62014CC0298_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prezenta cerere de decizie preliminară a fost generată de procedura pendinte în fața Conseil dʼÉtat (Consiliul de Stat, Belgia; denumit în continuare „instanța de trimitere”), în care un cetățean belgian, domnul Brouillard, a atacat decizia juriului unui concurs pentru recrutarea de referenți juridici la Cour de cassation (Curtea de Casație, Belgia) prin care i s‑a refuzat accesul la concursul respectiv. Motivul acestei decizii a fost că domnul Brouillard nu deține titlurile universitare necesare pentru a ocupa postul menționat, și anume, o diplomă de doctor, de licență sau de master în drept eliberată de o universitate belgiană sau o diplomă obținută în străinătate și recunoscută ca echivalentă de autoritatea competentă din Belgia.
2. Domnul Brouillard susține, în esență, că diplomele sale, printre care o diplomă de specialist jurist‑lingvist eliberată de o universitate franceză pentru studii cu durata de un an, combinate cu experiența sa profesională la serviciul de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation(2), îi conferă calificările profesionale necesare. El afirmă că juriul, prin faptul că s‑a limitat să examineze titlurile sale universitare, a ignorat atât dreptul său la liberă circulație ca lucrător, cât și sistemul de recunoaștere a calificărilor profesionale al Uniunii Europene (denumită în continuare „Uniunea”).
3. Instanța de trimitere solicită Curții îndrumări referitoare la aspectul dacă articolele 45 TFUE și 49 TFUE și Directiva 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale(3), în cazul în care este aplicabilă în procedura principală, se opun ca juriul să refuze domnului Brouillard accesul la concurs pentru motivul că nu deține titlurile universitare necesare, fără a verifica dacă diplomele sale, combinate cu experiența sa profesională, îi conferă calificări profesionale echivalente.
Dreptul Uniunii Europene
TFUE
4. În timp ce articolul 45 TFUE garantează libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii Europene, articolul 45 alineatul (4) TFUE prevede că acest articol nu se aplică încadrării în administrația publică.
5. Articolul 49 primul paragraf TFUE interzice restricțiile privind libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul altui stat membru.
Directiva 2005/36
6. Directiva 2005/36 urmărește să faciliteze libera circulație a persoanelor (iar astfel inclusiv a lucrătorilor) și a serviciilor în cadrul Uniunii Europene(4) . Aceasta garantează persoanelor care și‑au obținut calificările profesionale într‑un stat membru dreptul de acces la aceeași profesie și de exercitare a aceleiași profesii într‑un alt stat membru, fără a aduce atingere respectării condițiilor de exercitare a profesiei respective nediscriminatorii, justificate în mod obiectiv și proporționale, impuse de statul membru în cauză(5) .
7. Directiva 2005/36 nu aduce atingere aplicării articolului 45 alineatul (4) TFUE(6) .
8. Potrivit articolului 1 („Obiectul”), dacă un stat membru condiționează accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia, pe teritoriul său, de posesia anumitor calificări profesionale, este obligat să recunoască, pentru accesul la această profesie și exercitarea acesteia, calificările profesionale obținute în unul sau în mai multe dintre celelalte state membre care permit titularului respectivelor calificări să exercite aceeași profesie în respectivul sau în respectivele state membre(7) .
9. Articolul 3 alineatul (1) cuprinde următoarele definiții:
„(a) «profesie reglementată»: o activitate sau un ansamblu de activități profesionale al căror acces, exercitare sau una dintre modalitățile de exercitare este condiționată, direct sau indirect, în temeiul unor acte cu putere de lege și acte administrative, de posesia anumitor calificări profesionale; utilizarea unui titlu profesional limitată prin acte cu putere de lege și acte administrative la titularii unei anumite calificări profesionale constituie în special o modalitate de exercitare. […]
(b) «calificări profesionale»: calificările atestate printr‑un titlu de calificare, un atestat de competență prevăzut la articolul 11 litera (a) punctul (i) și/sau experiență profesională;
(c) «titlu de calificare»: diplomele, certificatele și alte titluri oficiale de calificare eliberate de o autoritate a unui stat membru desemnată în temeiul actelor cu putere de lege și al actelor administrative ale respectivului stat membru și care certifică formarea profesională în special în [Uniunea Europeană]. […]
[…]
(e) «formare profesională reglementată»: orice formare profesională care urmărește în special exercitarea unei anumite profesii și care constă într‑un ciclu de studii completat, după caz, de o formare profesională, un stagiu profesional sau o practică profesională. […]
[…]”
10. Articolul 4 se referă la efectele recunoașterii și prevede:
„(1) Recunoașterea calificărilor profesionale de către statul membru gazdă permite beneficiarului să aibă acces, în respectivul stat membru, la aceeași profesie ca cea pentru care este calificat în statul membru de origine și să o exercite în aceleași condiții ca și cetățenii din respectivul stat membru.
(2) În sensul prezentei directive, profesia pe care solicitantul dorește să o exercite în statul membru gazdă este aceeași cu cea pentru care este calificat în statul membru de origine în cazul în care activitățile respective sunt comparabile.”
11. Potrivit articolului 13 alineatul (1) („Condiții de recunoaștere”), care privește sistemul general de recunoaștere a calificărilor, „[a]tunci când, într‑un stat membru gazdă, accesul la o profesie reglementată sau exercitarea acesteia este condiționat(ă) de posesia unor calificări profesionale determinate, autoritatea competentă a respectivului stat membru acordă accesul la respectiva profesie și dreptul de exercitare a acesteia, în aceleași condiții ca cele pentru cetățenii săi, solicitanților care posedă atestatul de competență sau titlul de calificare prevăzut de un alt stat membru pentru a avea acces la aceeași profesie sau pentru a avea dreptul de a o exercita pe teritoriul său. […]”
12. În conformitate cu articolul 14 alineatul (1), articolul 13 nu aduce atingere dreptului statului membru gazdă de a impune unei persoane care solicită recunoașterea să urmeze un stagiu de adaptare de cel mult 3 ani sau să susțină o probă de aptitudini în special dacă: (i) formarea pe care a urmat‑o solicitantul acoperă discipline semnificativ diferite de cele incluse de titlul de calificare necesar în statul membru gazdă sau (ii) profesia reglementată în statul membru gazdă cuprinde una sau mai multe activități profesionale reglementate care nu există în profesia corespunzătoare în statul membru de origine al solicitantului, iar formarea care este necesară în statul membru gazdă include discipline semnificativ diferite de cele la care se referă atestatul de competență sau de titlul de calificare pe care îl posedă solicitantul. Articolul 14 alineatul (3) primul paragraf prevede că statul membru gazdă poate impune fie un stagiu de adaptare, fie o probă de aptitudini pentru profesiile a căror exercitare necesită o cunoaștere exactă a legislației naționale și care constau, în esență și în mod constant, în furnizarea de consiliere și/sau de asistență privind legislația națională.
Dreptul belgian
13. Potrivit articolului 135 bis din Codul judiciar (Code judiciaire), Cour de cassation este asistată de „référendaires” (referenți juridici) care pregătesc activitatea judecătorilor și a membrilor biroului condus de Procureur général (procurorul general al Coroanei)(8), participă la activitățile de documentare, precum și la cele de traducere și de publicare a hotărârilor și la asigurarea concordanței textelor în limbile franceză și neerlandeză. Articolul 259 duodecies
din Codul judiciar prevede că referenții juridici trebuie să aibă 25 de ani împliniți și să dețină o diplomă de doctorat sau de licență în drept, care sunt echivalente cu o diplomă de master în drept în Belgia(9) . Candidații sunt selectați pe baza unor concursuri, ale căror rezultate sunt valabile pentru o perioadă de 6 ani. În conformitate cu articolul 259 terdecies, Regele numește referenții juridici pentru un stagiu de 3 ani, la încheierea cărora numirea lor devine definitivă, cu excepția cazului în care Regele adoptă o decizie contrară la propunerea prim‑președintelui [Cour de Cassation] sau a procurorului general al Coroanei.
14. La data faptelor din procedura principală, articolele 43 și 44 din Decretul Communauté française [Comunitatea franceză] din 31 martie 2004 de reglementare a învățământului superior, de favorizare a integrării acestuia în spațiul european al învățământului superior și de refinanțare a universităților, acordau guvernului Communauté française dreptul de a adopta măsuri cu caracter general sau individual prin care să recunoască echivalența dintre studiile efectuate în străinătate și titlurile universitare conferite în respectiva comunitate, inclusiv cel de master în drept.
Situația de fapt, procedura și întrebările preliminare
15. Domnul Brouillard a fost angajat la serviciul de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation timp de mai mulți ani. Este titular al unei licențe în traduceri, al unei diplome de studii juridice cu durata de 2 ani a unei universități belgiene (candidature en droit)(10), al unei diplome de studii specializate în drepturile omului cu durata de un an, obținută la aceeași universitate în anul 2006, și, în ceea ce privește anul universitar 2009-2010, al unei diplome de master în drept, economie, gestiune, cu finalitate profesională, filiera drept privat, specializarea jurist‑lingvist (denumită în continuare „diploma de master cu finalitate profesională cu durata de un an”), eliberată de Universitatea din Poitiers (Franța) la 22 noiembrie 2010.
16. La 24 mai 2011, domnul Brouillard s‑a înscris la un concurs public pentru ocuparea unor posturi de referenți juridici la Cour de cassation.
17. La 23 iunie 2011, el a introdus, la Communauté française, o cerere de echivalare completă a diplomei de master cu finalitate profesională cu durata de un an cu diploma de master în drept belgian.
18. La 6 septembrie 2011, președintele Cour de cassation a notificat domnului Brouillard decizia juriului potrivit căreia cererea sa de înscriere la concurs era declarată inadmisibilă. În această decizie, juriul a observat că este necesară posesia unei diplome de doctor sau de licență în drept ori a unei diplome de master în drept obținute de la o universitate belgiană pentru numirea ca referent juridic la Cour de cassation, astfel încât să se garanteze capacitatea candidatului de a exercita în Belgia profesia respectivă. Domnul Brouillard nu a îndeplinit condiția menționată, întrucât diploma sa de master cu finalitate profesională cu durata de un an nu a fost recunoscută de Communauté française ca fiind echivalentă cu o diplomă de master în drept conferită în Belgia și nu a urmat un program de echivalare într‑o universitate belgiană.
19. La 27 octombrie 2011, Communauté française a respins cererea de echivalare depusă de domnul Brouillard și i‑a recunoscut doar o echivalare cu titlul universitar generic de master. O astfel de echivalare se referă mai degrabă la nivelul de titluri universitare decât la conținutul specific al unei anumite diplome. Această decizie s‑a bazat pe un aviz dat de comisia de echivalare, secțiunea drept și criminologie, din cadrul Communauté française, motivat după cum urmează:
„– Deținerea unei diplome care certifică studii de drept atestă o aptitudine și o competență tehnică legate de caracteristicile ordinii juridice în care aceasta a fost eliberată; prin urmare, astfel de studii efectuate în străinătate nu corespund cerințelor facultăților de drept ale Communauté française din Belgia, facultăți care își formează studenții pentru profesia de jurist în ordinea juridică belgiană;
– anumite activități de învățământ, indispensabile pentru finalizarea, în Communauté française din Belgia, a studiilor aferente celui de al doilea ciclu în drept (printre altele dreptul obligațiilor, dreptul contractelor, dreptul administrativ, dreptul social), nu au fost efectuate în cadrul obținerii [diplomei de master cu finalitate profesională cu durata de un an], a cărei echivalare se solicită.”
20. Domnul Brouillard a atacat decizia juriului și decretele regale din 20 septembrie 2012 de numire a trei noi referenți juridici la Cour de cassation înaintea instanței de trimitere, care a suspendat procedura și a adresat următoarele întrebări preliminare:
„(1) Articolele 45 și 49 din Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene, precum și Directiva 2005/36 […] trebuie interpretate în sensul că se aplică într‑o situație în care un resortisant de cetățenie belgiană, care are reședința în Belgia și care nu a desfășurat o activitate profesională în alt stat membru, se prevalează în susținerea cererii sale de participare la un concurs pentru ocuparea unor posturi de referenți juridici la Cour de cassation din Belgia de o [diplomă de master cu finalitate profesională cu durata de un an, obținută în Franța]?
(2) Funcția de referent juridic la Cour de cassation din Belgia, pentru care articolul 259 duodecies
din Codul judiciar prevede că numirea este subordonată condiției de a fi doctor sau licențiat în drept, este o profesie reglementată în sensul articolului 3 din Directiva 2005/36 […]?
(3) Funcția de referent juridic la Cour de cassation […] reprezintă o încadrare în administrația publică în sensul articolului 45 alineatul (4) TFUE, iar aplicarea articolelor 45 TFUE și 49 TFUE, precum și a Directivei 2005/36 […] este, prin urmare, exclusă de articolul 45 alineatul (4), citat anterior?
(4) În cazul în care articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 […] sunt aplicabile în speță, aceste norme trebuie interpretate în sensul că se opun ca juriul de recrutare de referenți juridici la Cour de cassation să condiționeze participarea la acest concurs de deținerea unei diplome de doctor sau de licență în drept acordate de o universitate belgiană sau de recunoașterea, de către Communauté française, competentă în domeniul educației, a echivalării academice a [diplomei de master cu finalitate profesională cu durata de un an] cu o diplomă de doctor, de licențiat sau de master în drept acordată de o universitate belgiană?
(5) În cazul în care articolele 45 TFUE și 49 TFUE, precum și Directiva 2005/36 […] sunt aplicabile în speță, aceste norme trebuie interpretate în sensul că impun juriului de recrutare de referenți juridici la Cour de cassation să compare calificările reclamantului, care rezultă din diplomele sale, precum și din experiența sa profesională, cu cele pe care le implică diploma de doctor sau de licențiat în drept acordată de o universitate belgiană și, dacă este cazul, să îi impună o măsură compensatorie prevăzută la articolul 14 din Directiva 2005/36?”
21. Domnul Brouillard a atacat și decizia Communauté française din 27 octombrie 2011 înaintea instanței de trimitere. Această cerere de anulare, care nu face parte din procedura principală, a fost respinsă la 15 mai 2014.
22. Au depus observații scrise domnul Brouillard, guvernele belgian și italian, precum și Comisia Europeană. Domnul Brouillard, guvernul belgian și Comisia au prezentat observații orale în cadrul ședinței din 25 martie 2015.
Analiză
Observații introductive
23. Prin intermediul primelor sale trei întrebări, instanța de trimitere urmărește, în esență, să afle dacă principiile libertății de circulație și Directiva 2005/36 se aplică în procedura principală. Vom examina, mai întâi, dacă faptele din procedura principală constituie o situație cu caracter pur intern, în cazul căreia nu se poate aplica articolul 45 TFUE (prima întrebare). Vom analiza, apoi, dacă articolul 45 alineatul (4) TFUE exclude aplicarea restului articolului respectiv și a Directivei 2005/36 în procedura principală (a treia întrebare). Vom examina, în continuare, dacă funcția de referent juridic la Cour de cassation este o „profesie reglementată” în sensul Directivei 2005/36 (a doua întrebare). Răspunsul la această întrebare stabilește dacă directiva menționată este aplicabilă în procedura principală.
24. A patra și a cincea întrebare trebuie examinate împreună. Ele privesc, în esență, problema dacă principiile liberei circulații și Directiva 2005/36, dacă este aplicabilă în procedura principală, se opun ca juriul să respingă cererea de participare la concurs a domnului Brouillard pentru motivul că nu deține titlurile universitare necesare fără
a le compara cu cunoștințele și cu competențele domnului Brouillard care rezultă din diplomele sale și din experiența sa profesională și, dacă este cazul, să îi impună o măsură compensatorie prevăzută la articolul 14 din Directiva 2005/36.
25. Există trei argumente preliminare care trebuie prezentate înainte de a aborda oricare dintre întrebările în cauză.
26. În primul rând, suntem de acord cu guvernele belgian și italian că procedura principală are ca obiect accesul la încadrarea în administrația publică din Belgia, iar nu accesul la o activitate independentă în statul membru respectiv. Prin urmare, articolul 49 TFUE nu este relevant și ne vom limita să analizăm articolul 45 TFUE și Directiva 2005/36.
27. În continuare, instanța de trimitere pare să fi presupus că articolul 4 și articolul 13 alineatul (1) din Directiva 2005/36 au efect vertical direct și că domnul Brouillard are astfel dreptul să invoce în mod direct dispozițiile respective în procedura principală. Această presupunere este corectă. Dispozițiile menționate impun în termeni necondiționați și suficient de preciși autorităților competente ale unui stat membru să permită unei persoane să exercite pe teritoriul său, în aceleași condiții care sunt aplicabile cetățenilor săi, o profesie pentru care sunt necesare calificări profesionale specifice dacă persoana în cauză este calificată să exercite aceeași profesie în alt stat membru(11) .
28. În sfârșit, Directiva 2005/36 nu armonizează condițiile de exercitare a profesiilor reglementate în statele membre. Dimpotrivă, directiva respectivă instituie un mecanism de recunoaștere a calificărilor profesionale. Aceasta permite beneficiarilor să obțină acces în statul membru gazdă la aceeași profesie reglementată ca cea pentru care sunt calificați în statul membru de origine și să o exercite în statul membru gazdă în aceleași condiții ca și cetățenii din respectivul stat(12) . Presupunând că sunt îndeplinite toate celelalte condiții pentru aplicarea Directivei 2005/36 (printre altele, aceea ca funcția de referent juridic la Cour de cassation să fie o „profesie reglementată”), domnul Brouillard ar putea, așadar, să invoce directiva menționată doar dacă ar poseda calificările profesionale necesare pentru exercitarea în Franța a unor activități comparabile cu cele ale unui referent juridic de la Cour de cassation(13) . Totuși, apreciem că funcția de referent juridic la Cour de cassation din Belgia nu este o profesie reglementată, astfel încât Directiva 2005/36 nu se aplică în procedura principală(14) . În cazul în care Curtea este de aceeași părere, instanța de trimitere nu va trebui să examineze această problemă.
Faptele din procedura principală constituie o „situație pur internă” care nu este vizată de articolul 45 TFUE? (prima întrebare)
29. Guvernul belgian susține că articolul 45 TFUE nu se aplică în procedura principală, care nu prezintă o legătură suficientă cu dreptul Uniunii. Deși domnul Brouillard își întemeiază cererea de participare la concurs pe o diplomă obținută într‑un alt stat membru, el a urmat acest program de studii universitare prin corespondență.
30. Considerăm că argumentul guvernului belgian nu este convingător.
31. Potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile din tratat privind libertatea de circulație nu se aplică în cazul activităților care sunt limitate din toate punctele de vedere la teritoriul unui singur stat membru(15) . Totuși, dispozițiile respective conferă beneficii cetățenilor unui anumit stat membru atunci când, datorită faptului că au avut reședința în mod legal pe teritoriul altui stat membru și au dobândit o calificare profesională acolo, ei se află, în raport cu statul lor de origine, într‑o situație care poate fi asimilată celei a oricăror altor persoane care beneficiază de drepturile și de libertățile garantate de dreptul primar al Uniunii(16) . Mai general, obiectivul liberei circulații a lucrătorilor nu ar fi pe deplin realizat dacă statele membre ar putea refuza să acorde beneficiul libertății în cauză propriilor cetățeni care s‑au prevalat de dreptul Uniunii pentru a dobândi calificări profesionale în alte state membre. Acest lucru este valabil în special atunci când cetățenii respectivi au dobândit acolo o calificare universitară care completează studiile și formarea lor profesională de bază și pe care intenționează să o utilizeze după întoarcerea în statul lor de origine(17) .
32. Domnul Brouillard se întemeiază pe o diplomă obținută din partea unei instituții de învățământ superior din Franța. El și‑a exercitat astfel dreptul de a primi servicii educaționale furnizate de o universitate dintr‑un alt stat membru. În acest context, aspectul dacă a existat o deplasare transfrontalieră fizică în vederea dobândirii calificării profesionale respective este, în opinia noastră, irelevant pentru problema dacă articolul 45 TFUE se aplică în procedura principală. Să presupunem, de exemplu, că un student care are reședința într‑un stat membru urmează cursuri la distanță oferite de o instituție de învățământ situată în alt stat membru. El trebuie să se deplaseze la această instituție pentru un examen oral final. Totuși, el nu mai poate să se deplaseze din motive de sănătate. Instituția de învățământ care oferă cursul prin corespondență îi permite să susțină examenul oral acasă, prin videoconferință. El trece examenul și obține calificarea profesională. Nu vedem niciun motiv pentru care acest student să nu poată beneficia ulterior de dispozițiile articolului 45 TFUE, astfel cum a fost interpretat în jurisprudența citată la punctul 31 de mai sus.
33. În orice caz, răspunzând la o întrebare pe care i‑am adresat‑o în cadrul ședinței, domnul Brouillard a precizat că s‑a deplasat la Universitatea din Poitiers la 10 iulie 2010 pentru a susține un examen oral cu durata de 3 ore. Deși faptele trebuie să fie analizate în final de instanța națională, Curtea poate astfel să plece în cazul de față de la premisa (aproape sigură) că au existat unele deplasări transfrontaliere și că, în ceea ce privește faptele, aceasta nu este o situație pur internă.
Articolul 45 alineatul (4) TFUE exclude aplicarea restului articolului respectiv și a Directivei 2005/36 în procedura principală? (a treia întrebare)
34. Instanța de trimitere solicită îndrumări cu privire la aspectul dacă funcția de referent juridic la Cour de cassation constituie „încadrare în administrația publică” în sensul articolului 45 alineatul (4) TFUE.
35. Având în vedere caracterul fundamental al principiului liberei circulații și al principiului egalității de tratament a lucrătorilor în interiorul Uniunii Europene, domeniul de aplicare al acestei excepții nu trebuie să depășească scopul său inițial de a permite statelor membre să restrângă admiterea resortisanților străini pe anumite posturi din administrația publică, ce presupun, din partea titularilor lor, existența unui raport special de solidaritate față de stat, precum și reciprocitatea de drepturi și de obligații care constituie fundamentul legăturii de cetățenie(18) . În consecință, excepția de la articolul 45 alineatul (4) TFUE privește doar accesul cetățenilor altui stat la anumite posturi din administrația publică a unui stat membru(19) .
36. Domnul Brouillard este un cetățean belgian
care solicită accesul la un post în administrația publică din Belgia . Rezultă că articolul 45 alineatul (4) TFUE nu poate constitui un temei valabil pentru ca Belgia să îi refuze protecția pe care i‑o conferă primele 3 alineate ale dispoziției respective. În consecință, articolul 45 alineatul (4) TFUE nu exclude aplicarea Directivei 2005/36 în cazul faptelor din procedura principală.
37. Într‑o situație de fapt diferită, ar putea fi necesar să se stabilească dacă funcția de referent juridic la Cour de cassation constituie „încadrare în administrația publică” în sensul articolului 45 alineatul (4) TFUE. Părțile au acordat o atenție considerabilă acestui aspect în observațiile lor scrise și orale. Prin urmare, îl vom examina pe scurt.
38. În opinia noastră, funcția de referent juridic nu constituie „încadrare în administrația publică” în sensul articolului 45 alineatul (4) TFUE.
39. Întrucât constituie o derogare de la principiul fundamental al liberei circulații a lucrătorilor, articolul 45 alineatul (4) TFUE trebuie să fie interpretat în sens strict(20) .
40. În Hotărârea Comisia/Belgia(21), guvernul belgian a susținut că „încadrarea în administrația publică” este o noțiune instituțională care nu corespunde „exercitării autorității publice” din actualul articol 51 TFUE(22) . Astfel, ceea ce contează în opinia sa este identitatea angajatorului, iar nu natura activităților efectuate de angajat.
41. Curtea a respins acest argument și a optat pentru o interpretare funcțională a noțiunii „încadrare în administrația publică”. Articolul 45 alineatul (4) TFUE se aplică doar în măsura în care lucrătorul respectiv (1) participă în mod direct sau indirect la exercitarea competențelor conferite de dreptul public și (2) îndeplinește atribuții care implică sarcini destinate să protejeze interesele generale ale statului și, mai general, ale autorităților publice(23) . Ceea ce contează este astfel aspectul dacă un post este sau nu este tipic pentru activitățile specifice ale administrației publice în măsura în care presupune exercitarea competențelor conferite de dreptul public și responsabilitatea pentru protejarea intereselor generale ale statului(24) .
42. Având în vedere informațiile aflate la dispoziția Curții, nu suntem de acord cu guvernele belgian și italian în privința aspectului că angajarea ca referent juridic la Cour de cassation din Belgia îndeplinește prima condiție.
43. În opinia noastră, posturile de prim‑președinte, președinte și judecător la Cour de cassation, pe de o parte, și cele de procuror general, prim‑avocat general și avocați generali la instanța respectivă, pe de altă parte, sunt în mod efectiv tipice pentru activitățile specifice ale serviciului public de administrare a justiției(25) . Aceste posturi implică fie luarea deciziilor asupra recursurilor pendinte înaintea Cour de cassation, care este instanța supremă pentru litigiile civile și penale din Belgia, fie oferirea de avize independente (concluzii) cu privire la recursurile în cauză. Funcțiile menționate implică, în plus, sarcini destinate să protejeze interesele generale ale statului prin asigurarea respectării legii atât în contextul litigiilor dintre persoane particulare, cât și al litigiilor în care sunt implicate autorități publice.
44. Din observațiile scrise și orale ale guvernului belgian rezultă că referenții juridici de la Cour de cassation oferă asistență și sprijin funcționarilor judiciari respectivi. Funcția lor principală constă în examinarea cauzelor pendinte înaintea instanței menționate, realizarea de cercetări juridice și asistarea acestor funcționari la elaborarea hotărârilor și a concluziilor.
45. Guvernul belgian a confirmat în cadrul ședinței că referenții juridici de la Cour de cassation nu
au competența să adopte decizii judiciare (și nici măcar să participe la adoptarea lor), nu pot adresa întrebări părților la ședințe și nu au ultimul cuvânt cu privire la raționamentul juridic pe care se bazează hotărârile și concluziile. Referenții juridici își îndeplinesc atribuțiile exclusiv sub supravegherea funcționarilor judiciari pentru care lucrează și care sunt responsabili în mod exclusiv pentru hotărârile și pentru concluziile lor. Funcțiile auxiliare și pregătitoare ale referenților juridici par astfel să lase intactă exercitarea liberă a puterii judiciare de către funcționarii respectivi.
46. În consecință, deși aceasta este, în final, o chestiune de fapt pe care instanța de trimitere trebuie să o stabilească dacă este necesar, considerăm că atribuțiile referenților juridici sunt prea îndepărtate de esența serviciului public de administrare a justiției pentru a implica o participare (chiar și indirectă) la exercitarea competențelor conferite de dreptul public(26) .
47. Argumentele guvernului belgian în sensul că articolul 310 din Codul judiciar califică în mod formal referenții juridici de la Cour de cassation ca fiind „membri” ai instanței respective și că ei sunt supuși parțial aceluiași regim statutar ca judecătorii și alți funcționari judiciari, în ceea ce privește, printre altele, numirea și remunerația, concediile, „privilège de juridiction”(27) și interdicția de a exercita (anumite) funcții fără caracter judiciar, nu sunt, în opinia noastră, de natură să pună sub semnul întrebării această concluzie. Asemenea aspecte nu privesc direct natura sarcinilor efectiv îndeplinite de referenții juridici.
Funcția de referent juridic la Cour de cassation din Belgia este o „profesie reglementată” în sensul Directivei 2005/36? (a doua întrebare)
48. Problema aplicabilității Directivei 2005/36 în procedura principală depinde și de aspectul dacă funcția de referent juridic la Cour de cassation este o „profesie reglementată” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2005/36. La rândul său, acesta depinde de aspectul dacă accesul la profesia respectivă și exercitarea sa sunt condiționate de posesia „anumitor calificări profesionale”(28) .
49. În primul rând, faptul că această funcție este reglementată de norme speciale privind administrația publică din dreptul belgian este irelevant pentru stabilirea aspectului dacă este o profesie reglementată în sensul Directivei 2005/36(29) .
50. Apoi, argumentul guvernului belgian potrivit căruia funcția de referent juridic nu figurează pe lista profesiilor reglementate publicată de Comisie este, de asemenea, irelevant. Această listă nu face parte dintr‑un act obligatoriu al Uniunii și, prin urmare, este pur orientativă.
51. Comisia susține că numirea ca referent juridic la Cour de cassation nu este condiționată de deținerea „anumitor calificări profesionale” în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2005/36. Gradul de doctor, de licențiat sau de master în drept sunt diplome cu caracter general, care acordă accesul la un număr mare de profesii. Mai mult, procesul de selecție pentru recrutarea de referenți juridici nu implică o probă care să conducă la eliberarea unui certificat de aptitudini.
52. Suntem de acord cu această analiză.
53. Unele dintre definițiile de la articolul 3 din Directiva 2005/36 oferă îndrumări utile pentru interpretarea noțiunii „anumite calificări profesionale”. Potrivit articolului 3 alineatul (1) litera (b), calificările profesionale includ calificările atestate printr‑un titlu de calificare; iar articolul 3 alineatul (1) litera (c) prevede că printre titlurile de calificare se află diplomele „care certifică formarea profesională în special în [Uniune]”. Mai mult, articolul 3 alineatul (1) litera (e) din Directiva 2005/36 definește „formarea profesională reglementată” ca fiind „orice formare profesională care urmărește în special
exercitarea unei anumite profesii și care constă într‑un ciclu de studii completat, după caz, de o formare profesională, un stagiu profesional sau o practică profesională”(30) .
54. În acest context, în opinia noastră, este clar faptul că nu orice diplomă poate fi considerată o „anumită calificare profesională” în sensul Directivei 2005/36. Doar diplomele care urmăresc în mod special pregătirea candidaților pentru exercitarea unei profesii concrete și care certifică finalizarea cu succes a pregătirii profesionale obținute în principal în Uniune se încadrează în noțiunea respectivă.
55. Titlurile universitare necesare pentru numirea ca referent juridic la Cour de cassation nu urmăresc în mod special pregătirea unor persoane pentru postul de referent juridic la instanța menționată, ci oferă acces la o gamă largă de profesii. Dată fiind natura lor generală, aceste titluri nu certifică finalizarea unei pregătiri profesionale speciale și, prin urmare, nu constituie o „anumită calificare profesională”. În consecință, domnul Brouillard nu poate invoca Directiva 2005/36 în procedura principală.
56. Faptul că referenții juridici sunt selectați pe bază de concurs care implică o evaluare comparativă a candidaților nu pune sub semnul întrebării această concluzie. În Hotărârea Rubino, Curtea a considerat că faptul de a fi declarat admis în urma unei proceduri care urmărește selectarea unui număr predefinit de persoane pe baza unei evaluări comparative a candidaților, iar nu prin aplicarea unor criterii absolute, și care conferă un titlu a cărui validitate este strict limitată în timp nu poate fi considerat o calificare profesională în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2005/36(31) .
57. Concluzia la care am ajuns nu este contrazisă nici de norma de la articolul 259 terdecies
din Codul judiciar, potrivit căreia numirea referenților juridici la Cour de cassation devine definitivă doar la 3 ani după preluarea funcției. Este adevărat că, în anumite împrejurări, formarea profesională obligatorie pentru o anumită perioadă poate contribui la calificarea unei profesii ca fiind reglementată. De exemplu, în Hotărârea Burbaud, Curtea a concluzionat că postul de manager în cadrul funcției publice franceze din domeniul medical constituie o profesie reglementată. Această constatare s‑a bazat, în esență, pe faptul că dreptul francez a rezervat accesul la profesia respectivă stagiarilor care au urmat un curs la École nationale de la santé publique și au trecut un examen final care atestă că dețin cunoștințele teoretice și practice necesare pentru a lucra în domeniul gestiunii spitalelor(32) . Cerințele menționate nu sunt însă comparabile cu cele prevăzute de dispozițiile naționale din cazul de față. Guvernul belgian a confirmat în cadrul ședinței că dispozițiile respective nu instituie un program de formare special la a cărui finalizare cu succes candidații primesc o atestare în sensul că dețin calificarea profesională necesară. După cum sugerează modul de redactare a articolului 259 terdecies, perioada de 3 ani care urmează după numirea inițială este mai degrabă menită a fi o perioadă de probă care să permită funcționarilor judiciari asistați de referenții juridici să verifice dacă aceștia își îndeplinesc atribuțiile în mod adecvat și să adopte în consecință o poziție privind numirea lor finală(33) .
Care sunt obligațiile impuse juriului de articolul 45 TFUE? (a patra și a cincea întrebare)
58. Am concluzionat că Directiva 2005/36 nu se aplică în procedura principală. În consecință, analiza noastră referitoare la a patra și la a cincea întrebare se limitează la articolul 45 TFUE. Această dispoziție impunea juriului să verifice dacă titlurile universitare ale domnului Brouillard combinate cu experiența sa profesională îi conferă cunoștințe și competențe echivalente cu cele pe care le atestă o diplomă de doctor, de licență sau de master în drept eliberată de o universitate belgiană?
59. În absența unor condiții de acces armonizate la profesia în cauză, dreptul Uniunii nu se opune condiționării de către un stat membru a numirii unei persoane în funcția de referent juridic la una dintre instanțele sale de deținerea anumitor cunoștințe și calificări care să demonstreze că este adecvată pentru funcția menționată(34) . Competența respectivă trebuie totuși să fie exercitată într‑un mod care să respecte libertățile fundamentale garantate de tratate(35) .
60. Potrivit unei jurisprudențe constante, autoritățile unui stat membru, atunci când analizează o cerere de admitere a unei persoane într‑o profesie în care accesul, potrivit dreptului național, depinde de deținerea unei anumite diplome sau calificări profesionale, trebuie să ia în considerare pregătirea profesională a persoanei respective, comparând calificările atestate de diplomele, de certificatele și de celelalte titluri obținute de aceasta, precum și experiența sa profesională relevantă cu calificările profesionale impuse de normele naționale pentru exercitarea profesiei în cauză(36) .
61. Procedura examinării trebuie să permită autorităților statului membru în cauză să se asigure în mod obiectiv că diploma străină atestă că titularul său deține cunoștințe și calificări, dacă nu identice, cel puțin echivalente celor atestate de diploma națională. Această apreciere trebuie făcută exclusiv ținând seama de gradul cunoștințelor și al calificărilor pe care persoana în cauză se poate prezuma că le deține pe baza diplomei sale, având în vedere natura și durata studiilor și a formării practice aferente(37) . Mai mult, cunoștințele atestate de diploma conferită într‑un alt stat membru și calificările și/sau experiența profesională obținute în alte state membre, precum și experiența dobândită în statul membru în care candidatul solicită să se înscrie trebuie examinate în raport cu calificarea profesională impusă de reglementarea statului membru gazdă(38) .
62. În măsura în care orice experiență practică în exercitarea unor activități conexe profesiei în care se solicită accesul poate spori cunoștințele unui solicitant, revine autorităților naționale competente sarcina să ia în considerare orice experiență practică utilă în exercitarea profesiei respective. Valoarea exactă a unei asemenea experiențe va fi stabilită de autoritatea națională competentă în lumina funcțiilor specifice exercitate, a cunoștințelor dobândite și aplicate în exercitarea acestor funcții, precum și a responsabilităților atribuite și a gradului de independență acordat persoanei în cauză(39) .
63. În cadrul acestei examinări, un stat membru poate lua în considerare diferențe obiective care privesc atât cadrul juridic al profesiei în cauză în statul membru de proveniență, cât și domeniul de activitate al acesteia(40) . În cazul profesiilor juridice, un stat membru este, așadar, îndreptățit să efectueze o examinare comparativă a diplomelor ținând seama de diferențele evidențiate între ordinile juridice naționale în cauză. În situația în care comparația nu evidențiază decât o corespondență parțială între cunoștințele și calificările atestate de diploma străină și cele prevăzute de reglementările naționale, statul membru gazdă este îndreptățit să impună ca persoana interesată să demonstreze că a dobândit (de exemplu prin experiență profesională) cunoștințele și calificările lipsă(41) .
64. În procedura principală, domnul Brouillard nu pare să fi efectuat ceea ce în Belgia se consideră ca fiind studii de drept complete. În special, el a confirmat în cadrul ședinței că studiile atestate de diploma cu finalitate profesională cu durata de un an pe care i‑a eliberat‑o Universitatea din Poitiers nu au inclus cursuri de drept belgian. El a admis apoi că studiile respective nu au inclus cursuri de drept administrativ și de dreptul muncii, care sunt necesare, potrivit comisiei de echivalare din cadrul Communauté française, pentru finalizarea studiilor aferente celui de al doilea ciclu în drept în această comunitate.
65. Totuși, diploma cu finalitate profesională cu durata de un an a domnului Brouillard este o diplomă universitară care acoperă anumite aspecte ale formării profesionale în domeniul juridic. În consecință, ea avea prima facie
cel puțin o anumită relevanță în privința gradului de calificare necesar pentru a deveni referent juridic la Cour de cassation.
66. Mai mult, pentru a dovedi că îndeplinește condițiile pentru funcția menționată, domnul Brouillard a invocat înaintea autorităților belgiene nu doar titlurile sale universitare, ci și întreaga sa experiență profesională(42) . El consideră că experiența sa profesională de mai mulți ani la serviciul de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation, care acoperă o mare parte din activitățile efectuate de referenții juridici, combinată cu titlurile sale universitare, i‑au conferit cunoștințe și competențe echivalente cu cele necesare pentru numirea ca referent juridic.
67. În acest context(43), juriul avea datoria să examineze dacă cunoștințele și competențele pe care domnul Brouillard le‑a dobândit prin întreaga sa experiență profesională, inclusiv ca angajat în cadrul serviciului de documentare și de concordanță a textelor din cadrul Cour de cassation, demonstrează în mod suficient că posedă calificările care păreau să îi lipsească la o analiză efectuată exclusiv pe baza diplomelor sale.
68. Considerăm că este îndoielnică concordanța deciziei aflate în discuție în procedura principală cu principiile menționate, în măsura în care juriul pare să se fi bazat exclusiv pe faptul că domnul Brouillard nu posedă titlurile universitare necesare pentru numirea ca referent juridic. Totuși, în final, revine instanței de trimitere sarcina de a decide în această privință, în lumina tuturor circumstanțelor relevante ale cauzei.
Concluzie
69. Pentru toate motivele expuse mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Conseil d’État (Belgia) după cum urmează:
„(1) Articolul 45 TFUE se aplică într‑o situație în care, în vederea participării la un concurs pentru ocuparea unor posturi de referenți juridici la Cour de cassation din Belgia, un cetățean belgian care are reședința în Belgia și nu a exercitat niciodată o activitate profesională în alt stat membru se bazează, printre altele, pe o diplomă eliberată de o universitate franceză.
(2) Excepția prevăzută la articolul 45 alineatul (4) TFUE nu poate fi invocată de un stat membru împotriva propriului cetățean; în consecință, situația prezentată mai sus nu este exclusă pe acest temei din domeniul de aplicare al Directivei 2005/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 7 septembrie 2005 privind recunoașterea calificărilor profesionale.
(3) Postul de referent juridic la Cour de cassation din Belgia nu constituie o «profesie reglementată» în sensul articolului 3 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2005/36.
(4) Articolul 45 TFUE se opun refuzului unei autorități publice dintr‑un stat membru de a permite unei persoane să participe la un concurs public pentru recrutarea de referenți juridici pentru motivul că nu deține o diplomă de doctor, de licență sau de master în drept acordată de o universitate din acest stat membru sau o diplomă obținută în străinătate și recunoscută ca echivalentă de o altă autoritate publică din statul membru respectiv, fără a verifica dacă toate titlurile sale universitare, inclusiv orice titluri acordate în alt stat membru care sunt suficient de relevante pentru accesul la acea profesie și pentru exercitarea acesteia, combinate cu experiența sa profesională, îi conferă cunoștințe și competențe echivalente.”
(1) .
(2)
–	Acest serviciu este responsabil, printre altele, de traducerea hotărârilor și a concluziilor în limbile oficiale din Belgia, precum și de verificarea concordanței dintre diferitele versiuni lingvistice ale documentelor respective.
(3)
–	JO 2005, L 255, p. 22, Ediție specială, 05/vol. 8, p. 3, astfel cum a fost modificată ultima dată, la data faptelor din procedura principală, prin Regulamentul (UE) nr. 213/2011 al Comisiei din 3 martie 2011 de modificare a anexelor II și V la Directiva 2005/36 (JO 2011, L 59, p. 4).
(4)
–	Considerentul (1) al Directivei 2005/36.
(5)
–	Considerentul (3).
(6)
–	Considerentul (41).
(7)
–	Acest obiect corespunde celui al Directivei 89/48/CEE din 21 decembrie 1988 a Consiliului privind sistemul general de recunoaștere a diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea profesională cu durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 76), care a fost abrogată de Directiva 2005/36. A se vedea Hotărârea Comisia/Spania, C‑286/06, EU:C:2008:586, punctul 71.
(8)
–	Potrivit informațiilor disponibile pe site‑ul Ministerului Justiției din Belgia, biroul procurorului general al Coroanei la Cour de cassation este compus din procurorul general al Coroanei, prim‑avocatul general și avocații generali.
(9)
–	Articolul 2 din Legea din 30 decembrie 2009.
(10)
–	Înainte de reforma de la Bologna a învățământului superior, „candidature en droit” cuprindea, în esență, cursuri introductive în mai multe discipline juridice generale și constituia, în principiu, o condiție prealabilă pentru începerea studiilor de licență în drept cu durata de 3 ani, care aveau ca obiect principalele ramuri ale dreptului belgian, precum și dreptul Uniunii și dreptul internațional. Pentru a profesa în domeniul dreptului, o persoană trebuia să dețină o diplomă de licență în dreptul belgian (în prezent o diplomă de master în dreptul belgian). O diplomă de licență pentru studii cu durata de 3 ani și o diplomă de master pentru studii cu durata de 2 ani au înlocuit acum diplomele de „candidature” și licență în drept.
(11)
–	A se vedea prin analogie Hotărârea Beuttenmüller, C‑102/02, EU:C:2004:264, punctul 55 [cu privire la articolul 3 litera (a) din Directiva 89/48] și Hotărârea Aslanidou, C‑142/04, EU:C:2005:473, punctul 33 [referitor la articolul 3 litera (a) din Directiva 92/51/CEE a Consiliului din 18 iunie 1992 privind cel de‑al doilea sistem general de recunoaștere a formării profesionale, de completare a Directivei 89/48/CEE (JO 1992, L 209, p. 25, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 212), care corespunde, în esență, articolului 3 litera (a) din Directiva 89/48].
(12)
–	A se vedea articolele 1 și 4 din Directiva 2005/36. În cazul domnului Brouillard, „statul membru gazdă” în sensul acestor dispoziții este de fapt statul membru de origine (Belgia).
(13)
–	Totuși, aceasta nu ar aduce atingere dreptului Belgiei de a impune acestuia să urmeze un stagiu de adaptare sau să susțină o probă de aptitudini în temeiul articolului 14 din Directiva 2005/36.
(14)
–	A se vedea punctele 48-57 de mai jos.
(15)
–	A se vedea printre altele Hotărârea López Brea și Hidalgo Palacios, C‑330/90 și C‑331/90, EU:C:1992:39, punctele 7-9, și Hotărârea Steen, C‑332/90, EU:C:1992:40, punctul 9.
(16)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Knoors, 115/78, EU:C:1979:31, punctul 24, Hotărârea Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, punctul 15, și Hotărârea Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, punctul 30.
(17)
–	Hotărârea Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, punctele 16 și 17.
(18)
–	Hotărârea Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, punctele 69 și 70 și jurisprudența citată. Această definiție se bazează pe Hotărârea Curții Internaționale de Justiție în cauza Nottebohm (Hotărârea din 6 aprilie 1955, a doua etapă, C.I.J., Recueil 1955_punctul 4, p. 23).
(19)
–	A se vedea Hotărârea Grahame și Hollanders, C‑248/96, EU:C:1997:543, punctul 32, și Hotărârea Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, punctul 36.
(20)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española, C‑405/01, EU:C:2003:515, punctul 41, și Hotărârea Comisia/Grecia, C‑460/08, EU:C:2009:774, punctul 29.
(21)
–	149/79, EU:C:1980:297.
(22)
–	Potrivit acestui articol, sunt exceptate de la aplicarea dispozițiilor din TFUE privind libertatea de stabilire activitățile care „sunt asociate […] chiar și cu titlu ocazional, exercitării autorității publice”. Articolul 62 TFUE prevede că excepția menționată se aplică și în cazul liberei circulații a serviciilor.
(23)
– Hotărârea Comisia/Belgia, 149/79, EU:C:1980:297, punctul 10.
(24)
–	Hotărârea Comisia/Belgia, 149/79, EU:C:1980:297, punctul 12.
(25)
–	A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Cruz Villalón prezentate în cauza Comisia/Portugalia, C‑52/08, EU:C:2010:514, punctul 41.
(26)
–	A se vedea prin analogie, în legătură cu derogarea de la articolul 51 TFUE, Hotărârea Reyners, 2/74, EU:C:1974:68, punctul 53 (cu privire la avocați din Belgia), Hotărârea Thijssen, C‑42/92, EU:C:1993:304, punctul 22 (referitor la „comisari autorizați” de Inspectoratul de Asigurări din Belgia), și Hotărârea Peñarroja Fa, C‑372/09 și C‑373/09, EU:C:2011:156, punctul 44 (privind experți judiciari din Franța).
(27)
–	Pentru anumite infracțiuni, funcționarii judiciari din Belgia sunt judecați în primă instanță de curțile de apel (articolul 479 din Codul de procedură penală).
(28)
–	Este general recunoscut că funcția de referent juridic la Cour de cassation nu este o profesie exercitată de membrii unei asociații sau ai unei organizații enumerate în anexa I la Directiva 2005/36. În consecință, ea nu poate fi tratată ca o profesie reglementată pe baza articolului 3 alineatul (1) litera (a) ultima teză coroborat cu articolul 3 alineatul (2) din directiva respectivă.
(29)
–	Hotărârea Burbaud, C‑285/01, EU:C:2003:432, punctele 42 și 43 și jurisprudența citată.
(30)
–	Sublinierea noastră.
(31)
–	Hotărârea Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, punctul 32.
(32)
–	Hotărârea Burbaud, C‑285/01, EU:C:2003:432, punctele 44-53.
(33)
–	Prin urmare, această perioadă nu este comparabilă nici cu perioada de stagiu necesară pentru admiterea în barou ca avocat. A se vedea Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctul 51, și Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 23.
(34)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 9 și jurisprudența citată, precum și Hotărârea Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, punctul 11.
(35)
–	A se vedea printre altele Hotărârea Mac Quen și alții, C‑108/96, EU:C:2001:67, punctele 24 și 25.
(36)
–	A se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 16, și Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctul 57.
(37)
–	A se vedea Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctul 17, și Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctele 66 și 68.
(38)
–	Hotărârea Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, punctul 45 și jurisprudența citată.
(39)
–	Hotărârea Vandorou și alții, C‑422/09, C‑425/09 și C‑426/09, EU:C:2010:732, punctele 67-69.
(40)
–	În cazul domnului Brouillard, „statul membru de origine” este de fapt Franța, unde a obținut diploma de master cu finalitate profesională cu durata de un an pe care se bazează în procedura principală, iar „statul membru gazdă” este Belgia (a se vedea nota de subsol 12 de mai sus).
(41)
–	Hotărârea Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, punctele 18-20, și Hotărârea Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, punctele 69-71.
(42)
–	Acest fapt pare să fie confirmat de scrisoarea trimisă de domnul Brouillard prim‑președintelui Cour de cassation la 24 mai 2011, care este inclusă în dosarul național depus la Curte.
(43)
–	Jurisprudența la care am făcut referire la punctele 60-63 de mai sus nu poate fi interpretată în sensul că orice calificare obținută în alt stat membru, oricât de puțină relevanță ar prezenta pentru accesul la profesia în cauză și pentru exercitarea sa, atrage obligația de a evalua experiența profesională dobândită în statul membru gazdă sau altundeva. O asemenea cerință ar fi disproporționată.