UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
12 päivänä joulukuuta 2024(*)
Muutoksenhaku – Henkilöstö – Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt ja Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot – Väliaikaiset toimihenkilöt – Toistaiseksi voimassaolevan sopimuksen irtisanominen – Irtisanomisaika – Lojaalisuusvelvollisuuden ja luottamuksellisuutta koskevan velvollisuuden säilyttäminen – Kurinpitomenettely – Hallinnollisen tutkimuksen aloittaminen – Käsittelyn lopettaminen ilman jatkotoimia – Nimittävän viranomaisen syyksi luettavat lainvastaiset menettelyt – Henkinen kärsimys – Näyttö – Unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymisen edellytykset
Asiassa C‑130/22 P,
jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 24.2.2022,
DD, edustajanaan N. Lorenz, Rechtsanwältin,
valittajana,
ja jossa muuna osapuolena on
Euroopan unionin perusoikeusvirasto (FRA), asiamiehinään aluksi M. O’Flaherty, sittemmin S. Rautio, avustajanaan B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: neljännen jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis, joka hoitaa viidennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit E. Regan ja Z. Csehi (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: P. Pikamäe,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1        DD vaatii valituksellaan kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 21.12.2021 antaman tuomion DD v. FRA (T‑703/19, EU:T:2021:923; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi hänen SEUT 270 artiklaan perustuvan kanteensa, jossa hän vaati lähinnä korvausta hänelle väitetysti aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä, jota vastaavan korvauksen kohtuulliseksi määräksi on arvioitu 50 000 euroa ja joka aiheutui hallinnollisen menettelyn aloittamisesta ja toteuttamisesta Euroopan unionin perusoikeusvirastossa (FRA).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Henkilöstösäännöt
2        Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 11 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehen on suoritettava tehtävänsä ja toimittava ainoastaan unionin edun mukaisesti. Virkamies ei saa pyytää eikä ottaa vastaan ohjeita miltään hallitukselta, viranomaiselta, organisaatiolta tai toimielimensä ulkopuoliselta henkilöltä. Hänen on hoidettava hänelle annetut tehtävät objektiivisesti ja tasapuolisesti sekä noudattaen lojaalisuusvelvollisuuttaan unionia kohtaan.”
3        Henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Virkamiehen on pidättäydyttävä kaikenlaisesta työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä.”
4        Henkilöstösääntöjen 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Virkamiehen on pidättäytyvä tehtäviensä myötä saamiensa tietojen luvattomasta luovuttamisesta, jollei tietoja ole jo julkistettu tai jolleivät ne ole yleisesti saatavilla.
2.      Virkamiehen on noudatettava tätä velvollisuutta myös palvelussuhteensa päätyttyä.”
5        Henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisessa kohdassa säädetään seuraavaa:
”Näiden henkilöstösääntöjen mukaisesti tehty tiettyä virkamiestä koskeva päätös on annettava viipymättä kirjallisesti tiedoksi asianomaiselle henkilölle. Virkamiehelle vastaiset päätökset on perusteltava.”
6        Henkilöstösääntöjen 86 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Virkamiehelle tai entiselle virkamiehelle, joka tahallisesti tai tuottamuksellisesti jättää täyttämättä näiden henkilöstösääntöjen mukaiset velvollisuutensa, voidaan määrätä kurinpitoseuraamus.
2.      Kun nimittävä viranomainen tai Euroopan petostentorjuntavirasto [(jäljempänä OLAF)] saa tietoonsa todisteita, jotka antavat aiheen olettaa, että on tapahtunut 1 kohdassa tarkoitettu velvollisuuksien täyttämättä jättäminen, ne voivat aloittaa hallinnollisen tutkimuksen tarkistaakseen, onko tällainen velvollisuuksien täyttämättä jättäminen tapahtunut.
3.      Kurinpidolliset säännöt, menettelyt ja toimenpiteet sekä hallinnollisia tutkimuksia koskevat säännöt ja menettelyt vahvistetaan liitteessä IX.”
7        Henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kun [OLAFin] tekemästä tutkimuksesta käy ilmi toimielimen virkamiehen (jolla tarkoitetaan myös entistä virkamiestä) mahdollinen osallisuus tutkittavana olevaan asiaan, hänelle on ilmoitettava asiasta, jollei tästä aiheudu haittaa tutkimukselle. Missään tapauksessa ei tutkimuksen päättymisen jälkeen saa tehdä päätelmiä, joissa mainittaisiin toimielimen virkamiehen nimi, ennen kuin hänelle on annettu mahdollisuus antaa lausuntonsa kaikista häntä itseään koskevista seikoista. Päätelmissä on viitattava tähän lausuntoon.
– –
3.      Jos syytösten kohteena olevaa virkamiestä vastaan ei [OLAFin] tutkimuksen perusteella voida nostaa syytettä, kyseinen tutkimus päätetään ilman seurauksia viraston johtajan päätöksellä, ja tämä ilmoittaa asiasta virkamiehelle ja tämän toimielimelle. Virkamies voi pyytää tämän päätöksen sisällyttämistä henkilökansioonsa.”
8        Henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän liitteen 1 artiklan säännöksiä sovelletaan soveltuvin osin nimittävän viranomaisen tekemiin hallinnollisiin tutkimuksiin.”
9        Henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Nimittävä viranomainen voi tutkimusraportin perusteella, toimitettuaan asianomaiselle virkamiehelle kaiken näytön asiassa ja kuultuaan virkamiestä:
a)      päättää, että asianomaista virkamiestä vastaan ei voida nostaa syytettä. Virkamiehelle ilmoitetaan asiasta kirjallisesti; tai
b)      päättää siinäkin tapauksessa, että velvollisuudet on tai on ilmeisesti jätetty täyttämättä, ettei kurinpitoseuraamuksia sovelleta, ja antaa virkamiehelle tarvittaessa huomautuksen; tai
c)      kun velvollisuudet on jätetty täyttämättä, henkilöstösääntöjen 86 artiklan mukaisesti
i)      päättää aloittaa tämän liitteen 4 jaksossa säädetyn kurinpitomenettelyn, tai
ii)      päättää aloittaa kurinpitomenettelyn kurinpitolautakunnassa. ”
10      Henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 29 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos virkamiestä vastaan ei tämän liitteen 1 artiklan 3 kohdan tai 22 artiklan 2 kohdan mukaisesti ole nostettu syytettä, hänellä on oikeus pyytää vahingon korjaamista siten, että nimittävän viranomaisen päätös julkistetaan sopivalla tavalla.”
Muuhun henkilöstöön sovellettavat palvelussuhteen ehdot
11      Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen (jäljempänä palvelussuhteen ehdot) 47 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Väliaikaisen toimihenkilön palvelussuhde päättyy hänen kuollessaan mutta myös seuraavissa tapauksissa: – –
c) kun kyseessä on toistaiseksi voimassa oleva työsopimus:
– –
i)      työsopimuksessa mainitun irtisanomisajan päättyessä. Irtisanomisaika on vähintään yksi kuukausi jokaista täyttä palvelusvuotta kohti, kuitenkin vähintään kolme kuukautta ja enintään kymmenen kuukautta. – –
– –”
Asetus N:o 45/2001
12      Yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 18.12.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 45/2001 (EYVL 2001, L 8, s. 1) 4 artiklassa säädettiin seuraavaa.
”1.      Henkilötietojen osalta on noudatettava seuraavaa:
a)      henkilötietoja on käsiteltävä asianmukaisesti ja laillisesti;
– –”
Asian tausta
13      Asian tausta on esitetty valituksenalaisen tuomion 1–26 kohdassa seuraavasti:
”1.      Euroopan rasismin ja muukalaisvihan seurantakeskus (EUMC), josta on tullut Euroopan unionin perusoikeusvirasto (FRA), otti kantaja DD:n palvelukseen [muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen] 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettuna väliaikaisena toimihenkilönä. Kantaja oli alun perin otettu palvelukseen määräaikaisella työsopimuksella, ja hänen sopimuksensa muutettiin toistaiseksi voimassa olevaksi 16.12.2006 alkaen.
2.      Perusoikeusviraston johtaja ilmoitti kantajalle 13.6.2013 päivätyllä kirjeellä päätöksestään irtisanoa hänen toistaiseksi voimassa ollut työsopimuksensa ja pyysi tätä olemaan saapumatta työpaikalleen irtisanomisaikana, ’joka alkoi [samana päivänä] ja päättyi 12.4.2014’.
3.      Muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan c alakohdan i alakohdassa säädetty kymmenen kuukauden irtisanomisaika päättyi 13.4.2014. Kantaja vapautettiin irtisanomisajaksi velvollisuudestaan suorittaa palvelujaan perusoikeusvirastolle ja saapua sen tiloihin.
4.      Kantaja toimitti 5.3. ja 9.10.2014 päivätyillä sähköpostiviesteillä (jäljempänä yhdessä riidanalaiset sähköpostiviestit) A:lle, joka on perusoikeusviraston entinen virkamies, yksityisestä sähköpostiosoitteestaan joitakin perusoikeusviraston luottamuksellisia sisäisiä tietoja. Nämä olivat asiakirjoja, jotka sisälsivät muun muassa luettelon maksuista, jotka perusoikeusvirasto oli suorittanut entiselle oikeudelliselle neuvonantajalleen B:lle.
5.      Perusoikeusviraston johtaja aloitti 20.3.2015 henkilöstösääntöjen – – liitteessä IX olevan 2 artiklan mukaisen hallinnollisen tutkimuksen, joka koski lähinnä olosuhteita, joissa perusoikeusviraston sisäiset asiakirjat oli toimitettu ulkopuolelle (jäljempänä – – hallinnollinen tutkimus).
6.      [Hallinnollinen] tutkimus suoritettiin niiden kolmen päätöksen (jäljempänä yhdessä hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskevat päätökset) perusteella, joita olivat ensinnäkin hallinnollisen tutkimuksen aloittamisesta 20.3.2015 tehty päätös DIR/003/2015 (jäljempänä hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskeva päätös), toiseksi hallinnollisen tutkimuksen soveltamisalan laajentamisesta 3.3.2016 tehty päätös DIR/004/2016 (jäljempänä hallinnollisen tutkimuksen laajentamista koskeva päätös – –) ja kolmanneksi tutkintakomitean nimittämisestä 18.3.2016 tehty päätös DIR/005/2016.
7.      Virkamiestuomioistuin kumosi edellä 2 kohdassa tarkoitetun irtisanomispäätöksen 8.10.2015 antamallaan tuomiolla DD v. FRA (F‑106/13 ja F‑25/14, EU:F:2015:118). Se hylkäsi sitä vastoin kantajan vahingonkorvausvaatimukset, jotka koskivat hänelle aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista.
8.      Kantaja teki virkamiestuomioistuimen tuomiosta valituksen, joka hylättiin 19.7.2017 annetulla tuomiolla DD v. FRA (T‑742/15 P, – –, EU:T:2017:528).
9.      Perusoikeusvirasto palautti kantajan 29.2.2016 tehtäviinsä 8.10.2015 annetun tuomion DD v. FRA (F‑106/13 ja F‑25/14, EU:F:2015:118) täytäntöönpanon puitteissa.
10.      Perusoikeusvirasto lähetti 30.3.2016 kantajalle muistion, jossa se ilmoitti tälle yhtäältä hallinnollisen tutkimuksen aloittamisesta ja toisaalta 5.4.2016 järjestettävästä kuulemistilaisuudesta.
11.      Samana päivänä käydyssä sähköpostiviestien vaihdossa kantaja pyysi perusoikeusvirastoa toimittamaan hänelle häntä vastaan esitetyt todisteet. Tutkijat toimittivat hänelle samana päivänä vastauksena hänen pyyntöönsä tiettyjä asiakirjoja, joihin kuului jäljennös hänen 9.10.2014 lähettämästään sähköpostiviestistä.
12.      Perusoikeusvirasto toimitti kantajalle 4.4.2016 päivätyllä sähköpostiviestillä edellä 11 kohdassa tarkoitetun sähköpostiviestin lisäksi lisätodisteita, joihin kuului jäljennös hänen 5.3.2014 lähettämästään sähköpostiviestistä.
13.      Perusoikeusviraston tutkijat kuulivat kantajaa ja seitsemää muuta todistajaa 5.4.2016.
14.      Kantajalle ilmoitettiin 10.10.2016, että tutkimusraportti oli saatu valmiiksi.
15.      Kantaja pyysi 12.10.2016 perusoikeusvirastoa toimittamaan hänelle tutkimusraportin päätelmät, tutkimuksen päätelmät ja kaikki muut asiakirjat, jotka liittyvät suoraan hänestä esitettyihin väitteisiin.
16.      Perusoikeusvirasto toimitti tutkimusraportin päätelmät kantajalle 20.10.2016 päivätyllä sähköpostiviestillä, joka oli vastaus edellä 15 kohdassa tarkoitettuun sähköpostiviestiin.
17.      Kantaja kutsuttiin 17.11.2016 henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 3 artiklassa tarkoitettuun kuulemiseen, joka oli tarkoitus järjestää 6.12.2016. Samassa yhteydessä kantaja sai myös jäljennöksen tutkimusraportista liitteineen.
18.      Perusoikeusvirasto ilmoitti 5.12.2016 kantajalle, että edellä 17 kohdassa tarkoitettu kuuleminen oli lykätty myöhempään ajankohtaan.
19.      Kuuleminen pidettiin 12.1.2017. Kantaja esitti tässä kuulemistilaisuudessa kirjallisen lausunnon, jossa hän esitti, että 9.10.2014 päivätty sähköpostiviesti oli vuotanut perusoikeusviraston sisällä, ja hän pyysi sisäisen tutkinnan aloittamista tältä osin.
20.      Kantaja vastaanotti 13.1.2017 edellä 19 kohdassa tarkoitetun kuulemistilaisuuden pöytäkirjan.
21.      Kantaja toimitti 20.1.2017 perusoikeusviraston johtajalle lopulliset huomautuksensa tutkimusraportista.
22.      Perusoikeusviraston johtaja päätti 28.4.2017, että hallinnollinen tutkimus lopetetaan ilman jatkotoimia. Tämä päätös annettiin valittajalle tiedoksi 4.5.2017.
23.      Kantaja esitti 27.8.2018 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisen – – hakemuksen, jossa hän pyysi ensinnäkin saada tutustua tiettyihin asiakirjoihin eli hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskeviin päätöksiin ja perusoikeusviraston henkilöstöpäällikön 20.3.2015 johtajalle osoittamaan muistioon – –, toiseksi hallinnollisen tutkimuksen luottamuksellisuuden loukkaamista koskevan tutkimuksen aloittamista ja kolmanneksi sen henkisen kärsimyksen korvaamista, joka hänelle väitetysti oli aiheutunut perusoikeusviraston lainvastaisesta toiminnasta hallinnollisen tutkimuksen aikana.
24.      Perusoikeusviraston johtaja hyväksyi 21.12.2018 tekemällään päätöksellä osittain 27.8.2018 päivätyn hakemuksen ja myönsi kantajalle oikeuden saada tutustua tiettyihin edellä 23 kohdassa tarkoitettuihin hänen pyytämiinsä asiakirjoihin (jäljempänä 21.12.2018 tehty päätös). Kantajalle toimitetut asiakirjat sisälsivät hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskevat päätökset. Hakemus hylättiin muilta osin.
25.      Kantaja teki 5.3.2019 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen 21.12.2018 tehdystä päätöksestä – –.
26.      Perusoikeusviraston johtaja antoi 24.6.2019 tekemällään päätöksellä kantajalle tiedoksi 20.3.2015 päivätyn muistion ja hylkäsi edellä 25 kohdassa tarkoitetun valituksen muilta osin (jäljempänä 24.6.2019 tehty päätös).”
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
14      Valittaja nosti tämän tuomion 1 kohdassa mainitun kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.10.2019 jättämällään kannekirjelmällä.
15      Hän vaati ensinnäkin unionin yleistä tuomioistuinta velvoittamaan perusoikeusviraston maksamaan korvausta henkisestä kärsimyksestä, jota hänelle oli väitetysti aiheutunut lainvastaisuuksista, joihin perusoikeusvirasto oli syyllistynyt sekä hallinnollisen tutkimuksen aloittamisen yhteydessä että sen aikana, ja vetosi tämän vaatimuksen tueksi yhdeksään kanneperusteeseen, jotka koskivat perusoikeusviraston lainvastaisia menettelyitä (jäljempänä yhdessä lainvastaiset menettelyt) ja jotka johtuivat
–        ensinnäkin siitä, että tutkijoiden valtuutus ei kattanut yhtäältä sen tutkimista, oliko perusoikeusvirasto rikkonut henkilöstösääntöjen 11 ja 17 artiklaa ja toisaalta 5.3.2014 päivätyn sähköpostiviestin tutkimista, joten hallinnollinen tutkimus oli vailla oikeudellista perustaa ja ristiriidassa henkilöstösääntöjen 86 artiklan 2 kohdan sekä hallinnollisten tutkimusten ja kurinpitomenettelyjen toteuttamisesta 22.5.2013 tehdyn perusoikeusviraston hallintoneuvoston päätöksen 2013/01 2 artiklan kanssa (jäljempänä ensimmäinen kanneperuste)
–        toiseksi siitä, että hallinnollisen tutkimuksen aloittamisesta tehty päätös ei perustunut perusteltuun epäilyyn (jäljempänä toinen kanneperuste)
–        kolmanneksi siitä, että perusoikeusvirasto ei ollut ilmoittanut hänelle hyvissä ajoin hallinnollisen tutkimuksen aloittamisesta eikä ollut antanut hänelle tiedoksi häntä koskevia päätöksiä (jäljempänä kolmas kanneperuste)
–        neljänneksi siitä, että hallinnollisen menettelyn kesto oli liian pitkä ja kohtuuton (jäljempänä neljäs kanneperuste)
–        viidenneksi siitä, että tutkimuksen päättämistä koskevaa päätöstä ei ollut perusteltu (jäljempänä viides kanneperuste)
–        kuudenneksi siitä, että tutkimusraportissa oli oikeudellinen virhe ja ilmeinen arviointivirhe (jäljempänä kuudes kanneperuste)
–        seitsemänneksi siitä, että perusoikeusvirasto rikkoi hallinnollisen tutkimuksen luottamuksellisuuden (jäljempänä seitsemäs kanneperuste)
–        kahdeksanneksi siitä, että asetuksen N:o 45/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaan ja 5 artiklan 1 kohdan a alakohtaa oli rikottu (jäljempänä kahdeksas kanneperuste) ja
–        yhdeksänneksi siitä, että huolenpitovelvollisuutta oli laiminlyöty, objektiivisuutta ja puolueettomuutta oli rikottu ja harkintavaltaa oli käytetty väärin (jäljempänä yhdeksäs kanneperuste).
16      Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että kolmas ja neljäs kanneperuste olivat perusteltuja. Se katsoi kuitenkin, että käsiteltävässä asiassa unionin toimielimen tai elimen vastuun syntymisen edellytykset eivät täyttyneet. Se katsoi nimittäin, ettei valittaja ollut näyttänyt toteen, että hänelle olisi todella aiheutunut henkistä kärsimystä lainvastaisesta toiminnasta, eikä myöskään, että lainvastaisen toiminnan ja väitetyn vahingon välillä olisi syy-yhteys.
Valituksen osapuolten vaatimukset
17      Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion
–        tämän seurauksena katsoo, että hänelle on maksettava hänelle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä korvaus, jonka kohtuulliseksi määräksi on arvioitu 50 000 euroa, ja tarvittaessa kumoaa 21.12.2018 tehdyn päätöksen ja 24.6.2019 tehdyn päätöksen, ja
–        velvoittaa perusoikeusviraston korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
18      Perusoikeusvirasto vaatii, että unionin tuomioistuin
–        hylkää valituksen ja
–        velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan.
Valitus
19      Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kahdeksaan valitusperusteeseen, jotka koskevat virheitä, joita unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion jokaisessa kahdeksassa osassa eli tosiseikkojen kuvauksessa, ensimmäisen, toisen, kolmannen, neljännen, viidennen, kuudennen ja yhdeksännen kanneperusteen tarkastelussa sekä tuomion osassa, jossa tarkastellaan tosiasiallista vahinkoa ja syy-yhteyttä.
Ensimmäinen valitusperuste, kolmannen valitusperusteen toinen osa ja viides valitusperuste
Asianosaisten lausumat
20      Ensimmäisessä valitusperusteessaan, kolmannen valitusperusteensa toisessa osassa ja viidennessä valitusperusteessaan, joita on syytä tarkastella yhdessä, valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se otti selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla ja teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että käsiteltävässä asiassa kymmenen kuukauden irtisanomisaikaa oli pidettävä tavallisena työskentelyjaksona, joka ei ollut omiaan vapauttamaan valittajaa hänelle henkilöstösääntöjen 11 ja 17 artiklan mukaisesti kuuluvista lojaalisuus- ja luottamuksellisuusvelvoitteista.
21      Valittaja väittää erityisesti, että valituksenalaisen tuomion 3 ja 78 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin otti selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla ja luonnehti tosiseikkoja virheellisesti, kun se katsoi, että irtisanomisaikana valittajaa ei ollut vain vapautettu velvollisuudestaan suorittaa palvelujaan, vaan että häntä oli pyydetty paitsi olemaan suorittamatta työtehtäviään mutta myös jättämään saapumatta perusoikeusviraston toimitiloihin. Tästä seuraa, että, – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 77 ja 78 kohdassa – irtisanomisaikaa ei voida pitää tavallisena työskentelyjaksona. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin teki valittajan mukaan oikeudellisen virheen katsoessaan, että kyseinen jakso ei ollut omiaan vapauttamaan valittajaa hänelle henkilöstösääntöjen 11 ja 17 artiklan mukaisesti kuuluvista lojaalisuus- ja luottamuksellisuusvelvoitteista. Valittaja lisää vastauskirjelmässään, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 58, 63, 86, 155, 174, 229, 243 ja 245 kohdassa esittämät päätelmät perustuvat tälle selvitysaineiston vääristyneellä tavalla huomioon ottamiselle.
22      Valittaja katsoo myös, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 77–80 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että näitä lojaalisuus- ja luottamuksellisuusvelvollisuuksia sovellettiin irtisanomisaikana. Yhtäältä irtisanomisaikaa, jonka aikana valittajalla, toisin kuin muilla työntekijöillä, ei ollut pääsyä perusoikeusviraston tiloihin, ei voida pitää tavallisena työskentelyjaksona. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi henkilöstösääntöjen 17 artiklaa laajasti katsoen, että asianomainen henkilö on kyseisen jakson aikana työntekijä niin kauan kuin sopimussuhde on olemassa. Lisäksi valittaja katsoo, että henkilöstösääntöjen 17 artiklan ranskan- ja saksankielisistä versioista ilmenee, että tämän säännöksen soveltamista varten sopimussuhteen pelkkä olemassaolo irtisanomisaikana ei ole riittävä. Samalla tavoin henkilöstösääntöjen 11 artiklan kaikissa kieliversioissa mainitaan valittajan mukaan sen soveltamisedellytyksenä työtehtävissä olevan työntekijän asema.
23      Valittaja väittää lopuksi lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa, kun se katsoi, että 5.3.2014, jolloin toinen kahdesta riidanalaisesta sähköpostiviestistä lähetettiin, valittaja oli edelleen työntekijä, johon sovellettiin henkilöstösääntöjä.
24      Perusoikeusvirasto katsoo yhtäältä, että kun valittaja väittää, että 10 kuukauden irtisanomisaika ei käsiteltävässä asiassa ollut tavanomainen palkkatyöjakso, hän pyrki kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista tekemän arvioinnin, mitä ei voida muutoksenhakuvaiheessa ottaa tutkittavaksi. Joka tapauksessa valittaja säilytti tänä irtisanomisaikana kaikki taloudelliset oikeutensa samalla kun hänen velvollisuutensa työntekijänä sitoivat häntä, lukuun ottamatta velvollisuutta suorittaa irtisanomisaikana työsuorituksiaan.
25      Toisaalta perusoikeusvirasto katsoo, että väittäessään, että henkilöstösääntöjen 11 ja 17 artiklassa säädettyjä velvollisuuksia ei sovellettu irtisanomisaikana, valittaja tyytyy toistamaan väitteet, jotka hän oli esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa esittämässään kannekirjelmässä ja vastauksessa ja jotka unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi. Oikeuskäytännöstä seuraa joka tapauksessa, että henkilöstösääntöjen mukaisia velvollisuuksia on noudatettava henkilökohtaisista syistä myönnetyn virkavapauden aikana, joten sama koskee irtisanomisaikaa.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
26      Siltä osin kuin ensinnäkin on kyse valittajan väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin vääristi selvitysaineistoa valituksenalaisen tuomion 3 ja 78 kohdassa, on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on yksin toimivaltainen yhtäältä määrittämään asian tosiseikaston lukuun ottamatta tapauksia, joissa sen määrittämän tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi sille toimitetusta asiakirja-aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Tästä seuraa, että lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikkojen arviointi ei ole oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluu unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 25.4.2024, NS v. parlamentti, C‑218/23 P, EU:C:2024:358, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
27      Selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman uutta selvitysaineistoa on selvää, että olemassa olevaa selvitysaineistoa on arvioitu ilmeisen virheellisesti tai tavalla, joka on selvästi niiden sanamuodon vastainen. Tämän vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on kuitenkin ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tätä tosiseikastoa ja selvitystä. Lisäksi silloin, kun valittaja väittää, että selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, sen on ilmoitettava täsmällisesti ne seikat, jotka se katsoo unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia se on valittajan mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla (tuomio 27.4.2023, Fondazione Cassa di Risparmio di Pesaro ym. v. komissio, C‑549/21 P, EU:C:2023:340, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 11.1.2024, Foz v. neuvosto, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28      Käsiteltävässä asiassa on korostettava, että unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 3 ja 78 kohdassa 13.6.2013 päivättyyn sähköpostiviestiin, jolla perusoikeusvirasto ilmoitti valittajalle päätöksestään irtisanoa hänen työsopimuksensa. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 2 kohdassa ja kuten valittaja itsekin myöntää, tästä sähköpostiviestistä ilmenee nimenomaisesti, että perusoikeusviraston johtaja pyysi häntä jättämään saapumatta työpaikalleen irtisanomisaikana.
29      Valittaja ei ole esittänyt mitään väitettä, joka osoittaisi, että unionin yleisen tuomioistuimen kyseisestä sähköpostiviestistä tekemä tulkinta olisi paikkansapitämätön. Valittaja ei nimittäin ole selittänyt vaaditulla selvyydellä ja täsmällisyydellä, miten unionin yleinen tuomioistuin vääristi mainitun sähköpostiviestin sisältöä, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 3 ja 78 kohdassa, että valittaja vapautettiin irtisanomisaikana velvollisuudestaan suorittaa palvelujaan ja saapua perusoikeusviraston toimitiloihin. Kyseiset argumentit on näin ollen hylättävä perusteettomina.
30      Toiseksi argumentista, joka liittyy väitettyyn oikeudelliseen virheeseen siinä, kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että irtisanomisajan oli katsottava olevan tavallinen työskentelyjakso, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 77–80 ja 154 kohdassa lähinnä, että vaikka valittaja oli vapautettu häneen sovelletun kymmenen kuukauden irtisanomisajan velvollisuudesta suorittaa työsopimuksensa mukaiset suoritukset ja saapua perusoikeusviraston toimitiloihin, häneen sovellettiin kuitenkin edelleen henkilöstösäännöistä johtuvia oikeuksia ja velvollisuuksia, muun muassa lojaalisuus- ja salassapitovelvollisuuksia.
31      Tältä osin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan c alakohdan i alakohdasta ilmenee, että väliaikaisen toimihenkilön kuolemantapausta lukuun ottamatta hänen palvelussuhteensa päättyy toistaiseksi voimassa olevien työsopimusten osalta työsopimuksen mukaisen irtisanomisajan päättyessä, ja tämän irtisanomisajan on oltava vähintään yksi kuukausi jokaista palvelusvuotta kohti, kuitenkin vähintään kolme kuukautta ja enintään kymmenen kuukautta.
32      Tästä seuraa, että väliaikainen toimihenkilö ei menetä unionin toimihenkilön asemaa irtisanomisaikana ja että häneen sovelletaan siis edelleen kaikille unionin virkamiehille kuuluvia velvollisuuksia, jollei nimenomaisesti toisin ole säädetty (ks. analogisesti tuomio 6.3.2001, Connolly v. komissio, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 69 kohta).
33      Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 77, 79 ja 154 kohdassa, että perusoikeusviraston kanssa tehdyn työsopimuksen päättymistä edeltäneen irtisanomisajan aikana valittaja säilytti unionin toimihenkilön aseman, johon sovellettiin henkilöstösäännöistä johtuvia oikeuksia ja velvollisuuksia.
34      Erityisesti niiden argumenttien osalta, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että irtisanomisaikana sovellettiin henkilöstösääntöjen 11 ja 17 artiklasta johtuvia lojaalisuus- ja luottamuksellisuusvelvoitteita, on korostettava, että toisin kuin valittaja väittää, mikään näiden artiklojen systematiikassa, asiayhteydessä ja päämäärässä ei anna aihetta katsoa, että erityisten säännösten puuttuessa niissä edellytetään niiden soveltamista varten, että asianomainen unionin toimihenkilö tai virkamies on sellaisessa aktiivisessa asemassa, jossa hän on velvollinen hoitamaan työtehtäviään, joten mainittujen artiklojen soveltaminen lakkaa siitä hetkestä alkaen, jolloin tämä irtisanomisaika alkaa.
35      Siltä osin kuin yhtäältä on kyse henkilöstösääntöjen 11 artiklasta, siinä säädettyä lojaalisuusvelvollisuutta on noudatettava ainakin sinä aikana, jona asianomainen henkilö on virkamiehen tai toimihenkilön asemassa, koska tämän velvollisuuden tarkoituksena on pääasiallisesti säilyttää luottamussuhde, jonka on oltava olemassa näiden viimeksi mainittujen ja toimielimen välillä (ks. vastaavasti tuomio 6.3.2001, Connolly v. komissio, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, 44 kohta).
36      Toisaalta salassapitovelvollisuudesta, jonka mukaan unionin virkamiesten tai muiden työntekijöiden on henkilöstösääntöjen 17 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti pidättäydyttävä tehtäviensä myötä saamiensa tietojen luvattomasta luovuttamisesta, jos tietoja ei ole jo julkistettu tai jos ne eivät ole yleisesti saatavilla, riittää, kun todetaan, että tämän säännöksen toisesta kohdasta ilmenee, että tämä velvollisuus koskee tällaista virkamiestä tai toimihenkilöä palvelussuhteen päätyttyä.
37      Näin ollen tätä periaatetta sovelletaan etenkin unionin virkamiehen tai toimihenkilön palvelussuhteen päättymistä tarvittaessa edeltävään irtisanomisaikaan.
38      Näitä toteamuksia ei voida kumota valittajan esittämillä väitteillä, joiden mukaan käsiteltävässä asiassa perusoikeusviraston johtaja määräsi hänet pidättymään irtisanomisaikanaan työtehtävistään ja kielsi häneltä pääsyn tämän elimen tiloihin, minkä seurauksena hänen työnantajansa ei kohdellut häntä työntekijänä kyseisen jakson aikana.
39      Tältä osin on todettava, että vaikka muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan c alakohdan i alakohdassa ei säädetä nimenomaisesti, että työntekijän, jonka työsopimus on irtisanottu, työehtoja voidaan mukauttaa irtisanomisaikana siten, että tämän ajanjakson oletetaan olevan tavallinen työskentelyjakso, on kuitenkin niin, että unionin toimielimillä, elimillä ja laitoksilla on laaja harkintavalta yksikköjensä organisoinnissa ja työntekijöidensä tehtäviin määräämisessä, edellyttäen, että tämä tehtäviin määrääminen tapahtuu yksikön edun mukaisesti ja että sillä noudatetaan virkojen vastaavuutta myös niiden työntekijöiden osalta, jotka ovat irtisanomisajalla.
40      Näin ollen päätös vapauttaa väliaikainen toimihenkilö, jonka työsopimus on irtisanottu, velvollisuudestaan suorittaa tämän työsopimuksen mukaisia työsuorituksia ja kieltää häntä saapumasta unionin toimielimen tai elimen toimitiloihin irtisanomisaikana, voi lähtökohtaisesti olla yksikön edun mukaisesti toteutettu toimenpide, eikä se voi välttämättä sulkea pois – toisin kuin valittaja lähinnä väittää – tämän irtisanomisajan luokittelemista tavalliseksi työskentelyjaksoksi.
41      Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se katsoi valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa, että se, että valittajalla ei ollut irtisanomisaikana velvollisuutta hoitaa työtehtäviään eikä hän voinut saapua perusoikeusviraston toimitiloihin, ei ollut käsiteltävässä asiassa omiaan vapauttamaan häntä hänelle henkilöstösääntöjen 11 ja 17 artiklassa asetetuista lojaalisuus- ja luottamuksellisuusvelvoitteista, joten valittajan tältä osin esittämät väitteet on katsottava perusteettomiksi.
42      Näin ollen ensimmäinen valitusperuste, kolmannen valitusperusteen toinen osa ja viides valitusperuste on hylättävä perusteettomina.
Toinen valitusperuste sekä kolmannen valitusperusteen ensimmäinen ja kolmas osa
Asianosaisten lausumat
43      Toisessa valitusperusteessaan sekä kolmannen valitusperusteensa ensimmäisessä ja kolmannessa osassa, joita on syytä tarkastella yhdessä, valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki valituksenalaisen tuomion 49–84 kohdassa useita oikeudellisia virheitä ja ilmeisiä arviointivirheitä sekä otti näytön huomioon vääristyneellä tavalla arvioidessaan ensimmäistä ja toista lainvastaisuusväitettä, jotka koskevat hallinnollisen tutkimuksen aloittamista ja sen laajentamista, ja siitä, ettei se esittänyt tältä osin riittäviä perusteluja.
44      Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin otti näytön huomioon vääristyneellä tavalla ja teki oikeudellisia virheitä todetessaan, että hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskeva päätös sisälsi molemmat riidanalaiset sähköpostiviestit eli myös 5.3.2014 päivätyn sähköpostiviestin, vaikka kyseisen päätöksen olisi pitänyt koskea vain 9.10.2014 päivättyä sähköpostiviestiä. Valittaja väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin tutkinut hänen väitteitään, joiden mukaan mainittu päätös koski yhden ainoan asiakirjan eli 9.10.2014 päivättyyn sähköpostiviestiin liitetyn asiakirjan vuotamista eikä 5.3.2014 päivätyn sähköpostiviestin sisältöä. Valittaja väittää tältä osin, että unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon yhtäältä kyseisen päätöksen sanamuotoa ja toisaalta asiayhteyttä, johon se kuului. Unionin yleinen tuomioistuin teki valittajan mukaan valituksenalaisen tuomion 52–61 kohdassa myös oikeudellisia virheitä tulkitessaan hallinnollisen tutkimuksen laajentamista koskevan päätöksen ulottuvuutta, kun se ei ottanut huomioon sen nimenomaista sanamuotoa eikä sen asiayhteyttä, muun muassa asetuksesta N:o 45/2001 johtuvia vaatimuksia, eikä tutkintakomitean nimittämistä koskevan päätöksen päätösosan sanamuotoa.
45      Valittaja väittää toiseksi, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt arvioinnissaan riittävää eroa hallinnollisen tutkimuksen aloittamisen ja sen laajentamisen välillä. Vaikka valittaja myöntää, että – kuten valituksenalaisen tuomion 66 kohdasta ilmenee – toinen kanneperuste liittyy läheisesti ensimmäiseen, hän katsoo, että viimeksi mainitun osalta hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskeva päätös koski vain yhden asiakirjan vuotamista, kun taas toisen kanneperusteen yhteydessä esiin tuotu oikeudellinen kysymys koski sitä, täyttivätkö todisteet, jotka perusoikeusvirastolla oli käytettävissään hallinnollisen tutkimuksen aloittamishetkellä, edellytykset sille, että niitä voitiin pitää hallinnollisen tutkimuksen aloittamisen kannalta tarpeellisena alustavana näyttönä. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt riittävää eroa kahden riidanalaisen sähköpostiviestin välillä eikä todennut, että 9.10.2014 päivättyä sähköpostiviestiä, joka oli ainoa, josta oli alun perin kyse hallinnollisen tutkimuksen aloittamishetkellä, voitiin pitää tällaisena alustavana näyttönä.
46      Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin otti näytön huomioon vääristyneellä tavalla, esitti puutteelliset perustelut ja teki oikeudellisen virheen todetessaan, toisin kuin maaliskuussa 2016 tehdyn hallinnollisen tutkimuksen laajentamista koskevan päätöksen erityisen laajasta muotoilusta ilmenee, että valittajan argumentti, jonka mukaan perusoikeusvirasto oli aloittanut häntä vastaan satunnaisen tutkimuksen tai ryhtynyt kalastelemaan tietoja, oli pelkkä väite, jonka tueksi ei ollut esitetty mitään konkreettista seikkaa.
47      Perusoikeusvirasto vaatii, että toinen valitusperuste sekä kolmannen valitusperusteen ensimmäinen ja kolmas osa on jätettävä tutkimatta, ja väittää, että valittaja tyytyy riitauttamaan unionin yleisen tuomioistuimen tekemiä tosiseikkoja koskevia toteamuksia ja lisää, että valittajan väitteet ovat joka tapauksessa ilmeisen perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
48      Ensimmäiseksi on muistutettava, koska valittaja väittää unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen näytön huomioon vääristyneellä tavalla tulkitessaan virheellisesti hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskevia päätöksiä, että vaikka näytön vääristyneellä tavalla huomioon ottaminen voi merkitä sitä, että asiakirjaa tulkitaan tavalla, joka on ristiriidassa sen sisällön kanssa, tällaisen vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen osoittamiseksi ei riitä, että osoitetaan, että kyseistä asiakirjaa voitiin tulkita eri tavalla kuin unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt. Tätä varten on tarpeen osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin on ylittänyt selvästi mainitun asiakirjan kohtuullisen arvioinnin rajat erityisesti tulkitsemalla sitä sen sanamuodon vastaisesti (tuomio 23.3.2023, PV v. komissio, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, 134 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
49      Käsiteltävässä asiassa on huomautettava yhtäältä, että hallinnollisen tutkimuksen aloittamista koskevan päätöksen päätösosan sanamuodosta, sellaisena kuin se on toistettu valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa, jota ei ole riitautettu, ilmenee, että kyseisellä tutkimuksella pyrittiin määrittämään ne tosiseikat ja olosuhteet, joissa valittaja oli saanut haltuunsa perusoikeusviraston sisäisiä asiakirjoja, vaikka hänellä ei ollut 14.6.2013 jälkeen enää pääsyä tällaisiin asiakirjoihin. Toisaalta perusoikeusvirasto päätti hallinnollisen tutkimuksen laajentamista koskevalla päätöksellään, sellaisena kuin se on toistettu tämän päätöksen 53 kohdassa, jota ei myöskään ole riitautettu, laajentaa tämän tutkimuksen ulottuvuutta sekä ajallisesti että henkilökohtaisesti siten, että se koskee myös perusoikeusviraston ulkopuolisia toimijoita ja entisiä työntekijöitä, jotta voidaan määrittää osallisina olleet henkilöt ja yksilöidä vuodon lähteet.
50      Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 51, 55 ja 58 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan hallinnollisen tutkimuksen aloittamiseen liittyvät päätökset on laadittu riittävän väljästi, jotta niiden voidaan katsoa kattavan kaikki riidanalaiseen vuotoon liittyvät seikat, joten kyseinen tutkimus on välttämättä voinut koskea mitä tahansa muuta asiakirjaa, joka on voinut olla luvattoman julkistamisen kohteena ja joka liittyy riidanalaisiin sähköpostiviesteihin, eli sekä 9.10.2014 että 5.3.2014 päivättyä sähköpostiviestiä, ei vaikuta ilmeisen virheelliseltä, kun otetaan huomioon näiden asiakirjojen sanamuoto ja asiayhteys.
51      Väite, jonka mukaan hallinnollisen tutkimuksen aloittamiseen liittyvät päätökset on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on siis hylättävä perusteettomana.
52      Toiseksi siitä väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt valituksenalaisen tuomion 64–85 kohdassa riittävää eroa hallinnollisen tutkimuksen aloittamisen ja sen laajentamisen välillä, koska 5.3.2014 päivätty sähköpostiviesti ei voinut merkitä alustavaa näyttöä, jonka perusteella hallinnollinen tutkimus olisi voitu aloittaa, on muistutettava, kuten tämän tuomion 26 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että muutoksenhaun yhteydessä unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään tarkastaa sitä selvitystä, johon unionin yleinen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut.
53      Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa lukuun ottamatta sitä tapausta, että selvitys on otettu huomion vääristyneellä tavalla (ks. vastaavasti tuomio 11.1.2024, Foz v. neuvosto, C‑524/22 P, EU:C:2024:23, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
54      Valittaja pyrkii väitteillään, sellaisina kuin ne on esitetty tiivistetysti tämän tuomion 45 kohdassa, todellisuudessa siihen, että unionin tuomioistuin tutkisi uudelleen ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt ja valituksenalaisessa tuomiossa analysoidut todisteet, vetoamatta lainkaan siihen, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut ne huomioon vääristyneellä tavalla, mikä edellisessä kohdassa esitetyistä syistä ylittää unionin tuomioistuimen toimivallan.
55      Tämä väite on siis jätettävä tutkimatta.
56      Kolmanneksi ja viimeiseksi valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa virheellisesti, että argumentti, jonka mukaan perusoikeusvirasto oli maaliskuussa 2016 aloittanut satunnaisen tutkimuksen tai ryhtynyt kalastelemaan tietoja, oli pelkkä väite, jonka tueksi ei ollut esitetty mitään konkreettista seikkaa.
57      Tältä osin on todettava, että tämän väitteen tueksi esitetyillä argumenteilla ei voida osoittaa, että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion mainitussa kohdassa esittämät toteamukset perustuvat ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn selvitysaineiston huomioon ottamiseen vääristyneellä tavalla, koska näillä argumenteilla pyritään siten todellisuudessa kyseenalaistamaan unionin yleisen tuomioistuimen tältä osin suorittama tosiseikkojen itsenäinen arviointi.
58      Tämän tuomion 26 kohdassa muistutetun oikeuskäytännön mukaisesti tämä väite on jätettävä tutkimatta.
59      Näin ollen toinen valitusperuste sekä kolmannen valitusperusteen ensimmäinen ja kolmas osa on osittain jätettävä tutkimatta ja osittain hylättävä perusteettomina.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
60      Neljännessä valitusperusteessaan valittaja väittää, että valituksenalaisen tuomion 145–149 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä, esitti puutteelliset perustelut ja tutki puutteellisesti ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen.
61      Valittaja katsoo ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa virheellisesti, että henkilöstösääntöjen 25 artiklan toinen kohta koskee perusteluvelvollisuutta muun muassa unionin virkamiehelle vastaisten päätösten osalta. Tämän jälkeen valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei hän voinut perustellusti vedota henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 3 artiklan rikkomiseen sillä perusteella, että hallinnollisen tutkimuksen päättämistä koskevaa päätöstä ei ollut perusteltu. Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään esittänyt valittajan mukaan syytä sille, minkä vuoksi hän ei voinut vedota perusoikeuskirjan 41 artiklaan.
62      Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin tutki vain osittain viidennen kanneperusteen, eikä se perustellut valituksenalaisen tuomion 149 kohdassa oikeudellisesti riittävällä tavalla päätöstään, jonka mukaan valittajan tältä osin esittämiä muita väitteitä, erityisesti oikeusvarmuuden periaatteen väitettyä loukkaamista, ei ollut tarpeen tutkia.
63      Valittaja katsoo, että perusoikeusvirasto loukkasi oikeusvarmuuden periaatetta, kun se päätti hallinnollisen tutkimuksen valitsematta täsmällistä vaihtoehtoa. Henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 29 artiklassa säädetyn kaltainen oikeus saada korvausta vahingosta, joka on aiheutunut unionin virkamiehelle tai toimihenkilölle, jota vastaan ei ole nostettu syytettä, edellyttää nimittäin sitä, että nimittävä viranomainen on päättänyt valita henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetun ratkaisun. Käsiteltävässä asiassa perusoikeusvirasto kiersi valittajan mukaan tätä säännöstä ja henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevaa 29 artiklaa, kun se ei valinnut jotakin kyseisessä 3 artiklassa tarkoitetuista ratkaisuista, ja teki olennaisella tavalla tyhjäksi näiden säännösten merkityksen ja vaikutuksen. Perusoikeusvirasto loukkasi näin ollen oikeusvarmuuden periaatetta, koska valittajalla oli oikeutettu intressi hyötyä oikeuksista, joita hänelle on henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 29 artiklassa, luettuna yhdessä henkilöstösääntöjen 3 artiklan kanssa, tunnustettu.
64      Perusoikeusvirasto väittää, että neljäs valitusperuste on jätettävä tutkimatta, ja lisää, että se on joka tapauksessa selvästi perusteeton.
65      Se toteaa ensinnäkin, että perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan kyseisen määräyksen c alakohtaa sovelletaan vain päätöksiin, jotka vaikuttavat kielteisesti niiden vastaanottajaan. Perusoikeusviraston mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 145 ja 147 kohdassa perustellusti, että päätös kurinpitomenettelyn päättämisestä ilman jatkotoimia ei ole asianomaiselle henkilölle vastainen toimi, ja se esitti tältä osin riittävät perustelut.
66      Toiseksi, toisin kuin valittaja väittää, päätös hallinnollisen tutkimuksen päättämisestä ilman jatkotoimia ei loukkaa oikeusvarmuuden periaatetta.
67      Kolmanneksi se katsoo, että vaikka käsiteltävässä asiassa oletetaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan, että päätös tutkimuksen päättämisestä ilman jatkotoimia olisi pitänyt perustella, tämä ei hyödyttäisi valittajaa. Näin ollen valittajalla ei voi olla oikeutettua intressiä arvostella perustelujen puutteellisuuden vuoksi päätöstä, jolla häntä koskeva hallinnollinen tutkimus päätettiin ilman jatkotoimia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
68      On muistutettava, että henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisen kohdan toisen virkkeen mukaan henkilöstösääntöjen mukaisesti tehty virkamiehelle vastainen päätös on perusteltava. Tämän asianomaiselle vastaisen toimen perusteluvelvollisuuden tarkoituksena on yhtäältä antaa asianomaiselle riittävät tiedot sen arvioimiseksi, onko toimi perusteltu vai onko siinä mahdollisesti sellainen virhe, jonka perusteella sen laillisuus voidaan riitauttaa, ja toisaalta antaa tuomioistuimelle mahdollisuus tutkia toimen laillisuus (määräys 23.7.2019, UC v. parlamentti, C‑196/19 P, EU:C:2019:653, 5 kohta (julkisasiamies Saugmandsgaard Øen kannanotto, 6 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)).
69      Käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 147 ja 148 kohdassa lausumatta muista valittajan tältä osin esittämistä väitteistä, että valittaja ei voinut perustellusti vedota henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 3 artiklan rikkomiseen, joka perustuu siihen, että hallinnollisen tutkimuksen päättämisestä ilman jatkotoimia tehtyä päätöstä ei ollut perusteltu, koska tällainen päätös ei ollut henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa tarkoitettu asianomaiselle vastainen toimi.
70      Näin ollen on aluksi tutkittava, onko kyseinen päätös hallinnollisen tutkimuksen päättämisestä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu asianomaiselle vastainen toimi.
71      Tämän säännöksen mukaan jokainen henkilöstösääntöjen soveltamisalaan kuuluva henkilö voi tehdä hänelle vastaisesta toimesta valituksen nimittävälle viranomaiselle. Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista kaikki unionin ja näiden henkilöiden väliset riidat, jotka koskevat sellaisen toimenpiteen laillisuutta, joka mainitussa 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla vaikuttaa kielteisesti tällaisiin henkilöihin. Kyseisiä säännöksiä sovelletaan muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 117 artiklan nojalla soveltuvin osin muun henkilöstön nostamiin kanteisiin (ks. vastaavasti tuomio 15.12.2022, Picard v. komissio, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 94 kohta).
72      Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan tarkoituksessa asianomaiselle vastaisia toimia tai toimenpiteitä ovat ainoastaan sellaiset toimet tai toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat suoraan ja välittömästi vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi (tuomio 15.12.2022, Picard v. komissio, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 95 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
73      Sen määrittämiseksi, onko toimella tällaisia vaikutuksia, on tarkasteltava toimen asiasisältöä ja arvioitava sen vaikutuksia objektiivisten kriteerien, kuten kyseisen toimen sisällön, valossa ja ottamalla tarvittaessa huomioon toimen antamisen asiayhteys ja toimen toteuttaneen toimielimen toimivalta (tuomio 15.12.2022, Picard v. komissio, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74      Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua virkamiehelle vastaisen toimen käsitettä on nimittäin tulkittava laajasti ja sillä tarkoitetaan kaikkia toimia, jotka voivat vaikuttaa suoraan tiettyyn oikeustilaan (ks. analogisesti tuomio 21.12.2023, Scuola europea di Varese, C‑431/22, EU:C:2023:1021, 64 kohta).
75      Henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 3 artiklassa, jolla säännellään nimittävän viranomaisen toimintaa hallinnollisen tutkimuksen vaiheen päätteeksi, joka käsiteltävässä asiassa päätettiin ilman jatkotoimia, luetellaan tyhjentävästi kolme vaihtoehtoa, jotka kyseisellä viranomaisella on käytettävissään hallinnollista tutkimusta koskevan kertomuksen perusteella. Tämän artiklan selvästä ja yksiselitteisestä sanamuodosta nimittäin ilmenee, että nimittävä viranomainen voi toimitettuaan asianomaiselle unionin virkamiehelle kaiken asiakirja-aineiston ja virkamiestä kuultuaan ensinnäkin päättää, ettei kyseistä virkamiestä vastaan voida nostaa syytettä, jolloin virkamiehelle on ilmoitettava tästä kirjallisesti. Toiseksi nimittävä viranomainen voi siinäkin tapauksessa, että kyseessä olevat velvollisuudet on tai on ilmeisesti jätetty täyttämättä, päättää, ettei kurinpitoseuraamuksia sovelleta, ja se voi antaa kyseiselle virkamiehelle tarvittaessa vain huomautuksen. Kolmanneksi jos virkamies tai entinen virkamies laiminlyö henkilöstösääntöjen mukaisia velvollisuuksiaan tahallisesti tai tuottamuksellisesti, nimittävä viranomainen voi päättää aloittaa kurinpitomenettelyn ja tarvittaessa saattaa asian kurinpitolautakunnan käsiteltäväksi (tänään annettu tuomio asiassa C‑587/21 P, DD v. FRA, 36 kohta).
76      Siltä osin kuin päätös asian käsittelyn lopettamisesta ilman jatkotoimia voi olla päätös, jonka mukaan nimittävä viranomainen katsoo, ettei asianomaista vastaan voida nostaa syytettä henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on todettava, että tällainen päätös merkitsee viimeksi mainitun oikeudellisen tilanteen muuttumista antamalla hänelle tiettyjä oikeuksia.
77      Yhtäältä, kuten henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevasta 29 artiklasta, luettuna yhdessä tämän liitteen 1 artiklan 3 kohdan ja 2 artiklan 1 kohdan kanssa, ilmenee, jos asianomaista vastaan ei ole nostettu syytettä, hänellä voi tarvittaessa olla oikeus saada korvausta vahingosta, joka on aiheutunut nimittävän viranomaisen päätöksen asianmukaisesta julkistamisesta.
78      Toisaalta henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 1 artiklan 3 kohdassa, luettuna yhdessä tässä liitteessä olevan 2 artiklan 1 kohdan kanssa, säädetään, että jos väitteiden kohteena olevaa virkamiestä vastaan ei voida nostaa syytettä, häntä koskeva tutkimus päätetään ilman jatkotoimia nimittävän viranomaisen päätöksellä, joka annetaan kirjallisesti tiedoksi virkamiehelle, jolla on oikeus vaatia, että tämä päätös sisällytetään hänen henkilökansioonsa.
79      Näin ollen päätöstä unionin virkamieheen tai toimihenkilöön kohdistetun hallinnollisen tutkimuksen päättämisestä ilman jatkotoimia on pidettävä toimena, joka voi vaikuttaa tämän oikeusasemaan suoraan, ja näin ollen henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna asianomaiselle vastaisena toimena etenkin silloin, kun tämän toimen muotoilun ja sen asiayhteyden perusteella, johon se kuuluu, ei voida riittävällä varmuudella todeta, kuten käsiteltävässä asiassa, ettei tätä virkamiestä tai toimihenkilöä vastaan voida nostaa syytettä henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevassa 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Valittajan on voitava saada täsmällisesti tietoonsa täsmälliset syyt, joiden vuoksi häntä koskeva hallinnollinen menettely päätetään, sillä muuten valittajalta evättäisiin tehokas oikeussuoja, jonka avulla hän voi vedota henkilöstösääntöjen mukaisiin oikeuksiinsa.
80      Näiden seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 147 ja 148 kohdassa, että perusoikeusviraston päätös, jolla valittajaa koskeva hallinnollinen menettely päätettiin ilman jatkotoimia, ei ollut hänelle vastainen toimi, joten tämä viimeksi mainittu ei voinut perustellusti vedota henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 3 artiklan rikkomiseen sillä perusteella, että kyseistä päätöstä ei ollut perusteltu.
81      Neljäs valitusperuste on näin ollen hyväksyttävä ja valituksenalainen tuomio on kumottava siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valittajan esittämän viidennen kanneperusteen.
Kuudes valitusperuste
Asianosaisten lausumat
82      Kuudennessa valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se teki valituksenalaisen tuomion 169–173 kohdassa useita oikeudellisia virheitä ja tutki puutteellisesti argumentit, joita valittaja oli esittänyt kahdeksannen kanneperusteen tueksi. Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ole noudattanut perusteluvelvollisuuttaan tältä osin.
83      Valittaja väittää kuudennen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että virheet, joita unionin yleinen tuomioistuin teki arvioidessaan ensimmäistä ja toista kanneperustetta, vaikuttavat sen kahdeksannesta kanneperusteesta tekemään arviointiin, joten hänen väitteensä ovat osittain päällekkäisiä niiden väitteiden kanssa, joita hän esittää kahden ensimmäisen valitusperusteen tueksi. Valittaja väittää tässä yhteydessä lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin ei perustellut oikeudellisesti riittävällä tavalla ratkaisuaan, jonka mukaan käsiteltävässä asiassa ei ollut rikottu asetuksen N:o 45/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin oli kuitenkin myös velvollinen tutkimaan, oliko hallinnollinen tutkimus henkilötietojen suojaa koskevien vaatimusten mukainen.
84      Valittaja väittää kuudennen valitusperusteensa toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että kun otetaan huomioon, että hallinnollinen tutkimus oli aloitettu riittävän näytön perusteella, valittaja ei voinut pätevästi vedota asetuksen N:o 45/2001 rikkomiseen. Valittajan mukaan hallinnollisen tutkimuksen aloittaminen ja toteuttaminen sekä kaikki hallinnollisesta tutkimuksesta johtuvat myöhemmät toimet olivat ristiriidassa asetuksen N:o 45/2001 kanssa. Perusoikeusvirastolla oli nimittäin hallussaan riidanalaisiin sähköpostiviesteihin sisältyneitä valittajaa koskevia henkilötietoja, jotka olivat kolmannen henkilön asiakirjoihin tutustumista koskevan pyynnön liitteenä, ja se päätti käsitellä näitä tietoja myöhemmin tämän tarkoituksen vastaisesti. Hän arvostelee tältä osin unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se lausunut näistä väitteistä, jotka hän esitti 15.2.2021 esittämissään huomautuksissa perusoikeusviraston vastauksista unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin.
85      Perusoikeusvirasto väittää, että kuudennen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. Tämä valitusperuste on sen mukaan joka tapauksessa perusteeton. Se toteaa lähinnä, että valittaja vain toistaa ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
86      Tämän tuomion 26 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti on suoralta kädeltä jätettävä tutkimatta kuudennen valitusperusteen ensimmäisessä osassa esitetyt väitteet, joissa valittaja lähinnä väittää, ettei 9.10.2014 lähetetyn sähköpostiviestin sisällyttämiselle hallinnolliseen tutkimukseen ja näin ollen alustavan näytön olemassaololle kyseisen tutkimuksen aloittamiseksi ollut mitään oikeudellista perustaa, ja joissa hän riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikoista suorittaman arvioinnin vetoamatta minkäänlaiseen vääristyneellä tavalla huomioon ottamiseen.
87      Siltä osin kuin on kyse valituksenalaisen tuomion tältä osin väitetyistä puutteellisista perusteluista, on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan, että perusteluvelvollisuus ei velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan osapuolten esittämiä päätelmiä, joten unionin yleisen tuomioistuimen perustelut voivat olla implisiittisiä, kunhan osapuolet saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt osapuolten argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on niiden avulla käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa (tuomio 9.11.2023, XC v. komissio, C‑527/21 P, EU:C:2023:850, 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
88      Käsiteltävässä asiassa, todettuaan ensin valituksenalaisen tuomion 170 kohdassa, että valittajan väitteet, joiden mukaan perusoikeusvirasto rikkoi hallinnollisen tutkimuksen aloittamisen yhteydessä asetuksen N:o 45/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 5 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, liittyivät läheisesti väitteisiin, jotka hän esitti toisen kanneperusteen tueksi, unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 171–173 kohdassa, että tämän toisen kanneperusteen yhteydessä tehdystä arvioinnista ilmeni, että valittajaa koskeva hallinnollinen tutkimus oli aloitettu henkilöstösääntöjen 86 artiklan 2 kohdan mukaisesti sellaisen riittävän näytön perusteella, joka koski henkilöstösääntöjen mukaisten velvollisuuksien laiminlyöntiä. Näissä olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin katsoi lähinnä, että valittajan väitteet, joilla hän arvosteli perusoikeusvirastoa asetuksen N:o 45/2001 säännösten rikkomisesta, oli hylättävä sillä perusteella, että ne perustuivat virheelliseen lähtökohtaan.
89      Tämä perustelu on kuitenkin riittävä, jotta valittaja voi ymmärtää ne syyt, joiden vuoksi sen argumentaatio on hylätty, ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa laillisuusvalvontaansa. Valittajan esittämä perustelujen puutteellisuutta koskeva väite on siis hylättävä perusteettomana.
90      Tästä seuraa, että kuudennen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.
91      Kuudennen valitusperusteen toisesta osasta on riittävää, kun todetaan ensinnäkin, että siltä osin kuin sen tueksi esitetyt väitteet on ymmärrettävä niin, että ne perustuvat siihen, ettei unionin yleinen tuomioistuin väitetysti tutkinut hänen väitteitään, joilla hän täydensi niitä, joita hän oli esittänyt asetuksen N:o 45/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan rikkomista koskevan kahdeksannen kanneperusteen tueksi, ja jonka hän väitetysti teki 15.2.2021 päivätyissä huomautuksissaan, tämän tuomion 88 kohdasta ilmenee, että kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 172 ja 173 kohdassa, että perusoikeusvirasto oli aloittanut hallinnollisen tutkimuksen sääntöjenmukaisesti, se katsoi implisiittisesti mutta väistämättä, että riidanalaisissa sähköpostiviesteissä olevia valittajan henkilötietoja oli käsitelty lainmukaisesti kyseisen säännöksen mukaisesti. Näin ollen unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella siitä, että se laiminlöi tältä osin perusteluvelvollisuutta.
92      Toiseksi väitetystä oikeudellisesta virheestä, joka perustuu asetuksen N:o 45/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan rikkomiseen sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon sitä, että perusoikeusvirasto oli vastaanottanut virheellisesti riidanalaiset sähköpostiviestit, jotka sisälsivät valittajan henkilötietoja, eikä niitä näin ollen ollut saatu laillisesti, on riittävää muistuttaa, että unionin oikeudessa vallitseva periaate on vapaan todistusharkinnan periaate, joten asianosaiset saavat tietyn tosiseikan toteen näyttämiseksi käyttää minkä tahansa luonteisia todistuskeinoja (tuomio 10.9.2020, Hamas v. neuvosto, C‑386/19 P, EU:C:2020:691, 73 kohta).
93      Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 45/2001 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että henkilötietoja on käsiteltävä asianmukaisesti ja lainmukaisesti. Toisin kuin valittaja väittää, tästä säännöksestä ei kuitenkaan voida päätellä, että se olisi ilmaus yleisemmästä säännöstä, jonka olisi tässä tapauksessa pitänyt estää perusoikeusvirastoa käyttämästä hallinnollisessa tutkimuksessa kolmannen osapuolen sille toimittamia tietoja pelkästään sillä perusteella, että nämä tiedot oli hankittu muihin tarkoituksiin ja että ne toimitettiin kyseiselle elimelle virheellisesti.
94      Näin ollen kuudennen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
95      Kuudes valitusperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
Seitsemäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
96      Seitsemännessä valitusperusteessaan valittaja väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä valituksenalaisen tuomion 223–229 kohdassa esittämässään arvioinnissa, kun se hylkäsi hänen väitteensä väitetystä psyykkisestä häirinnästä epämääräisinä. Hän väittää lähinnä, että kolmas ja neljäs lainvastainen toiminta, joita unionin yleinen tuomioistuin piti toteen näytettyinä perusoikeusviraston osalta valituksenalaisen tuomion 98, 111 ja 139 kohdassa, liittyvät hallinnolliseen tutkimukseen ja täyttävät oikeuskäytännöstä ilmenevät kriteerit, jotka epäasianmukaisen käytöksen on täytettävä, jotta sitä voidaan pitää työpaikkakiusaamisena. Toisin kuin valituksenalaisen tuomion 227 kohdasta ilmenee, niiden ei näin ollen voida katsoa olevan osa hallinnollisen tutkimuksen tavanomaista kulkua.
97      Perusoikeusvirasto kiistää valittajan väitteet. Se väittää lähinnä, että seitsemännen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi ja että se on joka tapauksessa perusteeton, koska valittaja tyytyy riitauttamaan arvioinnin, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyistä todisteista.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
98      Seitsemännessä valitusperusteessaan, joka kohdistuu valituksenalaisen tuomion 223–229 kohtaan, valittaja väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että huolimatta siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 98, 111 ja 139 kohdassa, että perusoikeusvirastoa voitiin tosiasiallisesti arvostella kolmannesta ja neljännestä lainvastaisesta toiminnasta, tämä ei kuitenkaan riittänyt osoittamaan työpaikkakiusaamista, jonka kohteeksi valittaja oli väitetysti joutunut hallinnollisen tutkimuksen yhteydessä.
99      Tältä osin on todettava, että tämä unionin yleisen tuomioistuimen toteamus perustuu itsenäiseen arviointiin, jonka se suoritti tosiseikoista ja todisteista, jotka koskevat sen kolmannen ja neljännen lainvastaisen toiminnan vakavuutta, joiden katsottiin olevan toteen näytettyjä perusoikeusviraston osalta. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 227–229 kohdassa, ettei tämä toiminta ollut edes kokonaisuutena tarkasteltuna ja valittajan esittämien muiden seikkojen puuttuessa henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista.
100    Valittaja ei esitä unionin tuomioistuimessa mitään erityisiä oikeudellisia argumentteja, joilla voitaisiin osoittaa, miten unionin yleinen tuomioistuin teki muun muassa valituksenalaisen tuomion 228 kohdassa tosiseikkojen oikeudellisen luonnehdinnan virheellisesti, kun se jätti noudattamatta valituksenalaisen tuomion 223–225 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä, joka koskee henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa tarkoitettua työpaikkakiusaamisen käsitettä.
101    Näin ollen valittaja pyrkii väitetyn oikeudellisen virheen varjolla todellisuudessa siihen, että unionin tuomioistuin vain tutkisi uudelleen tosiseikat, jotka hän oli esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa nostamansa kanteen tueksi, eikä hän ole vedonnut siihen, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut nämä seikat huomioon vääristyneellä tavalla, mikä ei tämän tuomion 26 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.
102    Edellä esitetyn perusteella seitsemäs valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Kahdeksas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
103    Kahdeksannessa valitusperusteessaan valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se tulkitsi valituksenalaisen tuomion 237 ja 240–242 kohdassa virheellisesti sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevaa sovellettavaa oikeuskäytäntöä erityisesti sen näytön osalta, jota on esitettävä henkisen kärsimyksen osoittamiseksi. Hän viittaa unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja väittää, että näytön esittämistä ei välttämättä pidetä henkisen kärsimyksen tunnustamisen edellytyksenä ja että on riittävää, että valittaja osoittaa, että kyseisen unionin toimielimen tai elimen moitittu toiminta oli omiaan aiheuttamaan hänelle tällaista vahinkoa. Valittaja väittää lisäksi, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että henkisen kärsimyksen tapauksessa vahinkoa ja syy-yhteyttä ei ole näytettävä täsmällisesti toteen, koska ne ovat pääteltävissä myös virheen laadusta ja olosuhteista.
104    Valittaja väittää lisäksi, että valituksenalaisessa tuomiossa ei perustella lainkaan sitä, minkä vuoksi se, ettei perusoikeusvirasto antanut tiedoksi kaikkia pyydettyjä asiakirjoja ja kieltäytyi tunnustamasta menetelleensä lainvastaisella tavalla oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana, ei ollut omiaan aiheuttamaan hänelle stressiä, ahdistusta ja epäoikeudenmukaisuuden tunnetta.
105    Lopuksi valittaja väittää, että perusoikeuskirjan 47 artiklaa, jossa vahvistetaan oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan, on rikottu, koska unionin yleinen tuomioistuin ei määrännyt hänelle maksettavaksi korvausta henkisestä kärsimyksestä, joka hänelle oli aiheutunut, vaikka se katsoi perusoikeusviraston syyllistyneen lainvastaiseen menettelyyn hallinnollisessa tutkimuksessa. Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen päättely epää häneltä oikeuden tehokkaaseen oikeussuojaan, jonka avulla voidaan korvata tämän tyyppisiin lainvastaisuuksiin liittyvä vahinko.
106    Perusoikeusvirasto katsoo, että argumentit, joita valittaja on esittänyt arvostellakseen valituksenalaisen tuomion 242 kohtaa, ovat yhtäältä selvästi perusteettomia, koska valittaja tyytyy näin toistamaan väitteet, joita se esitti ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä kannekirjelmän 134 kohdassa, ja toisaalta – siltä osin kuin hän väittää, että hänelle on aiheutunut muuta kuin taloudellista vahinkoa – että niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi.
107    Valittajan väitteestä, joka koskee perusoikeuskirjan 47 artiklan rikkomista, kyseinen elin toteaa, että oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin koskee oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa, mutta sillä ei tarjota mitään takeita menestyksestä. Lisäksi perusoikeusvirasto väittää, että unionin oikeudessa ei vapauteta valittajaa velvollisuudestaan esittää näyttöä eikä siinä sallita, että vaatimus saada korvausta muusta kuin taloudellisesta vahingosta hyväksytään, jos se on pelkkää spekulaatiota.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
108    Oikeuskäytännössä on katsottu, että jokainen unionin toimielin tai elin voi joutua vastuuseen toiminnastaan, mikäli toiminnan lainvastaisuutta, vahingon tosiasiallista syntymistä ja toiminnan ja väitetyn vahingon välistä syy-yhteyttä koskevat edellytykset täyttyvät (tuomio 4.6.2020, Schokker v. EASA, C‑310/19 P, EU:C:2020:435, 54 kohta ja tuomio 2.6.2022, EM v. parlamentti, C‑299/21 P, EU:C:2022:429, 122 kohta).
109    Vahingon tosiasiallisuutta ja syy-yhteyttä koskevien edellytysten osalta tämä vastuu voi syntyä vain, jos valittajalle on tosiasiallisesti aiheutunut todellista ja varmaa vahinkoa ja jos vahinko on riittävän suoraa seurausta kyseisen toiminnan väitetystä lainvastaisuudesta. Valittajan tehtävänä on siis esittää todisteita unionin tuomioistuimille näyttääkseen toteen sen vahingon olemassaolon ja laajuuden, johon hän vetoaa, sekä kyseisen lainvastaisuuden ja väitetyn vahingon välillä olevasta riittävän suorasta syy-yhteydestä (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2024, Kočner v. Europol, C‑755/21 P, EU:C:2024:202, 135 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
110    Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, näytön esittämistä ei kuitenkaan välttämättä pidetä aineettoman vahingon tunnustamisen edellytyksenä. Valittajan on kuitenkin osoitettava ainakin, että kyseisen toimielimen moitittu toiminta oli sellaista, että se voi aiheuttaa kantajalle tällaista vahinkoa (ks. vastaavasti tuomio 16.7.2009, SELEX Sistemi Integrati v. komissio, C‑481/07 P, EU:C:2009:461, 38 kohta).
111    Tästä seuraa, että vaikka sellaista näyttöä ei ole esitetty, jolla voitaisiin osoittaa henkinen kärsimys ja sen laajuus, tällaista vahinkoa koskeva edellytys voi täyttyä, jos valittaja osoittaa, että moitittu menettely johti väistämättä henkiseen kärsimykseen.
112    Käsiteltävässä asiassa on todettava hallinnollisen menettelyn liialliseen kestoon liittyvän henkisen kärsimyksen olemassaolosta, että koska unionin yleinen tuomioistuin katsoi tosiseikkojen arviointia koskevan yksinomaisen toimivaltansa puitteissa, ettei tämän kärsimyksen olemassaoloa voida olettaa, koska valittajalle ei voinut aiheutua stressi- tai ahdistuneisuusriskiä ennen kuin hänelle oli ilmoitettu tästä tutkimuksesta, koska menettely suoritettiin kohtuullisessa ajassa sen jälkeen, kun siitä oli ilmoitettu hänelle, se saattoi perustellusti todeta valituksenalaisen tuomion 234–236 kohdassa, että viimeksi mainitun tehtävänä oli tämän tuomion 110 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti esittää näyttöä, joka osoitti hallinnollisessa menettelyssä hyväksyttävän stressin ja ahdistuneisuuden tason ylittymisen, mitä hän ei ollut tehnyt.
113    Sitä vastoin kahdesta muusta lainvastaisuudesta, jotka unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 89–111 kohdassa perustelluiksi kolmannen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä, eli yhtäältä sen velvollisuuden laiminlyönnistä, jonka mukaan valittajalle olisi pitänyt ilmoittaa ajoissa häntä koskevasta hallinnollisesta tutkimuksesta, ja toisaalta siitä, ettei hänelle ollut annettu tiedoksi asiakirjoja, jotka liittyvät suoraan häntä vastaan esitettyihin väitteisiin, unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 237 ja 238 kohdassa, että vain se, että valittaja vetosi perusoikeusviraston syyksi hallinnollisen tutkimuksen aikana luettaviin lainvastaisiin menettelyihin, jotka loukkasivat hänen ihmisarvoaan ja koskemattomuuttaan, ja niiden erityiseen vahingollisuuteen, koska ne loukkasivat häntä psyykkisesti, ei riittänyt osoittamaan sen henkisen kärsimyksen todellista ja varmaa luonnetta, jota hän väitti itselleen tämän vuoksi aiheutuneen, koska hän ei esittänyt väitteidensä tueksi vähäisintäkään näyttöä.
114    Näin todetessaan unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ole tämän tuomion 110 kohdassa mainitun oikeuskäytännön vastaisesti osoittanut, että se, että velvollisuutta ilmoittaa hyvissä ajoin hallinnollisen tutkimuksen olemassaolosta ja antaa tiedoksi valittajaa vastaan esitettyihin väitteisiin suoraan liittyviä asiakirjoja, on laiminlyöty, ei sinänsä ole omiaan aiheuttamaan valittajalle väitettyä vahinkoa eli stressiä, ahdistusta ja epäoikeudenmukaisuuden tunnetta.
115    Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 237 ja 238 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että valittajan ei voida katsoa näyttäneen toteen todellista ja varmaa henkistä kärsimystä, jota hän väittää kärsineensä, koska velvollisuutta ilmoittaa hallinnollisesta tutkimuksesta hyvissä ajoin ja antaa tiedoksi häntä vastaan esitettyihin väitteisiin liittyviä asiakirjoja on laiminlyöty, vain sillä perusteella, ettei hän esittänyt näyttöä vahingonkorvausvaatimuksensa tueksi.
116    Näin ollen kahdeksas valitusperuste on hyväksyttävä ja valituksenalainen tuomio on kumottava siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteessa esitetyt vaatimukset saada korvausta vahingosta, jota valittaja väitti itselleen aiheutuneen lainvastaisista menettelyistä, joihin hän vetosi kolmannessa valitusperusteessa.
Asian palauttaminen unionin yleiselle tuomioistuimelle
117    Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklassa määrätään, että jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi, unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun. Se voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
118    Käsiteltävässä asiassa valituksenalaisen tuomion 230 ja 231 kohdasta ilmenee, että koska unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi kolmannen ja neljännen kanneperusteen, se lausui kyseisen tuomion 232–243 kohdassa vain vahingoista, joiden väitettiin aiheutuneen lainvastaisista menettelyistä, joihin näissä kanneperusteissa viitattiin eli yhtäältä hallinnollisen menettelyn kohtuuttomasta kestosta ja sen velvollisuuden laiminlyönnistä, jonka mukaan hallinnollisesta tutkimuksesta on ilmoitettava ajoissa sekä toisaalta siitä, ettei valittajasta esitettyihin väitteisiin suoraan liittyviä asiakirjoja ollut annettu tiedoksi.
119    Kuten tämän tuomion 80 kohdassa on todettu, unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion 147–148 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi lähinnä, että perusoikeusviraston päätös päättää valittajaa koskeva hallinnollinen menettely ilman jatkotoimia ei ollut hänelle vastainen toimi, joten hänen argumenttejaan viidennestä kanneperusteesta, joka koski kyseisen päätöksen perustelujen puutteellisuutta, esittämiään argumentteja ei ollut tarpeen tutkia aineelliselta kannalta eikä ollut myöskään tarpeellista tarkistaa, täyttyivätkö muut kumulatiiviset edellytykset, jotka ovat välttämättömiä sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymiseksi.
120    Näin ollen unionin tuomioistuin katsoo, että käsiteltävä asia ei ole ratkaisukelpoinen, koska se koskee vaatimusta saada korvausta henkisestä kärsimyksestä, jota valittajalle on väitetysti aiheutunut lainvastaisesta toiminnasta, johon hän vetosi ensimmäisessä oikeusasteessa nostamansa kanteen viidennessä kanneperusteessa, ja asia on palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä voi arvioida tämän kanneperusteen aineellisesti.
121    Unionin yleisen tuomioistuimen on myös tutkittava, olivatko lainvastaiset menettelyt, jotka se katsoi toteen näytetyiksi ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen kolmannen kanneperusteen yhteydessä, omiaan aiheuttamaan henkistä kärsimystä, johon valittaja on vedonnut.
Oikeudenkäyntikulut
122    Koska asia on palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen, tämän muutoksenhakumenettelyn oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)      Unionin yleisen tuomioistuimen 21.12.2021 antama tuomio DD v. perusoikeusvirasto (T‑703/19 EU:T:2021:923) kumotaan siltä osin kuin siinä yhtäältä hylätään viides kanneperuste, jonka DD oli esittänyt ja toisaalta hylätään perusteettomina kanteessa esitetyt vahingonkorvausvaatimukset, jotka liittyvät kolmanteen kanneperusteeseen siltä osin kuin niillä vaadittiin korvausta vahingosta, jota valittajalle oli aiheutunut siitä, että perusoikeusvirasto loukkasi velvollisuutta ilmoittaa ajoissa häntä koskevasta hallinnollisesta tutkimuksesta ja siitä, ettei hänelle ollut annettu tiedoksi asiakirjoja, jotka liittyivät suoraan häntä vastaan esitettyihin väitteisiin.
2)      Valitus hylätään muilta osin.
3)      Asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä ratkaisee ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen yhtäältä viidennen kanneperusteen osalta ja toisaalta sen henkisen kärsimyksen osalta, johon DD on vedonnut kolmannessa kanneperusteessa siltä osin kuin perusoikeusvirasto loukkasi velvollisuutta ilmoittaa ajoissa häntä vastaan aloitetusta hallinnollisesta tutkimuksesta ja siltä osin kuin häntä vastaan esitettyihin väitteisiin suoraan liittyviä asiakirjoja ei annettu tiedoksi.
4)      Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Allekirjoitukset
*      Oikeudenkäyntikieli: englanti.