62014CC0266_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY(2) 2 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones Obreras (CC.OO.) ja toisaalta Tyco Integrated Security SL ja Tyco Integrated Fire & Security Corporation Servicios SA (jäljempänä pääasiassa kyseessä olevat yritykset) ja joka koskee sitä, etteivät viimeksi mainitut tunnustaneet direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi työajaksi aikaa, jonka niiden työntekijät käyttävät päivittäin matkustaakseen kotoaan ensimmäisen asiakkaansa toimipaikkaan ja viimeisen asiakkaansa toimipaikasta kotiinsa.
3. Esitän tässä ratkaisuehdotuksessa syyt, joiden vuoksi katson, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi työajaksi on pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa katsottava aika, jonka liikkuvat työntekijät – toisin sanoen työntekijät, joilla ei ole kiinteää tai tavanomaista työn suorittamispaikkaa – käyttävät matkustaakseen kotoaan työnantajansa nimeämän ensimmäisen asiakkaansa toimipaikkaan ja työnantajansa nimeämän viimeisen asiakkaansa toimipaikasta kotiinsa.
I Asiaa koskeva lainsäädäntö
A Unionin oikeus
4. Direktiivin 2003/88 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Tässä direktiivissä vahvistetaan turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten.
2. Tämä direktiivi koskee:
a) vuorokautisia ja viikoittaisia vähimmäislepoaikoja ja vuosilomaa sekä taukoja ja viikoittaista enimmäistyöaikaa; ja
b) tiettyjä yötyötä, vuorotyötä ja työaikajärjestelyjä koskevia seikkoja.
3. Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkeen direktiivin 89/391/ETY[(3) ] 2 artiklassa tarkoitettuun yksityiseen ja julkiseen toimintaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän direktiivin 14, 17, 18 ja 19 artiklan soveltamista.
Tätä direktiiviä ei sovelleta direktiivissä 1999/63/EY[(4) ] tarkoitettuihin merenkulkijoihin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän direktiivin 2 artiklan 8 kohdan soveltamista.
4. Direktiivin 89/391 – – säännöksiä sovelletaan täysimääräisesti 2 kohdassa tarkoitettuihin asioihin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän direktiivin tiukempien ja/tai yksityiskohtaisempien säännösten soveltamista.”
5. Direktiivin 2003/88 2 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, 1, 2 ja 7 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
1. ’työajalla’ ajanjaksoa, jonka aikana työntekijä tekee työtä, on työnantajan käytettävissä ja suorittaa toimintaansa tai tehtäviään kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti;
2. ’lepoajalla’ ajanjaksoa, joka ei ole työaikaa;
– –
7. ’liikkuvassa työssä olevalla työntekijällä’ työntekijöitä, jotka kuuluvat sellaisen yrityksen liikkuvaan henkilökuntaan, joka harjoittaa henkilö- tai tavaraliikennettä maantie-, lento- tai sisävesiliikenteessä”.
6. Direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Päivittäinen lepoaika”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään 11 tunnin yhtäjaksoisen lepoajan jokaista 24 tunnin jaksoa kohden.”
B Espanjan lainsäädäntö
7. Työntekijöiden asemasta annetun lain, jonka uudistettu versio hyväksyttiin 24.3.1995 annetulla kuninkaan asetuksella 1/1995 (Real Decreto Legislativo 1/1995 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores),(5) sellaisena kuin mainittua lakia sovellettiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 34 §:ssä säädetään seuraavaa:
”1. Työpäivän kestosta määrätään työehtosopimuksissa tai työsopimuksissa.
Tosiasiallinen työaika on tavanomaisesti vuosittain keskimäärin enintään 40 tuntia viikossa.
– –
3. Työpäivän päättymisen ja seuraavan työpäivän alkamisen välisen ajan on oltava keskimäärin vähintään 12 tuntia.
Tosiasiallisten tavanomaisten työtuntien määrä ei saa ylittää yhdeksää tuntia päivässä, ellei työehtosopimuksessa tai sen puuttuessa yrityksen ja työntekijöiden edustajien välillä ole sovittu muusta päivittäisen työajan jakautumisesta siten, että joka tapauksessa noudatetaan työpäivien välistä lepoaikaa.
– –
5. Työaika lasketaan siten, että työntekijän työpäivä sekä alkaa että päättyy työpaikalla.
– –”
II Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
8. Pääasiassa on kyse kahdesta turvallisuusjärjestelmiä asentavasta ja huoltavasta yrityksestä, joista toinen asentaa ja huoltaa lähinnä murtovalvontajärjestelmiä ja toinen lähinnä varkaudenestojärjestelmiä myymälöissä.
9. Kummankin vastaajana olevan yrityksen tekniset työntekijät, joita molemmissa on noin 75, työskentelevät suureksi osaksi Espanjan maakunnissa, ja jokaiselle heistä on määrätty toimialueeksi yksi maakunta tai maantieteellinen alue.
10. Pääasiassa kyseessä olevat yritykset sulkivat vuonna 2011 toimistot, joita niillä oli eri maakunnissa, ja kaikki työntekijät siirtyivät organisatorisesti Madridin (Espanja) pääkonttorien hallinnon alaisuuteen.
11. Näiden kahden yrityksen tekniset työntekijät asentavat ja huoltavat turvallisuuslaitteita kodeissa, teollisuuslaitoksissa ja myymälöissä heille määrätyillä maantieteellisillä alueilla, jotka käsittävät kokonaan tai osittain maakunnan, jossa he työskentelevät, ja toisinaan useita maakuntia Espanjan alueella.
12. Näiden työntekijöiden käytettävissä on yrityksen ajoneuvo, jolla he matkustavat päivittäin kotoaan toimipaikkoihin, joissa heidän on suoritettava turvallisuuslaitteiden asennus- tai huoltotehtäviä, ja jolla he palaavat kotiinsa työpäivän päättyessä.
13. Audiencia Nacionalin (Espanja) mukaan etäisyydet kotoa toimipaikkoihin, joissa työntekijöiden on toteutettava toimenpiteitä, vaihtelevat hyvin paljon ja ylittävät joissain tapauksissa 100 kilometriä.
14. Teknisten työntekijöiden on lisäksi matkustettava vähintään kerran viikossa logistiikasta vastaavaan kuljetusliikkeeseen, joka sijaitsee lähellä heidän kotiaan, noutamaan laitteita, varaosia ja tarvikkeita, joita he tarvitsevat toteuttamiaan toimenpiteitä varten.
15. Jotta työntekijät voisivat suorittaa tehtävänsä, heillä on Blackberry-merkkinen matkapuhelin, jolla he ovat etäyhteydessä Madridissa olevaan yritykseen. Puhelimeensa asennetulla sovelluksella työntekijät saavat edellisenä päivänä suunnitelman eri toimipaikkoja sisältävästä päiväreitistä, joka heidän on kierrettävä kunakin työpäivänä omalla maantieteellisellä alueellaan, ja kellonajat, jolloin heidän on saavuttava asiakkaan luo. Erääseen toiseen sovellukseen he syöttävät tiedot tehdyistä toimenpiteistä ja toimittavat ne yritykselleen käsiteltyjen tapausten ja tehtyjen toimenpiteiden rekisteröimiseksi.
16. Pääasiassa kyseessä olevat yritykset eivät laske päivän ensimmäiseen matkaan, toisin sanoen kotoa ensimmäiselle asiakkaalle, käytettävää aikaa eivätkä myöskään päivän viimeiseen matkaan, toisin sanoen viimeiseltä asiakkaalta kotiin, käytettävää aikaa työajaksi, vaan pitävät sitä lepoaikana.
17. Pääasiassa kyseessä olevat yritykset laskevat tästä syystä työpäivän sen ajan mukaan, joka on kulunut siitä, kun työntekijä saapuu päivän ensimmäisen asiakkaan toimipaikkaan, siihen, kun hän poistuu päivän viimeisen asiakkaan toimipaikasta; työpäivään sisältyviä matkoja ovat ainoastaan asiakkaiden väliset matkat.
18. Ennen maakuntatoimistojen sulkemista pääasiassa kyseessä olevat yritykset laskivat työajan siten, että sen katsottiin alkavan, kun työntekijä saapui yrityksen tiloihin noutamaan käyttöönsä annetun ajoneuvon ja luettelon niistä asiakkaista, joiden luona oli käytävä, sekä reittisuunnitelman. Työaika päättyi, kun työntekijä palasi yrityksen tiloihin ja palautti ajoneuvonsa.
19. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että työaika ja lepoaika on määritelty direktiivissä 2003/88 vastakkaisiksi käsitteiksi, eikä niillä katsota olevan välimuotoa. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa myös, ettei matka-aikaa työntekijän kotoa työpaikalleen ja työpaikaltaan kotiinsa katsota työntekijöiden asemasta annetun lain uudistetun version 34 §:n 5 momentissa työajaksi. Kyseisen tuomioistuimen mukaan kansallinen lainsäätäjä on päättänyt näin, koska se katsoi, että työntekijä voi vapaasti valita paikan, johon hän perustaa kotipaikkansa, mikä merkitsee sitä, että hän itse päättää mahdollisuuksiensa mukaan työpaikkansa ja kotinsa välisen etäisyyden.
20. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että kyseistä ajatusta on mukautettava maantiekuljetusten alalla liikkuvassa työssä olevien työntekijöiden osalta. Vaikuttaa nimittäin siltä, että kansallinen lainsäätäjä on tämän työntekijäryhmän osalta katsonut, että heidän työpaikkansa sijaitsee ajoneuvossa, niin että kyseisten työntekijöiden matka-aika katsotaan työajaksi. Kyseinen tuomioistuin pohtii siten, voidaanko pääasiassa kyseessä olevien työntekijöiden tilanteen katsoa olevan vastaava kuin kuljetusalan liikkuvassa työssä olevien työntekijöiden tilanteen.
21. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan se, että pääasiassa kyseessä olevien työntekijöiden matkapuhelimeen ilmoitetaan reitistä, joka heidän on kuljettava, ja erityisistä palveluista, jotka heidän on suoritettava asiakkailleen, joitakin tunteja ennen tapaamista, seuraa se, ettei kyseisillä työntekijöillä ole enää mahdollisuutta mukauttaa yksityiselämäänsä ja asuinpaikkaansa kotinsa ja työpaikkansa välisen etäisyyden mukaan, koska työpaikka vaihtelee päivittäin. Näin ollen matka-aikaa ei voida katsoa lepoajaksi, kun otetaan huomioon erityisesti direktiivin 2003/88 tavoite suojella työntekijöiden turvallisuutta ja terveyttä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseessä ei ole myöskään aika, jolloin työntekijä on tarkalleen arvioiden työnantajan käytettävissä, jotta tämä voisi antaa hänelle jonkin muun tehtävän kuin nimenomaan matkustustehtävän. Ei ole kuitenkaan selvää, onko kyseisen direktiivin mukaan katsottava kyseessä olevan työ- vai lepoaika.
22. Tässä tilanteessa Audiencia National on lykännyt asian ratkaisemista ja esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin 2003/88 – – 2 artiklaa tulkittava siten, että aika, jonka työntekijä, jolle ei ole määrätty kiinteää työpaikkaa vaan jonka on matkustettava joka päivä kotoaan yrityksen asiakkaan toimipaikkaan, joka vaihtelee päivittäin, ja palattava kotiinsa joka kerta asiakkaiden eri toimipaikoista (yrityksen hänelle edellisenä päivänä vahvistaman reitin tai luettelon mukaisesti), jotka sijaitsevat aina varsin laajalla maantieteellisellä alueella, käyttää matkaan työpäivän alussa ja lopussa, on tämän kysymyksen perusteluissa esitetyissä pääasian riitaan liittyvissä olosuhteissa ’työaikaa’ direktiivin [kyseisessä 2 artiklassa] tälle käsitteelle annetun määritelmän mukaisesti, vai onko sitä pidettävä sen sijaan ’lepoaikana’?”
III Arviointi
23. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta lähinnä ratkaisemaan, onko direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi työajaksi on pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa katsottava aika, jonka liikkuvat työntekijät – toisin sanoen työntekijät, joilla ei ole kiinteää tai tavanomaista työn suorittamispaikkaa – käyttävät matkustaakseen kotoaan työnantajansa nimeämän ensimmäisen asiakkaansa toimipaikkaan ja työnantajansa nimeämän viimeisen asiakkaansa toimipaikasta kotiinsa.
24. Direktiivin 2003/88 tarkoituksena on vahvistaa vähimmäisvaatimukset, joilla parannetaan työntekijöiden elin‑ ja työoloja lähentämällä erityisesti työajan kestoa koskevia kansallisia säännöksiä. Tämän Euroopan unionin tasolla tapahtuvan työajan järjestämistä koskevan lainsäädännön yhdenmukaistamisen tarkoituksena on taata työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parempi suojelu varmistamalla se, että työntekijöillä on riittävät vähimmäislepoajat, ennen kaikkea vuorokautiset ja viikoittaiset, sekä asianmukaiset tauot, ja säätämällä viikoittaisen keskimääräisen työajan enimmäismääräksi 48 tuntia, minkä osalta on nimenomaisesti täsmennetty, että se sisältää ylityön.(6)
25. Tämän olennaisen tavoitteen valossa kullakin työntekijällä on oltava oikeus asianmukaisiin lepoaikoihin, joiden on oltava paitsi tosiasiallisia niin, että kyseiset henkilöt voivat toipua työn aiheuttamasta rasituksesta, myös toim ittava ennaltaehkäisevästi pienentäen mahdollisimman paljon työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden heikkenemisen riskiä, jota työskentelyjaksojen kasautuminen ilman tarvittavaa lepoa saattaa merkitä.(7)
26. Direktiivin 2003/88 eri säännökset enimmäistyöajasta ja vähimmäislepoajasta ovat erityisen merkittäviä unionin sosiaalioikeuden sääntöjä, joita on sovellettava kuhunkin työntekijään tarpeellisena vähimmäisvaatimuksena hänen turvallisuutensa ja terveytensä suojelun varmistamiseksi.(8)
27. Unionin tuomioistuin on todennut toistamiseen, että kyseisessä direktiivissä määritellään sen 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu käsite ”työaika” ajanjaksoksi, jonka työntekijä käyttää työhön, on työnantajan käytettävissä ja tekee työtä tai suorittaa tehtäviään kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti, ja että tämä käsite on ymmärrettävä lepoajan vastakohdaksi, koska nämä kaksi käsitettä ovat toisensa poissulkevia.(9)
28. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt tässä yhteydessä, että direktiivissä 2003/88 ei säädetä työn ja levon välimuodosta eikä yhtenä tässä direktiivissä tarkoitetun ”työajan” käsitteen ominaispiirteenä tämän direktiivin mukaan ole työntekijän työnteon intensiivisyys tai tuottavuus.(10)
29. Direktiivissä ei siten säädetä ”harmaasta ajasta”, joka sijoittuisi työajan ja lepoajan väliin. Unionin lainsäätäjän perustaman järjestelmän mukaisesti unionin tuomioistuin on omaksunut binaarisen lähestymistavan, jonka mukaan se, mikä ei kuulu työajan käsitteeseen, kuulu lepoajan käsitteeseen, ja päinvastoin.
30. Unionin tuomioistuin on todennut myös, että direktiivissä 2003/88 tarkoitetut työajan ja lepoajan käsitteet ovat unionin oikeuden käsitteitä, jotka on määriteltävä objektiivisten ominaispiirteiden mukaan tukeutumalla kyseisen direktiivin, jolla vahvistetaan vähimmäisvaatimuksia työntekijöiden elin- ja työolojen parantamiseksi, systematiikkaan ja tarkoitukseen. Vain tällaisella itsenäisellä tulkinnalla nimittäin voidaan varmistaa direktiivin täysi tehokkuus ja kyseisten käsitteiden yhtenäinen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa.(11)
31. Direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun työajan määritelmä perustuu kolmeen kriteeriin, joiden osalta näyttää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella siltä, että niitä on pidettävä kumulatiivisina. Kyse on sijaintikriteeristä (oleminen työpaikalla), määräysvaltakriteeristä (oleminen työnantajan käytettävissä) ja ammatillisesta kriteeristä (oleminen toiminnassa tai suorittamassa tehtäviä).(12)
32. Se, ettei direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi työajaksi katsota aikaa, joka liikkuvilta työntekijöiltä kuluu siihen, kun he matkustavat kotoaan työnantajansa nimeämän ensimmäisen asiakkaansa toimipaikkaan ja työnantajansa nimeämän viimeisen asiakkaansa toimipaikasta kotiinsa, on mielestäni vastoin kyseistä direktiiviä, koska kyseisessä säännöksessä esitetyssä määritelmässä mainitut kolme kriteeriä täyttyvät tämän työntekijäryhmän osalta.
33. Aloitan tarkasteluni kolmannesta eli viimeisestä kriteeristä, jonka mukaan työntekijän on oltava suorittamassa toimintaansa tai tehtäviään.
34. Pääasiassa kyseessä olevat yritykset katsovat, että niiden käyttämien teknisten työntekijöiden toiminta on ymmärrettävä yksinomaan turvallisuusjärjestelmien asentamista ja huoltamista koskevien teknisten työsuoritusten toteuttamiseksi. Niiden mukaan työntekijän kodin ja ensimmäisen asiakkaan välisen matkan ja viimeisen asiakkaan ja työntekijän kodin välisen matkan ei sitä vastoin voida katsoa kuuluvan kyseisten työntekijöiden työtehtäviin.
35. Olen eri mieltä tästä näkemyksestä.
36. Liikkuvat työntekijät voidaan määritellä työntekijöiksi, joilla ei ole kiinteää tai tavanomaista työn suorittamispaikkaa. Heidän on siten toimittava joka päivä eri paikoissa.
37. Kyseisestä määritelmästä seuraa, että liikkuminen on erottamaton osa heidän liikkuvan työntekijän asemaansa ja siten heidän toiminnan harjoittamisensa olennainen osa.
38. Pääasiassa kyseessä olevien työntekijöiden on matkustettava heidät työllistävän yrityksen asiakkaiden luo suorittaakseen turvallisuuslaitteiden asennus- ja huoltotehtäviä. Tosin sanoen työntekijöiden matkat ovat välttämättömiä, jotta he voivat toteuttaa heiltä vaadittuja teknisiä työsuorituksia työnantajansa nimeämien asiakkaiden luona. Matkojen on siten katsottava olevan osa kyseisten työntekijöiden toimintaa.
39. Kuten kansallisen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta päätöksestä ilmenee, vaikuttaa siltä, että se suhtautuu epäilevästi siihen, täyttyykö toinen – työajan määritelmää koskeva – kriteeri, jonka mukaan työntekijän on oltava työnantajan käytettävissä.
40. Siinä on ennen kaikkea kyse määräysvaltakriteeristä, joka edellyttää, että työntekijä on jatkuvasti alisteisessa suhteessa työnantajaansa.(13)
41. Työnantajansa käytettävissä oleminen on olemista sellaisessa oikeudellisessa asemassa, jossa työntekijän on sijaintipaikastaan riippumatta noudatettava työnantajansa ohjeita ja organisaatiovaltaa. Kyseessä on toisin sanoen aika, jolloin työntekijä on oikeudellisesti velvollinen noudattamaan työnantajansa ohjeita ja toimimaan tämän lukuun.
42. Kun liikkuvat työntekijät matkustavat kotoaan ensimmäisen asiakkaansa luo ja viimeisen asiakkaansa luota kotiinsa, he eivät ole työnantajansa määräysvallan alaisia. Kyse on matkoista, jotka tehdään sen hierarkkisen suhteen mukaisesti, joka sitoo heidät työnantajaansa.
43. Työntekijät menevät nimittäin työnantajansa määrittämien asiakkaiden luo suorittaakseen palveluja työnantajansa lukuun. Kuten Federación de Servicios Privados del sindicato Comisiones Obreras ja Euroopan komissio väittävät, kyseiset työntekijät ovat työnantajansa käytettävissä, koska tehtävät matkat ja ajettava reitit riippuvat yksinomaan työnantajan tahdosta. Lisäksi tehdessään näitä matkoja työntekijät ovat työnantajansa alaisuudessa, koska jos tämä päättää muuttaa asiakkaiden järjestystä tai peruuttaa tapaamisen, työntekijöiden on noudatettava kyseistä ohjetta ja siirryttävä seuraavan asiakkaan luo käyttäen työnantajansa laatimaa uutta reittiä. Lisäksi työntekijöiden ollessa päivän päättyessä matkalla kotiinsa työnantaja voi tarvittaessa vaatia heitä ottamaan vastatakseen ylimääräisestä asiakkaasta.
44. Toisin kuin pääasiassa kyseessä olevat yritykset ovat väittäneet, liikkuvien työntekijöiden on noudatettava työnantajansa ohjeita muulloinkin kuin ollessaan asiakkaan luona.
45. Unionin tuomioistuimessa käydyissä keskusteluissa on ilmaistu epäilys, että työntekijät käyttävät työpäivän alussa ja sen päättyessä tehtävää matkaa henkilökohtaisten asioidensa hoitamiseen. Mielestäni sellainen huoli ei voi riittää muuttamaan matkan oikeudellista luonnetta. On työnantajan tehtävä ottaa käyttöön tarvittavat seurantavälineet mahdollisten väärinkäytösten ehkäisemiseksi. Riippumatta siitä hallinnollisesta taakasta, joka sellaisen seurannan käyttöönotosta aiheutuu työnantajalle, kyseessä on tältä osin vastike siitä valinnasta, jonka se on tehnyt luopuessaan järjestelystä, jossa työn suorittamispaikka on kiinteä.
46. Työnantaja voi käytännössä pyytää työntekijöitä käyttämään mahdollisimman suoraa reittiä. Lisäksi koska työntekijöiden on jo nyt merkittävä työnantajansa heille antamaan matkapuhelimeen ajat, joina he tekevät töitä asiakkaille, sekä näiden luona toteutetut toimet, on helppoa pyytää heitä merkitsemään myös kotoalähtö- ja kotiinpaluuaikansa. Työnantajalla on siten keinot seurata, onko työntekijän kodin ja ensimmäisen asiakkaan välinen ja viimeisen asiakkaan ja kodin välinen matka-aika kohtuuton.
47. Näistä seikoista seuraa, että liikkuvien työntekijöiden on katsottava olevan ”työnantajan käytettävissä” direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla silloin, kun he matkustavat kotoaan työnantajansa nimeämän ensimmäisen asiakkaan luo tai työnantajansa nimeämän viimeisen asiakkaan luota kotiinsa.
48. Lopuksi todettakoon, että sijaintikriteeri, jonka mukaan työntekijän on oltava töissä, täyttyy mielestäni. Kun otetaan huomioon se, että liikkuminen on erottamaton osa liikkuvan työntekijän asemaa, työpaikkaa ei voida – kuten olen todennut edellä – rajata tilanteeseen, jossa tekniset työntekijät ovat fyysisesti asiakkaittensa luona. Näin ollen silloin kun he käyttävät kulkuvälinettä mennäkseen jonkin työnantajansa nimeämän asiakkaan luo – riippumatta siitä, mihin aikaan työpäivästä se on – liikkuvien työntekijöiden on katsottava ”tekevän työtä” direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
49. Tarkasteltaessa sitä, täyttyvätkö kyseisessä säännöksessä esitettyä määritelmää ”työaika” koskevat kriteerit liikkuville työntekijöille ominaisessa tilanteessa, ei mielestäni pidä myöskään erotella tilanteita sen mukaan, onko kyse työntekijän kodin ja asiakkaan välisestä matkasta vai matkasta, jonka työntekijä tekee kahden asiakkaan välillä. Huomautan tässä yhteydessä, ettei ole kiistetty sitä, että matkojen, jotka pääasiassa kyseessä olevat työntekijät tekevät kahden asiakkaan välillä, katsotaan olevan osa kyseisten työntekijöiden työaikaa.
50. Lisäksi olen todennut, että kun kiinteää tai tavanomaista työn suorittamispaikkaa ei ole, päivittäisten matkojen sekä lähtö- että saapumispisteenä on työntekijän koti.
51. On selvää, että kun käytössä oli pääasiassa kyseessä olevien yritysten aiempi organisointitapa, työntekijät saivat reittinsä ja työlistansa saapuessaan kiinteään toimipaikkaan. Matkat, jotka he tämän jälkeen tekivät kyseisen toimipaikan ja ensimmäisen asiakkaan välillä, samoin kuin matkat, jotka he tekivät viimeisen asiakkaan ja kyseisen toimipaikan välillä, katsottiin työajaksi.
52. En ymmärrä, minkä vuoksi päivän alussa ja lopussa tehtävien matkojen, jotka aiemmin katsottiin työajaksi, olisi pääasiassa kyseessä olevien yritysten nykyisen uuden organisointitavan mukaisessa järjestelyssä katsottava jäävän kyseisen käsitteen ulkopuolelle.
53. Se, että päivittäisten matkojen lähtö- ja saapumispisteenä on työntekijöiden koti, ei ole merkityksellinen syy. Tältä osin kyse on yksinomaan sen valinnan seurauksesta, jonka pääasiassa kyseessä olevat yritykset tekivät poistaessaan kiinteät toimipaikat.
54. Pääasiassa kyseessä olevien yritysten uuden organisointitavan mukaan työntekijät vastaanottavat kotiinsa reitin, joka heidän on suoritettava. Ottaessaan käyttöön ajoneuvon, jolla he menevät ensimmäisen asiakkaan luo, he ovat samassa tilanteessa kuin työntekijät, jotka pääasiassa kyseessä olevien yritysten vanhan organisointitavan mukaan lähtivät kyseisten yritysten kiinteästä toimipaikasta mennäkseen ensimmäisen asiakkaansa luo. Sama koskee paluumatkoja.
55. Pääasiassa kyseessä olevien yritysten vanhan organisointitavan aikana vallinneen tilanteen tavoin työntekijöiden matkat kotoaan ensimmäisen asiakkaan luo ja viimeisen asiakkaan luota kotiinsa on siten katsottava direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi ”työajaksi”.
56. Kiinteistä toimipaikoista luopumisesta lähtien pääasiassa kyseessä olevien yritysten työntekijät eivät ole enää voineet vapaasti määrittää kotinsa ja työpaikkansa välistä etäisyyttä. Työntekijöiden on joka päivä toteutettava toimenpiteitä monissa sellaisissa paikoissa, jotka he saavat tietoonsa vasta työpäivää edeltävänä päivänä, ja työnantajan määräämässä järjestyksessä. Katson komission tavoin, että siitä, että ne päivittäiset matkat, jotka työntekijöiden on tehtävä mennäkseen asiakkaiden luo, joista he saavat tiedon vasta työpäivää edeltävänä päivänä, määritellään ”lepoajaksi”, aiheutuu heille kohtuuton rasite, joka on vastoin työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelua koskevaa direktiivin 2003/88 tavoitetta. Ei sitä vastoin vaikuta kohtuuttomalta, että kyseinen taakka koituu pääasiassa kyseessä oleville yrityksille, ottaen huomioon, että juuri ne ovat tehneet tämän – itseään alentuneina kiinteän infrastruktuurin kustannuksina hyödyttävän, uuden teknologian käyttöön perustuvan ja kyseisen uuden työn organisointitavan käyttöönottoa koskevan – ratkaisun ja että niillä on valta määrittää työntekijöiden tekemien matkojen kesto.
57. On syytä muistaa, että direktiivin 2003/88 tavoitteena on työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu. Kyseiseen tavoitteeseen kuuluu työntekijöiden oikeus vähimmäislepoaikaan. Näin ollen pääasiassa kyseessä olevien matka-aikojen jättäminen laskennallisesti kyseisten työntekijöiden työajan ulkopuolelle loukkaisi vähimmäislepoaikaa koskevaa vaatimusta ja olisi siten vastoin kyseistä tavoitetta.(14) Toisin sanoen direktiivi 2003/88 on esteenä sille, että liikkuvien työntekijöiden lepoaikaa vähennetään sulkemalla heidän matka-aikansa työpäivän alussa ja lopussa kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa esitetyn käsitteen ”työaika” ulkopuolelle.
58. Kun otetaan huomioon se tapa, jolla unionin tuomioistuin on määritellyt käsitteen ”lepoaika”, on helppoa hylätä väite, jonka mukaan direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi ”työajaksi” ei ole katsottava aikaa, jonka liikkuvat työntekijät käyttävät siirtyäkseen kotoaan ensimmäisen asiakkaansa luo ja viimeisen asiakkaansa luota kotiinsa.
59. Unionin tuomioistuin on todennut direktiivin 93/104/EY 17 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuista ”vastaavanlaisista korvaavista lepoajoista”,(15) että ”työntekijällä ei voi näiden jaksojen aikana olla työnantajaan nähden mitään velvoitteita, jotka estäisivät häntä vapaasti ja keskeytyksettä keskittymästä omiin intresseihinsä, jotta työn vaikutukset henkilön turvallisuuteen ja terveyteen voidaan neutralisoida. Tällaisten lepoaikojen on myös seurattava välittömästi työaikaa, jota niillä on tarkoitus tasata, jotta voidaan välttää peräkkäisten työskentelyjaksojen kasautumisesta aiheutuva työntekijän väsymys- tai ylirasitustila”.(16) Lisäksi se on täsmentänyt, että ”voidakseen todellisuudessa levätä työntekijällä täytyy olla mahdollisuus olla poissa työympäristöstään tietty määrä tunteja, joiden on oltava paitsi peräkkäisiä myös seurattava välittömästi työskentelyjaksoa, jotta asianomainen voi rentoutua ja toipua työtehtävien aiheuttamasta rasituksesta”.(17)
60. Lepoaikojen avulla on siten tarkoitus tasata työskentelyjaksoista aiheutuvaa väsymystä. Tämä lepoaikojen olennainen tehtävä vaarantuisi, jos siihen sisällytettäisiin se aika, jonka liikkuvat työntekijät käyttävät matkustaakseen kotoaan ensimmäisen asiakkaansa luo ja viimeisen asiakkaansa luota kotiinsa.
61. Edellä esitetyistä näkökohdista seuraa mielestäni, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohtaan sisältyvää käsitettä ”työaika” koskevat kolme kriteeriä täyttyvät. Näin ollen aika, jonka liikkuvat työntekijät käyttävät matkustaakseen kotoaan ensimmäisen asiakkaansa luo ja viimeisen asiakkaansa luota kotiinsa, on katsottava kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi ”työajaksi”.
62. Vaikka maantieliikenteen kuljettajien työaikaa koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö liittyy läheisesti kyseisen alan erityispiirteisiin, tiettyjä siihen sisältyviä arviointia koskevia seikkoja voidaan mielestäni käyttää unionin tuomioistuimelle ehdottamani ratkaisun perustana.
63. Tuomiossaan Skills Motor Coaches ym.(18) unionin tuomioistuin on katsonut lähinnä, että kuljettajan, joka siirtyy kotipaikastaan ajoneuvon noutopisteeseen siten, että hän voi vapaasti valita tämän siirtymisen toteuttamistavan, ei voida katsoa olevan vapaa käyttämään aikaansa haluamallaan tavalla, joten kyseistä aikaa ei voida katsoa ”lepoajaksi” sen määritelmän mukaisesti, joka lepoajalle annetaan asetuksen (ETY) N:o 3820/85(19) 1 artiklan 5 kohdassa. Kuljettaja, joka siirtyy tarkkaan paikkaan, jonka hänen työnantajansa on osoittanut ja joka on eri kuin työnantajan toimipaikka, ottaakseen siellä haltuunsa ajoneuvon sitä kuljettaakseen, täyttää velvoitteen työnantajaansa nähden. Hän ei näin ollen voi käyttää kyseiseen siirtymiseen kuluvaa aikaa haluamallaan tavalla.(20)
64. Unionin tuomioistuin on korostanut samassa tuomiossa, että ottaen huomioon asetuksen N:o 3820/85 liikenneturvallisuuden parantamista koskevan tavoitteen, kyseisen ajan on katsottava olevan osa asetuksen (ETY) N:o 3821/85 15 artiklassa tarkoitettuja kaikkia muita työskentelyaikoja.(21) Unionin tuomioistuimen mukaan tämä tulkinta on yhdenmukainen kuljettajien työolojen parantamista koskevan tavoitteen kanssa, koska sen avulla vältetään se, että aikaa, jona kuljettajat harjoittavat työnantajiensa kannalta hyödyllistä toimintaa, pidettäisiin lepoaikana. Tältä osin ei ole unionin tuomioistuimen mukaan ratkaisevaa, onko kuljettaja saanut kyseisen siirtymisen toteuttamistapaa koskevia täsmällisiä ohjeita. Siirtyessään tarkkaan paikkaan, joka on enemmän tai vähemmän etäällä työnantajan toimipaikasta, kuljettaja nimittäin täyttää tehtävän, joka hänelle työsuhteen perusteella kuuluu, eikä kuljettaja näin ollen voi käyttää kyseistä aikaa haluamallaan tavalla.(22) Unionin tuomioistuin on todennut samansuuntaisesti tuomiossaan Smit Reizen.(23)
IV Ratkaisuehdotus
65. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle seuraavasti:
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi työajaksi on pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa katsottava aika, jonka liikkuvat työntekijät – toisin sanoen työntekijät, joilla ei ole kiinteää tai tavanomaista työn suorittamispaikkaa – käyttävät matkustaakseen kotoaan työnantajansa nimeämän ensimmäisen asiakkaansa toimipaikkaan ja työnantajansa nimeämän viimeisen asiakkaansa toimipaikasta kotiinsa.
(1) .
(2)  –	EUVL L 299, s. 9.
(3)  – Toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 183, s. 1).
(4)
– Euroopan yhteisön kansallisten varustamoyhdistysten keskusjärjestön (ECSA) ja Euroopan unionin kuljetusalojen ammattiliiton (FST) tekemästä, merenkulkijoiden työajan järjestämistä koskevasta sopimuksesta 21.6.1990 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 167, s. 33).
(5)  –	BOE nro 75, 29.3.1995, s. 9654.
(6)  –	Määräys Grigore (C‑258/10, EU:C:2011:122, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(7)
–	Tuomio Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, 92 kohta).
(8)  –	Määräys Grigore (C‑258/10, EU:C:2011:122, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(9)
–	Ibidem (42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(10)
–	Ibidem (43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(11)
–	Ibidem (44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(12)  –	Ks. tuomion Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437) osalta Vigneau, C., kommentaari, European Review of Private Law, nro 13, nide 2, Kluwer Law International, Alankomaat, 2005, s. 219, erityisesti s. 220.
(13)  –	Ks. Vigneau, C., em. teos, jonka sivulla 220 olevan määritelmän toistan tässä.
(14)  –	Ks. vastaavasti päivystysajoista tuomio Simap (C‑303/98, EU:C:2000:528, 49 kohta).
(15)  –	Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 23.11.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 307, s. 18).
(16)
–	Tuomio Jaeger (C‑151/02, EU:C:2003:437, 94 kohta).
(17)  –	Ibidem (95 kohta).
(18)  –	C‑297/99, EU:C:2001:37.
(19)  –	Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta 20.12.1985 annettu neuvoston asetus (EYVL L 370, s. 1).
(20)
–	Kyseisen tuomion 22 ja 23 kohta.
(21)  –	Tieliikenteen valvontalaitteista 20.12.1985 annettu neuvoston asetus (EYVL L 370, s. 8).
(22)
–	Tuomion 26–28 kohta.
(23)  –	C‑124/09, EU:C:2010:238.