62018CO0292
USNESENÍ SOUDNÍHO DVORA (osmého senátu)
6. prosince 2018 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Článek 99 jednacího řádu Soudního dvora – Doprava – Nařízení (ES) č. 261/2004 – Právo na náhradu škody v případě zrušení letu – Článek 3 odst. 5 – Oblast působnosti – Článek 2 písm. a) – Pojem ‚letecký dopravce‘ – Podnik, který k datu zamýšleného provedení letu nemá ještě provozní licenci – Otázka, o odpovědi na niž nelze rozumně pochybovat“
Ve věci C‑292/18,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Amtsgericht Kassel (Okresní soud v Kasselu, Německo) ze dne 23. března 2018, došlým Soudnímu dvoru dne 27. dubna 2018, v řízení
Petra Breyer,
Heiko Breyer
proti
Sundair GmbH,
SOUDNÍ DVŮR (osmý senát),
ve složení F. Biltgen, předseda senátu, J. Malenovský (zpravodaj) a L. S. Rossi, soudci,
generální advokát: Y. Bot,
vedoucí soudní kanceláře: A. Calot Escobar,
s přihlédnutím k rozhodnutí, přijatému po vyslechnutí generálního advokáta, rozhodnout usnesením s odůvodněním podle článku 99 jednacího řádu Soudního dvora,
vydává toto
Usnesení
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 písm. a), čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91 (Úř. věst. 2004, L 46, s. 1; Zvl. vyd. 07/08, s. 10).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Petrou Breyer a Heiko Breyerem na straně jedné a společností Sundair GmbH na straně druhé ohledně povinnosti této společnosti odškodnit je z důvodu zrušení jejich letu.
Právní rámec
Nařízení č. 261/2004
3
Článek 2 nařízení č. 261/2004, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely tohoto nařízení se:
a)
‚leteckým dopravcem‘ rozumí podnik zabývající se leteckou dopravou s platnou provozní licencí;
b)
‚provozujícím leteckým dopravcem‘ rozumí letecký dopravce, který provádí nebo zamýšlí provést let podle smlouvy s cestujícím nebo v zastoupení jiné právnické nebo fyzické osoby, která uzavřela smlouvu s tímto cestujícím;
c)
‚dopravcem Společenství‘ rozumí letecký dopravce s platným provozním povolením uděleným [s platnou provozní licencí vydanou] členským státem v souladu s nařízením Rady (EHS) č. 2407/92 ze dne 23. července 1992 o vydávání licencí leteckým dopravcům [(Úř. věst. 1992, L 240, s. 1; Zvl. vyd. 06/02, s. 3)];
[…]“
4
Podle čl. 3 odst. 5 a 6 nařízení č. 261/2004 platí:
„5.   Toto nařízení se vztahuje na každého provozujícího leteckého dopravce, který přepravuje cestující podle odstavců 1 a 2. Jestliže provozující letecký dopravce nemá smlouvu s cestujícím a plní povinnosti podle tohoto nařízení, má se za to, že jedná v zastoupení osoby, jež uzavřela smlouvu s tímto cestujícím.
6.   Tímto nařízením nejsou dotčena práva cestujících podle směrnice [Rady] 90/314/EHS [ze dne 13. června 1990 o souborných službách pro cesty, pobyty a zájezdy (Úř. věst. 1990, L 158, s. 59; Zvl. vyd. 13/10, s. 132)]. […]“
5
Článek 5 odst. 1 tohoto nařízení stanoví:
„V případě zrušení letu:
[…]
c)
mají dotčení cestující v souladu s článkem 7 právo na náhradu škody od provozujícího leteckého dopravce, jestliže
[…]
iii)
nejsou informování [informováni] o zrušení ve lhůtě kratší sedmi dnů před plánovaným časem odletu a není jim nabídnuto přesměrování jejich letu, které by jim umožnilo odletět nejpozději [nejdříve] jednu hodinu před plánovaným časem odletu a dosáhnout cílového místa určení nejpozději dvě hodiny po plánovaném čase příletu.“
6
Článek 7 odst. 1 uvedeného nařízení stanoví:
„Odkazuje-li se na tento článek, obdrží cestující náhradu ve výši:
a)
250 EUR u všech letů o délce nejvýše 1500 kilometrů;
[…]
Při určování vzdálenosti se vychází z posledního místa určení, kam cestující v důsledku odepření nástupu na palubu nebo zpoždění přiletí později než v plánovaném čase.“
Směrnice 90/314
7
Článek 5 odst. 1 směrnice 90/314 stanoví:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření zajišťující, aby organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, odpovídali spotřebiteli za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy bez ohledu na to, zda tyto závazky má splnit organizátor nebo prodejce anebo jiný poskytovatel služeb, aniž je dotčeno právo organizátora nebo prodejce tyto jiné poskytovatele služeb postihnout.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
8
Petra a Heiko Breyerovi si v únoru 2017 zarezervovali v cestovní kanceláři TUI Deutschland GmbH zájezdový balíček.
9
V rezervačních dokumentech, které jim byly předány, bylo u letu tam uvedeno, že letadlo vzlétne dne 9. července 2017 v 6:00 hodin z Kassel-Calden (Německo) a přistane v Palma de Mallorca (Španělsko) v 8:30 hodin. U letu zpět bylo vzlétnutí naplánováno na 16. července 2017 v 10:20 hodin. Předkládající soud neuvedl, v kolik hodin mělo letadlo přistát. Podle shora zmíněných dokumentů měla oba lety provést společnost Sundair.
10
V plánovaných datech provedení těchto dvou letů přitom společnost Sundair měla sice již u Luftfahrtbundesamt (Spolkový úřad pro leteckou dopravu, Německo) zažádáno o potřebnou provozní licenci, avšak ta jí ještě nebyla vydána. K vydání licence došlo teprve dne 27. září 2017, tedy po plánovaném datu provedení letu zpět.
11
Pět dní před zahájením cesty byli Petra a Heiko Breyerovi informováni o změně rezervace na jiný let, provedený podnikem zabývajícím se leteckou dopravou Cobrex Trans. Tímto letem přiletěli do cílové destinace o 13 hodin a 30 minut později, než bylo plánováno před změnou rezervace. Byli také informováni o změně rezervace jejich letu zpět, a sice na let letecké společnosti Air Europa. Tento let započal vzlétnutím dne 16. července 2017 v 6:40 hodin, tedy 3 hodiny a 40 minut před původně plánovaným odletem.
12
Petra a Heiko Breyerovi se proto obrátili na Amtsgericht Kassel (Okresní soud v Kasselu, Německo) s návrhem, kterým se na společnosti Sundair domáhali zaplacení náhrady škody podle článků 5 a 7 nařízení č. 261/2004 ve výši 500 eur pro každého z nich, přičemž od této částky je třeba odpočíst celkovou částku 190,40 eura, která jim byla již vyplacena.
13
Nicméně vzhledem k tomu, že čl. 2 písm. a) nařízení č. 261/2004 definuje pojem „letecký dopravce“ jako „podnik zabývající se leteckou dopravou s platnou provozní licencí“, má předkládající soud pochybnosti o tom, zda se články 5 a 7 tohoto nařízení vztahují na podnik, který sice v okamžiku provedení rezervace letu měl požádáno o provozní licenci, avšak tuto licenci získal teprve po plánovaném datu tohoto letu. Předkládající soud stojí totiž před otázkou, zda by za účelem dosažení cíle sledovaného uvedeným nařízením, jímž je dosáhnout vysoké úrovně ochrany cestujících, neměl být uvedený pojem vykládán tak, že se vztahuje i na podniky, které požádaly o leteckou licenci a následně nabízely lety ještě dříve, než jim byla tato licence vydána.
14
Za těchto podmínek se Amtsgericht Kassel (Okresní soud v Kasselu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba čl. 5 odst. 1 písm. c), čl. 7 odst. 1 a čl. 2 písm. a) nařízení […] č. 261/2004 vykládat tak, že se vztahují i na podnik zabývající se leteckou dopravou, který v době zamýšleného provedení letu ještě nedisponuje provozní licencí ve smyslu čl. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 261/2004, který podal žádost o provozní licenci ještě před zamýšleným provedením letu a kterému je tato licence vydána teprve později (po plánovaném datu provedení letu)?“
K předběžné otázce
15
Ve věci v původním řízení se cestující, jejichž lety byly zrušeny, na základě čl. 5 odst. 1 písm. c) nařízení č. 261/2004 domáhají náhrady škody ve výši vypočítané podle článku 7 téhož nařízení od podniku zabývajícího se leteckou dopravou, jenž měl k plánovaným datům provedení těchto letů zažádáno o provozní licenci, ovšem ta mu ještě nebyla vydána.
16
Za těchto okolností závisí případné právo na náhradu škody na odpovědi nejprve na otázku, zda lze takový podnik, jako je podnik ve věci v původním řízení, považovat za podnik, na který se vztahuje nařízení č. 261/2004, a zejména jeho čl. 3 odst. 5 ve spojení s čl. 2 písm. a) tohoto nařízení.
17
Otázku položenou předkládajícím soudem je tudíž třeba chápat tak, že její podstatou je, zda musí být čl. 3 odst. 5 nařízení č. 261/2004 ve spojení s čl. 2 písm. a) tohoto nařízení vykládán v tom smyslu, že se na takový podnik, jako je podnik dotčený ve věci v původním řízení, jenž má zažádáno o provozní licenci, ovšem ta mu k plánovaným datům provedení plánovaných letů ještě nebyla vydána, může uvedené nařízení vztahovat, a pokud ano, zda dotyční cestující mají právo na náhradu škody na základě čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 téhož nařízení.
18
Podle článku 99 jednacího řádu Soudního dvora může Soudní dvůr kdykoli na návrh soudce zpravodaje a po vyslechnutí generálního advokáta rozhodnout usnesením s odůvodněním mimo jiné tehdy, pokud o odpovědi na položenou předběžnou otázku nelze rozumně pochybovat.
19
Vzhledem k tomu, že v projednávané věci nastal tento případ, je třeba citované ustanovení uplatnit.
20
Nejprve je třeba připomenout, že článek 3 nařízení č. 261/2004, který vymezuje oblast jeho působnosti, v odstavci 5 stanoví, že toto nařízení se vztahuje na každého provozujícího leteckého dopravce, který přepravuje cestující podle odstavců 1 a 2 téhož článku.
21
V této souvislosti je třeba poukázat na to, že pojem „letecký dopravce“ je definován v čl. 2 písm. a) nařízení č. 261/2004 tak, že se jím označuje podnik zabývající se leteckou dopravou s platnou provozní licencí.
22
Kromě toho v širším kontextu čl. 3 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství (Úř. věst. 2008, L 293, s. 3), kterým bylo nahrazeno nařízení č. 2407/92, na něž odkazuje čl. 2 písm. c) nařízení č. 261/2004, zejména stanoví, že žádný podnik usazený v Unii není oprávněn k letecké přepravě cestujících za úplatu, nebyla-li mu vydána příslušná provozní licence.
23
Z toho zcela jednoznačně vyplývá, že podnik, jemuž ještě nebyla vydána provozní licence, nemůže provést žádný let.
24
Proto podnik, který navzdory požadavkům stanoveným v čl. 3 odst. 5 nařízení č. 261/2004 ve spojení s čl. 2 písm. a) tohoto nařízení – přičemž nelze ztrácet ze zřetele, že přístup k provozní licenci není automatický – neměl k plánovaným datům provedení plánovaných letů takovou licenci, nelze považovat za podnik, na který se vztahují tato ustanovení, a potažmo celé toto nařízení.
25
Neprovedení letů plánovaných tímto podnikem za takových okolnosti, jaké nastaly ve věci v původním řízení, proto nemůže vyvolat účinky zrušení stanovené v čl. 5 odst. 1 písm. c) nařízení č. 261/2004 ve spojení s čl. 7 odst. 1 tohoto nařízení.
26
S ohledem na zvláštnosti věci v původním řízení je nutno dodat, že okolnost, že čl. 3 odst. 5 nařízení č. 261/2004 ve spojení s čl. 2 písm. a) tohoto nařízení brání možnosti odškodnit dotyčné cestující na základě citovaného nařízení, nebrání tomu, aby se domáhali náhrady škody z jiného titulu, například, jak se uvádí v čl. 3 odst. 6 téhož nařízení, z titulu směrnice 90/314, která konkrétně v čl. 5 odst. 1 stanoví, že členské státy přijmou nezbytná opatření zajišťující, aby organizátor nebo prodejce, který je stranou smlouvy, odpovídali spotřebiteli za řádné plnění závazků vyplývajících ze smlouvy bez ohledu na to, zda tyto závazky má splnit organizátor nebo prodejce anebo jiný poskytovatel služeb, aniž je dotčeno právo organizátora nebo prodejce tyto jiné poskytovatele služeb postihnout.
27
Je také třeba dodat, že vzhledem k vysoké úrovni ochrany spotřebitelů, kterou je třeba zajistit v politikách Unie, nejsou právními závěry učiněnými výše v bodech 24 a 25 tohoto usnesení dotčena práva, která mohou takovým spotřebitelům, jako jsou žalobci v původním řízení, vyplývat vůči prodávajícím nebo poskytovatelům z jiných unijních právních předpisů, jako například ze směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách) (Úř. věst. 2005, L 149, s. 22).
28
S ohledem na výše rozvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že čl. 3 odst. 5 nařízení č. 261/2004 ve spojení s čl. 2 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že na takový podnik, jako je podnik dotčený ve věci v původním řízení, jenž má zažádáno o provozní licenci, ovšem ta mu k plánovaným datům provedení plánovaných letů ještě nebyla vydána, se uvedené nařízení nemůže vztahovat, takže dotyční cestující nemají právo na náhradu škody na základě čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 téhož nařízení.
K nákladům řízení
29
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:
Článek 3 odst. 5 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 ze dne 11. února 2004, kterým se stanoví společná pravidla náhrad a pomoci cestujícím v letecké dopravě v případě odepření nástupu na palubu, zrušení nebo významného zpoždění letů a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 295/91, ve spojení s čl. 2 písm. a) tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že na takový podnik, jako je podnik dotčený ve věci v původním řízení, jenž má zažádáno o provozní licenci, ovšem ta mu k plánovaným datům provedení plánovaných letů ještě nebyla vydána, se uvedené nařízení nemůže vztahovat, takže dotyční cestující nemají právo na náhradu škody na základě čl. 5 odst. 1 písm. c) a čl. 7 odst. 1 téhož nařízení.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.