62003CC0371_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ebben az ügyben az Oberlandesgericht Köln (kölni fellebbviteli bíróság) a Szerb és a Montenegrói Köztársaság, valamint az Európai Gazdasági Közösség közötti kereskedelem megtiltásáról szóló, 1992. június 1‑jei 1432/92/EGK tanácsi rendelet (a továbbiakban: az embargóról szóló rendelet)(2) értelmezésére vonatkozóan két kérdést terjesztett a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra.
2. A nemzeti bíróság lényegében arra vár választ, hogy az embargóról szóló rendelet 1. cikkének d) pontja tiltja‑e az utasok embargóval sújtott országokba, illetve onnan történő „szakaszos szállítását.” Ilyen szállításon a Közösség valamely tagállamában székhellyel rendelkező vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel rendelkező vállalkozás közötti közös és egységes gazdasági tevékenység révén üzletszerűen végzett személyszállítás értendő, amelynek során az előbbi vállalkozás az embargós övezet határának közelébe, illetőleg onnan, az utóbbi pedig erről a helyről az embargós övezetbe, illetőleg onnan az említett helyre szállítja az utasokat, akik előre megszervezett módon járművet váltanak, és egységes jegyet vesznek, amely az egész útvonalon való utazásra jogosítja őket.
Jogi háttér
3. A volt Jugoszláv Szövetségi Köztársaság több tagköztársaságának függetlenné válását kísérő viszályokkal, különösen pedig az 1992-ben Bosznia-Hercegovinában fellépő viszályokkal összefüggésben az Egyesült Nemzetek (ENSZ) Biztonsági Tanácsa, az ENSZ Alapokmányának VII. fejezete alapján eljárva, 1992-ben meghozta a Szerb és Montenegrói Köztársaságok elleni gazdasági embargó elrendeléséről szóló, 757. (1992) számú határozatot (a továbbiakban: az embargóra vonatkozó ENSZ-határozat). Az embargó elsősorban a nyersanyagokkal és a késztermékekkel való kereskedelmet érintette.
4. Az embargóra vonatkozó ENSZ-határozat 4. pontja előírta, hogy minden állam köteles tartózkodni:
„a) a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságból (Szerbiából és Montenegróból) származó, onnan a jelen határozat meghozatalát követően kivitt nyersanyagoknak és késztermékeknek a területükre való behozatalától;
b) az állampolgáraik által vagy a területükön végzett olyan tevékenységektől, amelyek a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságból (Szerbiából és Montenegróból) származó nyersanyagok és késztermékek kivitelét vagy átrakodását segítik elő, vagy annak elősegítésére alkalmasak, vagy az állampolgáraik, légijárműveik vagy hajóik által a területükön végzett, a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságból (Szerbiából és Montenegróból) származó, onnan a jelen határozat meghozatalát követően kivitt nyersanyagokra és késztermékekre vonatkozó minden ügylettől, beleértve a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságba (Szerbiába és Montenegróba) az ilyen tevékenység vagy ügylet céljából pénzeszköz bármiféle átutalását;
c) az állampolgáraik által vagy a területükön, vagy a lobogójuk alatt közlekedő légijárművek vagy hajók alkalmazásával a területükről vagy azon kívülről származó nyersanyagok és késztermékek eladásától vagy szolgáltatásától – kivéve a 724. (1991) számú határozat alapján felállított bizottságnak bejelentett, tisztán orvosi, illetőleg élelmezési célú szolgáltatásokat –, a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságban (Szerbia és Montenegró) lévő természetes vagy jogi személy részére vagy bármely természetes vagy jogi személy részére a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságban (Szerbia és Montenegró) vagy onnan folytatott üzleti tevékenység; valamint az állampolgáraik által vagy a területükön végzett olyan tevékenységektől, amely az ilyen nyersanyagok és késztermékek eladását vagy szolgáltatását segíti elő, vagy annak elősegítésére alkalmas.”
5. Az embargóra vonatkozó ENSZ-határozat 5. pontja a következőképpen rendelkezett: „[…] minden állam köteles tartózkodni a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró) hatóságai vagy a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságban (Szerbia és Montenegró) kereskedelmi, ipari vagy szolgáltatási tevékenységet folytató vállalkozás részére pénzeszközök vagy bármely más pénzügyi vagy gazdasági erőforrás rendelkezésre bocsátásától, továbbá köteles megakadályozni állampolgárait és a felségterületén tartózkodó bármely más személyt abban, hogy ilyen pénzeszközöket vagy erőforrásokat a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró) hatóságai vagy az előbb említett vállalkozás részére átutaljon, vagy bármilyen módon rendelkezésére bocsásson, és hogy bármilyen más pénzeszközt átutaljon a Jugoszláv Szövetségi Köztársaságban (Szerbia és Montenegró) lévő természetes vagy jogi személy részére, a tisztán orvosi vagy emberiességi, illetőleg élelmezési célú kifizetések kizárólagos kivételével.”
6. Az embargóra vonatkozó ENSZ-határozatot követve a Közösség és a tagállamok megállapodtak abban, hogy közösségi aktushoz, vagyis az embargóról szóló rendelethez folyamodnak, hogy a tizedik preambulumbekezdésnek megfelelően biztosítsák az abban foglalt „bizonyos embargós intézkedéseknek a Közösségben való egységes alkalmazását”.
7. A Közösség, valamint a Szerb és a Montenegrói Köztársaság között a nyersanyagok és késztermékek kereskedelmének, illetve az azok kereskedelmét közvetlenül vagy közvetve elősegítő tevékenységnek az 1992. május 31‑től alkalmazandó általános tilalmán kívül az embargóról szóló rendelet 1. cikkének d) pontja Szerb és a Montenegrói Köztársaság gazdaságának közvetlen vagy közvetett fejlesztését célzó vagy eredményező nem pénzügyi szolgáltatások nyújtását is tiltja, különösen az alábbiakkal kapcsolatosakat:
i) a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban, illetőleg onnan folytatott bármilyen gazdasági tevékenység; vagy
ii) a következő személyek valamelyike:
– a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban lévő minden természetes személy,
– a Szerb és a Montenegrói Köztársaság joga szerint alakult vagy bejegyzett bármely jogi személy,
– bármely szervezet, amely (a Szerb és a Montenegrói Köztársaságon belül vagy azon kívül) gazdasági tevékenységet folytat, és a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban lakó személy vagy e köztársaságok joga szerint alakult vagy bejegyzett szervezet ellenőrzése alatt áll.
[…]”
8. Az embargóról szóló rendelet 5. cikkének rendelkezése szerint e rendelet „hatálya kiterjed a Közösség egész területére (beleértve a légterét is) és bármely tagállam joghatósága alá tartozó minden légijárműre és hajóra, valamint bármely tagállam bárhol tartózkodó állampolgárára, továbbá bármely tagállam joga szerint alakult vagy bejegyzett szervezetre”.
Az alapügy és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9. Siegfried Aulinger németországi székhelyű buszvállalkozó. Az embargó rendelet hatálybalépése után is főként szerb és montenegrói vendégmunkásokat szállított az embargós övezet határának közelébe. Onnan az utasokat a szerbiai és montenegrói célállomásokra az embargós övezetben székhellyel rendelkező buszvállalkozás vitte tovább. Az ellenkező irányú utazás – Szerbiából és Montenegróból Németországba – hasonló módon történt. Erre a gyakorlatra a nemzeti bíróság „szakaszos szállításként” hivatkozik.
10. Siegfried Aulinger a németországi székhelyű utazási iroda, a Deutsche Touring GmbH alvállalkozóként járt el, amely a németországi indulási állomás és a Szerbiában és Montenegróban található célállomások között, valamint az ellenkező irányban szervezte a teljes utazást, és egységes jegyeket adott ki az egész utazásra. A buszút szerbiai és montenegrói szakaszát ellátó társaságok a Deutsche Touring GmbH-val való együttműködési megállapodás alapján működtek, amely letéti számlára fizette a díjazásukat, vagy hitelt nyújtott. Az embargós övezetben a partner továbbutalhatta e hitelt, vagy biztosítékként használta a harmadik felekkel lebonyolított ügyleteknél.
11. Siegfried Aulinger ellen – miután 1993 januárjában egy németországi visszaút során az osztrák–német határon a vámtisztek megállították – büntetőeljárás indult az embargó rendelet megsértése miatt. Siegfried Aulinger ezt követően felhagyott a szakaszos szállítási tevékenységével, különösen azután, hogy nem hivatalos tájékoztatás útján a német hatóságok megerősítették, hogy az ilyen tevékenységek jogellenesek.
12. A Siegfried Aulinger elleni büntetőeljárást megszüntették, miután a Bundesgerichtshof (szövetségi bíróság) 1995. április 21‑én hozott ítéletében kimondta, hogy az embargóra vonatkozó ENSZ‑határozat nem tiltja a magánszemélyek Szerbiába és Montenegróba való szállítását. A bíróság azt is kimondta, hogy szükségtelen arról határozni, hogy ugyanez vonatkozott‑e az embargóról szóló rendeletre is, mivel a nemzeti jog szerint ezen egyezmény megsértése nem minősül bűncselekménynek.
13. Siegfried Aulinger kártérítést kért az őt ért veszteségekért. A büntetőeljárást lefolytató Bajorországgal való megegyezést követően 2001 szeptemberében kártérítési keresetet indított a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen is. Siegfried Aulinger 500 000 DEM kártérítést kért a fő jövedelemforrásának elvesztése miatt, amelynek oka a szerb és montenegrói határhoz, illetve onnan történő szállítási tevékenység majdnem teljes beszüntetése. Igényét arra az érvre alapította, hogy a német hatóságok értelmezésével ellentétben az embargóról szóló rendelet nem tiltja a szakaszos szállítás gyakorlatát. Siegfried Aulinger a keresete alátámasztásaként arra a tényre hivatkozik, hogy más tagállamok és kezdetben a Bizottság is úgy vélte, hogy az ilyen tevékenységek nem tilosak az embargóról szóló rendelet alapján, és hogy következésképpen a német hatóságoknak egyeztetniük kellett volna a többi tagállammal, mielőtt e – sok buszvállalkozó megélhetése szempontjából döntő fontosságú – kérdéssel kapcsolatban állást foglaltak volna.
14. A Landgericht Bonn (bonni körzeti bíróság) a 2002. szeptember 4‑i ítéletével elutasította Siegfried Aulinger kártérítési keresetét, közelebbről azzal az indokkal, hogy az embargóról szóló rendelet német értelmezése igazolható volt, következésképpen nem állt fenn a Bürgerliches Gesetzbuch (polgári törvénykönyv) 839. §‑ában az állam kártérítési felelősségének megállapíthatóságához szükséges vétkesség.
15. Siegfried Aulinger fellebbezett az ítélet ellen az Oberlandesgericht Köln (kölni fellebbviteli bíróság) előtt, amely felfüggesztette az eljárást, és az alábbi két kérdést terjesztette a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra:
„1) Úgy kellett‑e értelmezni az 1432/92 rendelet 1. cikkének d) pontját, hogy az embargós övezetbe, illetőleg az onnan történő vállalkozási jellegű – az ún. szakaszos szállítás formájában végzett – személyszállítás engedélyezett volt, vagy pedig úgy, hogy az tilos volt?
Szakaszos szállításon a következő értendő: az embargós övezetbe, illetőleg az onnan történő, a Közösség valamely tagállamában székhellyel rendelkező vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel rendelkező vállalkozás együttműködésében megvalósuló személyszállítás, amelynek során az előbbi vállalkozás az embargós övezet határának közelébe, a másik pedig onnan az embargós övezetbe szállítja az utasokat (az utasok átszállásával).
2) Abban az esetben, ha a Bíróság a szakaszos szállítás jogszerűségét megengedhetőnek ítéli: köteles‑e a tagállam az EK 10. és az EK 297. cikk vagy a közösségi jog más rendelkezése alapján egyeztetni más tagállamokkal vagy a Bizottsággal, mielőtt nemzeti intézkedésekkel fellépne a szakaszos szállítás állítólagos jogellenessége ellen?”
16. Siegfried Aulinger, Németország és a Bizottság írásbeli észrevételeket terjesztettek elő, és képviseltették magukat a tárgyaláson.
Az első kérdésről
Észrevételek
17. Első kérdésével a nemzeti bíróság azt kívánja megtudni, hogy a szakaszos szállítás fent leírt gyakorlatát tiltja‑e az embargóról szóló rendelet 1. cikke.
18. Siegfried Aulinger különbséget tesz az embargós övezetbe vagy az onnan történő, teljes egészében vett szakaszos szállítás, illetőleg az ilyen szállításhoz hozzájáruló részszolgáltatás (amilyet ő is nyújtott a szakaszos szállítás szervezője számára, és amely az embargós övezeten kívül történt) között. Siegfried Aulinger véleménye szerint egyik sem ellentétes az embargóról szóló rendelettel.
19. Amennyiben a Siegfried Aulinger által a szakaszos szállítással összefüggésben nyújtott szolgáltatásokat az embargóról szóló rendelettel ellentétesnek ítéljük, az arra az abszurd megállapításra vezetne, hogy a szakaszos szállításhoz közvetve hozzájáruló bármilyen cselekmény tilos. Az utazásra szóló jegyet árusító személy, az autóbusz üzemanyagtartályát feltöltő benzinkutas, a buszjegy árát kifizető utasok szintén megsértenék az embargóról szóló rendeletet. Az embargó gazdasági jellegű, de nem ír elő utazási és személyszállítási tilalmat.
20. Ugyanez lenne érvényes a szakaszos szállítás mint egész megszervezésére. Amennyiben a célja az embargóra vonatkozó ENSZ-határozatban foglalt szankciók közösségbeli egységes végrehajtásának biztosítása, az embargóról szóló rendelet 1. cikkének d) pontját az utóbbi határozatra tekintettel kell értelmezni. E határozat 5. pontja csupán azt tiltotta meg az államok számára, hogy a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság (Szerbia és Montenegró) hatóságai vagy vállalkozásai részére „pénzeszközöket vagy bármilyen más pénzügyi vagy gazdasági erőforrást” bocsássanak rendelkezésre. A gazdasági erőforrás fogalma magában foglalta ugyan a szerb és montenegrói vállalkozások részére nyújtott szolgáltatásokat, de az utasoknak a szerb és montenegrói utazási vállalkozásokhoz való szállítása nem tekinthető annak. Ebben az esetben a szolgáltatások egyedüli igénybe vevői az utasok voltak.
21. A német kormány úgy véli, hogy az üzletszerűen végzett személyszállítás az embargóról szóló rendelet 1. cikkének d) pontja értelmében vett szolgáltatásnak minősül; e rendelkezés nagyon tág kifejezéseket tartalmaz. Ebből a szempontból nem bír jelentőséggel, hogy a szállítás szakaszos vagy közvetlen szállítás útján valósul meg. A „szakaszos szállítás” gyakorlata legalább közvetetten hatással van a Szerb és a Montenegrói Köztársaság gazdaságának fejlesztésére, többek között az embargós övezetben székhellyel bíró vállalkozásoknak a személyszállításért való díjazása – amely e vállalkozások, illetve végső soron az embargóval sújtott országok gazdasági erőforrásokkal való ellátását eredményezi –, valamint a külföldi valutának az utasok általi közvetett behozatala révén.
22. A szó szerinti értelmezést támasztja alá az embargóról szóló rendelet szelleme és célja is. A német kormány az embargóról szóló rendelet kilencedik preambulumbekezdésére hivatkozik, amely anélkül, hogy minősítene, megállapítja, hogy „a Szerb és a Montenegrói Köztársasággal való gazdasági kapcsolatokat meg kell szakítani”.
23. A német kormány szerint az embargóról szóló rendeletet az embargóra vonatkozó ENSZ‑határozattól függetlenül kell értelmezni. A közösségi jogalkotónak joga van az embargóra vonatkozó ENSZ‑határozatnál szigorúbb embargót is elrendelni, az embargós övezetnek a Közösséghez való földrajzi közelségére figyelemmel.
24. A német kormány továbbá úgy érvel, hogy az embargóról szóló rendelet hatékony érvényesülése biztosításának szükségessége szintén megköveteli a „szakaszos szállítás” tilalmát. Máskülönben a rendelet rendelkezéseit könnyen ki lehetett volna játszani a Közösség és a szerbiai vagy montenegrói buszvállalkozásokkal való együttműködési megállapodások révén.
25. A Bizottság a Bosphorus - ügyben hozott ítéletre(3) utalva elismeri, hogy az ENSZ Biztonsági Tanácsa valamely határozatának végrehajtására elfogadott közösségi jogi rendelkezés értelmezése érdekében e határozatra kell visszautalni. Az embargóról szóló rendelet 1. cikkének d) pontjában foglalt, a nem pénzügyi szolgáltatások nyújtásának az alapügyben tárgyalt tilalma nem az embargóra vonatkozó ENSZ‑határozatból ered, amely csak a nyersanyagok és termékek kereskedelmével, valamint a kapcsolódó szolgáltatásokkal és pénzügyi átutalásokkal foglalkozik.
26. Az embargós övezetbe és az onnan történő személyszállítást illetően a Bizottság csupán az embargóról szóló rendelet 1. cikkének d) pontja alapján három típust különít el: nevezetesen az embargós övezetbe vagy onnan történő személyszállítás, a Közösségen belüli állomásról az embargó alá tartozó országok határához való szállítás – az utasoknak az embargós övezeten belüli útszakaszon való szállítását biztosító partner-busztársaságokhoz, illetve ellenkező irányban való szervezett elszállítása nélkül –, valamint a „szakaszos szállítás”, ahogyan arról az alapügyben szó van.
27. A Bizottság úgy érvel, hogy míg a második típusú szállítás nem tartozik az embargóról szóló rendelet 1. cikkének tilalma alá, az utasok mind közvetlen, mind „szakaszos szállítását” tiltja az 1. cikk.
28. A Bizottság szerint a közvetlen szállítás két módon segíti elő az embargó sújtotta országok gazdaságát. Egyrészt a szerb és a montenegrói közlekedési eszközöket egyéb használatra szabaddá teszi, másrészt lehetővé teszi a kivándorló munkavállalók számára, hogy hazavigyék a pénzügyi forrásokat.
29. A „szakaszos szállítás” az embargó sújtotta nemzeti gazdaságokat közvetve támogató nem pénzügyi szolgáltatásnak minősül. Valamely közösségi vállalkozás az embargós övezetben székhellyel rendelkező vállalkozásokkal való együttműködésben biztosítja az utasok megérkezését és következésképpen általuk a külföldi valuta hazahozatalát. Az embargós övezetben székhellyel rendelkező társult vállalkozásoknak az utazás szerbiai és montenegrói részéért történő díjazása révén a közösségi vállalkozás közvetve Szerbia és Montenegró gazdaságához járul hozzá.
30. A Bizottság végül azzal érvel, hogy a nemzeti bíróság feladata az alapügy keretében megállapítani, hogy valójában ki a felelős a tiltott szolgáltatás nyújtásáért. A nemzeti bíróságnak el kell döntenie, hogy Siegfried Aulingerről – bár ő közvetlenül nem felelős annak teljes megszervezéséért és végrehajtásáért – meg lehet‑e állapítani, hogy megsértette az embargót azzal, hogy részt vett a „szakaszos szállítás” nyújtásában.
A főtanácsnok álláspontja
31. Mindenekelőtt az embargóról szóló rendeletben foglalt nem pénzügyi szolgáltatások tilalmát véleményem szerint az embargóra vonatkozó ENSZ‑határozattól függetlenül lehet értelmezni. A rendelet rendelkező része ugyanis kiterjeszti a nyersanyagok és késztermékek kereskedelmére és a pénzügyi kapcsolatokra vonatkozó embargót a nem pénzügyi szolgáltatásokra. Mivel az embargóra vonatkozó ENSZ‑határozat nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely megtiltaná az államoknak, hogy további embargós intézkedéseket hozzanak, a Közösség az EK‑Szerződés – különösen annak 113. cikke – szerinti hatáskör alapján eljárva, valamint saját politikai megfontolásai alapján úgy döntött, hogy így tesz. E kiterjedtebb közösségi intézkedéseket az embargóra vonatkozó ENSZ‑határozattól függetlenül lehet értelmezni, feltéve, hogy azzal nem ellentétesek, és ez véleményem szerint a jelen esetben nem áll fenn.
32. Az 1. cikk d) pontja nagyon általános kifejezéseket tartalmaz, és „a Szerb és a Montenegrói Köztársaság gazdaságának közvetlen vagy közvetett fejlesztését célzó vagy eredményező ” nem pénzügyi szolgáltatások nyújtását tiltja.”(4) Tiltott szolgáltatásokként e rendelkezés különösen (5) a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban vagy onnan folytatott „ bármilyen
gazdasági tevékenység”(6) céljára, illetőleg az e köztársaságokban lévő bármely
természetes vagy jogi személy vagy az e köztársaságokban lakóhellyel rendelkező személy vagy az e köztársaságok joga szerint alapított vagy bejegyzett szervezetek által ellenőrzött, gazdasági tevékenységet (akár a Szerb és a Montenegrói Köztársaságban, akár azokon kívül) folytató szervezet számára nyújtott nem pénzügyi szolgáltatást említi.
33. E megfogalmazásból arra kell következtetni, hogy tilos az olyan „szakaszos szállítás” végzése, amelyről az alapügyben szóban van.
34. Egyrészt a szó szerinti értelmezés alapján a közösségi, valamint a szerbiai és a montenegrói busztársaságoknak a német utazási iroda teljes irányítása alatti egyesített és összehangolt működése a Szerbiában és Montenegróban lakóhellyel rendelkező természetes személyek számára nem pénzügyi szolgáltatások nyújtásának felel meg. Az utasok egységes menetjegyet váltanak az egész utazásra, amely feljogosítja őket arra, hogy az embargós övezetben levő A pont és a Közösségben lévő B pont között szállítsák őket. Egyértelmű, hogy az ilyen szolgáltatást igénybe vevő utasok közül legalább néhányan valószínűleg – az embargóról szóló rendelet 1. cikke d) pontja értelmében – Szerbiában és Montenegróban élő személyek.
35. Azon tény, hogy az utasoknak autóbuszt kellett váltaniuk a határon, nem érinti a teljes utazáshoz való jogukat. Az egységes jegy feljogosítja őket arra, hogy a határnál a társult busztársaságok által ugyanolyan rendszerben szervezett buszokhoz szállítsák őket, amelyek a célállomásra szállítják őket. Az utasokat nem hagyják magukra, és nem kell megszervezniük a további utazásukat, vagy nem kell másik jegyet váltaniuk a határon az utazásuk folytatásához.
36. Abban is egyetértek a Bizottsággal és a német kormánnyal, hogy a „szakaszos szállítás” biztosítása legalább közvetve hatással van az embargó sújtotta országok gazdaságának előmozdítására, két szempontból. Először is: a kivándorolt munkavállalók visszatérése által lehetővé teszi a külföldi valuta
embargós övezetbe történő belépését. Másodszor: olyan üzleti lehetőségeket kínál, amelyek egyébként nem adódnának az embargós övezetben levő útszakaszért felelős és díjazott szerbiai és montenegrói székhellyel rendelkező autóbusz-társaságoknak.
37. Az a tény, hogy a díjazást letétszámlán helyezik el, vagy a Deutsche Touring GmbH hitelezi, az én véleményem szerint nem bír jelentőséggel, mivel az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből kitűnik, hogy a szerb és montenegrói társult busztársaságok át tudták utalni ezt a hitelt, vagy biztosítékként használhatták a meghitelezett összegeket a harmadik országokkal való kapcsolatukban, ezáltal gazdasági előnyt szereztek az általuk nyújtott szolgáltatásokért cserébe.
38. A német kormány érvelése szerint a „szakaszos szállítás” elfogadása szintén akadályozza az embargóról szóló rendelet hatékony érvényesülését, mivel a rendelkezéseit könnyen ki lehet játszani a Közösség és a szerb vagy montenegrói vállalkozásokkal való együttműködési megállapodásokkal.
39. Végül: a nemzeti bíróság feladata az alapügy tényállása alapján meghatározni, hogy Siegfried Aulinger magatartása – figyelembe véve az illetőnek a Deutsche Touring GmbH alvállalkozójaként a „szakaszos szállítás” lebonyolításában játszott tényleges szerepét –az embargó megsértésének minősül‑e.
40. Az előzőekre tekintettel úgy vélem, hogy a Bíróságnak az első kérdésre úgy kellene válaszolnia, hogy az embargóról szóló rendelet 1. cikkének d) pontja tiltja, hogy valamely közösségi vállalkozás az embargós övezetbe, illetve onnan „szakaszos szállítást” végezzen.
A második kérdésről
41. Figyelembe véve az első kérdésre adott választ, a második kérdés feleslegessé válik. Röviden mégis megvizsgálom, arra az esetre, ha a Bíróság úgy vélné, hogy az embargóról szóló rendelet alapján nem tilos a „szakaszos szállítás”.
42. A nemzeti bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy a közösségi jog alapján valamely tagállam köteles‑e egyeztetni a többi tagállammal és/vagy a Bizottsággal, mielőtt nemzeti intézkedésekkel lép fel a szakaszos szállítás jogellenessége ellen.
43. Siegfried Aulinger azt állítja, hogy Németországnak ilyen kötelezettsége volt, amely a tagállamok és a Közösség közötti jóhiszemű együttműködésre vonatkozó EK 10. cikk, a közösségi kereskedelempolitikára vonatkozó EK 133. cikk, az embargóról szóló rendelet preambulumbekezdései – amelyek alapján a tagállamok egyetértenek abban, hogy közösségi aktust fogadnak el az embargós intézkedések egységes alkalmazásának biztosítása érdekében –, valamint az EK 297. cikk együttes értelmezéséből ered, amely előírja a tagállamoknak, hogy konzultáljanak egymással annak érdekében, hogy megakadályozzák, hogy a közös piac működését hátrányosan befolyásolják az olyan intézkedések, amelyek megtételére valamely tagállam a közrend fenntartását befolyásoló súlyos belső zavarok esetén, háború, háborús fenyegetést jelentő súlyos nemzetközi feszültség esetén vagy a béke és a nemzetközi biztonság fenntartása céljából vállalt kötelezettségei teljesítése érdekében kényszerül.
44. Mind Németország, mind a Bizottság úgy érvel, hogy a közösségi jog olyan külön rendelkezésének hiányában, amely megkövetelné, hogy a tagállamok egyeztessenek egymással vagy a Bizottsággal – ilyen rendelkezés van a gazdasági embargót elrendelő más közösségi rendeletekben, de nem a szóban forgó, embargóról szóló rendeletben –, nem áll fenn ilyen kötelezettség a közösségi jog alapján. Továbbá, a tagállamok és a Bizottság kötelezése arra, hogy egyetértsenek a szóban forgó közösségi jogi rendelkezések helyes értelmezését illetően, ellentétes lenne az EK 220. cikkből eredő azon elvvel, amely szerint csak a Bíróság adhatja meg végső soron a közösségi jog hiteles értelmezését.
45. Egyetértek a Bizottság és Németország érvelésének lényegével. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon általános elvek alapján, amelyeken a közösségi intézményrendszer alapszik, és amelyek a Közösség és a tagállamok közötti viszonyokat rendezik, az EK 10. cikk alapján a tagállamok feladata, hogy a területükön biztosítsák a közösségi rendeletek végrehajtását. Amennyiben a közösségi jog, beleértve az általános elveit is, nem tartalmaz ilyen célú közös szabályokat, a nemzeti hatóságok a közösségi rendeletek végrehajtásakor a saját nemzeti joguk eljárási és anyagi szabályaival összhangban járnak el.(7)
46. Mivel az embargóról szóló rendelet, amely közvetlenül alkalmazandó közösségi intézkedés, nem tartalmaz olyan külön kötelezettséget, amely egyeztetést kívánna meg a nemzeti jogrendszerekben történő alkalmazása előtt, a tagállamok a felelősek a rendelkezései értelmezéséért és jóhiszemű végrehajtásáért. Az egységes alkalmazást végső soron az EK 234. cikk szerinti előzetes döntéshozatali eljárás tudja biztosítani.
47. Véleményem szerint a Siegfried Aulinger által említett, akár külön, akár együtt értelmezett más közösségi jogi rendelkezésekből sem ered ilyen kötelezettség.
48. Az EK 10. cikk nem tiltja meg a tagállamoknak a közvetlenül alkalmazandó közösségi jogi rendelkezések előzetes egyeztetés nélküli értelmezését és alkalmazását, de megköveteli, hogy azt jóhiszeműen tegyék. A német hatóságok nem szegték meg az EK 10. cikk szerinti kötelezettségeiket azzal, hogy egyeztetés nélkül következtettek arra – és ez egyébként igazolható értelmezés –, hogy az embargóról szóló rendelet nem engedi meg a „szakaszos szállítást”.
49. Ami az EK 297. cikket illeti, egyértelműen kiderül a megfogalmazásából, hogy a tagállamoknak előírt egyeztetési kötelezettség azon helyzetekre vonatkozik, amikor a valamely tagállam által súlyos válsághelyzetben elfogadott egyoldalú intézkedés érintheti az EK-Szerződésben biztosított szabadságok megfelelő érvényesülését. Véleményem szerint ez nem vonatkozik az olyan helyzetre, mint amelyről az alapügyben szó van, ahol a közösségi jogi aktus megállapította a tagállamok által követendő intézkedéseket.
50. Azon érv alátámasztására, amely szerint volt előzetes egyeztetési kötelezettség, Siegfried Aulinger az Egységes Európai Okmánynak a közös külpolitika terén történő európai együttműködésre vonatkozó 30. cikke (2) bekezdésének a) pontjára is hivatkozik. Nem értem azonban mi a jelentősége ennek a rendelkezésnek, amelyet hatályon kívül helyeztek az EK-Szerződés későbbi módosításai. Az embargóról szóló rendelet Németország által alkalmazott és Siegfried Aulinger által vitatott értelmezése nem minősült olyan „közérdekű külpolitikai kérdésnek”, amely megkívánta volna, hogy az Egységes Európai Okmány magas szerződő felei tájékoztassák egymást, és konzultáljanak egymással, ahogyan azt az Okmány 30. cikkének (2) bekezdése megköveteli.
51. Végül, nem látok semmi olyat az EK 133. cikkben, amit a tagállamokra vonatkozó egyeztetési kötelezettség előírásaként lehetne értelmezni, ahogy azt Siegfried Aulinger állítja.
52. Az előzőekre tekintettel úgy vélem, a második kérdésre adandó válasz az, hogy a közösségi jog alapján a tagállamok nem voltak kötelesek más tagállamokkal és/vagy a Bizottsággal egyeztetni azelőtt, hogy nemzeti intézkedéseket hoztak az embargóról szóló rendelet végrehajtása érdekében.
Végkövetkeztetések
53. Az előző megfontolások alapján véleményem szerint a Bíróságnak az előterjesztett két kérdésre az alábbi válaszokat kellene adnia:
1) A Szerb és a Montenegrói Köztársaság, valamint az Európai Gazdasági Közösség közötti kereskedelem megtiltásáról szóló, 1992. június 1‑jei 1432/92/EGK tanácsi rendelet 1. cikkének d) pontja tiltja, hogy valamely közösségi vállalkozás az embargós övezetbe irányuló, illetőleg az onnan induló „szakaszos szállítást” végezzen, ahol a „szakaszos szállításon” a Közösség valamely tagállamában székhellyel rendelkező vállalkozás és az embargós övezetben székhellyel rendelkező vállalkozás közötti közös és egységes gazdasági tevékenység révén üzletszerűen végzett személyszállítás értendő, amelynek során az előbbi vállalkozás az embargós övezet határának közelébe, illetőleg onnan, az utóbbi pedig erről a helyről az embargós övezetbe, illetőleg onnan az említett helyre szállítja az utasokat, akik előre megszervezett módon járművet váltanak, és egységes jegyet vesznek, amely az egész útvonalon való utazásra jogosítja őket.
2) A közösségi jog alapján a tagállamok nem voltak kötelesek más tagállamokkal és/vagy a Bizottsággal egyeztetni azelőtt, hogy nemzeti intézkedéseket hoztak e rendelet végrehajtása érdekében.
(1) .
(2)
‑ HL 1992. L 151., 4. o.
(3)  –	A C‑84/95. sz. ügyben hozott ítélet [EBHT 1996., I‑3953. o.] 13. és 14. pontja.
(4)  –	Kiemelés tőlem.
(5)  –	Kiemelés tőlem.
(6)  –	Kiemelés tőlem.
(7)  –	A 205/82–215/82. sz., Deutsche Milchkontor egyesített ügyekben 1983. szeptember 21‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 2633. o.] 17. pontja.