62019CC0012
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL PRIIT PIKAMÄE
prezentate la 2 aprilie 2020 (
1
)
Cauza C‑12/19 P
Mylène Troszczynski
împotriva
Parlamentului European
„Recurs – Drept instituțional – Membru al Parlamentului European – Privilegii și imunități – Protocolul privind privilegiile și imunitățile –Articolele 8 și 9 – Decizie de ridicare a imunității parlamentare – Activitate fără legătură cu funcțiile parlamentare – Publicare pe contul Twitter al deputatului”
I. Introducere
1.
Prin recursul formulat, recurenta solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 8 noiembrie 2018, Troszczynski/Parlamentul European (T‑550/17, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2018:754), prin care acesta i‑a respins acțiunea având ca obiect anularea deciziei Parlamentului European din 14 iunie 2017 de ridicare a imunității parlamentare a recurentei (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
2.
În prezenta cauză, Curtea va trebui să se pronunțe cu privire la întinderea imunității de care beneficiază orice deputat european în temeiul Protocolului nr. 7 privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene anexat la Tratatele UE și FUE (denumit în continuare „protocolul”) (
2
). Curtea va avea ocazia să reafirme jurisprudența sa în materie, în special principiile stabilite în Hotărârea din 6 septembrie 2011, Patriciello (
3
), furnizând astfel indicații și orientări utile care vor contribui la o mai bună cooperare între Parlamentul European și autoritățile judiciare din statele membre.
II. Cadrul juridic
3.
Articolul 8 din protocol prevede:
„Membrii Parlamentului European nu pot fi cercetați, reținuți sau urmăriți datorită opiniilor sau voturilor exprimate în cadrul exercitării funcțiilor lor.”
4.
Articolul 9 din acest protocol prevede:
„Pe durata sesiunilor Parlamentului European, membrii acestuia beneficiază:
(a)
pe teritoriul național, de imunitățile recunoscute membrilor parlamentului propriei țări;
(b)
pe teritoriul oricărui alt stat membru, de exceptare privind orice măsură de detenție sau urmărire penală.
Imunitatea este valabilă inclusiv pe perioada deplasării la locul reuniunii Parlamentului European, cât și la întoarcere.
Imunitatea nu poate fi invocată în caz de flagrant delict și nici nu poate constitui o piedică pentru Parlamentul European de a ridica imunitatea unuia dintre membri.”
5.
Articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Parlamentului European (Legislatura a 8-a – iulie 2014) (denumit în continuare „Regulamentul de procedură”) prevede:
„Imunitatea parlamentară nu este un privilegiu personal al deputaților, ci o garanție pentru independența Parlamentului în ansamblu și a membrilor săi.”
III. Istoricul cauzei
6.
Recurenta, doamna Mylène Troszczynski (denumită în continuare „recurenta”), a fost aleasă deputată în Parlamentul European la 1 iulie 2014.
7.
La 23 septembrie 2015, a fost publicată pe contul Twitter al recurentei o fotografie în care figura un grup de femei care purtau o îmbrăcăminte care le disimula fața în întregime, cu excepția ochilor, și care păreau să aștepte în fața unei Case de Alocații Familiale (CAF). Fotografia era însoțită de următorul comentariu „Rosny‑Sous‑Bois CAF la 9 decembrie 2014. Se presupune că purtarea vălului integral este interzisă prin lege….” (denumit în continuare „tweet‑ul în litigiu”).
8.
La 27 noiembrie 2015, directorul general al CAF din Seine‑Saint‑Denis (Franța) a depus o plângere cu constituire de parte civilă pentru defăimare publică a unei administrații publice.
9.
La 19 ianuarie 2016, procureur de la République de Bobigny (procurorul din cadrul Parchetului Bobigny, Franța) a deschis o anchetă judiciară pentru acuzația de instigare la ură sau violență împotriva unei persoane sau grup de persoane pentru motive legate de originea ori apartenența sau neapartenența lor la o etnie, la o națiune, la o rasă sau la o religie anume și de defăimare publică.
10.
Recurenta a fost convocată de un judecător de instrucție în vederea primei înfățișări la 20 septembrie 2016. În urma refuzului acesteia de a da curs acestei convocări, întemeiat pe imunitatea sa parlamentară europeană, judecătorul de instrucție a solicitat, prin cererea din 23 septembrie 2016, sesizarea Parlamentului cu o cerere de ridicare a imunității menționate.
11.
Prin scrisoarea din 1 decembrie 2016, procureur général près la cour d’appel de Paris (procurorul general de pe lângă Curtea de Apel din Paris, Franța) a transmis, cu aviz favorabil, cererea judecătorului de instrucție către ministrul francez al justiției pentru ca acesta să transmită cererea menționată președintelui Parlamentului. În aceeași zi, ministrul francez al justiției a transmis președintelui Parlamentului cererea de ridicare a imunității parlamentare a recurentei emisă de judecătorul de instrucție din cadrul tribunal de grande instance de Bobigny (Tribunalul de Mare Instanță din Bobigny, Franța).
12.
La 16 ianuarie 2017, președintele Parlamentului a anunțat în ședință plenară că această cerere va fi trimisă Comisiei pentru afaceri juridice.
13.
La 11 aprilie 2017, Comisia pentru afaceri juridice a audiat recurenta. Comisia menționată și‑a depus raportul la 12 iunie 2017.
14.
Prin decizia din 14 iunie 2017, Parlamentul a ridicat imunitatea recurentei.
15.
Ulterior formulării acțiunii în fața Tribunalului, prin ordonanța din 26 aprilie 2018, vicepreședintele tribunal de grande instance de Bobigny (Tribunalul de Mare Instanță din Bobigny), însărcinat cu instrucția, a trimis recurenta în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional, Franța).
IV. Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
16.
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 august 2017, recurenta a formulat o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu, precum și repararea prejudiciului moral pretins cauzat de această decizie.
17.
În susținerea concluziilor sale, recurenta a invocat patru motive: primul, întemeiat pe încălcarea articolului 8 din protocol; al doilea, pe încălcarea articolului 9 din protocol; al treilea, pe încălcarea obligației de motivare, precum și a principiului egalității de tratament și a principiului bunei administrări; al patrulea, pe încălcarea dreptului la apărare și pe o excepție de nelegalitate a articolului 9 alineatul (9) și a articolului 150 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
18.
Tribunalul a examinat primele două motive împreună, amintind, cu titlu introductiv, o jurisprudență în conformitate cu care, în cazul în care Parlamentul ajunge la concluzia că faptele aflate la originea cererii de ridicare a imunității parlamentare nu intră sub incidența articolului 8 din protocol, acestuia îi revine sarcina să verifice dacă deputatul beneficiază de imunitatea prevăzută la articolul 9 din protocol pentru aceste fapte și, în caz afirmativ, să decidă dacă este necesar sau nu să se ridice această imunitate.
19.
În ceea ce privește argumentația dezvoltată de recurentă în susținerea acestor două motive, în vederea analizării acesteia, Tribunalul a împărțit‑o în cinci critici: prima, întemeiată pe faptul că articolul 26 din Constituția franceză s‑ar aplica tweet‑ului în litigiu; a doua, pe faptul că tweet‑ul menționat ar constitui o opinie exprimată în cadrul exercitării funcțiilor parlamentare ale recurentei în sensul articolului 8 din protocol; a treia, pe încălcarea dreptului fundamental la libertatea de exprimare pe care Parlamentul ar fi săvârșit‑o prin ridicarea neîntemeiată a imunității parlamentare a recurentei; a patra, pe faptul că recurenta nu ar fi autorul tweet‑ului în litigiu; a cincea, pe o atingere adusă independenței recurentei, precum și celei a Parlamentului.
20.
În ceea ce privește prima critică, Tribunalul a respins‑o ca inoperantă. Acesta a constatat, la punctul 41 din hotărârea atacată, că motivul pentru care Parlamentul a considerat că recurenta nu putea beneficia de articolul 26 din Constituția franceză nu ținea de faptul că declarația în litigiu a fost făcută pe Twitter, ci mai degrabă de faptul că tweet‑ul în litigiu nu putea fi calificat drept opinie sau vot exprimat în cadrul exercitării funcțiilor parlamentare ale recurentei în sensul articolului 8 din protocol.
21.
În ceea ce privește a doua critică, Tribunalul a respins‑o ca neîntemeiată, la punctul 54 din hotărârea atacată. Acesta a constatat că tweet‑ul în litigiu avea în esență ca obiect deplângerea nerespectării unei legi franceze care interzice disimularea feței în spațiul public. Din moment ce acest tweet se referea la un eveniment precis care se presupunea că s‑a desfășurat, cu încălcarea unei legi franceze, în fața unui organism însărcinat cu o misiune de serviciu public pe teritoriul francez și nu putea fi asimilat unei luări de poziție mai generale cu privire la subiecte de actualitate curentă sau tratate de Parlament, Tribunalul a statuat că Parlamentul nu a săvârșit o eroare vădită de apreciere atunci când a considerat că acuzațiile reținute împotriva recurentei nu priveau opinii sau voturi exprimate în cadrul exercitării funcțiilor sale de deputată în Parlament, în sensul articolului 8 din protocol.
22.
În ceea ce privește a treia critică, Tribunalul a respins‑o de asemenea ca neîntemeiată la punctul 59 din hotărârea atacată, amintind că articolul 8 din protocol urmărește să protejeze libera exprimare și independența deputaților și că, prin urmare, este „strâns legat de libertatea de exprimare”. Dat fiind că faptele reproșate recurentei nu intrau sub incidența articolului menționat, Tribunalul deduce că Parlamentul nu a încălcat această libertate.
23.
În ceea ce privește a patra critică, Tribunalul a respins‑o ca inoperantă. Acesta a arătat, la punctele 61 și 62 din hotărârea atacată, pe de o parte, că „problema dacă erau îndeplinite condițiile pentru o ridicare a imunității la momentul la care se solicită acest lucru este distinctă de cea care constă în a determina dacă faptele reproșate deputatului în cauză sunt dovedite” și, pe de altă parte, că nu este de competența Parlamentului să se pronunțe cu privire la imputabilitatea acestor fapte în sarcina recurentei și nici să determine dacă aceasta era sau nu autoarea tweet‑ului în litigiu.
24.
În sfârșit, a cincea critică identificată de Tribunal în cadrul primului și al celui de al doilea motiv a fost respinsă ca neîntemeiată. Potrivit Tribunalului, la punctele 66 și 67 din hotărârea atacată, din moment ce articolul 9 din protocol prevede în mod expres posibilitatea de a ridica imunitatea de care beneficiază deputații în temeiul acestei dispoziții, „[î]n consecință, nu se poate reproșa Parlamentului că a apreciat că este oportun, având în vedere împrejurările cauzei și în urma cererii transmise de ministrul francez al justiției, să ridice imunitatea recurentei care rezultă din [protocol] pentru a permite continuarea instrucției desfășurate de autoritățile judiciare franceze”. În orice caz, potrivit Tribunalului, recurenta nu a invocat nicio împrejurare de natură să conducă la constatarea faptului că Parlamentul ar fi adus atingere, în speță, independenței sale întemeiate pe calitatea sa de deputat.
25.
În ceea ce privește al treilea motiv, al cărui prim aspect este întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, precum și a principiului egalității de tratament, iar al doilea, pe încălcarea principiului bunei administrări, Tribunalul l‑a respins în întregime la punctul 102 din hotărârea atacată.
26.
În cadrul primului aspect, recurenta a arătat în esență că ar fi trebuit să beneficieze de principiul nr. 2 din Comunicarea către membri nr. 11/2003 a Comisiei pentru afaceri juridice și piața internă a Parlamentului din 6 iunie 2003 având ca obiect „Ridicarea imunității în conformitate cu articolul [9] din Protocolul privind privilegiile și imunitățile. Principii stabilite pe baza cauzelor referitoare la exprimarea opiniilor” (denumită în continuare „Comunicarea nr. 11/2003”), potrivit căruia „este un principiu fundamental împrejurarea că, în cazurile în care actele de care este acuzat deputatul intră în cadrul activității sale politice sau sunt direct legate de aceasta, imunitatea nu va fi ridicată”.
27.
Pentru a respinge această afirmație, Tribunalul s‑a întemeiat pe o jurisprudență potrivit căreia Comunicarea nr. 11/2003 nu poate fi obligatorie pentru Parlament, întrucât nu este un act al Parlamentului în sensul articolului 288 TFUE (
4
). Tribunalul a arătat, pe de o parte, că, în măsura în care recurenta nu a precizat nici actele sau afirmațiile care erau reproșate deputaților pe care i‑a indicat ca fiind beneficiarii comunicării menționate, nici împrejurările în care s‑ar fi desfășurat faptele în cauză, aceasta nu a dovedit că situația acestor deputați era comparabilă cu a sa. Pe de altă parte, din moment ce, în speță, nu exista o legătură directă între tweet‑ul în litigiu și funcțiile parlamentare ale recurentei, aceasta nu a dovedit nici faptul că Parlamentul ar fi derogat de la principiul nr. 2 (punctul 81 din hotărârea atacată).
28.
În cadrul celui de al doilea aspect al celui de al treilea motiv, recurenta a susținut în esență că Parlamentul a încălcat principiul bunei administrări prin faptul că a omis să constate, în speță, existența fumus persecutionis, astfel cum este definit în Comunicarea nr. 11/2003, și anume un caz în care ar fi trebuit să se prezume că urmărirea penală împotriva recurentei a fost inițiată cu intenția de a aduce atingere activităților sale politice. Potrivit recurentei, această urmărire penală a fost inițiată de ministrul francez al justiției din acea perioadă, care era un adversar declarat al Frontului Național, partid politic dintre ai cărui reprezentanți face parte aceasta. În plus, această urmărire penală ar fi fost inițiată în ajunul unei campanii electorale.
29.
Tribunalul a respins al doilea aspect al celui de al treilea motiv arătând, în primul rând, că recurenta nu a furnizat „niciun element concret, în afară de diferența de ideologie politică, de natură să dovedească faptul că guvernul francez, în special ministrul francez al justiției, s‑a angajat în persecutarea Frontului Național” și nici că „numai sau chiar și în parte apartenența sa la Frontul Național ar fi declanșat deschiderea unei anchete judiciare în speță” (
5
).
30.
În al doilea rând, Tribunalul a constatat că niciun element nu permitea să se considere că cererea de ridicare a imunității parlamentare a recurentei a intervenit în cadrul unei proceduri judiciare care s‑ar fi desfășurat în mod anormal, în special în materie de termene.
31.
În al treilea rând, după ce a reiterat că aspectul privind îndeplinirea condițiilor de ridicare a imunității parlamentare la momentul la care se solicită acest lucru este distinct de cel privind dovedirea faptelor reproșate deputatului în cauză, Tribunalul a apreciat că niciunul dintre elementele invocate de recurentă în acest context – primo, că asistentul său a redactat tweet‑ul în litigiu fără știrea sa, secundo, că imaginea în litigiu era un fotomontaj realizat pe baza unei fotografii aflate în acces liber și fusese deja difuzată și transmisă pe internet fără ca vreo procedură judiciară să fi fost inițiată, în special de CAF din Seine‑Saint‑Denis, tertio, că recurenta a șters tweet‑ul de îndată ce a luat cunoștință de acesta și, quarto, că, în cazul unei condamnări, ea risca să i se aplice, cu titlu de pedeapsă accesorie, neeligibilitatea, precum și pierderea mandatului său de deputat european și a tuturor mandatelor sale elective – nu face parte „dintre împrejurările pe care Parlamentul trebuia să le ia în considerare pentru a stabili dacă erau îndeplinite în speță condițiile pentru o ridicare a imunității parlamentare” (
6
).
32.
Cu titlu suplimentar, Tribunalul a constatat că ordonanța de trimitere în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional), adoptată de vicepreședintele tribunal de grande instance de Bobigny (Tribunalul de Mare Instanță din Bobigny) ulterior deciziei în litigiu și prezentată în cursul ședinței, tindea să contrazică argumentația recurentei referitoare la existența fumus persecutionis din partea autorităților judiciare franceze. Tribunalul a subliniat în această privință că, potrivit ordonanței menționate, împrejurarea că recurenta nu este autorul tweet‑ului în litigiu nu împiedică urmărirea acesteia în temeiul loi française du 29 juillet 1881 sur la liberté de la presse (Legea franceză din 29 iulie 1881 privind libertatea presei, denumită în continuare „Legea din 29 iulie 1881”).
33.
În sfârșit, la punctele 105-120 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat și a respins al patrulea motiv de anulare, întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare și pe o excepție de nelegalitate a articolului 9 alineatul (9) și a articolului 150 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
V. Procedura în fața Curții și concluziile părților
34.
Recurenta solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
anularea deciziei în litigiu;
–
pronunțarea cu privire la cuantumul care trebuie alocat recurentei cu titlu de cheltuieli de procedură;
–
obligarea Parlamentului la plata cheltuielilor de judecată.
35.
Parlamentul solicită Curții:
–
respingerea recursului în întregime;
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
VI. Analiză juridică
A. Considerații introductive
1.
Rolul și statutul deputaților în Parlamentul European
36.
Deputații europeni sunt reprezentanții cetățenilor Uniunii. Ei ascultă problemele cetățenilor, ale grupurilor de interese și ale întreprinderilor. Aleși prin vot universal direct, liber și secret pentru un mandat de cinci ani, ei constituie legătura dintre cetățeni și diferitele instituții. În calitate de membri ai Parlamentului, ei conferă o legitimitate democratică întregului proces de integrare. Deputații europeni nu au doar un rol central în procesul legislativ, fiind abilitați printre altele să propună amendamente la proiecte de texte supuse votului lor, ci pot de asemenea să propună rezoluții în toate domeniile atribuțiilor lor. Ei influențează și activitățile Consiliului și ale Comisiei Europene, putând determina aceste instituții să acționeze. Astfel, ei participă la luarea unei decizii privind marile probleme contemporane precum schimbările climatice, migrarea, drepturile omului în lume, acordurile cu state terțe sau cu organizații internaționale și reglementarea piețelor financiare. În plus, deputații europeni exercită o competență de control importantă în măsura în care votează bugetul Uniunii, aprobă compunerea Comisiei, pot să constituie comisii de anchetă și chiar să depună o moțiune de cenzură împotriva membrilor Comisiei, care sunt în acest caz constrânși să demisioneze.
37.
Pentru a se asigura exercitarea mandatului lor în deplină independență și fără ingerințe, deputaților europeni li se conferă un statut special. Astfel cum a arătat Curtea în hotărârea pronunțată în cauzele conexate C‑200/07 și C‑201/07, Marra (
7
), imunitatea parlamentară a deputaților europeni, astfel cum este prevăzută la articolele 8 și 9 din protocol, cuprinde cele două forme de protecție recunoscute în mod obișnuit membrilor parlamentelor naționale din statele membre, și anume imunitatea cu privire la opiniile și la voturile exprimate în exercitarea funcțiilor parlamentare, precum și inviolabilitatea parlamentară, care include în principiu o protecție împotriva urmării penale (
8
). Trebuie arătat că, departe de a urmări să le ofere un beneficiu personal, imunitatea pe care le‑o conferă protocolul are ca obiect protejarea Parlamentului, în exercitarea activităților sale, împotriva obstacolelor sau a riscurilor de atingere adusă bunei funcționări a acestuia, astfel cum a amintit recent Curtea în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Junqueras Vies (
9
).
38.
Prin urmare, este coerent să se abiliteze Parlamentul să determine el însuși dacă o urmărire penală inițiată împotriva unuia dintre membrii săi poate aduce atingere funcționării sale. Astfel, după cum reiese din articolul 9 al treilea paragraf din protocol, acest statut special nu poate constitui o piedică în calea dreptului Parlamentului de a ridica imunitatea unuia dintre membri. Tocmai aceasta este dispoziția în temeiul căreia Parlamentul a ridicat imunitatea recurentei în urma unei cereri formulate de autoritățile franceze. În litigiul în fața Tribunalului, recurenta a reproșat Parlamentului, în afară de încălcarea unei serii de garanții procedurale, că a făcut o aplicare neconformă a dispozițiilor protocolului întrucât a ignorat întinderea imunității parlamentare de care beneficiază. În schimb, în prezenta cauză, recurenta reproșează Tribunalului o „eroare vădită de apreciere”, care trebuie definită din punct de vedere procedural pentru a putea soluționa recursul în mod adecvat.
2.
Aspecte procedurale care trebuie luate în considerare în prezentul recurs
39.
În susținerea recursului, recurenta invocă două motive, regrupate într‑o singură secțiune intitulată „Încălcarea de către Tribunal a dreptului Uniunii – eroare de drept și eroare de calificare a naturii juridice a faptelor – eroare vădită de apreciere”. Recurenta reproșează Tribunalului că a săvârșit o „eroare vădită de apreciere” în cadrul analizei atât a celui de al doilea, cât și a celui de al treilea motiv al acțiunii în anulare inițiate împotriva deciziei în litigiu în temeiul articolului 263 TFUE. În opinia sa, fiecare dintre cele două erori de apreciere invocate ar avea „consecințe asupra calificării juridice pe care Tribunalul o atribuie afirmațiilor cu privire la care s‑a început urmărirea și contextului lor și asupra neaplicării dispozițiilor articolelor 8 și 9 din protocol [în beneficiul său]”.
40.
Înainte de a analiza cele două motive, ținem să semnalăm că recurenta nu utilizează o terminologie suficient de precisă pentru a descrie pretinsele erori săvârșite de Tribunal. În plus, astfel cum se va vedea mai jos, nu se identifică în mod clar în ce măsură pretinsele erori de apreciere denunțate de recurentă ar putea repune în discuție validitatea juridică a anumitor concluzii pe care Tribunalul le‑a dedus în hotărârea atacată. În aceste condiții, considerăm că este necesar să se amintească principiile care caracterizează procedura de recurs și care vor servi drept puncte de reper în cadrul analizei care trebuie efectuată.
41.
Conform articolului 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE și articolului 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, recursul se limitează la chestiuni de drept și trebuie să fie întemeiat pe motive care privesc lipsa de competență a Tribunalului, neregularități ale procedurii în fața Tribunalului care aduc atingere intereselor recurentului, precum și încălcarea dreptului Uniunii de către Tribunal. Aprecierea faptelor și a elementelor de probă nu constituie, cu excepția denaturării, o chestiune de drept supusă controlului Curții în cadrul recursului (
10
). În aceste condiții, are loc o denaturare dacă, fără a recurge la noi elemente, aprecierea elementelor existente apare ca fiind vădit greșită sau vădit contrară modului lor de redactare (
11
). În schimb, Curtea este competentă să exercite un control asupra calificării lor juridice și asupra consecințelor juridice care au fost stabilite de Tribunal pe baza acestora (
12
). Pe baza acestor principii trebuie analizate în continuare motivele invocate de recurentă.
B. Cu privire la primul motiv al recursului
1.
Argumentele părților
42.
În ceea ce privește, mai întâi, eroarea de apreciere pretins săvârșită în cadrul analizei celui de al doilea motiv al acțiunii, recurenta reproșează Tribunalului că a constatat, în primul rând, că evenimentul comentat prin tweet‑ul în litigiu, ca urmare a localizării sale geografice în Franța, nu face parte dintre subiectele de interes ale unui deputat european, în al doilea rând, că o opinie constituie în mod necesar o luare de poziție generală și nu se poate referi la un eveniment precis și, în al treilea rând, că „faptul, pentru un parlamentar, de a pune accentul pe un comportament contrar legii franceze nu este un subiect de actualitate curentă”.
43.
Recurenta arată împotriva primei constatări pretins eronate a Tribunalului că fiecare deputat este un reprezentant ales al țării sale, că el îi reprezintă pe alegătorii săi și că trebuie să păstreze în cursul mandatului său o legătură necesară cu aceștia, „evocând în special faptele care îi interesează sau îi privesc”.
44.
Împotriva celei de a doua constatări pretins eronate a Tribunalului, recurenta arată, în primul rând, că aceasta este contrară Comunicării nr. 11/2003 și în special principiului nr. 2 din aceasta, în al doilea rând, că, în temeiul Legii din 29 iulie 1881, tweet‑ul în litigiu este considerat o opinie și, în al treilea rând, că, potrivit Curții Europene a Drepturilor Omului, în Hotărârea din 8 octombrie 2009, Brunet‑Lecomte și Tanant împotriva Franței (
13
), „o afirmație jignitoare, defăimătoare sau de altă natură poate deveni un element al dezbaterii politice și poate fi protejată în temeiul dreptului fundamental pe care îl constituie libertatea de exprimare, atunci când există un interes general de a dezbate această afirmație”.
45.
Recurenta contestă a treia constatare pretins eronată a Tribunalului arătând, pe de o parte, că purtarea vălului integral în spațiul public, ca manifestare exterioară a apartenenței la Islam, este un „subiect de interes general care privește atât viața publică, cât și drepturile femeilor” și, pe de altă parte, că Tribunalul ar fi trebuit să aplice jurisprudența stabilită în Hotărârea Patriciello, în măsura în care, pentru a respinge ridicarea imunității parlamentare a unui deputat, acesta ar evoca „interesul general al alegătorilor săi, în cadrul activităților sale politice”.
46.
Parlamentul susține că aceste trei critici se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. El arată, în primul rând, prin referire la punctul 53 din hotărârea atacată, că Tribunalul nu afirmă că evenimentul comentat, ca urmare a localizării geografice în Franța, nu face parte dintre subiectele de interes ale unui deputat european, ci mai degrabă că tweet‑ul în litigiu se referea la un eveniment precis care nu putea fi asimilat unei luări de poziție mai generale cu privire la subiecte de actualitate curentă sau tratate de Parlament.
47.
În al doilea rând, potrivit Parlamentului, Tribunalul nu a stabilit că o opinie trebuie să constituie o luare de poziție generală care nu se poate referi la un eveniment precis, ci mai degrabă că opinia concretă în cauză nu avea o legătură directă, care să se impună cu evidență, cu funcțiile parlamentare ale recurentei.
48.
În al treilea rând, potrivit Parlamentului, Tribunalul nu a decis că faptul, pentru un deputat, de a pune accentul pe un comportament contrar legii naționale nu constituie un subiect de actualitate curentă, ci numai că tweet‑ul în litigiu nu putea fi asimilat unei luări de poziții mai generale cu privire la subiecte de actualitate curentă.
49.
În plus, în ceea ce privește referirea la Hotărârea Patriciello, Parlamentul subliniază că citatul în cauză provine din cuprinsul punctului 12 din hotărârea menționată, care face parte din prezentarea situației de fapt în cauza cu care este sesizată Curtea, iar nu din motivarea acesteia.
2.
Apreciere
a)
Lipsa unei legături directe care să se impună cu evidență între activitatea în cauză și funcțiile exercitate în mod obișnuit de un deputat european
50.
Ținem să subliniem de la bun început că din articolul 8 din protocol reiese în mod clar că membrii Parlamentului „nu pot fi cercetați, reținuți sau urmăriți datorită opiniilor sau voturilor exprimate în cadrul exercitării funcțiilor lor” (
14
). O analiză textuală a acestei dispoziții permite să se deducă faptul că un deputat european se poate prevala pe deplin de imunitatea sa parlamentară în cazul în care există o legătură suficient de strânsă între opiniile sau voturile exprimate de acesta și funcțiile exercitate în mod obișnuit. De asemenea, este posibil să se ajungă la o astfel de deducție dacă se analizează această dispoziție luându‑se în considerare obiectivul său, deja amintit în considerațiile noastre introductive (
15
), care constă în protejarea bunei funcționări a Parlamentului de orice ingerință.
51.
Această interpretare este confirmată de Hotărârea Patriciello, în care Curtea a interpretat această dispoziție in sensul că prevede că „legătura dintre opinia exprimată și funcțiile parlamentare trebuie să fie directă și să se impună cu evidență” (
16
). Se va arăta în acest context că Curtea a susținut o interpretare mai degrabă restrictivă a noțiunii de „imunitate” (
17
), din motive pe care le considerăm pertinente. Ea a arătat că imunitatea prevăzută la articolul 8 din protocol „este susceptibilă să împiedice definitiv autoritățile judiciare și instanțele naționale să își exercite competențele corespunzătoare în materie de urmărire și de sancționare a infracțiunilor în scopul de a asigura respectarea ordinii publice pe teritoriul lor și, corelativ, să priveze astfel în totalitate persoanele vătămate prin aceste declarații de accesul la justiție, inclusiv, dacă este cazul, în vederea obținerii reparării prejudiciului suferit în fața instanțelor civile” (
18
). Rezultă necesitatea de a aprecia de la caz la caz dacă sunt îndeplinite condițiile care permit unui deputat european să invoce în mod valabil imunitatea (
19
).
52.
În aceste condiții, constatăm între împrejurările prezentului litigiu și cele ale cauzei Patriciello câteva paralele care trebuie relevate, în opinia noastră, în prezenta analiză pentru a înțelege mai bine raționamentul Tribunalului. În cele două cauze, deputații în discuție se pronunță – fie ei înșiși, fie prin intermediul unor terți – cu privire la fapte despre care se presupune că au avut loc în afara incintei Parlamentului și care nu au nicio legătură evidentă cu funcțiile unui deputat european.
53.
Astfel, în cauza Patriciello, deputatul în discuție a făcut afirmații cu privire la comportamentul pretins ilegal al unui agent de poliție în statul său membru de origine, împrejurări pe care Curtea le‑a considerat „relativ îndepărtate de atribuțiile unui membru al Parlamentului European și, în consecință, […] cu dificultate susceptibile să prezinte o legătură directă cu un interes general care să preocupe cetățenii”. Fiind vorba în acest caz despre o trimitere preliminară în temeiul articolului 267 TFUE, Curtea a apreciat, sub rezerva aprecierilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, că, „chiar dacă o asemenea legătură ar putea fi stabilită, ea nu se poate impune cu evidență” (
20
).
54.
În prezenta cauză, autoritățile judiciare franceze reproșează recurentei că a publicat pe contul său Twitter o fotografie pretins legată de un eveniment despre care se presupune că a avut loc în clădirea unei autorități publice situată într‑o localitate din statul membru de origine al recurentei. Mai concret, din cuprinsul punctului 52 din hotărârea atacată reiese că tweet‑ul în litigiu avea ca obiect „deplângerea nerespectării unei legi franceze […] care interzice disimularea feței în spațiul public, de către un grup de femei care purtau o îmbrăcăminte care le disimula fața în întregime, cu excepția ochilor, și despre care se presupune că se aflau în fața CAF din Rosny‑sous‑Bois”. Apreciem că raportul dintre această activitate și funcțiile tipice ale unui deputat european, descrise în considerațiile noastre introductive (
21
), nu se impune în mod evident. În orice caz, nu mai mult decât în împrejurările în care s‑a pronunțat Hotărârea Patriciello. Nu se discerne niciun raport cu obiectivele sau cu politicile Uniunii pe care Parlamentul se presupune că le influențează în cadrul rolului său de factor decizional. Activitățile în cauză nu par nici de natură să depășească nivelul pur local. În consecință, împrejurările celor două cauze trebuie evaluate în același mod din punct de vedere juridic.
55.
Astfel, împărtășim aprecierea adusă de Tribunal la punctul 54 din hotărârea atacată în ceea ce privește lipsa unei legături directe și evidente între, pe de o parte, faptele imputate recurentei și colaboratorilor săi și, pe de altă parte, funcțiile sale de deputat. Prin urmare, trebuie să se concluzioneze că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a confirmat că activitățile prezumate nu priveau opinii sau voturi exprimate de recurentă în cadrul exercitării funcțiilor sale de deputată în Parlament în sensul articolului 8 din protocol.
56.
Înainte de a încheia analiza cu privire la acest aspect, am dori să aducem câteva lămuriri cu privire la punctul 12 din Hotărârea Patriciello, căruia recurenta pare să îi acorde o importanță deosebită pentru interpretarea protocolului. Aceasta arată în observațiile sale că pasajul indicat conține „principii” de drept pe care Tribunalul ar fi trebuit să le aplice în privința sa. Or, trebuie să se constate că pasajul în cauză nu face parte din motivele hotărârii, ci din rezumatul cadrului factual. În consecință, nu se poate deduce din acesta niciun principiu de drept de natură să fie obligatoriu pentru Tribunal. În plus, în măsura în care se menționează motivele pentru care Parlamentul a decis la acel moment să apere imunitatea deputatului european în discuție, și anume faptul că acesta din urmă ar fi intervenit „în interesul general al alegătorilor săi, în cadrul activităților sale politice”, este suficient să se atragă atenția asupra faptului că aprecierea care stă la baza acestei decizii, întemeiată pe o recomandare a Comisiei pentru afaceri juridice a Parlamentului, nu a avut niciun impact asupra interpretării pe care Curtea a dat‑o articolului 8 din protocol. Dimpotrivă, din dispozitivul Hotărârii Patriciello reiese în mod clar că o activitate precum cea descrisă mai sus nu este acoperită de imunitatea pe care o conferă această dispoziție. Rezultă că recurenta nu poate invoca cu succes constatările de pur fapt cuprinse la punctul 12 din Hotărârea Patriciello.
57.
Întrucât unul dintre criteriile esențiale prevăzute la articolul 8 din protocol nu este îndeplinit, nu este necesar în principiu să se examineze dacă activitatea în cauză constituie expresia unei „opinii” în sensul acestei dispoziții. Astfel, Curtea s‑a limitat la a aminti în Hotărârea Patriciello că această noțiune „trebuie înțeleasă într‑un sens larg ca înglobând afirmațiile sau declarațiile care, prin conținutul lor, corespund unor aserțiuni care constituie aprecieri subiective” (
22
), fără însă să ofere o orientare suplimentară instanței de trimitere pentru a‑i permite să verifice dacă declarațiile deputatului în cauză se încadrau în această noțiune. În consecință, nu se poate exclude în mod categoric posibilitatea ca orice declarație care se referă la un subiect determinat, care se află în centrul dezbaterii publice la nivel european, precum subiectele menționate în considerațiile noastre introductive (
23
), și care exprimă o convingere personală a deputatului, să poată constitui o astfel de opinie.
58.
Revine entităților însărcinate cu aplicarea protocolului și cu asigurarea corectei aplicări a acestuia, înainte de toate Parlamentului atunci când acestuia îi este prezentată o cerere de ridicare a imunității, sarcina de a examina această chestiune de la caz la caz (
24
). În speță, observăm că, în decizia în litigiu, Parlamentul se abține să califice în mod explicit activitatea în cauză drept expresia unei „opinii”, ceea ce ar putea fi interpretat ca o intenție de a acorda recurentei beneficiul îndoielii. O astfel de abordare poate fi concepută ținând seama de sensul larg al acestei noțiuni (
25
). De altfel, observăm că această chestiune nu a fost abordată în mod expres nici în procedura în fața Tribunalului.
59.
În orice caz, considerăm că nu este relevant să analizăm această chestiune în cadrul prezentei proceduri de recurs, ținând seama de faptul că criticile formulate de recurentă privesc exclusiv aprecierea Tribunalului privind criteriul referitor la „legătura directă și evidentă” cu funcțiile unui deputat european. Abordarea problemei dacă un fotomontaj legat de un eveniment care eventual nu a avut loc niciodată constituie exprimarea unei „opinii” în sensul articolului 8 din protocol ar echivala cu depășirea întinderii controlului jurisdicțional propriu procedurii de recurs.
b)
Examinarea criticilor formulate de recurentă
60.
Considerațiile precedente constituie fondul pe care trebuie analizate în prezent criticile formulate de recurentă. Astfel cum vom explica în această analiză, criticile menționate denotă o interpretare incorectă a hotărârii atacate, ceea ce generează îndoieli cu privire la temeinicia (
26
) primului motiv.
1) Cu privire la prima critică
61.
Contrar susținerilor recurentei, Tribunalul nu a afirmat, la punctul 53 din hotărârea atacată, că pretinsul eveniment comentat în tweet‑ul în litigiu, ca urmare a localizării sale geografice în Franța, nu făcea parte dintre subiectele de interes ale unui deputat european. Dimpotrivă, Tribunalul nu a exclus în mod categoric posibilitatea ca evenimente legate de problematici referitoare la islamism și la atingerea adusă drepturilor femeilor – care afectează mai multe țări din lume, inclusiv Franța – să constituie efectiv probleme de interes general.
62.
Este necesar să se precizeze că Tribunalul a explicat în mod concret, la punctul 53 menționat, că „fotografia și tweet‑ul în litigiu par să reflecte mai degrabă intenția de a pune accentul pe un comportament contrar legii franceze, decât expresia unei preocupări de a apăra drepturile femeilor”. Tribunalul a concluzionat că „faptul că recurenta este membru supleant în Comisia pentru drepturile femeilor și egalitatea de gen a Parlamentului nu poate permite să se facă legătura între tweet‑ul în litigiu și funcțiile pe care le exercită în calitate de deputat”. Această apreciere a faptelor care intră în competența exclusivă a Tribunalului nu poate fi repusă în discuție în cadrul procedurii de recurs, cu atât mai mult cu cât recurenta nu a furnizat nicio probă care să indice o eventuală eroare de drept.
63.
Rezultă că această critică trebuie respinsă pentru motivul că provine dintr‑o interpretare eronată a hotărârii atacate.
2) Cu privire la a doua critică
64.
Contrar susținerilor recurentei, Tribunalul nu a afirmat, cu titlu de principiu, nici că o opinie este în mod necesar o luare de poziție generală și nu se poate referi la un eveniment precis. Astfel, din cuprinsul punctului 46 din hotărârea atacată reiese că, pentru a examina dacă tweet‑ul în litigiu constituia o opinie exprimată de recurentă în cadrul exercitării funcțiilor sale parlamentare, Tribunalul nu a limitat această noțiune la luări de poziție generale, excluzând orice referire la un eveniment precis. Dimpotrivă, Tribunalul s‑a întemeiat pe noțiunea de „opinie” dezvoltată de Curte și menționată mai sus (
27
), potrivit căreia aceasta trebuie înțeleasă într‑un sens larg, neexcluzând astfel niciuna dintre cele două situații.
65.
În aceste condiții, deși o opinie se poate referi, cu siguranță, la un eveniment precis, este cert în prezenta cauză că tweet‑ul în litigiu privește un eveniment precis care se presupune că s‑a desfășurat într‑o localitate din Franța, neputând fi asimilat unei luări de poziții mai generale cu privire la subiecte de actualitate curentă sau tratate în mod obișnuit de Parlament în cadrul dezbaterilor sau al lucrărilor în diferite comisii (
28
), precum cele pe care le‑am menționat în considerațiile noastre introductive (
29
). Trebuie să reținem că, astfel cum am stabilit mai sus, subiectul nu are o legătură directă care să se impună cu evidență cu funcțiile parlamentare ale recurentei, astfel cum impune articolul 8 din protocol.
66.
Întrucât această critică se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate, propunem respingerea acesteia.
3) Cu privire la a treia critică
67.
Apreciem că Legea din 29 iulie 1881 invocată de recurentă, care ar considera tweet‑ul în litigiu o „opinie”, este lipsită de pertinență în prezentul context, cu atât mai mult cu cât întinderea imunității prevăzute la articolul 8 din protocol trebuie stabilită doar în temeiul dreptului Uniunii. Astfel, după cum a arătat Curtea în jurisprudența sa, spre deosebire de inviolabilitatea parlamentară prevăzută la articolul 9 primul paragraf litera (a) din protocol, care depinde de dreptul național, întinderea imunității prevăzute la articolul 8 din protocol trebuie stabilită, în absența unei trimiteri la legislațiile naționale, doar în temeiul dreptului Uniunii (
30
).
68.
În consecință, propunem să se respingă și această critică, întrucât provine dintr‑o ignorare a caracterului autonom al dreptului Uniunii.
c)
Concluzie intermediară
69.
Având în vedere considerațiile care precedă, primul motiv al recursului trebuie respins ca vădit nefondat.
C. Cu privire la al doilea motiv al recursului
1.
Argumentele părților
70.
În ceea ce privește eroarea vădită de apreciere pretins săvârșită de Tribunal în cadrul analizei celui de al treilea motiv al acțiunii, recurenta formulează trei critici.
71.
Prima este întemeiată pe faptul că Tribunal ar fi constatat „că nu revine Parlamentului sarcina de a ști dacă faptele reproșate deputatului în cauză sunt dovedite”, deși Parlamentul ar fi examinat aceste fapte „recunoscând în decizia sa că [recurenta] nu este autorul tweet‑ului”.
72.
Prin intermediul celei de a doua critici, recurenta reproșează Tribunalului că nu a dedus consecințele juridice corecte din anumite înscrisuri din dosar, în special articolul 42 din Legea din 29 iulie 1881, care, stabilind o „răspundere în cascadă”, ar permite autorităților naționale competente să îl urmărească pe asistentul recurentei, autorul tweet‑ului, separat de aceasta.
73.
În sfârșit, prin intermediul celei de a treia critici, recurenta reproșează Tribunalului că a dedus din ordonanța de trimitere în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional) care o privea „consecința juridică inversă față de cea impusă de [această ordonanță]”, dat fiind că ea nu a fost autorul tweet‑ului în litigiu și l‑a retras de îndată ce a luat cunoștință de acesta, ceea ce ar dovedi că nu a avut nicio intenție să săvârșească o infracțiune. Pe de altă parte, faptul că recurenta a fost singura care a fost trimisă în fața unui tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional), în timp ce autorul tweet‑ului în litigiu a beneficiat de o prescriere a acțiunii, ar exprima „înverșunarea unui magistrat” în privința sa și ar revela o „intenție de a‑i aduce prejudicii pe plan politic, comportament care caracterizează fumus persecutionis”.
74.
Parlamentul consideră că al doilea motiv este inadmisibil. Mai întâi, recurenta nu ar preciza motivul pentru care interpretarea articolului 9 din protocol, reținută de Tribunal, potrivit căreia nu revine Parlamentului sarcina de a stabili dacă faptele reproșate deputatului în cauză sunt dovedite, ar fi eronată și, prin urmare, în ce ar consta eroarea săvârșită de Tribunal. Recurenta nu ar indica, într‑un mod suficient de precis, nici argumentele juridice în susținerea criticii sale sau temeiul juridic pentru care Tribunalul ar fi trebuit să ajungă la o concluzie diferită. Acest lucru ar fi valabil și pentru critica privind punctul 100 din hotărârea atacată, în cuprinsul căruia Tribunalul a constatat că nu se poate reproșa Parlamentului că nu a dedus consecințe din faptul că recurenta nu era autorul tweet‑ului în litigiu și că l‑a șters de îndată ce a luat cunoștință de acesta.
75.
În continuare, Parlamentul arată că nu reușește să discearnă consecințele juridice pe care, potrivit recurentei, Tribunalul ar fi trebuit să le deducă din articolul 42 din Legea din 29 iulie 1881, în lipsa unor argumente juridice în susținerea criticii sale și a unei indicații privind temeiul juridic pentru care Tribunalul ar fi trebuit să ajungă la o concluzie diferită.
76.
În sfârșit, Parlamentul arată că recurenta nu poate critica aprecierea, făcută de Tribunal, privind ordonanța care a trimis‑o în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional), întrucât ar fi vorba despre un element de probă. Or, aprecierea faptelor și a elementelor de probă nu ar constitui o chestiune de drept supusă ca atare controlului Curții în cadrul unui recurs, cu excepția cazului denaturării acestor fapte și elemente de probă, ceea ce recurenta nu ar fi invocat și nu ar reieși în mod vădit din înscrisurile din dosar.
2.
Apreciere
a)
Cu privire la prima critică
77.
În ceea ce privește prima critică din cadrul celui de al doilea motiv, trebuie amintit mai întâi că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, din articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene și din articolul 168 alineatul (1) litera (d) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs trebuie să indice cu precizie elementele criticate din hotărârea a cărei anulare se solicită, precum și argumentele juridice care susțin în mod concret această cerere, sub sancțiunea inadmisibilității recursului sau a motivului respectiv (
31
). Nu îndeplinește această cerință și, în consecință, trebuie respinsă ca vădit inadmisibilă o critică care se limitează la a comenta un punct din hotărârea atacată fără să prezinte o argumentație juridică coerentă prin care să se urmărească în mod specific identificarea erorii de drept care ar afecta acest punct (
32
).
78.
În aceste condiții, observăm că recurenta nu indică în ce ar consta exact eroarea de drept săvârșită de Tribunal. Ea nu indică într‑un mod suficient de detaliat nici argumentele juridice care susțin critica sa și nu precizează temeiul juridic pentru care Tribunalul ar fi trebuit să ajungă la o concluzie diferită. În consecință, se poate aprecia că această critică nu îndeplinește condițiile de admisibilitate sus‑menționate.
79.
Din motive de prudență, este necesar totuși să se examineze pasajele din hotărârea atacată menționate de recurentă pentru a verifica dacă există vicii vădite de motivare, în special în aprecierea juridică a faptelor, de natură să constituie o eroare de drept.
80.
Cu titlu introductiv, vom arăta că analiza punctelor 60-62 din hotărârea atacată, la care se pare că face referire recurenta, nu permite să se concluzioneze că Tribunalul ar fi săvârșit o eroare în aprecierea faptelor. Dimpotrivă, Tribunalul se limitează la a aminti, în mod întemeiat, că problema imputabilității în sarcina deputatului a faptelor care îi sunt reproșate intră în competența autorităților statului membru autor al cererii de ridicare a imunității.
81.
În plus, trebuie precizat că Tribunalul nu reproșează Parlamentului că a încălcat competența acestor autorități. De fapt, Parlamentul se abține, în decizia în litigiu, să efectueze o apreciere juridică definitivă a faptelor în raport cu dreptul penal francez, limitându‑se la a reproduce acuzațiile penale ale autorităților judiciare franceze împotriva recurentei. În plus, în măsura în care Parlamentul arată că imaginea divulgată pe Twitter era în realitate un fotomontaj publicat de asistentul său, retras ulterior, Parlamentul se limitează la a rezuma faptele care au suscitat cererea de ridicare a imunității. Parlamentul nu se pronunță cu privire la răspunderea recurentei pentru utilizarea eventuală a contului Twitter al acesteia de către asistentul său. Rezultă că, contrar a ceea ce recurenta pare să sugereze, pasajele din decizia în litigiu în cauză nu constituie decât o luare la cunoștință a faptelor din partea Parlamentului. De altfel, nimic din hotărârea atacată nu permite să se presupună că Tribunalul ar fi înțeles greșit sensul și valoarea juridică a observațiilor Parlamentului.
82.
Prin urmare, întrucât Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de apreciere de natură să constituie o denaturare a faptelor, propunem respingerea acestei critici.
b)
Cu privire la a doua critică
83.
În ceea ce privește a doua critică, împărtășim reproșul Parlamentului cu privire la lipsa de claritate a argumentului invocat de recurentă, potrivit căruia Tribunalul ar fi trebuit „să deducă consecințele juridice ale articolului 42 din Legea din 29 iulie 1881”. Ținând seama de insuficiența argumentației, considerăm că această critică nu îndeplinește nici condițiile de admisibilitate a unui recurs, astfel cum au fost stabilite de jurisprudență și au fost menționate mai sus (
33
).
84.
Din motive de exhaustivitate, vom examina totuși această critică în raport cu punctele 100 și 101 din hotărârea atacată, care, potrivit recurentei, conțin o eroare de apreciere din partea Tribunalului, chiar dacă aceasta se abține să explice în ce ar consta această eroare și care ar fi implicațiile juridice ale acesteia.
85.
Ținem să menționăm, cu titlu introductiv, că articolul 42 din Legea din 29 iulie 1881, citat de recurentă, determină categoriile de persoane responsabile de infracțiuni săvârșite prin intermediul presei. Prin urmare, trebuie să se constate că dispoziția franceză în cauză intră în domeniul dreptului penal național. Chiar dacă nu se înțelege clar ce ar fi așteptat în mod concret recurenta de la Tribunal, considerăm că aceasta solicită în esență aplicarea dreptului național în speță. Dacă această interpretare a criticii se dovedește a fi corectă, s‑ar părea că recurenta și‑a întemeiat cererea pe ideea că dispoziția națională în cauză poate să îi confere un avantaj, permițându‑i să se sustragă de la urmărirea penală. Or, această idee nu este susținută de probe și de elemente de fapt. În plus, considerăm că este îndoielnic ca acest aspect să poată fi relevant pentru prezenta procedură.
86.
În această privință, trebuie subliniat că, astfel cum a amintit Tribunalul la punctul 62 din hotărârea atacată, Parlamentul nu este competent să se pronunțe cu privire la problema imputabilității în sarcina deputatului în cauză a faptelor care îi sunt reproșate, o astfel de competență aparținând autorităților statului membru, autor al cererii de ridicare a imunității. Astfel, numai aceste autorități sunt abilitate să interpreteze și să aplice dreptul penal al statului membru în cauză, acționând în cadrul exercitării suveranității statale („ius puniendi”) (
34
). Aceste considerații se aplică a fortiori Tribunalului, a cărui competență jurisdicțională se limitează la a examina acțiunea în anulare formulată împotriva deciziei în litigiu. Rezultă că, contrar aprecierilor recurentei, Tribunalul nu era abilitat să aplice articolul 42 din Legea din 29 iulie 1881 în speță.
87.
În consecință, în lipsa unei erori de drept, trebuie respinsă și această critică.
c)
Cu privire la a treia critică
88.
În ceea ce privește a treia critică, ne alăturăm poziției Parlamentului, potrivit căreia simpla afirmație privind o eroare vădită pretins săvârșită de Tribunal în aprecierea unui element de probă – și anume ordonanța din 26 aprilie 2018, prin care vicepreședintele tribunal de grande instance de Bobigny (Tribunalul de Mare Instanță din Bobigny) însărcinat cu instrucția a trimis recurenta în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional) – nu îndeplinește criteriile sus‑menționate de precizie a unui motiv de recurs. Nu se înțelege în special care este eroarea săvârșită și nici care sunt „consecințele juridice” pe care Tribunalul ar fi trebuit să le deducă din aprecierea acestui element de probă.
89.
Din motive de exhaustivitate, vom verifica totuși dacă Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctul 101 din hotărârea atacată, pe care recurenta îl menționează în observațiile sale.
90.
Astfel cum am arătat în considerațiile noastre introductive, competența Curții în cadrul unei proceduri de recurs este limitată la chestiunile de drept, ceea ce implică, pentru controlul jurisdicțional al unei aprecieri a faptelor și a probelor, printre altele, că aceasta trebuie să verifice dacă Tribunalul a aplicat criteriile juste, dacă le‑a calificat corect din punct de vedere juridic și dacă a tras din acestea concluziile întemeiate în drept (
35
).
91.
Considerăm că recurenta se întemeiază pe informațiile cuprinse în ordonanța din 26 aprilie 2018 sus‑menționată ca element de probă pentru a susține ideea că ea nu ar fi trebuit să facă obiectul unei urmăriri penale, dat fiind că asistentul său era cel care publicase tweet‑ul în litigiu. Astfel, recurenta se plânge în înscrisurile sale că a fost „singura trimisă în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional), întrucât prescripția acțiunii era împlinită în beneficiul asistentului său”. Presupunând că această interpretare a poziției recurentei este corectă, aceasta pare să reproșeze Tribunalului că nu a dedus „consecințele juridice”, cu alte cuvinte că nu a anulat decizia în litigiu pentru motivul că aceasta se întemeia pe o premisă pretins incorectă, și anume răspunderea penală a recurentei.
92.
La acest argument trebuie să se răspundă că, astfel cum am arătat deja, Tribunalul nu este competent să se pronunțe cu privire la problema imputabilității în sarcina deputatului în cauză a faptelor care îi sunt reproșate, dat fiind că această problemă intră sub incidența exclusivă a dreptului național (
36
). În consecință, independent de rezultatul urmăririi penale în curs, care are ca scop tocmai clarificarea acestei probleme, putând conduce la condamnarea sau la achitarea recurentei, Tribunalul nu s‑ar fi putut substitui autorităților judiciare naționale prin anularea deciziei în litigiu ca urmare a unei eventuale lipse a răspunderii penale. Prin urmare, Tribunalul s‑a abținut în mod întemeiat să se pronunțe cu privire la răspunderea penală a recurentei, limitându‑se doar la a menționa ordonanța în cauză, din care reiese că judecătorul de instrucție dispune de elemente suficiente pentru a justifica trimiterea recurentei în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional).
93.
Întrucât argumentația recurentei este vădit întemeiată pe o ignorare a repartizării competențelor între autoritățile judiciare naționale și instanța Uniunii, aceasta trebuie respinsă.
94.
Recurenta pare să critice de asemenea motivele pe care Tribunalul le reține, la punctul 101 din hotărâre, în susținerea pretinsei inexistențe a fumus persecutionis. În opinia sa, ordonanța în cauză „exprimă înverșunarea unui magistrat împotriva unui reprezentant ales cu privire la care se dorește cu orice preț să fie târât în fața unui tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional)” cu „intenția de a‑i aduce prejudicii pe plan politic”. Se poate deduce că recurenta reproșează Tribunalului că nu a apreciat corect împrejurările cauzei și că nu a anulat, în consecință, decizia în litigiu.
95.
În această privință, observăm de la bun început că reiese în mod clar din decizia în litigiu că Parlamentul a constatat, pe baza unei aprecieri a faptelor, lipsa unei suspiciuni de fumus persecutionis. Astfel, raportul referitor la cererea de ridicare a imunității pregătit de Comisia pentru afaceri juridice a Parlamentului arată în mod explicit că „nu a fost descoperită nicio suspiciune […] de o încercare evidentă de a obstrucționa activitatea parlamentară a [recurentei], dincolo de ancheta judiciară care a fost deschisă în urma unei plângeri vizând defăimarea unei administrații publice, depusă de către [CAF]”. Prin urmare, Tribunalul nu a avut niciun motiv obiectiv pentru a repune în discuție veridicitatea sau validitatea acestei aprecieri. Dimpotrivă, Tribunalul a constatat că această apreciere este mai degrabă confirmată de informațiile cuprinse în ordonanța din 26 aprilie 2018 care indică existența unor elemente suficiente pentru a justifica trimiterea recurentei în fața tribunal correctionnel (Tribunalul Corecțional). Prin urmare, recurenta a considerat în mod eronat că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin refuzul de a recunoaște existența unui risc ca urmărirea să fie motivată numai de scopul de a‑i aduce prejudicii.
96.
Cu titlu suplimentar, trebuie subliniat că Tribunalul a efectuat o analiză meticuloasă, la punctele 83-101 din hotărârea atacată, a argumentelor invocate de recurentă în susținerea existenței unui fumus persecutionis, în urma căreia le‑a respins în întregime. Ținând seama de faptul că aprecierea faptelor intră în competența exclusivă a Tribunalului, iar recurenta nu a prezentat niciun argument coerent și suficient de întemeiat de natură să pună în discuție conformitatea raționamentului Tribunalului cu principiile procedurale care guvernează aprecierea faptelor și a elementelor de probă în cadrul unei acțiuni în anulare, trebuie confirmate concluziile Tribunalului cu privire la inexistența unor indicii ale unui fumus persecutionis în speță.
97.
Rezultă că, în lipsa unei erori de apreciere a ordonanței din 26 aprilie 2018 ca element de probă, argumentul invocat de recurentă trebuie considerat neîntemeiat.
98.
Rezultă din tot ceea ce precedă că este necesar să se respingă această critică.
d)
Concluzie intermediară
99.
La finalul acestei analize, considerăm că al doilea motiv al recursului nu poate fi admis. Propunem respingerea acestuia ca vădit inadmisibil sau, în orice caz, ca vădit nefondat.
VII. Concluzie
100.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	JO 2016, C 202, p. 266.
(
3
)	Hotărârea din 6 septembrie 2011, Patriciello (C‑163/10, denumită în continuare „Hotărârea Patriciello, EU:C:2011:543).
(
4
)	Hotărârea din 17 ianuarie 2013, Gollnisch/Parlamentul European (T‑346/11 și T‑347/11, EU:T:2013:23, punctul 107).
(
5
)	Punctele 88 și 99 din hotărârea atacată.
(
6
)	Punctul 96 din hotărârea atacată.
(
7
)	Hotărârea din 21 octombrie 2008, Marra (C‑200/07 și C‑201/07, EU:C:2008:579).
(
8
)	Hotărârea din 21 octombrie 2008, Marra (C‑200/07 și C‑201/07, EU:C:2008:579, punctul 24).
(
9
)	Hotărârea din 19 decembrie 2019 (C‑502/19, EU:C:2019:1115, punctele 82-84).
(
10
)	Ordonanța din 16 septembrie 2010, Dominio de la Vega/OAPI (C‑459/09 P, nepublicată, EU:C:2010:533, punctul 44), și Ordonanța din 21 martie 2019, Gollnisch/Parlamentul (C‑330/18 P, nepublicată, EU:C:2019:240, punctul 109).
(
11
)	Ordonanța din 21 martie 2019, Gollnisch/Parlamentul (C‑330/18 P, nepublicată, EU:C:2019:240, punctul 110).
(
12
)	Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza Belgia/Deutsche Post și DHL International (C‑148/09 P, EU:C:2010:726, punctul 76).
(
13
)	Curtea Europeană a Drepturilor Omului, 8 octombrie 2009 (CE:ECHR:2009:1008JUD001266206).
(
14
)	Sublinierea noastră.
(
15
)	A se vedea punctul 38 din prezentele concluzii.
(
16
)	Hotărârea Patriciello, punctul 35. Sublinierea noastră.
(
17
)	A se vedea în acest sens Mehta, R. S., „Sir Thomas’ blushes: protecting parliamentary immunity in modern parliamentary democracies”, European Human Rights Law Review, 2012, nr. 3, p. 309. Autorul arată că nu este ușor să se definească în mod precis funcțiile unui deputat dat fiind că rolul lor evoluează de‑a lungul timpului și se adaptează diverselor circumstanțe concrete. Potrivit autorului, reticența de a accepta ca un deputat să se pronunțe cu privire la aspecte locale este de înțeles, având în vedere că Uniunea este în cele din urmă o „creatură cu competențe limitate”. Pe de altă parte, acceptarea numai a activităților legate de subiecte supranaționale ar constitui o abordare prea restrictivă, în special atunci când aspecte locale și regionale se dovedesc a fi pertinente pentru politicile Uniunii, de exemplu în domeniul ajutoarelor pentru agricultură, al dezvoltării regionale și al normelor de drept în materie de migrare.
(
18
)	Hotărârea Patriciello, punctul 34.
(
19
)	Hotărârea Patriciello, punctele 37 și 38.
(
20
)	Hotărârea Patriciello, punctul 36. Sublinierea noastră.
(
21
)	A se vedea punctul 36 din prezentele concluzii.
(
22
)	Hotărârea Patriciello, punctul 32.
(
23
)	A se vedea punctul 36 din prezentele concluzii.
(
24
)	Astfel cum a arătat Curtea în Hotărârea din 21 octombrie 2008, Marra (C‑200/07 și C‑201/07, EU:C:2008:579, punctele 32-42), aprecierea condițiilor pentru aplicarea imunității unui deputat european este de competența exclusivă a instanțelor naționale. Dacă, atunci când aplică articolul 8 din protocol, instanțele menționate au neclarități privind interpretarea acestui articol, acestea pot adresa Curții, în temeiul articolului 267 TFUE, o întrebare privind interpretarea articolului menționat din protocol, instanțele de ultim grad de jurisdicție având obligația să sesizeze Curtea într‑un astfel de caz. Cu toate acestea, Curtea a subliniat că Parlamentul și autoritățile jurisdicționale naționale au o obligație de cooperare loială în vederea evitării oricărui conflict privind interpretarea și aplicarea dispozițiilor protocolului, ceea ce în practică înseamnă că, în situația în care a fost introdusă o acțiune împotriva unui deputat european la o instanță națională, iar aceasta este informată că s‑a declanșat o procedură de apărare a privilegiilor și a imunităților acestui deputat, instanța menționată trebuie să suspende procedura jurisdicțională și să solicite Parlamentului emiterea unui aviz în termenul cel mai scurt posibil.
(
25
)	Astfel cum arată avocatul general Jääskinen în Concluziile sale prezentate în cauza Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, punctele 80-87), stabilirea unei distincții clare între „judecățile de valoare” și „declarațiile factuale” în domeniul dreptului este, din punct de vedere conceptual, dificilă sau chiar imposibilă. Pe de altă parte, el invocă faptul că Curtea Europeană a Drepturilor Omului nu aplică o dihotomie pură între aceste două noțiuni, cu alte cuvinte aceasta nu distinge între „opinia pură” și „afirmația factuală”, ci între „afirmațiile factuale pure” și „expresiile mixte”, care cuprind elemente atât factuale, cât și de opinie. Avocatul general susține punctul de vedere că un membru al Parlamentului trebuie să fie în măsură să semnaleze preocupările și să apere interesele alegătorilor. Pentru acest motiv, el trebuie, protejat fiind de imunitatea materială, să aibă libertatea de a pronunța constatări factuale care nu sunt verificate sau care se pot dovedi eronate. Cel mai adesea, va fi vorba despre „expresii mixte” în sensul jurisprudenței Curții Europene a Drepturilor Omului. În consecință, unui membru al Parlamentului ar trebui să i se acorde „beneficiul îndoielii”.
(
26
)	A se vedea Ordonanța din 13 septembrie 2012, Total și Elf Aquitaine/Comisia (C‑495/11 P, nepublicată, EU:C:2012:571, punctul 21), Ordonanța din 19 iunie 2019, Linak/EUIPO (C‑820/18 P, nepublicată, EU:C:2019:514, punctele 15 și 18), precum și Ordonanța din 2 iulie 2019, Seven/Shenzhen Jiayz Photo Industrial (C‑31/19 P, nepublicată, EU:C:2019:554, punctele 9 și 13).
(
27
)	A se vedea punctul 57 din prezentele concluzii.
(
28
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza Patriciello (C‑163/10, EU:C:2011:379, punctul 97), în care acesta propune să se clasifice ca situate în centrul imunității activitățile care constituie exercitarea prin excelență a funcției unui membru al Parlamentului. Acestea ar acoperi printre altele opiniile și voturile exprimate în forumul Parlamentului, în cadrul comisiilor, al delegațiilor și al organelor politice ale Parlamentului, precum și în cadrul grupurilor politice. El propune includerea în această situație a unor activități precum participarea la conferințe, la misiuni și la întâlniri politice în afara Parlamentului, în calitate de membru al Parlamentului.
(
29
)	A se vedea punctul 36 din prezentele concluzii.
(
30
)	Hotărârea din 21 octombrie 2008, Marra (C‑200/07 și C‑201/07, EU:C:2008:579, punctul 26), precum și Hotărârea Patriciello, punctul 25.
(
31
)	Hotărârea din 28 februarie 2018, mobile.de/EUIPO (C‑418/16 P, EU:C:2018:128, punctul 35), Hotărârea din 20 septembrie 2016, Mallis și alții/Comisia și BCE (C‑105/15 P‑C‑109/15 P, EU:C:2016:702, punctele 33 și 34), Hotărârea din 24 martie 2011, ISD Polska și alții/Comisia (C‑369/09 P, EU:C:2011:175), precum și Hotărârea din 22 noiembrie 2007, Cofradía de pescadoresSan Pedro de Bermeo și alții/Consiliul (C‑6/06 P, nepublicată, EU:C:2007:702, punctul 34).
(
32
)	Ordonanța din 21 martie 2012, Fidelio/OAPI (C‑87/11 P, nepublicată, EU:C:2012:154, punctul 62).
(
33
)	A se vedea punctul 77 din prezentele concluzii.
(
34
)	A se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauza Van Straaten (C‑150/05, EU:C:2006:381, punctul 63), care susține că orice hotărâre judecătorească, condamnare sau achitare, constituie „expresia ius puniendi”.
(
35
)	A se vedea în acest sens Wathelet, M., Contentieux européen, Larcier, ediția a doua, Bruxelles, 2014, p. 479.
(
36
)	A se vedea punctul 86 din prezentele concluzii.