62001CC0112_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Vestre Landsret (Tanska) pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (jäljempänä tullikoodeksi) sekä tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (jäljempänä soveltamisasetus) tulkinnasta.
2. Vestre Landsretissä vireillä oleva asia koskee tiettyjä lähetyksiä, joihin on sovellettu yhteisön ulkoista passitusmenettelyä. Käsiteltävänä olevassa asiassa on kysymys siitä, saavatko Tanskan tulliviranomaiset, joiden alaisuuteen lähtötullitoimipaikka kuuluu, periä syntyneen tullivelan passituksesta vastaavalta siitä huolimatta, että viranomaiset eivät ole ilmoittaneet asianomaiselle 11 kuukauden kuluessa yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä, että lähetystä ei ollut esitetty määrätoimipaikassa ja että ei ollut mahdollista todeta rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
3. Tullikoodeksin 96 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
"Passituksesta vastaavan on oltava yhteisön ulkoisen passitusmenettelyn haltija. Tämän on:
a) esitettävä tavarat muuttumattomina tullille määrätullitoimipaikassa, määräajassa sekä ottaen huomioon tulliviranomaisten toteuttamat tunnistamistoimenpiteet."
4. Tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
"Lukuun ottamatta 217 artiklan 1 kohdan toisessa ja kolmannessa alakohdassa tarkoitettuja tapauksia tileihin kirjaaminen ei tapahdu jälkikäteen, jos:
- -
b) lain mukaan kannettavien tullien määrät ovat jääneet kirjaamatta tileihin tulliviranomaisten erehdyksen vuoksi, jota osaltaan vilpittömässä mielessä toiminut ja kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoitusta koskevia säännöksiä noudattanut velan maksamisesta vastuussa ollut ei ole voinut kohtuudella havaita."
5. Tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan mukaan:
"Tiedoksiantoa ei voida toimittaa velalliselle enää, kun kolmen vuoden määräaika on kulunut siitä päivästä, jona tullivelka on syntynyt. Jos tulliviranomaiset eivät kuitenkaan ole voineet tarkasti määrittää lain mukaan kannettavaa tullien määrää sellaisen tapahtuman vuoksi, joka voi johtaa rikosoikeudenkäyntiin, tiedoksianto toimitetaan kolmen vuoden määräajan päätyttyä, jos voimassa olevat säännökset sen sallivat."
6. Tullikoodeksin 233 artiklassa säädetään seuraavaa:
"Tullivelka lakkaa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten voimassa olevien säännösten soveltamista, jotka koskevat tullivelan vanhentumisaikaa ja tämän velan kantamatta jättämistä velallisen lain mukaan todetun maksukyvyttömyyden vuoksi:
a) kun tullien koko määrä maksetaan;
b) kun tullien koko määrä peruutetaan;
c) kun tullien maksamisvelvollisuuden sisältävään tullimenettelyyn ilmoitettujen tavaroiden osalta:
- tulli-ilmoitus mitätöidään 66 artiklan mukaisesti,
- tavarat takavarikoidaan ennen niiden luovutusta ja julistetaan samanaikaisesti tai myöhemmin valtiolle menetetyiksi, ne hävitetään tulliviranomaisten määräyksestä, ne hävitetään tai luovutetaan valtiolle 182 artiklan mukaisesti, ne tuhoutuvat taikka menetetään lopullisesti niiden luonteesta johtuvan syyn, ennalta-arvaamattoman tapahtuman tai ylivoimaisen esteen vuoksi;
d) kun tavarat, joiden osalta syntyy 202 artiklan mukaisesti tullivelka, takavarikoidaan niitä säännösten vastaisesti tuotaessa ja julistetaan samanaikaisesti tai myöhemmin valtiolle menetetyiksi.
Takavarikoitaessa tavarat ja julistettaessa ne valtiolle menetetyiksi ei tullivelkaa kuitenkaan pidetä tullirikoksia koskevan rikoslainsäädännön kannalta lakanneena, jos jäsenvaltion rikoslainsäädännössä säädetään, että seuraamukset määrätään tullien perusteella tai että tullivelan olemassaolo on peruste rikosoikeudenkäynnin aloittamiselle."
7. Soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
"Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, rikkomusta tai säännönvastaisuutta on pidettävä tapahtuneena:
- jäsenvaltiossa, johon lähtötoimipaikka kuuluu
tai
- jäsenvaltiossa, johon rajatoimipaikka yhteisöön tultaessa kuuluu ja johon rajanylitystodistus on annettu,
jollei 379 artiklan 2 kohdassa mainitussa määräajassa tulliviranomaisten hyväksymällä tavalla esitetä todisteita passituksen säännönmukaisuudesta tai paikasta, jossa rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta koodeksin 215 artiklan soveltamista."
8. Soveltamisasetuksen 379 artiklassa säädetään seuraavaa:
"1. Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, lähtötoimipaikan on ilmoitettava siitä passituksesta vastaavalle viipymättä ja viimeistään yhdentoista kuukauden kuluttua yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä.
2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetussa tiedonannossa on mainittava erityisesti määräaika, jonka kuluessa todiste passituksen säännönmukaisuudesta tai rikkomuksen taikka säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta voidaan esittää lähtötoimipaikassa tulliviranomaisten hyväksymällä tavalla. Tämän määräajan on oltava kolme kuukautta 1 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen tekopäivästä. Jos asianmukaisia todisteita ei ole esitetty tämän määräajan kuluessa, toimivaltaisen jäsenvaltion on kannettava jälkikäteen kyseiset tullit ja muut maksut. Jos tämä jäsenvaltio ei ole se, jossa lähtötoimipaikka on, tämän toimipaikan on ilmoitettava asiasta viipymättä kyseiselle jäsenvaltiolle."
II Tosiseikat
9. Told- og Skatte region Sønderborgin (Tanska) (alueellinen tulli- ja veroviranomainen, jäljempänä alueviranomainen) sai 10.1.-9.6.1994 Euroopan yhteisöjen komissiolta neljä keskinäiseen avunantoon perustuvaa ilmoitusta, joissa selvitettiin tiettyjä rikkomuksia tai säännönvastaisuuksia, jotka liittyivät tiettyjen Tsekin tasavallasta peräisin olevien voilähetysten ulkoiseen passitukseen yhteisön alueella. Niissä todettiin myös, että passitusmenettelyjä oli yritetty saattaa päätökseen väärentämällä käytettyjä T1-ilmoituslomakkeita. Komissio pyysi kaikkia jäsenvaltioita "kiinnittämään erityistä huomiota kolmansista maista peräisin oleviin voieriin, jotka kuljetetaan yhteisön kautta" ja "laajentamaan arkojen tuotteiden osalta ennakkovaroitusjärjestelmä (early warning system) kattamaan myös voilähetykset".
10. Tulliasiamiesyhtiö SPKR 4 nr. 3482 ApS (jäljempänä SPKR) ilmoitti 28.6.1994-19.10.1994 yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn 32 Tsekin tasavallasta peräisin olevaa voilähetystä. Osapuolet ovat yksimielisiä siitä, että SPKR toimi vilpittömässä mielessä eikä ollut tietoinen tapahtuneista rikkomuksista tai säännönvastaisuuksista eikä komission ilmoitusten sisällöstä. T1-ilmoituslomakkeissa määrätoimipaikaksi oli ilmoitettu "Ravenna, Italia" ja "Napoli, Italia".
11. Alueviranomainen vastaanotti 1-kappaleet T1-ilmoituslomakkeista yhteisön passitusilmoitusten kirjaamispäivänä. Se vastaanotti lisäksi 5-kappaleet kyseisistä lomakkeista vuoden 1994 lopussa tai vuoden 1995 alussa kirjaamatta päivämäärää, jolloin kyseinen 5-kappale oli sille palautettu. Mainittujen ilmoitusten perusteella näytti siltä, että lähetykset oli esitetty määrätoimipaikoissa. Lähtötoimipaikka ei noudattanut ennakkovaroitusjärjestelmää.
12. Komissio ilmoitti alueviranomaiselle osoitetussa 28.11.1994 päivätyssä teleksissä, että sen hallussa olevien tietojen mukaan Tsekistä peräisin olevan voin kuljetuksessa oli tapahtunut yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn liittyviä rikkomuksia ja säännönvastaisuuksia, ja se pyysi, että Tanskan tulliviranomaiset tutkisivat tietyn määrän lähetyksiä ja erityisesti käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevat lähetykset.
13. Alueviranomaista pyydettiin 6.12.1994 päivätyllä kirjeellä kiireellisesti tarkastamaan Tsekistä peräisin olevat voierät edellä mainittujen 10.1., 13.1., 4.2. ja 9.6.1994 päivättyjen neljän ilmoituksen perusteella.
14. Alueviranomainen ilmoitti 30.12.1994 päivätyllä kirjeellä SPKR:lle, että T1-ilmoituslomakkeiden 5-kappale oli palautettu kuudesta kyseessä olevasta lähetyksestä, joita oli yhteensä 32. Alueviranomainen ilmoitti, että se katsoi näin ollen kyseisten asioiden käsittelyn päättyneeksi.
15. Alueviranomainen vastasi 30.3.1995 päivätyllä kirjeellä komission 28.11.1994 lähettämään pyyntöön todeten, että kantaja oli ilmoittanut 32 voilähetystä yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn ja että nämä lähetykset vastasivat komission epäilemiä Tsekin tasavallasta peräisin olevia voilähetyksiä.
16. Tämän jälkeen komissio otti yhteyttä Italian tulliviranomaisiin saadakseen selvitettyä, pitivätkö SPKR:n esittämät T1-ilmoituslomakkeiden 5-kappaleet paikkansa.
17. Alueviranomainen ilmoitti 23.6.1995 päivätyllä kirjeellä vakuuden antajalle, että 31 lähetystä ei ollut käsitelty loppuun lähtötoimipaikassa. SPKR sai samanaikaisesti jäljennöksen tästä ilmoituksesta. Heinäkuussa 1996 alueviranomainen sai selvityksen viimeisestä nyt kyseessä olevasta lähetyksestä. Viivästys johtui siitä, että kyseisen T1-ilmoituslomakkeen 2-kappaleessa, jonka mukaisesti alueviranomainen oli kirjannut lähetyksen, oli eri numero kuin 1-kappaleessa.
18. Palautettujen kappaleiden tarkistamisen jälkeen Italian viranomaiset ilmoittivat 29.12. ja 31.12.1995 päivätyillä kirjeillä (31 lähetystä) ja 10.8.1996 päivätyllä kirjeellä (viimeinen lähetys), että T1-ilmoituslomakkeen 5-kappale oli väärennetty.
19. Alueviranomainen ilmoitti SPKR:lle 6.2.1996 päivätyllä kirjeellä (31 lähetyksen osalta) ja 6.12.1996 päivätyllä kirjeellä (viimeisen lähetyksen osalta) rikkomuksesta ja siitä, että tällä oli kolme kuukautta aikaa esittää selvitys joko passituksen säännönmukaisuudesta tai rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta.
20. Niiden lähetysten osalta, joista Tanskan viranomaisten mukaan ei annetussa määräajassa ollut selvitetty rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa, kyseiset viranomaiset vaativat SPKR:ää maksamaan tullivelan. Told- og Skattestyrelse (tulli- ja verohallitus) ilmoitti käsiteltävänä olevaa asiaa koskevista lopullisista hallintopäätöksistä 28.11. ja 1.12.1997 päivätyillä kirjeillään.
21. SPKR nosti 27.11.1998 Vestre Lansretissä kanteen kyseisten päätösten kumoamiseksi.
22. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että kysymys on siitä, mitä oikeudellisia seurauksia viranomaisten mahdollisuuksille periä tullivelka aiheutuu siitä, että Tanskan tulliviranomaiset ovat ilmoittaneet kolmen kuukauden määräajasta vasta soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun 11 kuukauden määräajan päätyttyä.
III Ennakkoratkaisukysymykset
23. Näissä olosuhteissa ja pääasian osapuolten esittämät väitteet huomioon ottaen kansallinen tuomioistuin on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1. Onko neuvoston asetusta N:o 2913/92 (tullikoodeksi) ja komission asetusta N:o 2454/93 (soveltamisasetus) ja erityisesti jälkimmäisen 379 artiklan 1 kohtaa tulkittava niin, että lähtötullitoimipaikka ei saa kantaa passituksesta vastaavalta tullivelkaa, joka on syntynyt yhteisön ulkoiseen passitukseen liittyvän rikkomuksen tai säännönvastaisuuden johdosta, jos passituksesta vastaava ei ole saanut soveltamisasetuksen 379 artiklassa tarkoitettua ilmoitusta 11 kuukauden kuluessa yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä?
2. Onko kysymykseen 1 vastattaessa merkitystä sillä, että lähtötullitoimipaikka ei ole noudattanut tullikoodeksikomitean antamia hallinnollisia ohjeita tietojen välittämisestä (Early Warning System, ennakkovaroitusjärjestelmä), tai sillä, että lähtötullitoimipaikan viranomaisia voidaan arvostella siitä, että ne eivät ole ajoissa antaneet ilmoitusta?"
IV Arviointi
Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
24. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa pääasiassa tietää, mitä vaikutuksia on sillä, että tulliviranomaiset ylittävät soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdassa säädetyn 11 kuukauden määräajan, jossa lähtötoimipaikan oletetaan ilmoittavan passituksesta vastaavalle siitä, ettei lähetystä ole esitetty määrätoimipaikassa ja että rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta.
25. Tältä osin on esitetty kaksi keskenään ristiriitaista väitettä.
26. Toisaalta SPKR katsoo, että 11 kuukauden määräaika on ehdoton. Tästä seuraa sen mukaan, että lähtötoimipaikka ei voi enää soveltaa todistustaakkaa koskevia sääntöjä, joista säädetään soveltamisasetuksen 378 ja 379 artiklan yhdistetyissä säännöissä. Lähtötoimipaikka voisi näin ollen kantaa kyseisiä tulleja vain siinä tapauksessa, että se osoittaisi, että lähetys oli saatettu kulutukseen Tanskassa maksamatta siitä tulleja ja muita veroja.
27. Toisaalta Ranskan, Tanskan ja Saksan hallitukset sekä komissio korostavat, että 11 kuukauden määräajan tavoitteena on ainoastaan varmistaa, että viranomaiset soveltavat viipymättä ja yhtenäisesti tullivelan perimistä koskevia säännöksiä. Kyseisen määräajan noudattamatta jättäminen ei siis sinänsä voisi estää tullivelan jälkikantoa.
28. Aloittakaamme tarkastelemalla kyseistä säännöstä eli soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohtaa, jossa säädetään riidanalainen määräaika ja jonka sisältö - palauttakaamme se mieleen - on seuraava:
"Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, lähtötoimipaikan on ilmoitettava siitä passituksesta vastaavalle viipymättä ja viimeistään yhdentoista kuukauden kuluttua yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä."
29. SPKR katsoo viitatessaan kyseisen säännöksen tanskan-, englannin-, saksan- ja ranskankieliseen toisintoon, että säännöksen sanamuoto vahvistaa sen väitteen, jonka mukaan 11 kuukauden määräaika on luonteeltaan ehdoton.
30. Olen kuitenkin Saksan hallituksen ja komission kanssa samaa mieltä siitä, että kyseisen säännöksen sanamuoto ei mahdollista tällaista johtopäätöstä.
31. Ensi näkemältä on tosin taipumus päätellä käsitteestä "viimeistään", joka esiintyy erityisesti kyseisen säännöksen saksan-, englannin-, tanskan- ja ranskankielisissä toisinnoissa, että yhdentoista kuukauden kuluttua on "liian myöhäistä" lähettää ilmoitus passituksesta vastaavalle.
32. Ilmaisua "viimeistään" on vaikea ymmärtää merkityksessä "jos mahdollista" tai "mieluummin".
33. Lisäksi on tunnustettava, että tekstissä ei mainita kyseisen määräajan ylittämisestä mahdollisesti aiheutuvia seurauksia.
34. Näin ollen on tarpeen tarkastella riidanalaisen säännöksen sisältöä, kuten Ranskan, Tanskan ja Saksan hallitukset sekä komissio kehottavat tekemään.
35. Kyseiset hallitukset ja komissio huomauttavat erityisesti, että jos SPKR:n väite hyväksyttäisiin, merkitsisi sellaisen tullivelan lakkaamisperusteen lisäämistä tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohtaan ja 233 artiklaan, jota ei kyseisiin säännöksiin sisälly.
36. Tämä huomautus osuu mielestäni oikeaan.
37. Tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdassa ja 233 artiklassa, jotka sisältävät tullivelan lakkaamista koskevat erityissäännöt, ei mainita 11 kuukauden määräajan ylittämistä perusteena, joka aiheuttaa tällaisen velan lakkaamisen.
38. Mutta näiden säännösten sanamuoto ja myös henki - joiden perustana komission mukaan on toisaalta huolehtiminen yhteisön omien varojen suojaamisesta ja toisaalta tulliasioitsijoiden ja rahdinkuljettajien suojaamisesta - tekevät mahdolliseksi sen johtopäätöksen, että kyseiset säännökset sisältävät tyhjentävän luettelon tullivelan lakkaamisperusteista.
39. Edelleen, kuten Saksan hallitus ja komissio oikeaan osuvasti huomauttavat, normihierarkia edellyttää soveltamisasetuksen säännösten tulkitsemista tullikoodeksin säännösten mukaisesti.
40. Tästä seuraa, ettei soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdasta voida löytää tullivelan lakkaamiselle perustetta, jota ei sisälly tullikoodeksin asianomaisiin säännöksiin.
41. SPKR kuitenkin kiistää, että sen väite merkitsisi yhden tullivelan lakkaamisperusteen lisäämistä edellä mainittuihin tullikoodeksin säännöksiin sisältyviin perusteisiin.
42. SPKR nimittäin selittää, että se "ei väitä, että viranomaisten mahdollisuus ilmoittaa tullivelka passituksesta vastaavalle häviäisi pelkästään siitä syystä, että 11 kuukauden määräaika on ylitetty. Kyseisen 11 kuukauden määräajan noudattamatta jättämiseen liittyy ainoastaan sellainen oikeusvaikutus, että soveltamisasetuksen 378 artiklaan sisältyvää todistustaakkaa koskevaa sääntöä ei voida soveltaa. Mikäli viranomaiset voivat osoittaa, että säännönvastaisuus on tapahtunut ja kertoa, missä kyseinen säännönvastaisuus on tapahtunut, asianomaisen maan tulliviranomaisilla on oikeus kantaa tullit".
43. Tämä väite ei ole kuitenkaan vakuuttava.
44. Soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ilmoitus tehdään nimenomaan sen vuoksi, ettei rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa voida todeta. Jos tällaisissa olosuhteissa tullien kantamisen edellytykseksi asetetaan kuten SPKR:n ehdottaa, että lähtömaan tulliviranomaiset osoittavat, missä paikassa säännönvastaisuus on tapahtunut, asianomaisen tullien kanto tulee käytännössä mahdottomaksi ja merkitsee näin ollen tosiasiassa yhden tullivelan lakkaamisperusteen lisäämistä tullikoodeksissa jo oleviin perusteisiin.
45. Lisäksi SPKR:n esittämä edellytys johtaa siihen, että soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 kohtaan lisätään tulliviranomaisten todistustaakka, jota säännökseen ei lainkaan sisälly.
46. Tähän säännökseen sisältyy toimivallan jako objektiiviset kriteerit (jäsenvaltio, johon lähtötoimipaikka kuuluu, tai jäsenvaltio, johon rajatoimipaikka yhteisöön tultaessa kuuluu ja johon rajanylitystodistus on annettu) huomioon ottaen siten, että passituksesta vastaavalla on mahdollisuus esittää todisteita passituksen säännönmukaisuudesta tai rikkomuksen taikka säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta. Tämä säännös ei kuitenkaan sisällä lainkaan todistamiseen liittyviä velvoitteita, jotka SPKR haluaa tulliviranomaisille asettaa.
47. SPKR lisää vielä sitä tilannetta silmällä pitäen, että ristiriita kuitenkin syntyy - minkä se kiistää - toisaalta tullikoodeksin säännösten ja toisaalta soveltamisasetuksen säännösten välillä, että lex specialis -periaatteen mukaan soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 ja 2 kohdan yhdistetyt säännökset voittavat tullikoodeksin säännökset.
48. Tältä osin kuitenkin riittää sen toteaminen, minkä olen juuri tehnyt, että soveltamisasetusta on normihierarkian periaatteen nojalla tulkittava tullikoodeksin mukaisesti. Kyseinen periaate estää näin ollen sen, että soveltamisasetuksesta luetaan erityissääntöjä, jotka poikkeavat tullikoodeksiin sisältyvistä säännöistä.
49. SPKR korostaa lisäksi väitteensä tueksi, jonka mukaan soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdassa säädetty määräaika on luonteeltaan ehdoton, että kyseisen määräajan tarkoituksena on suojella passituksesta vastaavan etua.
50. SPKR katsoo, että mikäli passituksesta vastaava vastaanottaa ilmoituksen säännönvastaisuuksista, tällä on yleisen kontradiktorisen periaatteen mukaisesti oltava mahdollisuus esittää todisteita siitä, ettei hän ole tosiasiassa vastuussa. Mitä enemmän aikaa kuluu, sitä vaikeampaa on rekonstruoida menettelyn kulkua.
51. Vaikka myönnän SPKR:n olevan oikeassa katsoessaan, että passituksesta vastaavan etujen mukaista todellakin on saada niin pian kuin mahdollista ilmoitus mahdollisista säännönvastaisuuksista, olen kuitenkin sitä mieltä, ettei pelkästään kyseinen etu voi aiheuttaa sellaista johtopäätöstä, että tulliviranomaiset eivät voisi enää kantaa kyseisiä tulleja 11 kuukauden määräajan kuluttua.
52. Tässä yhteydessä yhdyn komission perusteluihin, joiden mukaan "11 kuukauden määräajan ylittämisellä on vain vähäisiä seurauksia passituksesta vastaavalle. Tämä voi vahvistaa esimerkiksi kolmen vuoden vanhentumisajan kuluessa, että yhteisön passitus on sujunut säännönmukaisesti esittämällä lähetyksen määrätoimipaikassa. Passituksesta vastaava voi tavanomaisissa olosuhteissa varmistua vaikeuksitta siitä, että lähetys on esitetty säännönmukaisesti määrätoimipaikassa. Jos hän on uskonut yhteisön passituksen kolmannelle, tämä voi toimittaa hänelle todisteen passituksen säännönmukaisuudesta. Passituksesta vastaava voi pyytää sopimuskumppaneitaan toimittamaan itselleen jäljennöksen passituksen säännönmukaisuuden osoittavista todisteista voidakseen todeta vanhentumisajan kuluessa, että passitus on saatettu loppuun".
53. Pelkästään intressi saada säännönvastaisuuksia koskeva ilmoitus todisteluun liittyvistä syistä niin pian kuin mahdollista ei voi mielestäni kumota sitä johtopäätöstä, joka epäsuorasti mutta välttämättä seuraa tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdasta ja 233 artiklasta jonka mukaan 11 kuukauden määräajan ylittäminen ei voi johtaa tullivelan lakkaamiseen.
54. Tämä johtopäätös vaikuttaa minusta vieläkin oikeutetummalta käsiteltävänä olevassa asiassa, jossa on kyse asiakirjojen väärentämisestä.
55. Nimittäin, kuten Tanskan hallitus toteaa, "jos oletetaan, että esimerkiksi passitus yritetään saattaa päätökseen palauttamalla lähtötoimipaikkaan palautettavaksi tarkoitetut ja väärillä leimoilla varustetut tulliasiakirjojen kappaleet, lähtötoimipaikka katsoo ensi arviolta, että passitus on saatettu säännönmukaisesti päätökseen määrätoimipaikassa.
Esimerkiksi kansallisen tuomioistuimen käsittelemässä asiassa kyseessä olevat lähetykset alkoivat vuoden 1994 tammikuun ja kesäkuun välisenä ajanjaksona. Lähtötoimipaikan tulliviranomaiset eivät kuitenkaan voineet vahvistaa kaikkien palautuskappaleiden aitoutta kuin vasta joulukuussa 1995 ja elokuussa 1996, kun kävi ilmi, että palautuskappaleet oli väärennetty - - .
Tällaisessa tilanteessa on erittäin epävarmaa, että lähtötoimipaikka havaitsisi väärennöksen ennen 11 kuukauden määräajan päättymistä. Mitä paremmin väärennös on tehty, sitä enemmän aikaa kuluu ennen kuin tulliviranomaiset havaitsevat petoksen."
56. Näin ollen voin ainoastaan yhtyä komission huomautuksiin, joiden mukaan "se seikka, että väärennös havaitaan vasta 11 kuukauden määräajan kuluttua, ei johdu välttämättä tulliviranomaisten syyksi luettavasta seikasta. Sen hyväksyminen, että passituksesta vastaava vapautuu velvoitteestaan, koska 11 kuukauden määräaika on ylitetty, merkitsisi huomattavaa muutosta hänelle kuuluvissa velvoitteissa. Tällainen oikeudellinen käsite merkitsisi sitä, että lukuisissa tapauksissa, joissa väärennettyjä passitusasiakirjoja esiintyy, passituksesta vastaavaa ei voitaisi vaatia maksamaan syntynyttä tullivelkaa. Tällainen oikeudellinen käsite olisi haitallinen petosten torjunnan ja yhteisöjen omien varojen suojaamisen kannalta".
57. Vaikka 11 kuukauden määräajan ylittäminen ei näin ollen ole esteenä tullivelan perimiselle, herää kuitenkin kysymys siitä, mitä vaikutuksia kyseisen määräajan ylittämisellä on. Määräajalla on näet oltava merkitystä, koska muussa tapauksessa sitä ei olisi sisällytetty soveltamisasetukseen.
58. Ranskan, Tanskan ja Saksan hallitukset sekä komissio katsovat, että kyseessä on määräaika, jonka tarkoituksena on varmistaa se, että toimivaltaiset hallintoviranomaiset soveltavat viipymättä ja yhdenmukaisesti tullivelan perintää koskevia säännöksiä.
59. Tässä yhteydessä Tanskan ja Ranskan hallitukset viittaavat mielestäni hyvin perustellusti asiassa Covita 26.11.1998 annettuun ja edellä mainittuun asiassa De Haan annettuun tuomioon. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut jälkimmäisessä näistä tuomioista, että:
" - - tulliviranomainen ei itse asiassa menetä oikeuttaan jälkitullauksen toimittamiseen silloin, kun se ei kantamisen yhteydessä ole noudattanut asetuksen N:o 1854/89 3 ja 5 artiklassa säädettyjä määräaikoja, mikäli jälkitullaus on toimitettu asetuksen N:o 1697/79 2 artiklan 1 kohdassa säädetyssä kolmen vuoden määräajassa. Kyseisten määräaikojen ainoa tarkoitus on nimittäin varmistaa se, että toimivaltaiset hallintoviranomaiset soveltavat tuonti- ja vientitullien määrien tileihin kirjaamista koskevia yksityiskohtaisia teknisiä sääntöjä viipymättä ja yhdenmukaisesti. Vaikka se, että tulliviranomaiset jättävät noudattamatta kyseisiä määräaikoja, voi aiheuttaa sen, että asianomainen jäsenvaltio joutuu maksamaan viivästyskorkoa yhteisöille omien varojen käyttöön asettamista koskevan menettelyn osalta, kyseinen noudattamatta jättäminen ei kuitenkaan merkitse sitä, ettei tullivelka olisi perittävissä tai ettei viranomaisilla olisi oikeutta toimittaa jälkikantoa.
Sama koskee asetuksen N:o 1854/89 6 artiklan 1 kohdassa säädettyä määräaikaa. Vaikka oletettaisiin, että tulliviranomaiset eivät tässä yksittäistapauksessa ole ilmoittaneet passituksesta vastaavalle tullien määrää heti kun se oli todellisuudessa kirjattu tileihin, mikä ei ilmene asiakirja-aineistosta, tällainen 6 artiklan 1 kohdan säännösten noudattamatta jättäminen ei kuitenkaan itsessään estä kannettavien tullien perimistä edellyttäen, että tämä toimitetaan asetuksen N:o 1697/79 2 artiklan 1 kohdassa säädettyä kolmen vuoden määräaikaa noudattaen".
60. Vaikka mainitussa tapauksessa on kysymys tullien määrien tileihin kirjaamisen määräajasta, yhteisöjen tuomioistuimen kyseisen määräajan luonnetta koskeva määrittely vaikuttaa minusta asianmukaiselta myös käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan 11 kuukauden määräajan osalta.
61. Soveltamisasetuksen 378 ja 379 artiklan tavoitteena on antaa passituksesta vastaavalle viimeinen mahdollisuus näyttää, ettei säännönvastaisuutta ole tapahtunut tai osoittaa, että se on tapahtunut muualla kuin lähtöjäsenvaltiossa.
62. Yhteisöjen omien varojen tehokkaan käyttöön asettamisen kannalta on välttämätöntä, että tämän selvityksen esittäminen tapahtuu mahdollisimman nopeasti. Mitä myöhemmin passituksesta vastaava nimittäin saa ilmoituksen säännönvastaisuudesta, sitä myöhemmin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdassa säädetty kolmen kuukauden määräaika päättyy, sitä myöhemmin suoritetaan kyseisten tullien perintä ja sitä myöhemmin omien varojen käyttöön asettaminen lopulta tapahtuu.
63. Minusta vaikuttaa näin ollen siltä, että 11 kuukauden määräajalla on tärkeä merkitys tässä koko järjestelmässä, ei passituksesta vastaavan edun vuoksi, vaan tullien tehokkaan perinnän ja viime kädessä yhteisöjen omien varojen nopean käyttöön asettamisen vuoksi.
64. Kyseisen määräajan ylittämisellä ei näin ollen ole seurauksia sikäli kuin on kysymys mahdollisuudesta vaatia tullivelka passituksesta vastaavalta, mutta se voi merkitä asianomaisen jäsenvaltion osalta yhteisön jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä.
65. Perustelujen tässä vaiheessa on syytä viitata vielä asiassa Lensing & Brockhausen 21.10.1999 annettuun tuomioon, jossa yhteisöjen tuomioistuin on ottanut kantaa kolmen kuukauden määräaikaan, sellaisena kuin siitä tällä hetkellä säädetään soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdassa.
66. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut kyseisen määräajan osalta, että " - - jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, on toimivalta kantaa tuontitulleja vain silloin, kun se on ilmoittanut passituksesta vastaavalle, että tällä on kolmen kuukauden määräaika esittää todiste rikkomuksen taikka säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta, ja kun tätä todistetta ei ole esitetty tässä määräajassa".
67. Voin vain olla samaa mieltä kuin Tanskan ja Ranskan hallitukset ja komissio kun ne katsovat, että soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdassa säädetty 11 kuukauden määräaika toisaalta ja kyseisen artiklan 2 kohdassa säädetty kolmen kuukauden määräaika toisaalta, sellaisena kuin tuomioistuin on sitä tulkinnut edellä mainitussa asiassa Lensing & Brockhausen annetussa tuomiossa, ovat luonteeltaan erilaisia.
68. Kuten komissio toteaa, "2 kohdassa tarkoitettu mahdollisuus esittää todisteita on säädetty passituksesta vastaavan eduksi, kun taas 11 kuukauden määräajan olennainen tavoite on nopeuttaa mahdollisen tullivelan perintää".
69. Näin ollen soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdassa säädetyn kolmen kuukauden määräajan noudattamatta jättäminen ei myöskään johda tullivelan lakkaamiseen.
70. Komissio huomauttaa perustellusti, että "pelkästään se seikka, että passituksesta vastaavalle ei ole annettu mahdollisuutta esittää todisteita soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan nojalla, ei aiheuta tullivelan lakkaamista. Tulliviranomaiset voivat olosuhteista riippuen myöntää milloin tahansa passituksesta vastaavalle kolmen kuukauden määräajan, jonka kuluessa tullivelasta vastaava voi esittää vaaditut todisteet".
71. Mikäli kolmen kuukauden määräajan noudattamatta jättäminen, vaikka se on säädetty passituksesta vastaavan edun vuoksi, ei näin ollen aiheuta tullivelan lakkaamista, en käsitä, miksi 11 kuukauden määräajan noudattamatta jättämisellä, jolla ei ole kyseistä ominaisuutta, pitäisi olla tällainen vaikutus.
72. Edellä esitetyillä perusteilla ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, että tullikoodeksin ja soveltamisasetuksen säännöksiä ja erityisesti kyseisen asetuksen 379 artiklan 1 kohtaa, on tulkittava niin, että lähtötoimipaikka voi periä passituksesta vastaavalta tullivelan, joka on syntynyt yhteisön ulkoiseen passitukseen liittyvän rikkomuksen tai säännönvastaisuuden yhteydessä, vaikka passituksesta vastaava ei ole saanut soveltamisasetuksen mainitussa artiklassa tarkoitettua ilmoitusta 11 kuukauden kuluessa yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
73. Toisessa ennakkoratkaisukysymyksessään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko ensimmäiseen kysymykseen vastattaessa merkitystä sillä, että lähtötullitoimipaikka ei noudattanut tullikoodeksikomitean antamia hallinnollisia ohjeita tietojen välittämisestä (ennakkovaroitusjärjestelmä), tai sillä, että lähtötullitoimipaikan viranomaisia voidaan arvostella siitä, että ne eivät ole ajoissa antaneet ilmoitusta.
74. Olen sitä mieltä, kuten Ranskan, Tanskan ja Saksan hallitukset sekä komissio, että vastaus kysymykseen on kielteinen.
75. Ensimmäisen kysymyksen tarkastelusta nimittäin seuraa, että 11 kuukauden määräajan ylittäminen ei ole luonteeltaan sellainen seikka, että se vaikuttaisi passituksesta vastaavan velvollisuuteen maksaa tullivelka. Syillä, joiden vuoksi kyseinen ylitys on tapahtunut, ei ole siis merkitystä.
76. Kyseisillä syillä voi olla merkitystä enintään, kun kysymys on sen ratkaisemisesta, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan. Tämä kysymys ei kuitenkaan vaikuta tullivelan kohtaloon eikä passituksesta vastaavan siihen liittyviin velvoitteisiin.
77. Viitatessaan yhdistetyissä asioissa Met-Trans ja Sagpol, 23.3.2000 annettuun tuomioon, jossa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että jäsenvaltioiden välisellä hallinnollisella sopimuksella, jossa määrätään lyhyemmästä määräajasta, joka ei perustu lakiin, ei voida poiketa lainsäädännössä säädetystä yhden vuoden määräajasta, Ranskan hallitus ja komissio huomauttavat lisäksi mielestäni perustellusti, että ennakkovaroitusjärjestelmä on järjestely, jolla organisoidaan jäsenvaltioiden tullihallintojen väliset suhteet ja että sillä ei näin ollen luoda oikeuksia eikä velvollisuuksia yksityisille. Nämä eivät siis voi vedota tietämättömyyteen kanteensa tueksi.
78. Ehdotan näin ollen, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, että sillä seikalla, että lähtötullitoimipaikka ei noudattanut tullikoodeksikomitean antamia hallinnollisia ohjeita tietojen välittämisestä (ennakkovaroitusjärjestelmä), tai sillä, että lähtötullitoimipaikan viranomaisia voidaan arvostella siitä, että ne eivät ole ajoissa antaneet ilmoitusta, ei ole merkitystä vastattaessa ensimmäiseen kysymykseen.
V Ratkaisuehdotus
79. Edellä esitetty huomioon ottaen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Vestre Landsretin esittämiin kysymyksiin seuraavasti:
- Yhteisön tullikoodeksista 12 päivänä lokakuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 ja tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2931/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 säännöksiä ja erityisesti asetuksen N:o 2454/93 379 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että lähtötullitoimipaikka voi periä passituksesta vastaavalta tullivelan, joka on syntynyt yhteisön ulkoiseen passitukseen liittyvän rikkomuksen tai säännönvastaisuuden yhteydessä, vaikka passituksesta vastaava ei ole saanut soveltamisasetuksen 379 artiklassa tarkoitettua ilmoitusta 11 kuukauden kuluessa yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä.
- Sillä seikalla, että lähtötullitoimipaikka ei ole noudattanut tullikoodeksikomitean antamia hallinnollisia ohjeita tietojen välittämisestä (ennakkovaroitusjärjestelmä), tai sillä, että lähtötullitoimipaikan viranomaisia voidaan arvostella siitä, että ne eivät ole ajoissa antaneet ilmoitusta, ei ole merkitystä ensimmäiseen kysymykseen vastattaessa.