YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (yhden tuomarin kokoonpano)
8 päivänä heinäkuuta 2004
Asia T‑136/03
Robert Charles Schochaert
vastaan
Euroopan unionin neuvosto
Henkilöstö – Vahingonkorvauskanne – Ylentämättä jättäminen – Henkinen ahdistelu – Avustamisvelvollisuus
Täydellinen teksti ranskan kielellä II ‑ 0000
Aihe: Kanne, jossa vaaditaan korvausta aineellisesta ja aineettomasta vahingosta, joka on aiheutunut siitä, että neuvosto on toistuvasti
jättänyt kantajan ylentämättä palkkaluokkaan B1, sekä väitetystä henkisestä ahdistelusta.
Ratkaisu: Kanne hylätään. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Tiivistelmä
1.     Henkilöstö – Kanne – Vahingonkorvauskanne – Vahingonkorvauskanteen itsenäisyys kumoamiskanteeseen nähden – Rajat
(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)
2.     Henkilöstö – Kanne – Vahingonkorvauskanne – Riidanalaisen lainvastaisen päätöksen kumoaminen – Aineetonta vahinkoa vastaava
korvaus
(Henkilöstösääntöjen 91 artikla)
3.     Henkilöstö – Hallinnolle kuuluvan avustamisvelvollisuuden laajuus
(Henkilöstösääntöjen 24 artikla)
1.     Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa ei tehdä mitään eroa kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen välillä hallinnollisen
tai oikeudenkäyntimenettelyn osalta, joten asianomainen voi eri oikeussuojakeinojen itsenäisyyden vuoksi valita kumman tahansa
niistä taikka molemmat yhdessä, edellyttäen että asia saatetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi kolmen
kuukauden kuluessa valituksen hylkäämisestä.
Oikeussuojakeinojen itsenäisyyden periaatteeseen on yksi poikkeus, joka koskee tilannetta, jolloin vahingonkorvauskanteella
on läheinen yhteys kumoamiskanteeseen. Vaikka asianosainen voi nostaa vahingonkorvauskanteen olematta velvollinen vaatimaan
hänelle vahinkoa aiheuttavan lainvastaisen toimen kumoamista, hän ei voi tällä tavoin sivuuttaa sellaisen kanteen tutkittavaksi
ottamisen edellytysten puuttumista, joka koskee samaa lainvastaisuutta ja jolla on vastaavat vahingonkorvaukseen liittyvät
tavoitteet.
Tästä seuraa, että sellainen vahingonkorvauskanne ei ole itsenäinen, jonka ainoana kohteena on saada korvatuksi aineellinen
vahinko, kuten sellaisten lisätulojen menettäminen, jotka se, jota asia koskee, olisi saanut, jos hänet olisi ylennetty; tällaista
vahinkoa ei sitä paitsi olisi aiheutunut, jos määräajassa nostettu kumoamiskanne olisi menestynyt. Siten asianomainen, joka
ei ole riitauttanut hänelle kielteisiksi katsomiaan toimia nostamalla määräajassa kumoamiskanteen, ei voi korvausvaatimuksen
avulla yrittää korjata laiminlyöntiään ja saada hyväkseen uutta valitusaikaa.
(ks. 24–26 kohta)
Viittaukset: asia 59/65, Schreckenberg v. Euratomin komissio, 15.12.1966 (Kok. 1966, s. 785, 797); asia 4/67, Collignon v.
komissio, 12.12.1967 (Kok. 1967, s. 469, 480); asia 9/75, Meyer‑Burckhardt v. komissio, 22.10.1975 (Kok. 1975, s. 1171, 10
ja 11 kohta); asia T‑27/90, Latham v. komissio, 24.1.1991 (Kok. 1991, s. II‑35, 36 ja 37 kohta); asia T‑156/89, Valverde Mordh
v. yhteisöjen tuomioistuin, 27.6.1991 (Kok. 1991, s. II‑407, 144 kohta); asia T‑20/92, Moat v. komissio, 13.7.1993 (Kok. 1993,
s. II‑799, 46 kohta); asia T‑59/96, Burban v. parlamentti, 28.5.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑109 ja II‑331, 25, 26 ja 27 kohta)
ja yhdistetyt asiat T‑101/98 ja T‑200/98, Stodtmeister v. neuvosto, 19.9.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑177 ja II‑807, 38 kohta).
2.     Riidanalaisen toimen kumoaminen muodostaa sellaisenaan asianmukaisen ja pääsääntöisesti eli silloin, kun riidanalaiseen päätökseen
ei sisälly lainkaan sellaista kielteistä arviota kantajan kyvyistä, joka häntä saattaisi loukata, riittävän korvauksen henkisestä
kärsimyksestä, joka kantajalle on voinut aiheutua kumotusta päätöksestä.
(ks. 34 kohta)
Viittaukset: asia T‑60/94, Pierrat v. yhteisöjen tuomioistuin, 26.1.1995 (Kok. H. 1995, s. I‑A‑23 ja II‑77, 62 kohta) ja asia
T‑328/01 Robinson v. parlamentti 21.1.2004 (79 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
3.     Henkilöstösääntöjen 24 artiklaan perustuvan avustamisvelvollisuuden nojalla yksikön järjestystä ja rauhaa häiritsevän välikohtauksen
sattuessa hallinnon on puututtava asiaan riittävän tarmokkaasti ja vastattava niin nopeasti ja huolellisesti kuin asian olosuhteet
vaativat, jotta tosiseikat voidaan todeta ja niistä voidaan asiantuntevasti tehdä asianmukaiset johtopäätökset. Tätä varten
riittää, että toimielimensä suojelua vaativa virkamies esittää jollakin tapaa todisteita niiden loukkausten todenmukaisuudesta,
joiden kohteena virkamies vakuuttaa olevansa. Tällaisten seikkojen vallitessa kyseessä olevan toimielimen on ryhdyttävä tarpeellisiin
toimenpiteisiin, muun muassa avaamalla tutkimukset kanteluun johtaneiden tosiseikkojen määrittämiseksi yhteistyössä kantelun
tekijän kanssa.
(ks. 49 kohta)
Viittaukset: asia 224/87, Koutchoumoff v. komissio, 26.1.1989 (Kok. 1989, s. 99, 15 ja 16 kohta); asia T‑5/92, Tallarico v.
parlamentti, 21.4.1993 (Kok. 1993, s. II‑477, 31 kohta) ja asia T‑136/98, Campogrande v. komissio, 5.12.2000 (Kok. H. 2000,
s. I‑A‑267 ja II‑1225, 42 kohta).