62007CC0445
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 12 februarie 2009 (
1
)
Cauzele conexate C-445/07 P și C-455/07 P
Comisia Comunităților Europene
împotriva
împotriva
Ente per le Ville Vesuviane
Comisiei Comunităților Europene
„Recurs — Fondul european de dezvoltare regională (FEDR) — Valorificarea infrastructurilor în scopul dezvoltării activității turistice în Regione Campania (Italia) — Încetarea acordării contribuției financiare comunitare — Acțiune în anulare — Admisibilitate — Entitate regională sau locală — Acte care privesc în mod direct și individual această entitate”
I — Introducere
1.
Prezenta procedură se referă la un litigiu între Ente per le Ville Vesuviane (denumită în continuare „Ente”) și Comisia Comunităților Europene (denumită în continuare „Comisia”), având ca obiect încetarea acordării contribuției financiare din Fondul european de dezvoltare regională (FEDR) pentru proiecte desfășurate de Ente.
2.
Ente este o entitate care cuprinde statul italian, regiunea Campania, provincia Napoli, precum și mai multe comune. Aceasta a fost constituită prin Legea italiană nr. 578 din 29 iulie 1971 în vederea asigurării protecției și a valorificării ansamblurilor arhitecturale constituite din vilele vezuviene din secolul al XVIII-lea și din dependințele acestora.
3.
Prin Hotărârea din 18 iulie 2007 (denumită în continuare „hotărârea atacată cu recurs”) (
2
), Tribunalul de Primă Instanță a respins ca nefondată cererea prin care Ente a contestat decizia Comisiei privind încetarea acordării contribuției financiare din FEDR.
4.
Prin recursul formulat, Ente vizează în continuare anularea acestei decizii. Comisia a formulat de asemenea recurs, în care invocă faptul că Tribunalul de Primă Instanță ar fi trebuit să respingă acțiunea ca inadmisibilă, întrucât Ente nu era vizată în mod direct prin decizie și, în consecință, nu avea calitate procesuală activă.
5.
Prezenta procedură oferă astfel ocazia de a aprofunda problema afectării directe a reclamantei în cadrul contribuțiilor din FEDR.
II — Cadrul juridic
6.
Tribunalul a expus cadrul juridic la punctele 1-3 din hotărârea atacată cu recurs după cum urmează:
1.
Fondul european de dezvoltare regională (FEDR) a fost creat prin Regulamentul (CEE) nr. 724/75 al Consiliului din 18 mai 1975, care a fost modificat de mai multe ori, iar de la a fost înlocuit prin Regulamentul (CEE) nr. 1787/84 al Consiliului din . În anul 1988, regimul fondurilor structurale a fost reformat prin Regulamentul (CEE) al Consiliului nr. 2052/88 din privind misiunile și eficiența fondurilor structurale, precum și coordonarea activităților proprii și operațiunile Băncii Europene de Investiții și celelalte instrumente financiare existente.
2.
La 19 decembrie 1988, Consiliul a adoptat Regulamentul (CEE) nr. 4254/88 privind dispozițiile de aplicare a Regulamentului nr. 2052/88 în ceea ce privește Fondul european de dezvoltare regională. Regulamentul nr. 4254/88 a înlocuit Regulamentul nr. 1787/84. Acesta fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 2083/93 al Consiliului din .
3.
Articolul 12 din Regulamentul nr. 4254/88, intitulat „Dispoziții tranzitorii”, prevede: „Părțile din sumele angajate cu titlu de contribuție pentru proiectele stabilite de Comisie înainte de 1 ianuarie 1989 în sarcina FEDR și care nu au făcut obiectul unei cereri de plată definitive adresate Comisiei anterior datei de sunt dezangajate din oficiu de către aceasta până cel târziu la, fără a aduce atingere proiectelor care fac obiectul unei suspendări pentru motive judiciare.” [traducere neoficială]
III — Situația de fapt și procedura în primă instanță
7.
La cererea Ente, statul italian a solicitat Comisiei acordarea unei contribuții din FEDR pentru o investiție în infrastructură destinată refacerii acestor vile vezuviene. Prin Decizia din 18 decembrie 1986, adresată Republicii Italiene (denumită în continuare „decizia de acordare” (
3
)), Comisia a acordat o contribuție financiară din FEDR pentru valorificarea în scopuri turistice a acestor vile.
8.
În decizia de acordare, Ente este desemnată în același timp drept beneficiara contribuției (al treilea considerent și articolul 3 din decizie) și drept responsabilă cu cererea și cu realizarea proiectului (anexa la decizie).
9.
Conform articolului 4 din decizia de acordare, Comisia poate să reducă, să anuleze contribuția financiară, sau să solicite rambursarea acesteia, în cazul nerespectării condițiilor menționate în această decizie, în special a celor referitoare la scadențarul de realizare a proiectului. În plus, articolul 4 prevede că anularea sau cererea de rambursare nu poate interveni decât după ce beneficiarul ar avea posibilitatea de a-și prezenta observațiile.
10.
În executarea deciziei, Comisia a plătit două avansuri în 1988 și, respectiv, în 1990.
11.
Conform articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 2083/93, cererile de plată definitivă a contribuției din FEDR trebuiau adresate Comisiei anterior datei de 31 martie 1995, fără a aduce atingere unui proiect care făcea obiectul unei suspendări pentru motive judiciare.
12.
Prin scrisoarea din 29 martie 1995, statul italian a solicitat Comisiei o prelungire a acestui termen conform articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88, susținând că proiectele fuseseră suspendate pentru motive judiciare, ceea ce a împiedicat prezentarea unei cereri de plată definitive în termenul stabilit.
13.
Prin scrisoarea din 12 octombrie 2001, Comisia a comunicat Republicii Italiene intenția de încetare a acordării contribuției financiare. Comisia a indicat în această scrisoare că termenul prevăzut pentru prezentarea deconturilor conform articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88 expirase și că, în mod contrar opiniei autorităților italiene, nu exista niciun motiv pentru prelungirea termenului conform articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88.
14.
Prin scrisoarea din 13 martie 2002, Comisia a comunicat autorităților italiene decizia definitivă de încetare a acordării contribuției financiare din FEDR, (denumită în continuare „decizia atacată”) (
4
), în temeiul cererilor de plată care îi fuseseră transmise anterior datei de .
15.
Întrucât, până la acest termen, Republica Italiană nu prezentase decât o singură cerere de plată privind un cuantum parțial, mai redus decât plățile parțiale deja primite ca avans, pe de o parte, aceasta are obligația să ramburseze diferența care rezultă și, pe de altă parte, nu mai poate primi alte plăți din FEDR pentru proiectele în discuție.
16.
În decizia atacată, Comisia a subliniat că nici această decizie și nici vreo altă dispoziție de drept comunitar nu obligau statul membru să recupereze de la Ente, în calitatea sa de beneficiar, sumele deja plătite.
17.
Ente a introdus acțiune în anulare la Tribunalul de Primă Instanță împotriva Deciziei Comisiei din 13 martie 2002.
IV — Hotărârea atacată
18.
În hotărârea atacată, Tribunalul de Primă Instanță a constatat mai întâi că, în mod contrar opiniei Comisiei, acțiunea este admisibilă. Potrivit Tribunalului, Ente este vizată în mod direct de decizia atacată și, în consecință, are calitate procesuală activă în temeiul articolului 230 al patrulea paragraf CE.
19.
Cu privire la fond, Tribunalul a respins ca nefondată acțiunea în anulare formulată de Ente. În cadrul primului motiv, Ente a susținut că în mod greșit Comisia a considerat că nu fuseseră îndeplinite condițiile privind o întârziere pentru motive judiciare conform articolului 12 din Regulamentul nr. 2083/93, și, în consecință, cererea de plată nu fusese depusă în termen. Tribunalul a confirmat în această privință decizia atacată a Comisiei.
20.
În cadrul celui de al doilea motiv, Ente a criticat faptul ca nu a fost audiată înainte de adoptarea deciziei atacate a Comisiei și că aceasta constituia o încălcare a dreptului său la apărare. În această privință, Tribunalul a constatat că, deși Ente dispunea în mod cert de dreptul de a fi audiată, faptul că nu a putut fi audiată nu putea determina, în speță, anularea deciziei atacate. Astfel, la solicitarea Tribunalului, Ente nu a prezentat niciun element care ar fi putut determina adoptarea unei decizii diferite în cazul în care Ente ar fi fost audiată de Comisie.
21.
În plus, Ente a criticat Comisia pentru analizarea insuficientă a situației de fapt și pentru nemotivarea deciziei atacate. Totuși, și în această privință Tribunalul a considerat acțiunea nefondată.
V — Recursurile
22.
Recursul formulat de Ente se întemeiază pe două motive. În cadrul primului motiv, Ente susține, în esență, încălcarea articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88. În cadrul celui de al doilea motiv, Ente critică concluzia Tribunalului potrivit căreia Comisia nu a încălcat dreptul Ente de a fi audiată la momentul adoptării deciziei atacate.
23.
Comisia a formulat, de asemenea, recurs. Prin intermediul acestuia, Comisia critică Tribunalul pentru că nu a respins acțiunea ca inadmisibilă pentru lipsa calității procesuale active a Ente.
24.
Mai precis, părțile formulează următoarele concluzii.
25.
În cauza C-455/07 P privind recursul formulat de Ente,
aceasta din urmă solicită
—
anularea în parte a hotărârii atacate cu recurs și, în consecință, declararea nulității Deciziei D (2002) 810111 a Comisiei din 13 martie 2002 și, dacă este cazul și în măsura în care este rezonabil, declararea nulității notificării Direcției Generale Politică Regională a Comisiei din ;
—
în subsidiar, anularea hotărârii atacate cu recurs și trimiterea cauzei la Tribunalul de Primă Instanță în vederea pronunțării asupra fondului acestei cauze, în lumina indicațiilor pe care Curtea dorește să le ofere în acest scop;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentului proces și procesului în primă instanță.
La rândul său, Comisia solicită respingerea recursului formulat de Ente și obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
26.
În cauza C-445/07 P privind recursul formulat de Comisie,
aceasta din urmă solicită,
—
anularea hotărârii atacate cu recurs, în măsura în care prin aceasta se declară admisibilă acțiunea în anulare formulată de Ente per le Ville Vesuviane;
—
declararea ca inadmisibilă a acțiunii în anulare formulate de Ente per le Ville Vesuviane împotriva Deciziei D (2002) 810111 a Comisiei din 13 martie 2002;
—
obligarea Ente per le Ville Vesuviane la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentului proces și procesului în primă instanță.
La rândul său, Ente solicită respingerea recursului formulat de Comisie și obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată.
VI — Apreciere
A — Recursul formulat de Comisie
27.
Prin recursul formulat, Comisia consideră că Tribunalul nu ar fi trebuit să se pronunțe asupra fondului litigiului, ci ar fi trebuit să respingă cererea ca inadmisibilă.
1. Admisibilitatea recursului
28.
Admisibilitatea recursului formulat de Comisie ar putea fi discutabilă, întrucât, prin respingerea acțiunii ca nefondată, Tribunalul a pronunțat în definitiv o hotărâre favorabilă Comisiei.
29.
Deși Ente per le Ville Vesuviane nu a invocat faptul că recursul formulat de Comisie este inadmisibil, acest aspect trebuie totuși analizat de Curte (
5
). Și Comisia examinează în detaliu în memoriul său aspectul privind admisibilitatea recursului său.
30.
Conform articolului 56 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, deciziile Tribunalului prin care se finalizează judecata sau prin care se pune capăt unui incident de procedură pot fi atacate cu recurs la Curte.
31.
În opinia Comisiei, recursul formulat de aceasta împotriva hotărârii Tribunalului este admisibil ca recurs formulat împotriva unei hotărâri prin care se pune capăt unui incident de procedură.
32.
Nu se poate admite această opinie, întrucât în prezenta cauză nu exista niciun incident de procedură. Conform articolului 114 din Regulamentul de procedură al Tribunalului de Primă Instanță (
6
), cererea prin care se solicită Tribunalului să se pronunțe asupra unui incident se formulează în mod necesar prin înscris separat. În cazurile în care Curtea de Justiție s-a pronunțat în sensul existenței unei hotărâri prin care se pune capăt unui incident de procedură conform articolului 56 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție, excepția inadmisibilității fusese invocată în fiecare caz, în măsura în care aceasta se poate observa, prin act separat (
7
).
33.
Cerința privind un act separat garantează desfășurarea unei proceduri transparente. Astfel, aceasta asigură faptul că cererea poate fi ușor identificată ca atare. Acest aspect este important mai întâi de toate pentru că incidentul de procedură întrerupe acțiunea principală. În consecință, este necesar să se precizeze Tribunalului prin act separat dacă o obiecție poate sau nu poate face obiectul unui incident de procedură. Dacă un incident de procedură poate fi invocat în cadrul altor documente, nu ar fi foarte clar dacă este sau nu este vorba despre un incident de procedură.
34.
Cu toate acestea, este incontestabil că, în prezenta cauză, Comisia nu a invocat inadmisibilitatea acțiunii prin act separat. În consecință, nu a existat un incident de procedură și nu se poate considera că hotărârea Tribunalului pune capăt unui incident de procedură.
35.
Cu toate acestea, recursul formulat de Comisie este admisibil ca recurs formulat împotriva unei hotărâri definitive a Tribunalului. În temeiul articolului 56 al doilea paragraf din Statutul Curții de Justiție, recursul poate fi introdus de oricare parte ale cărei concluzii au fost respinse, în totalitate sau în parte.
36.
În prezenta cauză, Comisia a solicitat în principal în procedura la Tribunal respingerea ca inadmisibilă a cererii formulate de Ente. Doar în subsidiar aceasta a solicitat respingerea acțiunii ca nefondată.
37.
Întrucât Tribunalul s-a pronunțat în mod expres în hotărârea sa în sensul admisibilității cererii și a respins-o doar pentru motivul că era nefondată, Comisia a căzut în pretenții în ceea ce privește concluzia sa principală și a obținut câștig de cauză doar în privința concluziei sale formulate în subsidiar. Această cădere în pretenții în parte determină admisibilitatea recursului formulat de Comisie.
38.
Astfel, într-o procedură privind măsurile provizorii, Curtea a precizat condițiile în care un motiv privind inadmisibilitatea care este respins constituie o cădere în pretenții în parte pe care se poate întemeia un recurs (
8
).
39.
În această procedură, în cadrul observațiilor prezentate în fața Tribunalului, recurenta contestase admisibilitatea cererii inițiale, fără a „solicita în mod oficial inadmisibilitatea cererii” (
9
). Curtea de Justiție a concluzionat că într-o astfel de situație nu era posibilă invocarea în recurs a faptului că cererea a fost respinsă ca nefondată, fără a se fi invocat mai întâi respingerea acesteia ca inadmisibilă.
40.
În cazul în care, precum în speță, s-a formulat o concluzie separată privind respingerea ca inadmisibilă, aceasta trebuie considerată o solicitare oficială de constatare a inadmisibilității care, în cazul respingerii, poate fi atacată cu recurs.
41.
În consecință, concluzia noastră intermediară este că recursul formulat de Comisie este admisibil.
2. Temeinicia recursului
42.
Prin recursul formulat, Comisia critică Tribunalul pentru că a considerat că Ente avea calitate procesuală activă.
43.
Conform articolului 230 al patrulea paragraf CE, orice persoană fizică sau juridică poate formula, în aceleași condiții, o acțiune împotriva deciziilor al căror destinatar este și împotriva deciziilor care, deși luate sub aparența unui regulament sau a unei decizii adresate unei alte persoane, o privesc în mod direct și individual. În mod incontestabil, decizia atacată nu se adresează Ente, ci statului italian. Deși Ente este vizată în mod individual prin decizia atacată, se ridică totuși întrebarea dacă Ente este vizată și în mod direct prin decizia atacată.
44.
Curții de Justiție i s-a solicitat deja să se pronunțe asupra criteriului afectării directe în două hotărâri care se refereau, de asemenea, la încetarea acordării unor contribuții financiare din FEDR (
10
). Ambele cauze se refereau la cereri formulate de Regione Siciliana împotriva unor decizii ale Comisiei, prin care aceasta din urmă hotărâse încetarea acordării contribuțiilor financiare din FEDR.
45.
În aceste hotărâri, Curtea de Justiție s-a referit la jurisprudența sa constantă. În conformitate cu această jurisprudență, condiția potrivit căreia o persoană fizică sau juridică trebuie să fie vizată direct prin decizia care face obiectul acțiunii, astfel cum este prevăzută la articolul 230 al patrulea paragraf CE, impune ca măsura comunitară contestată să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a particularului și să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare, aceasta având un caracter pur automat și decurgând doar din reglementarea comunitară, fără aplicarea altor norme intermediare (
11
).
46.
În Hotărârile Regione Siciliana/Comisia, Curtea de Justiție a concluzionat că reclamanții nu erau vizați în mod direct prin decizia Comisiei. În această privință, Curtea s-a întemeiat în special pe faptul că, în decizia de acordare, reclamantele din aceste cauze fuseseră desemnate drept „autoritate responsabilă cu realizarea proiectului Fondului european de dezvoltare regională” (
12
) sau drept „autoritate responsabilă cu cererea de contribuție financiară” (
13
), iar nu drept „titular al dreptului la contribuție” (
14
). Poziția de autoritate responsabilă cu cererea nu a avut drept consecință plasarea reclamantei din cauza C-15/06 P într-un raport direct cu respectiva contribuție comunitară, solicitată de guvernul italian și acordată Republicii Italiene (
15
).
47.
În prezenta cauză, Tribunalul a constatat diferențe în raport cu situația pe care s-au întemeiat Hotărârile Regione Siciliana/Comisia, diferențe care l-au determinat să recunoască afectarea directă a Ente. În primul rând, în decizia de acordare, Ente nu a fost desemnată doar autoritate responsabilă cu realizarea proiectului, ci mai ales beneficiar. În al doilea rând, puterea discreționară de care dispunea statul italian pentru a decide să solicite rambursarea contribuției era nerelevantă, din moment ce statul italian anunțase anterior deciziei Comisiei că intenționa să solicite rambursarea sumei și să nu intervină financiar. În al treilea rând, era necesar un drept la acțiune, astfel încât Ente să poate asigura protecția dreptului său la apărare.
48.
Diferențele dintre situația de fapt din prezenta cauză și situația de fapt pe care s-au întemeiat hotărârile pronunțate în cauzele Regione Siciliana/Comisia, subliniate de Tribunal în hotărârea atacată, nu susțin totuși o apreciere diferită față de cea din cauzele Regione Siciliana/Comisia.
49.
În Hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia, Curtea de Justiție s-a pronunțat în sensul că Regione Siciliana nu avea calitate procesuală activă, întrucât funcția de autoritate responsabilă cu realizarea proiectului nu însemna că reclamanta era „ea însăși titulara dreptului la contribuție”.
50.
În prezenta cauză, reclamanta a fost desemnată drept beneficiar în decizia atacată. Cu toate acestea, din decizia atacată nu rezultă că s-a acordat Ente un drept la contribuție în temeiul dreptului comunitar. Nici în motivele hotărârii Tribunalul nu a considerat că Ente este titulara unui drept la contribuție. Dimpotrivă, statul italian este cel care a solicitat Comisiei contribuția din FEDR pentru măsurile de infrastructură care trebuiau realizate de Ente, iar contribuția a fost acordată acestui stat. În consecință, în prezenta cauză doar Republica Italiană este reclamantă, titulară a dreptului și destinatară a deciziei Comisiei. Așadar, Comisia a desemnat în mod corect Ente în decizia de acordare drept „beneficiar”, iar nu drept titular al dreptului la contribuție.
51.
Cu toate acestea, în prezenta cauză, legătura dintre Ente, în situația sa de „beneficiar”, și contribuția din FEDR pare să fie mai strânsă decât cea a reclamantelor din cauzele Regione Siciliana/Comisia, care nu erau decât „autorități responsabile”. Din Hotărârea Curții din 2 mai 2006 pronunțată în cauza Regione Siciliana/Comisia nu trebuie dedus că doar titularul unui drept la contribuție în temeiul dreptului comunitar poate avea calitate procesuală activă. Curtea a constatat doar că persoana responsabilă cu realizarea proiectului care nu dispune de dreptul la contribuție nu are calitate procesuală activă. În hotărârile sale anterioare, Curtea a considerat că măsura atacată produce efecte asupra situației juridice a unui particular (
16
). În consecință, se ridică problema dacă decizia atacată produce efecte asupra situației juridice a Ente în calitatea sa de beneficiar, deși aceasta nu era titulara dreptului la contribuție în temeiul dreptului comunitar.
52.
În această privință, s-ar putea argumenta că situația juridică a Ente este afectată, întrucât Republica Italiană i-ar putea solicita rambursarea. Și în cadrul unor decizii ale Comisiei prin care statelor membre li se impune să solicite rambursarea contribuțiilor care încalcă dreptul comunitar s-a recunoscut în definitiv calitatea procesuală activă a întreprinderilor vizate, deși acestea nu au niciun drept la contribuție în temeiul legislației comunitare. Cu toate acestea, Ente ar trebui să fie și vizată în mod direct de decizie.
53.
Conform unei jurisprudențe constante, o persoană fizică care nu este destinatara unei decizii a Comisiei nu este vizată în mod direct decât dacă măsura comunitară contestată nu lasă nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare, aceasta având un caracter pur automat (
17
).
54.
Nu există afectare directă atunci când între decizia comunitară și efectele acesteia asupra reclamantului se interpune voința autonomă a destinatarului (
18
). Dacă decizia destinatarului nu este impusă în mod legal nici de dreptul comunitar, nici de decizia concretă a Comisiei, ci se întemeiază pe o decizie autonomă a statului membru, nu există o legătură directă între decizia Comisiei și reclamant.
55.
În prezenta cauză, este cert că guvernul italian nu avea obligația să solicite Ente rambursarea subvențiilor comunitare. Mai degrabă, acesta avea libertatea să decidă dacă să își asume sarcina rambursării către FEDR și să suporte din fondurile proprii partea din contribuția financiară eliberată pentru a finanța terminarea lucrărilor. În temeiul dreptului comunitar, acesta nu avea deloc obligația să solicite Ente rambursarea sumelor, aspect pe care și Comisia l-a menționat în mod expres în decizia atacată.
56.
Astfel cum a indicat în mod întemeiat avocatul general Ruiz-Jarabo Colomer în concluziile prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Regione Siciliana/Comisia, acest aspect este în conformitate cu structura complexă a raporturilor existente în cadrul gestionării fondurilor structurale (
19
). Aceasta conferă statelor membre o poziție de decizie, astfel încât asistența din FEDR stabilește un raport între Comisie și statul membru (
20
). În consecință, din perspectiva Comisiei, proiectele pentru care se acordă asistență sunt proiecte ale statelor membre. Așadar, statul membru respectiv are competența să decidă dacă proiectul de infrastructură va fi continuat în cazul în care Comunitatea încetează contribuția sa financiară.
57.
În hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că libertatea de care dispunea statul membru în aplicarea deciziei Comisiei era lipsită de relevanță, din moment ce guvernul italian și-a declarat, înainte de adoptarea deciziei atacate, intenția de a nu își asuma sarcina rambursării sumei recuperate, ci de a o pretinde de la Ente. În consecință, problema dacă Republica Italiană va face plățile respective, care nu vor mai fi plătite din bugetul FEDR, din bugetul său era pur ipotetică.
58.
În acest context, Tribunalul se referă la hotărâri ale Curții de Justiție în care aceasta a admis deja, atunci când se interpun decizii discreționare ale destinatarului, o excepție în cazurile în care s-a stabilit de la început că reclamantului i se va imputa plata ulterior deciziei destinatarului. În cazul în care posibilitatea de care dispune un stat membru de a aplica actul comunitar fără a impune o sarcină reclamantului este pur teoretică, întrucât nu exista de la început niciun dubiu că autoritățile naționale ar implementa un act comunitar într-un mod complet diferit, reclamantul este deja vizat în mod direct de actul comunitar (
21
).
59.
Este problematic dacă această jurisprudență poate fi aplicată într-o situație precum cea prezentă care este legată de subvenția din FEDR. Potrivit constatărilor Tribunalului, nici în prezenta speță Republica Italiană, în calitate de destinatar al deciziei atacate, nu a lăsat niciun dubiu, anterior adoptării deciziei atacate, că ar pune-o în aplicare fără a impune o sarcină reclamantei. La prima vedere, o transpunere a jurisprudenței pare, așadar, posibilă (
22
).
60.
Cu toate acestea, trebuie remarcat că respectivele cauze în care Curtea a subliniat faptul că puterea discreționară a destinatarului unei decizii în ceea ce privește punerea în aplicare a acesteia este pur teoretică, întrucât nu exista niciun dubiu cu privire la natura punerii în aplicare, se întemeiau pe situații foarte specifice. Așadar, aspectul dacă aprecierile făcute în aceste cauze trebuie în mod obligatoriu aplicate în cazuri precum cel în speță ar putea fi problematic.
61.
În cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Piraiki-Patraiki și alții/Comisia (
23
) Comisia autorizase Republica Franceză, la solicitarea acesteia, să limiteze importurile provenite din Grecia, fără ca totuși această autorizare să fie obligatorie. Împrejurarea că destinatarul unei decizii adoptate la solicitarea acestuia își exercită puterea discreționară în sensul că nu utilizează în niciun fel această decizie este în fapt pur teoretică. Într-o astfel de situație nu ar fi echitabil să se conteste caracterul direct al unei sarcini impuse prin decizia Comisiei doar pentru motivul puterii discreționare de drept a destinatarului deciziei. În această cauză, Curtea de Justiție a recunoscut, așadar, și calitatea procesuală activă a anumitor exportatori greci cu privire la aspectul afectării directe.
62.
În cauza Dreyfus (
24
), Curtea a considerat, pe baza unei aprecieri globale a unor împrejurări obiective extrem de complexe și după ce a luat în considerare contextul socioeconomic al unei decizii a Comisiei privind acordarea unei finanțări comunitare pentru exportul de produse agricole în Federația Rusă, că exista o afectare directă a unui furnizor care în realitate nu putea aștepta de la cocontractantul său rus decât plăți având un cuantum echivalent cuantumului fondurilor acordate de Comunitate, deși acest cocontractant avea obligația să facă plăți mai mari în temeiul dreptului privat. Și în acest caz, Curtea a considerat că simpla posibilitate teoretică a îndeplinirii obligațiilor contractuale de către cocontractantul reclamantului, deși în acest caz pierdea finanțarea comunitară, era atât de improbabilă, încât aceasta s-a pronunțat în sensul că decizia Comisiei referitoare la anumite condiții ale finanțării impunea deja o obligație directă furnizorului reclamant.
63.
În ambele cauze, aprecierea situației de fapt a determinat Curtea să considere oportune excepții limitate de la principiul potrivit căruia un terț nu este vizat în mod direct de o decizie a Comisiei, atunci când destinatarul deciziei menționate păstrează o marjă de apreciere.
64.
În prezenta cauză situația este totuși diferită. Spre deosebire de cauzele citate anterior, în prezenta cauză nu este posibilă formularea în același mod pe baza tuturor faptelor obiective a unei concluzii obligatorii privind comportamentul ulterior al destinatarului deciziei, cu atât mai mult cu cât statul italian deține o participație la Ente. Se poate invoca doar anunțul subiectiv al autorităților italiene. Acesta nu este obligatoriu și nu împiedică în niciun fel Republica Italiană să recupereze ajutorul acordat către Ente sau să îl finanțeze din propriile fonduri. În acest context, nu pare convingător să se deducă afectarea directă a Ente din simplul anunț al autorităților italiene privind voința acestora de a recupera ajutorul de la Ente (
25
). În definitiv, un stat membru ar avea astfel posibilitatea de a decide, prin intermediul unui anunț al unui comportament viitor care nu creează obligații din punct de vedere juridic, dacă persoana vizată dispune sau nu dispune de calitate procesuală activă la instanțele comunitare.
65.
În consecință, trebuie concluzionat că Ente nu este vizată în mod direct, întrucât Republica Italiană nu avea obligația de a recupera sumele de la Ente.
66.
În plus, Tribunalul a considerat că prezumția calității procesuale active a Ente a fost confirmată și de faptul că decizia de acordare prevedea audierea Ente înaintea adoptării unei decizii de încetare a contribuției din FEDR. Trebuie aprobată constatarea Tribunalului potrivit căreia această audiere obligatorie conferă Ente o poziție mai solidă în cadrul procedurii față de cea în care se afla reclamanta în cauzele Regione Siciliana. Cu toate acestea, nu se poate deduce din simpla audiere prevăzută a unui terț, destinată să garanteze fiabilitatea temeiului unei decizii a Comisiei care vizează un stat membru, existența unui drept independent de a exercita acțiunea împotriva unei decizii pe fond, atunci când terțul, căruia trebuie să i se acorde posibilitatea de a-și prezenta observațiile, nu este, precum în cauză, direct afectat de conținutul deciziei.
67.
În sfârșit, trebuie stabilit și dacă refuzul recunoașterii calității procesuale active echivalează cu denegarea de dreptate. În această privință, trebuie să se facă referire la faptul că particularii trebuie să poată beneficia de o protecție jurisdicțională efectivă a drepturilor pe care le au în temeiul ordinii juridice comunitare (
26
).
68.
Protecția jurisdicțională a persoanelor fizice sau juridice care nu pot, din cauza condițiilor de admisibilitate prevăzute la articolul 230 al patrulea paragraf CE, să atace în mod direct actele comunitare de tipul deciziei în litigiu trebuie asigurată în mod eficient prin căile de atac la instanțele naționale. În această privință, Curtea a subliniat deja că, în conformitate cu principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 10 CE, acestea sunt obligate, în măsura posibilului, să interpreteze și să aplice normele interne de procedură care guvernează exercitarea căilor de atac într-un mod care să permită persoanelor menționate să conteste în justiție legalitatea oricărei decizii sau a oricărei măsuri naționale privind aplicarea față de acestea a unui act comunitar precum cel în cauză, invocând lipsa validității acestuia din urmă și determinând astfel aceste instanțe să sesizeze Curtea în această privință prin intermediul unor întrebări preliminare (
27
).
69.
În concluzie, trebuie reținut că acțiunea formulată de Ente era deja inadmisibilă în primă instanță din cauza lipsei calității procesuale active. În consecință, recursul formulat de Comisie este întemeiat.
B — Recursul formulat de Ente per le Ville Vesuviane
70.
Având în vedere inadmisibilitatea acțiunii introduse de Ente la Tribunal, recursul acesteia împotriva părții din hotărârea atacată privind temeinicia acestei acțiuni a rămas fără obiect, astfel încât nu mai trebuie examinat (
28
). Așadar, nu mai este necesară pronunțarea asupra fondului.
71.
În cazul în care Curtea ar face o apreciere diferită cu privire la admisibilitatea acțiunii, vom examina în cele ce urmează, în subsidiar, temeinicia recursului formulat de Ente.
1. Examinarea în subsidiar a motivelor de recurs
a) Primul motiv de recurs
72.
Prin intermediul primului motiv de recurs, Ente invocă o eroare de drept, o eroare în examinarea faptelor și lipsa de motivare în temeiul articolului 12 din Regulamentul nr. 4254/88. Acest regulament prevede termenul în care cererile de plată trebuie adresate Comisiei pentru a putea fi luate în considerare. Articolul 12 prevede o excepție de la acest termen pentru proiectele care fac obiectul unei suspendări pentru motive judiciare.
73.
În opinia Ente, prelungirea termenului se aplică pentru întregul proiect chiar și atunci când dispoziția derogatorie prevăzută la articolul 12 se aplică doar pentru o parte din proiectul aprobat, și anume pentru unul din cele trei ansambluri de vile.
74.
Cu toate acestea, Tribunalul a considerat în mod întemeiat că, în măsura în care un proiect este divizibil, reglementarea derogatorie nu se aplică decât părților din proiect care fac obiectul unei suspendări pentru motive judiciare. Posibilitatea prelungirii termenului reprezintă o excepție de la principiul potrivit căruia toate cererile de plăți trebuie adresate Comisiei în termenele stabilite. În consecință, Tribunalul a subliniat în mod întemeiat că prelungirea termenului prevăzută la articolul 12 trebuie interpretată în mod restrictiv. O planificare financiară corectă și fiabilă a resurselor din FEDR impune un decont cât mai rapid al fondurilor. În măsura în care un proiect este divizibil și dispoziția derogatorie prevăzută la articolul 12 se aplică numai pentru o parte din proiect, este valabil pe deplin faptul că trebuie făcut decontul pentru părțile din proiect deja finalizate.
75.
În măsura în care Ente critică Tribunalul că a considerat în mod greșit că proiectul aprobat era divizibil, această critică trebuie respinsă ca inadmisibilă. Astfel, Ente critică o constatare de fapt a Tribunalului. În definitiv, considerăm că nu există niciun element care să se opună decontării separate a lucrărilor aferente fiecăruia dintre cele trei ansambluri de vile.
76.
În consecință, primul motiv de recurs trebuie respins.
b) Al doilea motiv de recurs
77.
Prin intermediul celui de al doilea motiv de recurs, Ente impută Comisiei că nu a audiat-o înaintea adoptării deciziei atacate.
78.
Tribunalul a constatat în hotărârea atacată că, la articolul 4 din decizia de acordare, a fost conferit Ente dreptul de a fi audiată. Astfel, acest articol prevede că adoptarea unei decizii de către Comisie privind încetarea sau rambursarea contribuției nu trebuie să aibă loc fără audierea prealabilă a beneficiarului.
79.
În continuare, Tribunalul a considerat că Ente nu a fost audiată de Comisie înaintea adoptării deciziei atacate și, astfel, acest drept al Ente a fost încălcat. Totuși, în opinia Tribunalului, această încălcare a dreptului de a fi audiat nu justifica anularea deciziei atacate, întrucât nu a avut efecte asupra conținutului acestei decizii.
80.
În cadrul procedurii în primă instanță, Ente nu a ridicat în fapt obiecții relevante, care ar fi determinat Comisia să adopte o decizie diferită.
81.
În această privință, Ente critică Tribunalul că a considerat în mod greșit că lucrările la Villa Ruggero fuseseră deja terminate în anul 1992. Ente invocă faptul că a prezentat Tribunalului documente exhaustive din care rezultă că lucrările la Villa Ruggero fuseseră suspendate pentru motive judiciare din 1989 cel puțin până la sfârșitul anului 1996.
82.
Trebuie constatat mai întâi că problema momentului la care au fost finalizate lucrările la Villa Ruggero și cea a obstacolelor existente se încadrează în aprecierea situației de fapt care revine doar competenței Tribunalului și, în principiu, nu poate face obiectul unui recurs.
83.
Curtea de Justiție este competentă în mod excepțional să anuleze hotărârea Tribunalului doar în cazurile în care Tribunalul a efectuat o apreciere a situației de fapt care trebuie considerată o denaturare a probelor.
84.
În speță, nu este necesar să se analizeze dacă aprecierea Tribunalului privind situația de fapt referitoare la data finalizării lucrărilor la Villa Ruggero trebuie considerată denaturare a probelor. Astfel, presupunând că rezultă în mod indubitabil din documentele prezentate la Tribunal că aceste lucrări nu au fost încă finalizate în anul 1992, dar că au fost suspendate pentru motive judiciare până la sfârșitul anului 1996, astfel cum a afirmat Ente, Comisia ar fi putut înceta acordarea contribuției din FEDR la momentul adoptării deciziei atacate în anul 2002, pentru motivul neprezentării deconturilor în termen. Rezultă astfel din caracterul derogatoriu restrictiv indicat mai sus, prevăzut la articolul 12 din Regulamentul nr. 4254/88 privind termenele, că proiectul ar fi trebuit în orice caz să fie executat și să facă obiectul unui decont imediat după dispariția motivelor juridice care au justificat suspendarea. Cu toate acestea, Ente nu a invocat o astfel de executare și un astfel de decont imediate și, în definitiv, nu a prezentat niciun element în favoarea faptului că lucrările trebuiau să continue ulterior anului 2000.
85.
În consecință, motivul de recurs invocat nu este de natură să repună în discuție hotărârea atacată. În absența capacității menționate, acesta constituie un motiv de recurs care nu permite îndeplinirea scopului recursului și este, așadar, nefondat.
86.
Prin urmare, nici al doilea motiv de recurs formulat de Ente nu poate fi admis.
2. Concluzie intermediară privind recursul formulat de Ente
87.
Drept concluzie intermediară, trebuie stabilit că recursul formulat de Ente a rămas fără obiect.
VII — Cheltuieli de judecată
88.
Potrivit articolului 69 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Curții, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 69 alineatul (6) din regulament, aplicabil de asemenea procedurii de recurs în temeiul articolului 118, cheltuielile de judecată rămân la aprecierea Curții în cazul în care aceasta nu se pronunță asupra fondului cauzei.
89.
Întrucât Comisia a solicitat obligarea Ente la plata cheltuielilor de judecată, iar Ente a căzut în pretenții în cadrul recursului formulat de Comisie, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată privind acest recurs.
90.
Întrucât lipsa obiectului recursului formulat de Ente rezultă din temeinicia recursului formulat de Comisie, se impune de asemenea obligarea Ente la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul recursului său.
91.
Întrucât Comisia a solicitat totodată obligarea Ente la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii în primă instanță, iar acțiunea introdusă la Tribunal a trebuit respinsă ca inadmisibilă, se impune obligarea Ente la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii în primă instanță.
VIII — Concluzie
92.
În consecință, propunem Curții să se pronunțe după cum urmează:
1)
Anulează Hotărârea Tribunalului de Primă Instanță al Comunităților Europene din 18 iulie 2007, Ente per le Ville Vesuviane/Comisia (T-189/02).
2)
Respinge ca inadmisibilă acțiunea în anulare formulată de Ente per le Ville Vesuviane împotriva Deciziei D (2002) 810111 a Comisiei din 13 martie 2002 privind încetarea acordării contribuției financiare din Fondul european de dezvoltare regională (FEDR).
3)
Recursul formulat de Ente împotriva hotărârii menționate la punctul 1 din prezentul dispozitiv este fără obiect.
4)
Obligă Ente per le Ville Vesuviane la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei procedurii, precum și a celor aferente procedurii în primă instanță.
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	Hotărârea din 18 iulie 2007, Ente per le Ville vesuviane (T-189/02).
(
3
)	Decizia C(86) 2029/120 a Direcției Generale Politică Regională a Comisiei.
(
4
)	Decizia D(2002) 810111 prot. 102504 a Direcției Generale Politică Regională a Comisiei.
(
5
)	Hotărârea din 26 februarie 2002, Consiliul/Boehringer (C-23/00 P, Rec., p. I-1873, p. 46).
(
6
)	Acest articol prevede că cererea prin care se solicită Tribunalului să se pronunțe asupra inadmisibilității, necompetenței sau cu privire la un incident, fără a intra în dezbaterea fondului, se formulează prin înscris separat. Dispoziția corespunzătoare de la articolul 91 din Regulamentul de procedură al Curții are următorul cuprins: „Cererea prin care se solicită Curții să se pronunțe asupra unei excepții sau asupra unui incident, fără a intra în dezbaterea fondului, se formulează prin înscris separat. Cererea conține expunerea motivelor de fapt și de drept pe care se întemeiază […].”
(
7
)	A se vedea, cu privire la cauzele în care a existat un incident de procedură, Hotărârea din 21 ianuarie 1999, Franța/Comafrica și alții (C-73/97 P, Rec., p. I-185), Hotărârea din, Comisia/max-mobil (C-141/02 P, Rec., p. I-1283, punctele 50 și 51), și Hotărârea din, Wunenburger/Comisia (C-362/05 P, Rep., p. I-4333).
(
8
)	Ordonanța președintelui Curții din 17 decembrie 1998, Emesa Sugar/Consiliul [C-363/98 P (R), Rec., p. I-8787, punctul 43 și următoarele].
(
9
)	Ibidem, punctul 44.
(
10
)	Hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia (C-417/04 P, Rec., p. I-3881), și Hotărârea din, Regione Siciliana/Comisia (C-15/06 P, Rep., p. I-2591).
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 5 mai 1998, Glencore Grain/Comisia (C-404/96 P, Rec., p. I-2435, punctul 41), Hotărârea din, Dreyfus/Comisia (C-386/96 P, Rec., p. I-2309, punctul 43), Hotărârea din, Front national/Parlamentul European (C-486/01 P, Rec., p. I-6289, punctul 34), Hotărârea din, Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 10, punctul 28), și Hotărârea din, Comisia/Infront WM (C-125/06 P, Rep., p. I-1451, punctul 47).
(
12
)	Hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 10, punctul 29).
(
13
)	Hotărârea din 22 martie 2007, Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 10, punctul 36).
(
14
)	Hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 10, punctul 30).
(
15
)	Hotărârea citată la nota de subsol 10, punctul 36.
(
16
)	Hotărârea Glencore Grain/Comisia (citată la nota de subsol 11, punctul 41 și jurisprudența citată).
(
17
)	A se vedea doar Hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 10, punctul 28 și jurisprudența citată).
(
18
)	A se vedea Concluziile avocatului general Ruiz-Jarabo Colomer prezentate la 12 ianuarie 2006 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Regione Siciliana/Comisia (Hotărârea din ), punctul 76.
(
19
)	Ibidem, punctul 80.
(
20
)	Ibidem, punctul 84.
(
21
)	Hotărârea din 17 ianuarie 1985, Piraiki-Patraiki și alții/Comisia (11/82, Rec., p. 207, punctele 8-10), și Hotărârea Dreyfus/Comisia (citată la nota de subsol 11, punctul 43 și următoarele).
(
22
)	Constatările avocatului general Ruiz-Jarabo Colomer din concluziile prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia, sugerează de asemenea că acesta consideră posibilitatea aplicării acestei jurisprudențe. Astfel, avocatul general menționează că intenția autorităților italiene în această privință nu era cunoscută sau nu ar fi putut fi cunoscută în prealabil de Comisie. În definitiv, acest aspect nu a fost determinant în hotărârea pronunțată în această cauză. A se vedea concluziile prezentate în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 18, punctul 77 și următoarele).
(
23
)	Hotărârea citată la nota de subsol 21.
(
24
)	Hotărârea citată la nota de subsol 11.
(
25
)	A se vedea în această privință Ordonanța din 6 iunie 2002, SLIM Sicilia/Comisia (T-105/01, Rec., p. II-2697, punctul 52), potrivit căreia intenția autorităților naționale nu poate fi suficientă.
(
26
)	Hotărârea din 1 aprilie 2004, Comisia/Jégo-Quéré (C-263/02 P, Rec., p. I-3425, punctul 29 și jurisprudența citată).
(
27
)	Hotărârea din 22 martie 2007, Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 10, punctul 39, cu referire la Hotărârea Comisia/Jégo-Quéré, citată la nota de subsol 26, punctele 30-32).
(
28
)	A se vedea Hotărârea din 22 martie 2007, Regione Siciliana/Comisia (citată la nota de subsol 10, punctul 44).