62025TO0144
USNESENÍ TRIBUNÁLU (sedmého senátu)
25. března 2026 (
*1
)
„Žaloba na neplatnost a žaloba na náhradu škody – Institucionální právo – Ochrana osobních údajů – Nařízení (EU) 2018/1725 – Stížnost adresovaná evropskému inspektorovi ochrany údajů týkající se zpracování osobních údajů úřadem EUIPO – Nevydání rozhodnutí v části věci samé – Částečná zjevná nepřípustnost“
Ve věci T‑144/25,
WS, zástupci: H. Tettenborn, advokát,
žalobce,
proti
Evropskému inspektorovi ochrany údajů (EIOÚ), zástupci: D. Nardi, F. Muller a A. Zawiła-Niedźwiecka, jako zmocněnci,
žalovanému,
TRIBUNÁL (sedmý senát),
ve složení: K. Kecsmár, předseda, P. Nihoul (zpravodaj) a U. Öberg, soudci,
za soudní kancelář: V. Di Bucci, vedoucí,
s přihlédnutím k písemné části řízení,
vydává toto
Usnesení
1
Svou žalobou se žalobce, WS, domáhá jednak na základě článku 263 SFEU zrušení údajného implicitního rozhodnutí evropského inspektora ochrany údajů (EIOÚ) ze dne 26. února 2025 nevyhovět žalobcově stížnosti ze dne 25. listopadu 2024 týkající se způsobu, jakým Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) zpracovával jeho osobní údaje (dále jen „napadené rozhodnutí“), a jednak na základě článků 268 a 340 SFEU náhrady újmy, která mu údajně vznikla v důsledku jednání EIOÚ vůči němu.
Skutečnosti předcházející sporu
2
Dne 1. srpna 2024 požádal žalobce na základě nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise (Úř. věst. 2001, L 145, s. 43; Zvl. vyd. 01/03, s. 331) u EUIPO o přístup k některým dokumentům.
3
Vzhledem k tomu, že EUIPO nepotvrdil přijetí této žádosti ani následných potvrzujících žádostí, jej žalobce dopisem ze dne 4. listopadu 2024 požádal, aby to bylo považováno za porušení ochrany údajů.
4
Rozhodnutím ze dne 15. listopadu 2024 výkonný ředitel EUIPO na základě čl. 4 odst. 1 písm. b), odst. 2 druhé odrážky a odst. 3 nařízení č. 1049/2001 potvrdil implicitní zamítavé rozhodnutí.
5
Dne 25. listopadu 2024 podal žalobce u EIOÚ stížnost na EUIPO, v níž mimo jiné uvedl, že si od EUIPO přeje získat kopii svých osobních údajů, jakož i protokoly týkající se všech operací zpracování údajů, obnovu jeho údajů, které byly vymazány, omezení zpracování jeho údajů a informace týkající se tohoto porušení ochrany údajů (dále jen „stížnost ze dne 25. listopadu 2024“). Téhož dne EIOÚ potvrdil přijetí této stížnosti zasláním automaticky vygenerovaného e-mailu.
6
Dne 5. prosince 2024 požádal žalobce EIOÚ, aby mu sdělil číslo spisu přidělené jeho stížnosti ze dne 25. listopadu 2024 a veškeré doplňující informace.
7
Dne 20. ledna 2025 zopakoval žalobce svou žádost týkající se čísla spisu.
8
Dne 21. ledna 2025 potvrdil EIOÚ přijetí obou těchto e-mailů žalobce. Kromě toho jej EIOÚ informoval, že o stížnosti ze dne 25. listopadu 2024 nenalezl žádný záznam, a vyzval jej, aby ji předložil znovu.
9
E-mailem z téhož dne žalobce odmítl vyhovět výzvě EIOÚ k opětovnému podání stížnosti ze dne 25. listopadu 2024 z důvodu, že potvrzení o přijetí, které mu bylo k tomuto datu vydáno, prokazuje, že uvedená stížnost byla podána správně. Žalobce nicméně předložil kopii své stížnosti a jejích příloh, jakož i kopii automaticky vygenerovaného potvrzení o přijetí.
10
Dne 24. ledna 2025 informoval EIOÚ žalobce, že jeho stížnost ze dne 25. listopadu 2024 byla zaregistrována pod číslem spisu 2025-0100. V témže e-mailu EIOÚ uvedl následující upřesnění: „Vaši stížnost posoudíme a budeme Vás informovat o dalším vývoji.“
11
Dne 29. ledna 2025 požádal žalobce EIOÚ, aby jej informoval o přijatých opatřeních.
12
Dne 31. ledna 2025 EIOÚ mimo jiné znovu potvrdil přijetí stížnosti ze dne 25. listopadu 2024, jakož i číslo spisu, které bylo stížnosti přiděleno, a informoval žalobce, že informace, které předal ve svém e-mailu ze dne 21. ledna 2025, budou zohledněny při posuzování jeho stížnosti.
13
E-mailem ze dne 7. února 2025 informoval EIOÚ žalobce mimo jiné o tom, že jeho stížnost ze dne 25. listopadu 2024, jak byla podána on-line, byla identifikována dne 5. února 2025 a bude posouzena.
14
Dne 2. března 2025 podal žalobce projednávanou žalobu.
Skutečnosti následující po podání žaloby
15
Dne 16. dubna 2025 informoval EIOÚ žalobce o svém rozhodnutí odložit stížnost ze dne 25. listopadu 2024. V tomto ohledu měl EIOÚ za to, že se tato stížnost netýká zpracování osobních údajů, ale vyřizování žádostí o přístup veřejnosti k dokumentům předložených na základě nařízení č. 1049/2001. EIOÚ měl tudíž za to, že stížnost nespadá do jeho působnosti a neexistují dostatečné důvody pro zahájení šetření.
Návrhová žádání účastníků řízení
16
Žalobce v žalobě navrhuje, aby Tribunál:
–
napadené rozhodnutí zrušil;
–
uložil EIOÚ, aby mu poskytl náhradu v částce, kterou určí Tribunál, avšak nejméně ve výši 1500 eur, za nemajetkovou újmu, která mu vznikla v důsledku napadeného rozhodnutí;
–
uložil EIOÚ náhradu nákladů řízení.
17
EIOÚ v námitce nepřípustnosti navrhuje, aby Tribunál:
–
odmítl návrh na zrušení jako nepřípustný;
–
zamítl návrh na náhradu škody jako neopodstatněný;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
18
Žalobce ve svém vyjádření k námitce nepřípustnosti v podstatě navrhuje, aby Tribunál:
–
námitku nepřípustnosti zamítl.
Právní otázky
K návrhu na zrušení
19
Podle článku 131 jednacího řádu Tribunálu platí, že Tribunál může kdykoli bez návrhu, dospěje-li k závěru, že se žaloba stala bezpředmětnou a že již není důvodné rozhodnout ve věci samé, rozhodnout na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí účastníků řízení usnesením s odůvodněním.
20
Tribunál pokládá projednávanou věc za dostatečně objasněnou na základě písemností ve spisu a podle uvedeného článku po vyslechnutí účastníků řízení konstatuje, že nebude v řízení pokračovat a ve věci rozhodne.
K otázce, zda dne 26. února 2025 vzniklo implicitní rozhodnutí
21
Za účelem určení, zda se návrh na zrušení stal bezpředmětným, považuje Tribunál za vhodné přezkoumat, zda návrh měl v okamžiku podání žaloby předmět. Je tedy třeba ověřit, zda dne 26. února 2025 vzniklo implicitní rozhodnutí.
22
Článek 63 odst. 3 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2018/1725 ze dne 23. října 2018 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány, institucemi a jinými subjekty Unie a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení nařízení (ES) č. 45/2001 a rozhodnutí č. 1247/2002/ES (Úř. věst. 2018, L 295, s. 39) stanoví, že „[p]okud se [EIOÚ] stížností nezabývá nebo neinformuje subjekt údajů do tří měsíců o pokroku v řešení stížnosti [nebo o jejím výsledku], má se za to, že [EIOÚ] stížnost zamítl“.
23
Z toho plyne, že implicitní zamítavé rozhodnutí vznikne, jsou-li splněny dvě kumulativní podmínky. Zaprvé musí být splněna podmínka, že EIOÚ stěžovatele ve lhůtě tří měsíců neinformoval o výsledku stížnosti. Zadruhé musí platit, že EIOÚ neinformoval stěžovatele ve stejné lhůtě o pokroku v řešení stížnosti.
24
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci žalobce podal stížnost dne 25. listopadu 2024, uplynula tříměsíční lhůta dne 25. února 2025. Mezi účastníky řízení je přitom nesporné, že EIOÚ neinformoval žalobce o výsledku stížnosti ve lhůtě tří měsíců od obdržení stížnosti. Je tedy třeba ověřit, zda EIOÚ nicméně před uplynutím uvedené lhůty, tedy před 26. únorem 2025, neinformoval žalobce o pokroku v řešení stížnosti, čímž by zamezil vzniku implicitního zamítavého rozhodnutí.
25
Jak je uvedeno v bodě 8 výše, EIOÚ nejprve dne 21. ledna 2025 informoval žalobce, že nemá žádný záznam o stížnosti ze dne 25. listopadu 2024.
26
Následně dne 24. ledna 2025 – poté, co žalobce poskytl kopii své stížnosti – EIOÚ žalobce informoval, že stížnost byla přijata a zaregistrována pod číslem spisu 2025-0100. EIOÚ rovněž informoval žalobce o tom, že stížnost posoudí a bude jej informovat o dalším vývoji.
27
Poté dne 31. ledna 2025 EIOÚ odpověděl na další žádosti žalobce o informace, když uvedl, že informace, které žalobce předal dne 21. ledna 2025, budou při posuzování jeho stížnosti zohledněny. Rovněž upřesnil, že na tuto stížnost bude nahlíženo jako na došlou dne 25. listopadu 2024.
28
A konečně EIOÚ e-mailem ze dne 7. února 2025 v podstatě zejména:
–
informoval žalobce, že jeho stížnost ze dne 25. listopadu 2024, jak byla podána on-line, byla identifikována dne 5. února 2025 a bude posouzena;
–
upřesnil, že e-mailem ze dne 31. ledna 2025 chtěl pouze informovat žalobce, že jeho stížnost bude posouzena na základě kopie obdržené dne 21. ledna 2025, ale že za datum podání bude považován 25. listopad 2024;
–
vysvětlil, že jelikož má nyní k dispozici originál stížnosti ze dne 25. listopadu 2024, bude stížnost posuzována na základě tohoto originálu, a
–
odpověděl na žádost žalobce o přístup k jeho stížnosti a předal mu ji ve formě souboru PDF.
29
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že tyto informace, které EIOÚ sdělil žalobci, nejsou informacemi o pokroku v řešení stížnosti ve smyslu čl. 63 odst. 3 nařízení 2018/1725.
30
Zaprvé nelze jako informace o pokroku v řešení stížnosti kvalifikovat všechny informace související se ztrátou a následným nalezením stížnosti ze dne 25. listopadu 2024. V projednávané věci by připuštění takové kvalifikace znamenalo nerespektovat primární smysl pojmu „pokrok“, který předpokládá určitý skutečný posun při vyřizování stížnosti.
31
Zadruhé, jak správně uvádí žalobce, pouhé sdělení čísla spisu a údaj o tom, že stížnost bude vyřízena, neukazují na skutečný pokrok při vyřizování stížnosti.
32
Z toho plyne, že informace předané před 26. únorem 2025 neodrážely skutečný pokrok při vyřizování stížnosti ze dne 25. listopadu 2024, a tudíž nebyly na překážku vzniku implicitního rozhodnutí. Vzhledem k neposkytnutí informací o výsledku stížnosti nebo o pokroku při jejím vyřizování ve lhůtě stanovené v čl. 63 odst. 3 nařízení 2018/1725 tedy po uplynutí této lhůty, a sice dne 26. února 2025, vzniklo implicitní zamítavé rozhodnutí.
33
Z výše uvedeného vyplývá, že návrh na zrušení měl v okamžiku podání žaloby předmět.
K zániku předmětu návrhu na zrušení v průběhu řízení
34
Je však třeba přezkoumat, zda si návrh na zrušení svůj předmět od té doby zachoval.
35
Je třeba připomenout, že se návrh v projednávané věci týká zrušení implicitního zamítavého rozhodnutí ze dne 26. února 2025.
36
Podle judikatury musí předmět sporu přetrvat až do vydání soudního rozhodnutí, jinak není namístě rozhodnout ve věci samé (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. ledna 2021, Leino-Sandberg v. Parlament, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, bod 32 a citovaná judikatura).
37
V tomto ohledu má přijetí výslovného rozhodnutí za následek zrušení implicitního rozhodnutí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. října 2014, Strack v. Komise, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, body 88 a 89, a ze dne 26. března 2020, ViaSat v. Komise, T‑734/17, nezveřejněný, EU:T:2020:123, bod 17).
38
Toto zrušení napadeného aktu má vzhledem ke své zpětné účinnosti za následek zánik předmětu sporu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 7. června 2007, Wunenburger v. Komise, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, body 48 a 49; ze dne 4. září 2018, ClientEarth v. Komise, C‑57/16 P, EU:C:2018:660, bod 45, a ze dne 21. ledna 2021, Leino-Sandberg v. Parlament, C‑761/18 P, EU:C:2021:52, bod 33).
39
V takovém případě nemůže být přezkum žaloby proti implicitnímu rozhodnutí odůvodněn ani snahou zabránit opakování vytýkané protiprávnosti, ani usnadněním případných žalob na náhradu škody, neboť těchto cílů je možné dosáhnout přezkumem žaloby proti výslovnému rozhodnutí (viz usnesení ze dne 11. února 2025, Reverbel v. Komise, T‑178/24, EU:T:2025:173, bod 23 a citovaná judikatura).
40
V projednávané věci mělo přijetí výslovného rozhodnutí ze dne 16. dubna 2025 za následek zrušení implicitního rozhodnutí ze dne 26. února 2025. Toto rozhodnutí zmizelo z právního řádu Evropské unie a již nemůže být předmětem žaloby na neplatnost. Kromě toho žalobce po přijetí výslovného rozhodnutí neupravil svá návrhová žádání na základě článku 86 jednacího řádu. Je tedy nutno konstatovat, že návrh na zrušení směřuje pouze proti implicitnímu zamítavému rozhodnutí, které však již neexistuje. Za těchto okolností má zánik napadeného rozhodnutí za následek ztrátu předmětu návrhu na zrušení.
41
Je pravda, jak tvrdí žalobce, že výslovným rozhodnutím ze dne 16. dubna 2025 bylo v zásadě potvrzeno zamítnutí stížnosti tak, jak bylo vyjádřeno v napadeném rozhodnutí. Tato okolnost však nebrání zániku napadeného rozhodnutí, a tudíž i předmětu návrhu na zrušení (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 19. února 2013, Beninca v. Komise, T‑418/12, nezveřejněné, EU:T:2013:75, a ze dne 18. března 2022, Saure v. Komise, T‑232/21, nezveřejněné, EU:T:2022:165).
42
V důsledku toho již není namístě rozhodovat o návrhových žádáních znějících na zrušení napadeného rozhodnutí.
K návrhu na náhradu škody
43
Žalobce v podstatě tvrdí, že utrpěl nemajetkovou újmu způsobenou pochybeními EIOÚ uplatněnými na podporu návrhu na zrušení. Tato údajná pochybení uvedla žalobce podle jeho slov do trvalé nejistoty a oslabila jeho postavení v jakékoli žalobě proti EUIPO.
44
EIOÚ s argumenty žalobce nesouhlasí.
45
Podle článku 126 jednacího řádu platí, že je-li určitý návrh zjevně nepřípustný, může Tribunál rozhodnout usnesením s odůvodněním, aniž by pokračoval v řízení.
46
Tribunál má projednávanou věc za dostatečně objasněnou na základě podkladů obsažených v soudním spise, a proto nebude v řízení pokračovat a ve věci rozhodne.
47
V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čl. 76 písm. d) jednacího řádu musí každá žaloba dostatečně jasně a přesně uvést dovolávané žalobní důvody, jež žalovanému umožní připravit si obranu a Tribunálu rozhodnout o žalobě. Aby byly splněny tyto požadavky, musí žaloba na náhradu škody obsahovat skutečnosti, které umožňují prokázat protiprávnost jednání vytýkaného dotyčnému orgánu, skutečnou existenci škody a existenci příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou (viz rozsudek ze dne 11. července 1996, International Procurement Services v. Komise, T‑175/94, EU:T:1996:102, bod 44 a citovaná judikatura).
48
V projednávané věci žalobce v rámci svého návrhu na náhradu škody odkazuje na žalobní důvod uplatněný na podporu svého návrhu na zrušení. Kromě toho tvrdí, že EIOÚ jednal protiprávně ze všech důvodů uvedených v argumentaci rozvinuté v rámci návrhu na zrušení.
49
Je třeba připomenout kontext, do něhož je tento návrh na náhradu škody zasazen. Implicitní rozhodnutí ze dne 26. února 2025 mělo za následek zamítnutí stížnosti ze dne 25. listopadu 2024. Vzhledem k tomu, že žalobce měl za to, že toto zamítnutí je protiprávní, podal proti tomuto implicitnímu rozhodnutí dne 2. března 2025 žalobu. Poté z důvodu přijetí výslovného rozhodnutí ze dne 16. dubna 2025 napadené rozhodnutí zaniklo. Je pravda, že zamítnutí stížnosti je nyní zajištěno výslovným rozhodnutím ze dne 16. dubna 2025. Posledně uvedené rozhodnutí však není předmětem žaloby, jelikož v tomto ohledu nedošlo k úpravě návrhových žádání žalobce.
50
Z toho plyne, že žalobce, který musí prokázat protiprávnost, kterou tvrdí, se omezuje na odkaz na argumenty směřující proti napadenému rozhodnutí, které již neexistuje. Vzhledem k tomu, že žalobce neposkytl další důkazy nebo vysvětlení, nemá Tribunál možnost analyzovat legalitu zamítnutí stížnosti ze dne 25. listopadu 2024 pouze na základě napadeného rozhodnutí, které z unijního právního řádu zmizelo.
51
V tomto kontextu totiž takový obecný odkaz přesně neidentifikuje protiprávnost jednání vytýkaného EIOÚ. V tomto ohledu je třeba připomenout, že Tribunálu nepřísluší, je-li návrh na náhradu škody podán společně s návrhem na zrušení, aby mezi různými výtkami uvedenými na podporu návrhu na zrušení vyhledával nebo určoval tu nebo ty, které žalobce zamýšlí použít jako základ návrhu na náhradu škody (viz usnesení ze dne 11. ledna 2012, Ben Ali v. Rada, T‑301/11, nezveřejněné, EU:T:2012:4, bod 72 a citovaná judikatura).
52
Návrh na náhradu škody proto nesplňuje požadavky jasnosti a přesnosti stanovené v čl. 76 písm. d) jednacího řádu. Musí být tedy odmítnut jako zjevně nepřípustný.
K nákladům řízení
53
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle článku 137 jednacího řádu platí, že není-li vydáno rozhodnutí ve věci samé, rozhodne o nákladech řízení Tribunál dle volného uvážení.
54
V projednávané věci je třeba uvést, že k podání projednávané žaloby proti implicitnímu rozhodnutí o zamítnutí žalobcovy stížnosti vedlo žalobce právě to, že EIOÚ ve stanovené lhůtě neinformoval žalobce o pokroku.
55
Za těchto okolností má Tribunál za to, že je důvodné uložit EIOÚ náhradu nákladů řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (sedmý senát)
rozhodl takto:
1)
O návrhu na neplatnost již není důvodné rozhodnout.
2)
Návrh na náhradu škody se odmítá jako zjevně nepřípustný.
3)
Evropský inspektor ochrany údajů (EIOÚ) ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady vynaložené WS.
V Lucemburku dne 25. března 2026.
Vedoucí soudní kanceláře
V. Di Bucci
Předseda
K. Kecsmár
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.