62005CC0152
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. június 28. (
1
)
C-152/05. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Németországi Szövetségi Köztársaság
„Tagállami kötelezettségszegés — EK 18., EK 39. és EK 43. cikk — Nemzeti jogszabályok — Saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan építése vagy megszerzése után járó támogatás odaítélésének a feltételei — Az érintett tagállamban lévő lakóingatlanokra történő korlátozás”
1.
A jelen kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset vonatkozásában meg kell vizsgálnunk, hogy vajon a lakóingatlan után járó támogatásról szóló német törvény akadályozza-e a személyek szabad mozgását, a munkavállalók szabad mozgását és a letelepedés szabadságát, amennyiben a törvény a támogatás nyújtását attól teszi függővé, hogy a támogatott vagyon német területen legyen.
2.
Felmerül az a kérdés is, hogy vajon a megfelelő németországi lakáskínálat biztosítására irányuló törekvés nyomós közérdeknek minősül-e, és hogy a szóban forgó intézkedés ilyen indokolással igazolható-e.
3.
Annak megállapítását követően, hogy az EK 18. cikk a jelen ügyben vitatott helyzetekre nem alkalmazható, azt javasoljuk a Bíróság számára, hogy állapítsa meg, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság megsértette az EK 39. és 43. cikkből eredő kötelezettségeit.
I – Jogi háttér
A – A közösségi jog
4.
A Maastrichti Szerződés hatályba lépése óta az EK 18. cikk elismeri az Európai Unió valamennyi állampolgárának a tagállamok területén való szabad mozgásához és tartózkodásához való jogát.
5.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 18. cikk különös kifejeződést kap az EK 39. cikkben a munkavállalók szabad mozgása tekintetében, és az EK 43. cikkben a letelepedés szabadsága tekintetében (
2
).
6.
Az EK 39. cikk értelmében a munkavállalóknak joguk van a szabad mozgáshoz a Közösségen belül. Az ugyenezen cikk (2) bekezdése alapján a szabad mozgás „magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek tekintetében.”
7.
E tekintetben emlékeztetünk arra, hogy az „egyéb munka- és foglalkoztatási feltételek” széles körben vonatkoznak – többek között – olyan előnyökre is, amelyek nincsenek közvetlen kapcsolatban a foglalkoztatással, de a munkavállaló jogállással rendelkező személyek számára biztosítva vannak (
3
). A fent említett, foglalkoztatással nem közvetlenül összefüggő előnyök vonatkozásában a Bíróság általános jelleggel állapította meg, hogy a kereső tevékenység gyakorlásának akadályaként kell minősíteni a nem kizárólag a lakáshoz jutáshoz fűződő jogra, hanem az állampolgárok számára anyagi terheik enyhítése céljából biztosított különböző kedvezményekre vonatkozó valamennyi korlátozást (
4
).
8.
Hasonlóképpen, az EK 43. cikk első albekezdése tiltja a valamely tagállam állampolgárainak egy másik tagállam területén történő szabad letelepedésére vonatkozó minden ilyen korlátozást.
B – A nemzeti jog
9.
Németországban a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény (Eigenheimzulagengesetz) (
5
) 1. §-a értelmében a jövedelemadóról szóló törvény (Einkommensteuergesetz) (
6
) hatálya alá tartozó, teljes körű német jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező személyek támogatást igényelhetnek lakóingatlan építésére vagy megszerzésére.
10.
Az EstG 1. §-a szerint teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkeznek:
—
a Németországban állandó lakóhellyel vagy szokásos tartózkodási hellyel rendelkező természetes személyek;
—
azok a német állampolgárok, akik Németországban sem állandó lakóhellyel, sem szokásos tartózkodási hellyel nem rendelkeznek, de hazai közjogi jogi személlyel kötöttek munkaszerződést;
—
kérelmükre a Németországban sem állandó lakóhellyel, sem szokásos tartózkodási hellyel nem rendelkező természetes személyek, ha a naptári évben szerzett jövedelmeik legalább 90%-a a német jövedelemadó alá tartozik, vagy ha a német jövedelemadó alá nem tartozó jövedelmeik mértéke az adott naptári évben nem haladja meg a 6136 eurót.
11.
A lakóingatlan után járó támogatás igénylése céljából a támogatott ingatlannak Németország területén kell elhelyezkednie, és azt saját lakhatás céljára kell használni. A támogatott ingatlannak a család valamely tagja általi ingyenes használata személyes lakhatás céljára történő használatnak minősül.
12.
A lakóingatlan utáni támogatásról szóló törvény 2. §-a értelmében a nyaralóként vagy másodlagos lakóhelyként szolgáló ingatlanok nem jogosítanak fel a támogatásra.
II – A pert megelőző eljárás
13.
2000. április 4-i felszólító levelében az Európai Közösségek Bizottsága tájékoztatta a Németországi Szövetségi Köztársaságot a lakóingatlan utáni támogatásról szóló törvény és a közösségi jog összeegyeztethetőségével kapcsolatos kételyeiről. A Bizottság álláspontja szerint az a feltétel, miszerint a támogatott ingatlannak német területen kell elhelyezkednie, ellentétes az EK 18., az EK 19. és az EK 43. cikkel, mivel a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező, külföldi illetőségű természetes személyeket kizárja a támogatásból a külföldi ingatlan megszerzése tekintetében.
14.
2000. május 30-i válaszlevelében a Németországi Szövetségi Köztársaság vitatja a Bizottság állításait. Úgy véli, hogy a lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény nem diszkriminatív, mivel az Unió más tagállamainak állampolgárai is lehetnek Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettek, így igényt tarthatnak a német területen elhelyezkedő ingatlan megszerzése után járó támogatásra.
15.
Ezenkívül a Németországi Szövetségi Köztársaság álláspontja szerint a támogatásnak a német területen kívül eső ingatlanokra való kiterjesztése ellentétes a támogatás céljával, amely az egyre növekvő lakáskeresletet kielégítő, megfelelő németországi lakáskínálat biztosítására irányul.
16.
Mivel a Bizottság a Németországi Szövetségi Köztársaság válaszát nem találta kielégítőnek, 2003. december 16-án indokolással ellátott véleményt intézett hozzá, amelyben megismételte állításait. A Bizottság szerint a lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény alkalmas arra, hogy a Németországban dolgozó – munkaviszonnyal rendelkező vagy önálló vállalkozó – munkavállalókat megakadályozza abban, hogy a határ túlsó oldalán telepedjenek le.
17.
Ezenkívül a Bizottság azt állítja, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság által a támogatás korlátozásának indokolására felhozott cél nem valósághű, mivel – a Bizottság szerint – a német lakáspiacra nehezedő nyomást csökkenti, ha a Németországban dolgozó személyek külföldön rendelkeznek lakástulajdonnal.
18.
2004. február 17-i levelében a Németországi Szövetség Köztársaság fenntartotta álláspontját, miszerint a lakóingatlan után járó támogatás német területen elhelyezkedő ingatlanokra való korlátozása nem ellentétes az EK 18., az EK 39. és az EK 43. cikkel.
19.
A Németországi Szövetségi Köztársaság ezenkívül úgy érvel, hogy a lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvényben meghatározott korlátozás a német ingatlanpiac védelmére irányuló jogszerű célkitűzésnek felel meg.
20.
Mivel a Bizottság úgy vélte, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság fenti válasza alapján nem lehet arra következtetni, hogy az utóbbi eleget tett az EK 18., az EK 39. és az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeinek, benyújtotta jelen keresetét.
III – A kereset
21.
Keresetének alátámasztására a Bizottság azt kifogásolja, hogy a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező, külföldi illetőségű természetes személy nem igényelhet lakóingatlan után járó támogatást valamely, Németországon kívüli tagállam területén fekvő lakóingatlan megszerzésére.
22.
A fenti kifogás alapján a Bizottság azt kéri a Bíróságtól, hogy:
—
állapítsa meg, hogy mivel a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény 2. §-a (1) bekezdésének első mondatában a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatás nyújtását a teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező adóalanyok részére a más tagállamban fekvő lakóingatlanok tekintetében kizárja, a Németországi Szövetségi Köztársaság megsértette az EK 18., az EK 39. és az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit;
—
a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
23.
A Németországi Szövetségi Köztársaság az kéri a Bíróságtól, hogy utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant, és a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A – A felek főbb érvei
24.
Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság álláspontja szerint a német törvény azáltal, hogy a lakóingatlan után járó támogatás nyújtását a Németországban fekvő lakóingatlanokra korlátozza, hátrányosan érinti a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel, de Németországon kívüli lakóhellyel rendelkező adóalanyokat.
25.
Ezáltal a magánszemélyek három csoportja igazságtalanul van kizárva a támogatásra jogosultak köréből. Azok a személyek tartoznak ide, akik külföldön rendelkeznek állandó lakóhellyel, németországi közjogi jogi személy alkalmazásában állnak, és attól származik jövedelmük, és az állandó lakóhelyük szerinti országban korlátozott mértékű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkeznek; a határ menti ingázók, ha a naptári évben szerzett jövedelmeik legalább 90%-a német jövedelemadó alá tartozik, vagy a külföldön szerzett jövedelmeik mértéke nem haladja meg a 6136 eurót; és végül azok a német állampolgárok, akik az Európai Közösségek olyan tisztviselői vagy alkalmazottai, akik külföldön rendelkeznek lakóhellyel vagy állandó tartózkodási hellyel.
26.
A Németországi Szövetségi Köztársaság vitatja a kifogást.
27.
Elsősorban úgy véli, hogy a kereset elfogadhatatlan. Nézete szerint a Bizottság a kereset tárgyát kiterjesztette a más állampolgársággal rendelkező munkavállalókra, jóllehet felszólító levelében kizárólag a német állampolgárságú személyek kizárását kifogásolta a támogatásra jogosultak köréből. A Németországi Szövetségi Köztársaság a felszólító levél 3. pontjára utal, ahol a Bizottság a „német adóalany” kifejezést használta (
7
).
28.
A Németországi Szövetségi Köztársaság továbbá azt állítja, hogy a Bizottság által hivatkozott tényállás – különösen a határ menti ingázók tekintetében – nem tartozik a közösségi jog hatálya alá, valamint hogy a Bíróság által a Werner-ügyben hozott ítéletben (
8
) rögzített elveket kell alkalmazni.
29.
Ezt követően a Németországi Szövetségi Köztársaság elismeri, hogy a származási hely szerinti tagállam kötelessége, hogy a munkavállalók szabad mozgásának elvét saját állampolgárai vonatkozásában tiszteletben tartsa. Ugyanakkor úgy véli, hogy ez az alapelv kizárólag azokra a korlátozásokra vonatkozik, amelyek alkalmasak a munkavállalás megakadályozására. A Bosman (
9
) és Graf (
10
) ügyben hozott ítéletekből ugyanis az következik, hogy kizárólag akkor valósul meg a munkavállalók szabad mozgásának korlátozása, ha a munkavállalók foglalkoztatási piacra való bejutása van akadályozva.
30.
A jelen esetben a Németországi Szövetségi Köztársaság állítja, hogy a lakóingatlanok után járó támogatás nem befolyásolja a munkavállalók bejutását másik tagállam foglalkoztatási piacára.
31.
Fenntartja azt az álláspontját is, miszerint a lakóingatlanok után járó támogatásról szóló törvény nem érinti különösen hátrányosan a migráns munkavállalókat. Bár elismeri, hogy a támogatást kizárólag a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel és németországi lakóingatlannal rendelkező adóalanyok igényelhetik, a Németországi Szövetségi Köztársaság úgy véli, hogy kizárólag abból a tényből, hogy a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező adóalanyok legnagyobb része – természetszerűleg – Németországban rendelkezik lakóhellyel, nem következik a hátrányos bánásmód alkalmazása.
32.
Ezenkívül a Németországi Szövetségi Köztársaság úgy véli, hogy állampolgárságára tekintettel senkit nem ér hátrányos megkülönböztetés, mivel a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező migráns munkavállalók jogosultak a Németországban lévő lakóingatlan után járó támogatásra. A német állampolgárok vagy migránsok részére azonban külföldi lakóingatlan tekintetében nem nyújtható támogatás. A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint tehát nem számít az adóalany állampolgársága: a támogatás megszerzésének feltételei a migráns munkavállalók és a német állampolgárok tekintetében egységesek.
33.
A Németországi Szövetségi Köztársaság mindenesetre úgy véli, hogy ha a Bíróság meg is ítéli az EK 18., az EK 39. és az EK 43. cikk megsértését, a lakóingatlan után járó támogatás korlátozását a nyomós közérdek indokolni fogja.
34.
Az ehhez hasonló támogatás célja ugyanis a lakásépítés ösztönzése Németországban. A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint a támogatás kiterjesztése a másik tagállamban fekvő lakóingatlanokra valójában a fenti célkitűzés semmibevételét jelentené.
35.
Ezenkívül a Németországi Szövetségi Köztársaság kizárólagos hatásköre, hogy a megfelelő lakáskínálatot biztosítsa Németországban, tekintettel arra, hogy a lakáspolitika nem tartozik a harmonizált területek közé.
B – Értékelés
1. Az elfogadhatóságról
36.
A Németországi Szövetségi Köztársaság úgy érvel, hogy a Bizottság ebben az ügyben kiterjesztette a kereset tárgyát. Ennek alátámasztására a felszólító levélre hivatkozik, amelyben a Bizottság a „német adóalany” (
11
) helyzetére utal, ezzel szemben a kifogást kiterjesztette a más állampolgársággal rendelkező személyeknek a lakásingatlan után járó támogatás igényléséből való kizárására.
37.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a pert megelőző eljárás célja, hogy lehetőséget adjon az érintett tagállamnak a közösségi jogból eredő kötelezettségei teljesítésére, illetve arra, érvényesíthesse a Bizottság által felhozott kifogásokkal szemben a rendelkezésére álló védelmi intézkedéseket (
12
). A pert megelőző eljárásban különösen a felszólító levél irányul arra, hogy a jogvita tárgyát meghatározza, és jelezze a tagállam felé azokat a tényeket, amelyek szükségesek védelmének előkészítéséhez (
13
).
38.
A jelen esetben, bár a felszólító levélben a Bizottság a „német adóalany” kifejezést használta, egyértelműen az EstG 1. §-a (2) és (3) bekezdése szerinti, Németországban adóköteles személyekre utalt (
14
). Márpedig e cikk értelmében a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező természetes személyek lehetnek mind német, mind más állampolgárságúak.
39.
Továbbá, az indokolással ellátott vélemény rendelkező részéből hasonlóképpen az következik, hogy a Bizottság azt rója fel a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, hogy kizárólag azokra a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező természetes személyekre korlátozza a lakóingatlan után járó támogatást, akik német területen szereznek ingatlant.
40.
Mint ahogyan azt a Bizottság helyesen megállapította, úgy gondoljuk, hogy a „német adóalany” kifejezés használatával a Bizottság valamennyi olyan természetes személyre utalni kívánt, akik állampolgárságuktól függetlenül Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkeznek.
41.
Ezért a Németországi Szövetségi Köztársaság megfelelően érvényesíthette a védelmére rendelkezésre álló eszközöket a felhozott kifogásokkal szemben.
42.
Következésképpen úgy véljük, hogy a kereset elfogadható.
2. Az EK 19., az EK 38. és az EK 43. cikk megsértésére vonatkozó kifogásról
43.
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy 2006. január 11-én a Németországi Szövetségi Köztársaság jelezte a 2005. december 22-i törvény (Gesetz zur Abschaffung der Eigenheimzulage) hatálybalépését, amely hatályon kívül helyezte a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvényt.
44.
Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tagállami kötelezettségszegés fennállását az indokolással ellátott véleményben megállapított határidő leteltének időpontjában fennálló helyzet alapján kell vizsgálni (
15
).
45.
A jelen esetben az indokolással ellátott véleményből az következik, hogy a Németország számára a tagállami kötelezettségszegés megszüntetésére megállapított határidő 2004. február 16-án lejárt.
46.
Következésképpen, a fenti módosítás a jelen kereset elbírálására nincs hatással.
47.
Ezek után azt kell megvizsgálni, hogy a Bizottság által megfogalmazott kifogás megalapozott-e.
48.
Az említett kifogásával a Bizottság azt rója fel a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, hogy azáltal, hogy a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettségű, külföldi illetőségű természetes személyek tekintetében kizárja a lakóingatlan után járó támogatás nyújtását, megsértette az EK 18., az EK 39. és az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit.
49.
Emlékeztetünk arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 18. cikk, amely általános jelleggel rögzíti az Európai Unió valamennyi állampolgárának a tagállamok területén való szabad mozgásához és tartózkodásához való jogát, különös kifejeződést kap az EK 39. cikkben a munkavállalók szabad mozgása tekintetében, az EK 43. cikkben pedig a letelepedés szabadsága tekintetében (
16
).
50.
Ez az oka annak, hogy a Bíróság először a szóban forgó nemzeti szabályozás és a fent említett két cikk rendelkezéseinek összeegyeztethetőségét vizsgálja, és csak abban az esetben vizsgálja a nemzeti szabályozásnak az állampolgárok szabad mozgására vonatkozó általános érvényű jogelvvel való összeegyeztethetőségét, ha a fent említett két cikkben megfogalmazott különös szabályozás nem alkalmazható.
51.
Következésképpen, a kifogás megalapozottságát elsődlegesen az EK 39. cikk és az EK 43. cikk vonatkozásában kell vizsgálni.
52.
Először is, amint arra a Bizottság is helyesen mutat rá, a lakóingatlan után járó támogatásra való jogosultság megnyílásának meghatározó eleme a teljes körű németországi jövedelemadó-kötelezettség. A lakóingatlan után járó támogatás tehát kizárólag a német jövedelemadó fizetésére köteles adófizetőkre vonatkozik.
53.
Márpedig a közvetlen adók a tagállamok hatáskörébe tartoznak, ez utóbbiak azonban e hatáskörüket a közösségi jog tiszteletben tartásával kötelesek gyakorolni (
17
). E hatáskörük gyakorlása során a tagállamok nem sérthetik meg az EK-Szerződésben biztosított alapvető szabadságjogokat, köztük a munkavállalók mozgásának szabadságát és a letelepedés szabadságát.
54.
E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata alapján az EK 39. és az EK 43. cikkben rögzített, az egyenlő bánásmódra vonatkozó szabályok nem csupán az állampolgárságon alapuló nyílt hátrányos megkülönböztetést, hanem a hátrányos megkülönböztetés valamennyi leplezett formáját is tiltják, amelyek más megkülönböztető ismérvek alkalmazásával valójában ugyanahhoz az eredményhez vezetnek (
18
).
55.
Ennek megfelelően közvetetten hátrányos megkülönböztetésnek kell tekinteni a nemzeti jog azon előírásait, amelyek – bár az állampolgárságra való tekintet nélkül alkalmazandók – lényegében vagy jelentős részben a migráns munkavállalókat érintik, illetve azokat a mindenkire egyaránt hatályos előírásokat, amelyeket a hazai munkavállalók a migráns munkavállalóknál könnyebben tudnak teljesíteni, illetve amelyek esetében különösen fennáll a kockázat, hogy ez utóbbiakat hátrányosan érinti (
19
).
56.
Ugyanez vonatkozik azokra a nemzeti rendelkezésekre is, amelyek megakadályozzák valamely tagállam állampolgárait abban, vagy visszatartják attól, hogy a szabad mozgáshoz és a letelepedéshez való joguk gyakorlása során elhagyják származási országukat (
20
).
57.
Ugyanakkor, a hátrányos megkülönböztetés kizárólag különböző szabályoknak hasonló helyzetekre való alkalmazásából, vagy pedig ugyanazon szabálynak különböző helyzetekre történő alkalmazásából állhat (
21
).
58.
A közvetlen adók vonatkozásában a Bíróság úgy ítélte meg, hogy általános jelleggel (az adott államban) belföldi, illetve külföldi illetőséggel rendelkező személyek helyzete nem hasonlítható össze, amennyiben a külföldi illetőségű személy által az adott állam területén szerzett jövedelem leggyakrabban összes jövedelmének csak egy részét képezi, amely e személy lakóhelyén összpontosul, és jövedelmének, illetve személyes, valamint családi körülményeinek összességéből következő adóalanyisága a legkönnyebben ott bírálható el, ahol személyes és családi érdekeinek központja található, amely általában az illető személy állandó lakóhelye (
22
).
59.
Más a helyzet akkor, ha a külföldi illetőségű adózó – munkavállaló vagy vállalkozó – azon államban éri el a teljes vagy majdnem teljes jövedelmét, amelyben kereső tevékenységet folytat (
23
).
60.
Ebben az esetben a külföldi illetőségű adózó a jövedelemadó szempontjából objektíve ugyanolyan helyzetben van, mint az ezen államban ugyanazon tevékenységet folytató belföldi illetőségű személy. Mindketten kizárólag ezen államban adókötelesek, és az adóalapjuk is megegyezik (
24
).
61.
A jelen esetben az EstG 1. §-a és az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló Jegyzőkönyv (
25
) 14. cikke értelmében a külföldi illetőségű adóalanyok jövedelme a belföldi illetőségűek jövedelmével megegyező módon Németországban teljes körű adókötelezettség alá tartozik.
62.
Következésképpen, a lakóingatlan után járó támogatásra jogosító feltétel, nevezetesen a németországi teljes körű jövedelemadó-kötelezettség szempontjából a belföldi és külföldi illetőségű német állampolgárok azonos helyzetben vannak.
63.
Mindemellett, Németországban a külföldi illetőségű személyek három csoportját a belföldi illetőségű személyektől megkülönböztetve kezelik.
64.
Ugyanis bár Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkeznek, az állandó külföldi lakóhellyel rendelkező természetes személyek, a német közjogi jogi személy alkalmazásában állók, a határ menti ingázók és az Európai Közösségek német állampolgárságú, külföldi illetőségű tisztviselői vagy alkalmazottai ki vannak zárva a támogatásból, mivel a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény értelmében a támogatott ingatlannak német területen kell feküdnie.
65.
Következésképpen, a jelen esetben eltérő bánásmóddal állunk szemben, amely hátrányosan érinti a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező, külföldi illetőségű természetes személyeket.
66.
Ez az eltérő bánásmód alkalmas arra, hogy visszatartsa a külföldi illetőségű természetes személyeket attól, hogy a Szerződés által rájuk ruházott szabadságjogaikkal éljenek.
67.
Ez a helyzet elsősorban a német közjog alá tartozó jogi személyek alkalmazásában álló külföldi illetőségű személyek esetében. Ezeket a személyeket, azon oknál fogva, hogy lakóhelyük és munkahelyük külföldön van, kizárták valamely anyagi támogatásból, nevezetesen a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásból. A fenti támogatás megtagadása visszatarthatja őket attól, hogy más országban történő munkavállalás céljából elhagyják származási országukat, Németországot, ami az idézett ítélkezési gyakorlat értelmében a munkavállalók szabad mozgásának akadályát jelenti.
68.
Másodsorban, a Bizottság álláspontja szerint a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény a határ menti ingázókra nézve is hátrányosan megkülönböztető jellegű.
69.
A Németországi Szövetségi Köztársaság e vonatkozásban azt állítja, hogy a Németországban dolgozó és itt teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező nem belföldi illetőségű német állampolgárok helyzetére az EK 39. és az EK 43. cikk nem vonatkozik.
70.
Bár igaz az, hogy a fent hivatkozott Werner-ügyben hozott ítéletében a Bíróság kimondta, hogy a Szerződés 52. cikke nem alkalmazható arra az esetre, amikor az egyik tagállamnak az e tagállam területén kereső tevékenységet folytató és jövedelmének teljes vagy majdnem teljes részét e tagállamban megkereső állampolgára egy másik tagállamban rendelkezik állandó lakóhellyel, ezt az értelmezést a Ritter-Coulais ügyben hozott ítéletében már nem tartotta fenn (
26
).
71.
Ugyanis ebben az ítéletében a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az EGK-Szerződés 48. cikke (módosítást követően az EK-Szerződés 48. cikke, jelenleg, módosítást követően, az EK 39. cikk) alkalmazandó az olyan házaspár esetére, amelynek mindkét tagja német állampolgársággal rendelkezik, Németországban folytat kereső tevékenységet, és Németországban adóköteles, de lakóhelye más tagállamban van. Ebben az ítéletben a Bíróság elismerte azt, hogy „a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó jogát gyakoroló és korábban a lakóhelyétől eltérő tagállamban kereső tevékenységet folytató valamennyi közösségi polgár, lakóhelyétől vagy állampolgárságától függetlenül a Szerződés 48. cikkének hatálya alá tartozik” (
27
).
72.
Az N-ügyben hozott ítéletében (
28
) a Bíróság ugyanerre az álláspontra jutott a letelepedésre vonatkozó szabadságjog tekintetében.
73.
Következésképpen úgy véljük, hogy a Németországon kívüli lakóhellyel rendelkező, de ebben a tagállamban kereső tevékenységet folytató és Németországban jövedelemadó-köteles német állampolgárságú határ menti ingázók helyzete az EK 39. és EK 43. cikk hatálya alá tartozik.
74.
Az említett határ menti ingázók, akik Németországban teljes körű jövedelemadó kötelezettséggel rendelkeznek, és így hozzájárulnak az adókból származó költségvetési bevételekhez, kizárólag azért vannak kizárva a fenti befizetésekből finanszírozott anyagi támogatások egyikéből, mert a határ másik oldalán van a lakóhelyük.
75.
Úgy véljük, hogy ez a pénzügyi hátrány alkalmas arra, hogy a fent említett határ menti ingázókat visszatartsa attól, hogy állandó lakóhelyüket Németországtól eltérő tagállam területén alakítsák ki.
76.
Márpedig a munkaviszonyban álló vagy önálló vállalkozó munkavállalók számára a másik tagállamban való letelepedés joga az EK 18. cikkben a valamennyi uniós polgár számára biztosított, a tagállamok területén való szabad tartózkodáshoz és letelepedéshez fűződő jog szerves részét képezi.
77.
Nem látjuk okát annak, hogy ha az EK 18. cikk hatálya alá tartozó, munkajogilag inaktív személyek élhetnek az említett rendelkezésben rögzített, a tagállamok területén való szabad tartózkodás és letelepedés jogával, akkor a munkavállalók – jogállásukra tekintettel – miért nem. Mint ahogyan azt fent kifejtettük, az EK 18. cikkből eredő minden jog különös kifejeződést kap az EK 39. és az EK 43. cikkben.
78.
Minden olyan intézkedést, amely a munkavállalót olyan pénzügyi támogatásból zárja ki, amelyre munkavállalói jogállásából fakadóan jogosult lenne – ilyen a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatás is –, és amely alkalmas arra, hogy visszatartsa attól, hogy a Közösség területén ott telepedjen le, ahol szeretne, az EK 39. és az EK 43. cikk korlátozásának kell tekinteni (
29
).
79.
Végezetül, ugyanez vonatkozik az Európai Közösségek német állampolgársággal rendelkező tisztviselőire vagy alkalmazottaira is.
80.
Ezeket a természetes személyeket azért zárták ki egy bizonyos pénzügyi támogatásból, mert külföldön van a lakóhelyük. A saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvényben szabott feltételek alkalmasak arra, hogy visszatartsák az Európai Közösségek tisztviselőit vagy alkalmazottait attól, hogy más tagállamban történő munkavállalás céljából elhagyják származási országukat, ami hasonlóképpen a munkavállalók szabad mozgásához fűződő jog korlátozásának minősül.
81.
A saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény alkalmazása tehát egyértelműen kizárja a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező külföldi illetőségű személyeket valamely pénzügyi támogatás igényléséből, és ezáltal közvetett diszkriminációt valósít meg, ami főszabály szerint ellentétes az EK 39. és 43. cikkel. Ezért nem szükséges a fenti törvény és az EK 18. cikk összeegyeztethetőségének vizsgálata.
82.
Vajon indokolja-e ezt a hátrányos megkülönböztetést a nyomós közérdek?
3. A diszkriminatív rendelkezés indokolásáról
83.
A Németországi Szövetségi Köztársaság úgy véli, hogy amennyiben a Bíróság úgy ítélné, hogy a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény az EK 39. és EK 43. cikkel ellentétesen a szabad mozgáshoz való jog korlátozásának minősül, ezt a korlátozást a nyomós közérdekre való hivatkozással indokolni lehet.
84.
Ugyanis álláspontja szerint a törvény tényleges célja – a megfelelő németországi lakáskínálat biztosítása a lakóingatlanok építésének és megszerzésének támogatásával – indokolja azt, hogy a lakásingatlan után járó támogatást kizárólag belföldi illetőségű személyek igényelhetik. A Németországi Szövetségi Köztársaság álláspontja szerint a megfelelő lakáskínálat ily módon biztosítható.
85.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy azon tagállami rendelkezések, amelyek alkalmasak arra, hogy zavarják vagy kevésbé vonzóvá tegyék a Szerződés által biztosított alapvető szabadságjogok gyakorlását, mégis elfogadhatók azzal a feltétellel, hogy közérdekű célt szolgálnak, alkalmasak e célok megvalósítására, és nem haladják meg az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket (
30
).
86.
Elsősorban, osztjuk a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Bizottság álláspontját, amennyiben a németországi lakáskínálat bővítése tekinthető nyomós közérdeknek.
87.
Ezenkívül úgy véljük, hogy a lakáskérdés valamennyi tagállamot érinti. Ez valamennyi nemzeti és közösségi politika központi kérdése. Az Európai Parlament régiófejlesztési bizottsága az egyik új keletű jelentésében azt az álláspontot képviseli, hogy az elfogadható áron történő megfelelő lakáshoz jutáshoz való jog alapjog (
31
). A Parlament emlékeztet arra is, hogy számos nemzetközi karta, valamint a tagállamok alkotmányai által is elismert jogról van szó.
88.
Másodsorban, úgy véljük, hogy a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény alkalmas az elérni kívánt cél megvalósítására.
89.
Kétségtelen ugyanis, hogy a lakóingatlan építésének támogatás nyújtásával történő ösztönzése hozzájárul a németországi lakáskínálat bővítéséhez, ezáltal a megfelelő lakáskínálat biztosításához.
90.
Ami a lakóingatlan megszerzésének támogatását illeti, nézetünk szerint közvetett módon ez is ösztönzőleg hathat a lakásépítésre. Azok a lakóingatlan után járó támogatásra jogosultak, akik lakást kívánnak vásárolni, növelik a keresletet, ezáltal ösztönzik a kiadás célú lakásépítést a megnövekedett keresletet kielégítésére, és azután az így megépített lakásokat megvásárolhatják.
91.
Harmadsorban ugyanakkor, ami a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan támogatásáról szóló törvény arányosságát illeti, álláspontunk szerint a Németországi Szövetségi Köztársaság az elérni kívánt célt kevésbé korlátozó intézkedés alkalmazásával is megvalósíthatta volna.
92.
Véleményünk szerint ugyanis azáltal, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság a támogatást a Bizottság által hivatkozott, külföldi illetőségű személyek három csoportja számára is elérhetővé teszi, nem veszélyeztette volna a németországi lakáskínálat bővítésére irányuló célkitűzést.
93.
Éppen ellenkezőleg, a fent említett külföldi illetőségű személyek, különösen a határ menti ingázók más tagállam területén történő lakásvásárlása vagy építése a németországi lakáskereslet csökkenését eredményezi. Ezek a külföldi illetőségű személyek nem terhelnék a német ingatlanpiacot, és nem fokoznák a már meglévő erős keresletet.
94.
Következésképpen, a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény célja – a megfelelő lakáskínálat biztosítása Németországban – olyan intézkedésekkel is megvalósítható, amelyek kevésbé hátrányosak, mint a külföldi illetőségűek kizárása a támogatásra jogosultak köréből.
95.
A fenti következtetések alapján úgy véljük, hogy a kifogás megalapozott.
96.
Ennek megfelelően, az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a értemében a Németországi Szövetségi Köztársaságot kell a költségek viselésére kötelezni.
IV – Végkövetkeztetések
97.
A fenti következtetésekre tekintettel azt javasoljuk a Bíróság számára, hogy:
1)
állapítsa meg, hogy mivel a saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó támogatásról szóló törvény 2. §-a (1) bekezdésének első mondata a saját lakás után járó támogatás nyújtását a Németországban teljes körű jövedelemadó-kötelezettséggel rendelkező adóalanyok részére a más tagállamban fekvő lakóingatlanok tekintetében kizárja, a Németországi Szövetségi Köztársaság megsértette az EK 39. és az EK 43. cikkből eredő kötelezettségeit;
2)
a Németországi Szövetségi Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	Lásd még többek között a C-193/94. sz., Skanavi és Chryssanthakopoulos ügyben 1996. február 29-én hozott ítélet (EBHT 1996., I-929. o.) 22. pontját; a C-100/01. sz. Otiza Olazabal ügyben 2002. november 26-án hozott ítélet (EBHT 2002., I-10981. o.) 26. pontját és a C-345/05. sz., Bizottság kontra Portugália ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-10633. o.) 13. pontját.
(
3
)	A Bíróság a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15-i 1612/68/EGK tanácsi rendelet vonatkozásában (HL L 257., 1968.10.19., 2-12. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15–26. o.) a munkavállalók számára nyújtott támogatást olyan kedvezményként határozta meg, „amely általában a hazai munkavállalóknak – akár a munkaviszonnyal összefüggésben, akár attól függetlenül – objektív munkavállalói minőségük alapján, vagy egyszerűen belföldi lakóhelyük folytán jár, és amely kedvezménynek a más tagállamok állampolgárságával rendelkező munkavállalókra történő kiterjesztése alkalmasnak tűnik azok Közösségen belüli mobilitásának megkönnyítésére” (a 207/78. sz., Even és ONPTS ügyben 1979. május 31-én hozott ítélet [EBHT 1979., 2019. o.] 22. pontja).
(
4
)	Lásd a 63/86. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 1988. január 14-én hozott ítélet (EBHT 1988., 29. o.) 16. és 17. pontját.
(
5
)	A 2004. évi költségvetés különböző kiegészítő intézkedéseiről szóló törvény (Haushaltsbegleitsgesetz [BGB1. 2003 I, 3076. o.]) által módosított, BGB1. 1997 I, 734. o., a továbbiakban: saját lakás céljára szolgáló lakóingatlan után járó kedvezményről szóló törvény.
(
6
)	BGB1. 2002 I, 4210. o., a továbbiakban: EStG.
(
7
)	Lásd a kereset I. sz. mellékletét.
(
8
)	A C-112/91. sz. ügyben 1993. január 26-án hozott ítélet (EBHT 1993., I-429. o.) 17. pontja. Ebben az ítéletében a Bíróság megállapította, hogy az EGK-Szerződés 52. cikkével (később, módosítást követően, az EK-Szerződés 52. cikke, jelenleg, módosítást követően, EK 43. cikk) nem ellentétes, ha valamely tagállam magasabb adóterhet ró ki azon külföldi illetőségű saját állampolgárai számára, akik kereső tevékenységüket a tagállam területén folytatják, és itt kapják összes vagy majdnem összes jövedelmüket.
(
9
)	A C-415/93. sz. ügyben 1995. december 15-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-4921. o.) 103. pontja.
(
10
)	A C-190/98. sz. ügyben 2000. január 27-én hozott ítélet (EBHT 2000., I-493. o.) 23. pontja.
(
11
)	Lásd a 7. lábjegyzetet.
(
12
)	Lásd a C-371/04. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2006. október 26-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-10257. o.) 9. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
13
)	Uo.
(
14
)	Lásd a kereset 1. mellékletét.
(
15
)	Lásd a C-43/05. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2006. február 23-án hozott ítélet (EBHT 2006., I-15. o.) 9. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
16
)	Lásd a jelen indítvány 5. pontját.
(
17
)	Lásd különösen a C-209/01. sz., Schilling és Fleck Schilling ügyben 2003. november 13-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-13389. o.) 22. pontját.
(
18
)	Lásd különösen a C-237/94. sz. O’Flynn-ügyben 1996. május 23-án hozott ítélet (EBHT 1996., I-2617. o.) 17. pontját; a C-208/05. sz. ITC-ügyben 2007. január 11-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-181. o.) 21. pontját a munkavállalók szabad mozgása tekintetében és a C-383/05. sz. Talotta-ügyben 2007. március 22-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-2555. o.) 17. pontját a letelepedés szabadsága tekintetében.
(
19
)	Az O’Flynn-ügyben hozott ítélet 18. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
20
)	A C-385/00. sz. De Groot-ügyben 2002. december 12-én hozott ítélet (EBHT 2002., I-11819. o.) 78. és 79. pontja a munkavállalók szabad mozgása és a C-9/02. sz. De Lasteyrie du Saillant ügyben 2004. március 11-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-2409. o.) 42. pontja a letelepedés szabadsága tekintetében.
(
21
)	A C-329/05. sz. Meindl-ügyben 2007. január 25-én hozott ítélet (EBHT 2007., I-1107. o.) 22. pontja.
(
22
)	A C-279/93. sz. Schumacker-ügyben 1995. február 14-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-225. o.) 31-33. pontja és a C-234/01. sz. Gerritse-ügyben 2003. június 12-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-5933. o.) 43. pontja.
(
23
)	A fent hivatkozott Schumacker-ügyben hozott ítélet 36. pontja.
(
24
)	Lásd a C-80/94. sz. Wielockx-ügyben 1995. augusztus 11-én hozott ítélet (EBHT 1995., I-2493. o.) 20. pontját.
(
25
)	Az 1965. április 8-i Jegyzőkönyv (HL 1967. L 152., 13. o.,).
(
26
)	A C-152/03. sz., 2006. február 21-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-1711. o.).
(
27
)	A fent hivatkozott Ritter-Coulais ügyben hozott ítélet 31. és 32. pontja.
(
28
)	A C-470/04. sz. N-ügyben 2006. szeptember 7-én hozott ítélet (EBHT 2006., I-7409. o.) 28. pontja.
(
29
)	Lásd a 4. lábjegyzetet.
(
30
)	A C-104/06. sz., Bizottság kontra Svédország ügyben 2007. január 18-án hozott ítélet (EBHT 2007., I-671. o.) 25. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
31
)	Lásd a lakás- és regionális politikáról szóló, 2007. március 28-i jelentést (A6/0090/2007).