62021CC0551
CONCLUZIILE AVOCATEI GENERALE
DOAMNA JULIANE KOKOTT
prezentate la 13 iulie 2023 (
1
)
Cauza C‑551/21
Comisia Europeană
împotriva
Consiliului Uniunii Europene
„Acțiune în anulare – Decizia (UE) 2021/1117 – Protocolul de punere în aplicare a Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului dintre Republica Gaboneză și Comunitatea Europeană (2021-2026) – Semnare în numele Uniunii Europene și aplicare cu titlu provizoriu – Competență de semnare – Împuternicire de către Președintele Consiliului – Semnare de către reprezentantul permanent al Republicii Portugalia și de către președintele Comitetului Reprezentanților Permanenți ai Guvernelor statelor membre (Coreper) – Articolul 13 alineatul (2) și articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE – Articolul 218 alineatele (2) și (5), articolul 220 și articolul 221 TFUE – Competența Comisiei de reprezentare externă a Uniunii – Competența Consiliului de încheiere a tratatelor internaționale – Principiul cooperării loiale între organele Uniunii – Articolele 296 și 297 TFUE – Obligația de motivare – Publicarea deciziei de autorizare”
CUPRINS
I. Introducere
II. Cadrul juridic
A. Cele două Convenții de la Viena
B. Dreptul Uniunii
1. TUE
2. TFUE
III. Istoricul litigiului
IV. Procedura în fața Curții și concluziile părților
V. Apreciere
A. Admisibilitate
B. Cu privire la fond
1. Cu privire la primul motiv
a) Raportul neclarificat între articolul 17 TUE și articolul 218 TFUE
b) Articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE – Noțiunea de „reprezentare externă a Uniunii”
1) Interpretare în lumina dreptului internațional public
2) Interpretarea în lumina articolelor 220 și 221 TFUE
3) Concluzie intermediară
c) Articolul 218 alineatele (2) și (5) TFUE – Autorizarea pentru a semna acordată de Consiliu
1) Argumentația părților
2) Apreciere
d) Concluzie intermediară
2. Cu privire la al doilea motiv
VI. Cheltuieli de judecată
VII. Concluzie
I. Introducere
1.
Prin prezenta acțiune, formulată în temeiul articolului 263 TFUE, Comisia Europeană solicită anularea articolului 2 din Decizia (UE) 2021/1117 a Consiliului din 28 iunie 2021 privind semnarea, în numele Uniunii Europene, și aplicarea cu titlu provizoriu a Protocolului de punere în aplicare a Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului dintre Republica Gaboneză și Comunitatea Europeană (2021-2026) (
2
) (denumită în continuare „decizia în litigiu”). Potrivit acestei dispoziții, Președintele Consiliului este autorizat să desemneze persoana sau persoanele împuternicite să semneze protocolul în numele Uniunii. În plus, Comisia solicită anularea împuternicirii de către președintele Consiliului, în temeiul acesteia, a reprezentantului permanent al Republicii Portugheze și a președintelui Comitetului Reprezentanților Permanenți ai Guvernelor statelor membre (Coreper) de a semna acest Protocol în numele Uniunii (denumită în continuare „împuternicirea în litigiu”).
2.
Comisia reproșează în esență Consiliului că și‑a depășit competența, aducând astfel atingere competenței sale de reprezentare externă a Uniunii în temeiul articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE. Articolul 218 alineatul (5) TFUE îl abilitează doar să autorizeze prin decizie semnarea unui acord și, după caz, aplicarea sa cu titlu provizoriu înainte de intrarea în vigoare, dar nu și să dispună semnarea acestuia de către un reprezentant. Dimpotrivă, acest lucru ar fi de competența Comisiei.
3.
Aceste chestiuni nu au fost încă clarificate în jurisprudența Curții. Ele privesc menținerea echilibrului instituțional în cadrul Uniunii în legătură cu procedura de încheiere a acordurilor internaționale cu țări terțe sau cu organizații internaționale, astfel cum a existat de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona. Desigur, practica juridică în litigiu a Consiliului exista cu mult înainte. Cu toate acestea, Comisia o contestă pentru prima dată în cadrul prezentei acțiuni, în special pentru motivul că ordinea juridică s‑a schimbat odată cu Tratatul de la Lisabona. Clarificarea competențelor este de o importanță fundamentală nu numai în cadrul structurii instituționale a Uniunii, ci și din perspectiva țărilor terțe și a organizațiilor internaționale.
II. Cadrul juridic
A. Cele două Convenții de la Viena
4.
Articolul 7 din Convenția de la Viena din 23 mai 1969 cu privire la dreptul tratatelor (
3
) (denumită în continuare „Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor”) prevede sub titlul „Depline puteri” următoarele:
„1.   O persoană este considerată ca reprezentând un stat pentru adoptarea sau autentificarea textului unui tratat sau pentru a exprima consimțământul unui stat de a fi legat printr‑un tratat dacă:
a)
prezintă depline puteri cuvenite; sau
b)
rezultă din practica statelor interesate sau din alte împrejurări că aveau intenția de a considera această persoană ca reprezentând statul în acest scop și a nu pretinde prezentarea de depline puteri.
2.   În virtutea funcțiilor lor și fără a fi obligați să prezinte depline puteri, sunt considerați ca reprezentând statul lor:
a)
șefii de stat, șefii guvernelor și miniștrii afacerilor externe, pentru toate actele referitoare la încheierea unui tratat;
b)
șefii de misiune diplomatică, pentru adoptarea textului unui tratat ce se încheie între statul acreditat și statul acreditar;
c)
reprezentanții acreditați ai statelor la o conferință internațională sau pe lângă o organizație internațională ori pe lângă un organ al acesteia, pentru adoptarea textului unui tratat în această conferință, organizație sau organ.”
5.
Articolul 10 din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor, intitulat „Autentificarea textului”, prevede:
„Textul unui tratat este stabilit ca fiind autentic și definitiv:
a)
respectându‑se procedura prevăzută în acest text sau convenită de statele participante la elaborarea tratatului sau,
b)
în lipsa unei atare proceduri, prin semnarea ad referendum sau parafarea, de către reprezentanții acestor state, a textului tratatului sau a actului final al unei conferințe în care textul a fost încorporat.”
6.
Articolul 11 din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor, intitulat „Măsuri de exprimare a consimțământului de a fi legat printr‑un tratat”, prevede:
„Consimțământul unui stat de a fi legat printr‑un tratat poate fi exprimat prin semnătură, prin schimbul instrumentelor care constituie un tratat, prin ratificare, acceptare, aderare sau aprobare ori prin oricare alt mijloc convenit.”
7.
Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor se aplică numai tratatelor dintre state. Convenția de la Viena din 21 martie 1986 privind dreptul tratatelor dintre state și organizații internaționale sau dintre organizații internaționale (denumită în continuare „Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor organizațiilor internaționale”), care nu a intrat în vigoare, conține, la articolele 10 și 11, în mare măsură, dispoziții similare privind autentificarea textului și încheierea tratatelor. Cu toate acestea, în ceea ce privește organizațiile internaționale, ea nu prevede, la articolul 7, nicio competență de reprezentare din oficiu.
B. Dreptul Uniunii
1.
TUE
8.
Articolul 13 alineatul (2) TUE prevede:
„Fiecare instituție acționează în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratate, în conformitate cu procedurile, condițiile și scopurile prevăzute de acestea. Instituțiile cooperează unele cu altele în mod loial.”
9.
Articolul 15 alineatul (6) al doilea paragraf TUE prevede:
„Președintele Consiliului European asigură, la nivelul său și în această calitate, reprezentarea externă a Uniunii în probleme referitoare la politica externă și de securitate comună, fără a aduce atingere atribuțiilor Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate.”
10.
Articolul 17 alineatul (1) TUE prevede printre altele că:
„[…] Cu excepția politicii externe și de securitate comune și a altor cazuri prevăzute în tratate, [Comisia] asigură reprezentarea externă a Uniunii […]”
11.
Articolul 27 alineatul (2) TUE prevede:
„Înaltul Reprezentant reprezintă Uniunea în chestiunile referitoare la politica externă și de securitate comună. Acesta desfășoară, în numele Uniunii, dialogul politic cu terții și exprimă poziția Uniunii în cadrul organizațiilor internaționale și al conferințelor internaționale.”
2.
TFUE
12.
Articolul 218 TFUE prevede printre altele următoarele:
„(1)   Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale ale articolului 207, acordurile dintre Uniune și țări terțe sau organizații internaționale sunt negociate și încheiate în conformitate cu procedura de mai jos.
(2)   Consiliul autorizează începerea negocierilor, adoptă directivele de negociere, autorizează semnarea și încheie acordurile.
(3)   Comisia sau Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate, în cazul în care acordul în cauză privește exclusiv sau în principal politica externă și de securitate comună, prezintă recomandări Consiliului care adoptă o decizie de autorizare a începerii negocierilor și desemnează, în funcție de domeniul acordului în cauză, negociatorul sau șeful echipei de negociatori a Uniunii.
(4)   Consiliul poate adresa directive negociatorului și poate desemna un comitet special, negocierile trebuind să fie conduse în consultare cu acest comitet.
(5)   Consiliul, la propunerea negociatorului, adoptă o decizie care autorizează semnarea acordului și, după caz, de aplicare a sa cu titlu provizoriu înainte de intrarea în vigoare.
(6)   Consiliul, la propunerea negociatorului, adoptă o decizie privind încheierea acordului.
Cu excepția cazului în care acordul se referă exclusiv la politica externă și de securitate comună, Consiliul adoptă decizia privind încheierea acordului:
(a)
după aprobarea Parlamentului European în următoarele cazuri:
[…]
(b)
după consultarea Parlamentului European, în celelalte cazuri. […]
(7)   Prin derogare de la dispozițiile alineatelor (5), (6) și (9), la încheierea unui acord, Consiliul poate împuternici negociatorul să aprobe, în numele Uniunii, modificarea acordului, în cazul în care acesta prevede că aceste modificări trebuie adoptate conform unei proceduri simplificate sau de către un organism creat prin respectivul acord. Consiliul poate însoți această împuternicire de condiții speciale.
[…]
(10)   Parlamentul European este informat de îndată și pe deplin pe parcursul tuturor etapelor procedurii.
(11)   Un stat membru, Parlamentul European, Consiliul sau Comisia poate obține avizul Curții de Justiție cu privire la compatibilitatea unui acord preconizat cu dispozițiile tratatelor. În cazul unui aviz negativ al Curții, acordul respectiv poate intra în vigoare numai după modificarea acestuia sau revizuirea tratatelor.”
13.
Articolul 220 TFUE prevede:
„(1)   Uniunea stabilește orice formă de cooperare utilă cu organele Organizației Națiunilor Unite și cu instituțiile sale specializate, cu Consiliul Europei, cu Organizația pentru Securitate și Cooperare în Europa și cu Organizația pentru Cooperare și Dezvoltare Economică.
Uniunea asigură, de asemenea, legăturile oportune cu alte organizații internaționale.
(2)   Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate și Comisiei le revine responsabilitatea de a pune în aplicare dispozițiile prezentului articol.”
14.
Articolul 221 TFUE prevede:
„(1)   Delegațiile Uniunii în țările terțe și pe lângă organizațiile internaționale asigură reprezentarea Uniunii.
(2)   Delegațiile Uniunii se află sub autoritatea Înaltului Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate. Delegațiile acționează în strânsă cooperare cu misiunile diplomatice și consulare ale statelor membre.”
III. Istoricul litigiului
15.
La propunerea Comisiei, Consiliul a autorizat Comisia, la 22 octombrie 2015, să deschidă negocieri în numele Uniunii Europene cu Republica Gaboneză în vederea încheierii unui nou protocol de punere în aplicare a Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului între Republica Gaboneză și Comunitatea Europeană (2021-2026) (denumit în continuare „protocolul”). Acest acord fusese încheiat în anul 2007 și acorda pescarilor comunitari posibilități de pescuit în apele teritoriale ale Republicii Gaboneze (
4
).
16.
În urma încheierii cu succes a acestor negocieri, protocolul a fost parafat la 10 februarie 2021.
17.
La 19 mai 2021, Comisia a înaintat Consiliului propunerea sa de decizie privind semnarea, în numele Uniunii, și aplicarea cu titlu provizoriu a protocolului.
18.
Articolul 2 din propunerea de decizie avea următorul cuprins:
„Secretariatul General al Consiliului emite actul de împuternicire necesar pentru semnarea protocolului – sub rezerva încheierii acestuia – pentru persoana desemnată de Comisie.”
19.
Consiliul a respins formularea prezentată la articolul 2 din propunerea de decizie și a adoptat ulterior decizia în litigiu.
20.
Decizia în litigiu are următorul conținut:
„Articolul 1
Se autorizează semnarea, în numele Uniunii, a Protocolului […] sub rezerva încheierii [sale].
Articolul 2
Președintele Consiliului este autorizat să desemneze persoana [împuternicită] sau persoanele împuternicite să semneze protocolul în numele Uniunii.
Articolul 3
Protocolul se aplică cu titlu provizoriu de la data semnării sale […] până la finalizarea procedurilor necesare pentru intrarea sa în vigoare.”
21.
Prin împuternicirea în litigiu din 28 iunie 2021, președintele Consiliului a acordat puteri depline domnului Nuno Brito, reprezentant permanent al Republicii Portugalia pe lângă Uniune și președinte al Comitetului Reprezentanților Permanenți ai Guvernelor statelor membre (Coreper), și l‑a autorizat cu titlu exclusiv să semneze protocolul în numele Uniunii.
22.
La 30 iunie 2021, Secretariatul General al Consiliului a informat Comisia și statele membre, prin documentul ST 10307/21, că protocolul a fost semnat și a fost aplicat începând de la 29 iunie 2021, în conformitate cu articolul 24 din acesta.
IV. Procedura în fața Curții și concluziile părților
23.
Prin cererea depusă la grefa Curții la 7 septembrie 2021, Comisia a introdus prezenta acțiune în anulare.
24.
Comisia solicită:
–
anularea articolului 2 din decizia în litigiu;
–
anularea împuternicirii în litigiu;
–
obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată.
25.
Consiliul solicită:
–
respingerea acțiunii ca inadmisibilă;
–
în subsidiar, respingerea acțiunii ca neîntemeiată;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;
–
în subsidiar, în cazul în care Curtea ar admite cererile în anulare, să se constate, în sensul articolului 264 al doilea paragraf TFUE, că efectele deciziei în litigiu și ale împuternicirii în litigiu trebuie considerate irevocabile.
26.
Prin ordonanța din 26 ianuarie 2022, președintele Curții de Justiție a autorizat Republica Cehă, Republica Franceză, Ungaria, Regatul Țărilor de Jos și Republica Portugheză să intervină în susținerea concluziilor Consiliului.
27.
Prin ordonanța din 3 martie 2022, președintele Curții de Justiție a autorizat Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate (denumit în continuare „Înaltul Reprezentant”) să intervină în susținerea concluziilor Comisiei.
28.
Comisia, Înaltul Reprezentant, Consiliul, Republica Cehă, Franța și Portugalia au prezentat observații scrise și au participat la ședința de audiere a pledoariilor din 8 martie 2023. Ungaria și Țările de Jos au prezentat numai observații scrise.
V. Apreciere
29.
Consiliul contestă atât admisibilitatea, cât și temeinicia acțiunii în anulare.
A. Admisibilitate
30.
Consiliul, susținut de Ungaria, Țările de Jos și Portugalia, justifică în esență inadmisibilitatea acțiunii în anulare prin faptul că autorizarea prevăzută la articolul 2, care este contestată, nu poate fi separată de restul deciziei în litigiu. Anularea acesteia ar fi de natură să modifice substanța acestei decizii.
31.
Comisia, susținută de Înaltul Reprezentant, contestă acest lucru.
32.
Potrivit unei jurisprudențe constante, anularea în parte a unui act al Uniunii nu este posibilă decât în măsura în care elementele a căror anulare este solicitată pot fi separate de restul acestuia. Această situație se regăsește numai atunci când anularea în parte a unui act juridic nu afectează spiritul sau substanța acestuia. În ceea ce privește verificarea caracterului separabil al dispozițiilor contestate, aceasta presupune examinarea domeniului de aplicare al acestora. Numai în acest mod se poate evalua dacă anularea lor ar modifica spiritul și substanța actului atacat. Aceasta este o evaluare obiectivă care nu depinde de voința politică (subiectivă) a instituției care a adoptat acest act juridic (
5
).
33.
La articolul 1 din decizia în litigiu, Consiliul autorizează semnarea protocolului, iar la articolul 3 dispune aplicarea cu titlu provizoriu a acestuia. Articolul 2 din aceasta îl autorizează pe președintele Consiliului să desemneze persoana împuternicită să semneze protocolul.
34.
Dispozițiile articolelor 1 și 3 din decizia în litigiu indică, prin urmare, decizia (politică) a Consiliului de a aproba conținutul protocolului negociat de Comisie și de a‑l pune în aplicare cu titlu provizoriu. În schimb, împuternicirea, prevăzută la articolul 2 din decizia menționată, prin care este desemnată persoana care urmează să aibă puteri depline pentru a semna protocolul, se referă la modul în care trebuie exprimată și realizată voința (de politică externă) adoptată de Uniune față de Republica Gaboneză. În mod obiectiv, nu se poate considera că problema juridică de a ști cine, în calitate de reprezentant al Uniunii, ar fi abilitat să semneze protocolul ar fi putut influența decizia Consiliului dacă să autorizeze, prin semnare, Protocolul și să dispună aplicarea lui cu titlu provizoriu.
35.
Ar exista de asemenea posibilitatea ca împuternicirea și acordarea de puteri depline pentru semnare să aibă loc ulterior, într‑un act juridic separat. Acest lucru arată că dispozițiile articolelor 1 și 3 din decizia în litigiu ar putea fi menținute și fără articolul 2 al acesteia.
36.
Prin urmare, o eventuală anulare a articolului 2 nu ar lipsi articolele 1 și 3 din decizia în litigiu de conținutul lor normativ, și nici nu ar modifica acest conținut. Cu atât mai puțin s‑ar modifica astfel spiritul sau substanța acestei decizii.
37.
Prin urmare, articolul 2 din decizia în litigiu este separabil de restul deciziei și constituie un motiv de acțiune valid.
38.
Împrejurarea că articolul 2 din decizia în litigiu a fost deja pus în aplicare și că protocolul a fost semnat cu caracter obligatoriu în temeiul dreptului internațional este irelevantă în această privință. Litigiul nu a fost soluționat din cauza unui pericol concret de repetare. Astfel, raportat la opinia juridică a Consiliului, nu există nicio îndoială că el va continua să adopte și în viitor acte juridice comparabile cu articolul 2 din decizia în litigiu (
6
).
39.
În cele din urmă, trebuie respins argumentul Consiliului, susținut de Ungaria, potrivit căruia Comisia a identificat și a anexat la cerere doar scrisoarea de informare a Secretariatului General al Consiliului din 30 iunie 2021, dar nu și împuternicirea în litigiu din 28 iunie 2021. Aceasta din urmă nu a fost nici publicată, nici anexată la această scrisoare de informare. Dimpotrivă, ea a fost transmisă Comisiei numai în cursul procedurii scrise, ca anexă la memoriul în apărare al Consiliului.
40.
În consecință, excepția de inadmisibilitate invocată de Consiliu trebuie să fie respinsă.
B. Cu privire la fond
41.
În susținerea acțiunii sale, Comisia invocă două motive. Consiliul ar fi încălcat, în primul rând, competențele Comisiei (punctul 1) și, în al doilea rând, obligațiile de motivare și de publicare a deciziei în litigiu (punctul 2).
1.
Cu privire la primul motiv
42.
Primul motiv cuprinde două aspecte, și anume o încălcare a competenței Comisiei [articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE coroborat cu articolul 13 alineatele (1) și (2) TUE] (primul aspect) și a principiului cooperării loiale [articolul 4 alineatul (3) TUE] (al doilea aspect). Vom trata cele două aspecte împreună.
a)
Raportul neclarificat între articolul 17 TUE și articolul 218 TFUE
43.
Dispoziția de la articolul 2 din decizia în litigiu constituie o încălcare a tratatelor în sensul articolului 263 al doilea paragraf TFUE numai în cazul în care Consiliul ar fi trebuit să lase Comisiei, în temeiul articolului 218 alineatele (2) și (5) TFUE coroborat cu articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, sarcina de a desemna un reprezentant în vederea semnării protocolului. Potrivit articolului 218 TFUE, Consiliul deține, într‑adevăr, competențe esențiale în ceea ce privește procedura de încheiere a acordurilor internaționale (
7
). Cu toate acestea, în conformitate cu articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, Comisia, sub rezerva altor norme din tratat, exercită competența reprezentării Uniunii pe plan extern.
44.
Prin urmare, problema în discuție este dacă competența de a desemna persoana autorizată să semneze acorduri internaționale în numele Uniunii intră în competența Comisiei de a asigura reprezentarea externă a Uniunii, în sensul articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, sau în competența Consiliului în legătură cu încheierea unor astfel de acorduri în sensul articolului 218 TFUE.
45.
Răspunsul la această întrebare nu rezultă în mod explicit din aceste dispoziții ale tratatelor (
8
), care au aceeași valoare juridică, ci trebuie determinat prin interpretare. În centrul acestei interpretări se află relația dintre dispozițiile articolului 218 alineatele (2) și (5) TFUE, pe de o parte, și cele ale articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, pe de altă parte. Acest raport nu a fost aproape deloc clarificat în jurisprudență până în prezent.
46.
În ceea ce privește articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, Curtea de Justiție s‑a limitat să constate că puterea Comisiei de reprezentare externă nu îi conferă acesteia dreptul de a semna un act adițional fără caracter obligatoriu la un acord, chiar dacă acesta reflectă o poziție sau o politică a Uniunii deja stabilită de Consiliu. Dimpotrivă, Comisia are nevoie de o autorizare prealabilă din partea Consiliului în acest scop (
9
). Cu toate acestea, nu a fost soluționată chestiunea în litigiu în prezenta cauză, și anume dacă, după ce Consiliul a autorizat semnarea, Comisia este în general competentă să semneze un acord cu caracter obligatoriu cu un stat terț sau să desemneze persoana autorizată să facă acest lucru.
47.
În speță, trebuie să se examineze în special dacă din articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE se poate deduce că Comisia – așa cum susține aceasta – are competența exclusivă de a desemna persoana împuternicită să semneze acorduri internaționale, precum protocolul în cauză. În acest scop, vom examina mai întâi semnificația noțiunii de „reprezentare externă a Uniunii”, în special în lumina dreptului internațional public [punctul b)]. Ne vom concentra, apoi, asupra legăturii dintre articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, pe de o parte, și articolul 218 alineatele (2) și (5) TFUE, pe de altă parte, ținând seama de obiectivele acestor dispoziții [punctul c)].
b)
Articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE – Noțiunea de „reprezentare externă a Uniunii”
48.
Dreptul Uniunii nu definește ce trebuie să se înțeleagă prin noțiunea de „reprezentare externă a Uniunii”. În special, nu se prevede în mod expres dacă reprezentarea include și semnarea de acorduri internaționale.
49.
Geneza dispoziției prevăzute la articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE nu oferă, nici ea, niciun indiciu că autorii tratatelor au intenționat să extindă competențele în materie de încheiere a acordurilor internaționale în favoarea Comisiei sau să le restrângă în detrimentul Consiliului. Referitor la acest aspect, lipsesc lucrări pregătitoare edificatoare. O dispoziție privind competența, cu un conținut identic, se regăsea deja în cuprinsul articolului I-26 alineatul (1) din Tratatul de instituire a unei Constituții pentru Europa (
10
), fără ca lucrările pregătitoare să furnizeze informații cu privire la motivele sau obiectivele introducerii ei sau la conținutul lor normativ.
50.
De obicei, o reprezentare în sens juridic se caracterizează însă prin faptul că reprezentantul este autorizat de persoana reprezentată să îndeplinească anumite acte (
11
). Aceasta include, în special, emiterea de declarații de intenție. Semnarea unui acord internațional este prima facie o astfel de declarație de intenție.
1) Interpretare în lumina dreptului internațional public
51.
Articolul 10 din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor și, respectiv, articolul 11 din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor organizațiilor internaționale confirmă această interpretare. Din aceste dispoziții se poate deduce că semnarea unui astfel de acord poate stabili textul definitiv al acestuia sau poate exprima consimțământul de a fi legat prin acesta. Așadar, în ambele cazuri, semnarea exprimă o declarație de intenție care, în mod obișnuit, este acoperită de puterea de reprezentare.
52.
Desigur, prima Convenție de la Viena menționată se aplică numai tratatelor dintre state, iar a doua convenție menționată, deși a fost semnată de Uniune, nu a intrat în vigoare. Cu toate acestea, ambele convenții sunt, în cea mai mare parte a lor, expresii ale dreptului internațional cutumiar. Prin urmare, dispozițiile lor pot fi folosite ca sursă de inspirație în interpretarea dreptului Uniunii (
12
).
53.
Pornind de la aceasta, Comisia și Înaltul Reprezentant consideră chiar că din cele două Convenții de la Viena rezultă elemente care sugerează că articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE stabilește în mod direct o putere de reprezentare a Comisiei pentru semnarea de acorduri internaționale.
54.
Chestiunea dacă un reprezentant al unui stat este autorizat să facă o declarație de intenție față de alte state este reglementată de cele două tratate ale Convenției de la Viena. În ceea ce privește cele două funcții de semnare menționate la articolele 10 și 11, ele fac distincție între, pe de o parte, persoanele autorizate sau îndreptățite să acționeze în calitate de reprezentanți și, pe de altă parte, persoanele care, în virtutea funcției lor, sunt considerate a fi reprezentanți ai statului lor. O persoană autorizată trebuie să prezinte „depline puteri corespunzătoare” sau dreptul de a reprezenta un stat trebuie sau să rezulte din practica statelor interesate sau din alte împrejurări (
13
). Anumiți funcționari, precum șefii de stat, șefii guvernelor și miniștrii afacerilor externe sunt considerați, de asemenea, în virtutea funcției lor, ca fiind reprezentanți ai statului lor (
14
).
55.
În schimb, în ceea ce privește organizațiile internaționale, Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor organizațiilor internaționale prevede doar autorizarea sau dreptul de reprezentare pe baza împrejurărilor, dar nu și puterea de reprezentare în virtutea funcției (
15
). Se pare că, în ceea ce privește organizațiile internaționale, s‑a luat în mod deliberat decizia de a nu introduce nicio dispoziție privind puterea de reprezentare în virtutea funcției, pentru a se ține seama în special de diferențele considerabile în ceea ce privește structura și normele de reprezentare ale acestora (
16
).
56.
Împrejurarea că, în cazul organizațiilor internaționale, nu este prevăzută nicio reprezentare în virtutea funcției pledează împotriva posibilității ca articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE să întemeieze în mod direct o putere de reprezentare a Comisiei în relațiile externe.
57.
O putere de reprezentare a Comisiei în relațiile externe nu rezultă nici din practica cultivată de Uniune și de state (
17
). Părțile la procedură au confirmat în mod repetat acest lucru. După cum reiese din documentația furnizată de Consiliu, de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona acesta a menținut mai degrabă practica sa constantă de a desemna și de a autoriza un singur reprezentant, de regulă reprezentantul permanent al statului membru care deține președinția Consiliului (
18
), pentru a semna acorduri internaționale cu state terțe. Numai în cazuri individuale Consiliul autorizează în acest scop, pe lângă unul dintre reprezentanții săi, un membru sau o persoană din serviciile Comisiei (
19
). Același lucru se aplică mutatis mutandis în domeniul PESC în privința Înaltului Reprezentant (
20
). Totuși, această practică constantă, care nu este reglementată în mod expres de tratat (a se vedea punctul 71 și următoarele de mai jos), nu poate crea un precedent obligatoriu pentru instituțiile Uniunii, care să excludă reprezentarea de către Comisie (
21
).
58.
În conformitate cu această interpretare în temeiul dreptului internațional și cu această practică constantă, decizia în litigiu presupune, de asemenea, că, în relațiile externe, nu există nicio împuternicire sau competență de reprezentare a Comisiei și nici nu rezultă din articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, ci trebuie să fie acordată mai întâi de Consiliu, în conformitate cu articolul 218 alineatele (2) și (5) TFUE. Prin urmare, articolul 2 din această decizie îl autorizează pe președintele Consiliului „să desemneze persoana sau persoanele împuternicite să semneze protocolul în numele Uniunii”.
59.
În sfârșit, introducerea articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE prin Tratatul de la Lisabona, care a intrat în vigoare la 1 decembrie 2009, nu poate fi considerată, în această privință, ca fiind o altă împrejurare care dă naștere unor puteri depline (
22
). Ridică deja îndoieli aspectul dacă o modificare a legislației interne a unei părți contractante poate constitui o astfel de împrejurare. Împotriva acestei posibilități pledează în special ideea prevăzută la articolul 27 al fiecăreia dintre cele două convenții, potrivit căreia o parte contractantă nu poate invoca dreptul său intern pentru a justifica neexecutarea unui tratat.
60.
Aspectul dacă articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE impune împuternicirea, în vederea semnării, a Comisiei sau a persoanei desemnate de ea se referă, astfel, doar la raporturile interne din cadrul Uniunii. În special, ea nu are nicio pertinență în ceea ce privește aspectul dacă semnarea protocolului de către reprezentantul mandatat de Consiliu era susceptibilă de a produce efecte juridice față de Republica Gaboneză sau dacă era irelevantă în lipsa puterii de reprezentare (
23
).
61.
Prin urmare, contrar opiniei Comisiei și a Înaltului Reprezentant, dreptul internațional, în special cele două Convenții de la Viena, nu oferă nicio informație cu privire la modul în care competența de a semna acorduri internaționale este împărțită între Consiliu și Comisie.
2) Interpretarea în lumina articolelor 220 și 221 TFUE
62.
În plus, articolele 220 și 221 TFUE ar putea fi relevante pentru interpretarea articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE. Astfel, în special articolul 221 alineatul (1) TFUE se referă în mod expres la „reprezentarea Uniunii” de către delegațiile sale.
63.
Dispozițiile articolelor 220 și 221 TFUE reglementează într‑o nouă formă, de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, printre altele, relațiile Uniunii cu organizațiile internaționale și cu țările terțe, prin împărțirea acestor competențe între Comisie și Înaltul Reprezentant. Deși acesta din urmă nu este o instituție independentă a Uniunii în sensul articolului 13 alineatul (1) TUE, ci un membru al Comisiei, el are competențe speciale și independente în calitate de reprezentant al Uniunii, în special în cadrul PESC [articolul 18 și articolul 27 alineatul (2) TUE] (
24
).
64.
În pofida utilizării termenului de „reprezentare”, articolele 220 și 221 TFUE nu se referă însă la reprezentarea Uniunii în inițierea de acorduri internaționale, și cu atât mai puțin la competența de a le semna, ci doar la reprezentarea sa diplomatică sau consulară și la cooperarea cu organizațiile internaționale.
65.
Acest lucru nu exclude însă concluzia că articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, care a fost introdus, de asemenea, prin Tratatul de la Lisabona, și noțiunea de „reprezentare externă a Uniunii”, cuprinsă în această dispoziție, trebuie înțelese în sens mai larg (a se vedea punctul 50 de mai sus). Similar modului în care articolul 27 alineatul (2) TUE coroborat cu articolele 220 și 221 TFUE a conferit Înaltului Reprezentant o reprezentare externă cuprinzătoare în domeniul PESC, articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE ar fi putut să extindă competențele Comisiei și în legătură cu încheierea de acorduri internaționale.
3) Concluzie intermediară
66.
Astfel, nici modul de redactare a articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, nici interpretarea acestuia în lumina dreptului internațional sau a articolelor 220 și 221 TFUE nu stabilesc, în relațiile externe, o putere de reprezentare a Comisiei pentru semnarea de acorduri internaționale în numele Uniunii. Cu toate acestea, în raporturile interne din cadrul Uniunii, competența de semnare este prima facie acoperită de noțiunea de „reprezentare externă a Uniunii”.
c)
Articolul 218 alineatele (2) și (5) TFUE – Autorizarea pentru a semna acordată de Consiliu
67.
Totuși, competențele Comisiei în temeiul articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE există numai sub rezerva „altor cazuri prevăzute în tratate”. O astfel de limitare ar putea rezulta din articolul 218 alineatele (2) și (5) TFUE și din competențele Consiliului de a încheia acorduri internaționale, prevăzute de acesta.
1) Argumentația părților
68.
Potrivit Comisiei și Înaltului Reprezentant, în special din modul de redactare, din economia reglementării și din finalitatea articolului 218 alineatul (5) TFUE, rezultă că această dispoziție reglementează numai în cadrul relațiilor interne ale Uniunii care instituție, și anume Consiliul, trebuie să își dea acordul cu privire la acordul negociat și la semnarea acestuia. Cu toate acestea, problema de a ști cine semnează un astfel de acord ar viza reprezentarea externă a Uniunii. Acest aspect ar fi reglementat de dispoziția, mai specifică în această privință, a articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE și, în afara PESC, ar fi atribuit Comisiei.
69.
Pe de altă parte, Consiliul interpretează articolul 218 alineatul (5) TFUE în sensul că include nu numai competența de a autoriza semnarea, ci și competența de semnare ca atare. Potrivit Consiliului, decizia de autorizare a semnării constituie, împreună cu împuternicirea de a numi persoana care semnează, o unitate juridică. Prin urmare, articolul 218 alineatul (5) TFUE ar fi dispoziția mai cuprinzătoare și, față de articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, dispoziția mai specifică.
70.
Pentru a răspunde la întrebarea care dintre aceste două puncte de vedere este corect, vom interpreta articolul 218 TFUE având în vedere modul său de redactare și economia generală a dispozițiilor sale. Geneza dispozițiilor prevăzute la acest articol nu este utilă pentru interpretare (
25
).
2) Apreciere
71.
Potrivit jurisprudenței Curții de Justiție, articolul 218 TFUE constituie, în materie de încheiere a tratatelor internaționale, o normă autonomă și generală de importanță constituțională, întrucât atribuie instituțiilor Uniunii competențe determinate. Având în vedere că urmărește să stabilească un echilibru între acestea din urmă, dispoziția respectivă prevede în special că acordurile dintre Uniune și unul sau mai multe state terțe sunt negociate de Comisie, cu respectarea directivelor de negociere adoptate de Consiliu, iar ulterior sunt încheiate de Consiliu, fie după aprobarea, fie după consultarea Parlamentului. Competența pentru a încheia astfel de acorduri este, cu toate acestea, atribuită Consiliului, sub rezerva competențelor recunoscute Comisiei în acest domeniu (
26
).
72.
Această din urmă rezervă în favoarea competențelor Comisiei a fost cuprinsă inițial la articolul 228 alineatul (1) din Tratatul CEE (
27
) și, ulterior, la articolul 300 alineatul (2) din Tratatul CE, dar lipsește din articolul 218 TFUE. Astfel, introducerea articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE a inversat raportul regulă/excepție. Astfel, în prezent competențele Comisiei în acest domeniu există sub rezerva altor dispoziții ale tratatelor, în special a articolului 218 TFUE.
73.
Articolul 218 alineatul (2) TFUE prevede printre altele, într‑o dispoziție generală, că Consiliul „autorizează” semnarea și încheie acordurile. Noțiunea de încheiere a tratatelor ar putea include semnarea.
74.
Cu toate acestea, autorizația de semnare este reglementată în mod specific la articolul 218 alineatul (5) TFUE. Potrivit acestei dispoziții, Consiliul adoptă „o decizie care autorizează semnarea acordului și, după caz, de aplicare a sa cu titlu provizoriu înainte de intrarea în vigoare”. În plus, în conformitate cu articolul 218 alineatul (6) TFUE, Consiliul adoptă „o decizie privind încheierea acordului”.
75.
Articolul 218 alineatul (5) TFUE ar putea fi interpretat în sensul că Consiliul trebuie să „autorizeze” semnarea de către o persoană împuternicită de el. Această interpretare ar urma argumentul Consiliului, potrivit căruia între autorizarea semnării, cerută de articolul 218 alineatele (2) și (5) TFUE, și desemnarea persoanei autorizate să facă acest lucru există o „unitate juridică”.
76.
În plus, aceasta ar ține seama de natura „hibridă” a Consiliului. Acesta din urmă, spre deosebire de celelalte instituții ale Uniunii, nu este nici omogen, nici structurat într‑o ierarhie clară și permanentă. Dimpotrivă, conform articolului 16 alineatul (2) TUE, el este compus din câte un reprezentant la nivel ministerial al fiecărui stat membru, împuternicit să angajeze guvernul statului membru pe care îl reprezintă și să exercite dreptul de vot, dar care nu reprezintă Consiliul ca instituție. De regulă, o astfel de reprezentare este asigurată, precum în speță, de către statul membru care deține președinția rotativă a Consiliului, în conformitate cu articolul 16 alineatul (9) TUE (
28
). Cu toate acestea, în absența unei competențe generale de reprezentare la nivelul instituțiilor, este necesară o decizie expresă de la caz la caz.
77.
În plus, această interpretare nu ar exclude posibilitatea Consiliului de a autoriza și o altă instituție pentru semnarea unui tratat internațional, în cazul în care consideră că este oportun; cu toate acestea, el nu ar fi obligat să facă acest lucru. După cum s‑a menționat deja la punctul 57, acest lucru se întâmplă uneori în practică.
78.
Această interpretare nu găsește însă un temei suficient nici în modul de redactare, nici în economia generală a dispozițiilor articolului 218 TFUE.
79.
Într‑adevăr, articolul 218 alineatele (2), (5) și (6) TFUE operează o distincție între competența Consiliului de a încheia un acord, pe de o parte, și autorizarea semnării lui, pe de altă parte. Prin urmare, semnarea ca atare nu poate face parte din competența Consiliului de a încheia acorduri internaționale.
80.
Aceste dispoziții lasă, de asemenea, deschisă problema identificării entității ce determină persoana care semnează un acord internațional în numele Uniunii. Faptul că Consiliul doar „autorizează” prin decizie semnarea indică, în acest sens, că aceasta din urmă nu intră în competența sa proprie și că desemnarea persoanei împuternicite în acest scop nu trebuie să fie făcută chiar de către Consiliu.
81.
Această concluzie este de asemenea susținută de o interpretare a articolului 218 alineatele (2) și (5) TFUE în lumina articolului 218 alineatul (3) TFUE, astfel cum susțin Comisia și Înaltul Reprezentant.
82.
Potrivit articolului 218 alineatul (3) TFUE, în cadrul PESC, Consiliul adoptă, la recomandarea Comisiei, o decizie de autorizare a începerii negocierilor și de desemnare a negociatorului sau a șefului echipei de negociatori a Uniunii. După cum este recunoscut în jurisprudența Curții (punctul 68 de mai sus), aceste persoane provin, în general, din serviciile Comisiei care au pregătit recomandările pentru acordul preconizat. Comisia și Înaltul Reprezentant concluzionează în mod plauzibil, din împrejurarea că, în temeiul acestei dispoziții, Consiliul desemnează doar negociatorul sau șeful echipei de negociatori (din rândurile Comisiei), că, în lipsa unei prevederi în acest sens la articolul 218 alineatul (5) TFUE, el nu poate fi împuternicit să desemneze și persoana autorizată să semneze tratatul.
83.
În consecință, cele mai multe motive pledează în favoarea concluziei că, în aceste cazuri, numai Comisia poate fi autorizată, în temeiul articolului 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, să semneze un acord internațional sau să desemneze persoana împuternicită să facă acest lucru, în cadrul exercitării competenței sale de reprezentare a Uniunii pe plan extern.
84.
În absența unei competențe a Consiliului în temeiul articolului 218 TFUE de a desemna persoana autorizată să semneze un acord internațional, această competență revine, în consecință, Comisiei, care, în conformitate cu articolul 17 alineatul (1) a șasea teză TUE, este competentă să asigure reprezentarea externă a Uniunii.
d)
Concluzie intermediară
85.
Prin urmare, primul motiv trebuie să fie admis fără a fi necesar să se examineze celelalte argumente ale Comisiei și ale Înaltului Reprezentant, în special în ceea ce privește o pretinsă încălcare a obligației de cooperare loială prevăzută la articolul 4 alineatul (3) TUE.
2.
Cu privire la al doilea motiv
86.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia invocă încălcarea obligațiilor de motivare și de publicare a deciziei în litigiu, care decurg din articolul 296 al doilea paragraf și din articolul 297 TFUE (primul aspect) și a obligației de cooperare loială între instituții, întemeiată în speță pe articolul 13 alineatul (2) a doua teză TUE (al doilea aspect).
87.
În ceea ce privește primul său aspect, acest motiv este vădit nefondat.
88.
În primul rând, astfel cum s‑a arătat la punctele 33 și 34, conținutul normativ al articolelor 1-3 din decizia în litigiu rezultă cu claritate din modul de redactare al acestora. În al doilea rând, după cum Comisia însăși recunoaște implicit în memoriul în replică, autorizarea semnării unui tratat cu un stat terț nu este supusă niciunei obligații de publicare.
89.
Prin urmare, primul aspect al celui de al doilea motiv nu poate fi admis.
90.
Al doilea aspect al acestui motiv este însă întemeiat. După cum reiese din argumentele prezentate în cadrul primului motiv, prin depășirea competenței sale, Consiliul a încălcat articolul 13 alineatul (2) a doua teză TUE, în detrimentul Comisiei.
91.
Acțiunea Comisiei trebuie, așadar, să fie admisă.
92.
În schimb, cererea Consiliului, prezentată cu titlu subsidiar, de menținere a efectelor juridice ale deciziei în litigiu și ale împuternicirii în litigiu în temeiul articolului 264 al doilea paragraf TFUE trebuie respinsă.
93.
Potrivit articolului 264 al doilea paragraf TFUE, Curtea poate să indice, în cazul în care consideră că este necesar, care sunt efectele unui act anulat care trebuie considerate ca fiind irevocabile. Jurisprudența a considerat acest lucru necesar, în special pentru motive de securitate juridică, în cazul în care efectele imediate ale anulării ar avea consecințe negative grave pentru părțile în cauză (
29
).
94.
Cu toate acestea, Consiliul nici nu a identificat eventuale părți interesate, nici nu a precizat care sunt consecințele negative grave pe care acestea ar trebui să le suporte în cazul unei anulări. În schimb, el s-a limitat să facă referire în mod vag la securitatea juridică și la credibilitatea Uniunii în calitate de actor internațional.
95.
Astfel, după cum susține Comisia și după cum admite și Consiliul, anularea deciziei în litigiu și a împuternicirii în litigiu privește numai rapoartele interne ale Uniunii. Aceasta nu are nicio incidență asupra efectelor juridice ale semnării protocolului și, prin urmare, asupra bunei continuări a Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului cu Republica Gaboneză. Astfel, lipsa constatată a puterii de reprezentare a reprezentantului Consiliului nu constituie o încălcare vădită a unei norme de importanță fundamentală în sensul articolului 46 din cele două Convenții de la Viena, susceptibilă să repună în discuție validitatea protocolului în raport cu dreptul internațional. În plus, o confirmare ulterioară de către Uniune, în sensul articolului 8 din cele două Convenții de la Viena, a semnăturii aplicate de reprezentantul Consiliului ar fi suficientă pentru a menține securitatea juridică externă.
VI. Cheltuieli de judecată
96.
În conformitate cu articolul 138 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Curții, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea Consiliului la plata cheltuielilor de judecată, iar Consiliul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia la plata cheltuielilor de judecată.
97.
În conformitate cu articolul 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, Republica Cehă, Republica Franceză, Ungaria, Regatul Țărilor de Jos, Republica Portugheză și Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate suportă propriile cheltuieli de judecată.
VII. Concluzie
98.
Propunem Curții să statueze după cum urmează:
1)
Anulează articolul 2 din Decizia (UE) 2021/1117 a Consiliului din 28 iunie 2021 privind semnarea, în numele Uniunii Europene, și aplicarea cu titlu provizoriu a Protocolului de punere în aplicare a Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului dintre Republica Gaboneză și Comunitatea Europeană (2021-2026) (JO 2021, L 242, p. 3).
2)
Anulează împuternicirea acordată de președintele Consiliului la 28 iunie 2021 reprezentantului permanent al Republicii Portugheze și președinte al Comitetului Reprezentanților Permanenți ai Guvernelor statelor membre (Coreper) pentru a semna acest protocol în numele Uniunii.
3)
Consiliul suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisie.
4)
Republica Cehă, Republica Franceză, Ungaria, Regatul Țărilor de Jos, Republica Portugheză și Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru afaceri externe și politica de securitate suportă propriile cheltuieli de judecată.
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	JO 2021, L 242, p. 3.
(
3
)	United Nations Treaties Series, vol. 1155, p. 331.
(
4
)	Regulamentul (CE) nr. 450/2007 al Consiliului din 16 aprilie 2007 privind încheierea Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului dintre Comunitatea Europeană și Republica Gaboneză (JO 2007, L 109, p. 1).
(
5
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 22 noiembrie 2022, Comisia/Consiliul (Aderare la Actul de la Geneva) (C‑24/20, EU:C:2022:911, punctele 47 și 48, precum și jurisprudența citată).
(
6
)	În ceea ce privește admisibilitatea acțiunilor introduse de instituții împotriva unor acte care au fost deja puse în aplicare sau care nu mai sunt aplicabile la momentul introducerii acțiunii, a se vedea Hotărârea din 24 noiembrie 2022, Parlamentul/Consiliul (Măsuri tehnice privind posibilitățile de pescuit) (C‑259/21, EU:C:2022:917, punctele 45-48 și jurisprudența citată).
(
7
)	A se vedea punctul 67 și următoarele de mai jos.
(
8
)	A se vedea articolul 1 al treilea paragraf TUE și articolul 1 alineatul (2) TFUE.
(
9
)	A se vedea Hotărârea din 28 iulie 2016, Consiliul/Comisia (C‑660/13, EU:C:2016:616, punctele 34-38).
(
10
)	JO 2004, C 310, p. 1.
(
11
)	A se vedea, de exemplu, articolul 119 alineatele (1) și (2) din Regulamentul de procedură al Curții de Justiție.
(
12
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 25 februarie 2010, Brita (C‑386/08, EU:C:2010:91, punctele 40-43), Hotărârea din 27 februarie 2018, Western Sahara Campaign UK (C‑266/16, EU:C:2018:118, punctele 47 și 48), precum și Hotărârea din 26 februarie 2019, N Luxembourg 1 și alții (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 și C‑299/16, EU:C:2019:134, punctul 90).
(
13
)	Articolul 7 punctul 1 literele a) și b) din cele două Convenții de la Viena.
(
14
)	Articolul 7 punctul 2 din cele două Convenții de la Viena.
(
15
)	Articolul 7 punctul 3 literele a) și b) din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor organizațiilor internaționale.
(
16
)	Punctul 7 și următoarele, în special punctul 12 din comentariul privind articolul 7 din Proiectul Convenției de la Viena privind dreptul tratatelor organizațiilor internaționale, în urma celei de a 33‑a reuniuni a International Law Commission (ILC), Yearbook of the International Law Commission, 1981, vol. II, partea a doua, p. 129 și 130.
(
17
)	A se vedea articolul 7 alineatul 1 litera b) din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor; a se vedea, de asemenea, articolul 7 alineatul 3 litera b) din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor organizațiilor internaționale.
(
18
)	A se vedea, de asemenea, în domeniul politicii în domeniul pescuitului, de exemplu, Acordul de parteneriat în domeniul pescuitului durabil dintre Uniunea Europeană, pe de o parte, și Guvernul Groenlandei și Guvernul Danemarcei, pe de altă parte (JO 2021, L 175, p. 3), Acordul de parteneriat în domeniul pescuitului durabil dintre Uniunea Europeană și Republica Seychelles (JO 2020, L 60, p. 5) și Protocolul privind punerea în aplicare a Acordului de parteneriat în domeniul pescuitului dintre Comunitatea Europeană și Republica Guineea-Bissau (2019-2024) (JO 2019, L 173, p. 3).
(
19
)	A se vedea, de exemplu, Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (JO 2020, L 29, p. 7) și Acordul în domeniul siguranței aviației civile între Uniunea Europeană și Japonia (JO 2020, L 229, p. 4).
(
20
)	A se vedea, de exemplu, Acordul-cadru dintre Uniunea Europeană și Organizația Națiunilor Unite pentru acordarea de sprijin reciproc în contextul misiunilor și al operațiilor lor respective pe teren, semnat la New York la 29 septembrie 2020 (JO 2020, L 389, p. 2), semnat numai de un reprezentant al Consiliului. O semnare comună de către un reprezentant al Consiliului și de către Înaltul Reprezentant a avut loc în cazul Acordului de parteneriat voluntar dintre Uniunea Europeană și Republica Socialistă Vietnam privind asigurarea respectării legislației, guvernanța și schimburile comerciale în sectorul forestier (JO 2019, L 147, p. 3). A se vedea însă și Acordul dintre Uniunea Europeană și Guvernul Republicii Socialiste Vietnam de instituire a unui cadru pentru participarea Vietnamului la operațiile Uniunii Europene de gestionare a crizelor, semnat numai de Înaltul Reprezentant (JO 2019, L 276, p. 3).
(
21
)	A se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2017, Comisia/Consiliul (WRC-15) (C‑687/15, EU:C:2017:803, punctele 41 și 42 și jurisprudența citată).
(
22
)	A se vedea articolul 7 alineatul 1 litera b) din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor și articolul 7 alineatul 3 litera b) din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor organizațiilor internaționale.
(
23
)	A se vedea articolul 8 din cele două Convenții de la Viena.
(
24
)	Conform dispoziției anterioare, de la articolul 26 TUE (Tratatul de la Amsterdam), secretarul general al Consiliului deținea încă funcția de Înalt Reprezentant.
(
25
)	A se vedea în special dispoziția anterioară de la articolul 300 alineatul (2) primul paragraf TCE, similară cu articolul 218 alineatul (5) TFUE.
(
26
)	Hotărârea din 16 iulie 2015, Comisia/Consiliul (C‑425/13, EU:C:2015:483, punctul 62).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 9 august 1994, Franța/Comisia (C‑327/91, EU:C:1994:305, punctul 28).
(
28
)	A se vedea articolul 15 din Regulamentul de procedură al Consiliului (JO 2004, L 106, p. 22), astfel cum a fost modificat prin Decizia 2006/683/CE, Euratom a Consiliului din 15 septembrie 2006 (JO 2006, L 285, p. 47, Ediție specială, 01/vol. 6, p. 199).
(
29
)	Hotărârea din 1 martie 2022, Comisia/Consiliul (Acord cu Republica Coreea) (C‑275/20, EU:C:2022:142, punctele 54 și 55, precum și jurisprudența citată).