62024CJ0087
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)
23 päivänä lokakuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Lainsäädännön lähentäminen – Maakaasu – Direktiivi 2009/73/EY – 41 artiklan 8 kohta – Asianmukaisten kannustinten käsite – Asetus (EY) N:o 715/2009 – 13 artiklan 1 kohta – Sijoitetun pääoman asianmukaisen tuoton käsite – Siirto- ja jakeluverkot – Varasto – Kansallisen sääntelyviranomaisen vahvistamia siirto- ja jakelutariffeja hyväksyttäessä huomioon otettavat perusteet – Pääoman tuottoprosentti – Yhdenmukaista tulkintaa koskeva velvollisuus – Perusteluvelvollisuus
Asiassa C‑87/24,
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Administratīvā apgabaltiesa (maakunnallinen hallintotuomioistuin, Latvia) on esittänyt 3.1.2024 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 2.2.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
AS ”Gaso”
ja
AS ”Conexus Baltic Grid”
vastaan
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Jarukaitis, presidentti K. Lenaerts, joka hoitaa neljännen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomari M. Condinanzi (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: A. Rantos,
kirjaaja: yksikönpäällikkö M. Aleksejev,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 15.1.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
AS ”Gaso”, edustajinaan L. Liepa ja J. Sarāns-Reneslācis, advokāti,
–
AS ”Conexus Baltic Grid”, edustajinaan C. Ginter, vandeadvokaat, K. Pļaviņa-Mika, advokāte, U. Bariss, valdes priekšsēdētājs, ja M. Gode, valdes loceklis,
–
Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija, edustajinaan J. Miķelsons, izpilddirektors, ja A. Upena, padomes locekle,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään O. Beynet, L. Ozola ja T. Scharf,
kuultuaan julkisasiamiehen 3.4.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/55/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/73/EY (EYVL 2009, L 211, s. 94) 41 artiklan 8 kohdan ja maakaasunsiirtoverkkoihin pääsyä koskevista edellytyksistä ja asetuksen (EY) N:o 1775/2005 kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 715/2009 (EUVL 2009, L 211, s. 36) 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan tulkintaa.
2
Tämä pyyntö on esitetty kahden kumoamiskanteen yhteydessä, jotka AS ”Gaso” ja AS ”Conexus Baltic Grid” ovat nostaneet Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijan (julkisten palvelujen sääntelykomitea, Latvia; jäljempänä Latvian sääntelyviranomainen) maakaasunsiirtoverkon, maakaasunjakeluverkon ja maakaasun varastointilaitteiston pääoman tuottoprosentin vahvistamisesta verkkoonpääsytariffien laskentaa varten antamasta päätöksestä nro 109 (lēmums Nr. 109 ”par kapitāla atdeves likmi dabasgāzes pārvades sistēmas, dabasgāzes sadales sistēmas un dabasgāzes uzglabāšanas pakalpojumu tarifu projekta aprēķināšanai”) (jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2009/73
3
Direktiivin 2009/73 johdanto-osan 23–25, 30 ja 32 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(23)
Olisi toteutettava lisätoimenpiteitä sen varmistamiseksi, että siirtopalvelujen käyttöä koskevat tariffit ovat avoimia ja syrjimättömiä. Näitä tariffeja olisi sovellettava kaikkiin verkon käyttäjiin syrjimättömin perustein. Jos varastointia, putkilinjavarastointia tai lisäpalvelua harjoitetaan kilpailulle riittävän avoimilla markkinoilla, niiden käyttömahdollisuus voidaan myöntää avoimien ja syrjimättömien markkinaehtoisten järjestelmien mukaisesti.
(24)
On tarpeellista varmistaa varastointilaitteistojen haltijoiden riippumattomuus, jotta voidaan parantaa kolmansien osapuolten mahdollisuuksia käyttää kaasuvarastoja, jotka ovat teknisesti ja/tai taloudellisesti tarpeellisia tehokkaan verkkoon pääsyn tarjoamiseksi asiakkaille suuntautuvia toimituksia varten. – – Lisäksi on syytä lisätä avoimuutta kolmansille osapuolille tarjottavan varastointikapasiteetin osalta velvoittamalla jäsenvaltiot vahvistamaan ja julkaisemaan syrjimättömät ja selkeät puitteet, joissa määritellään varastoihin sovellettava asianmukainen sääntelyjärjestelmä. – –
(25)
Syrjimätön pääsy jakeluverkkoon on edellytys toimitusyhteyksien luomiselle asiakkaisiin vähittäismarkkinatasolla. – –
– –
(30)
Energia-alan sääntelyviranomaisten olisi voitava tehdä päätöksiä kaikista maakaasun sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan kannalta merkityksellisistä sääntelykysymyksistä, ja niiden tulisi olla täysin riippumattomia kaikista muista julkisista tai yksityisistä eduista. Tämä ei kuitenkaan estä muutoksenhakumahdollisuutta tuomioistuimessa kuten ei parlamentaarista valvontaakaan jäsenvaltioiden perustuslakien mukaisesti. – –
– –
(32)
Kansallisten sääntelyviranomaisten olisi voitava asettaa tai hyväksyä tariffit tai niiden laskentamenetelmät siirtoverkonhaltijan tai jakeluverkonhaltijan (-haltijoiden) tai nesteytetyn maakaasun (LNG) käsittelylaitteiston haltijan ehdotuksen pohjalta tai tämän verkonhaltijan (tai näiden verkonhaltijoiden) ja verkon käyttäjien yhteisesti sopiman ehdotuksen pohjalta. Näitä tehtäviä suorittaessaan kansallisten sääntelyviranomaisten olisi varmistettava, että siirto- ja jakelutariffit ovat syrjimättömiä ja vastaavat kustannuksia, ja otettava huomioon kysynnänhallintatoimien ansiosta pitkällä aikavälillä vältetyt verkon rajakustannukset.”
4
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä vahvistetaan yhteiset säännöt maakaasun siirrolle, jakelulle, toimitukselle ja varastoinnille. Siinä annetaan säännöt, jotka koskevat maakaasualan järjestämistä ja toimintaa, markkinoille pääsyä sekä maakaasun siirrossa, jakelussa, toimituksessa, varastoinnissa ja verkkojen käytössä sovellettavia lupien myöntämisperusteita ja menettelyjä.”
5
Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
4)
’siirtoverkonhaltijalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka harjoittaa siirtotoimintaa ja on vastuussa siirtoverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset kaasun siirtovaatimukset pitkällä aikavälillä,
– –
6)
’jakeluverkonhaltijalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka harjoittaa jakelutoimintaa ja on vastuussa jakeluverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset kaasun jakeluvaatimukset pitkällä aikavälillä,
– –
9)
’varastolla’ maakaasualan yrityksen omistamaa ja/tai hoitamaa laitosta, jota käytetään maakaasun varastointiin, mukaan lukien nesteytetyn maakaasun käsittelylaitoksissa varastointiin käytettävä osa mutta lukuun ottamatta tuotantotoimintaan käytettävää osaa ja laitteistoja, jotka ovat yksinomaan tehtäviään hoitavien siirtoverkonhaltijoiden käytettävissä,
10)
’varastointilaitteiston haltijalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka harjoittaa varastointitoimintaa ja on vastuussa varaston hoidosta,
– –”
6
Direktiivin 39 artiklassa, jonka otsikko on ”Sääntelyviranomaisten nimeäminen ja riippumattomuus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on nimettävä yksi kansallinen sääntelyviranomainen kansallisella tasolla.
– –
4.   Jäsenvaltioiden on taattava sääntelyviranomaisen riippumattomuus ja varmistettava, että se käyttää toimivaltuuksiaan puolueettomasti ja avoimesti. Tätä varten jäsenvaltioiden on varmistettava, että sääntelyviranomainen on tässä direktiivissä ja siihen liittyvässä lainsäädännössä sille asetettuja viranomaistehtäviä suorittaessaan
a)
oikeudellisesti erillinen ja toiminnallisesti riippumaton kaikista muista julkisista ja yksityisistä elimistä
b)
ja että sen henkilöstö ja johtohenkilöt
i)
toimivat markkinoiden eduista riippumatta ja
ii)
eivät viranomaistehtäviä suorittaessaan pyydä eivätkä ota suoria ohjeita miltään hallitukselta tai muulta julkiselta tai yksityiseltä elimeltä. Tämä vaatimus ei rajoita tarvittaessa tiivistä yhteistyötä muiden asiaankuuluvien kansallisten viranomaisten kanssa eikä hallituksen julkaisemien sellaisten yleisten poliittisten suuntaviivojen noudattamista, jotka eivät liity 41 artiklan mukaiseen sääntelyyn.
– –”
7
Direktiivin 2009/73 40 artiklassa, jonka otsikko on ”Sääntelyviranomaisen yleistavoitteet”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä määriteltyjä viranomaistehtäviä suorittaessaan sääntelyviranomaisen on toteutettava kaikki kohtuulliset toimenpiteet seuraavien tavoitteiden edistämiseksi 41 artiklassa säädettyjen tehtäviensä ja toimivaltuuksiensa puitteissa tarvittaessa tiiviissä yhteydenpidossa muiden asiaankuuluvien kansallisten viranomaisten, mukaan lukien kilpailuviranomaiset, kanssa ja tämän rajoittamatta näiden toimivaltaa:
– –
f)
sen varmistaminen, että verkonhaltijoille ja verkonkäyttäjille tarjotaan sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia kannustimia lisätä verkon suorituskykyä ja edistää markkinoiden yhdentymistä;
– –”
8
Kyseisen direktiivin 41 artiklassa, jonka otsikko on ”Sääntelyviranomaisen tehtävät ja toimivaltuudet”, säädetään seuraavaa:
”1.   Sääntelyviranomaisen tehtävänä on:
a)
vahvistaa tai hyväksyä avointen kriteerien perusteella siirto- tai jakelutariffit tai niiden laskentamenetelmät;
– –
n)
seurata ja arvioida varastojen, putkilinjavarastoinnin ja muiden lisäpalvelujen käyttöoikeuksien edellytyksiä kuten 33 artiklassa säädetään. Tähän tehtävään ei kuulu tariffien tarkistaminen, jos varaston käyttöä koskeva järjestelmä määritellään 33 artiklan 3 kohdan mukaisesti;
– –
6.   Sääntelyviranomaisilla on oltava velvollisuus vahvistaa tai hyväksyä riittävän ajoissa ennen niiden voimaantuloa ainakin menetelmät, joita käytetään seuraavien seikkojen laskennassa tai niitä koskevien ehtojen ja edellytysten vahvistamisessa:
a)
liittäminen ja pääsy kansallisiin verkkoihin, mukaan luettuina siirto- ja jakelutariffit, sekä ehdot, edellytykset ja tariffit, jotka koskevat oikeutta käyttää nesteytetyn maakaasun käsittelylaitoksia. Tällaisten tariffien ja menetelmien on mahdollistettava tarvittavien investointien tekeminen verkkoihin ja nesteytetyn maakaasun käsittelylaitoksiin niin, että kyseisillä investoinneilla voidaan varmistaa verkkojen ja nesteytetyn maakaasun käsittelylaitosten toimivuus;
– –
8.   Sääntelyviranomaisten on tariffeja tai menetelmiä sekä tasapainottamispalveluja määrittäessään tai hyväksyessään varmistettava, että siirto- ja jakeluverkonhaltijoille annetaan sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia.
– –
16.   Sääntelyviranomaisten tekemät päätökset on joka suhteessa perusteltava muutoksenhakumenettelyn mahdollistamiseksi tuomioistuimessa. [Päätösten] on oltava yleisön saatavilla siten, että kaupallisesti arkaluonteisten asioiden luottamuksellisuus ei vaarannu.
– –”
Asetus N:o 715/2009
9
Asetuksen N:o 715/2009 johdanto-osan seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(7)
On määriteltävä perusteet, joilla verkkoonpääsytariffit vahvistetaan, jotta varmistettaisiin, että maksut ovat täysin syrjimättömyysperiaatteen ja hyvin toimivien sisämarkkinoiden tarpeiden mukaiset, että niissä otetaan täysin huomioon järjestelmän toimivuuden tarve ja että ne vastaavat todellisia kustannuksia sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin ja ne ovat avoimia. Samalla olisi otettava mukaan asianmukainen tuotto sijoitetulle pääomalle ja otettava tarvittaessa huomioon sääntelyviranomaisten suorittama tariffien vertaileva arviointi.
(8)
Verkkoonpääsytariffeja laskettaessa on tärkeää ottaa huomioon todelliset kustannukset, sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin ja ne ovat avoimia, sekä tarve luoda kannustimia uuden infrastruktuurin rakentamiseen ja saada asianmukainen tuotto siihen sijoitetulle pääomalle, mukaan lukien direktiivissä [2009/73] säädetty erityinen sääntely uusille investoinneille. Sääntelyviranomaisten suorittamalla tariffien vertailevalla arvioinnilla on tässä suhteessa merkitystä, varsinkin jos putkistojen välillä on tehokasta kilpailua.”
10
Kyseisen asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tällä asetuksella
a)
annetaan syrjimättömät säännöt maakaasun siirtoverkkoihin pääsyä koskevista edellytyksistä, ottaen huomioon kansallisten ja alueellisten markkinoiden erityispiirteet, kaasun sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi;
b)
annetaan syrjimättömät säännöt nesteytetyn maakaasun käsittelylaitosten ja varastojen käyttöoikeuden edellytyksistä ottaen huomioon kansallisten ja alueellisten markkinoiden erityispiirteet;
– –
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuun tavoitteeseen kuuluu yhdenmukaisten periaatteiden vahvistaminen verkkoonpääsyn, mutta ei varastojen käyttöoikeuden, tariffeille tai niiden laskennan perustana oleville menetelmille, – –
Tätä asetusta, lukuun ottamatta 19 artiklan 4 kohtaa, sovelletaan ainoastaan direktiivin [2009/73] 33 artiklan 3 tai 4 kohdan soveltamisalaan kuuluviin varastoihin.
– –”
11
Kyseisen asetuksen 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä ja kolmannessa alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Sellaisten siirtoverkonhaltijoiden soveltamien tariffien tai niiden laskennassa käytettävien menetelmien, jotka sääntelyviranomaiset ovat hyväksyneet direktiivin [2009/73] 41 artiklan 6 kohdan mukaisesti, samoin kuin mainitun direktiivin 32 artiklan 1 kohdan mukaisesti julkaistujen tariffien on oltava avoimia, niissä on otettava huomioon järjestelmän toimivuuden ja parantamisen tarve ja niiden on vastattava todellisia kustannuksia sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin ja ne ovat avoimia. Samalla on otettava mukaan sijoitetun pääoman asianmukainen tuotto, ja niissä on tarvittaessa otettava huomioon sääntelyviranomaisten suorittama tariffien vertaileva arviointi. Tariffeja tai niiden laskentamenetelmiä on sovellettava syrjimättömästi.
– –
Tariffien tai niiden laskennassa käytettävien menetelmien on helpotettava tehokasta kaasukauppaa ja kilpailua, vältettävä samalla verkonkäyttäjien välinen ristiintukeminen, tarjottava investointikannustimia ja ylläpidettävä tai luotava siirtoverkkojen yhteentoimivuutta.”
Asetus (EU) 2017/460
12
Kaasun yhdenmukaistettuja siirtotariffirakenteita koskevasta verkkosäännöstä 16.3.2017 annetun komission asetuksen (EU) 2017/460 (EUVL 2017, L 72, s. 29) 1 artiklassa säädetään, että tässä asetuksessa vahvistetaan verkkosääntö, jossa esitetään kaasun yhdenmukaistettuja siirtotariffirakenteita koskevat säännöt, mukaan luettuina viitehintamenetelmän soveltamista, siihen liittyviä kuulemis- ja julkaisuvaatimuksia sekä rajahinnan laskemista vakioiduille kapasiteettituotteille koskevat säännöt.
13
Kyseisen asetuksen 30 artiklan, jonka otsikko on ”Ennen tariffikautta julkaistavat tiedot”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Ennen tariffikautta kansallisen sääntelyviranomaisen tai, jos kansallinen sääntelyviranomainen niin päättää, yhden tai useamman siirtoverkonhaltijan on julkaistava 31 ja 32 artiklassa annettujen vaatimusten mukaisesti seuraavat tiedot:
– –
b) seuraavat tiedot:
i)
siirtoverkonhaltijan sallittu tai tavoitetuotto tai molemmat;
ii)
tiedot i alakohdassa tarkoitetun tuoton muutoksista edelliseen vuoteen verrattuna;
iii)
seuraavat muuttujat:
– –
2)
pääomakustannus ja sen laskentamenetelmä;
3)
pääomamenot, muun muassa
– –
4)
toimintamenot;
5)
kannustinjärjestelmät ja tehokkuustavoitteet;
6)
inflaatioindeksit;
– –”
Latvian oikeus
Julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annettu laki
14
Julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista 19.10.2000 annetun lain (likums ”Par sabiedrisko pakalpojumu regulatoriem”; Latvijas Vēstnesis, 2000, nro 394), 7 §:n 2 momentin mukaan Latvian sääntelyviranomainen on julkisoikeudellinen elin, joka on institutionaalisesti ja toiminnallisesti riippumaton sekä itsenäinen lailla hyväksytyn talousarvionsa täytäntöönpanossa. Yksi sen tehtävistä on julkisten palvelujen tuottamisen sääntely maakaasun toimittamisen alalla.
15
Kyseisen lain 9 §:n 1 momentin 2 kohdassa säädetään, että Latvian sääntelyviranomainen vahvistaa tariffien tai tariffikattojen laskenta- ja määrittämismenetelmän sekä tariffien tai tariffikattojen soveltamista koskevat tarkemmat säännöt siltä osin kuin erityisessä alakohtaisessa lainsäädännössä ei säädetä muista tariffiperiaatteista.
16
Kyseisen lain 9 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”[Latvian] sääntelyviranomainen toteuttaa toimivaltansa mukaisesti itsenäisesti päätökset ja hallinnolliset toimenpiteet, jotka sitovat kyseisten julkisten palvelujen tarjoajia ja käyttäjiä.”
17
Julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetun lain 20 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tariffit vahvistetaan sellaiselle tasolle, että käyttäjien suorittamat maksut kattavat julkisen palvelun taloudellisesti perustellut kustannukset ja varmistavat sen kannattavuuden, siltä osin kuin erityisessä alakohtaisessa lainsäädännössä ei säädetä muista tariffiperiaatteista. Mikäli tariffeihin vaikuttavat tekijät, kuten kannattavuus, muuttuvat, sääntelyviranomainen voi aloittaa tariffin oikaisun ja vaatia julkisen palvelun tarjoajaa esittämään tietyssä määräajassa tariffiehdotuksen, jonka liitteenä ovat ehdotuksen perustana olevien kustannusten perustelut.”
Menetelmäpäätös
18
Pääoman tuottoprosentin laskentamenetelmästä 13.8.2018 annetussa sääntelyviranomaisen hallituksen päätöksessä nro 1/23 (sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisijas padomes lēmums Nr. 1/23 kapitāla atdeves likmes aprēķināšanas metodika) (jäljempänä menetelmäpäätös) vahvistettiin pääoman tuottoprosentin laskentaa ja soveltamista koskevat tarkemmat säännöt säänneltyjen palvelujen tariffeja koskevien ehdotusten laatimista varten, mukaan lukien maakaasun jakeluverkkopalvelut. Kyseisessä päätöksessä määritellään erityisesti pääoman reaalimääräisen tuottoprosentin painotetun keskiarvon laskutapa.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
19
Latvian sääntelyviranomaisen hallitus teki menetelmäpäätöksen mukaisesti riidanalaisen päätöksen, jossa se katsoi, että maakaasunsiirtoverkkojen, maakaasunjakeluverkkojen ja varastointilaitteistojen haltijoiden on sovellettava pääoman reaalimääräisen tuottoprosentin painotettua keskiarvoa.
20
Latvian sääntelyviranomainen otti huomioon menetelmäpäätöksen mukaisesti lasketun oman pääoman tuottoprosentin ja lainatun pääoman tuottoprosentin sekä yhteisöverokannan ja kulutushintojen vuotuiset vaihtelut viiden edeltävän kalenterivuoden aikana, ja vahvisti, että toimijaan, joka viimeisimmän käytettävissä olevan vuosikertomuksen tietojen mukaan kuuluu keskisuuriin tai suuriin yrityksiin, sovellettava pääoman tuottoprosentti on 2,65 prosenttia, kun taas toimijaan, joka kuuluu mikro- tai pienyritysten ryhmään, sovelletaan pääoman tuottoprosenttia, joka on 4,37 prosenttia.
21
Riidanalaisessa päätöksessä täsmennetään, että 2,65 prosentin suuruinen pääoman tuottoaste on rahoitusmarkkinoiden tilanteen mukainen ja että se perustuu varojen nostamiseen liittyvien riskien asianmukaiseen arviointiin, joten sillä taataan maakaasunsiirtoverkkojen, maakaasunjakeluverkkojen ja varastointilaitteistojen haltijoille mahdollisuus ottaa lainaa, sijoittaa maakaasuverkkojen uudistamiseen ja kehittämiseen sekä saada kohtuullinen tuotto, samalla kun käyttäjille varmistetaan mahdollisuus saada keskeytyksittä luotettavia ja laadukkaita julkisia palveluja, joiden tariffit (hinnat) vastaavat taloudellisesti perusteltuja kustannuksia.
22
Gaso, joka on maakaasunjakeluverkon haltija Latviassa, ja Conexus Baltic Grid, joka on maakaasunsiirtoverkon ja varastointilaitteiston haltija kyseisessä jäsenvaltiossa, nostivat kumpikin riidanalaisesta päätöksestä kumoamiskanteen Administratīvā apgabaltiesassa (maakunnallinen hallintotuomioistuin, Latvia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
23
Kyseiset yhtiöt väittävät kanteidensa tueksi, että Latvian sääntelyviranomainen on ylittänyt toimivaltansa, tehnyt vakavia menettelyvirheitä ja aineellisia virheitä määrittäessään perusteet, joita käytetään laskettaessa pääoman tuottoprosenttia, ja laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa määrittämällä pääoman tuottoprosentin epätavallisen alhaiseksi. Niiden mukaan riidanalaisella päätöksellä rikotaan erityisesti direktiiviä 2009/73, jolla asetetaan jäsenvaltioiden toimivaltaisille sääntelyviranomaisille velvoite edistää muun muassa maakaasumarkkinoiden kehitystä ja toimintaa tarjoamalla sijoittajille riittäviä kannustimia tarvittavien sijoitusten tekemiseksi näihin infrastruktuureihin. Kyseisellä päätöksellä rikotaan niiden mukaan myös asetusta N:o 715/2009, jossa velvoitetaan kyseiset viranomaiset ottamaan tariffien määrittämisessä huomioon sijoitetun pääoman asianmukainen tuotto.
24
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tässä yhteydessä ensinnäkin, että direktiivin 2009/73 40 artiklan f alakohta ja 41 artiklan 8 kohta sekä asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohta, luettuina yhdessä kyseisen asetuksen johdanto-osan seitsemännen ja kahdeksannen perustelukappaleen kanssa, ovat merkityksellisiä sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemisen kannalta.
25
Se toteaa toiseksi, että vaikka tämän tuomion edellisessä kohdassa mainituista säännöksistä ilmenee, että kun jäsenvaltiot määrittävät maakaasun siirto- ja jakeluverkkoihin pääsyä koskevia tariffeja, niiden on säädettävä sijoitetun pääoman asianmukaisesta tuotosta, näissä säännöksissä ei todeta, mitä tällä ilmaisulla tarkoitetaan, mistä unionin tuomioistuimella ei myöskään ole vielä ollut tilaisuutta lausua. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa näin ollen, ettei sillä ole selkeitä ohjeita sen arvioimiseksi, onko menetelmä, jota Latvian sääntelyviranomainen on noudattanut vahvistaessaan sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa sovellettavan pääoman tuottoasteen, yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.
26
Kolmanneksi kansallinen tuomioistuin toteaa, että julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetussa laissa säädetään sääntelyjärjestelmästä, joka ei sisällä säännöksiä, jotka vastaisivat kyseisen direktiivin 40 ja 41 artiklan säännöksiä, jotka koskevat kansallisten sääntelyviranomaisten yleisiä tavoitteita sekä niiden tehtäviä ja toimivaltuuksia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tältä osin, että kaiken todennäköisyyden mukaan kyseisen lain 20 §:n 1 momentti, jonka perusteella Latvian sääntelyviranomainen teki riidanalaisen päätöksen, ei kata kaikkia tämän tuomion 24 kohdassa mainituissa kyseisen direktiivin säännöksissä tarkoitettuja tavoitteita, erityisesti siltä osin kuin on kyse julkisesti säännellyn palvelun tarjoajan oikeudesta saada asianmukaisia kannustimia sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä. Näin ollen herää kysymys siitä, onko kyseisen direktiivin säännökset saatettu asianmukaisesti osaksi Latvian oikeutta.
27
Neljänneksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii direktiivin 2009/73 ja asetuksen N:o 715/2009 säännösten valossa, voidaanko kyseisen asetuksen 13 artiklan 1 kohtaa soveltaa määritettäessä maakaasuvarastoihin pääsyä koskevaa tariffia, jonka hallinnointi kuuluu nyt käsiteltävässä asiassa Conexus Baltic Gridille. Kyseinen tuomioistuin nimittäin katsoo direktiivin 2009/73 33 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädettyjen menettelyjen vapaaehtoisuuteen tukeutuen, että mainitun asetuksen 13 artiklan 1 kohtaa, jossa vahvistetaan edellytykset, jotka siirtoverkonhaltijoiden soveltamien ja sääntelyviranomaisten direktiivin 2009/73 41 artiklan 6 kohdan mukaisesti hyväksymien tariffien sekä kyseisen direktiivin 32 artiklan 1 kohdan mukaisesti julkaistujen tariffien on täytettävä, sovelletaan ainoastaan maakaasun siirtoverkkopalvelujen tariffeihin, eikä se kata maakaasuvarastoihin pääsyä koskevien tariffien vahvistamista.
28
Tässä tilanteessa Administratīvā apgabaltiesa on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko kansallinen lainsäädäntö direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan vastainen, kun siinä ei aseteta sääntelyviranomaiselle, joka laatii tariffit tai vahvistaa laskentamenetelmät, velvollisuutta perustella tapaa, jolla varmistetaan siirto- ja jakeluverkonhaltijoille sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia?
2)
Onko direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan mukaista tulkita kansallista lainsäädäntöä siten, että sillä varmistetaan sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia, kun käyttäjien maksamat tariffit kattavat vain taloudellisesti perustellut julkisen palvelun kustannukset ja tuotto varmistetaan ainakin vähimmäismääräisenä?
3)
Onko kansallinen lainsäädäntö direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa määriteltyjen tavoitteiden mukainen, kun vahvistettaessa ’asianmukaiset kannustimet sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä’ ja kannustimet ’edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia’ ei säädetty siitä, että otettaisiin huomioon periaatteet, jotka on omaksuttu rahoituksen alalla määritettäessä pääoman tuottoprosentin painotettua keskiarvoa, jossa otetaan huomioon vastaavat yritykset, jotka toimivat vapailla markkinoilla?
4)
Onko sääntelyviranomaisen tulkitessaan asetuksen N:o 715/2009 13 artiklassa tarkoitettua sijoitetun pääoman asianmukaisen tuoton käsitettä ja investointikannustimien käsitettä direktiivin 2009/73 41 artiklaa sovellettaessa noudatettava keskimääräisen painotetun pääomakustannuksen (Weighted Average Cost of Capital (WACC)) käsitettä, joka on hyväksytty rahoituksen alalla, ja laskentamenetelmää, joka käytetään sen määrittämisessä?
5)
Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voiko sääntelyviranomainen poiketa hyväksyttävästi rahoitusalalla käytetystä laskentamenetelmästä määrittääkseen pääoman keskimääräisen tuottoprosentin ja mukauttaa kyseistä tuottoprosenttia asianmukaisena pitämällään tavalla?
6)
Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voiko sääntelyviranomainen hyväksyttävästi mukauttaa pääoman keskimääräistä tuottoprosenttia siten, että sen laskelmassa otetaan huomioon kokopreemio, joka perustuu muiden yritysten lainanottomenoihin jäsenvaltion kansantaloudessa?
7)
Mikäli neljänteen kysymykseen vastataan myöntävästi, voiko sääntelyviranomainen hyväksyttävästi mukauttaa pääoman keskimääräistä tuottoprosenttia siten, että maakaasun siirtoverkonhaltijalle tai varastointilaitteiston haltijalle ei tarvitse korvata inflaation kiihtymistä edellisen tariffikauden aikana?
8)
Mikäli viidenteen kysymykseen vastataan myöntävästi eikä verkonhaltija ole samaa mieltä sääntelyviranomaisen ehdottamasta pääoman keskimääräisestä tuottoprosentista tai osatekijöistä, joihin se perustuu, pitäisikö sääntelyviranomaisen määrittäessään keskimääräisen painotetun pääomakustannuksen (WACC) käyttää riippumatonta kolmatta osapuolta pääomakustannuksen asianmukaisen määrän arviointia varten?
9)
Onko tariffien vahvistamismenetelmä direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa määriteltyjen tavoitteiden vastainen, kun sen mukaan sääntelyviranomainen määrittelee pääoman keskimääräisen tuottoprosentin eikä maakaasun siirtoverkonhaltijalla tai varastointilaitteiston haltijalla ole oikeutta mukauttaa kyseistä laskelmaa verkonhaltijan yrityksen omien tunnuslukujen mukaan?
10)
Onko asetuksen N:o 715/2009 1 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohtaa, luettuna yhdessä saman artiklan toisen kohdan kanssa, tulkittava siten, että kyseisen asetuksen johdanto-osan seitsemättä ja kahdeksatta perustelukappaletta sekä 13 artiklan 1 kohtaa sovelletaan maakaasun varastointilaitteistoihin ja sääntelyviranomaisen vahvistamiin tariffeihin, jos pääsyä nesteytetyn maakaasun varastointilaitteistoihin säännellään?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
29
Latvian sääntelyviranomainen väittää, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset on jätettävä tutkimatta.
30
Kyseinen viranomainen väittää ensinnäkin, että ensimmäinen kysymys on hypoteettinen eikä koske unionin oikeuden vaan kansallisen oikeuden tulkintaa. Tämä kysymys perustuu sen mukaan virheelliseen oletukseen, että kyseinen viranomainen olisi vapautettu velvollisuudesta perustella sekä pääoman tuottoprosentin laskutapa että itse tuottoprosentit. Kansallisesta lainsäädännöstä ja erityisesti hallintomenettelystä annetun lain (Administratīvā procesa likums) 67 §:n 2 momentista ilmenee, että kyseinen viranomainen on velvollinen perustelemaan päätöksensä, ja se otti kyseisessä asiassa huomioon sovellettavat oikeussäännöt, muun muassa direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009.
31
Toiseksi Latvian sääntelyviranomainen katsoo, että toinen, kolmas, neljäs, viides ja kuudes kysymys on muotoiltu liian yleisesti eivätkä ne koske unionin oikeuden tulkintaa vaan sen soveltamista. Lisäksi se väittää, että näissä kysymyksissä käytettyjen käsitteiden tai ilmaisujen yleisluonteisuuden vuoksi unionin tuomioistuin ei voi antaa niihin täsmällistä vastausta. Se esittää myös, että sekä direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa että asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdassa asetetaan kansallisille sääntelyviranomaisille vain tavoite, joka niiden on saavutettava, mutta jätetään niiden tehtäväksi valita keinot tai menetelmät niiden saavuttamiseksi. Näiden keinojen tai menetelmien valinta, jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, ei ole unionin tuomioistuimelle kuuluva unionin oikeuden tulkintaa koskeva kysymys vaan sen soveltamista koskeva kysymys, joka kuuluu kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan.
32
Kolmanneksi Latvian sääntelyviranomainen väittää, että toinen, kahdeksas ja yhdeksäs kysymys eivät koske unionin oikeuden vaan kansallisen oikeuden tulkintaa. Se toteaa erityisesti toisesta kysymyksestä, että kannattavuuden käsitettä ei käytetä asian kannalta merkityksellisessä unionin oikeudessa vaan julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetun lain 20 §:n 1 momentissa.
33
Neljänneksi Latvian sääntelyviranomainen väittää, että neljännellä, viidennellä, kuudennella, seitsemännellä ja kahdeksannella kysymyksellä ei ole mitään yhteyttä pääasialle ominaiseen tosiasialliseen ja oikeudelliseen tilanteeseen eivätkä ne ole objektiivisesti tarpeen pääasian ratkaisemiseksi, koska asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta maakaasuvarastoihin, joiden haltija Conexus Baltic Grid on nyt käsiteltävässä asiassa, eikä maakaasun jakeluverkkoon, jonka hallinnointi on annettu Gasolle tehtäväksi Latviassa.
34
Tältä osin on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Tästä seuraa, että olettamana on, että unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta, ja jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuin on lähtökohtaisesti velvollinen ratkaisemaan ne. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 25.2.2025, Sąd Rejonowy w Białymstoku ja Adoreikė (C‑146/23 ja C‑374/23, EU:C:2025:109, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35
Koska SEUT 267 artiklan mukainen ennakkoratkaisumenettely unionin tuomioistuimessa perustuu ennakkoratkaisupyyntöön, on lisäksi välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin selvittää tässä pyynnössä pääasian tosiseikat ja oikeudelliset seikat ja esittää edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin oikeuden säännökset ja määräykset, joiden tulkintaa se pyytää, ja toteaa näiden säännösten ja sen kansallisen lainsäädännön, jota sovelletaan sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa, välisen yhteyden. Nämä ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevat kumulatiiviset vaatimukset esitetään nimenomaisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa (tuomio 12.12.2019, Slovenské elektrárne, C‑376/18, EU:C:2019:1068, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee ensinnäkin, että direktiivin 2009/73 ja asetuksen N:o 715/2009 säännöksillä on ilmeinen yhteys pääasiaan, joka koskee sellaisen pääoman tuottoasteen määrittämistä, jonka maakaasumarkkinoiden sääntelyviranomainen on asettanut muun muassa jäsenvaltion maakaasuverkonhaltijoille ja joka voi vaikuttaa näiden verkonhaltijoiden soveltamiin tariffeihin.
37
Seuraavaksi on todettava työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdassa mainitusta vaatimuksesta, joka koskee yhtäältä syitä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä direktiivin 2009/73 ja asetuksen N:o 715/2009 tulkinnasta, ja toisaalta yhteyttä, jonka se toteaa näiden kahden unionin säädöksen ja pääasiassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön välillä, että kyseinen tuomioistuin viittaa omiin arviointeihinsa, jotka koskevat sen mainittujen säädösten, erityisesti direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan, tulkintaan liittyviä kysymyksiä, sekä sen näiden säännösten ja kyseisen kansallisen säännöstön välillä toteamaa yhteyttä, erityisesti niiden vaatimusten osalta, jotka Latvian sääntelyviranomaisen on otettava huomioon maakaasun siirto- ja jakelutariffeja vahvistaessaan.
38
Ennakkoratkaisukysymyksistä, jotka koskevat tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittujen kahden unionin säädöksen tulkintaa ja niiden merkityksellisyyttä Conexus Baltic Gridin hallinnoimien maakaasulaitosten käyttöoikeuden kannalta, on riittävää muistuttaa lopuksi, että jos ei ole ilmeistä, että unionin säännöksen tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevan asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, väite, jonka mukaan tämä säännös ei tule sovellettavaksi pääasiassa, ei liity ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamiseen vaan kuuluu esitettyjen kysymysten aineelliseen puoleen (ks. vastaavasti tuomio 12.12.2019, Slovenské elektrárne, C‑376/18, EU:C:2019:1068, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymys
Alustavia huomautuksia
40
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kymmenellä kysymyksellään lähinnä kolmea oikeudellista seikkaa, jotka liittyvät ensinnäkin direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyjen tariffiperiaatteiden soveltamisalaan (seitsemäs, yhdeksäs ja kymmenes kysymys), toiseksi direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetun asianmukaisten kannustimien käsitteen saattamiseen osaksi kansallista oikeutta ja kansalliselle sääntelyviranomaiselle kuuluvaan perusteluvelvollisuuteen (ensimmäinen ja toinen kysymys), ja kolmanneksi tapaan, jolla kyseisen viranomaisen on tariffeja laskiessaan ja vahvistaessaan varmistettava maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoille tällaiset asianmukaiset kannustimet ja/tai asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu sijoitetun pääoman asianmukainen tuotto (kolmannesta yhdeksänteen kysymys).
41
Näitä kolmea näkökohtaa on tarkasteltava edellä mainitussa järjestyksessä.
Seitsemäs, yhdeksäs ja kymmenes kysymys, jotka koskevat direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyjen tariffiperiaatteiden soveltamisalaa
42
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii seitsemännellä, yhdeksännellä ja kymmenellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, selvittämään lähinnä, onko direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohtaa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa tulkittava siten, että näissä säännöksissä säädettyjä tariffiperiaatteita sovelletaan maakaasun siirto- ja jakeluverkkojen haltijoiden lisäksi myös maakaasuvarastoihin.
43
Tämän kysymyksen taustalla on riidanalainen päätös, jossa Latvian sääntelyviranomainen vahvisti samansuuruisen pääoman tuottoasteen Gasolle, joka toimii maakaasun jakeluverkonhaltijana Latviassa, ja Conexus Baltic Gridille, joka toimii siirtoverkonhaltijana ja maakaasuvarastojen haltijana kyseisessä maassa. Tältä osin on täsmennettävä, että koska ainoastaan kymmenennen kysymyksen lopussa mainitaan myös nesteytetyn maakaasun varastot eikä ennakkoratkaisupyynnössä esitetä syitä, joiden vuoksi viimeksi mainitut varastot ovat mainitun kysymyksen kohteena, unionin tuomioistuimen vastaus seitsemänteen, yhdeksänteen ja kymmenenteen kysymykseen on rajattava siihen, sovelletaanko direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja tariffisääntöjä maakaasuvarastoihin.
44
Näiden täsmennysten jälkeen on muistutettava, että direktiivillä 2009/73 pyritään toteuttamaan täysin ja tosiasiallisesti avoimet ja kilpailuun perustuvat maakaasun sisämarkkinat vahvistamalla, kuten sen 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee, yhteiset säännöt maakaasun siirrolle, jakelulle, toimitukselle ja varastoinnille (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2019, GRDF, C‑236/18, EU:C:2019:1120, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45
Tältä osin kyseisen direktiivin 2 artiklan 4, 6, 9 ja 10 kohdassa määritellään ja erotetaan toisistaan maakaasun siirtoverkonhaltija, jakeluverkonhaltija, varasto ja varastointilaitteiston haltija.
46
Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 23, 25 ja 32 perustelukappaleessa korostetaan, direktiivin tarkoituksena on varmistaa syrjimätön pääsy maakaasun siirto- ja jakeluverkkoihin antamalla saman direktiivin 41 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti kansallisten sääntelyviranomaisten tehtäväksi erityisesti ”vahvistaa tai hyväksyä avointen kriteerien perusteella siirto- tai jakelutariffit tai niiden laskentamenetelmät”.
47
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 6 kohdan a alakohdassa täsmennetään, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on velvollisuus vahvistaa tai hyväksyä ainakin menetelmät, joita käytetään pääsyä kansallisiin verkkoihin, mukaan luettuina siirto- ja jakelutariffit, koskevassa laskennassa.
48
Lisäksi kyseisen direktiivin 41 artiklan 8 kohdassa täsmennetään, että ”sääntelyviranomaisten on tariffeja tai menetelmiä – – määrittäessään tai hyväksyessään varmistettava, että siirto- ja jakeluverkonhaltijoille annetaan – – asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia”.
49
Tästä seuraa, että muun muassa direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa säädettyjä tariffeja koskevia sääntöjä sovelletaan yksinomaan kyseisen direktiivin 2 artiklan 4 ja 6 kohdassa tarkoitettujen maakaasun siirto- ja jakeluverkkojen haltijoihin mutta ei mainitun direktiivin 2 artiklan 9 ja 10 kohdassa tarkoitettuihin maakaasun varastoihin ja varastointilaitteiston haltijoihin.
50
Maakaasuvarastot on jätetty soveltamisalan ulkopuolelle myös asetuksessa N:o 715/2009, jonka otsikon mukaan siinä vahvistetaan ”maakaasunsiirtoverkkoihin pääsyä koskevat edellytykset”.
51
Yhtäältä nimittäin kyseisen asetuksen 1 artiklan toisen kohdan mukaan kyseisen asetuksen tavoitteeseen kuuluu yhdenmukaisten periaatteiden vahvistaminen tariffeille tai niiden laskennan perustana oleville menetelmille vain verkkoonpääsyn mutta ei varastojen käyttöoikeuden osalta. Toisaalta saman asetuksen 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodosta ilmenee, että ainoastaan maakaasun siirtoverkonhaltijoihin sovelletaan kyseisessä säännöksessä säädettyjä tariffitoimenpiteitä ja velvoitteita, jotka koskevat muun muassa tariffien avoimuutta ja syrjimättömyyttä.
52
Tariffisääntelyn periaatteellinen ero maakaasuverkkoihin sovellettavien sääntöjen ja maakaasuvarastoihin sovellettavien sääntöjen välillä selittyy, kuten Euroopan komissio on perustellusti todennut, sillä, että maakaasun varastoja, toisin kuin maakaasuverkkoja, ei yleensä pidetä luonnollisina monopoleina ja ne voivat siten kilpailla muiden varastojen kanssa. Tästä syystä – kuten direktiivin 2009/73 johdanto-osan 23 ja 24 perustelukappaleessa todetaan – kyseisellä direktiivillä otetaan käyttöön maakaasuvarastoja koskeva erityisjärjestelmä, johon kuuluu saman direktiivin 33 artikla, jossa säädetään erityisistä säännöistä, jotka koskevat kyseisten varastojen käyttöoikeutta joko kyseisen artiklan 3 kohdan mukaisesti neuvottelujen perusteella tai säännellyssä menettelyssä mainitun artiklan 4 kohdan mukaisesti mutta tietyin edellytyksin.
53
On kuitenkin niin, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 45 kohdassa, ettei kyseisessä direktiivissä eikä asetuksessa N:o 715/2009 kielletä kansallisia sääntelyviranomaisia laajentamasta mainitun direktiivin 41 artiklan 8 kohdassa ja kyseisen asetuksen maakaasuverkkoja koskevassa 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa vahvistettuja tariffiperiaatteita koskemaan pääsyä maakaasuvarastoihin.
54
Kuten komissio on pääasiallisesti huomauttanut, ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että objektiiviset syyt, kuten tekniset erityispiirteet tai varastojen merkitys energian toimitusvarmuudelle yhden tai useamman jäsenvaltion alueella, voivat oikeuttaa sen, että kansallinen sääntelyviranomainen laajentaa tariffiperiaatteet, joita se soveltaa maakaasun siirto- ja jakeluverkkoihin, koskemaan pääsyä maakaasuvarastoihin.
55
Edellä esitetyn perusteella seitsemänteen, yhdeksänteen ja kymmenenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohtaa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että näissä säännöksissä säädettyjä tariffiperiaatteita ei sovelleta jäsenvaltion maakaasuvarastoihin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kansallisten sääntelyviranomaisten mahdollisuutta laajentaa objektiivisesti perustelluista syistä kyseiset tariffiperiaatteet koskemaan pääsyä maakaasuvarastoihin.
Ensimmäinen ja toinen kysymys, jotka koskevat direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”asianmukaiset kannustimet” saattamista osaksi kansallista oikeutta ja kansalliselle sääntelyviranomaiselle asetettua perusteluvelvollisuutta
56
Kahdella ensimmäisellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 ja 16 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kyseisessä 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetut asianmukaiset kannustimet varmistetaan pelkästään sillä, että käyttäjien maksamat tariffit kattavat taloudellisesti perustellut julkisen palvelun kustannukset ja tuotto varmistetaan ainakin vähimmäismääräisenä, ilman että kansalliselle sääntelyviranomaiselle asetettaisiin velvollisuutta perustella tapaa, jolla se varmistaa, että maakaasun siirto- ja jakeluverkkojen haltijat saavat asianmukaisia kannustimia.
57
Aluksi on todettava, että nämä kysymykset perustuvat yleisluonteisiin epäilyihin, joita ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on siitä, onko direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohta saatettu asianmukaisesti osaksi Latvian oikeusjärjestystä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo nimittäin, että kyseisessä säännöksessä tariffien vahvistamisen yhteydessä säädetyt tavoitteet ovat laajemmat kuin ne tavoitteet, joista säädetään Latvian oikeudessa ja erityisesti julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetun lain 20 §:n 1 momentissa, jonka mukaan Latvian sääntelyviranomaisen on varmistettava, että tariffit vahvistetaan siten, että ne kattavat julkisen palvelun taloudellisesti perustellut kustannukset ja varmistavat sen kannattavuuden.
58
Siltä osin kuin on kyse direktiivin 2009/73 säännöksistä, jotka koskevat kansallisten sääntelyviranomaisten velvollisuuksia maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoiden tariffien alalla, kyseisen direktiivin 41 artiklan 6 kohdan a alakohdasta ilmenee, että kyseisten viranomaisten tehtävänä on vahvistaa tai hyväksyä menetelmät, joita käytetään kansallisiin maakaasuverkkoihin pääsyä koskevien edellytysten laskennassa tai vahvistamisessa, mukaan lukien maakaasun siirto- ja jakelutariffit. Tässä säännöksessä täsmennetään, että tällaisten tariffien on mahdollistettava tarvittavien investointien tekeminen niin, että niillä voidaan varmistaa verkkojen toimivuus.
59
Lisäksi on muistutettava, että mainitun direktiivin 41 artiklan 8 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten on varmistettava, että ”siirto- ja jakeluverkonhaltijoille annetaan sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia”.
60
Lisäksi kyseisen direktiivin 41 artiklan 16 kohdan mukaan kansallisten sääntelyviranomaisten tekemät päätökset on joka suhteessa perusteltava muutoksenhakumenettelyn mahdollistamiseksi tuomioistuimessa.
61
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 6 kohdan a alakohdassa ja 8 ja 16 kohdassa, luettuina yhdessä sen johdanto-osan 32 perustelukappaleen kanssa, velvoitetaan siten kansalliset sääntelyviranomaiset joko maakaasun siirto- ja jakelutariffien laskentamenetelmän antamispäivänä tai näiden tariffien konkreettisen vahvistamisen yhteydessä antamaan säännöt siirto- ja jakeluverkonhaltijoille paitsi niiden verkkoon pääsystä aiheutuvien todellisten kustannusten kattamisesta myös yhtäältä kyseisiin verkkoihin tehtävistä investoinneista ja toisaalta sellaisista asianmukaisista kannustimista lyhyellä ja pitkällä aikavälillä, joiden avulla kyseiset verkonhaltijat voivat saavuttaa direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa luetellut tavoitteet ja tukea kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja toimintoja, ja kyseiset viranomaiset velvoitetaan perustelemaan ja oikeuttamaan täysimääräisesti päätöksensä muutoksenhakumenettelyn mahdollistamiseksi tuomioistuimessa.
62
Siltä osin kuin on kyse kyseisen direktiivin 41 artiklan 8 kohdan saattamisesta osaksi Latvian oikeutta, unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ei ilmene, että julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetussa laissa toistettaisiin nimenomaisesti Latvian sääntelyviranomaisen velvollisuus määrittää joko maakaasun siirto- ja jakelutariffien laskentamenetelmän antamispäivänä tai näiden tariffien konkreettisen vahvistamisen yhteydessä kyseisen 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetut asianmukaiset kannustimet. Kuten tämän tuomion 57 kohdassa on korostettu, erityisesti julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetun lain 20 §:n 1 momentissa, joka on ainoa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema tämän asian kannalta merkityksellinen säännös, edellytetään ainoastaan, että Latvian sääntelyviranomainen huolehtii siitä, että käyttäjien maksamat tariffit kattavat julkisen palvelun taloudellisesti perustellut kustannukset ja varmistavat sen kannattavuuden.
63
Tältä osin kyseiseen lakiin sisältyvä kannattavuuden käsite näyttää viittaavan ajatukseen siitä, että maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijat voisivat saada kohtuullisen voittomarginaalin, täsmentämättä kuitenkaan, mihin tarkoituksiin tämä voittomarginaali olisi ainakin osittain käytettävä. Tämä käsite näyttää siis olevan soveltamisalaltaan yleisempi ja vähemmän maakaasumarkkinoiden toimintaan liittyvien tavoitteiden ja toimien saavuttamiseen tähtäävä kuin direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitettu käsite ”asianmukaiset kannustimet”.
64
On muistutettava, että kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista lainsäädäntöä, niiden on unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle kyseisen direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta sillä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja siten noudatettaisiin SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa. Tämä velvollisuus tulkita kansallista oikeutta direktiivin mukaisesti on nimittäin erottamaton osa EUT-sopimuksella luotua järjestelmää, sillä näin kansalliset tuomioistuimet voivat toimivaltansa rajoissa varmistaa unionin oikeuden täyden tehokkuuden, kun ne ratkaisevat käsiteltävikseen saatettuja asioita (tuomio 5.3.2020, OPR-Finance, C‑679/18, EU:C:2020:167, 41 kohta ja tuomio 26.6.2025, Makeleio ja Zougla, C‑555/23 ja C‑556/23, EU:C:2025:484, 85 kohta).
65
Lisäksi unionin oikeuden mukaisen tulkinnan periaate edellyttää, että kansalliset tuomioistuimet tekevät toimivaltansa rajoissa kaiken mahdollisen ottamalla huomioon kansallisen oikeuden kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja taatakseen kyseessä olevan direktiivin täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen (tuomio 5.3.2020, OPR-Finance, C‑679/18, EU:C:2020:167, 42 kohta ja tuomio 26.6.2025, Makeleio ja Zougla, C‑555/23 ja C‑556/23, EU:C:2025:484, 86 kohta).
66
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen tarkistettava, voidaanko kansallista oikeutta ja erityisesti julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetun lain 20 §:n 1 momenttia tulkita mahdollisimman pitkälle direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan mukaisesti siten, että kannattavuus, joka näille siirto- ja jakeluverkonhaltijoille on taattava, merkitsee myös sitä, että ne saavat näin toimiessaan mainitussa 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitettuja asianmukaisia kannustimia. Tietyn tuottoprosentin takaaminen voi nimittäin olla asianmukainen kannustin, jolla kyseisiä verkko-operaattoreita kannustetaan pyrkimään direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa lueteltuihin tavoitteisiin ja tukemaan siinä lueteltuja toimia.
67
Jos kansallinen tuomioistuin kuitenkin katsoisi, että tällainen unionin oikeuden mukainen tulkinta ei ole mahdollista, olisi selvitettävä, onko direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa säädetty velvoite riittävän täsmällinen ja ehdoton, jotta sillä voidaan katsoa olevan välitön oikeusvaikutus ja jotta yksityiset, kuten maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijat, voivat vedota siihen Latvian sääntelyviranomaisen kaltaisen viranomaisen päätöstä vastaan, jotta kyseinen tuomioistuin voisi jättää soveltamatta julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetun lain 20 §:n 1 momenttia.
68
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan aina, kun direktiivin säännökset ovat sisältönsä osalta ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota niihin valtiota vastaan, jos valtio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti (tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus), C‑205/20, EU:C:2022:168, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69
Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että unionin oikeuden säännös on yhtäältä ehdoton, mikäli siinä säädetään velvollisuus, johon ei ole liitetty mitään ehtoja ja jonka täytäntöönpano tai vaikutukset eivät riipu sen enempää unionin toimielinten kuin jäsenvaltioidenkaan toimista, ja toisaalta riittävän täsmällinen, jotta yksityinen voi vedota siihen ja tuomioistuin sitä soveltaa, jos siinä säädetään sanamuodoltaan yksiselitteisestä velvoitteesta. Lisäksi on niin, että vaikka direktiivin säännöksessä annetaan jäsenvaltioille tietty harkintavalta niiden säätäessä sen täytäntöönpanon yksityiskohdista, kyseistä säännöstä voidaan pitää ehdottomana ja täsmällisenä, jos siinä yksiselitteisesti asetetaan jäsenvaltioille tietyn tuloksen saavuttamista koskeva velvollisuus, johon ei liity mitään ehtoja siinä olevan säännön soveltamiseksi (tuomio 8.3.2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg-Fürstenfeld (Välitön oikeusvaikutus), C‑205/20, EU:C:2022:168, 18 ja 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 25.1.2024, Global NRG, C‑277/22, EU:C:2024:78, 28 kohta).
70
Kuten tämän tuomion 59 kohdassa on todettu, direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdasta ilmenee nyt käsiteltävässä asiassa, että maakaasun siirto- ja jakeluverkkoihin sovellettavien tariffien vahvistamista tai hyväksymistä koskevan tehtävän, joka jäsenvaltioiden on annettava kansallisten sääntelyviranomaisten tehtäväksi, yhteydessä kansallisten sääntelyviranomaisten on tällaisen vahvistamisen tai hyväksymisen yhteydessä tarjottava sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä siirto- ja jakeluverkon haltijoille asianmukaisia kannustimia parantaa tehokkuutta, edistää markkinoiden yhdentymistä ja toimitusvarmuutta sekä tukea asiaan liittyviä tutkimustoimia.
71
Vaikka direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa jätetään kansallisille sääntelyviranomaisille tiettyä harkintavaltaa kyseisen säännöksen täytäntöönpanossa, on kuitenkin niin, että kun ne velvoitetaan kyseisessä 41 artiklan 8 kohdassa toteuttamaan tällaisia asianmukaisia kannustimia, joilla kannustetaan kyseisten verkkojen haltijoita pyrkimään siinä lueteltuihin tavoitteisiin ja tukemaan siinä yksityiskohtaisesti ja tyhjentävästi lueteltuja toimia, kyseisessä säännöksessä asetetaan yksiselitteisesti kullekin jäsenvaltiolle riittävän täsmällinen velvollisuus, johon ei liity mitään ehtoja (ks. analogisesti tuomio 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic ja Vodafone Czech Republic, C‑508/14, EU:C:2015:657, 53 kohta).
72
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa säädetään siten ehdottomasti ja riittävän täsmällisesti velvollisuudesta taata maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoille, että kansalliset sääntelyviranomaiset säätävät kyseisessä säännöksessä tarkoitetuista asianmukaisista kannustimista siirto- ja jakelutariffeja vahvistaessaan tai hyväksyessään.
73
Näin ollen direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdalla on katsottava olevan välitön oikeusvaikutus, joten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kyseisen säännöksen vastaista kansallista oikeutta siinä tapauksessa, ettei kansallista oikeutta voida tulkita mainitun säännöksen mukaisesti.
74
Asianmukaisten kannustimien käsitteestä on todettava, että direktiivissä 2009/73 ei – lukuun ottamatta sitä asiayhteyttä, jossa kunkin kansallisen sääntelyviranomaisen on säädettävä kyseisistä kannustimista, eli kun se vahvistaa tai hyväksyy maakaasun siirto- ja jakelutariffien määrittämismenetelmiä tai vahvistaa näitä tariffeja, ja lukuun ottamatta niitä tavoitteita ja toimintoja, jotka kannustimilla on taattava – määritellä asianmukaisten kannustimien käsitettä eikä myöskään täsmennetä, missä muodossa kansallisten sääntelyviranomaisten on toteutettava ne. Kyseisessä direktiivissä annetaan siis näille viranomaisille harkintavaltaa sen suhteen, missä muodossa nämä kannustimet on toteutettava, ja myös niiden asianmukaisuuden arvioinnin ja määrittämisen osalta ja edellytetään niiden noudattavan erityisesti mainitun direktiivin 40 artiklassa mainittuja, kaikkia kansallisia sääntelyviranomaisia sitovia tavoitteita ja saman direktiivin 41 artiklan 16 kohdassa säädettyä perusteluvelvollisuutta sekä ottavan huomioon kansallisten maakaasumarkkinoiden erityispiirteet.
75
Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 53 kohdassa, tässä yhteydessä direktiivistä 2009/73 ei ilmene, että asianmukaiset kannustimet, jotka maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijat saavat kyseisen direktiivin 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi ja niiden toimien tukemiseksi, olisi arvioitava ja määritettävä yksinomaan pääoman tuottoasteen, kuten riidanalaisessa päätöksessä menetelmäpäätöksen mukaisesti vahvistetun pääoman painotetun keskimääräisen tuottoasteen, perusteella.
76
Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen käytettävissä olevaan asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat, on siten kiistatonta, että tällainen pääoman tuottoaste on vain yksi niistä seikoista, jotka otetaan huomioon tariffien tasoa vahvistettaessa. Se seikka, ettei riidanalaisessa päätöksessä ole esitetty erityisiä perusteluja tavasta, jolla kyseisellä tuottoprosentilla on tarkoitus kannustaa asianomaisia verkonhaltijoita pyrkimään 41 artiklan 8 kohdassa lueteltuihin tavoitteisiin ja tukemaan niitä, ei merkitse sitä, ettei Latvian sääntelyviranomainen olisi varmistunut – kuten se on esittänyt unionin tuomioistuimessa – julkisten palvelujen sääntelyviranomaisista annetun lain 20 §:n 1 momentissa edellytetyn lisäksi siitä, että se ottaa huomioon kyseisessä säännöksessä tarkoitetun kaltaisia asianmukaisia kannustimia yleisemminkin maakaasun siirto- ja jakelutariffien menetelmän tai tariffien vahvistamisen yhteydessä Latviassa.
77
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 ja 16 kohdasta ilmenee kuitenkin, että kansallisella sääntelyviranomaisella on joko maakaasun siirto- ja jakelutariffien laskentamenetelmän tai viimeistään tariffien vahvistamisen tai hyväksymisen yhteydessä velvollisuus selostaa selkeästi, yksiselitteisesti ja riittävän täsmällisesti se tapa, jolla sen mukaan kyseisillä tariffeilla varmistetaan, että kyseisten verkkojen haltijoita kannustetaan sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä pyrkimään kyseisen direktiivin 41 artiklan 8 kohdassa lueteltuihin tavoitteisiin ja tukemaan siinä lueteltuja toimia, jotta niille, joita asia koskee, selviävät sen päätöksen syyt ja jotta taataan tehokas tuomioistuinvalvonta.
78
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, onko Latvian sääntelyviranomainen täyttänyt tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitetun perusteluvelvollisuuden, tarvittaessa myös riidanalaisen päätöksen tiukan kehyksen ulkopuolella.
79
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 ja 16 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kyseisessä 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetut asianmukaiset kannustimet varmistetaan pelkästään sillä, että käyttäjien maksamat tariffit kattavat julkisen palvelun taloudellisesti perustellut kustannukset ja tuotto varmistetaan ainakin vähimmäismääräisenä, ilman että kansallisella sääntelyviranomaisella on velvollisuus perustella tapaa, jolla se varmistaa, että maakaasun siirto- ja jakeluverkkojen haltijat saavat asianmukaisia kannustimia, paitsi jos kyseistä kansallista säännöstöä voidaan tulkita kyseisen 41 artiklan 8 ja 16 kohdan mukaisesti.
Kolmas, neljäs, viides, kuudes, seitsemäs, kahdeksas ja yhdeksäs kysymys, jotka koskevat tapaa, jolla kansallisen sääntelyviranomaisen on varmistettava, että maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijat saavat asianmukaisia kannustimia ja/tai asianmukaisen tuoton sijoitetulle pääomalle
80
Kolmannella, neljännellä, viidennellä, kuudennella, seitsemännellä, kahdeksannella ja yhdeksännellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohtaa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa tulkittava siten, että näissä säännöksissä kansalliselle sääntelyviranomaiselle asetettu velvollisuus antaa säännöt asianmukaisista kannustimista ja sijoitetun pääoman asianmukaisesta tuotosta maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoihin sovellettavia tariffeja tai laskentamenetelmiä määritettäessä edellyttää, että on käytettävä erityisiä laskentamenetelmiä, kuten rahoitusalalla sovellettuja painotettuja keskimääräisiä pääomakustannuksia, verrattava pääomakustannuksia sääntelemättömien yritysten pääomakustannuksiin, tehtävä mukautuksia muun muassa inflaation ja/tai yhteisöveron huomioon ottamiseksi, jätettävä ottamatta huomioon asianomaisen verkonhaltijan yksilöllinen tulos ja, jos asianomaisten tahojen välillä on erimielisyyttä, turvauduttava kolmansiin osapuoliin asian ratkaisemiseksi.
81
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii toisin sanoen sitä, onko kansallisilla sääntelyviranomaisilla olevaa harkintavaltaa valita pääoman tuottoprosentin laskentaan sovellettavat menetelmät ja tähän laskelmaan kuuluvat muuttujat silloin, kun ne vahvistavat maakaasun siirto- ja jakeluverkkoihin sovellettavat pääsytariffit, rajattu tai rajoitettu, ja jos on, millä edellytyksillä, sen vuoksi, että näiden viranomaisten on varmistettava, että maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijat saavat direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetut asianmukaiset kannustimet ja/tai asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun sijoitetun pääoman asianmukaisen tuoton.
82
Tältä osin on yhtäältä muistutettava, että vaikka direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 ja 16 kohdassa annetaan kansallisten sääntelyviranomaisten tehtäväksi vahvistaa tai hyväksyä perustellusti maakaasun siirto- ja jakelutariffit avoimuutta ja syrjimättömyyttä koskevia päämääriä noudattaen, niissä ei täsmennetä, minkä menetelmän mukaan nämä tariffit on vahvistettava. Direktiivissä 2009/73 ei etenkään anneta mitään ohjeita pääoman tuottoasteen laskentamenetelmästä tai ‑tavasta näiden tariffien vahvistamiseksi.
83
Sama pätee toisaalta asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen alakohtaan, jossa säädetään ainoastaan, että siirtoverkonhaltijoiden soveltamien tariffien tai niiden laskennassa käytettävien menetelmien, jotka sääntelyviranomaiset ovat hyväksyneet direktiivin 2009/73 41 artiklan 6 kohdan mukaisesti, on oltava avoimia, niiden on vastattava todellisia kustannuksia, mukaan lukien sijoitetun pääoman asianmukainen tuotto, ja niitä on sovellettava syrjimättömästi.
84
On totta, että asetuksen 2017/460, jonka komissio on antanut asetuksen N:o 715/2009 perusteella ja jonka se on maininnut kirjallisissa huomautuksissaan, 30 artiklan 1 kohdassa säädetään – jotta lisättäisiin maakaasun siirtoverkonhaltijan tariffirakenteen avoimuutta – useista tiedoista, jotka on julkaistava ennen kutakin tariffijaksoa ja joihin kuuluvat erityisesti ”pääomakustannus ja sen laskentamenetelmä”, ”kannustinjärjestelmät ja tehokkuustavoitteet” sekä ”inflaatioindeksit”.
85
Asetuksessa 2017/460 ei kuitenkaan täsmennetä näiden käsitteiden sisältöä eikä etenkään sitä, minkä menetelmien tai yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan pääomakustannukset tai kannustinmekanismit on laskettava tai voidaan laskea.
86
Tästä seuraa, että tällaisten monitahoisten taloudellisten ja teknisten tekijöiden huomioon ottamiseksi kansallisilla sääntelyviranomaisilla on myös kansallisilla maakaasumarkkinoilla vallitsevien ja asianomaisiin verkonhaltijoihin sovellettavien erityisten olosuhteiden perusteella oltava laaja harkintavalta maakaasun siirto- tai jakelutariffien ja tarvittaessa muun muassa näiden toimijoiden pääoman tuottoprosentin vahvistamisessa. Siltä osin kuin kyse on tarpeesta säätää direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetuista asianmukaisista kannustimista ja maakaasun siirtotariffien osalta asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetusta sijoitetun pääoman asianmukaisesta tuotosta, kyseisiä viranomaisia ei voida tältä osin velvoittaa käyttämään keskimääräisen painotetun pääomakustannuksen kaltaista erityistä menetelmää tai vertailemaan pääomakustannuksia sääntelemättömien yhtiöiden tai yhteisöjen pääomakustannuksiin. Tässä yhteydessä kyseisillä viranomaisilla on oltava oikeus mukauttaa näiden tariffien määrittämismenetelmää ja niiden laskelmia eri muuttujien perusteella, eikä niillä ole myöskään velvollisuutta suorittaa näitä laskelmia ottaen huomioon inflaation ja/tai yhteisöveron.
87
Siltä osin kuin pääoman tuottoasteen huomioon ottaminen vastaa direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitettua asianmukaista kannustinta, Latvian sääntelyviranomaisen väite, jonka mukaan kansallinen säännöstö, jossa kielletään kansallista sääntelyviranomaista mukauttamasta pääoman tuottoprosentin laskentaa kunkin verkonhaltijan yksilöllisen suorituskyvyn perusteella, on direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan tavoitteiden mukainen, ei sitä vastoin voi menestyä.
88
Sen lisäksi, että tällainen tulkinta on ristiriidassa sen laajan harkintavallan kanssa, joka kansallisilla sääntelyviranomaisilla on oltava, kun ne tutkivat monitahoisia taloudellisia ja teknisiä tekijöitä, on nimittäin todettava, että kyseisen 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetuilla asianmukaisilla kannustimilla on muun muassa voitava parantaa maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoiden suorituskykyä ja ne edellyttävät näin ollen, että niitä voidaan muuttaa tai mukauttaa kyseisten haltijoiden aiemman suorituskyvyn perusteella. Tällainen mukautus ei lähtökohtaisesti ole syrjintäkiellon periaatteen vastainen, jos se voidaan oikeuttaa objektiivisilla syillä tai sillä, etteivät eri verkonhaltijoiden tilanteet ole toisiinsa rinnastettavissa, mikä johtuu nimenomaan objektiivisesti dokumentoiduista eroista niiden aiemmassa suorituskyvyssä.
89
Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pohdinnat, on lisättävä, että jos yksiköt, joihin tariffeja sovelletaan, ovat riitauttaneet kansallisten sääntelyviranomaisten direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla suorittaman tariffien laskentaan kuuluvien eri muuttujien arvioinnin, arvioinnin edellytykseksi ei voida asettaa turvautumista sellaiseen kolmanteen osapuoleen, kuten asiantuntijayhteisöön, jonka raportti on laadittu yksinomaan jonkin näistä yksiköistä pyynnöstä.
90
Tässä yhteydessä riittää, kun muistutetaan, että direktiivin 2009/73 39 artiklan 4 kohdassa, luettuna sen johdanto-osan 30 perustelukappaleen valossa, säädetään, että kyseisten viranomaisten on käytettävä toimivaltaansa kaikista julkisista tai yksityisistä tahoista riippumattomasti varmistamalla, että nämä tekevät päätöksensä itsenäisesti pelkästään yleisen edun perusteella ilman, että niiden olisi noudatettava muilta julkisilta tai yksityisiltä elimiltä saamiaan ulkopuolisia ohjeita (ks. analogisesti tuomio 2.9.2021, komissio v. Saksa (Direktiivien 2009/72 ja 2009/73 täytäntöönpano), C‑718/18, EU:C:2021:662, 109 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 70 kohdassa, se, että kansallisen sääntelyviranomaisen on käytettävä toimivaltaansa riippumattomasti, ei kuitenkaan vaikuta asianomaisten verkonhaltijoiden mahdollisuuteen vedota kolmansien osapuolten asiantuntijaraportteihin tukeakseen kyseisessä viranomaisessa, tai jos asiassa haetaan muutosta, toimivaltaisissa kansallisissa tuomioistuimissa, esittämiään pyyntöjä, mikäli kansallisessa oikeudessa sallitaan se, muun muassa kontradiktorista periaatetta noudattaen. Lisäksi kansallinen sääntelyviranomainen tai, jos asiassa haetaan muutosta, toimivaltainen kansallinen tuomioistuin voi samalla tavoin nimetä yhden tai useamman riippumattoman asiantuntijan avustamaan heitä heidän tehtävissään.
91
Edellä esitetyn perusteella direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohtaa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että näissä säännöksissä kansalliselle sääntelyviranomaiselle asetettu velvollisuus antaa säännöt asianmukaisista kannustimista ja sijoitetun pääoman asianmukaisesta tuotosta maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoihin sovellettavien tariffien tai laskentamenetelmien määrittämiseksi ei edellytä, että turvaudutaan yksinomaan erityisiin laskentamenetelmiin, kuten rahoitusalalla sovellettavaan painotetun pääomakustannuksen menetelmään, että verrataan pääomakustannuksia sääntelemättömien yritysten pääomakustannuksiin ja että tehdään mukautuksia muun muassa inflaation ja/tai yhteisöveron huomioon ottamiseksi.
92
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohtaa on sitä vastoin tulkittava siten, että kansallisen sääntelyviranomaisen on määrittäessään kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja asianmukaisia kannustimia otettava huomioon kyseisten maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoiden aiemmat yksilölliset tulokset.
93
Lisäksi direktiivin 2009/73 39 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallisen sääntelyviranomaisen kyseisen direktiivin 41 artiklan 8 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla suorittama kyseisten maakaasun siirtoverkonhaltijoiden tariffien laskentaa koskevien muuttujien arviointi edellyttää, jos kyseiset verkonhaltijat riitauttavat asian, sellaisen kolmannen osapuolen toimenpiteitä, jonka asiantuntijaraportti on laadittu yksinomaan jonkin mainitun verkonhaltijan pyynnöstä.
Oikeudenkäyntikulut
94
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/55/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/73/EY 41 artiklan 8 kohtaa ja maakaasunsiirtoverkkoihin pääsyä koskevista edellytyksistä ja asetuksen (EY) N:o 1775/2005 kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa
on tulkittava siten, että
näissä säännöksissä säädettyjä tariffiperiaatteita ei sovelleta jäsenvaltion maakaasuvarastoihin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kansallisten sääntelyviranomaisten mahdollisuutta laajentaa objektiivisesti perustelluista syistä kyseiset tariffiperiaatteet koskemaan pääsyä maakaasuvarastoihin.
2)
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 ja 16 kohtaa
on tulkittava siten, että
ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kyseisessä 41 artiklan 8 kohdassa tarkoitetut asianmukaiset kannustimet varmistetaan pelkästään sillä, että käyttäjien maksamat tariffit kattavat julkisen palvelun taloudellisesti perustellut kustannukset ja tuotto varmistetaan ainakin vähimmäismääräisenä, ilman että kansallisella sääntelyviranomaisella on velvollisuus perustella tapaa, jolla se varmistaa, että maakaasun siirto- ja jakeluverkkojen haltijat saavat asianmukaisia kannustimia, paitsi jos kyseistä kansallista säännöstöä voidaan tulkita kyseisen 41 artiklan 8 ja 16 kohdan mukaisesti.
3)
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohtaa ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa
on tulkittava siten, että
näissä säännöksissä kansalliselle sääntelyviranomaiselle asetettu velvollisuus säätää asianmukaisista kannustimista ja sijoitetun pääoman asianmukaisesta tuotosta maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoihin sovellettavien tariffien tai laskentamenetelmien määrittämiseksi ei edellytä, että turvaudutaan yksinomaan erityisiin laskentamenetelmiin, kuten rahoitusalalla sovellettavaan painotetun pääomakustannuksen menetelmään, että verrataan pääomakustannuksia sääntelemättömien yritysten pääomakustannuksiin ja että tehdään mukautuksia muun muassa inflaation ja/tai yhtiöveron huomioon ottamiseksi.
4)
Direktiivin 2009/73 41 artiklan 8 kohtaa
on tulkittava siten, että
kansallisen sääntelyviranomaisen on määrittäessään kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja asianmukaisia kannustimia otettava huomioon kyseisten maakaasun siirto- ja jakeluverkonhaltijoiden aiemmat yksilölliset tulokset.
5)
Direktiivin 2009/73 39 artiklan 4 kohtaa
on tulkittava siten, että
se on esteenä sille, että kansallisen sääntelyviranomaisen kyseisen direktiivin 41 artiklan 8 kohdan ja asetuksen N:o 715/2009 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla suorittama kyseisten maakaasun siirtoverkonhaltijoiden tariffien laskentaa koskevien muuttujien arviointi edellyttää, jos kyseiset verkonhaltijat riitauttavat asian, sellaisen kolmannen osapuolen toimenpiteitä, jonka asiantuntijaraportti on laadittu yksinomaan jonkin mainitun verkonhaltijan pyynnöstä.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: latvia.