62024CJ0221
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)
23 päivänä lokakuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Ympäristö – Jätteet – Asetus (EY) N:o 1013/2006 – 24 artiklan 2 kohta – Siirto – Jätteen takaisin ottaminen, kun siirto on laiton – Jätteen takaisin ottaminen toimivaltaisen lähtömaan viranomaisen toimesta – Kyseisen viranomaisen velvollisuus tai mahdollisuus hyödyntää jätteet tai huolehtia niistä alkuperäisen lähettäjän vastustuksesta huolimatta – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohta – Omaisuudensuoja – Pätevyys
Yhdistetyissä asioissa C‑221/24 ja C‑222/24,
joissa on kyse kahdesta SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jotka Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen (Svean hovioikeus, ylempi maa- ja ympäristötuomioistuin, Ruotsi) on esittänyt 12.3.2024 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet unionin tuomioistuimeen 22.3.2024, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
Naturvårdsverket
vastaan
UQ (C‑221/24) ja
IC (C‑222/24),
UNIONIN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja F. Biltgen, varapresidentti T. von Danwitz, joka hoitaa ensimmäisen jaoston tuomarin tehtäviä, sekä tuomarit I. Ziemele, A. Kumin ja S. Gervasoni (esittelevä tuomari),
julkisasiamies: T. Ćapeta,
kirjaaja: hallintovirkamies C. Strömholm,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 27.2.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
Naturvårdsverket, edustajinaan Y. Lindén ja L. Vogel, miljöjurister,
–
Euroopan parlamentti, asiamiehinään A. Ahlvin, W. D. Kuzmienko ja A. Neergaard,
–
Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään J. Himmanen ja A. Maceroni,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään M. Björkland ja T. S. Bohr,
kuultuaan julkisasiamiehen 22.5.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyynnöt koskevat jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1013/2006 (EUVL 2006, L 190, s. 1) 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c ja d alakohdan tulkintaa sekä kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan pätevyyttä, kun otetaan huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 17 artiklan 1 kohta.
2
Nämä pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joissa vastakkain ovat yhtäältä Naturvårdsverket (ympäristönsuojeluvirasto, Ruotsi; jäljempänä virasto) ja toisaalta UQ (asia C‑221/24) ja IC (asia C‑222/24) ja jotka koskevat sitä, että virasto otti UQ:n ja IC:n lähettämissä konteissa olevat jätteet huolehdittavakseen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Kansainvälinen oikeus
3
Baselissa 22.3.1989 allekirjoitetun vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskevan yleissopimuksen, joka on yhteisön puolesta hyväksytty 1.2.1993 tehdyllä neuvoston päätöksellä 93/98/EY (EYVL 1993, L 39, s. 1; jäljempänä Baselin yleissopimus), johdanto-osassa todetaan, että vaarallisten jätteiden ja muiden jätteiden maan rajan ylittävät siirrot tulisi sallia vain silloin, kun kyseisten jätteiden kuljettaminen ja lopullinen käsittely tapahtuu ympäristöä suojelevasti.
4
Baselin yleissopimuksen 9 artiklan, jonka otsikko on ”Laiton kuljetus”, 2 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Milloin vaarallisten jätteiden tai muiden jätteiden maan rajan ylittävä siirto katsotaan viejän tai tuottajan menettelystä johtuen laittomaksi kuljetukseksi, vientimaa varmistaa,
a)
että viejä tai tuottaja tai tarvittaessa se itse ottaa kyseiset jätteet takaisin vientimaahan tai jos tämä ei ole käytännössä mahdollista
b)
että kyseiset jätteet käsitellään muuten tämän yleissopimuksen määräysten mukaisesti 30 päivän kuluessa siitä, kun vientimaalle on ilmoitettu laittomasta kuljetuksesta, tai muun asianomaisten valtioiden sopiman ajan kuluessa. Tässä tarkoituksessa asianomaiset sopimuspuolet eivät saa vastustaa, estää tai torjua näiden jätteiden palauttamista vientimaahan.”
Unionin oikeus
Perusoikeuskirja
5
Perusoikeuskirjan 17 artiklan, jonka otsikko on ”Omistusoikeus”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jokaisella on oikeus nauttia laillisesti hankkimastaan omaisuudesta sekä käyttää, luovuttaa ja testamentata sitä. Keneltäkään ei saa riistää hänen omaisuuttaan muutoin kuin yleisen edun sitä vaatiessa laissa säädetyissä tapauksissa ja laissa säädettyjen ehtojen mukaisesti ja siten, että hänelle suoritetaan kohtuullisessa ajassa oikeudenmukainen korvaus omaisuuden menetyksestä. Omaisuuden käyttöä voidaan säännellä lailla siinä määrin kuin se on yleisen edun mukaan välttämätöntä.”
6
Perusoikeuskirjan 52 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeuksien ja periaatteiden ulottuvuus ja tulkinta”, 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tässä perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla sekä kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia voidaan säätää ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti [Euroopan] unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.”
Direktiivi 2008/98/EY
7
Jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta 19.11.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/98/EY (EUVL 2008, L 312, s. 3) (jäljempänä direktiivi 2008/98), johon viitataan asetuksessa N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 15.5.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella N:o 660/2014 (EUVL 2014, L 189, s. 135), otetaan käyttöön oikeudellinen kehys jätteiden käsittelylle unionissa.
8
Kuten direktiivin 2008/98 johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, ”kaiken jätepolitiikan ensisijaisena tavoitteena olisi oltava jätteestä ja jätehuollosta aiheutuvien haitallisten terveys- ja ympäristövaikutusten minimoiminen”.
9
Kyseisen direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan
1)
’jätteellä’ mitä tahansa ainetta tai esinettä, jonka haltija poistaa käytöstä, aikoo poistaa käytöstä tai on velvollinen poistamaan käytöstä;
– –”
10
Kyseisen direktiivin 15 artiklan, jonka otsikko on ”Vastuu jätehuollosta”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jätteen alkuperäinen tuottaja tai muu haltija huolehtii itse jätteen käsittelystä tai antaa jätteen käsittelyn kauppiaan tai jätteenkäsittelytoimia suorittavan laitoksen tai yrityksen, taikka yksityisen tai julkisen jätteiden kerääjän tehtäväksi 4 ja 13 artiklan mukaisesti.
2.   Kun jäte siirretään alkuperäiseltä tuottajalta tai haltijalta jollekin 1 kohdassa tarkoitetuista luonnollisista tai oikeushenkilöistä esikäsiteltäväksi, vastuu hyödyntämis- tai loppukäsittelytoimen suorittamisesta ei yleensä lakkaa.
– –”
11
Kyseisen direktiivin 16 artiklan 1 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on toteuttava asiamukaiset toimenpiteet – – perustaakseen yhtenäisen ja riittävän jätteiden loppukäsittelylaitosten – – verkoston”.
Asetus N:o 1013/2006
12
Kuten asetuksen N:o 1013/2006 johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee, kyseisen asetuksen pääasiallinen ja tärkein tavoite ja osatekijä on ympäristön suojelu. Lisäksi sen johdanto-osan 3, 7 ja 8 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(3)
– – päätös [93/98] – – koski – – Baselin yleissopimuksen – – tekemistä [Euroopan] yhteisön puolesta. Yhteisö on ollut tämän yleissopimuksen osapuoli vuodesta 1994. Antamalla [Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1.2.1993 neuvoston] asetuksen (ETY) N:o 259/93 [(EYVL 1993, L 30, s. 1)] [Euroopan unionin] neuvosto on luonut [rajat ylittävien] jätteiden siirtojen rajoittamista ja valvontaa koskevat säännöt, joiden tarkoituksena on ollut muun muassa saattaa yhteisössä voimassa oleva jätteiden siirtojen valvonta- ja tarkastusjärjestelmä Baselin yleissopimuksen vaatimusten mukaiseksi.
– –
(7)
On tärkeää järjestää jätteiden siirtojen valvonta ja tarkastus ja säännellä niitä siten, että otetaan huomioon tarve säilyttää, suojella ja parantaa ympäristön laatua ja ihmisten terveyttä sekä että edistetään tämän asetuksen entistä yhdenmukaisempaa soveltamista kaikkialla yhteisössä.
(8)
On myös tärkeää pitää mielessä Baselin yleissopimuksen 4 artiklan 2 kohdan d kohdassa määrätty vaatimus siitä, että vaarallisten jätteiden siirrot on rajoitettava ympäristön kannalta hyväksyttävällä ja tehokkaalla jätehuollolla mahdollisimman vähäisiksi.”
13
Kyseisen asetuksen 1 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa vahvistetaan jätteiden siirtoihin sovellettavat menettelyt ja valvontajärjestelmät – –”
14
Kyseisen asetuksen 2 artiklan 34 alakohdassa säädetään, että ”siirrolla” tarkoitetaan pääasiallisesti ”jätteen – – kuljetusta sen hyödyntämistä tai siitä huolehtimista varten” maasta toiseen tai samassa maassa.
15
Kyseisen asetuksen 3 artiklassa vahvistetaan jätteiden siirtoja koskevat ”yleiset menettelyt”, ja siinä säädetään muun muassa kyseisten siirtojen ilmoitusmenettelystä, jonka ulottuvuus täsmennetään kyseisen asetuksen 4 artiklan toisen kohdan 6 alakohdassa siten, että ilmoitus kattaa ”jätteen siirron sen ensimmäisestä lähetyspaikasta, mukaan lukien sen väliaikaisen ja muun kuin väliaikaisen hyödyntämisen tai siitä huolehtimisen”.
16
Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan, jonka otsikko on ”Jätteen takaisin ottaminen, kun siirto on laiton”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Kun toimivaltainen viranomainen havaitsee jätteiden siirron, jonka se katsoo olevan laiton, sen on ilmoitettava asiasta välittömästi muille asianomaisille toimivaltaisille viranomaisille.
2.   Jos laiton siirto on ilmoituksen tekijän vastuulla, toimivaltaisen lähtömaan viranomaisen on varmistettava, että:
a)
tosiasiallinen ilmoituksen tekijä ottaa jätteen takaisin, tai jos ilmoitusta ei ole tehty,
b)
oikeudellisesti vastuussa oleva ilmoituksen tekijä ottaa jätteen takaisin tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
c)
lähtömaan toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ottaa jätteen takaisin tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
d)
lähtömaan toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö hyödyntää jätteen tai huolehtii siitä vaihtoehtoisella tavalla vastaanottomaassa tai lähtömaassa tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
e)
lähtömaan toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö hyödyntää jätteen tai huolehtii siitä vaihtoehtoisella tavalla jossakin muussa maassa, jos kaikki asianomaiset toimivaltaiset viranomaiset ovat asiasta yhtä mieltä.
Tämän jätteen takaisin ottamisen, jätteen hyödyntämisen tai siitä huolehtimisen on tapahduttava 30 päivän kuluessa tai asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten sopimassa muussa ajassa siitä, kun lähtömaan toimivaltainen viranomainen on saanut tiedon asiasta tai saanut vastaanottomaan tai kauttakulkumaan toimivaltaiselta viranomaiselta kirjallisen tiedonannon laittomasta siirrosta ja sen syistä. Tämä tiedonanto voi perustua tietoihin, jotka muun muassa muut toimivaltaiset viranomaiset ovat toimittaneet vastaanottomaan tai kauttakulkumaan toimivaltaisille viranomaisille.
Kun jäte otetaan takaisin a, b ja c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on tehtävä uusi ilmoitus, jolleivät asianomaiset toimivaltaiset viranomaiset ole yhtä mieltä siitä, että alkuperäisen lähtömaan toimivaltaisen viranomaisen asianmukaisesti perusteltu pyyntö on riittävä.
Uuden ilmoituksen tekee a, b tai c alakohdassa luetteloitu henkilö tai viranomainen näiden alakohtien mukaisessa järjestyksessä.
Mikään toimivaltainen viranomainen ei saa vastustaa laittoman siirron kohteena olevan jätteen palauttamista tai esittää sitä koskevaa vastalausetta. – –”
17
Kyseisen asetuksen 25 artiklan, jonka otsikko on ”Takaisinottamisen kustannukset, kun siirto on laiton”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kustannukset, jotka aiheutuvat laittomasta siirrosta peräisin olevan jätteen takaisin ottamisesta, mukaan luettuina kuljetuskustannukset, 24 artiklan 2 kohdan mukaisesta hyödyntämisestä tai huolehtimisesta aiheutuvat kustannukset ja, siitä päivästä alkaen, jolloin lähtömaan toimivaltainen viranomainen on saanut tietoonsa, että siirto on laiton, 24 artiklan 7 kohdan mukaisesta varastoinnista aiheutuvat kustannukset peritään:
a)
tosiasialliselta ilmoituksen tekijältä 2 artiklan 15 kohdassa osoitetussa järjestyksessä tai, jos ilmoitusta ei ole tehty,
b)
oikeudellisesti vastuussa olevalta ilmoituksen tekijältä tai tapauksen mukaan muulta luonnolliselta henkilöltä tai oikeushenkilöltä tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista,
c)
lähtömaan toimivaltaiselta viranomaiselta.”
Pääasiat ja ennakkoratkaisukysymykset
Asia C‑221/24
18
Virasto, joka on asetuksen N:o 1013/2006 täytäntöönpanosta Ruotsissa vastaava toimivaltainen viranomainen, ilmoitti Belgian viranomaisille 26.8.2022, että kontti, jonka epäiltiin sisältävän jätteitä, muun muassa kaksi ajoneuvoa, renkaita ja elektroniikkatuotteita, oli lähtenyt Ruotsista Belgian kautta Kameruniin, ja pyysi niitä pysäyttämään kyseisen kontin.
19
Virasto ilmoitti 17.10.2022 lähettäjälle eli UQ:lle, että kontti oli palautettava Ruotsiin, koska se sisälsi jätteitä, ja kysyi siltä, aikoiko se vastata palautuksesta itse vai pitäisikö kyseisen viranomaisen huolehtia siitä UQ:n kustannuksella. UQ kiisti sen, että kontti sisälsi jätteitä, ja pyysi virastoa järjestämään kontin palauttamisen Ruotsiin, koska se ei ollut varma siitä, että se kykenisi itse täyttämään kontin takaisinotolle asetetut edellytykset.
20
Virasto päätti 14.12.2022 järjestää kontin palauttamisen Ruotsiin. Tätä päätöstä perusteltiin sillä, että viraston mukaan kontti sisälsi jätteitä ja vaarallisia jätteitä. Virasto täsmensi päätöksessään myös, että se, että UQ ottaisi jätteet takaisin tai käsittelisi ne, ei ollut mahdollinen vaihtoehto, koska UQ ei ollut käyttänyt sille annettua mahdollisuutta ottaa kontin sisältö takaisin eikä esittänyt näyttöä siitä, että se kykenisi käsittelemään sen ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla.
21
Kontin palauttamiseksi Ruotsiin virasto teki asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisen ilmoituksen, jossa se ilmoitti itsensä ilmoituksen tekijäksi ja siirrosta vastuussa olevaksi tahoksi. Jätteiden vastaanottajaksi nimettiin Ruotsissa sijaitseva valtuutettu jätteen vastaanottolaitos ja ilmoitettiin, että jätteet siirretään hyödynnettäviksi. Belgian toimivaltainen viranomainen hyväksyi ilmoituksen.
22
Kontin sisältö vietiin sitten takaisin Ruotsiin ilmoituksessa mainittuun laitokseen ja varastoitiin sinne. Myös Länsstyrelsen i Norrbottens län (Norrbottenin lääninhallitus, Ruotsi) tarkasti sisällön ja totesi, että se koostuu jäteseoksesta, josta osa on vaarallista jätettä. Se yhtyi Belgian viranomaisten ja viraston näkemykseen, jonka mukaan kyse oli sellaisten jätteiden laittomasta siirrosta, joista oli huolehdittava ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla.
23
UQ valitti viraston päätöksestä Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstoleniin (Nackan käräjäoikeus, maa- ja ympäristötuomioistuin, Ruotsi), joka kumosi päätöksen siltä osin kuin siinä määrättiin, että virasto käsittelee kontin sisällön. Kyseisen tuomioistuimen mukaan viraston päätös merkitsee sitä, että UQ:lle kuuluva omaisuus on otettava siltä pois ja hyödynnettävä, ja se totesi, että siltä osin kuin kyseinen päätös koskee mainitun omaisuuden hyödyntämistä, sillä loukataan muun muassa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) mukaista omaisuudensuojaa koskevaa perusoikeutta ja että tällainen menettely edellyttää näin ollen selkeää oikeusperustaa. Virasto ei voinut asetuksen N:o 1013/2006 säännösten sanamuodon perusteella päättää, että UQ:lle kuuluva omaisuus, jonka virasto oli luokitellut jätteeksi, oli hyödynnettävä vastoin UQ:n tahtoa sen jälkeen, kun ne oli palautettu Ruotsiin.
24
Virasto valitti tästä tuomiosta Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstoleniin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin asiassa C‑221/24.
Asia C‑222/24
25
Tämän asian tausta ja kansallinen tuomioistuinmenettely ovat hyvin samankaltaiset kuin asiassa C‑221/24.
26
Saksan viranomaiset tarkastivat 25.11.2021 Ruotsista Kongoon matkalla olleen kontin sisällön. Saksan viranomaisten mukaan kontti sisälsi jätteitä, muun muassa ajoneuvon, huonekaluja, vaatteita ja leluja.
27
Saksan viranomaiset keskeyttivät kontin kuljetuksen, koska ne epäilivät, että kyseessä oli jätteiden laiton kuljetus. Lisäksi ne pyysivät virastoa Ruotsin toimivaltaisena viranomaisena varmistamaan, että kontin sisältö viedään takaisin Ruotsiin ja että siitä huolehditaan ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla.
28
Virasto yhtyi Saksan viranomaisten näkemykseen ja otti yhteyttä lähettäjään eli IC:hen ja tarjosi tälle mahdollisuuden järjestää itse kontin sisällön palauttamisen Ruotsiin. IC ilmoitti virastolle, ettei sillä ollut varaa rahoittaa kontin sisällön siirtoa Saksasta Ruotsiin ja pyysi virastolta apua.
29
Virasto katsoi myös, että IC:n aikomukset kontin sisällön suhteen olivat epäselvät, ja päätti, että kontin sisältö olisi palautettava Ruotsiin, jotta varmistettaisiin sen käsittely ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla.
30
IC valitti viraston päätöksestä Nacka tingsrätt, mark- och miljödomstoleniin, joka kumosi päätöksen siltä osin kuin siinä määrättiin kontin sisällön hyödyntämisestä samoilla perusteilla kuin ne, jotka on mainittu tämän tuomion 23 kohdassa asian C‑221/24 osalta.
31
Virasto valitti tästä tuomiosta Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstoleniin, joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös asiassa C‑222/24.
32
Virasto väittää ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa molemmissa asioissa vireille panemiensa valitusten tueksi, että jos asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaa olisi tulkittava siten, että siinä ei sallita lähtömaan viranomaisen hyödyntävän jätteitä lähtömaassa silloin, kun viejän ei katsota kykenevän käsittelemään jätteitä asianmukaisella tavalla sen jälkeen, kun ne on otettu takaisin, kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohta on tällöin asianmukainen oikeusperusta kyseiselle menettelylle. UQ ja IC puolestaan kiistävät konttien sisällön luokittelun jätteeksi. UQ toteaa lisäksi, ettei se ole milloinkaan antanut suostumustaan kyseisten jätteiden hyödyntämiseen. IC katsoo, ettei jätteitä ole tarpeen hyödyntää, ja vaatii niitä takaisin, jotta ne voidaan lähettää uudelleen Afrikkaan humanitaarisiin tarkoituksiin.
33
Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on molemmissa asioissa epäselvyyttä siitä, miten asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava tilanteessa, jossa lähtömaan toimivaltainen viranomainen on yhtäältä ottanut takaisin laittomasti siirretyt jätteet kyseisen säännöksen c alakohdan perusteella ja toisaalta tehnyt ilmoituksen, joka kyseisen kohdan kolmannen ja neljännen alakohdan nojalla on tehtävä ennen kyseistä takaisinottoa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo näin ollen, että herää kysymys siitä, voidaanko kyseistä viranomaista tällaisessa tilanteessa pitää ”jätteen haltijana” ja voiko se tai pitääkö sen kyseisen asetuksen nojalla hyödyntää jätteet tai huolehtia niistä, jos alkuperäinen lähettäjä vastustaa sitä. Jos tähän vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa lisäksi tietää, onko mainitun säännöksen tällainen tulkinta, jossa ei vahvisteta mahdollisuutta riistää jätteiden omistajalta tämän omistusoikeutta kyseisen takaisinoton jälkeen, yhteensopiva perusoikeuskirjan 17 artiklassa tarkoitetun omaisuudensuojan kanssa.
34
Tässä tilanteessa Svea hovrätt, Mark- och miljööverdomstolen on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, joiden sanamuoto on sama asioissa C‑221/24 ja C‑222/24:
”1)
Tarkoittaako jätteiden siirrosta annetun asetuksen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa tarkoitettu takaisin ottaminen, että lähtömaan viranomaisella on velvollisuus tai mahdollisuus hyödyntää jäte tai huolehtia siitä takaisin ottamisen jälkeen, jos jätteen takaisinsiirrosta on laadittu ilmoitus ja siirtoasiakirja, joista ilmenee, miten jätettä käsitellään vastaanottomaassa?
2)
Millä edellytyksillä lähtömaan viranomainen voi soveltaa [asetuksen N:o 1013/2006] 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohtaa laittoman siirron kohteena olevan jätteen hyödyntämiseen tai siitä huolehtimiseen lähtömaassa? Mikä on [kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan] d alakohdan ja c alakohdan välinen suhde, voidaanko esimerkiksi takaisin ottaminen ja hyödyntäminen/huolehtiminen toteuttaa c ja d alakohdan perusteella niitä yhdessä sovellettaessa vai edellyttääkö jonkin alakohdan soveltaminen, ettei edeltävässä alakohdassa tarkoitettu menettely ollut mahdollinen?
3)
Jos [asetuksen N:o 1013/2006] 24 artiklan 2 kohtaa voidaan tulkita siten, että lähtömaan viranomaisella on takaisin ottamisen jälkeen oikeus määrätä jätteestä lopullisesti myös silloin, kun alkuperäinen lähettäjä haluaa saada jätteen takaisin, onko tällainen tulkinta yhteensopiva [perusoikeuskirjan] 17 artiklassa ja [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] lisäpöytäkirjan 1 artiklassa taatun omaisuudensuojan kanssa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen kysymys
35
Ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa tulkittava siten, että yhtäältä kyseisen säännöksen c ja d alakohtaa sovelletaan vaihtoehtoisesti ja toisaalta mainitun säännöksen c alakohdassa velvoitetaan lähtömaan toimivaltainen viranomainen silloin, kun se havaitsee jätteiden siirron, jonka se katsoo olevan laiton, hyödyntämään tällaisen siirron jälkeen takaisin otetun jätteen tai huolehtimaan siitä.
36
Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklassa säännellään, kuten sen otsikosta ”Jätteen takaisin ottaminen, kun siirto on laiton” ilmenee, kyseisessä asetuksessa tarkoitetulla tavalla laittomasti siirretyn jätteen takaisin ottamista. Kyse on erityisesti pääasioissa kyseessä olevasta tilanteesta, jossa siirto on tapahtunut vastoin mainitun asetuksen 36 artiklaa, jossa kielletään tiettyjen jätteiden vienti Kamerunin ja Kongon kaltaisiin kolmansiin maihin, ja ilmoittamatta siitä kaikille asianomaisille toimivaltaisille viranomaisille.
37
Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa nimetään sen a, b ja c alakohdassa vahvistetun ensisijaisuusjärjestyksen mukaisesti ne viranomaiset sekä luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, jotka ovat velvollisia ottamaan jätteet takaisin laittoman siirron yhteydessä; näitä ovat ensin siirtoa koskevan ilmoituksen tekijä, jota kutsutaan tosiasialliseksi ilmoituksen tekijäksi, toiseksi se, jonka olisi pitänyt tehdä tämä ilmoitus mutta joka ei ole tehnyt sitä ja jota kutsutaan oikeudellisesti vastuussa olevaksi ilmoituksen tekijäksi, ja lopuksi lähtömaan toimivaltainen viranomainen tai sen edustaja. Tämä järjestys käy ilmi asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a ja b alakohdassa olevista sidosteisista ilmaisuista ”tai jos ilmoitusta ei ole tehty” ja ”tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista” (ks. analogisesti tuomio 16.2.2006, Pedersen, C‑215/04, EU:C:2006:108, 16 kohta). Kyseinen järjestys vahvistetaan saman asetuksen 24 artiklan 2 kohdan kolmannessa ja neljännessä alakohdassa, joissa säädetään, että kun jäte otetaan takaisin a, b ja c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on tehtävä uusi ilmoitus näiden alakohtien mukaisessa järjestyksessä.
38
Myös asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan lopussa olevasta sidosteisesta ilmaisusta ”tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista” voidaan päätellä, että kyseisen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdassa tarkoitetun kaltainen kyseisen jätteen hyödyntäminen tai siitä huolehtiminen voi tapahtua vain siinä tapauksessa, että lähtömaan viranomainen ei ota jätettä takaisin saman säännöksen c alakohdan nojalla.
39
Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 36 ja 37 kohdassa, yhtäältä asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a, b ja c alakohta ja toisaalta d ja e alakohta koskevat nimittäin erilaisia tilanteita. Kyseiset a, b ja c alakohta koskevat tilanteita, joissa kyseessä olevat jätteet ovat lähteneet lähtömaasta, joten kyseessä on ”takaisin ottaminen” tai ”palauttaminen” tähän maahan. Mainituissa d ja e alakohdassa sitä vastoin viitataan tilanteisiin, joissa jätteet eivät ole milloinkaan lähteneet lähtömaasta tai ne ovat jo saapuneet vastaanottomaahan taikka sijaitsevat vielä toisessa maassa, mutta niitä ei voida toimittaa takaisin lähtömaahan. Viimeksi mainituissa tapauksissa kyseiset jätteet on hyödynnettävä tai niistä on huolehdittava siinä maassa, jossa ne ovat, riippumatta siitä, onko kyse lähtömaasta, vastaanottomaasta vai jostakin muusta maasta.
40
Tätä päätelmää tukee asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan kolmas alakohta, jossa edellytetään lähtökohtaisesti uutta ilmoitusta, joka on kyseisen asetuksen 4 artiklan mukaan pakollinen kaikkien siirtojen ja siten kaikkien jätteiden kuljetusten osalta ainoastaan kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a, b ja c alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa mutta ei viimeksi mainitun säännöksen d ja e alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa.
41
Edellä esitetystä seuraa yhtäältä, että asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c ja d alakohtaa voidaan soveltaa vain vaihtoehtoisesti, koska d alakohtaa sovelletaan, jos c alakohtaa ei voida soveltaa, ja toisaalta, että kyseisessä d alakohdassa tarkoitettu tilanne vastaa tilannetta, jossa kyseiset jätteet ovat vastaanotto- tai lähtömaan alueella ja lähtömaan toimivaltainen viranomainen tai sen tähän tarkoitukseen valtuuttama yksikkö voi siten hyödyntää ne tai huolehtia niistä siellä.
42
Siitä seuraa myös, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa tilanteissa, joissa jätteet ovat ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamien tietojen mukaan poistuneet lähtömaasta, niitä on kuljetettu laittomasti jäsenvaltion alueella eivätkä niiden lähettäjät ole ottaneet niitä takaisin, sovelletaan asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaa.
43
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että viimeksi mainitussa säännöksessä ei täsmennetä nimenomaisesti, toisin kuin kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdassa, että jätteet hyödynnetään tai niistä huolehditaan, ja pohtii, mitä seurauksia aiheutuu siitä, että virasto ottaa kyseisen säännöksen c alakohdan nojalla takaisin jätteet, joiden siirron katsotaan olevan laiton, ja erityisesti, edellyttääkö tämä takaisin ottaminen välttämättä niiden hyödyntämistä tai niistä huolehtimista.
44
Ensinnäkin, kuten julkisasiamies pääasiallisesti toteaa ratkaisuehdotuksensa 49 kohdassa, toisin kuin muun muassa 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdan espanjankielisessä (valorizados o eliminados de forma alternativa), ranskankielisessä (valorisés ou éliminés d’une autre manière) ja italiankielisessä (recuperati o smaltiti in modo alternativo) versiossa, saman säännöksen saksankielisessä (auf andere Weise verwertet oder beseitigt werden) ja englanninkielisessä (alternatively recovered or disposed of) versiossa ilmaisu ”vaihtoehtoisella tavalla” voidaan ymmärtää siten, että sillä viitataan jätteiden hyödyntämiseen tai niistä huolehtimiseen sellaisen prosessin avulla, joka ei edellytä niiden takaisin ottamista. Mainittu säännös merkitsee näin ollen sitä, että hyödyntämisen ja huolehtimisen on aina tapahduttava takaisin ottamisen jälkeen, mutta ne voidaan toissijaisesti toteuttaa ilman, että jätteet otetaan ensin takaisin, kun takaisin ottaminen ei ole käytännössä mahdollista.
45
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin säädöksen erikielisten versioiden poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen säännöstön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on (tuomio 15.4.2010, Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
46
Tässä yhteydessä on toiseksi muistettava, että yhteisöstä tuli päätöksellä 93/98 Baselin yleissopimuksen sopimuspuoli, joten kyseinen yleissopimus on ollut erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä vuodesta 1994 lähtien (tuomio 21.1.2025, Conti 11. Container Schiffahrt II, C‑188/23, EU:C:2025:26, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
47
Kuten asetuksen N:o 1013/2006 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, antamalla asetuksen N:o 259/93, joka on kumottu ja korvattu asetuksella N:o 1013/2006, unionin lainsäätäjä on luonut jätteiden siirtojen rajoittamista ja valvontaa koskevat säännöt, joiden tarkoituksena on ollut muun muassa saattaa yhteisössä voimassa oleva jätteiden siirtojen valvonta- ja tarkastusjärjestelmä Baselin yleissopimuksen vaatimusten mukaiseksi.
48
Tässä yhteydessä Baselin yleissopimuksen 9 artiklan 2 kappaleen a ja b kohdassa mainitaan tilanne, jossa jätteet otetaan takaisin tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista, ne käsitellään ”muuten”. Tällainen sanamuoto viittaa, kuten asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdan saksan- ja englanninkieliset versiot ja kuten Baselin yleissopimuksen laitonta kuljetusta koskevien määräysten täytäntöönpanosta annettujen ohjeiden 101 ja 102 kohdasta (9 artiklan 2, 3 ja 4 kappale) lähinnä ilmenee, siihen, että takaisinottovelvollisuus tarkoittaa kyseisistä jätteistä huolehtimista ja, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista, jätteistä voidaan huolehtia ”muuten”. Näin ollen jätteen laittoman siirron havaitsemisen jälkeen tavoitteena on huolehtiminen tai hyödyntäminen joko sen jälkeen, kun jäte on otettu takaisin, tai jos tämä ei ole käytännössä mahdollista, kun se on käsitelty ”muuten”.
49
Lisäksi asetuksen N:o 1013/2006 johdanto-osan 1 ja 7 perustelukappaleessa mainitun ympäristön ja ihmisten terveyden suojelun tavoitteen (ks. vastaavasti tuomio 8.9.2009, komissio v. parlamentti ja neuvosto, C‑411/06, EU:C:2009:518, 62 kohta ja tuomio 28.5.2020, Interseroh, C‑654/18, EU:C:2020:398, 51 kohta) sekä sen edellyttämän, asetuksen 2 artiklan 8 alakohdassa määritellyn ympäristön kannalta hyväksyttävän jätehuollon mukaisesti kyseisen asetuksen 2 artiklan 34 alakohdasta ja 3 artiklasta, jossa vahvistetaan menettelykehykset kaikille jätteiden siirroille, käy ilmi, että jätteiden siirto, olipa se laillista tai laitonta, tapahtuu vain jätteiden hyödyntämistä tai niistä huolehtimista varten.
50
Näin ollen asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä I A olevaan ilmoituslomakkeeseen, joka on, kuten tämän tuomion 40 kohdassa on muistutettu, lähtökohtaisesti pakollinen siinä tapauksessa, että jäte on otettu takaisin asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan nojalla, sisältyy nimike, jonka osalta ilmoituksen tekijän on rastitettava kohta ”huolehtiminen” tai ”hyödyntäminen”, mikä tarkoittaa, että huolehtiminen tai hyödyntäminen tapahtuu välttämättä kyseisen takaisinoton jälkeen.
51
Vastaavasti asetuksen N:o 1013/2006 25 artiklan 1 kohdan, joka koskee takaisinottamisen kustannuksia, kun siirto on laiton, sanamuodosta ilmenee, että näihin kustannuksiin kuuluvat muun muassa 24 artiklan 2 kohdan mukaisesta hyödyntämisestä tai huolehtimisesta aiheutuvat kustannukset, mikä merkitsee myös, että takaisinotto sisältää hyödyntämisen tai huolehtimisen.
52
Tätä päätelmää tukee lisäksi direktiivin 2008/98 15 artikla, johon viitataan asetuksessa N:o 1013/2006 ja jossa säädetään jätehuoltoa koskevasta vastuusta ja erityisesti jätteen tuottajan tai haltijan velvollisuudesta huolehtia itse jätteen käsittelystä eli hyödyntämis- tai loppukäsittelytoimen suorittamisesta tai antaa se jonkin muun tahon tehtäväksi. Direktiivin 2008/98 16 artiklassa säädetään lisäksi, että jäsenvaltioiden on perustettava erityisiä laitoksia, jotka pystyvät huolehtimaan jätteistä myös silloin, kun ne ovat peräisin kolmansista maista tai kun niiden määränpäänä on kolmas maa.
53
Kolmanneksi asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaa on tulkittava tällä tavoin, kun otetaan huomioon kyseisen asetuksen pääasiallinen tavoite eli ympäristön ja ihmisten terveyden suojelu sekä sen edellyttämä ympäristön kannalta hyväksyttävä jätehuolto, sellaisina kuin ne on palautettu mieleen tämän tuomion 49 kohdassa.
54
Jos näet toimivaltainen viranomainen antaisi laittomasti siirretyt jätteet niiden takaisin lähtömaahan toimittamisen jälkeen niiden omistajalle, joka, kuten pääasioissa, voi haluta saada ne takaisin mutta ei ole halunnut itse järjestää niiden palauttamista, olisi olemassa vaara siitä, että jätteet siirretään uudelleen laittomasti ja joka tapauksessa käsittelemättä, mikä vaarantaisi ympäristön kannalta hyväksyttävän jätehuollon tavoitteen sekä Baselin yleissopimuksen 4 artiklan 2 kappaleen d kohdassa asetetun ja asetuksen N:o 1013/2006 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa mainitun vaatimuksen siitä, että vaarallisten jätteiden siirrot on rajoitettava ympäristön kannalta hyväksyttävällä ja tehokkaalla jätehuollolla mahdollisimman vähäisiksi.
55
Lopuksi voidaan todeta, että jätteiden siirroista sekä asetusten (EU) N:o 1257/2013 ja (EU) 2020/1056 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1013/2006 kumoamisesta 11.4.2024 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2024/1157 (EUVL L, 2024/1157) 25 artiklan, jolla on määrä korvata asetuksen N:o 1013/2006 24 artikla 21.5.2026 alkaen, 2 kohdassa täsmennetään vastedes nimenomaisesti, että kyseisen säännöksen a, b ja c alakohdassa tarkoitetun viranomaisen tai oikeushenkilön tai luonnollisen henkilön on otettava jäte takaisin ”järjestääkseen sen loppukäsittelyn tai hyödyntämisen”.
56
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että yhtäältä kyseisen säännöksen c ja d alakohtaa sovelletaan vaihtoehtoisesti, koska d alakohtaa sovelletaan, jos c alakohtaa ei voida soveltaa, ja toisaalta kyseisessä c alakohdassa velvoitetaan lähtömaan toimivaltainen viranomainen silloin, kun se havaitsee jätteiden siirron, jonka se katsoo olevan laiton, hyödyntämään tällaisen siirron jälkeen takaisin otetun jätteen tai huolehtimaan siitä.
Kolmas kysymys
57
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta – siltä osin kuin siinä säädetään, että lähtömaan toimivaltaisen viranomaisen on huolehdittava takaisin ottamiensa jätteiden hyödyntämisestä tai huolehtimisesta alkuperäisen lähettäjän vastustuksesta huolimatta – pätevä, kun otetaan huomioon perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu omaisuudensuoja.
58
Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa määrätään, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin kyseisessä yleissopimuksessa. Tämä määräys ei kuitenkaan ole esteenä sille, että unionin oikeudessa myönnetään laajempi suoja. Tästä seuraa, että perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan tulkinnassa on otettava huomioon Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklaa, jossa vahvistetaan omaisuudensuoja, koskeva Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59
Perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohtaan sisältyy kolme erillistä normia. Ensimmäisessä normissa, joka sisältyy määräyksen ensimmäiseen virkkeeseen ja joka on luonteeltaan yleinen, konkretisoituu omaisuuden kunnioittamisen periaate. Määräyksen toisessa virkkeessä olevassa toisessa normissa on kyse omaisuuden riistämisestä, jolle asetetaan tietyt edellytykset. Kolmannessa normissa, joka ilmaistaan määräyksen kolmannessa virkkeessä, puolestaan tunnustetaan jäsenvaltioille oikeus säännellä omaisuuden käyttöä siinä määrin kuin se on tarpeen yleisen edun vuoksi. Nämä säännöt ovat kuitenkin sidoksissa toisiinsa. Toinen ja kolmas sääntö liittyvät nimittäin yksittäisiin esimerkkeihin omaisuudensuojaan puuttumisesta, ja niitä on tulkittava ensimmäisessä säännössä vahvistetun periaatteen valossa (ks. vastaavasti tuomio 10.7.2025, INTERZERO ym., C‑254/23, EU:C:2025:569, 144 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60
Lisäksi on muistutettava, että omaisuuden riistäminen edellyttää, että omaisuus on otettu pois tai pakkolunastettu muodollisesti tai että riidanalainen tilanne oli rinnastettavissa tosiasialliseen pakkolunastustoimenpiteeseen (tuomio 5.5.2022, BPC Lux 2 ym., C‑83/20, EU:C:2022:346, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
61
Nyt käsiteltävässä asiassa asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan sanamuodosta sellaisenaan ilmenee, että kyseessä olevaa toimenpidettä eli sitä, että lähtömaan toimivaltainen viranomainen ottaa laittomasti siirretyt jätteet takaisin niiden hyödyntämistä tai niistä huolehtimista varten, sovelletaan toissijaisesti, koska kyseinen viranomainen toimii ainoastaan silloin, kun jätteiden laiton siirto on ilmoituksen tekijän vastuulla – olipa kyseessä jätteen omistaja tai joku, joka on saanut omistajalta luvan jätteiden siirtoon – ja kun viimeksi mainittu ei ole ottanut kyseisiä jätteitä takaisin eikä etenkään ole osoittanut haluaan tai kykyään hoitaa niitä ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla tai saattaa yrittää uudelleen siirtää niitä laittomasti.
62
Kun otetaan huomioon toimivaltaisen viranomaisen toimenpiteen toissijaisuus, ei näin ollen voida katsoa, että toimivaltaisen viranomaisen toteuttama laittomasti siirrettyjen jätteiden takaisin ottaminen merkitsisi perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua omaisuuden riistämistä. Asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa nimittäin annetaan ilmoituksen tekijälle etusija jätteen takaisinotossa.
63
Tällaisella toimenpiteellä kuitenkin rajoitetaan perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan kolmannessa virkkeessä tarkoitettua omaisuuden käyttöä koskevan sääntelyn piiriin kuuluvan omistusoikeuden käyttöä, koska kyseisten jätteiden osalta lopullisena päämääränä on välttämättä oltava niiden hyödyntäminen tai niistä huolehtiminen.
64
Tässä yhteydessä on muistutettava, että perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu omaisuudensuoja ei ole ehdoton ja että sen käyttöä voidaan perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan rajoittaa unionin yleisen edun mukaisten tavoitteiden saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 10.7.2025, INTERZERO ym., C‑254/23, EU:C:2025:569, 108 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
65
Ensinnäkin on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa asetettu vaatimus, jonka mukaan omistusoikeuden käyttämistä voidaan rajoittaa ”ainoastaan lailla”, täyttyy, koska kahteen ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee, että asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että siinä velvoitetaan lähtömaan toimivaltainen viranomainen hyödyntämään takaisinotetut jätteet tai huolehtimaan niistä, mikä voi rajoittaa jätteiden omistajien omaisuudensuojaa. Vaikka näet toimessa, joka mahdollistaa puuttumisen perusoikeuksien käyttämiseen, on määritettävä asianomaisen oikeuden käyttämiselle asetettavan rajoituksen laajuus, unionin tuomioistuin voi tarvittaessa täsmentää tulkintateitse rajoituksen konkreettisen ulottuvuuden sekä kyseessä olevan unionin lainsäädännön sanamuodon kannalta että sen yleisen järjestelmän ja sillä tavoiteltujen päämäärien kannalta (ks. vastaavasti tuomio 21.6.2022, Ligue des droits humains, C‑817/19, EU:C:2022:491, 114 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
66
Toiseksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että ympäristön ja ihmisten terveyden suojelu on yksi niistä yleisen edun mukaisista tavoitteista, joilla voidaan oikeuttaa omaisuudensuojaan kohdistuvia rajoituksia (ks. vastaavasti tuomio 9.3.2010, ERG ym., C‑379/08 ja C‑380/08, EU:C:2010:127, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 10.7.2025, INTERZERO ym., C‑254/23, EU:C:2025:569, 152 kohta). Kuten tämän tuomion 49 kohdassa todetaan, asetuksen N:o 1013/2006 pääasiallinen tavoite on ympäristön ja ihmisten terveyden suojelu. EY 175 artiklassa (josta on tullut SEUT 192 artikla), joka muodostaa asetuksen N:o 1013/2006 oikeusperustan, viitataan näet tavoitteisiin, jotka on asetettu EY 174 artiklassa (josta on tullut SEUT 191 artikla), jossa määrätään, että unionin ympäristöpolitiikalla myötävaikutetaan muun muassa ympäristön laadun säilyttämiseen, suojeluun ja parantamiseen sekä ihmisten terveyden suojeluun ja että tällä politiikalla pyritään suojelun korkeaan tasoon.
67
Kolmanneksi asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa tarkoitetun laittoman siirron kohteena olevan jätteen takaisinottamisen seurausten oikeasuhteisuudesta on muistutettava, että suhteellisuusperiaate edellyttää, että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa unionin toimielinten toimilla ja että toimilla ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista kyseisten tavoitteiden toteuttamiseksi, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (ks. vastaavasti tuomio 6.9.2017, Slovakia ja Unkari v. neuvosto, C‑643/15 ja C‑647/15, EU:C:2017:631, 206 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 10.7.2025, INTERZERO ym., C‑254/23, EU:C:2025:569, 109 kohta).
68
Tältä osin on todettava, että se, että lähtömaan toimivaltainen viranomainen ottaa laittomasti siirretyt jätteet takaisin niiden hyödyntämistä tai niistä huolehtimista varten, soveltuu ympäristön ja ihmisten terveyden suojelemiseen siltä osin kuin sillä taataan näiden jätteiden käsittely.
69
Sitä vastoin unionin tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä esiin tuodun kaltainen vähemmän rajoittava toimenpide eli se, että jätteet olisi annettu oikeudellisesti vastuussa olevalle tai tosiasialliselle ilmoituksen tekijälle sen jälkeen, kun lähtömaan viranomainen oli ottanut ne takaisin, jotta kyseiset ilmoituksen tekijät hyödyntäisivät jätteet itse tai huolehtisivat niistä, tarvittaessa lähtömaan viranomaisen valvonnassa, ei olisi ollut asianmukainen toimenpide ympäristön ja ihmisten terveyden suojelemiseksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteama ilmoituksen tekijöiden haluttomuus tai kyvyttömyys ottaa jätteitä takaisin sekä kyseisten siirtojen lainvastaisuus herättävät nimittäin vakavia epäilyjä ilmoituksen tekijöiden halusta tai kyvystä hyödyntää jätteet tai huolehtia niistä, joten kyseisessä suullisessa käsittelyssä mainitulla vähemmän rajoittavalla toimenpiteellä ei olisi taattu ympäristön ja ihmisten terveyden suojelua.
70
Aiheutuvat haitat eli käsiteltävissä asioissa omaisuudensuojan rajoitukset eivät myöskään ole suhteettomia ympäristön ja ihmisten terveyden suojelua koskevaan tavoitteeseen nähden.
71
Yhtäältä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ihmisten terveyden suojelu on ensisijaisessa asemassa taloudellisiin seikkoihin nähden, joten sillä voidaan perustella jopa huomattavatkin epäedulliset taloudelliset seuraukset tietyille toimijoille (ks. vastaavasti tuomio 16.12.2008, Arcelor Atlantique ja Lorraine ym., C‑127/07, EU:C:2008:728, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Vastaavasti perusoikeuskirjan 35 artiklan mukaan ihmisten terveyden korkeatasoinen suojelu varmistetaan kaikkien unionin politiikkojen ja toimintojen määrittelyssä ja toteuttamisessa, ja perusoikeuskirjan 37 artiklan mukaan ympäristönsuojelun korkea taso ja ympäristön laadun parantaminen on sisällytettävä unionin politiikkoihin ja varmistettava kestävän kehityksen periaatteen mukaisesti.
72
Toisaalta kyseiset rajoitukset ovat rajoitettuja ja niitä valvotaan.
73
Kuten näet tämän tuomion 62 kohdassa todetaan, asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdassa ei edellytetä, että jätteiden omistaja, riippumatta siitä, onko se kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ilmoituksen tekijä vai ei, menettää kaikki oikeutensa näihin jätteisiin tai että ne riistetään siltä käytännössä kokonaan.
74
Lisäksi on muistutettava, että tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden mukaisesti lähtömaan viranomaisen takaisin ottamien jätteiden hyödyntämistä tai niistä huolehtimista koskeviin päätöksiin voidaan hakea muutosta (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.6.2018, G.I.E.M. S.R. L. ym. v. Italia, CE:ECHR:2018:0628JUD000182806, 302 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 10.9.2024, Neves 77 Solutions, C‑351/22, EU:C:2024:723, 95 ja 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Pääasiassa kyseessä olevat asiat ovat lisäksi osoitus siitä, että kyseessä olevia omaisuudensuojan rajoituksia valvotaan tuomioistuimessa, jolloin ne voidaan tarvittaessa riitauttaa vetoamalla sääntöjenvastaisuuksiin, myös siltä osin kuin on kyse jätteeksi luokittelusta taikka mielivaltaisesta tai kohtuuttomasta toiminnasta. Tätä tuomioistuinvalvontaa varten kyseiset jätteiden hyödyntämistä tai niistä huolehtimista koskevat päätökset on lisäksi perusteltava, ja ne on käsiteltävissä asioissa perusteltu sillä, etteivät UQ ja IC kykene varmistamaan jätteiden takaisin ottamista ja käsittelyä. Tällaiset perustelut edellyttävät, että toimivaltainen viranomainen varmistuu ilmoituksen tekijän kahdessa suhteessa puutteellisesta toiminnasta eli puutteesta sekä jätteiden siirron että käsittelyn osalta, mikä edellyttää ilmoituksen tekijän kanssa käytävää tietojenvaihtoa, niin kuin pääasioissa on tosiasiallisesti tehty, ja se voi mahdollistaa sen, että ilmoituksen tekijä voi ottaa kyseessä olevat jätteet takaisin, jos se osoittaa kykenevänsä käsittelemään ne.
75
Näin ollen asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan tulkinnalla, sellaisena kuin se ilmenee ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annetusta vastauksesta, voidaan taata ympäristön ja ihmisten terveyden suojelun korkea taso, joka on myös perusoikeuskirjan tavoite, ja se on näin ollen perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kohdan mukainen.
76
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että kolmannen kysymyksen tarkastelussa ei ole tullut esille mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan pätevyyteen.
Oikeudenkäyntikulut
77
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa
on tulkittava siten, että
yhtäältä kyseisen säännöksen c ja d alakohtaa sovelletaan vaihtoehtoisesti, koska d alakohtaa sovelletaan, jos c alakohtaa ei voida soveltaa, ja toisaalta kyseisessä c alakohdassa velvoitetaan lähtömaan toimivaltainen viranomainen silloin, kun se havaitsee jätteiden siirron, jonka se katsoo olevan laiton, hyödyntämään tällaisen siirron jälkeen takaisin otetun jätteen tai huolehtimaan siitä.
2)
Kolmannen kysymyksen tarkastelussa ei ole tullut esille mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa asetuksen N:o 1013/2006 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan pätevyyteen.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.