickým překvalifikováním takových smluv na pracovní smlouvu na dobu neurčitou, nepoužijí na odvětví činnosti operních a symfonických nadací, a která stanoví jako sankční opatření v případě zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou v tomto odvětví zaprvé možnost poskytnout minimální částku z titulu náhrady vzniklé škody, kterou lze prokázat pomocí domněnky, aniž je tím dotčena možnost získat vyšší náhradu škody, a zadruhé možnost založit odpovědnost řídících pracovníků těchto nadací v případě vážného pochybení nebo úmyslného porušení vnitrostátní právní úpravy týkající se těchto smluv z jejich strany, pokud tato opatření umožňují účinně postihovat zjištění zneužití, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu. Pokud má tento soud za to, že tato opatření neumožňují takovým způsobem postihovat zneužívání pracovních smluv na dobu určitou v odvětví činnosti operních a symfonických nadací, musí vyložit vnitrostátní právo v co největším možném rozsahu v souladu s tímto ustanovením, aby zajistil plnou účinnost směrnice 1999/70 a dospěl k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí.
K nákladům řízení
74
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:
Ustanovení 5 rámcové dohody o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené dne 18. března 1999, která je obsažena v příloze směrnice Rady 1999/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS,
musí být vykládáno v tom smyslu, že
nebrání takové vnitrostátní právní úpravě, jak je vykládána nejvyšším vnitrostátním soudem, podle které se obecná pravidla upravující pracovní poměry, jejichž cílem je postihovat zneužívání po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou automatickým překvalifikováním takových smluv na pracovní smlouvu na dobu neurčitou, nepoužijí na odvětví činnosti operních a symfonických nadací, a která stanoví jako sankční opatření v případě zneužití po sobě jdoucích pracovních smluv na dobu určitou v tomto odvětví zaprvé možnost poskytnout minimální částku z titulu náhrady vzniklé škody, kterou lze prokázat pomocí domněnky, aniž je tím dotčena možnost získat vyšší náhradu škody, a zadruhé možnost založit odpovědnost řídících pracovníků těchto nadací v případě vážného pochybení nebo úmyslného porušení vnitrostátní právní úpravy týkající se těchto smluv z jejich strany, pokud tato opatření umožňují účinně postihovat zjištění zneužití, což přísluší posoudit předkládajícímu soudu. Pokud má tento soud za to, že tato opatření neumožňují takovým způsobem postihovat zneužívání pracovních smluv na dobu určitou v odvětví činnosti operních a symfonických nadací, musí vyložit vnitrostátní právo v co největším možném rozsahu v souladu s tímto ustanovením, aby zajistil plnou účinnost směrnice 1999/70 a dospěl k výsledku, který bude v souladu s cílem sledovaným touto směrnicí.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.