62022CJ0603
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (třetího senátu)
5. září 2024 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Justiční spolupráce v trestních věcech – Směrnice (EU) 2016/800 – Procesní záruky pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení – Oblast působnosti – Článek 2 odst. 3 – Osoby, které byly ke dni zahájení trestního řízení proti nim dětmi, avšak v průběhu řízení dosáhly věku 18 let – Článek 4 – Právo na informace – Článek 6 – Právo na přístup k obhájci – Článek 18 – Právo na právní pomoc – Článek 19 – Procesní prostředky nápravy – Přípustnost důkazů získaných v rozporu s procesními právy“
Ve věci C‑603/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím Okresního soudu ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku, Polsko) ze dne 26. srpna 2022, došlým Soudnímu dvoru dne 19. září 2022, v trestním řízení proti
M. S.,
J. W.,
M. P.,
za účasti:
Prokurator Rejonowy w Słupsku,
D. G., jednající jako opatrovník M. B. a B. B.,
SOUDNÍ DVŮR (třetí senát),
ve složení: K. Jürimäe (zpravodajka), předsedkyně senátu, K. Lenaerts, předseda Soudního dvora, vykonávající funkci soudce třetího senátu, N. Piçarra, N. Jääskinen a M. Gavalec, soudci,
generální advokátka: T. Ćapeta,
za soudní kancelář: N. Mundhenke, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 15. listopadu 2023,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Prokurator Rejonowy w Słupsku: T. Rutkowska-Szmydyńska, Prokurator Regionalny w Gdańsku,
–
za polskou vládu: B. Majczyna, J. Sawicka a S. Żyrek, jako zmocněnci,
–
za českou vládu: M. Smolek, T. Suchá a J. Vláčil, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: S. Grünheid, K. Herrmann, J. Hottiaux a M. Wasmeier, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 22. února 2024,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 47 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“), článku 2 a čl. 19 odst. 1 druhého pododstavce směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/800 ze dne 11. května 2016 o procesních zárukách pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení (Úř. věst. 2016, L 132, s. 1), čl. 12 odst. 2 a článku 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/48/EU ze dne 22. října 2013 o právu na přístup k obhájci v trestním řízení a řízení týkajícím se evropského zatýkacího rozkazu a o právu na informování třetí strany a právu na komunikaci s třetími osobami a konzulárními úřady v případě zbavení osobní svobody (Úř. věst. 2013, L 294, s. 1), článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení (Úř. věst. 2012, L 142, s. 1), čl. 7 odst. 1 a 2, jakož i čl. 10 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/343 ze dne 9. března 2016, kterou se posilují některé aspekty presumpce neviny a právo být přítomen při trestním řízení před soudem (Úř. věst. 2016, L 65, s. 1), jakož i zásad přednosti, přímého účinku a účinnosti unijního práva.
2
Tato žádost byla předložena v rámci trestního řízení zahájeného proti M. S., J. W. a M. P., třem nezletilým, kteří byli obviněni z vloupání do budov uzavřeného bývalého rekreačního střediska, čímž způsobili škodu M. B. a B. B., kteří jsou zastoupeni ustanoveným opatrovníkem D. G.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2012/13
3
Body 19 a 26 odůvodnění směrnice 2012/13 zní:
„(19)
Příslušné orgány by měly podezřelého nebo obviněného neprodleně ústně či písemně informovat o [procesních právech], tak jak platí podle vnitrostátního práva, která jsou podstatná pro zaručení spravedlivého procesu v souladu s touto směrnicí. Pro umožnění praktického a účinného výkonu těchto práv je tyto informace třeba poskytovat v průběhu řízení neprodleně a nejpozději předtím, než je podezřelý nebo obviněný poprvé úředně vyslýchán policií nebo jiným příslušným orgánem.
[…]
(26)
Příslušné orgány by při poskytování informací podezřelým nebo obviněným podle této směrnice měly věnovat zvláštní pozornost osobám, které z důvodu například svého věku, duševního nebo fyzického stavu nemohou rozumět obsahu nebo smyslu sdělení.“
4
Článek 2 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Tato směrnice se použije na každého od okamžiku, kdy ho příslušné orgány některého členského státu uvědomí, že je podezřelý nebo obviněný ze spáchání trestného činu, až do ukončení řízení, čímž se rozumí pravomocné rozhodnutí o tom, zda daný podezřelý nebo obviněný uvedený trestný čin spáchal, včetně případného odsuzujícího rozsudku a rozhodnutí o opravném prostředku.“
5
Článek 3 uvedené směrnice zní:
„1.   Členské státy zajistí, aby byl každý podezřelý nebo obviněný neprodleně informován alespoň o následujících procesních právech, jak jsou uplatňována podle jejich vnitrostátního práva, aby tato práva mohla být účinně uplatněna:
a)
o právu na přístup k právníkovi;
b)
o právu na bezplatné právní poradenství a podmínky pro získání tohoto poradenství;
c)
o právu na to být seznámen s obviněním v souladu s článkem 6;
d)
o právu na tlumočení a překlad;
e)
o právu nevypovídat.
2.   Členské státy zajistí, aby byly informace uvedené v odstavci 1 poskytovány ústně nebo písemně a vyjádřeny srozumitelně a přístupně, s ohledem na jakékoli zvláštní potřeby zranitelných podezřelých či zranitelných obviněných.“
6
Článek 8 této směrnice, nadepsaný „Kontrola a opravné prostředky“, stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby každé poskytnutí informací podezřelému nebo obviněnému podle článků 3 až 6 bylo zaznamenáno postupem uvedeným v právních předpisech daného členského státu.
2.   Členské státy zajistí, aby podezřelý nebo obviněný či jeho právník měl právo postupem podle vnitrostátního práva napadnout případné neposkytnutí nebo odmítnutí poskytnutí informací v souladu s touto směrnicí příslušnými orgány.“
Směrnice 2013/48
7
Body 15 a 50 odůvodnění směrnice 2013/48 uvádějí:
„(15)
Pojem ‚obhájce‘ se v této směrnici vztahuje na všechny osoby, které mají podle vnitrostátních právních předpisů kvalifikaci a oprávnění k poskytování právního poradenství a právní pomoci podezřelým a obviněným osobám, a to i na základě oprávnění ze strany zmocněného subjektu.
[…]
(50)
Členské státy by měly zajistit, aby při posuzování výpovědi podezřelých nebo obviněných osob nebo důkazních prostředků získaných při porušení jejich práva na obhájce nebo v případech, kdy byla v souladu s touto směrnicí povolena odchylka od tohoto práva, byla dodržena práva na obhajobu a na spravedlivé řízení. V této souvislosti je třeba zohlednit judikaturu Evropského soudu pro lidská práva, podle níž je v zásadě právo na obhajobu nenapravitelně poškozeno, pokud byla k odsouzení použita usvědčující výpověď učiněná pří policejním výslechu bez přístupu k obhájci. Tím by nemělo být dotčeno použití výpovědi pro jiné účely dovolené vnitrostátními právními předpisy, jako je nutnost provést naléhavé vyšetřovací úkony za účelem zamezení dalším trestným činům nebo závažným nepříznivým důsledkům pro další osoby, nebo v souvislosti s naléhavou nutností předejít závažnému ohrožení trestního řízení v situaci, kdy by přístup k obhájci nebo zdržení vyšetřování nenapravitelně poškodilo probíhající vyšetřování závažného trestného činu. Dále by tím neměla být dotčena vnitrostátní pravidla nebo systémy pro přípustnost důkazních prostředků a členským státům by to nemělo bránit v zachování systému, kdy lze soudu či soudci předložit veškeré existující důkazní prostředky, aniž by se zvlášť či předběžně posuzovala jejich přípustnost.“
8
Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Právo na přístup k obhájci v trestním řízení“, zní následovně:
„1.   Členské státy zajistí, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo na přístup k obhájci dostatečně včas a takovým způsobem, aby mohly dotčené osoby prakticky a účinně uplatňovat svá práva na obhajobu.
2.   Podezřelé nebo obviněné osoby mají přístup k obhájci bez zbytečného prodlení. V každém případě mají podezřelé nebo obviněné osoby přístup k obhájci počínaje od toho z následujících okamžiků, který nastane dříve:
a)
před jejich výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení či justičního orgánu;
b)
při provádění vyšetřovacího či jiného úkonu za účelem shromáždění důkazních prostředků podle odst. 3 písm. c) ze strany vyšetřovacího či jiného příslušného orgánu;
c)
bez zbytečného prodlení po zbavení osobní svobody;
d)
pokud byly předvolány k soudu příslušnému v trestních věcech, v přiměřené lhůtě před tím, než se k tomuto soudu dostaví.
3.   Právo na přístup k obhájci znamená, že:
a)
členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo scházet se o samotě a komunikovat s obhájcem, který je zastupuje, a to i před výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení nebo soudního orgánu;
b)
členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo, aby byl přítomen jejich obhájce a mohl se aktivně účastnit výslechu. Tato účast musí být v souladu s postupy podle vnitrostátního práva, pokud tyto postupy nenaruší účinný výkon a samotnou podstatu dotčeného práva. Jestliže se obhájce výslechu zúčastní, je skutečnost, že k této účasti došlo, zaznamenána v souladu s postupem pro pořizování záznamů podle práva dotčeného členského státu;
c)
členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby měly právo na to, aby byl jejich obhájce přítomen přinejmenším při následujících vyšetřovacích úkonech nebo úkonech prováděných za účelem shromáždění důkazních prostředků, pokud jsou tyto úkony stanoveny vnitrostátním právem a pokud se vyžaduje nebo umožňuje, aby byla podezřelá nebo obviněná osoba dotčenému úkonu přítomna:
i)
identifikace,
ii)
konfrontace,
iii)
rekonstrukce místa trestného činu.
[…]
5.   Ve výjimečných případech a pouze v přípravném řízení se mohou členské státy dočasně odchýlit od uplatňování odst. 2 písm. c), pokud zeměpisná vzdálenost podezřelé nebo obviněné osoby neumožňuje zajistit právo na přístup k obhájci bez zbytečného prodlení po zbavení osobní svobody.
6.   Ve výjimečných případech a pouze v přípravném řízení se mohou členské státy dočasně odchýlit od uplatňování práv stanovených v odstavci 3 v rozsahu, v němž je to s ohledem na zvláštní okolnosti případu opodstatněno jedním či několika z těchto přesvědčivých důvodů:
a)
pokud existuje naléhavá potřeba zamezit závažným nepříznivým důsledkům pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby;
b)
pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžitá opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení.“
9
Článek 12 uvedené směrnice, nadepsaný „Právní ochrana“, stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby podezřelé nebo obviněné osoby v rámci trestního řízení, jakož i vyžádané osoby v rámci řízení týkajícího se evropského zatýkacího rozkazu, měly podle vnitrostátního práva účinnou právní ochranu v případech porušení jejich práv podle této směrnice.
2.   Aniž jsou dotčena vnitrostátní pravidla a systémy pro přípustnost důkazních prostředků, zajistí členské státy, aby v rámci trestního řízení při posuzování výpovědi podezřelé nebo obviněné osoby nebo důkazních prostředků získaných při porušení jejího práva na obhájce nebo v případech, kdy byla v souladu s čl. 3 odst. 6 povolena odchylka od tohoto práva, byla dodržena práva na obhajobu a na spravedlivé řízení.“
10
Článek 13 této směrnice zní:
„Členské státy zajistí, aby při uplatňování této směrnice byly zohledněny zvláštní potřeby zranitelných podezřelých a obviněných osob.“
Směrnice 2016/343
11
Body 31 a 44 odůvodnění směrnice 2016/343 uvádějí:
„(31)
Členské státy by měly zvážit zajištění toho, aby v případě, kdy jsou podezřelé nebo obviněné osobě poskytnuty informace o právech podle článku 3 směrnice [2012/13], byly takové osobě rovněž poskytnuty informace o jejím právu neobviňovat sama sebe, jak se uplatňuje v souladu s touto směrnicí podle vnitrostátního práva.
[…]
(44)
Zásada účinnosti práva Unie vyžaduje, aby členské státy zavedly přiměřenou a účinnou právní ochranu pro případ porušení práva, jež jednotlivcům svěřuje právo Unie. Účinná právní ochrana při porušení jakéhokoli z práv stanovených v této směrnici by měla zajistit, aby podezřelá nebo obviněná osoba byla v co největší možné míře uvedena do stejného postavení, v němž by se nacházela v případě, že by k porušení nedošlo, s cílem ochrany práva na spravedlivý proces a práva na obhajobu.“
12
Článek 2 této směrnice stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na fyzické osoby podezřelé nebo obviněné v trestním řízení. Použije se ve všech stadiích trestního řízení od okamžiku, kdy se určitá osoba stane podezřelou nebo je obviněna ze spáchání trestného činu nebo údajného trestného činu, až do okamžiku nabytí právní moci konečného rozhodnutí o tom, zda tato osoba uvedený trestný čin spáchala.“
13
Článek 7 uvedené směrnice, nadepsaný „Právo nevypovídat a právo neobviňovat sám sebe“, v odst. 1 a 2 stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo nevypovídat v souvislosti s trestným činem, z jehož spáchání jsou podezřelé nebo obviněné.
2.   Členské státy zajistí, aby podezřelé a obviněné osoby měly právo neobviňovat samy sebe.“
14
Článek 10 téže směrnice, nadepsaný „Právní ochrana“, stanoví:
„1.   Členské státy zajistí, aby podezřelé a obviněné osoby měly účinný prostředek právní ochrany, pokud jsou jejich práva přiznaná touto směrnicí porušena.
2.   Aniž jsou dotčena vnitrostátní pravidla a systémy pro přípustnost důkazních prostředků, zajistí členské státy, aby při posuzování výpovědi podezřelé nebo obviněné osoby nebo hodnocení důkazů získaných při porušení jejího práva nevypovídat či neobviňovat sama sebe byla dodržena práva na obhajobu a na spravedlivý proces.“
Směrnice 2016/800
15
Body 1, 11, 16, 18, 19, 22, 25 až 27 a 29 až 32 odůvodnění směrnice 2016/800 uvádějí:
„(1)
Cílem této směrnice je zavést procesní záruky, které zajišťují, že děti, tedy osoby mladší 18 let, jež jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, jsou schopny toto řízení chápat a sledovat a uplatňovat své právo na spravedlivý proces, a zabránit dětem v opakování trestné činnosti a podpořit jejich sociální integraci.
[…]
(11)
Tato směrnice nebo určitá její ustanovení by se rovněž měla vztahovat na podezřelé nebo obviněné osoby v trestním řízení a na vyžádané osoby, jež byly v době, kdy se staly účastníky tohoto řízení, dětmi, ale jež následně dosáhly 18 let věku, a měla by se vztahovat na případy, kdy je použití této směrnice vhodné vzhledem ke všem okolnostem případu, včetně zralosti a zranitelnosti dotčené osoby.
[…]
(16)
V některých členských státech se určité méně závažné delikty, zejména méně závažné dopravní delikty, méně závažné delikty proti obecně závazným právním předpisům obcí a méně závažné delikty proti veřejnému pořádku, považují za trestné činy. V takových případech by bylo nepřiměřené požadovat, aby příslušné orgány zajišťovaly veškerá práva podle této směrnice. Pokud právní předpisy členského státu v souvislosti s méně závažnými delikty stanoví, že jako sankci nelze uložit trest odnětí svobody, měla by se tato směrnice vztahovat pouze na řízení před soudem příslušným v trestních věcech.
[…]
(18)
Tato směrnice by měla být provedena s přihlédnutím k ustanovením směrnice [2012/13] a směrnice [2013/48]. Tato směrnice však s cílem zohlednit zvláštní potřeby a zranitelnost dětí stanovuje další doplňující záruky ohledně informací, které mají být poskytnuty dětem a osobě vykonávající rodičovskou odpovědnost.
(19)
Děti by měly obdržet informace o obecných aspektech průběhu řízení. Za tímto účelem by jim mělo být zejména stručně objasněno, jaké jsou následující procesní kroky řízení, pokud je možné tak učinit s ohledem na zájmy trestního řízení, a jakou úlohu mají zúčastněné orgány. Obsah a rozsah poskytovaných informací by měl záviset na okolnostech případu.
[…]
(22)
Členské státy by měly rovněž informovat osobu vykonávající rodičovskou odpovědnost o platných procesních právech, a to ústně nebo písemně či obojím způsobem. Tyto informace by měly být poskytnuty co nejdříve a v natolik podrobné formě, aby byl zajištěn spravedlivý proces a účinný výkon práv dítěte.
[…]
(25)
Děti, které jsou podezřelými či obviněnými osobami, mají v souladu se směrnicí [2013/48] právo na přístup k obhájci. Vzhledem k tomu, že děti jsou zranitelné a ne vždy jsou schopny trestnímu řízení plně porozumět a sledovat je, měl by jim být obhájce nápomocen v situacích stanovených v této směrnici. V takovýchto situacích by v případě, že si dotčené dítě či osoba vykonávající rodičovskou odpovědnost nezajistí pomoc obhájce samy, měly pomoc obhájce zajistit členské státy. Členské státy by měly poskytovat právní pomoc, je-li to nutné k zajištění toho, aby se dítěti dostalo účinné pomoci obhájce.
(26)
Nutným předpokladem pomoci obhájce podle této směrnice je právo dítěte na přístup k obhájci podle směrnice [2013/48]. Pokud by proto použití ustanovení směrnice [2013/48] znemožňovalo, aby se dítěti dostalo pomoci obhájce podle této směrnice, nemělo by se takové ustanovení na právo dítěte na přístup k obhájci podle směrnice [2013/48] vztahovat. Na druhou stranu by odchylkami a výjimkami uplatňovanými s ohledem na pomoc obhájce na základě ustanovení této směrnice nemělo být dotčeno právo na přístup k obhájci podle směrnice [2013/48] ani právo na právní pomoc podle Listiny a [Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen ‚EÚLP‘)] a podle vnitrostátního a případně unijního práva.
(27)
Ustanovení této směrnice týkající se pomoci obhájce by měla být uplatňována bez zbytečného odkladu poté, kdy je dítě obeznámeno se skutečností, že je podezřelou či obviněnou osobou. Pro účely této směrnice se pomocí obhájce rozumí, že obhájce poskytuje dítěti právní podporu a zastupuje je během trestního řízení. Má-li být dítěti poskytnuta pomoc obhájce podle této směrnice během výslechu, měl by obhájce být přítomen. Aniž by tím bylo dotčeno právo dítěte na přístup k obhájci podle směrnice [2013/48], pomoc obhájce neznamená, že by obhájce musel být přítomen během provádění každého vyšetřovacího úkonu či úkonu spojeného se shromažďováním důkazních prostředků.
[…]
(29)
Pokud se dítě, které původně nebylo podezřelou nebo obviněnou osobou, například svědek, stane podezřelou nebo obviněnou osobou, mělo by mít toto dítě právo nevypovídat ve vlastní neprospěch a právo nevypovídat v souladu s unijním právem a EÚLP, jak je vyloženo v judikatuře [Soudního dvora] a v judikatuře Evropského soudu pro lidská práva. Tato směrnice proto výslovně odkazuje na konkrétní situaci, kdy se takové dítě v rámci trestního řízení v průběhu výslechu policejním či jiným orgánem činným v trestním řízení stane osobou podezřelou nebo obviněnou. Pokud se v průběhu takového výslechu stane jiné dítě než podezřelá nebo obviněná osoba podezřelou nebo obviněnou osobou, výslech by měl být pozastaven do té doby, než bude tomuto dítěti sděleno, že je podezřelou nebo obviněnou osobou, a než mu bude poskytnuta pomoc obhájce podle této směrnice.
(30)
Pokud je to v souladu s právem na spravedlivý proces, mohly by se členské státy od povinnosti poskytovat pomoc obhájce odchýlit, není-li to vzhledem k okolnostem případu přiměřené, přičemž prvořadý ohled by se měl vždy brát na nejlepší zájmy dítěte. Obhájce by však měl být v každém případě dítěti nápomocen, je-li předvedeno před příslušný soud či soudce za účelem rozhodnutí o vzetí do vazby v jakémkoli stadiu řízení, na něž se vztahuje tato směrnice, a během zadržení. Trest odnětí svobody by navíc neměl být uložen, pokud obhájce neposkytl dítěti takovou pomoc, která by dítěti umožnila účinně vykonávat své právo na obhajobu, a každém případě pak v průběhu soudního jednání. Členské státy by měly mít možnost přijmout za tímto účelem praktická opatření.
(31)
Členské státy by měly mít možnost odchýlit se ze závažných důvodů dočasně od povinnosti poskytovat pomoc obhájce v přípravném řízení, a sice je-li naléhavě nutné odvrátit závažné nepříznivé důsledky pro život, svobodu či tělesnou nedotknutelnost osoby, nebo pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžité opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení spojeného se závažným trestným činem, například aby získaly informace týkající se údajných spolupachatelů závažného trestného činu či zabránily ztrátě důležitých důkazních materiálů týkajících se závažného trestného činu. Během dočasného uplatňování odchylky z jednoho z těchto závažných důvodů by příslušné orgány měly mít možnost vyslýchat děti bez přítomnosti obhájce, pokud byly tyto děti informovány o svém právu nevypovídat a mohou tohoto práva využít a pokud provedení tohoto výslechu neohrožuje právo na obhajobu, včetně práva nevypovídat ve vlastní neprospěch. Mělo by být možné provádět výslech pouze za účelem získání informací nezbytných pro odvrácení vážných nepříznivých důsledků pro život, svobodu či tělesnou nedotknutelnost určité osoby a v rozsahu nezbytném pro tento účel či v rozsahu nezbytném pro získání informací umožňujících zabránit závažnému ohrožení trestního řízení. Jakékoli zneužití této dočasné odchylky by v zásadě nenapravitelně poškodilo právo na obhajobu.
(32)
Členské státy by měly ve svém vnitrostátním právu jasně vymezit důvody a kritéria pro tuto dočasnou odchylku a měly by ji využívat pouze v omezené míře. Dočasné odchylky by měly být přiměřené, důsledně časově omezené, neměly by být založeny výhradně na druhu nebo závažnosti údajného trestného činu a neměly by ohrožovat spravedlivý průběh řízení. Členské státy by měly zajistit, aby v případech, kdy dočasnou odchylku povolil v souladu s touto směrnicí jiný příslušný orgán než soudce nebo soud, mohlo být toto rozhodnutí o povolení dočasné odchylky posouzeno soudem nejpozději v průběhu soudního řízení.“
16
Článek 1 písm. a) této směrnice stanoví:
„Tato směrnice stanoví společná minimální pravidla pro některá práva dětí:
a)
které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení“.
17
Článek 2 uvedené směrnice, který definuje její oblast působnosti, stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení. Použije se až do okamžiku pravomocného rozhodnutí o tom, zda podezřelá nebo obviněná osoba uvedený trestný čin spáchala, včetně případného odsouzení a rozhodnutí o opravném prostředku.
2.   Tato směrnice se vztahuje na děti, které jsou vyžádanými osobami, od okamžiku jejich zatčení ve vykonávajícím členském státě v souladu s článkem 17.
3.   S výjimkou těch ustanovení článku 5, čl. 8 odst. 3 bodu b) a článku 15, která odkazují na osoby vykonávající rodičovskou odpovědnost, se tato směrnice nebo určitá její ustanovení vztahují na podezřelé nebo obviněné osoby, které jsou účastníky trestního řízení podle odstavce 1 tohoto článku, a na osoby, které jsou účastníky řízení týkajícího se evropského zatýkacího rozkazu podle odstavce 2 tohoto článku, pokud byly tyto osoby v době, kdy se staly účastníky tohoto řízení, dětmi, ale následně dosáhly věku 18 let, a pokud je použití této směrnice či jejích příslušných ustanovení vhodné s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, včetně vyspělosti a zranitelnosti dotčené osoby. Členské státy mohou rozhodnout, že se tato směrnice poté, co dotčená osoba dosáhne věku 21 let, již nepoužije.
[…]“
18
Článek 3 bod 1 téže směrnice definuje „dítě“ jako „osobu mladší 18 let“.
19
Článek 4 směrnice 2016/800, nadepsaný „Právo na informace“, zní:
„1.   Členské státy zajistí, aby poté, co je dětem sděleno, že jsou podezřelé nebo obviněné v trestním řízení, byly tyto děti neprodleně informovány o svých právech v souladu se směrnicí [2012/13] a o obecných aspektech průběhu řízení.
Členské státy rovněž zajistí, aby děti byly informovány o právech uvedených v této směrnici. Tyto informace jsou poskytnuty následovně:
a)
neprodleně poté, co je dětem sděleno, že jsou podezřelými nebo obviněnými osobami, přičemž tyto informace se týkají:
i)
práva na to, aby byla informována osoba vykonávající rodičovskou odpovědnost, jak je stanoveno v článku 5,
ii)
práva na pomoc obhájce, stanoveného v článku 6,
iii)
práva na ochranu soukromí, stanoveného v článku 14,
iv)
práva na doprovod osobou vykonávající rodičovskou odpovědnost během některých stadií řízení jiných než soudní jednání, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 4;
v)
práva na právní pomoc, stanoveného v článku 18;
b)
v co nejranějším vhodném stadiu řízení, přičemž tyto informace se týkají:
i)
práva na individuální posouzení, stanoveného v článku 7,
ii)
práva na lékařské vyšetření, včetně práva na lékařskou pomoc, stanoveného v článku 8,
iii)
práva na omezení zbavení osobní svobody a využití alternativních opatření, včetně práva na pravidelný přezkum vazby, jak je stanoveno v článcích 10 a 11,
iv)
práva na doprovod osobou vykonávající rodičovskou odpovědnost v průběhu soudního jednání, stanoveného v čl. 15 odst. 1,
v)
práva být osobně přítomen při řízení před soudem, stanoveného v článku 16,
vi)
práva na účinnou právní ochranu, stanoveného v článku 19;
c)
po zbavení osobní svobody, přičemž tyto informace se týkají práva na zvláštní zacházení během zbavení osobní svobody, stanoveného v článku 12.
2.   Členské státy zajistí, aby byly informace poskytované podle odstavce 1 podávány písemně nebo ústně či obojím způsobem, jednoduchým a srozumitelným jazykem a aby poskytované informace byly zaznamenány za použití postupu pro pořizování záznamů v souladu s vnitrostátním právem.
3.   Je-li dětem předloženo písemné poučení o právech podle směrnice [2012/13], členské státy zajistí, že [aby] toto poučení obsahuje [obsahovalo] rovněž poučení o právech podle této směrnice.“
20
Článek 5 směrnice 2016/800, nadepsaný „Právo dítěte na to, aby byla informována osoba vykonávající rodičovskou odpovědnost“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby osobě vykonávající rodičovskou odpovědnost byly co nejdříve poskytnuty informace, které jsou poskytovány dítěti podle článku 4.“
21
Článek 6 této směrnice, nadepsaný „Pomoc obhájce“, stanoví:
„1.   Děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, mají v souladu se směrnicí [2013/48] právo na přístup k obhájci. Toto právo není dotčeno žádným ustanovením této směrnice, a zejména pak ustanoveními tohoto článku.
2.   Členské státy zajistí, aby byl dětem v souladu s tímto článkem nápomocen obhájce, aby tak mohly využít svých práv na obhajobu účinným způsobem.
3.   Členské státy zajistí, aby děti v trestním řízení získaly pomoc obhájce bez zbytečných průtahů, poté co jsou informovány o tom, že jsou podezřelými nebo obviněnými osobami. Obhájce je dětem nápomocen v každém případě od toho z následujících okamžiků, který nastane nejdříve:
a)
před výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení nebo soudního orgánu;
b)
při provádění vyšetřovacího či jiného úkonu za účelem shromáždění důkazních prostředků podle odst. 4 písm. c) ze strany vyšetřovacího či jiného příslušného orgánu;
c)
bez zbytečného prodlení po zbavení osobní svobody;
d)
pokud byly předvolány k soudu příslušnému v trestních věcech, v přiměřené lhůtě před tím, než se k tomuto soudu dostaví.
4.   Pomoc obhájce zahrnuje následující:
a)
členské státy zajistí, aby děti měly právo scházet se v soukromí a komunikovat s obhájcem, který je zastupuje, a to i před výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení nebo soudního orgánu;
b)
členské státy zajistí, aby byl obhájce dětem nápomocen při výslechu a aby se obhájce mohl výslechu fakticky účastnit. Tato účast musí být provedena v souladu s postupy podle vnitrostátního práva, pokud tyto postupy nenarušují účinný výkon nebo samotnou podstatu dotčeného práva. Účastní-li se obhájce výslechu, je skutečnost, že k této účasti došlo, zaznamenána na základě postupu pro pořizování záznamů v souladu s vnitrostátním právem;
c)
členské státy zajistí, aby byl obhájce dětem nápomocen minimálně během následujících vyšetřovacích úkonů nebo úkonů prováděných za účelem shromáždění důkazních prostředků, jsou-li tyto úkony stanoveny vnitrostátním právem a je-li účast podezřelé či obviněné osoby požadována či povolena při příslušných úkonech:
i)
identifikace,
ii)
konfrontace,
iii)
rekonstrukce místa trestného činu.
5.   Členské státy respektují důvěrnost komunikace mezi dětmi a jejich obhájcem v rámci výkonu práva na pomoc obhájce stanoveného podle této směrnice. Tato komunikace zahrnuje schůzky, korespondenci, telefonické hovory a jiné formy komunikace, které jsou přípustné podle vnitrostátního práva.
6.   Pokud je to v souladu s právem na spravedlivý proces, mohou se členské státy od povinností uvedených v odstavci 3 odchýlit, není-li pomoc obhájce vzhledem k okolnostem případu přiměřená s ohledem na závažnost trestného činu, složitost věci a opatření, jež by mohla být v souvislosti s údajným trestným činem přijata, přičemž prvořadý ohled je třeba vždy brát na nejlepší zájmy dítěte.
Členské státy za všech okolností zajistí, aby byl obhájce dětem nápomocen:
a)
když jsou předvedeny před příslušný soud nebo příslušného soudce, aby bylo rozhodnuto o jejich vazbě v jakémkoli stadiu řízení v rámci působnosti této směrnice, a
b)
během vazby.
Členské státy rovněž zajistí, aby zbavení osobní svobody bylo jako trestní sankce ukládáno, pouze pokud byl dítěti nápomocen obhájce, aby bylo dítěti umožněno vykonávat jeho práva na obhajobu účinným způsobem, a v každém případě pak v průběhu soudního jednání.
7.   Má-li být dítěti poskytnuta pomoc obhájce během výslechu podle tohoto článku, avšak žádný obhájce není přítomen, příslušné orgány odloží výslech dítěte nebo jiných vyšetřovacích úkonů či úkonů prováděných za účelem shromáždění důkazních prostředků stanovených v odst. 4 písm. c) o přiměřenou dobu, aby mohly buď vyčkat příchodu obhájce, nebo obhájce dítěti zajistit, pokud tak dítě dosud neučinilo.
8.   Ve výjimečných případech a pouze v přípravném řízení se mohou členské státy dočasně odchýlit od uplatňování práv stanovených v odstavci 3 v rozsahu, v němž je to s ohledem na zvláštní okolnosti případu opodstatněno jedním či několika z těchto závažných důvodů:
a)
pokud existuje naléhavá potřeba zamezit závažným nepříznivým důsledkům pro život, svobodu nebo tělesnou nedotknutelnost určité osoby;
b)
pokud vyšetřovací orgány musí nezbytně přijmout okamžité opatření umožňující zabránit závažnému ohrožení trestního řízení v souvislosti se závažným trestným činem.
Členské státy zajistí, aby příslušné orgány při uplatňování tohoto odstavce braly ohled na nejlepší zájmy dítěte.
Rozhodnutí přistoupit k výslechu v nepřítomnosti obhájce podle tohoto odstavce může přijmout pouze na individuální bázi soudní orgán nebo jiný příslušný orgán pod podmínkou, že toto rozhodnutí lze soudně přezkoumat.“
22
Článek 7 téže směrnice upravuje právo na individuální posouzení.
23
Článek 13 odst. 2 téže směrnice stanoví:
„Členské státy přijmou veškerá vhodná opatření, aby zajistily, že se s dětmi bude vždy zacházet způsobem, kterým bude chráněna jejich důstojnost a který bude přiměřený jejich věku, jejich zvláštním potřebám, jejich vyspělosti a úrovni chápání, přičemž bude brán ohled na jejich zvláštní potřeby, včetně případné obtíže s komunikací.“
24
Článek 15 směrnice 2016/800, nadepsaný „Právo dítěte na doprovod osoby vykonávající rodičovskou odpovědnost během řízení“, stanoví v odst. 4:
„Kromě práva podle odstavce 1 zajistí členské státy, aby děti měly právo na doprovod osoby vykonávající rodičovskou odpovědnost či jiné vhodné dospělé osoby, jak je uvedeno v odstavci 2, během jiných stadií řízení než soudního jednání, při nichž je dítě přítomno, pokud se příslušný orgán domnívá, že:
a)
je v nejlepším zájmu dítěte, aby bylo touto osobou doprovázeno, a
b)
přítomnost této osoby nenaruší trestní řízení.“
25
Článek 18 uvedené směrnice stanoví:
„Členské státy zajistí, aby vnitrostátní právní předpisy upravující právní pomoc zaručovaly účinný výkon práva na pomoc obhájce, uvedeného v článku 6.“
26
Článek 19 téže směrnice stanoví:
„Členské státy zajistí, aby děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, jakož i děti, které jsou vyžádanými osobami, měly podle vnitrostátního práva účinnou právní ochranu v případech porušení svých práv podle této směrnice.“
Polské právo
27
Článek 6 trestního řádu (ustawa – Kodeks postępowania karnego) ze dne 6. června 1997 (Dz. U. z roku 2022, č. 1375), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „CPP“), stanoví:
„Obviněný má právo na obhajobu, zejména právo na pomoc obhájce, o němž musí být poučen.“
28
Článek 79 CPP stanoví:
„§ 1.   V trestním řízení musí mít obviněný obhájce:
1)
pokud je mladší 18 let;
[…]
§ 2.   Obviněný musí mít obhájce rovněž tehdy, považuje-li to soud za nezbytné z důvodu jiných okolností, které by mohly být překážkou pro jeho obhajobu.
§ 3.   V případech uvedených v odstavcích 1 a 2 je přítomnost obhájce povinná na jednání před soudem, jakož i na jednáních, kterých se musí obviněný účastnit.
[…]“
29
Článek 168a CPP stanoví:
„Důkazy nemohou být prohlášeny za nepřípustné pouze z toho důvodu, že byly získány v rozporu s procesními předpisy nebo trestným činem ve smyslu čl. 1 odst. 1 trestního zákoníku, ledaže byly získány při výkonu úředních povinností veřejného činitele v důsledku vraždy, úmyslného ublížení na zdraví nebo zbavení osobní svobody.“
30
Článek 301 CPP stanoví:
„Podezřelý musí být vyslechnut na vlastní žádost za přítomnosti určeného obhájce. Nepřítomnost obhájce nebrání výslechu.“
31
Podle článku 9 zákona o organizaci obecných soudů (ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych) ze dne 27. července 2001 (Dz. U. z roku 2001, částka 98, č. 1070), ve znění použitelném na věc v původním řízení (dále jen „zákon o organizaci obecných soudů“), vykonává správní dohled nad činností soudů ministr spravedlnosti.
32
Článek 130 tohoto zákona stanoví:
„§ 1. Je-li soudce zatčen v případě přistižení při úmyslném páchání jiného protiprávního činu, než je přestupek, nebo pokud vzhledem k povaze skutku, jehož se soudce dopustil, vyžaduje vážnost soudu nebo důležitý zájem služby, aby byl okamžitě zbaven funkce, může předseda soudu nebo ministr spravedlnosti nařídit okamžité pozastavení výkonu funkce soudce až do vydání rozhodnutí kárného soudu, a to na dobu nejdéle jednoho měsíce.
§ 2. Vykonává-li soudce uvedený v odstavci 1 funkci předsedy soudu, nařídí dočasné pozastavení výkonu jeho funkce ministr spravedlnosti.
§ 3. Předseda soudu nebo ministr spravedlnosti informuje o této skutečnosti do tří dnů ode dne vydání usnesení podle odstavce 1 kárný soud, který neprodleně, nejpozději před uplynutím lhůty stanovené v usnesení o dočasném pozastavení výkonu funkce, přijme rozhodnutí o pozastavení výkonu funkce soudce nebo o zrušení usnesení o dočasném pozastavení výkonu funkce. Kárný soud informuje soudce o konání jednání, považuje-li to za účelné.“
33
V žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce je uvedeno několik ustanovení zákona o státním zastupitelství (ustawa – Prawo o prokuraturze) ze dne 28. ledna 2016 (Dz. U. z roku 2016, č. 177), ve znění použitelném na věc v původním řízení, týkající se organizace a struktury státního zastupitelství, jakož i pravomocí státních zástupců. Tato ustanovení mimo jiné stanoví, že funkci nejvyššího státního zástupce (Prokurator Generalny) vykonává ministr spravedlnosti. Kromě toho musí být státní zástupci při výkonu svých funkcí zcela nezávislí. Jsou však povinni dodržovat nařízení, oběžníky a pokyny vydané nadřízeným státním zástupcem.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
34
Před Okresním soudem ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku, Polsko), který je předkládajícím soudem, je vedeno trestní řízení proti M. S., J. W. a M. P (dále jen společně „nezletilí podezřelí“), kteří byli obviněni z vloupání do uzavřeného rekreačního střediska, nacházejícího se v obci Ustka (Polsko) (dále jen „sporné skutky“), čímž způsobili škodu M. B. a B. B., kteří jsou zastoupeni ustanoveným opatrovníkem, D. G. Toto vloupání je podle trestního zákona (kodeks karny) trestným činem, za který lze uložit trest odnětí svobody až na jeden rok.
35
M. S. je stíhán za to, že v období od prosince 2021 do ledna 2022 se do uvedeného objektu vloupal několikrát, zatímco J. W. a M. P. jsou stíháni za to, že do tohoto objektu vnikli pouze jednou. V době, kdy došlo ke sporným skutkům, bylo M. S., J. W. a M. P. 17 let.
36
Dne 26. ledna 2022 byl M. S. předvolán policií k výslechu jako podezřelá osoba. Příslušník policie, který jej vyslechl, věděl, že M. S. k tomuto datu ještě nedosáhl věku 18 let. Jeho rodiče nebyli o tomto výslechu předem informováni. V předvolání nebylo uvedeno, že M. S. může mít obhájce. M. S. se dostavil na policejní stanici se svou matkou, která se navzdory své žádosti nemohla zúčastnit výslechu svého syna z toho důvodu, že podle policistů odpovídal za inkriminované skutky jako dospělá osoba. Kromě toho byly matce odepřeny veškeré informace o průběhu vyšetřování a ani M. S. nebyl před tím, než byla soudu předložena obžaloba, poučen o svém právu seznámit se se spisem.
37
Během tohoto prvního výslechu se M. S. přiznal, že se dopustil inkriminovaného jednání, podrobně popsal průběh událostí a učinil usvědčující výpověď. V návaznosti na tuto výpověď bylo obvinění vznesené proti němu změněno, neboť namísto toho, aby byl stíhán za to, že do dotyčného rekreačního střediska vnikl pouze jednou, byl stíhán za to, že do něj vnikl opakovaně.
38
Usnesení o zahájení trestního stíhání bylo M. S. přečteno a předáno. Toto usnesení podepsal. Byl mu rovněž předán dokument s obecnými informacemi o právech a povinnostech podezřelého v trestním řízení, aniž v něm byla uvedena konkrétní zmínka o právech a povinnostech nezletilých osob. Poskytnuté informace zahrnovaly mimo jiné informace o právu vypovídat nebo nevypovídat, případně odmítnout odpovídat na otázky bez nutnosti odůvodnit toto odmítnutí, o právu na pomoc obhájce podle vlastního výběru a o právu požádat o ustanovení obhájce ex offo, pokud podezřelý nemá finanční prostředky na to, aby si zvolil obhájce, o právu požádat o přítomnost určeného obhájce během výslechu, s výhradou, že jeho nepřítomnost nepředstavuje překážku výslechu. Vzhledem k tomu, že uvedený dokument byl obsáhlý a složitý, M. S. se s jeho obsahem neseznámil. Podepsal však, že jej přijal.
39
M. S. byl rovněž poučen o svém právu požádat o ústní sdělení důvodů obvinění, které proti němu bylo vzneseno, jakož i o písemné odůvodnění usnesení o obvinění, které mu nebo jeho obhájci mělo být doručeno do čtrnácti dnů. Tohoto práva se ani nevzdal, ani takové žádosti nepodal. M. S. ani jeho rodiče neučinili volbu obhájce pro jeho obhajobu. M. S. také nevyužil možnosti mít obhájce ustanoveného ex offo.
40
M. S. byl dvakrát vyslechnut. Žádný z těchto výslechů nebyl zaznamenán na audiovizuálním nosiči. Na základě informací poskytnutých M. S. během výslechu policisté identifikovali další osoby podezřelé z toho, že s ním protiprávně vnikly do dotyčného rekreačního objektu, včetně ostatních nezletilých podezřelých, J. W. a M. P.
41
Oba tito nezletilí byli předvoláni na policejní stanici v obci Ustka k výslechu jako podezřelí. Rodiče J. W., ani rodiče M. P. nebyli o tomto výslechu informováni, přestože příslušník policie, který výslech prováděl, věděl, že oba podezřelí jsou mladší 18 let.
42
Výslechy J. W. a M. P. proběhly podobným způsobem jako výslech M. S. Předvolání J. W. a M. P. k výslechu neobsahovala žádné informace o jejich právu zvolit si obhájce nebo na pomoc obhájce ustanoveného ex offo. J. W. a M. P., ani jejich rodiče nevěděli a nebyli informováni o tom, že mají právo na informace o průběhu řízení, nebo že tito rodiče mohou doprovázet své syny ve fázi přípravného řízení. J. W. a M. P. obdrželi stejný dokument jako M. S., který je uveden v bodě 38 tohoto rozsudku, a stejně jako M. S. se s jeho obsahem neseznámili z důvodu jeho obsáhlosti a složitosti použitého jazyka.
43
V přípravném řízení nebylo provedeno individuální posouzení nezletilých podezřelých podle článku 7 směrnice 2016/800.
44
Dne 31. května 2022 podepsal státní zástupce okresního státního zastupitelství ve Słupsku (Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku, Polsko) obžalobu týkající se nezletilých podezřelých a předal ji Okresnímu soudu ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku). Vzhledem k tomu, že si nezletilí podezřelí nezvolili obhájce, ustanovil tento soud každému z nich obhájce ex offo.
45
Na jednání konaném dne 23. srpna 2022, na němž nezletilí podezřelí prohlásili, že jsou nevinní, učinil M. S. výpověď, avšak J. W. a M. P. se vyjádřit odmítli a odpověděli pouze na otázky svých obhájců. U každé nezletilé podezřelé osoby požádali obhájci, aby nebylo přihlédnuto k výpovědím učiněným v přípravném řízení, jelikož tyto důkazy byly získány v rozporu s jejich procesními právy, a sice při policejním výslechu v nepřítomnosti obhájce, jehož účast na řízení byla povinná. Obhájci uvedli, že takto získané důkazy nemohou být podkladem pro zjištění skutkového stavu.
46
Okresní soud ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku) odmítl jako nepřípustný návrh státního zástupce okresního státního zastupitelství ve Słupsku (Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku), aby mohly být zohledněny důkazy získané výpověďmi nezletilých podezřelých učiněnými v přípravném řízení během výslechu vedeného v nepřítomnosti obhájce. Tyto výpovědi byly tedy odstraněny ze spisu jako důkazy.
47
Na jednání konaném dne 26. srpna 2022 tento soud z úřední povinnosti konstatoval, že M. P. dosáhl věku 18 let a že s ohledem na čl. 79 odst. 1 bod 1 CPP se již na M. P. nevztahovala povinnost mít obhájce. Obhájce M. P. nicméně požádal, aby bylo jeho ustanovení ex offo ponecháno v platnosti, jelikož M. P. byl v okamžiku zahájení trestního řízení nezletilý a z okolností věci vyplývá, že úroveň jeho vyspělosti vyžaduje, aby mu byla poskytována pomoc obhájce ustanoveného ex offo. Uvedený soud této žádosti vyhověl.
48
Okresní soud ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku) v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce rovněž uvádí, že nadřízeným okresního státního zástupce ve Słupsku (Prokurator Rejonowy w Słupsku, Polsko), který je účastníkem trestního řízení zahájeného proti nezletilým podezřelým, je nejvyšší státní zástupce (Prokurator Generalny), který je rovněž ministrem spravedlnosti. Nejvyšší státní zástupce řídí činnost státního zastupitelství osobně nebo prostřednictvím krajského státního zástupce (Prokurator Krajowy) a dalších zástupců nejvyššího státního zástupce (Prokurator Generalny) tím, že vydává rozhodnutí, instrukce a pokyny.
49
Soudkyně rozhodující ve věci v původním řízení jako samosoudce Okresního soudu ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku) byla přitom rozhodnutím nejvyššího státního zástupce (Prokurator Generalny) na základě čl. 130 odst. 1 zákona o organizaci obecných soudů dočasně zproštěna v období od 9. února 2022 do 8. března 2022 funkce z důvodu, že se v jiné věci, než je věc v původním řízení, dopustila jednání takové povahy, že vážnost okresního soudu ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku) a důležitý zájem služby vyžadovaly, aby byl okamžitě pozastaven výkon jejích funkcí.
50
V této jiné věci vydala totiž tato soudkyně usnesení, kterým vyhověla návrhu účastníka řízení na vyloučení soudce, který byl jmenován soudcem v řízení, jehož se účastnila Národní rada soudnictví (Krajowa Rada Sądownictwa, Polsko) ustavená po roce 2018, z důvodu, že toto jmenování nebylo v souladu s unijním právem a EÚLP.
51
Okresní státní zástupce ve Słupsku (Prokurator Rejonowy w Słupsku) o této situaci informoval krajského státního zástupce v Gdaňsku (Prokurator Regionalny w Gdańsku, Polsko), který pak tuto informaci předal ministrovi spravedlnosti na základě pokynů vydaných státním zastupitelstvím, které státním zástupcům ukládají povinnost neprodleně informovat místně příslušného krajského státního zástupce o případech, kdy soudci zpochybňují postavení jiného soudce, obecného soudu nebo postavení soudců Nejvyššího soudu (Sąd Najwyższy, Polsko). Tyto pokyny v podstatě ukládají povinnost oznamovat každou situaci, v níž se soud přímo odvolává na ustanovení unijního práva, jakož i judikaturu Soudního dvora, a vyloučí použití vnitrostátního práva.
52
V tomto kontextu se předkládající soud v několika ohledech táže na výklad unijního práva.
53
V první řadě nemohli nezletilí podezřelí podle názoru předkládajícího soudu požívat za okolností, za kterých probíhalo trestní řízení, minimálních standardů ochrany použitelných na „děti“ ve smyslu čl. 3 bodu 1 směrnice 2016/800, pokud jsou podezřelými nebo obviněnými, ani práv, kterých se mohou dovolávat všechny podezřelé osoby na základě směrnic 2013/48 a 2012/13, což svědčí o nedostatečném provedení těchto směrnic do polského práva.
54
Ve druhé řadě se předkládající soud táže, jaké důsledky je třeba vyvodit ze skutečnosti, že unijní právo nebylo řádně provedeno, s ohledem na přímý účinek ustanovení upravujících právo na informace a právo na pomoc obhájce. Předkládající soud uvádí, že procesní pravidla platná v Polsku obsahují ustanovení, která nejenže nejsou dostatečně přesná, aby zaručila práva dětí stanovená ve směrnici 2016/800, ale rovněž znemožňují výklad těchto ustanovení, který by byl v souladu s unijním právem.
55
Ve třetí řadě se otázky předkládajícího soudu týkají účinných procesních prostředků, které mají podezřelým nebo obviněným dětem zaručit neutralizaci účinků porušení jejich práv vyplývajících ze směrnice 2016/800, jakož i ze směrnic 2012/13 a 2013/48, vykládaných ve světle zásady spravedlivého procesu. Článek 19 směrnice 2016/800 vyžaduje, aby děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, měly podle vnitrostátního práva v případech porušení svých práv podle této směrnice účinnou právní ochranu. Tato směrnice však neupřesňuje, jaké jsou tyto procesní prostředky právní ochrany, což naznačuje, že jejich určení je ponecháno na uvážení členských států.
56
Kromě toho ze směrnic 2012/13 a 2013/48 vyplývá, že v unijním právu neexistují jasná ustanovení ohledně možnosti použít jako důkaz výpovědi učiněné podezřelým nebo obviněným dítětem v nepřítomnosti obhájce. Článek 12 směrnice 2013/48 vykládaný ve světle bodu 50 jejího odůvodnění však obsahuje ustanovení o vyloučení důkazů získaných v rozporu s právem na přístup k obhájci.
57
Předkládající soud dále zdůrazňuje, že EÚLP ani Listina nestanoví způsoby výkonu práva na obhajobu nebo důsledky porušení tohoto práva. Tyto instrumenty ponechávají členským státům možnost volby prostředků k zajištění těchto práv v jejich soudních systémech, to však za předpokladu, že tyto prostředky budou v souladu s požadavky na spravedlivý proces. Podle jeho názoru je nezbytné odkázat v tomto ohledu za účelem určení minimálních norem ochrany, které musí prostředky právní ochrany zaručovat, na EÚLP. Evropský soud pro lidská práva určil ve své judikatuře význam práva na pomoc obhájce pro účely posouzení spravedlivého procesu a vyslovil se k otázce možnosti použít v rámci trestního řízení důkazy shromážděné v rozporu s právem podezřelého na pomoc obhájce v počáteční fázi trestního řízení.
58
Ve čtvrté řadě předkládající soud předkládá poslední soubor úvah týkajících se postavení státního zástupce v rámci trestního vyšetřování, jakož i nezávislosti soudců. Zásada účinné ochrany práv přiznaných unijním právem spočívá nutně na nezávislosti a nestrannosti všech orgánů dotčeného členského státu. V této souvislosti je problematický mechanismus, který orgánům výkonné moci umožňuje zasahovat do rozhodovacího procesu orgánů činných v trestním řízení, jakož i soudů, jelikož orgánům výkonné moci umožňuje ovlivňovat zvolené kvalifikace a zpochybňovat vydané rozsudky tím, že zasahuje do procesu přímého uplatňování unijního práva jak ve fázi trestního vyšetřování, tak v soudním řízení.
59
Předkládající soud vyjadřuje především obavy ohledně pravomoci ministra spravedlnosti nařídit na základě čl. 130 odst. 1 zákona o organizaci obecných soudů okamžité pozastavení výkonu funkce soudce, pokud tento soudce přijímá rozhodnutí přímo na základě unijního práva, nebo také rozhodnutí, jimiž má být zaručena nezávislost a nestrannost soudu.
60
Za těchto okolností se Okresní soud ve Słupsku (Sąd Rejonowy w Słupsku) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 6 [odst. 1 a 2, odst. 3 písm. a) a odst. 7], jakož i článek 18 ve spojení s body 25, 26 a 27 odůvodnění směrnice [2016/800] vykládány v tom smyslu, že jakmile je podezřelá osoba mladší 18 let obviněna, jsou orgány činné v trestním řízení povinny zajistit, aby byl dítěti nápomocen obhájce ex offo, pokud nemá zvoleného obhájce (z důvodu, že si dítě nebo osoba vykonávající rodičovskou odpovědnost takovou pomoc nezajistili sami), a aby byl obhájce přítomen při provádění úkonů přípravného řízení, jako je výslech nezletilého jako podezřelého, a že brání provedení úkonu výslechu nezletilého bez účasti obhájce?
2)
Musí být čl. 6 odst. 6 a 8 ve spojení s body 16, 30, 31 a 32 odůvodnění směrnice [2016/800] vykládán v tom smyslu, že odchýlení se od práva na pomoc obhájce bez zbytečného odkladu není v žádném případě přípustné ve věcech trestných činů, za které lze uložit trest odnětí svobody, a že dočasná odchylka od uplatňování práva na pomoc obhájce ve smyslu čl. 6 odst. 8 [této] směrnice je možná pouze v přípravném řízení a pouze za okolností striktně vyjmenovaných v čl. 6 odst. 8 písm. a) a b) [uvedené směrnice], které musí být výslovně uvedeny v rozhodnutí o výslechu v nepřítomnosti advokáta, které je v zásadě napadnutelné?
3)
Je-li odpověď alespoň na jednu z prvních dvou otázek kladná, je tedy třeba výše uvedená ustanovení směrnice [2016/800] vykládat v tom smyslu, že brání takovým vnitrostátním ustanovením, jako jsou:
a)
článek 301 druhá věta [CPP], podle níž se výslech podezřelého provádí za účasti ustanoveného obhájce pouze na žádost podezřelého, přičemž nedostavení se obhájce k výslechu podezřelého nebrání jeho výslechu;
b)
článek 79 odst. 3 [CPP], podle něhož je v případě osoby mladší 18 let (čl. 79 odst. 1 bod 1 [CPP]) účast obhájce povinná pouze při hlavním líčení a při těch jednáních, při nichž je účast obviněného povinná, tj. ve stadiu soudního řízení?
4)
Musí být ustanovení uvedená v první a druhé otázce, jakož i zásada přednosti a zásada přímého účinku směrnic vykládány v tom smyslu, že opravňují (nebo zavazují) vnitrostátní soud, který projednává trestní věc spadající do působnosti směrnice [2016/800] a všechny státní orgány, aby nepřihlížely k ustanovením vnitrostátního práva, která jsou neslučitelná se směrnicí, jako jsou ustanovení uvedená ve [třetí otázce], a aby v důsledku toho – vzhledem k uplynutí lhůty pro provedení směrnice – nahradily vnitrostátní normu přímo účinnými normami směrnice uvedenými výše?
5)
Musí být čl. 6 odst. 1, 2, 3 a 7 a článek 18 spolu s čl. 2 odst. 1 a [3] a body 11, 25 a 26 odůvodnění směrnice [2016/800] ve spojení s článkem 13 a bodem 50 odůvodnění směrnice [2013/48] vykládány v tom smyslu, že členský stát zaručuje právní pomoc z úřední povinnosti podezřelým nebo obviněným v trestním řízení, kteří byli v době zahájení řízení dětmi, ale následně dosáhli věku 18 let, a že tato pomoc je povinná až do pravomocného skončení řízení?
6)
Je-li odpověď na [pátou otázku] kladná, musí být tedy výše uvedená ustanovení směrnice [2016/800] vykládána v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě, jako je čl. 79 odst. 1 bod 1 [CPP], podle kterého musí mít obviněný v trestním řízení obhájce pouze do dovršení 18 let?
7)
Musí být ustanovení [uvedená v páté otázce], jakož i zásada přednosti a zásada přímého účinku směrnic vykládány v tom smyslu, že opravňují (nebo zavazují) vnitrostátní soud, který projednává trestní věc spadající do působnosti směrnice [2016/800], a všechny státní orgány, aby nepřihlížely k ustanovením vnitrostátního práva, která jsou neslučitelná se směrnicí, jako jsou ustanovení uvedená v [šesté otázce], a aby použily ustanovení vnitrostátního práva, jako je čl. 79 odst. 2 [CPP] vykládaná v souladu se směrnicí (konformní výklad), tj. ponechaly obhájce ex offo obviněnému, který v době obvinění nedosáhl věku 18 let, ale následně v průběhu řízení dosáhl věku 18 let, a vůči němuž trestní řízení probíhá, až do pravomocného skončení řízení, za předpokladu, že je to nezbytné s ohledem na okolnosti bránící obhajobě, nebo také, aby – vzhledem k uplynutí lhůty pro provedení směrnice – nahradily výše uvedenou vnitrostátní normu přímo účinnými normami směrnice?
8)
Musí být čl. 4 odst. 1 až 3 ve spojení s body 18, 19 a 22 odůvodnění směrnice [2016/800] a čl. 3 odst. 2 ve spojení s body 19 a 26 odůvodnění směrnice [2012/13] vykládány v tom smyslu, že by příslušné orgány (státní zastupitelství, policie) měly nejpozději před prvním úředním výslechem podezřelého policií nebo jiným příslušným orgánem neprodleně informovat jak podezřelého, tak osobu vykonávající rodičovskou odpovědnost o těch právech, která jsou nezbytná pro zajištění řádného řízení, a o procesních úkonech v řízení, včetně zejména povinnosti ustanovit nezletilému podezřelému obhájce, a o důsledcích neustanovení zvoleného obhájce nezletilému obviněnému (ustanovení obhájce ex offo), a pokud jde o děti, které jsou podezřelými, měly by být tyto informace podány jednoduchým a přístupným jazykem odpovídajícím věku nezletilého?
9)
Musí čl. 7 odst. 1 a 2 ve spojení s bodem 31 odůvodnění směrnice [2016/343] a čl. 3 odst. 1 písm. e) a odst. 2 směrnice [2012/13] vykládány v tom smyslu, že orgány členského státu, které vedou trestní řízení s podezřelým nebo obviněným dítětem, jsou povinny poučit podezřelé dítě o právu odepřít výpověď a o právu nevypovídat ve vlastní neprospěch, a to způsobem, který je srozumitelný a přiměřený věku podezřelého?
10)
Musí být čl. 4 odst. 1 až 3 ve spojení s body 18, 19 a 22 odůvodnění směrnice [2016/800] a čl. 3 odst. 2 ve spojení s body 19 a 26 odůvodnění směrnice [2012/13] vykládány v tom smyslu, že požadavky stanovené ve výše uvedených ustanoveních nejsou splněny předáním obecného poučení krátce před výslechem nezletilého podezřelého bez zohlednění zvláštních práv vyplývajících z působnosti směrnice 2016/800, a navíc předáním tohoto poučení pouze podezřelému jednajícímu bez obhájce, aniž by toto poučení bylo předáno osobě vykonávající rodičovskou odpovědnost, a v situaci, kdy je toto poučení formulováno v jazyce nepřiměřeném věku podezřelého?
11)
Musí být články 18 a 19 ve spojení s bodem 26 odůvodnění směrnice [2016/800] a čl. 12 odst. 2 ve spojení s bodem 50 odůvodnění směrnice [2013/48] spolu s čl. 7 odst. 1 a 2 ve spojení s čl. 10 odst. 2 a bodem 44 odůvodnění směrnice [2016/343], jakož i zásada řádného soudního řízení vykládány v tom smyslu, že pokud jde o vysvětlení podezřelého podaná během policejního výslechu provedeného bez přístupu k obhájci, aniž je podezřelý řádně informován o svých právech a osoba vykonávající rodičovskou odpovědnost o právech a obecných aspektech průběhu řízení, na což má dítě nárok podle článku 4 směrnice 2016/800, zavazují (nebo opravňují) vnitrostátní soud, který projednává trestní věc spadající do působnosti výše uvedených směrnic, a všechny státní orgány k tomu, aby zajistily účinek spočívající v tom, že se podezřelí nebo obvinění budou nacházet ve stejné situaci, v jaké by se nacházeli, kdyby k dotyčným porušením nedošlo, a tedy k takovým důkazům nepřihlížet, zejména pokud by informace získané při takovém výslechu v neprospěch takových osob měly být použity k jejich odsouzení?
12)
Musí být tedy ustanovení [uvedená v jedenácté otázce], jakož i zásada přednosti a zásada přímého účinku vykládány v tom smyslu, že vyžadují, aby vnitrostátní soud, který projednává trestní věc spadající do působnosti výše uvedených směrnic, a jakýkoli jiný státní orgán nepoužily ustanovení vnitrostátního práva, která jsou s uvedenými směrnicemi neslučitelná, jako je článek 168a [CPP], podle něhož nelze prohlásit důkaz za nepřípustný pouze z toho důvodu, že byl získán v rozporu s procesními předpisy nebo trestným činem uvedeným v čl. 1 odst. 1 trestního zákona, ledaže byl důkaz získán v souvislosti s výkonem úředních povinností veřejného činitele v důsledku vraždy, úmyslného ublížení na zdraví nebo zbavení svobody?
13)
Musí být čl. 2 odst. 1 směrnice [2016/800] ve spojení s čl. 19 odst. 1 druhým pododstavcem SEU a zásadou efektivity v unijním právu vykládán v tom smyslu, že státní zástupce jakožto orgán podílející se na výkonu spravedlnosti, který dohlíží na dodržování zásad právního státu a zároveň je pověřen vedením přípravného řízení, má povinnost zajistit v přípravném řízení účinnou právní ochranu v rozsahu působnosti výše uvedené směrnice a při účinném uplatňování unijního práva musí zaručit svou nezávislost a nestrannost?
14)
Je-li odpověď na některou z otázek uvedených v bodech 1 až 12 a zejména na [třináctou otázku] kladná, musí být čl. 19 odst. 1 druhý pododstavec SEU (zásada účinné právní ochrany) ve spojení s článkem 2 SEU, zejména v souvislosti se zásadou dodržování zásad právního státu, jak je vykládána v judikatuře Soudního dvora (rozsudek ze dne 21. prosince 2021, Euro Box Promotion a další, C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, EU:C:2021:1034), a zásadou nezávislosti soudů stanovenou v čl. 19 odst. 1 druhém pododstavci SEU a článku 47 [Listiny], jak je vykládána v judikatuře Soudního dvora (rozsudek ze dne 27. února 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), vykládány v tom smyslu, že tyto zásady z důvodu možnosti nepřímého nátlaku na soudce a možnosti nejvyššího státního zástupce vydávat v tomto ohledu závazné pokyny státním zástupcům nižšího stupně brání vnitrostátní právní úpravě, z níž vyplývá závislost státního zastupitelství na výkonném orgánu, jako je ministr spravedlnosti, a brání rovněž existenci vnitrostátní právní úpravy, která omezuje nezávislost soudu a nezávislost státního zástupce při uplatňování unijního práva, zejména:
a)
článek 130 odst. 1 [zákona o organizaci obecných soudů], který umožňuje ministru spravedlnosti – v souvislosti s povinností státního zástupce oznámit situaci, v níž soud rozhoduje s použitím unijního práva – nařídit okamžité pozastavení výkonu funkce soudce až do vydání rozhodnutí kárného soudu, a to na dobu nejdéle jednoho měsíce, pokud se ministr spravedlnosti domnívá, že to vzhledem k povaze jednání, kterého se soudce dopustil, a který je konkretizován přímým použitím unijního práva, vyžaduje vážnost soudu nebo důležitý zájem služby?
b)
článek 1 odst. 2, čl. 3 odst. 1 body 1 a 3 a čl. 7 odst. 1 až 6 a 8, jakož i čl. 13 odst. 1 a 2 zákona ze dne 28. srpna 2016 o státním zastupitelství, z jejichž obsahu ve vzájemné souvislosti vyplývá, že ministr spravedlnosti, který je současně nejvyšším státním zástupcem a vedoucím orgánem státního zastupitelství, může vydávat příkazy závazné pro státní zástupce nižšího stupně i v rozsahu, v němž omezují nebo ztěžují přímé uplatňování unijního práva?“
Řízení před Soudním dvorem
61
Předkládající soud požádal, aby byla tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projednána ve zrychleném řízení podle článku 105 jednacího řádu Soudního dvora. Na podporu své žádosti zaprvé uvádí, že vzhledem ke značnému počtu věcí, které se týkají podezřelých nebo obviněných nezletilých osob, jež musí polské soudy každý měsíc řešit, a jelikož vadné procesní úkony nenapravitelně porušují základní zásady trestního řízení, přesahují položené otázky rámec věci v původním řízení. Zadruhé tyto polské soudy rozhodují na základě ustanovení upravujících polské trestní řízení, která podle předkládajícího soudu nezaručují minimální normy ochrany vyplývající z unijního práva. Zatřetí je rychlá odpověď na předběžné otázky nezbytná k odstranění pochybností o tom, zda takový orgán výkonné moci, jako je ministr spravedlnosti, smí ovlivňovat uplatňování unijního práva v trestních řízeních týkajících se podezřelých nebo obviněných nezletilých osob.
62
Článek 105 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že k žádosti předkládajícího soudu, nebo výjimečně i bez návrhu může předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta rozhodnout o projednání předběžné otázky ve zrychleném řízení odchylně od ustanovení tohoto jednacího řádu, pokud povaha věci vyžaduje, aby byla projednána bez zbytečného odkladu.
63
V tomto ohledu je třeba připomenout, že takové zrychlené řízení představuje procesní nástroj, který má reagovat na mimořádně naléhavé situace [rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 54, jakož i citovaná judikatura].
64
V projednávané věci rozhodl předseda Soudního dvora dne 21. října 2022 po vyslechnutí soudce zpravodaje a generální advokátky, že není namístě vyhovět žádosti o projednání věci ve zrychleném řízení uvedené v bodě 61 tohoto rozsudku.
65
Z ustálené judikatury totiž vyplývá, že značný počet osob nebo právních situací, které jsou potenciálně dotčeny rozhodnutím, které má předkládající soud vydat poté, co předložil Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, nemůže sám o sobě představovat výjimečnou okolnost, která by byla důvodem pro využití zrychleného řízení [rozsudek ze dne 8. prosince 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Padělané platební příkazy), C‑584/19, EU:C:2020:1002, bod 36 a citovaná judikatura]. Totéž platí pro okolnost, že rozhodnutí přijímaná polskými soudy na základě ustanovení upravujících polské trestní řízení, jejichž platnost je z hlediska unijního práva zpochybněna, se potenciálně dotýkají velkého počtu jednotlivců [obdobně viz rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku) (C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 55].
66
Kromě toho ani skutečnost, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce nastoluje otázky spadající do trestního práva, ani samotný – i když zajisté oprávněný – zájem jednotlivců na co nejrychlejším určení rozsahu práv, která jim vyplývají z unijního práva, nemohou prokázat existenci výjimečné okolnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. dubna 2024, Sapira a další, C‑114/23, C‑115/23, C‑132/23 a C‑160/23, EU:C:2024:290, bod 23, jakož i citovaná judikatura).
67
A konečně, pokud jde o pochybnosti, které vyvstaly o možnosti takového orgánu výkonné moci, jako je ministr spravedlnosti, ovlivňovat uplatňování unijního práva, žádost uvedená v bodě 61 tohoto rozsudku neobsahuje žádnou konkrétní okolnost, která by umožnila dospět k závěru, že by zahájení zrychleného řízení mohlo takové možnosti zabránit.
68
Předseda Soudního dvora nicméně rozhodl, že věc bude projednána přednostně na základě čl. 53 odst. 3 jednacího řádu.
K předběžným otázkám
K přípustnosti
69
Polská vláda tvrdí, že předběžné otázky jsou nepřípustné.
70
Zaprvé tvrdí, že první až dvanáctá otázka nejsou pro řešení sporu v původním řízení nezbytné. Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce totiž vyplývá, že předkládající soud odmítl podle vnitrostátního práva jako nepřípustné návrhy státního zástupce okresního státního zastupitelství ve Słupsku (Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku) na připuštění důkazů plynoucích z výpovědí nezletilých podezřelých učiněných v rámci trestního vyšetřování dotčeného ve věci v původním řízení. Uvedený soud tedy vyňal ze spisu výpovědi nezletilých podezřelých učiněné v průběhu tohoto trestního vyšetřování. Kromě toho se každému z nezletilých podezřelých dostalo pomoci obhájce ustanoveného ex offo, a v případě jednoho z nich, který v průběhu řízení dosáhl věku 18 let, předkládající soud potvrdil ustanovení takového obhájce ex offo s odůvodněním, že to bylo nezbytné z důvodu okolností, které znesnadňují jeho obhajobu.
71
Zadruhé třináctá a čtrnáctá otázka jsou podle tvrzení polské vlády čistě hypotetické, neboť nemají souvislost se skutkovými okolnostmi nebo předmětem věci v původním řízení.
72
Třináctá, jakož i čtrnáctá otázka písm. b) se totiž týkají obecně pravomoci ministra spravedlnosti, který vykonává rovněž funkci nejvyššího státního zástupce (Prokurator Generalny), vydávat závazné pokyny státním zástupcům nižšího stupně, jimiž lze rovněž omezit přímou použitelnost unijního práva nebo jí zabránit. V tomto ohledu předkládající soud neupřesnil, jakým způsobem byla příslušná vnitrostátní ustanovení použita v původním řízení.
73
Čtrnáctá otázka písm. a) se pak týká možnosti dočasně pozastavit výkon funkce soudce rozhodujícího ve věci v původním řízení. V projednávané věci přitom zproštění funkce nabylo účinku dne 9. února 2022 a skončilo dne 8. března 2022, takže již není v platnosti. K tomuto zproštění došlo navíc v rámci řízení, které nemá souvislost s věcí v původním řízení. Důvodem dotčeného opatření spočívajícího v dočasném pozastavení výkonu funkce bylo to, že dotyčná soudkyně zpochybnila existenci pracovního poměru jiného soudce a platnost jeho jmenování ve výběrovém řízení pořádaném Národní radou soudnictví (Krajowa Rada Sądownictwa). K takovému případu však nemůže dojít ve věci v původním řízení, neboť předkládající soud rozhoduje jako samosoudce. V každém případě není v odůvodnění žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uvedena žádná skutečnost týkající se jmenování soudců v Polsku.
74
Krajský státní zástupce v Gdaňsku (Prokurator Regionalny w Gdańsku) má za to, že jedenáctá až čtrnáctá otázka jsou nepřípustné, jelikož odpověď Soudního dvora na tyto otázky není nezbytná k rozhodnutí sporu v původním řízení.
75
S ohledem na výše uvedené argumenty je třeba připomenout, že Soudní dvůr opakovaně judikoval, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout, a že důvodem existence žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není vydávání konzultativních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale potřeba skutečného vyřešení sporu [rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 62, jakož i citovaná judikatura].
76
Podle článku 267 SFEU musí být požadované rozhodnutí o předběžné otázce „nezbytné“ k tomu, aby předkládající soud mohl „vynést rozsudek“ ve věci, která mu byla předložena [rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 63, jakož i citovaná judikatura].
77
Ze znění i systematiky článku 267 SFEU totiž vyplývá, že řízení o předběžné otázce zejména předpokládá, že před vnitrostátními soudy skutečně probíhá spor, v jehož rámci mají vnitrostátní soudy vydat rozhodnutí, které může zohlednit rozsudek vydaný v řízení o předběžné otázce [rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 64, jakož i citovaná judikatura].
78
V rámci takového řízení musí tedy mezi tímto sporem a ustanoveními unijního práva, jejichž výklad je požadován, existovat takový vztah, aby byl tento výklad objektivně nezbytný pro rozhodnutí, které musí přijmout předkládající soud [rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 65, jakož i citovaná judikatura].
79
První až dvanáctá otázka se v podstatě týkají výkladu několika ustanovení směrnice 2016/800 ve spojení se směrnicemi 2012/13, 2013/48 a 2016/343, jelikož tato ustanovení upravují procesní práva dětí, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení.
80
Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že se předkládající soud táže na soulad polské právní úpravy trestního řízení s uvedenými ustanoveními a na důsledky, které je nutno vyvodit v rámci původního řízení z rozporu vnitrostátního práva s unijním právem. V tomto ohledu upřesňuje, že odpovědi na první až dvanáctou otázku jsou nezbytné k rozhodnutí o přípustnosti důkazů vyplývajících z výpovědí učiněných nezletilými podezřelými bez přítomnosti obhájce v přípravném řízení.
81
Je pravda, že předkládající soud uvádí, že zamítl návrhy státního zástupce okresního státního zastupitelství ve Słupsku (Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku) na připuštění usvědčujících výpovědí, které nezletilí podezřelí učinili v přípravném řízení v nepřítomnosti obhájce, jako důkazů, čímž rozhodl, že k těmto důkazům nebude přihlédnuto. Stejně tak, pokud jde o jednoho z nezletilých podezřelých, který dosáhl v průběhu řízení, které před ním probíhá, věku 18 let, uvedený soud poznamenává, že v jeho prospěch prodloužil ustanovení obhájce ex offo.
82
Ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, však vyplývá, že uvedený soud nepřijal konečné rozhodnutí o přípustnosti uvedených důkazů. Odpověď na položené otázky bude mít tedy vliv na toto rozhodnutí, což umožní předkládajícímu soudu rozhodnout ve věci samé v původním řízení. Pokud jde zadruhé o rozhodnutí o prodloužení ustanovení obhájce jednoho z podezřelých dotčených ve věci v původním řízení ex
offo, zdá se, že toto rozhodnutí bylo přijato v pozdější fázi řízení, takže nemůže zhojit případná pochybení, k nimž došlo v přípravném řízení.
83
Z toho vyplývá, že v projednávané věci se odpověď Soudního dvora na první až dvanáctou otázku jeví jako nezbytná k tomu, aby předkládající soud mohl rozhodnout o otázkách, které u něj vyvstaly in limine litis, před tím, než bude moci případně rozhodnout o meritu věci v původním řízení [obdobně viz rozsudek ze dne 6. října 2021, W.Ż. (Kolegium pro mimořádnou kontrolu a věci veřejné Nejvyššího soudu – Jmenování), C‑487/19, EU:C:2021:798, bod 94, jakož i citovaná judikatura].
84
Vzhledem k tomu, že jsou podmínky uvedené v bodech 76 až 78 tohoto rozsudku splněny, jsou první až dvanáctá otázka přípustné.
85
Naproti tomu třináctá a čtrnáctá otázka tyto podmínky nesplňují.
86
V první řadě třináctá otázka a čtrnáctá otázka písm. b) se týkají toho, zda státní zástupce musí v přípravném řízení upustit od použití vnitrostátních ustanovení, která jsou v rozporu s unijním právem, aby byla zajištěna účinnost práv nezletilých podezřelých osob, a zda musí být za tímto účelem zachována jeho nezávislost a nestrannost před možnými zásahy ze strany výkonné moci.
87
V projednávané věci se s ohledem na skutečnosti uvedené v bodech 80 až 83 tohoto rozsudku nezdá, že by odpověď Soudního dvora na tyto otázky byla nezbytná k tomu, aby předkládající soud mohl rozhodnout o otázkách, které u něj vyvstaly in limite litis. Z informací poskytnutých předkládajícím soudem totiž vyplývá, že ve věci v původním řízení bylo přípravné řízení ukončeno a pravomoc nepřihlížet k důkazům, které byly zřejmě získány při porušení procesních práv, nebo rozhodovat o právu podezřelých osob na pomoc obhájcem náleží nyní tomuto předkládajícímu soudu.
88
Otázka, zda státní zástupce má v rámci přípravného řízení na základě unijního práva povinnost nepoužít za účelem zajištění účinnosti práv nezletilých podezřelých osob vnitrostátní ustanovení, která jsou v rozporu s unijním právem, nesměřuje za těchto podmínek k tomu, aby bylo unijní právo vyloženo pro objektivní potřeby vyřešení věci v původním řízení, ale má obecnou a hypotetickou povahu.
89
Ve druhé řadě čtrnáctá otázka písm. a) se týká toho, zda článek 2 SEU a čl. 19 odst. 1 SEU, jakož i článek 47 Listiny brání vnitrostátní právní úpravě, která umožňuje ministru spravedlnosti nařídit, aby byl okamžitě pozastaven výkon funkce soudce.
90
Je pravda, že v projednávané věci byla soudkyně pověřená projednáním věci v původním řízení na základě těchto pravidel dočasně zproštěna výkonu funkce.
91
Z informací obsažených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce však jasně vyplývá, že o tomto zproštění, které již navíc není v platnosti, bylo rozhodnuto v rámci věci, která se liší od věci v původním řízení. Jak také uvedla generální advokátka v bodě 56 svého stanoviska, obava této soudkyně, že bude opětovně zproštěna výkonu funkce ve věci v původním řízení, je pouze hypotetická.
92
Tato otázka tedy neodpovídá objektivní potřebě, která by byla imanentní vyřešení věci v původním řízení, nýbrž směřuje k tomu, aby Soudní dvůr provedl obecné posouzení vnitrostátní právní úpravy, které není nezbytné pro uvedenou věc [obdobně viz rozsudek ze dne 9. ledna 2024, G. a další (Jmenování soudců obecných soudů v Polsku) (C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 78].
93
Třináctá a čtrnáctá otázka jsou tedy nepřípustné.
K věci samé
94
S ohledem na vzájemnou spojitost všech otázek položených předkládajícím soudem je třeba nejprve společně zkoumat první až čtvrtou otázku, zadruhé pátou až sedmou otázku, zatřetí osmou až desátou otázku a nakonec jedenáctou a dvanáctou otázku, přičemž je nutno poznamenat, že tyto otázky musí být zkoumány pouze z hlediska ustanovení směrnice 2016/800, která se konkrétně týká dětí.
K první až čtvrté otázce
95
Podstatou první až čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být čl. 6 odst. 1 až 3 směrnice 2016/800 ve spojení s jejím článkem 18 vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která zaprvé nestanoví, že dětem, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami, musí být před jejich výslechem policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem, a nejpozději před jejich prvním výslechem, nápomocen obhájce, případně ustanovený ex offo, a zadruhé umožňuje, aby uvedené děti byly vyslýchány jako podezřelé osoby v nepřítomnosti takového obhájce během výslechu. Kromě toho se tento soud táže, zda v případě kladné odpovědi na tyto otázky musí soud, který projednává trestní věc, takovou vnitrostátní právní úpravu nepoužít.
96
V první řadě podle čl. 6 odst. 1 směrnice 2016/800 mají děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení zaprvé právo na přístup k obhájci v souladu se směrnicí 2013/48, přičemž podle bodu 15 odůvodnění této směrnice se pojem „obhájce“ v této směrnici vztahuje v jejím rámci na všechny osoby, které mají podle vnitrostátních právních předpisů kvalifikaci a oprávnění k poskytování právního poradenství a právní pomoci podezřelým a obviněným osobám, a to i na základě oprávnění ze strany zmocněného subjektu.
97
Za účelem určení rozsahu práva dítěte na pomoc obhájce je třeba zohlednit rozsah práva, které má každá podezřelá nebo obviněná osoba podle článku 3 směrnice 2013/48.
98
Jak totiž vyplývá z bodů 18 a 26 odůvodnění směrnice 2016/800, při výkladu jejích ustanovení je třeba zohlednit směrnici 2013/48. Tato posledně uvedená směrnice však stanoví doplňkové záruky s cílem zohlednit zvláštní potřeby a zranitelnost dětí.
99
Zadruhé čl. 6 odst. 2 směrnice 2016/800 ukládá členským státům, aby zajistily, že dětem bude v souladu s tímto článkem nápomocen obhájce, aby mohly využít svých práv na obhajobu účinným způsobem.
100
Jak v podstatě vyplývá z bodů 1, 25 a 29 odůvodnění směrnice 2016/800, tato směrnice má za cíl zohlednit zvláštní zranitelnost dětí v trestním řízení, a tedy povzbuzovat je k uplatnění jejich práva poradit se, být obhajován a zastupován, jež je zakotveno v čl. 47 druhém pododstavci Listiny, jakož i práva na obhajobu zaručená v jejím čl. 48 odst. 2 (obdobně viz rozsudek ze dne 5. června 2018, Kolev a další, C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 104).
101
Zatřetí základní zásada, podle níž mají děti právo na pomoc obhájce, je upřesněna v čl. 6 odst. 3 směrnice 2016/800, pokud jde o okamžik, od kterého má být toto právo přiznáno [obdobně viz rozsudek ze dne 12. března 2020, VW (Právo na přístup k obhájci v případě nedostavení se k soudnímu jednání), C‑659/18, EU:C:2020:201, bod 31].
102
Podle tohoto článku 3 musí mít děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami, přístup k obhájci bez zbytečného prodlení a v každém případě počínaje okamžikem, kdy dojde k první ze čtyř konkrétních událostí uvedených v bodech a) až d) tohoto odstavce.
103
Pokud jde zejména o přípravné řízení, dětem je nápomocen obhájce v souladu s uvedeným čl. 6 odst. 3 písm. a) směrnice 2016/800 „před výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení nebo soudního orgánu“ a v souladu s jejím čl. 6 odst. 3 písm. b) „při provádění vyšetřovacího či jiného úkonu za účelem shromáždění důkazních prostředků“.
104
Začtvrté čl. 6 odst. 4 směrnice 2016/800 upřesňuje rozsah práva dětí na pomoc obhájce.
105
Z článku 6 odst. 4 písm. a) této směrnice tedy vyplývá, že tyto děti mají právo scházet se v soukromí a komunikovat s obhájcem, který je zastupuje, a to i před výslechem ze strany policejního nebo jiného orgánu činného v trestním řízení nebo soudního orgánu. Uvedený čl. 6 odst. 4 písm. b) pak stanoví, že obhájce je dětem nápomocen při výslechu a musí mít možnost se výslechu fakticky účastnit.
106
Jak uvedla v této souvislosti generální advokátka v bodě 70 svého stanoviska, na rozdíl od článku 9 směrnice 2013/48, který se týká podezřelých nebo obviněných osob, které nejsou dětmi, směrnice 2016/800 nestanoví možnost, že by se děti vzdaly práva na pomoc obhájce.
107
Kromě toho článek 18 této směrnice stanoví, že členské státy zajistí, aby vnitrostátní právní předpisy upravující právní pomoc zaručovaly účinný výkon práva na pomoc obhájce, uvedeného v jejím článku 6.
108
Z výše uvedených úvah vyplývá, že dětem, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami musí být vnitrostátním právem poskytnuta konkrétní a účinná možnost, že jim bude před prvním výslechem policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem nápomocen obhájce, a to nejpozději od tohoto výslechu.
109
V případě, že si dítě nebo osoba vykonávající rodičovskou odpovědnost nezvolily obhájce před tím, než je toto dítě vyslýcháno policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem, musí mít toto dítě právo na obhájce ustanoveného ex offo, který mu bude při tomto výslechu nápomocen.
110
Ve druhé řadě, jak zdůraznila generální advokátka v bodě 68 svého stanoviska, z kogentní povahy nezbytnosti zajistit, aby byl dětem nápomocen obhájce před prvním výslechem policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem pověřenými tímto výslechem, vyplývá, že tyto orgány nemohou tento výslech provést, pokud dotčenému dítěti nebyla taková pomoc skutečně poskytnuta.
111
Článek 6 odst. 7 směrnice 2016/800 totiž upřesňuje, že má-li být dítěti poskytnuta pomoc obhájce během výslechu podle tohoto článku, avšak žádný obhájce není přítomen, příslušné orgány odloží výslech dítěte nebo jiné vyšetřovací úkony či úkony prováděné za účelem shromáždění důkazních prostředků o přiměřenou dobu, aby mohly buď vyčkat příchodu obhájce, nebo obhájce dítěti zajistit, pokud tak dítě dosud neučinilo.
112
Je pravda, že článek 6 směrnice 2016/800 stanoví v odstavcích 6 a 8 určité odchylky od práva na pomoc obhájce zakotveného v této směrnici. Jak však vyplývá z těchto ustanovení, příslušné orgány musí rozhodovat o těchto odchylkách případ od případu, aby bylo možné určit, zda s ohledem na zvláštní okolnosti každého případu a na nejlepší zájem dítěte je zamýšlená odchylka odůvodněná, a to při dodržení přísných podmínek stanovených v těchto ustanoveních.
113
Tato ustanovení proto nemohou umožnit v přípravném řízení obecnou a abstraktní odchylku od práva na přístup k obhájci pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami.
114
V projednávané věci z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že relevantní ustanovení vnitrostátního práva, zejména čl. 79 odst. 3 a článek 301 CCP, nestanoví povinnou přítomnost obhájce pro děti, které jsou podezřelými osobami, při výslechu a obecně v přípravném řízení. V souladu s těmito ustanoveními mají totiž tyto děti v případě, že nejsou zadrženy, při výslechu právo na pomoc obhájce pouze v případě, že o takovou pomoc výslovně požádají. Kromě toho nepřítomnost obhájce nebrání tomu, aby byly uvedené děti vyslechnuty.
115
Za těchto podmínek se zdá, což musí ověřit předkládající soud, že taková vnitrostátní právní úprava není slučitelná s čl. 6 odst. 1 až 3 směrnice 2016/800.
116
V této souvislosti je nutno s ohledem na otázky položené předkládajícím soudem připomenout, že v zájmu zajištění účinnosti všech ustanovení unijního práva ukládá zásada přednosti vnitrostátním soudům zejména povinnost, aby v co možná největším rozsahu vykládaly své vnitrostátní právo způsobem, který je v souladu s unijním právem [rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 35 a citovaná judikatura].
117
Povinnost konformního výkladu vnitrostátního práva má nicméně určité meze a nemůže sloužit jako základ pro výklad vnitrostátního práva contra legem [rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 36 a citovaná judikatura].
118
Je třeba rovněž připomenout, že zásada přednosti ukládá vnitrostátnímu soudu, jenž má v rámci svých pravomocí uplatnit ustanovení unijního práva, aby v případě, že nemůže vyložit vnitrostátní právní úpravu v souladu s požadavky unijního práva, zajistil plný účinek požadavků tohoto práva ve sporu, jenž mu byl předložen, tak, že na základě vlastní pravomoci podle potřeby upustí od použití jakékoli vnitrostátní právní úpravy nebo praxe, i když je pozdějšího data, která je v rozporu s ustanovením unijního práva majícím přímý účinek, aniž musí nejprve žádat o její předchozí odstranění legislativní cestou nebo jakýmkoliv jiným ústavním postupem či na toto odstranění čekat [rozsudek ze dne 8. března 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Přímý účinek), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 37 a citovaná judikatura].
119
V projednávané věci je třeba dovodit, že čl. 6 odst. 1 až 3 směrnice 2016/800 má s ohledem na své jasné, přesné a bezpodmínečné znění přímý účinek.
120
Je tedy na předkládajícím soudu, aby vnitrostátní ustanovení uvedená zejména v bodě 114 tohoto rozsudku vykládal v co největším možném rozsahu v souladu s unijním právem, aby byla zajištěna jejich plná účinnost. Nemůže-li takový výklad provést, bude muset na základě vlastní pravomoci upustit od použití vnitrostátních ustanovení, která by s ním byla zjevně neslučitelná.
121
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na první až čtvrtou otázku odpovědět tak, že čl. 6 odst. 1 až 3 směrnice 2016/800 ve spojení s jejím článkem 18 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která zaprvé nestanoví, že dětem, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami, musí být před výslechem policií nebo jiným orgánem činným v trestním či soudem, a nejpozději před prvním výslechem, nápomocen obhájce, případně ustanovený ex offo, a zadruhé umožňuje, aby uvedené děti byly vyslýchány jako podezřelé osoby v nepřítomnosti takového obhájce během výslechu.
K páté až sedmé otázce
122
Úvodem je třeba konstatovat, že předkládající soud pátou až sedmou otázkou žádá Soudní dvůr především o výklad několika ustanovení směrnice 2016/800, zejména čl. 2 odst. 1 a 2, jakož i čl. 6 odst. 1 až 3 a 7 ve spojení s jejím článkem 18.
123
Ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že si předkládající soud klade otázku, zda se právo na pomoc obhájce ustanoveného ex offo, které je předmětem první až čtvrté otázky a je přiznáno osobám, které byly v době, kdy se staly účastníky trestního řízení, dítětem, zaniká, jakmile tyto osoby dosáhnou věku 18 let.
124
Je tedy třeba vycházet z toho, že se tyto otázky týkají především článku 2 směrnice 2016/800, který vymezuje její oblast působnosti, a zejména odstavců 1 a 3 tohoto článku.
125
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou páté až sedmé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 2 odst. 1 a 3 směrnice 2016/800 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že právo na pomoc obhájce ustanoveného ex offo automaticky zaniká u osob, které byly v době, kdy se staly účastníky trestního řízení, dítětem, ale následně dosáhly věku 18 let, pokud taková právní úprava neumožňuje určit, zda je použití této směrnice nebo některých jejích ustanovení, a v důsledku toho práv v ní obsažených, vhodné s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, včetně vyspělosti a zranitelnosti dotčených osob. Kromě toho se tento soud táže, zda v případě kladné odpovědi na tyto otázky musí soud, který projednává trestní věc, takovou vnitrostátní právní úpravu nepoužít.
126
Podle čl. 2 odst. 1 směrnice 2016/800 se tato směrnice vztahuje na děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, a to až do okamžiku pravomocného rozhodnutí o tom, zda podezřelá nebo obviněná osoba uvedený trestný čin spáchala, včetně případného odsouzení a rozhodnutí o opravném prostředku. Článek 3 odst. 1 uvedené směrnice stanoví, že „dítětem“ se rozumí osoba mladší 18 let.
127
Pokud jde o osoby, které byly v době, kdy se staly účastníky trestního řízení, dětmi, ale následně dosáhly věku 18 let, čl. 2 odst. 3 první věta směrnice 2016/800 upřesňuje, že s výjimkou článků uvedených v tomto ustanovení, které odkazují na osoby vykonávající rodičovskou odpovědnost, se tato směrnice vztahuje na výše uvedené osoby, pokud je její použití vhodné s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, včetně jejich vyspělosti a zranitelnosti.
128
Z toho vyplývá, že osoby, které byly v době, kdy se staly účastníky trestního řízení, dětmi, požívají i nadále práv stanovených směrnicí 2016/800, a zejména práva na pomoc obhájce v souladu s článkem 6 této směrnice, pokud tyto osoby dosáhly v průběhu tohoto řízení věku 18 let a bylo shledáno, že použití této směrnice je vhodné s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, včetně vyspělosti a zranitelnosti uvedených osob.
129
Je třeba upřesnit, že v případě, že by bylo v rámci trestního řízení shledáno, že použití směrnice 2016/800 nebo některých jejích ustanovení není vhodné, spadala by osoba, která dosáhla věku 18 let, do působnosti směrnic 2012/13, 2013/48 a 2016/343, které se vztahují na podezřelé nebo obviněné osoby v trestním řízení bez ohledu na jejich věk. V takovém případě by požívala práv stanovených těmito směrnicemi za jimi stanovených podmínek.
130
Jak vyplývá ze samotného znění čl. 2 odst. 3 první věty směrnice 2016/800, otázka použití této směrnice nebo některých jejích ustanovení na osoby, které dosáhly věku 18 let v průběhu řízení, jehož jsou účastníky, závisí na všech okolnostech projednávané věci, a musí být tedy posuzována případ od případu.
131
Požadavek, aby se použití směrnice 2016/800 nebo některých jejích ustanovení jevilo jako vhodné, neumožňuje v žádném případě členskému státu, aby obecně a abstraktně vyloučil všechny osoby, které dosáhly věku 18 let v průběhu řízení, jehož jsou účastníky, z práv stanovených směrnicí 2016/800, a zejména z práva na pomoc obhájce podle článku 6 této směrnice.
132
Tento výklad, podle něhož členské státy nemohou legislativně stanovit absolutní věkovou hranici pro požívání práv přiznaných touto směrnicí na 18 let, je potvrzen čl. 2 odst. 3 druhou větou směrnice 2016/800, v němž je stanoveno, že členské státy mohou rozhodnout, že poté, co dotčená osoba dosáhne věku 21 let, se tato směrnice již nepoužije.
133
Článek 2 odst. 3 směrnice 2016/800 tedy brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že právo na pomoc obhájce ustanoveného ex offo v souladu s čl. 6 odst. 1 až 3 směrnice 2016/800 ve spojení s jejím článkem 18 automaticky zaniká u osob, které v průběhu trestního řízení, vedeného proti nim, dosáhly věku 18 let, ale v době zahájení tohoto řízení byly dítětem, pokud taková právní úprava neumožňuje určit, zda je použití uvedené směrnice nebo některých jejích ustanovení, a tedy práv v ní obsažených, vhodné s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, včetně vyspělosti a zranitelnosti uvedených osob.
134
V projednávané věci přitom z informací poskytnutých předkládajícím soudem vyplývá, že ustanovení vnitrostátního práva, zejména čl. 79 odst. 1 bod 1 CPP, stanoví, že v trestním řízení musí mít obviněný obhájce pouze tehdy, pokud je mladší 18 let. Polské soudy na tomto právním základě v praxi shledávají, že účast obhájce v řízení již není povinná, jakmile obviněná nebo podezřelá osoba dosáhne věku 18 let, což má za následek, že zmocnění obhájce ustanoveného ex offo automaticky zaniká.
135
V souladu s judikaturou připomenutou v bodech 116 až 118 tohoto rozsudku je na předkládajícím soudu, aby v co největším možném rozsahu vykládal vnitrostátní ustanovení upravující právo na přístup k obhájci způsobem, který je v souladu s unijním právem, a zajistil tak plnou účinnost tohoto práva. Nelze-li takový výklad provést, bude muset vzhledem k tomu, že čl. 2 odst. 1 a 3 směrnice 2016/800 splňuje podmínky připomenuté v bodě 119 tohoto rozsudku a má přímý účinek, nepoužít na základě vlastní pravomoci ta vnitrostátní ustanovení, která se jeví být s touto směrnicí neslučitelná.
136
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na pátou až sedmou otázku odpovědět tak, že čl. 2 odst. 1 a 3 směrnice 2016/800 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že právo na pomoc obhájce ustanoveného ex offo automaticky zaniká u osob, které byly v době, kdy se staly účastníky trestního řízení, dítětem, ale následně dosáhly věku 18 let, pokud taková právní úprava neumožňuje určit, zda je použití této směrnice nebo některých jejích ustanovení, a v důsledku toho práv v ní obsažených, vhodné s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, včetně vyspělosti a zranitelnosti dotčených osob.
K osmé až desáté otázce
137
Podstatou osmé až desáté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/800 ve spojení s jejím čl. 5 odst. 1 vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která nestanoví, že děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, musí obdržet spolu s osobou vykonávající rodičovskou odpovědnost nejpozději před prvním výslechem těchto dětí policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem informace o jejich právech podle článku 3 směrnice 2012/13, jakož i o právech stanovených směrnicí 2016/800 v jednoduchém a srozumitelném jazyce, který zohledňuje zvláštní potřeby a zranitelnost uvedených dětí.
138
Z bodu 1 odůvodnění směrnice 2016/800 vyplývá, že jejím cílem je zavést procesní záruky, které zajišťují, že děti, jež jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, budou schopny toto řízení chápat a sledovat. Podle svého článku 1 stanoví tato směrnice společná minimální pravidla mimo jiné pro právo na informace, které je konkrétně upraveno v jejím článku 4.
139
V první řadě musí členské státy podle čl. 4 odst. 1 prvního pododstavce směrnice 2016/800 zajistit, aby byly děti poté, co je jim sděleno, že jsou podezřelé nebo obviněné v trestním řízení, neprodleně informovány o svých právech v souladu se směrnicí 2012/13 a o obecných aspektech průběhu řízení.
140
Pokud jde o právo na informace stanovené v článku 1 směrnice 2012/13, Soudní dvůr již konstatoval, že z článku 3 této směrnice vyplývá, že toto právo zahrnuje zejména právo podezřelých nebo obviněných osob být informován alespoň o několika procesních právech uvedených v tomto článku, mezi něž patří právo na pomoc obhájce, právo na bezplatné právní poradenství a podmínky pro získání tohoto poradenství, právo na to být seznámen s obviněním, právo na tlumočení a překlad, jakož i právo nevypovídat [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. listopadu 2023, BK (Změna kvalifikace trestného činu), C‑175/22, EU:C:2023:844, bod 33 a citovaná judikatura].
141
Jak v tomto ohledu vyplývá z bodu 31 odůvodnění směrnice 2016/343, informování obviněných osob o jejich procesních právech podle článku 3 směrnice 2012/13 se týká nejen práva nevypovídat, ale rovněž práva neobviňovat sám sebe, což jsou dvě práva, která členské státy musí těmto osobám zaručit podle článku 7 směrnice 2016/343.
142
Kromě toho čl. 4 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2016/800 stanoví, že děti musí být informovány o právech uvedených konkrétně touto směrnicí, a zejména o právech uvedených v jejím čl. 4 odst. 1 druhém pododstavci písm. a).
143
Tyto informace se mimo jiné týkají zaprvé práva uvedených dětí na pomoc obhájce, jak stanoví článek 6 uvedené směrnice, případně ustanoveného ex offo v souladu s článkem 18 téže směrnice.
144
Zadruhé se uvedené informace týkají rovněž práva osoby vykonávající rodičovskou odpovědnost na informace, jak je stanoveno v článku 5 směrnice 2016/800, jakož i práva na doprovod touto osobou během jiných stadií řízení než soudního jednání, jak je stanoveno v čl. 15 odst. 4 této směrnice. Jak vyplývá ze znění čl. 5 odst. 1 uvedené směrnice, osobě vykonávající rodičovskou odpovědnost musí být co nejdříve poskytnuty informace, na jejichž poskytnutí má právo dítě podle článku 4 směrnice 2016/800.
145
Ve druhé řadě je nutno uvést, že čl. 4 odst. 1 první a druhý pododstavec směrnice 2016/800 vyžaduje, aby informace, které musí o svých právech podle tohoto ustanovení obdržet děti poté, co je jim sděleno, že jsou podezřelé nebo obviněné, byly těmto dětem sděleny „neprodleně“.
146
Pokud jde v tomto ohledu o směrnici 2012/13, na kterou odkazuje tento čl. 4 odst. 1 první a druhý pododstavec, Soudní dvůr rozhodl, že aby mohlo být sdělení práv účinné, musí k němu dojít v raném stadiu řízení. Z článku 2 této směrnice vyplývá, že se tato směrnice použije „na každého od okamžiku, kdy ho příslušné orgány některého členského státu uvědomí, že je podezřelý nebo obviněný ze spáchání trestného činu“. Článek 3 uvedené směrnice proto stanoví, že „[č]lenské státy zajistí, aby byl každý podezřelý nebo obviněný neprodleně informován […] o […] procesních právech […], aby tato práva mohla být účinně uplatněna“ (rozsudek ze dne 19. září 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 50).
147
Účelem práva na informace o právech je zachování spravedlivého trestního procesu a zaručení účinnosti práva na obhajobu, a to již od prvních fází trestního řízení. V této souvislosti je v bodě 19 odůvodnění směrnice 2012/13 zdůrazněno, že právo na informace o právech musí být zajištěno „nejpozději předtím, než je podezřelý nebo obviněný poprvé úředně vyslýchán policií“. Kromě toho období, jež následuje bezprostředně po zbavení svobody, je obdobím, kdy hrozí největší riziko donucení k doznání, takže „je zásadní, aby podezřelá nebo obviněná osoba byla neprodleně poučena o svých právech, tj. bezodkladně po jejím zatčení, a to nejúčinnějším možným způsobem“, jak vyplývá z bodu 24 návrhu směrnice předloženého Komisí dne 20. července 2010 [COM(2010) 392 final], z něhož vychází směrnice 2012/13 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, body 51 a 52).
148
S ohledem na odkaz na směrnici 2012/13 obsažený v čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/800 z posledně uvedeného ustanovení vyplývá, že děti musí obdržet informace o svých právech co nejdříve poté, co jsou informovány o tom, že jsou podezřelými nebo obviněnými v trestním řízení. K vyrozumění o těchto právech musí dojít nejpozději před prvním výslechem dětí policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem (obdobně viz rozsudek ze dne 19. září 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 53).
149
Je třeba rovněž poznamenat, že pouze sdělení této informace nejpozději před prvním výslechem dětí může zaručit účinnost práv, o nichž musí být tyto děti informovány, zejména práva na pomoc obhájce v souladu s článkem 6 směrnice 2016/800, a umožnit jim účinně uplatnit své právo na obhajobu, jak vyplývá z odpovědi na první až čtvrtou otázku.
150
Ve třetí řadě z čl. 4 odst. 2 směrnice 2016/800 vyplývá, že informace uvedené v čl. 4 odst. 1 této směrnice jim musí být podávány písemně nebo ústně „jednoduchým a srozumitelným jazykem“.
151
Pokud jde v tomto ohledu o čl. 3 odst. 2 směrnice 2012/13, unijní normotvůrce uložil členským státům povinnost zajistit, aby informace podávané na základě práva na informace o právech byly „poskytovány ústně nebo písemně a vyjádřeny srozumitelně a přístupně, s ohledem na jakékoli zvláštní potřeby zranitelných podezřelých či zranitelných obviněných“ (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. září 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 47).
152
Z bodu 18 odůvodnění směrnice 2016/800 vyplývá, že informace, které mají být poskytnuty dětem v souladu s článkem 4 této směrnice, musí být poskytnuty s přihlédnutím ke zvláštním potřebám a zranitelnosti dětí.
153
Z toho vyplývá, že tyto děti musí obdržet tyto informace prostřednictvím dostatečně jednoduchého a srozumitelného jazyka, který jim umožní, zejména s ohledem na jejich zvláštní potřeby a zranitelnost, skutečně pochopit před výslechem policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem, že požívají práv uvedených v čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/800. Mezi tato práva patří zejména právo na pomoc obhájce, jak stanoví článek 6 této směrnice, právo na to, aby o těchto právech byla informována rovněž osoba vykonávající rodičovskou odpovědnost v souladu s článkem 5 uvedené směrnice, jakož i právo této osoby doprovázet tyto děti během jiných stadií řízení než soudního jednání, v souladu s čl. 15 odst. 4 směrnice 2016/800.
154
V projednávané věci předkládající soud uvádí, že podle polského práva obdrží nezletilé podezřelé osoby před výslechem informační formulář pro dospělé, který nestanoví žádnou konkrétní informaci určenou dětem. Není také stanoveno, že tento formulář bude předán osobám vykonávajícím rodičovskou odpovědnost nad těmito dětmi.
155
Z požadavků uvedených v bodě 153 tohoto rozsudku přitom vyplývá, že pokud vnitrostátní právo upravuje standardizovaný dokument pro písemné informování podezřelého nebo obviněného o jejich právech podle článku 3 směrnice 2012/13, nelze tento dokument použít k informování dětí, které se nacházejí ve stejné situaci, podle článku 4 směrnice 2016/800.
156
Takový dokument je určen dospělým osobám, takže jednak neodpovídá potřebě, aby informace o právech, jež jsou přiznána těmto dětem, byly poskytnuty písemně nebo ústně v jazyce, který je pro ně jednoduchý a srozumitelný, a jednak není určen k tomu, aby tyto děti informoval o právech konkrétně stanovených posledně uvedenou směrnicí.
157
V souladu s judikaturou připomenutou v bodech 116 až 118 tohoto rozsudku musí předkládající soud v co největším možném rozsahu vykládat vnitrostátní ustanovení upravující informování podezřelých nebo obviněných osob v souladu s unijním právem, aby byla zajištěna jejich plná účinnost. Nelze-li takový výklad provést, bude muset vzhledem k tomu, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/800 splňuje podmínky připomenuté v bodě 119 tohoto rozsudku a má přímý účinek, nepoužít na základě vlastní pravomoci ta vnitrostátní ustanovení, která se jeví být s touto směrnicí neslučitelná.
158
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na osmou až desátou otázku odpovědět tak, že čl. 4 odst. 1 směrnice 2016/800 ve spojení s jejím čl. 5 odst. 1 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která nestanoví, že děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, musí obdržet spolu s osobou vykonávající rodičovskou odpovědnost nejpozději před prvním výslechem těchto dětí policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem informace o jejich právech podle článku 3 směrnice 2012/13, jakož i o právech stanovených směrnicí 2016/800 v jednoduchém a srozumitelném jazyce, který zohledňuje zvláštní potřeby a zranitelnost uvedených dětí.
K jedenácté a dvanácté otázce
159
Úvodem je třeba zaprvé připomenout, že jedenáctá otázka se týká výkladu článků 18 a 19 směrnice 2016/800 za účelem určení, zda tato ustanovení ukládají soudu, který projednává trestní věc, povinnost nezohlednit usvědčující výpovědi učiněné dětmi, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami, během policejního výslechu v rozporu s právy, která těmto dětem plynou z této směrnice.
160
Vzhledem k tomu, že se tento článek 18 týká práva na právní pomoc a toto právo souvisí, jak vyplývá z bodu 107 tohoto rozsudku, s využitím práva na přístup k obhájci, je třeba mít za to, že se v této otázce jedná především o výklad článku 19 této směrnice, který se týká procesních prostředků právní ochrany.
161
Zadruhé ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že předkládající soud nepřihlédl k důkazům plynoucím z usvědčujících výpovědí, které v projednávané věci učinili nezletilí podezřelí v přípravném řízení v nepřítomnosti obhájce, ačkoli pro to nebyly splněny podmínky stanovené článkem 168a CPP.
162
Z toho vyplývá, že podstatou jedenácté a dvanácté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda článek 19 směrnice 2016/800 musí být vykládán v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která v rámci trestního řízení neumožňuje soudu prohlásit za nepřípustné usvědčující důkazy vycházející z výpovědí učiněných dítětem při výslechu policií v rozporu s právem na přístup k obhájci stanoveným v článku 6 směrnice 2016/800. Kromě toho se tento soud táže, zda v případě kladné odpovědi na tyto otázky musí soud, který projednává trestní věc, takovou vnitrostátní právní úpravu nepoužít.
163
Podle článku 19 směrnice 2016/800 členské státy zajistí, aby děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, měly podle vnitrostátního práva účinnou právní ochranu v případech porušení svých práv podle této směrnice.
164
Podle tohoto článku musí mít tedy děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami, možnost účinně napadnout porušení těchto práv, mezi něž patří, jak vyplývá z odpovědí na první až desátou otázku, práva zaručená v článcích 4 až 6 směrnice 2016/800.
165
Článek 19 této směrnice však neupravuje případné důsledky, které musí soud rozhodující ve věci samé v případě, že k takovému napadení porušení práv nedojde, vyvodit z tohoto porušení pro přípustnost důkazů získaných v rozporu s právy přiznanými uvedenou směrnicí.
166
Totéž platí pro směrnici 2012/13, na kterou odkazuje článek 4 směrnice 2016/800, jakož i pro směrnici 2013/48, na niž odkazuje článek 6 směrnice 2016/800, a které obsahují ustanovení podobná ustanovením článku 19 směrnice 2016/800.
167
Je pravda, že čl. 12 odst. 2 směrnice 2013/48 stanoví, že členské státy zajistí, aby při posuzování výpovědi podezřelé nebo obviněné osoby nebo důkazních prostředků získaných při porušení jejího práva na obhájce nebo v případech, kdy byla povolena odchylka od tohoto práva, byla dodržena práva na obhajobu a na spravedlivé řízení. Článek 10 odst. 2 směrnice 2016/343 obsahuje podobné ustanovení, které se týká výpovědi nebo důkazů získaných při porušení práva nevypovídat či neobviňovat sama sebe.
168
Tato ustanovení však nemají upravovat vnitrostátní pravidla a systémy týkající se přípustnosti důkazů, neboť jak vyplývá z jejich samotného znění, tato ustanovení se použijí, „aniž jsou dotčena“ tato vnitrostátní pravidla a systémy“.
169
Z toho vyplývá, že za současného stavu unijního práva v zásadě přísluší pouze vnitrostátnímu právu, aby stanovilo pravidla přípustnosti – v rámci trestního řízení – důkazů, které byly získány v rozporu s právy přiznanými směrnicí 2016/800 [rozsudek ze dne 30. dubna 2024, M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, bod 128].
170
Při neexistenci unijní právní úpravy v dané oblasti je totiž na vnitrostátním právním řádu každého členského státu, aby na základě zásady procesní autonomie upravil procesní podmínky soudních řízení určených k zajištění ochrany práv, která jednotlivcům vyplývají z unijního práva, avšak za podmínky, že nejsou méně příznivé než ty, kterými se řídí obdobné situace ve vnitrostátním právu (zásada rovnocennosti), a že v praxi neznemožňují nebo nadměrně neztěžují výkon práv přiznaných unijním právem (zásada efektivity) [rozsudek ze dne 30. dubna 2024, M. N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, bod 129 a citovaná judikatura].
171
Co se konkrétně týče zásady efektivity, je třeba připomenout, že vnitrostátní pravidla týkající se přípustnosti a využití informací a důkazů mají na základě vnitrostátních právních mechanismů za cíl zabránit tomu, aby protiprávně získané informace a důkazy neprávem způsobily újmu osobě podezřelé ze spáchání trestných činů. Tohoto cíle přitom může být podle vnitrostátního práva dosaženo nejen zákazem využití takových informací a důkazů, ale rovněž vnitrostátními pravidly a zvyklostmi upravujícími hodnocení a vážení informací a důkazů, nebo také zohledněním jejich protiprávní povahy při stanovování trestu [rozsudek ze dne 2. března 2021, Prokuratuur (Podmínky přístupu k údajům o elektronické komunikaci), C‑746/18, EU:C:2021:152, bod 43 a citovaná judikatura].
172
Nezbytnost vyloučit informace a důkazy získané v rozporu s požadavky unijního práva musí být posuzována zejména s ohledem na riziko, které představuje připuštění takových informací a důkazů pro dodržení zásady kontradiktornosti, a tudíž práva na spravedlivý proces [rozsudek ze dne 2. března 2021, Prokuratuur (Podmínky přístupu k údajům o elektronické komunikaci), C‑746/18, EU:C:2021:152, bod 44].
173
V tomto ohledu je přitom třeba uvést, že právo na informace stanovené v článku 4 směrnice 2016/800 a právo na přístup k obhájci stanovené v článku 6 této směrnice jsou právě konkretizací základních práv na spravedlivý proces a na dodržování práva na obhajobu, která jsou zakotvena zejména v článku 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny [obdobně viz rozsudek ze dne 1. srpna 2022, TL (Nepřítomnost tlumočníka a neexistence překladu), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, bod 42].
174
Z toho vyplývá, že unijní právo neukládá členským státům, aby upravily možnost soudu prohlásit za nepřípustné usvědčující důkazy získané výpovědí dítěte učiněnou při výslechu policií v rozporu s právy stanovenými ve směrnici 2016/800, avšak za předpokladu, že tento soud může v rámci trestního řízení jednak ověřit, že tato práva vykládaná ve světle článku 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny byla dodržena, a jednak vyvodit veškeré důsledky vyplývající z tohoto porušení, zejména pokud jde o důkazní sílu poznatků získaných za těchto podmínek.
175
V souladu s judikaturou připomenutou v bodech 116 až 118 tohoto rozsudku musí předkládající soud ověřit, zda jsou příslušná vnitrostátní ustanovení v souladu s požadavky uvedenými v předchozím bodě tohoto rozsudku, a případně vyložit tato ustanovení v co největším možném rozsahu způsobem, který je v souladu s unijním právem, aby byla zajištěna jejich plná účinnost. V případě, že nebude moci takový výklad podat, bude muset s ohledem na skutečnost, jak bylo uvedeno v bodě 119 tohoto rozsudku, že čl. 6 odst. 1 až 3 směrnice 2016/800 má přímý účinek, nepoužít na základě vlastní pravomoci ta vnitrostátní ustanovení, která se jeví být s unijním právem neslučitelná.
176
S ohledem na všechny výše uvedené důvody je třeba na jedenáctou a dvanáctou otázku odpovědět tak, že článek 19 směrnice 2016/800 musí být vykládán v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v rámci trestního řízení neumožňuje soudu prohlásit za nepřípustné usvědčující důkazy získané výpovědí učiněnou dítětem při výslechu policií v rozporu s právem na přístup k obhájci stanoveným v článku 6 směrnice 2016/800, avšak za předpokladu, že tento soud může v rámci trestního řízení jednak ověřit, že toto právo vykládané ve světle článku 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny bylo dodrženo, a jednak vyvodit veškeré důsledky vyplývající z tohoto porušení, zejména pokud jde o důkazní sílu poznatků získaných za těchto podmínek.
K nákladům řízení
177
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:
1)
Článek 6 odst. 1 a 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/800 ze dne 11. května 2016 o procesních zárukách pro děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, ve spojení s jejím článkem 18
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která zaprvé nestanoví, že dětem, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami, musí být před výslechem policií nebo jiným orgánem činným v trestním či soudem, a nejpozději před prvním výslechem, nápomocen obhájce, případně ustanovený ex offo, a zadruhé umožňuje, aby uvedené děti byly vyslýchány jako podezřelé osoby v nepřítomnosti takového obhájce během výslechu.
2)
Článek 2 odst. 1 a 3 směrnice 2016/800
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že právo na pomoc obhájce ustanoveného ex offo automaticky zaniká u osob, které byly v době, kdy se staly účastníky trestního řízení, dítětem, ale následně dosáhly věku 18 let, pokud taková právní úprava neumožňuje určit, zda je použití této směrnice nebo některých jejích ustanovení, a v důsledku toho práv v ní obsažených, vhodné s přihlédnutím ke všem okolnostem případu, včetně vyspělosti a zranitelnosti dotčených osob.
3)
Článek 4 odst. 1 směrnice 2016/800 ve spojení s jejím čl. 5 odst. 1
musí být vykládán v tom smyslu, že
brání vnitrostátní právní úpravě, která nestanoví, že děti, které jsou podezřelými nebo obviněnými osobami v trestním řízení, musí obdržet spolu s osobou vykonávající rodičovskou odpovědnost nejpozději před prvním výslechem těchto dětí policií nebo jiným orgánem činným v trestním řízení či soudem informace o jejich právech podle článku 3 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/13/EU ze dne 22. května 2012 o právu na informace v trestním řízení, jakož i o právech stanovených směrnicí 2016/800 v jednoduchém a srozumitelném jazyce, který zohledňuje zvláštní potřeby a zranitelnost uvedených dětí.
4)
Článek 19 směrnice 2016/800
musí být vykládán v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která v rámci trestního řízení neumožňuje soudu prohlásit za nepřípustné usvědčující důkazy získané výpovědí učiněnou dítětem při výslechu policií v rozporu s právem na přístup k obhájci stanoveným v článku 6 směrnice 2016/800, avšak za předpokladu, že tento soud může v rámci trestního řízení jednak ověřit, že toto právo vykládané ve světle článku 47 a čl. 48 odst. 2 Listiny bylo dodrženo, a jednak vyvodit veškeré důsledky vyplývající z tohoto porušení, zejména pokud jde o důkazní sílu poznatků získaných za těchto podmínek.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: polština.