62008CC0471_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Esillä olevalla 30.10.2008 tehdyllä päätöksellä esitetyllä ennakkoratkaisupyynnöllä Helsingin käräjäoikeus (Suomi) pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/85/ETY(2) 11 artiklan 1 kohtaa. Tämän pyynnön taustalla on raskauden vuoksi huonommin palkattuun maatyöhön siirretyn lentoemännän ja purserin Sanna Maria Parviaisen (jäljempänä pääasian kantaja) ja Finnair Oyj:n välinen riita-asia, joka koskee vähintään samansuuruisen palkan maksamista kuin sen, jota pääasian kantaja sai työskennellessään purserina ennen hänen siirtämistään maatyöhön.
2. Esillä olevassa menettelyssä unionin tuomioistuimella on ensimmäisen kerran tilaisuus tulkita direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan säännöksiä tilanteessa, jossa raskaana oleva työntekijä jatkaa työskentelyä sen jälkeen, kun hänet on väliaikaisesti siirretty toiseen tehtävään.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön oikeus
3. Direktiivin 92/85 johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta ilmenee, että raskaana olevien, äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojeleminen ei saisi johtaa naisten epäsuotuisaan kohteluun työmarkkinoilla eikä vaikuttaa haitallisesti miesten ja naisten tasa-arvoista kohtelua koskevien direktiivien soveltamiseen.
4. Direktiivin 92/85 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan, että raskaana olevien, äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden on monessa suhteessa katsottava muodostavan erityisen riskiryhmän ja että heidän turvallisuutensa ja terveytensä suojelemiseksi on toteutettava toimenpiteitä.
5. Direktiivin 92/85 4 artiklan, jonka otsikkona on ”Arviointi ja tiedottaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Työnantajan on arvioitava 2 artiklassa määriteltyihin työntekijöihin suoraan tai [toimenpiteistä työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi työssä 12.6.1989 annetun neuvoston] direktiivin 89/391/ETY [(EYVL L 183, s. 1)] 7 artiklassa mainitun suojelun ja ennalta ehkäisevän toiminnan kautta asianomaisessa yrityksessä ja/tai laitoksessa kohdistuvan altistumisen luonne, aste ja kesto kaikessa sellaisessa toiminnassa, jonka epäillään sisältävän erityisen vaaran altistua tekijöille, prosesseille ja työolosuhteille, joista on luettelo, joka ei ole tyhjentävä, liitteessä [I], jotta:
– kaikki 2 artiklassa määriteltyjen työntekijöiden turvallisuutta ja terveyttä koskevat vaarat sekä kaikki mahdolliset vaikutukset raskaudelle tai imettämiselle voidaan arvioida,
– voidaan päättää mihin toimenpiteisiin on ryhdyttävä.”
6. Saman direktiivin 5 artiklan otsikkona on ”Arvioinnin tuloksista juontuva toiminta”, ja sen sanamuoto on seuraava:
”1. Jos 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun arvioinnin tuloksena ilmenee, että on olemassa 2 artiklassa määriteltyyn työntekijään kohdistuva hänen turvallisuuttaan tai terveyttään koskeva vaara tai vaikutus kyseisen työntekijän raskauteen tai imetykseen, työnantajan on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet, jotta kyseisen työntekijän työoloja ja/tai työaikoja väliaikaisesti muuttamalla voidaan varmistaa, etteivät työntekijät altistu tällaisille riskeille, sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 89/391/ETY 6 artiklan soveltamista.
2. Jos työntekijän työolojen ja/tai työaikojen muuttaminen ei ole teknisesti ja/tai objektiivisesti katsoen mahdollista, tai sitä ei voida asianmukaisesti perusteltujen syiden vuoksi kohtuudella vaatia, työnantajan on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet asianomaisen työntekijän siirtämiseksi toiseen tehtävään.
3. Jos työntekijän siirtäminen toiseen tehtävään ei ole teknisesti ja/tai objektiivisesti katsoen mahdollista, tai sitä ei voida asianmukaisesti perusteltujen syiden vuoksi kohtuudella vaatia, asianomaiselle työntekijälle on kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti myönnettävä loma koko sille ajalle, joka on tarpeen työntekijän turvallisuuden tai terveyden suojelemiseksi.
– –”
7. Direktiivin 92/85 8 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet varmistaakseen direktiivin 2 artiklassa tarkoitetuille raskaana oleville, äskettäin synnyttäneille ja imettäville työntekijöille oikeuden vähintään 14 viikon pituiseen yhtämittaiseen äitiyslomaan, joka kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti ajoittuu ennen ja/tai jälkeen synnytyksen.
8. Direktiivin 92/85 11 artiklan otsikkona on ”Työhön liittyvät oikeudet”, ja sen sanamuoto on seuraava:
”Jotta 2 artiklassa määritellyille työntekijöille voidaan taata tämän artiklan mukaiset oikeudet terveyden ja turvallisuuden suojeluun, on säädettävä, että:
1) edellä 5, 6 ja 7 artikloissa tarkoitetuissa tapauksissa työsopimukseen liittyvät oikeudet, mukaan lukien palkan maksun jatkuminen ja/tai oikeus riittävään korvaukseen, on turvattava kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti 2 artiklassa mainituille työntekijöille;
2) edellä 8 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa on varmistettava seuraavat asiat:
a) edellä 2 artiklassa tarkoitettujen työntekijöiden työsopimukseen liittyvät, muut kuin jäljempänä b alakohdassa tarkoitetut oikeudet;
b) palkan maksun jatkuminen ja/tai oikeus riittävään korvaukseen 2 artiklassa tarkoitetuille työntekijöille;
3) edellä 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu korvaus katsotaan riittäväksi, mikäli se takaa asianomaiselle työntekijälle vähintään samansuuruisen tulon kuin tämä saisi terveydellisistä syistä tapahtuneen työskentelyn keskeytymisen vuoksi, kuitenkin kansallisessa lainsäädännössä mahdollisesti määrätyn ylärajan puitteissa;
– –”
9. Direktiivin 92/85 liitteeseen I, johon direktiivin 4 artiklassa viitataan, sisältyvät fyysisinä tekijöinä, jotka saattavat aiheuttaa sikiövaurioita ja/tai vaurioittaa istukan kiinnitystä, etenkin ionisoiva ja ionisoimaton säteily.
B Kansallinen lainsäädäntö
10.
Naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annetussa laissa (609/1986) säädetään sukupuoleen perustuvan syrjinnän kiellosta.
11. Naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annetun lain 7 §:n 1 momentin mukaan, sellaisena kuin kyseinen laki on muutettuna lailla 232/2005, välitön ja välillinen syrjintä sukupuolen perusteella on kielletty. Saman pykälän 2 momentin mukaan välittömällä syrjinnällä tarkoitetaan myös eri asemaan asettamista raskaudesta tai synnytyksestä johtuvasta syystä.
12. Naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annetun lain 8 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaan, sellaisena kuin kyseinen laki on muutettuna lailla 232/2005, työnantajan menettelyä on pidettävä tässä laissa kiellettynä syrjintänä, jos työnantaja palvelussuhteen ehdoista päättäessään menettelee siten, että henkilö joutuu raskauden, synnytyksen tai muun sukupuoleen liittyvän syyn perusteella epäedulliseen asemaan.
13. Työsopimuslain (55/2001) 2 luvun 2 §:n mukaan työnantaja ei saa ilman hyväksyttävää perustetta asettaa työntekijöitä eri asemaan iän, terveydentilan, vammaisuuden, kansallisen tai etnisen alkuperän, kansalaisuuden, sukupuolisen suuntautumisen, kielen, uskonnon, mielipiteen, vakaumuksen, perhesuhteiden, ammattiyhdistystoiminnan, poliittisen toiminnan tai muun näihin verrattavan seikan vuoksi.
14. Työsopimuslain 2 luvun 3 §:ssä säädetään, että jos raskaana olevan työntekijän työtehtävät tai työolot vaarantavat hänen tai sikiön terveyden eikä työssä tai työoloissa olevaa vaaratekijää voida poistaa, työntekijä on pyrittävä raskauden ajaksi siirtämään muihin, hänen työkykynsä ja ammattitaitonsa huomioon ottaen sopiviin tehtäviin.
15. Samanlainen säännös sisältyy työturvallisuuslain (738/2002) 2 luvussa olevan 11 §:n 2 momenttiin.
16. Työehtosopimuslain (436/1946) 4 §:n 3 momentissa säädetään, että työehtosopimukseen ovat sidotut ne työnantajat ja työntekijät, jotka ovat tai sopimuksen voimassa ollessa ovat olleet sopimukseen sidotun yhdistyksen jäseniä. Näiden työnantajien ja työntekijöiden on toistensa kanssa tehtävissä työsopimuksissa noudatettava työehtosopimuksen määräyksiä.
17. Sairausvakuutuslain (1224/2004) 9 luvun 4 §:ssä säädetään, että raskaana olevalla vakuutetulla, joka on ansiotyössä, on oikeus erityisäitiysrahaan, jos hänen työtehtäviinsä tai työoloihinsa liittyvä kemiallinen aine, säteily tai tarttuva tauti taikka muu vastaava seikka vaarantaa hänen tai sikiön terveyden. Erityisäitiysrahan maksamisen edellytyksenä on, että vakuutettu on työkykyinen ja ettei hänelle voida järjestää muuta työtä siten kuin työsopimuslain 2 luvun 3 §:n 2 momentissa tarkoitetaan ja vakuutettu joutuu tämän vuoksi olemaan poissa työstä.
18. Suomen Lentoemäntä- ja Stuerttiyhdistys ry:n ja Palvelualojen Toimialaliitto ry:n välillä tehdyn matkustamohenkilökunnan työehtosopimuksen, joka oli voimassa 1.4.2005 ja 30.9.2007 välisenä aikana, 16 §:n B kohdassa määrätään äitiys- ja erityisäitiysvapaan palkasta.
19. Sopimuksen 16 §:n B 2 kohdan mukaan lentoemäntä voi lopettaa lentämisen välittömästi raskauden toteamisen jälkeen. Ellei terveydellisistä syistä muuta johdu, lentotyö on sallittua korkeintaan 18. raskausviikkoon asti.
20. Sopimuksen 16 §:n B 3 kohdan mukaan lentoemäntä voi anomuksesta siirtyä odotusaikana suorittamaan työnantajan hänelle osoittamaa muuta työtä. Työnantaja osoittaa anomuksesta muuta työtä sairausvakuutuslain mukaisen äitiyspäivärahan alkamisajankohtaan asti.
21. Suomen lainsäädäntöön ei sisälly nimenomaista säännöstä, joka koskisi palkan määräytymistä siinä tapauksessa, että raskaana oleva työntekijä siirretään toiseen tehtävään.
22. Matkustamohenkilökunnan työehtosopimuksen 16 §:n B 4 kohdan mukaan kyseisen määräyksen B 1 ja B 3 kohdassa mainitut palkat maksetaan vuosilomapalkan suuruisina. Lentoemäntä, joka kieltäytyy hänelle osoitetusta työstä, menettää oikeutensa edellä mainittuun palkkaan.
III Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa
23. Parviainen on työskennellyt Finnair Oyj:n palveluksessa 8.4.1998 alkaen lentoemäntänä. Hän on siirtynyt purserin tehtäviin lokakuussa 2005.
24. Pääasian kantaja tuli raskaaksi alkuvuonna 2007. Synnytyksen laskettu aika oli 16.10.2007.
25. Pääasian kantaja siirrettiin raskautensa vuoksi maatyöhön eli toimistotyöhön 30.4.2007. Hän työskenteli tässä tehtävässä, kunnes hänen äitiyslomansa alkoi 15.9.2007. Siirto suoritettiin direktiivin 92/85 5 artiklan 1 ja 2 kohdan, työsopimuslain ja työturvallisuuslain asiaa koskevien säännösten sekä matkustamohenkilökunnan työehtosopimuksen mukaisesti. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että siirron perusteena oli se, että pääasian kantajan työ altisti hänet ionisoivan ja ionisoimattoman säteilyn kaltaisille fyysisille tekijöille, jotka saattavat aiheuttaa sikiövaurioita.
26. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kun pääasian kantaja toimi purserina, suuri osa hänen kokonaispalkastaan koostui esimieslisästä ja muista palkan lisistä. Pääasian vastaaja ilmoitti unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, että pääasian kantaja voi siten saada lisiä ja korvauksia muun muassa lisätyöstä, kun tämä työ ylittää 95 tuntia kuukaudessa, yötyöstä, sunnuntai- ja juhlapäivinä tehdystä työstä, lisätyötunneista, jos työpäivä ylittää kahdeksan tuntia, kaukolennosta, aikaerolennosta ja niin edelleen. Kansallisen tuomioistuimen mukaan lisien määrä oli ennen siirtoa noin 40 prosenttia kantajan kokonaispalkasta. Hänen peruskuukausipalkkansa oli 1 821,76 euroa ja keskimääräinen kuukausiansionsa 3 383,04 euroa. Kansallisen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan työntekijöille maksettavat lisät voivat erota hyvin suurelta osin toisistaan sen mukaan, onko kyse esimiesasemassa olevasta henkilöstä kuten purserista vai lentoemännästä tai stuertista. Lisäksi samaan palkkaluokkaan kuuluvat voivat tuntimääräisesti työskennellä hyvin vaihtelevasti, mikä vaikuttaa lisien määrään.
27. Asiakirja-aineistosta ilmenee niin ikään, että pääasian vastaaja teki 20.6.1989 päätöksen lentoemännille heidän raskautensa aikana maatyöstä maksettavasta palkasta matkustamohenkilökunnan työehtosopimuksen nojalla tehdyn paikallisen sopimuksen mukaisesti. Kyseisen päätöksen mukaan pääasian vastaaja maksaa maatyöhön raskauden vuoksi siirrettäville lentoemännille kyseiseltä ajanjaksolta palkallisen vuosiloman mukaista palkkaa. Tämä palkka muodostuu peruskuukausipalkasta ja vuosiloman lisäpäiväpalkasta. Lisäpäiväpalkka lasketaan kaikkien samaan palkkaluokkaan kuuluvien lentoemäntien ja stuerttien lisäpäiväpalkkojen keskiarvosta. Pääasian vastaajan ilmoituksen mukaan kaikki lisät otetaan huomioon laskettaessa vuosiloman lisäpäiväpalkkaa, joka myönnetään maatyössä työskenteleville heidän lisiensä ja matkustamohenkilökunnan lisien välisen eron pienentämiseksi.
28. Sen jälkeen kun pääasian kantaja oli väliaikaisesti siirretty maatyöhön, hänen kokonaiskuukausipalkkansa, mukaan lukien purserina ja matkustamohenkilökunnan työstä aiheutuvien haittojen ja työolojen perusteella saadut lisät, pienentyi vuoden 2006 keskimääräisestä palkasta 834,56 euroa eli noin 33 prosenttia.
29. Pääasian kantajan mielestä pääasian vastaajalla ei ollut oikeutta alentaa hänen palkkaansa maatyöhön siirtämisen perusteella. Vastaajan menettely on ollut direktiivin 92/85 ja naisten ja miesten välisestä tasa-arvosta annetun lain vastaista ja siten syrjivää. Pääasian kantaja on vaatinut kansallisessa tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa, että riidanalaiselta ajanjaksolta pitäisi suorittaa vähintään samansuuruista palkkaa kuin hän sai ennen väliaikaista siirtoa toisiin tehtäviin.
30. Pääasian vastaaja on vaatinut kanteen hylkäämistä. Pääasian kantajalle on maksettu raskauden aikana enemmän palkkaa kuin vastaavaa maatyötä säännöllisesti tekevälle henkilölle maksetaan.
31. Koska Helsingin käräjäoikeus katsoo, että unionin tuomioistuin ei ole vielä ottanut kantaa siihen, miten direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa pitäisi tulkita, se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [direktiivin 92/85] 11 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että raskauden takia muihin, alemmin palkattuihin tehtäviin siirretylle työntekijälle on sen mukaan suoritettava yhtä suurta palkkaa kuin työntekijä oli ennen siirtymistä keskimäärin saanut ja onko tältä osin merkitystä sillä, millaisia lisiä ja millä peruste ella työntekijälle on maksettu peruskuukausipalkan lisäksi?”
32. Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti pääasian kantaja, pääasian vastaaja, Suomen ja Italian hallitukset sekä Euroopan yhteisöjen komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Näitä osapuolia on kuultu myös 17.9.2009 pidetyssä istunnossa lukuun ottamatta Italian hallitusta, joka ei ollut istunnossa edustettuna.
IV Asian tarkastelu
33. Ennakkoratkaisukysymyksensä ensimmäisessä osassa kansallinen tuomioistuin kysyy, onko direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että raskaana olevalle työntekijälle, joka on raskauden takia siirretty muihin, alemmin palkattuihin tehtäviin, on suoritettava samansuuruista palkkaa kuin sitä, jota hän oli keskimäärin saanut ennen toisiin tehtäviin siirtämistä. Kysymyksen toisessa osassa kansallinen tuomioistuin seuraa pääasian vastaajan perusteluja, joiden mukaan matkustamohenkilökunnan erityiset työolot pitäisi ottaa huomioon, ja haluaa erityisesti tietää, onko direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan tulkinnan kannalta merkitystä sillä, että raskaana olevan työntekijän aikaisempi palkka muodostui osittain useista lisistä, joiden myöntäminen riippui sellaisten erityisten tehtävien suorittamisesta, joita ei edellytetä työssä, johon raskaana oleva työntekijä on väliaikaisesti siirretty.
A Ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa: direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan tulkinta
34. Aluksi on huomattava, että pyytäessään unionin tuomioistuinta tulkitsemaan direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa kansallinen tuomioistuin ei ole pohtinut sen mahdollista horisontaalista välitöntä oikeusvaikutusta, vaikka sen käsiteltävänä on yksityisten oikeussubjektien välinen riita-asia.
35. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle oikeussubjektille eikä direktiivin säännökseen näin ollen sellaisenaan voida vedota tällaista henkilöä vastaan, joten sellaistakaan direktiivin säännöstä, joka on selkeä, täsmällinen ja ehdoton ja jolla pyritään myöntämään yksityisille oikeussubjekteille oikeuksia ja asettamaan heille velvollisuuksia, ei voida soveltaa sellaisenaan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa.(3)
36. Kansallisen tuomioistuimen on kansallista lainsäädäntöä soveltaessaan kuitenkin tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja EY 249 artiklan kolmatta kohtaa näin noudatettaisiin.(4)
37. Kansallinen tuomioistuin ei ole ilmoittanut, millä nimenomaisella kansallisen oikeuden säännöksellä direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohta on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä. Tämä säännös voidaan ainakin osittain panna pätevästi täytäntöön kansallisten käytäntöjen välityksellä,(5) toisin sanoen erityisesti työmarkkinaosapuolten välisillä työehtosopimuksilla – joilla tiedetään olevan Pohjoismaissa vakiintunut asema palkkojen määrittämisessä(6) – minkä vuoksi pääasian vastaajan matkustamohenkilökunnan työehtosopimuksen täytäntöön panemiseksi palkkausasiassa tekemästä päätöksestä nostettua kannetta käsittelevän kansallisen tuomioistuimen on niin ikään sovellettava kyseistä työehtosopimusta mahdollisimman pitkälle direktiivin 92/85 sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti.
38. Näin ollen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisen osan keskeinen kysymys on se, onko raskaana olevalla työntekijällä, raskauden takia maatyöhön siirretyllä lentoemännällä, oikeus saada direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan nojalla sitä samaa kokonaispalkkaa, jota tämä sai ennen väliaikaista siirtoa, vai voiko työnantaja sitä vastoin maksaa hänelle maatyöhön siirron ajalta alempaa palkkaa, joka kuitenkin vastaa vähintään maatyötä tekevälle henkilökunnalle maksettavaa palkkaa matkustamohenkilökunnan työehtosopimuksen mukaisesti.
39. Direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kun raskaana oleva työntekijä siirretään toiseen tehtävään (direktiivin 5 artiklan 2 kohta), jotta voidaan estää altistuminen hänen turvallisuuttaan tai terveyttään vaarantaville tekijöille ja työolosuhteille (direktiivin 6 artikla), kuten yötyölle (direktiivin 7 artikla), tälle työntekijälle on turvattava ”työsopimukseen liittyvät oikeudet, mukaan lukien palkan maksun jatkuminen ja/tai oikeus riittävään korvaukseen – – kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti”.
40. Unionin tuomioistuimelle huomautuksia esittäneet osapuolet ovat eri mieltä edellisessä kohdassa toistetun, direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan virkkeen osan tulkinnasta.
41. Pääasian kantajan ja komission mukaan tämä ilmaisu tarkoittaa sitä, että raskaana olevalla työntekijällä, joka jatkaa työskentelyä raskautensa aikana mutta joka on väliaikaisesti siirretty toiseen tehtävään, on oikeus saada edelleen sitä kokonaispalkkaa, jota hän sai ennen raskauttaan.
42. Kun pääasian vastaaja ja Suomen hallitus katsovat, että direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa annetaan jäsenvaltioiden tehtäväksi määrittää pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa raskaana olevalle työntekijälle maksettavan palkan suuruus, Italian hallitus näyttää sen sijaan katsovan, että kyseistä säännöstä pitäisi tulkita siten, että siinä turvataan tälle työntekijälle oikeus riittävään palkkaan kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti.
43. Mielestäni vastaus ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan saadaan tarkastelemalla direktiivin 92/85 sanamuotoa ja tarkoitusta.
44. Sanamuotoa tarkasteltaessa on todettava, että vaikka direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa ei ole laadittu parhaalla mahdollisella tavalla, epämääräisen artikkelin käyttäminen ”palkan” (”une rémunération”) ilmaisussa näyttää ensi arviolta sulkevan pois sen, että direktiivissä 92/85 asetettaisiin jäsenvaltioille velvollisuus turvata raskaana olevalle työntekijälle ennen tämän siirtämistä väliaikaisesti uuteen tehtävään maksetun palkan koskemattomuus.(7) Tätä arviointia tukee se, että direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa viitataan ”kansalliseen lainsäädäntöön ja/tai käytäntöön”, toisin sanoen erityisesti työehtosopimuksiin. Jäsenvaltioiden olisi näin ollen täsmennettävä, mikä palkka direktiivin 92/85 5 artiklan ja erityisesti sen 2 kohdan soveltamisalaan kuuluvalle raskaana olevalle työntekijälle tarkkaan ottaen turvataan.
45. Tältä osin huomautan, että asiassa Boyle ym. antamassaan tuomiossa(8) yhteisöjen tuomioistuimen oli tulkittava direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa olevan ilmaisun kanssa samanlaista ilmaisua, eli saman artiklan 2 kohdan b alakohdan ilmaisua, joka koskee äitiyslomalla olevan raskaana olevan naisen oikeuksia (direktiivin 92/85 8 artiklassa tarkoitettu tilanne).
46. Kyseisessä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin totesi tarkastellessaan raskaana olevan naisen palkkausta ja riittävää korvausta tämän äitiysloman aikana, että ”vaikka 11 artiklan sanamuoto
koskee vain korvauksen riittävyyttä, on pidettävä selvänä, että työntekijöille äitiysloman aikana taatun tulon on oltava direktiivin 92/85/ETY 11 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuin tavoin riittävä myös silloin, kun se maksetaan palkkana ja sen ohella mahdollisesti suoritettavana korvauksena”.(9) Tästä seuraa, että kuten yhteisöjen tuomioistuin täsmensi asiassa Gillespie ym. antamassaan tuomiossa EY 141 artiklan tulkinnan osalta,(10) näissä säännöksissä ei aseteta velvoitetta säilyttää naispuolisten työntekijöiden kokonaispalkka ennallaan äitiysloman aikana, kunhan maksettu summa ei ole niin vähäinen, että äitiysloman tavoite vaarantuu.
47. Tämä täsmennys ei kuitenkaan merkitse sitä, että vastakkaispäätelmänä tilanteessa, jossa raskaana oleva työntekijä on siirretty toiseen työtehtävään, tällä on välttämättä oikeus direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan sanamuodon perusteella sen kokonaispalkan maksun jatkumiseen, jota hänelle maksettiin ennen väliaikaista siirtoa toiseen tehtävään.
48. Todettakoon tältä osin, että edellä mainitussa asiassa Boyle ym. antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että adjektiivi ”riittävä” ei koskenut pelkästään direktiivin 92/85 11 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettua ilmaisua ”korvaus”, vaan ”11 artiklan sanamuotoa” kokonaisuudessaan ja siten myös tämän direktiivin 11 artiklan 1 kohtaa. Lisäksi kyseisen tuomion mukaan adjektiivi riittävä koskee myös palkkana maksettua tuloa. Päinvastainen tulkinta, joka johtaisi siihen, että raskaana oleville työntekijöille turvattaisiin pelkkä määrittelemätön ”palkan” maksun jatkuminen, ei olisi mielekäs.
49. Tästä voidaan siis päätellä, että direktiivin 92/85 11 artiklalla ei ole tarkoitus taata raskaana olevalle työntekijälle sen palkan maksun jatkumista, jota hän sai ennen raskauttaan, vaan taata hänelle riittävän palkan maksun jatkuminen.
50. Vaikka direktiivin 92/85 11 artiklan 3 kohdassa annetaan tarkat ohjeet palkan ja/tai korvauksen riittävyyttä koskevan kriteerin määrittämiseksi äitiysloman tapauksessa täsmentämällä, että sen on taattava ”asianomaiselle työntekijälle vähintään samansuuruinen tulo kuin tämä saisi terveydellisistä syistä tapahtuneen työskentelyn keskeytymisen vuoksi”, ja rinnastamalla siten äitiysloma sairauslomaan, siinä ei anneta minkäänlaista täsmennystä palkan ja/tai korvauksen riittävyyden määrittämiseksi siirrettäessä raskaana oleva työntekijä toiseen tehtävään kuin siihen, jossa hän työskenteli ennen raskautta.
51. Koska yhteisön lainsäätäjä ei ole esittänyt tältä osin erityistä täsmennystä ja koska direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa viitataan kansalliseen lainsäädäntöön ja/tai kansalliseen käytäntöön, tätä säännöstä ei voida tulkita siten, että siinä asetettaisiin jäsenvaltioille velvollisuus taata kaikissa siinä tarkoitetuissa tilanteissa raskaana olevalle työntekijälle tämän ennen raskautta saaman palkan koskemattomuus.
52. Tämän arvioinnin vahvistaa mielestäni se, että direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohta ei koske pelkästään saman direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun, väliaikaisesti uuteen työtehtävään siirretyn raskaana olevan työntekijän tilannetta, vaan myös kyseisen artiklan 3 kohdassa tarkoitettua tilannetta, jossa raskaana olevalle työntekijälle on myönnettävä loma koko siksi ajaksi, joka on tarpeen tämän turvallisuuden tai terveyden suojelemiseksi.
53. Jos direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa olisi tulkittava siten, että se koskisi kokonaisuudessaan saman palkan maksun jatkumista, tällainen tulkinta johtaisi siihen, että jäsenvaltiot velvoitettaisiin myöntämään direktiivin itsensä perusteella sama kohtelu raskaana olevalle työntekijälle, jolle on myönnetty lomaa, kuin työssä jatkavalle raskaana olevalle työntekijälle. Epäilen, ettei tämä ole ollut direktiivin 92/85 laatijoiden tarkoituksena.
54. Hyväksymällä pääasian kantajan ja komission kannattama tulkinta, jonka mukaan direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa velvoitettaisiin jäsenvaltiot turvaamaan raskaana olevalle työntekijälle sen saman palkan maksaminen, jonka hän sai ennen työtehtävien vaihtumista, tehtäisiin mielestäni tyhjäksi jäsenvaltioiden harkintavalta, sellaisena kuin se toteutuu tässä tapauksessa direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa olevalla viittauksella kansalliseen lainsäädäntöön ja/tai käytäntöön.
55. Jos yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut velvoittaa jäsenvaltiot turvaamaan ennen raskautta maksetun palkan maksun jatkuminen direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa tilanteissa, se olisi ollut helppoa todeta kyseisen artiklan sanamuodossa itsessään pelkästään käyttämällä määräistä artikkelia epämääräisen artikkelin sijaan.(11)
56. Se, että direktiivin 92/85 laatijat eivät ole halunneet muotoilla tämän direktiivin 11 artiklan 1 kohdan sanamuotoa tällaiseksi, selittyy myös kyseisen direktiivin tarkoituksella.
57. Direktiivin 92/85 tarkoituksena on nimittäin sen oikeudellisen perustan mukaisesti(12) asettaa vähimmäisvaatimukset raskaana olevien, äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen edistämiseksi sen erityisen riskin vuoksi, joka näille työntekijöille voi yleensä aiheutua työpaikalla.(13)
58. Direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan osalta tämä tarkoitus merkitsee sitä, että jäsenvaltioilla on täysi vapaus katsoa, että raskaana olevalle työntekijälle, joka on väliaikaisesti siirretty toiseen työtehtävään kuin siihen, jossa hän työskenteli ennen raskauttaan, maksettava palkka on riittävä silloin, kun tälle työntekijälle maksetaan sitä kokonaispalkkaa, jota hän sai alkuperäisessä tehtävässään.
59. Tämä merkitsee kuitenkin myös sitä, ettei tässä säännöksessä velvoiteta millään tavoin jäsenvaltioita turvaamaan palkkauksen koskemattomuutta tällaiselle työntekijälle.
60. Tässä jälkimmäisessä tilanteessa jäsenvaltioiden harkintavaltaa on kuitenkin nähdäkseni rajoitettava siitä edellä mainitusta syystä, että raskaana olevalle työntekijälle on tarpeen turvata riittävä palkka, mikä edellyttää riitatilanteessa, että kansallinen tuomioistuin arvioi tosiseikkoja unionin tuomioistuimen valvonnan alaisuudessa.
61. Tarkasteltaessa kyseisen palkan riittävyyttä, minkä arviointi kuuluu ensisijaisesti kansalliselle tuomioistuimelle, on kuitenkin nähdäkseni yleisesti ottaen noudatettava periaatetta, jonka mukaan miehille ja naisille maksetaan samasta tai samanarvoisesta työstä sama palkka EY 141 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
62. Näin ollen tilanteessa, jossa raskaana oleva työntekijä on direktiivin 92/85 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti siirrettävä väliaikaisesti toiseen työtehtävään kuin siihen, jossa hän työskenteli ennen raskauttaan, kansallisen tuomioistuimen on voitava varmistua siitä, a) että tällainen työntekijä saa samaa tai vastaavaa palkkaa kuin miespuolinen tai naispuolinen työntekijä, joka on terveydellisistä syistä siirrettävä samaan tai vastaavaan työtehtävään kuin siihen, johon raskaana oleva työntekijä on väliaikaisesti siirretty, ja b) että väliaikaisesti toiseen työtehtävään kuin siihen, jossa hän työskenteli ennen raskautta, siirretty raskaana oleva työntekijä saa vähintään samaa tai vastaavaa palkkaa, mitä samassa tai vastaavassa työtehtävässä toimiville miespuolisille tai naispuolisille työntekijöille maksetaan.
63. Mielestäni on hyödyllistä täsmentää edellisessä kohdassa mainittua a kohtaa samansuuntaisesti kuin julkisasiamies Poiares Maduro päätteli asiassa Gassmayr antamassaan ratkaisuehdotuksessa,(14) että tarkasteltaessa raskaana olevien työntekijöiden riittävää suojelun tasoa, mukaan lukien palkkauksen taso, yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella voidaan – vaikka raskautta sinänsä ei rinnasteta sairauteen(15) – vertailla heidän kohteluaan sellaisen miespuolisen (tai naispuolisen) työntekijän kohteluun, jonka terveydentila edellyttää siirtoa toiseen työtehtävään. Tämä vertailu on luonnollisesti suoritettava pitämällä mielessä, että raskaana olevan työntekijän siirto on väliaikainen ja että näin ei välttämättä ole tapauksessa, jossa miespuolinen tai naispuolinen työntekijä on lääketieteellisistä syistä siirrettävä toiseen työtehtävään.
64. Pääasiaa käsittelevä kansallinen tuomioistuin ei ole selvittänyt tätä kysymystä unionin tuomioistuimelle. Tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdassa mainitun b kohdan osalta pääasian vastaajan sekä Suomen hallituksen huomautuksista sen sijaan ilmenee, että matkustamohenkilökunnan työehtosopimuksen 16 §:n B 4 kohdan mukaan terveyteen kohdistuvien riskien välttämiseksi maatyöhön siirretyn raskaana olevan lentoemännän peruspalkkaa korotetaan vuosiloman lisäpäiväpalkalla, joka lasketaan kaikkien samaan palkkaluokkaan kuuluvien lentoemäntien ja stuerttien lisäpäiväpalkkojen keskiarvosta. On myös huomattava, että kuten Suomen hallitus totesi istunnossa vahvistaen pääasian vastaajan kirjallisissa huomautuksissaan esittämän, pääasian kantaja sai korkeampaa palkkaa kuin sitä, jota maksettiin vastaavaa maatyötä säännöllisesti tekevälle henkilölle. Vaikka kansallisen tuomioistuimen asiana on tarkistaa nämä tiedot, mielestäni näyttää siltä, että nämä väliaikaisesti maatyöhön siirretyn pääasian kantajan palkan määräytymisperusteet ovat tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdan b kohdassa esittämäni vaatimuksen mukaiset.
65. Edellä esitetyistä syistä ehdotan unionin tuomioistuimen vastaavan kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan siten, että direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ett ä siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita takaamaan raskaana olevalle työntekijälle, joka on väliaikaisesti siirretty toiseen tehtävään, samansuuruista palkkaa kuin sitä, jota hän oli keskimäärin saanut ennen kyseistä siirtoa. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava, turvataanko kyseiselle raskaana olevalle työntekijälle direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu riittävä palkka siten, että noudatetaan periaatetta, jonka mukaan miehille ja naisille maksetaan samasta tai samanarvoisesta työstä sama palkka EY 141 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
B Ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa: toiseen tehtävään siirretyn raskaana olevan työntekijän palkan muodostumisen perusteena olevien seikkojen merkitys
66. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymyksen toinen osa koskee ennen kaikkea sen määrittämistä, onko direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa tulkittaessa annettava merkitystä sille, minkä seikkojen perusteella sellaisen raskaana olevan työntekijän palkka muodostuu, joka on väliaikaisesti siirretty toiseen tehtävään kuin siihen, jossa hän työskenteli ennen raskautta.
67. Pääasian oikeudenkäynnissä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen ratkaistavana on, kuten muistetaan, kysymys siitä, onko pääasian kantajalla saamansa peruskuukausipalkan lisäksi oikeus saada edelleen erilaisia lisiä, joista toiset näyttävät liittyvän hänen asemaansa purserina ja toiset matkustamohenkilökunnan työstä aiheutuviin haittoihin ja työoloihin.
68. Mielestäni ei ole epäilystäkään, että pääasian kantajan saamat lisät kuuluvat EY 141 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun palkan käsitteeseen; kyseisen määräyksen mukaan ”palkalla tarkoitetaan tavallista perus- tai vähimmäispalkkaa ja muuta korvausta, jonka työntekijä suoraan tai välillisesti saa työnantajaltaan työstä tai tehtävästä rahana tai luontoisetuna”.
69. Asiassa on kuitenkin ratkaistava, onko jäsenvaltioilla niiden määrittäessä direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun riittävän palkan maksun jatkumista vapaus valita väliaikaisesti toiseen tehtävään siirretyn raskaana olevan työntekijän palkan osat, joiden maksaminen jatkuu siirron ajan.
70. Katson tältä osin, että jäsenvaltioiden harkintavaltaa pitäisi rajoittaa paitsi tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdassa mainitsemieni edellytysten noudattamisen perusteella, myös konkreettisemmin kyseessä olevan työntekijän palkan muodostavien korvausten luonteen perusteella.
71. Mielestäni peruspalkan ohella palkan osat, jotka liittyvät tai kuuluvat kiinteästi työntekijän ammatilliseen asemaan, erityisesti hänen palveluaikansa pituuteen ja/tai hänen ammatilliseen pätevyyteensä, ja joihin voidaan pääasian tapauksessa katsoa kuuluviksi hänelle purserina maksetut lisät, pitäisi pitää voimassa riippumatta siitä työtehtävästä, johon raskaana oleva työntekijä on väliaikaisesti siirretty.
72. Sitä vastoin palkan osia, joilla pyritään ennen kaikkea korvaamaan juuri siirron perusteena olleita erityisiä työoloja ja työstä aiheutuvia haittoja tehtävässä, jossa raskaana oleva työntekijä työskenteli ennen kuin hänet siirrettiin väliaikaisesti toiseen tehtävään, ei pitäisi lähtökohtaisesti ottaa huomioon arvioitaessa, onko väliaikaiseen tehtävään siirretylle raskaana olevalle työntekijälle maksettu palkka direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla riittävä.(16) Nämä palkan osat liittyvät luonteeltaan työntekijälle aika ajoin aiheutuneisiin haittoihin tämän aikaisemmassa tehtävässä, jossa hän ei enää väliaikaisesti työskentele. Koska nämä korvaukset voivat vaihdella hyvin monin eri perustein, maksetun palkan riittävyyden tuomioistuinvalvonta direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan perusteella voisi osoittautua huomattavan vaikeaksi.
73. Ero, joka on mielestäni tarkoituksenmukaista tehdä palkan eri osien välillä sen mukaan, onko ne maksettu työntekijän ammatillisen pätevyyden perusteella vai ennen raskautta harjoitettuun tehtävään liittyvien haittojen vuoksi, liittyy myös miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden tasa-arvoisen kohtelun periaatteen noudattamiseen. Sillä voidaan mielestäni välttää mahdolliset käytännöt, joilla pyritään systemaattisesti alentamaan sellaisten raskaana olevien naisten palkkaa, jotka on väliaikaisesti siirretty toiseen tehtävään tehtävästä, jossa he työskentelivät ennen raskautta, muilla kuin objektiivisilla perusteilla, jotka liittyvät heidän aikaisemman tehtävänsä rasitteisiin, jotka on poistettu heidän raskauteensa kohdistuvien vaarojen välttämiseksi siirtämällä heidät väliaikaisesti toiseen työtehtävään.
74. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on näin ollen mielestäni tarkistettava, otetaanko pääasian kantajan siitä tehtävästä saamassa palkassa, johon hänet on väliaikaisesti siirretty raskautensa takia, huomioon palkan osat, jotka liittyvät tai kuuluvat kiinteästi kyseisen raskaana olevan työntekijän ammatilliseen asemaan tai pätevyyteen.
75. Näin ollen ehdotan unionin tuomioistuimen vastaavan sille esitetyn ennakkoratkaisukysymyksen toiseen osaan siten, että arvioidessaan direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun palkan riittävyyttä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on selvitettävä, otetaanko raskaana olevan työntekijän siitä tehtävästä saamassa palkassa, johon hänet on väliaikaisesti siirretty raskautensa takia, huomioon palkan osat, jotka liittyvät tai kuuluvat kiinteästi kyseisen työntekijän ammatilliseen asemaan tai pätevyyteen.
V Ratkaisuehdotus
76. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Helsingin käräjäoikeuden esittämään kysymykseen vastataan seuraavasti:
Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/85/ETY 11 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita takaamaan raskaana olevalle työntekijälle, joka on väliaikaisesti siirretty toiseen tehtävään, yhtä suurta palkkaa kuin sitä, jota hän oli keskimäärin saanut ennen kyseistä siirtoa. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on kuitenkin selvitettävä, turvataanko kyseiselle raskaana olevalle työntekijälle direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu riittävä palkka siten, että noudatetaan periaatetta, jonka mukaan miehille ja naisille maksetaan samasta tai samanarvoisesta työstä sama palkka EY 141 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Arvioidessaan direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun palkan riittävyyttä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on niin ikään selvitettävä, otetaanko raskaana olevan työntekijän siitä tehtävästä saamassa palkassa, johon hänet on väliaikaisesti siirretty raskautensa takia, huomioon palkan osat, jotka liittyvät tai kuuluvat kiinteästi kyseisen työntekijän ammatilliseen asemaan tai pätevyyteen.
(1) .
(2)  –	EYVL L 348, s. 1.
(3)  –	Asia C-12/08, Mono Car Styling, tuomio 16.7.2009 (59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(4)  –	Em. asia Mono Car Styling, tuomion 60 kohta.
(5)  –	Ks. muiden sosiaalialan direktiivien osalta asia 143/83, komissio v. Tanska, tuomio 30.1.1985, Kok., s. 427, Kok. Ep. VIII, s. 31, 8 ja 9 kohta); asia 235/84, komissio v. Italia, tuomio 10.7.1986, Kok., s. 2291, 20 kohta); asia C-234/97, Fernández de Bobadilla, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4773, 19 kohta) ja asia C-306/07, Ruben Andersen, tuomio 18.12.2008 (25 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(6)  –	Ks. tältä osin mm. antamani ratkaisuehdotus asiassa C-341/05, Laval un Partneri, tuomio 18.12.2007 (Kok., s. I‑11767, ratkaisuehdotuksen 160 kohta).
(7)  –	Myös tämän säännöksen muissa kieliversioissa, kuten saksankielisessä versiossa (”der Fortzahlung eines Arbeitsentgelts”), englanninkielisessä versiossa (”the maintenance of a payment”), espanjankielisessä versiossa (”el mantenimiento de una remuneración”) ja italiankielisessä versiossa (”il mantenimento di una retribuzione”) käytetään epämääräistä artikkelia. Koska suomen kielessä ei ole epämääräisiä eikä määräisiä artikkeleita, suomenkielinen versio (”palkan maksun jatkuminen”) saattaa sisältää tiettyä tulkinnanvaraisuutta, joka voi olla osittain ennakkoratkaisukysymyksen taustalla. Direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan suomenkielisessä versiossa ei kuitenkaan täsmennetä, että palkan, jonka maksamisen on ”jatkuttava”, olisi oltava väliaikaisen uuteen tehtävään siirron aikana sama kuin raskaana olevalle työntekijälle hänen alkuperäisessä tehtävässään maksettu palkka.
(8)  –	Asia C-411/96, Boyle ym., tuomio 27.10.1998 (Kok., s. I‑6401).
(9)  –	Em. asia Boyle ym., tuomion 34 kohta (kursivointi tässä).
(10)  –	Asia C-242/93, Gillespie ym., tuomio 13.2.1996 (Kok., s. I‑475, 20 ja 25 kohta).
(11)  –	Tältä osin lisään, että se, että 17.10.1990 tehdyssä komission alkuperäisessä ehdotuksessa (KOM(90) 406 lopullinen) direktiiviehdotuksen 3 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden oli turvattava toiseen työtehtävään siirretylle raskaana olevalle työntekijälle palkan maksun jatkuminen, ilmaistaan määräisessä muodossa ( la rémunération ). Direktiivin laatijat ovat siten nimenomaisesti päättäneet hylätä tällaisen sanamuodon ja pitäneet lopulta parempana direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohdan hyväksyttyä sanamuotoa.
(12)  –	Entinen EY:n perustamissopimuksen 118 a artikla.
(13)  –	Ks. tältä osin direktiivin 92/85 ensimmäinen, seitsemäs ja kahdeksas perustelukappale.
(14)  –	Ks. mm. vireillä olevassa asiassa C-194/08 3.9.2009 annetun ratkaisuehdotuksen 18 kohta.
(15)  –	Asia C-32/93, Webb, tuomio 14.7.1994 (Kok., s. I‑3567, Kok. Ep. XVI, s. I‑35, 25 kohta).
(16)  –	Mikään ei kuitenkaan estä jäsenvaltioita ottamasta niitä huomioon, jos ne päättävät harkintavaltansa rajoissa sisällyttää tämänkaltaiset palkan osat siihen riittävään palkkaan, jonka maksun jatkuminen turvataan.