Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL DEAN SPIELMANN
prezentate la 18 decembrie 2025(1)
Cauza C‑580/24 [Tsachkov](i)
Procedură penală
împotriva
LY
cu participarea
Sofiyska gradska prokuratura
[cerere de decizie preliminară formulată de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria)]
„ Trimitere preliminară – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 6 – Dreptul la libertate și la siguranță – Cooperarea judiciară în materie penală – Mandatul european de arestare – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Articolul
12 și articolul
23 alineatul (5) – Menținerea persoanei căutate în detenție – Articolul
5 paragraful
1 litera f) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale – Jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului ”
Introducere
1.        Prin prezenta cauză, Curtea este sesizată de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria) cu o cerere de decizie preliminară cu privire la interpretarea Deciziei‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre(2), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009(3) (denumită în continuare „Decizia‑cadru 2002/584”). În special, instanța de trimitere ridică problema compatibilității, în raport cu articolul
12 și cu articolul
23 alineatul
(5) din Decizia‑cadru 2002/584, a unei reglementări naționale care impune, în mod automat și general, ca autoritatea judiciară de executare să dispună detenția, în penitenciar, a persoanei căutate de la adoptarea deciziei de executare a mandatului european de arestare și până la predarea sa efectivă statului membru emitent, fără luarea în considerare a circumstanțelor individuale.
2.        Cererea de decizie preliminară se înscrie în cadrul executării unui mandat european de arestare emis de autoritatea judiciară competentă din Republica Austria în scopul urmăririi penale pentru furt calificat împotriva unui resortisant bulgar cu reședința în Bulgaria. Mai precis, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă, atunci când pronunță o decizie de executare a unui mandat european de arestare, ea este obligată să aplice reglementarea sa națională și să dispună simultan detenția persoanei căutate sau dacă dreptul Uniunii se opune acestui demers în raport cu obligațiile care decurg din articolul
12 din Decizia‑cadru 2002/584 privind menținerea în detenție sau punerea în libertate cu măsuri de natură să prevină fuga și din articolul
23 alineatul
(5) din decizia‑cadru menționată privind punerea în libertate la expirarea termenelor de predare.
3.        Cauza oferă astfel Curții ocazia de a preciza întinderea competențelor autorității judiciare de executare în materie de privare de libertate în faza predării și de a examina dacă este necesară o apreciere individualizată a cazului respectiv.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
4.        Considerentele (5) și (6) ale Deciziei‑cadru 2002/584 enunță:
„(5)      Obiectivul stabilit pentru Uniune, și anume de a deveni un spațiu de libertate, securitate și justiție, duce la eliminarea extrădării între statele membre și la înlocuirea acesteia cu un sistem de predare între autoritățile judiciare. Pe de altă parte, introducerea unui nou sistem simplificat de predare a persoanelor condamnate sau bănuite, cu scopul executării sentințelor de condamnare sau a urmăririlor, în materie penală, permite eliminarea complexității și a riscurilor de întârziere inerente procedurilor actuale de extrădare. Relațiile de cooperare clasice care au dominat până în prezent între statele membre ar trebui să fie înlocuite cu un sistem de liberă circulație a deciziilor judiciare în materie penală, atât a celor anterioare sentinței de condamnare, cât și a celor definitive, într‑un spațiu de libertate, securitate și justiție.
(6)      Mandatul de arestare european prevăzut în prezenta decizie‑cadru constituie prima concretizare, în domeniul dreptului penal, a principiului recunoașterii reciproce pe care Consiliul European l‑a calificat drept «piatra de temelie» a cooperării judiciare.”
5.        Articolul
1 din această decizie‑cadru, intitulat „Definiția mandatului european de arestare și obligația de executare a acestuia”, are următorul cuprins:
„(1)      Mandatul european de arestare este o decizie judiciară emisă de un stat membru în vederea arestării și a predării de către un alt stat membru a unei persoane căutate, pentru efectuarea urmăririi penale sau în scopul executării unei pedepse sau a unei măsuri de siguranță privative de libertate.
(2)      Statele membre execută orice mandat european de arestare, pe baza principiului recunoașterii reciproce și în conformitate cu dispozițiile prezentei decizii‑cadru.
(3)      Prezenta decizie‑cadru nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor juridice fundamentale, astfel cum sunt acestea consacrate de articolul 6 din Tratatul privind Uniunea Europeană.”
6.        Potrivit articolului
12 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Menținerea persoanei în detenție”:
„Atunci când o persoană este arestată pe baza unui mandat european de arestare, autoritatea judiciară de executare decide dacă persoana căutată trebuie să rămână în detenție, în conformitate cu dreptul statului membru de executare. Punerea provizorie în libertate este posibilă în orice moment, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare, cu condiția ca autoritatea competentă a acestui stat membru să ia orice măsură pe care o va considera necesară pentru a evita fuga persoanei căutate.”
7.        Articolul
17 din Decizia‑cadru 2002/584, intitulat „Termene și proceduri pentru decizia de executare a mandatului european de arestare”, prevede următoarele:
„(1)      Un mandat european de arestare se soluționează și se execută în regim de urgență.
(2)      În cazul în care persoana căutată consimte la predare, decizia definitivă privind executarea mandatului european de arestare se ia în termen de 10 zile de la data consimțământului menționat anterior.
(3)      În celelalte cazuri, decizia definitivă privind executarea mandatului european de arestare se ia în termen de 60 de zile de la data arestării persoanei căutate.
(4)      În cazuri particulare, atunci când mandatul european de arestare nu poate fi executat în termenele prevăzute la alineatele (2) sau (3), autoritatea judiciară de executare informează de îndată autoritatea judiciară emitentă despre aceasta, indicând motivele. Într‑un astfel de caz, termenele pot fi prelungite cu 30 de zile suplimentare.
[…]”
8.        Potrivit articolului
23 din această decizie‑cadru, intitulat „Termenul pentru predarea persoanei”:
„(1)      Persoana căutată este predată în cel mai scurt timp, la o dată convenită între autoritățile implicate.
(2)      Aceasta este predată în termen de cel mult 10 zile de la data deciziei finale privind executarea mandatului european de arestare.
(3)      În cazul în care predarea persoanei căutate în termenul prevăzut la alineatul (2) este împiedicată de un caz de forță majoră în oricare dintre statele membre, autoritatea judiciară de executare și autoritatea judiciară emitentă iau imediat legătura una cu cealaltă și convin asupra unei noi date a predării. În acest caz, predarea are loc în termen de 10
zile de la noua dată convenită.
(4)      În mod excepțional, predarea poate fi suspendată temporar din motive umanitare serioase, cum ar fi existența unor motive valabile pentru a crede că aceasta ar pune în mod evident în pericol viața sau sănătatea persoanei căutate. Executarea mandatului european de arestare are loc de îndată ce aceste motive au încetat să existe. Autoritatea judiciară de executare informează de îndată autoritatea judiciară emitentă despre acest aspect și convine cu aceasta asupra unei noi date a predării. În acest caz, predarea are loc în termen de 10 zile de la noua dată astfel convenită.
(5)      La expirarea termenelor prevăzute la alineatele (2)-(4), în cazul în care persoana se mai află în detenție, ea este pusă în libertate.”
9.        Articolul
24 din decizia‑cadru menționată, intitulat „Predarea amânată sau condiționată”, prevede la alineatul (1):
„Autoritatea judiciară de executare poate, după ce a decis executarea mandatului european de arestare, să amâne predarea persoanei căutate, pentru ca aceasta să poată fi urmărită penal în statul membru de executare sau, în cazul în care a fost deja condamnată, pentru a putea executa, pe teritoriul acestuia, o pedeapsă primită pe baza unei alte fapte decât cea prevăzută de mandatul european de arestare.”
10.      Articolul
26 din aceeași decizie‑cadru, intitulat „Computarea detenției executate în statul membru de executare”, prevede la alineatul (1):
„Statul membru emitent compută din durata totală a privării de libertate care ar trebui executată în statul membru emitent toate perioadele de detenție rezultând din executarea unui mandat european de arestare, ca urmare a condamnării la o pedeapsă sau măsură de siguranță privative de libertate.”
Dreptul bulgar
ZEEZA
11.      Zakon za ekstraditsiata i evropeyskata zapoved za arest (Legea privind extrădarea și mandatul european de arestare) (denumită în continuare „ZEEZA”)(4) pune în aplicare Decizia‑cadru 2002/584. ZEEZA prevede la articolul
42 alineatele (1) și (2) că, în cazul primirii unui mandat european de arestare care îndeplinește condițiile formale, se dispune obligatoriu reținerea persoanei căutate pentru o durată de până la 72 de ore.
12.      Conform articolului 43 alineatele (1) și (2) din ZEEZA, la începutul procedurii de executare a mandatului european de arestare, instanța decide dacă menține în detenție persoana căutată. Nu este necesar ca persoana căutată să fie menținută obligatoriu în detenție pe parcursul acestei proceduri.
13.      Potrivit articolului 43 alineatul (7) din ZEEZA, persoana căutată aflată în detenție poate solicita să fie pusă în libertate cât timp nu s‑a încheiat procedura de recunoaștere a mandatului european de arestare. Cererea se încuviințează dacă se dovedește că detenția sa nu este necesară.
14.      Articolul
44 alineatul
(7) a doua teză din ZEEZA are următorul cuprins:
„În toate cazurile în care încuviințează executarea mandatului european de arestare, instanța dispune arestarea preventivă a persoanei căutate până când aceasta este predată efectiv statului membru emitent.”
15.      În conformitate cu articolul
54 alineatul
(1) din ZEEZA, predarea are loc în termen de 10 zile de la rămânerea definitivă a deciziei de predare. Potrivit articolului
54 alineatul
(2) din ZEEZA, acest termen poate fi prelungit dacă există un impediment obiectiv pentru predare. Punerea în libertate a persoanei căutate este permisă numai dacă predarea nu poate avea loc.
ZINZS
16.      Potrivit articolului
260 din zakon za izpalnenie na nakazaniata i zadarzhaneto pod strazha (Legea privind executarea pedepselor și măsura arestării preventive) (denumită în continuare „ZINZS”)(5):
„(1)      Sunt deținute în penitenciar și persoanele arestate ca urmare a solicitării de predare primite din partea unui stat străin […]
(2)      Până la executarea deciziei de predare către statul străin […] persoanele menționate la alineatul (1) au drepturile prevăzute de prezenta lege pentru persoanele suspectate sau acuzate.”
Litigiul principal, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
17.      Parchetul din Eisenstadt (Austria) a sesizat Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia), care este instanța de trimitere, cu un mandat european de arestare din 4 iulie 2024 prin care solicita predarea lui LY (denumit în continuare „persoana căutată”), cetățean bulgar, care locuiește în mod permanent în Bulgaria, în vederea efectuării urmăririi penale pentru furtul calificat prin efracție a 61 de roți complete, în valoare de 150 990 de euro.
18.      În cadrul procedurii de executare a mandatului european de arestare, autoritatea judiciară de executare a emis, la 26 iulie 2024, un mandat de arestare împotriva persoanei căutate pe teritoriul Republicii Bulgaria. Aceasta a fost arestată la 4 august 2024. La 7 august 2024, instanța de trimitere a decis că nu exista un risc de fugă și a stabilit, cu titlu de măsură preventivă provizorie, o cauțiune în valoare de 1 000 de leva bulgărești (BGN) (aproximativ 511 euro). Persoana căutată a fost pusă în libertate.
19.      Persoana căutată s‑a prezentat personal, asistată de avocatul său, la ședințele de judecată din 9 și 30 august 2024. Prin intermediul acestuia din urmă, ea a arătat că ar consimți la predarea sa către autoritățile judiciare austriece fără întârziere, precizând totodată că s‑a abținut să formuleze un astfel de consimțământ din cauza riscului de a fi supusă, în așteptarea predării, unei măsuri de detenție cu o durată potențial semnificativă. În consecință, ea a solicitat permisiunea de a merge în mod liber în Austria, unde are un avocat mandatat, pentru a se prezenta în mod voluntar în fața autorităților judiciare ale acestui stat membru, beneficiind de asistența sa.
20.      Instanța de trimitere subliniază că propunerea persoanei căutate este contrară înseși esenței mecanismului de cooperare judiciară instituit prin Decizia‑cadru 2002/584, potrivit căruia instanța pronunță o decizie de predare a persoanei căutate și, ulterior, autoritățile competente ale statului membru de executare predau persoana căutată autorităților competente ale statului membru emitent.
21.      Instanța de trimitere împărtășește analiza apărării potrivit căreia detenția persoanei căutate imediat după pronunțarea deciziei de predare nu poate fi considerată necesară pentru realizarea efectivă a acesteia. O astfel de măsură, susceptibilă să se prelungească mai multe zile sau chiar mai mult de o săptămână și executată în penitenciar, ar constitui o atingere adusă libertății individuale disproporționată în raport cu obiectivul urmărit.
22.      Dreptul bulgar ar impune instanței de trimitere să plaseze persoana căutată în detenție, și anume într‑un penitenciar, la momentul la care pronunță decizia de recunoaștere și de executare a mandatului european de arestare. Instanța de trimitere are îndoieli cu privire la aspectul dacă aceste modalități de executare sunt conforme cu Decizia‑cadru 2002/584.
23.      În primul rând, în ceea ce privește detenția obligatorie, mandatul european de arestare ar presupune în mod necesar, prin însăși esența sa, ca persoana căutată să fie arestată, arestarea fiind distinctă de predare. În consecință, ar fi inevitabil ca persoana căutată să fie arestată cel puțin la momentul predării. Însă, nicio dispoziție din Decizia‑cadru 2002/584 nu ar impune ca această arestare să aibă loc în mod imperativ într‑un stadiu procedural anterior predării fizice a persoanei căutate.
24.      Primo, articolul
12 din Decizia‑cadru 2002/584 ar stabili regula generală potrivit căreia este posibilă detenția sau punerea în libertate, alegerea măsurii preventive adecvate depinzând de particularitățile speței. În consecință, detenția ar fi posibilă, dar nu obligatorie.
25.      Secundo, expresia „[p]unerea provizorie în libertate este posibilă în orice moment, în conformitate cu dreptul intern al statului membru de executare” ar însemna că legea națională de transpunere trebuie să prevadă o posibilitate de punere în libertate „în orice moment”.
26.      Tertio, articolul
23 alineatul
(5) din Decizia‑cadru 2002/584, referitor la perioada ulterioară pronunțării unei decizii definitive de predare până la predarea efectivă însăși, ar cuprinde sintagma „în cazul în care persoana se mai află în detenție”, ceea ce ar însemna că este posibil ca persoana căutată să nu fie deținută în această perioadă.
27.      Pentru aceste motive și având în vedere jurisprudența relevantă a Curții, instanța de trimitere consideră că articolul
44 alineatul
(7) a doua teză din ZEEZA contravine articolului
12 și articolului
23 alineatul
(5) din Decizia‑cadru 2002/584, din moment ce aceste din urmă dispoziții se opun detenției obligatorii a persoanei căutate în perioada ulterioară pronunțării deciziei judiciare de predare a acesteia până la predarea fizică însăși dacă, de la început, nu există un risc ca persoana căutată să fugă sau ca predarea sa să devină imposibilă. Într‑un astfel de caz, detenția respectivă nu ar fi necesară în mod obiectiv decât la momentul predării.
28.      În al doilea rând, în ceea ce privește detenția în penitenciar, în conformitate cu legea bulgară, dacă instanța de trimitere dispune detenția persoanei căutate, aceasta ar fi plasată în penitenciar până la predarea sa efectivă. În consecință, ea ar petrece câteva zile, o săptămână sau mai mult în penitenciar și ar fi supusă aceluiași regim ca persoanele care sunt deținute în conformitate cu articolul 5 paragraful 1 litera c) din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale(6). S‑ar ridica problema dacă plasarea în penitenciar este conformă cu natura detenției prevăzute la articolul 12 și la articolul 23 alineatul (5) din Decizia‑cadru 2002/584.
29.      În pofida considerațiilor care precedă, instanța de trimitere apreciază că există de asemenea argumente în favoarea conformității legii bulgare cu Decizia‑cadru 2002/584.
30.      În special, potrivit instanței de trimitere, s‑ar putea considera că detenția obligatorie în cazul unei decizii de recunoaștere și de executare a mandatului european de arestare constituie o executare a detenției care a fost dispusă în temeiul mandatului de arestare național în scopul procedurii penale în statul membru emitent. Astfel, mandatul european de arestare s‑ar întemeia pe un mandat de arestare național și ar constitui numai un instrument de executare a mandatului de arestare național pe teritoriul unui alt stat membru. Acest mandat de arestare național ar fi supus, prin intermediul mandatului european de arestare – precum și al mecanismului aferent de cooperare judiciară, instituit prin Decizia‑cadru 2002/584 –, unui control limitat de legalitate efectuat de autoritatea judiciară de executare.
31.      Sistemul Deciziei‑cadru 2002/584 ar stabili o procedură de predare a persoanelor căutate în vederea urmăririi penale care este diferită din punct de vedere calitativ de extrădarea tradițională pentru motivul că s‑ar întemeia pe o încredere reciprocă și pe o recunoaștere reciprocă a mandatelor de arestare adoptate de o instanță. Ar fi vorba în acest caz despre originea principiului prevăzut la articolul
1 alineatul
(2) din decizia‑cadru menționată, conform căruia orice mandat european de arestare trebuie executat, cu excepția cazului în care există motive, limitative, de refuz al executării, care ar trebui interpretate în mod strict. Acest principiu nu ar exista în cazul extrădării.
32.      Aceste argumente ar conduce la concluzia că, după adoptarea deciziei judiciare a autorității judiciare de executare referitoare la recunoașterea mandatului european de arestare și la predarea persoanei căutate, ar fi normal și logic să se procedeze atât la detenția obligatorie a persoanei căutate, cât și la plasarea acesteia într‑un penitenciar.
33.      În aceste condiții, Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Este conformă cu articolul 12 și cu articolul 23 alineatul (5) din [Decizia‑cadru 2002/584] o lege națională potrivit căreia, la luarea de către autoritatea judiciară de executare a deciziei referitoare la recunoașterea unui mandat european de arestare în scopul desfășurării unei proceduri penale și la predarea persoanei căutate, este obligatorie și arestarea acesteia, în condițiile în care va fi deținută într‑un penitenciar până la predarea sa?”
34.      Guvernele bulgar și maghiar, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. Pledoariile guvernelor bulgar, ceh și maghiar, precum și ale Comisiei au fost ascultate în ședința din 2 octombrie 2025.
Analiză
Observații introductive
35.      Este necesar să se observe că instanța de trimitere adresează o întrebare unică, a cărei formulare conține în esență două componente, chiar dacă instanța respectivă nu le distinge în mod expres. Această întrebare privește în principal caracterul automat al plasării în detenție a persoanei căutate. Pe de altă parte, instanța de trimitere precizează că acest caracter automat ar avea ca efect faptul că persoana respectivă ar fi plasată în detenție într‑un penitenciar. Această precizare sugerează că detenția în mediul penitenciar constituie consecința imediată a caracterului automat al menținerii în detenție, cu alte cuvinte un efect suplimentar care decurge din obligația impusă instanței de a dispune privarea de libertate începând de la decizia de executare a mandatului european de arestare.
36.      În această măsură și întrucât instanța de trimitere pare să considere detenția în penitenciar ca un efect necesar al acestei obligații, apreciem că întrebarea poate fi împărțită în două aspecte: primul referitor la caracterul automat al plasării în detenție, iar al doilea privind compatibilitatea, în raport cu Decizia‑cadru 2002/584, a detenției într‑un penitenciar până la predarea efectivă a persoanei căutate.
Cu privire la primul aspect al întrebării adresate
37.      Instanța de trimitere ridică problema compatibilității unei norme naționale care impune, în mod automat, detenția persoanei căutate de la adoptarea deciziei de executare a unui mandat european de arestare și până la predarea sa efectivă, cu articolul
12 și cu articolul
23 alineatul
(5) din Decizia‑cadru 2002/584, citite în lumina Cartei drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”) și a articolului
5 din CEDO.
38.      Mai întâi, trebuie amintită situația persoanei căutate în ceea ce privește executarea mandatului european de arestare, astfel cum reiese din procedura principală, pentru a identifica dispozițiile relevante ale Deciziei‑cadru 2002/584. Persoana căutată, cetățean bulgar, a făcut obiectul unui mandat european de arestare emis de Republica Austria în scopul urmăririi penale pentru furt prin efracție. Arestată mai întâi în Bulgaria, aceasta a fost ulterior pusă în libertate pe cauțiune întrucât instanța de trimitere a apreciat că nu exista un risc de fugă.
39.      Dreptul național aplicabil, în speță articolul
44 alineatul
(7) din ZEEZA, impune instanței de trimitere să dispună arestarea și detenția persoanei căutate începând de la pronunțarea deciziei de executare a mandatului european de arestare și până la predarea sa efectivă statului membru emitent. Cu alte cuvinte, potrivit dreptului național, decizia de predare implică în mod automat arestarea și plasarea în detenție a persoanei căutate. Prin urmare, instanța de trimitere ridică problema compatibilității unei astfel de obligații de detenție, care acoperă perioada cuprinsă între decizia de executare și predarea propriu‑zisă, cu articolul
12 și cu articolul
23 alineatul
(5) din Decizia‑cadru 2002/584.
40.      Din moment ce executarea mandatului european de arestare de către autoritățile bulgare implică în mod necesar arestarea persoanei căutate(7), dispoziția aplicabilă în principal este articolul 12 din Decizia‑cadru 2002/584, care reglementează situația acestei persoane după arestarea sa(8). Cu titlu complementar, trebuie luat în considerare și articolul 23 alineatul (5) din această decizie‑cadru, în măsura în care reglementează detenția care intervine ulterior deciziei de executare a mandatului european de arestare.
41.      Propunem deja să se răspundă negativ la primul aspect al întrebării adresate de instanța de trimitere.
42.      Decizia‑cadru 2002/584 impune, în opinia noastră, un control jurisdicțional individualizat al oricărei privări de libertate în stadiul executării mandatului european de arestare. Astfel, aceasta este interpretarea care se desprinde din articolul
12 și din articolul
23 alineatul
(5) din decizia‑cadru menționată, potrivit unei interpretări literale, sistematice și teleologice. O abordare contrară s‑ar îndepărta de cerințele stabilite de jurisprudența Curții, precum și de cea a Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”).
43.      Vom examina succesiv motivele pentru care, în opinia noastră, această concluzie decurge în mod evident din interpretarea, mai întâi literală, apoi sistematică și, în sfârșit, teleologică a dispozițiilor citate anterior.
44.      În primul rând, în ceea ce privește interpretarea literală, articolul
12 din Decizia‑cadru 2002/584 prevede că, atunci când o persoană este arestată în temeiul unui mandat european de arestare, „autoritatea judiciară de executare decide dacă persoana căutată trebuie să rămână în detenție, în conformitate cu dreptul statului membru de executare”(9), punerea provizorie în libertate rămânând „posibilă în orice moment”. Considerăm că răspunsul la primul aspect al întrebării adresate de instanța de trimitere rezultă în mod clar din acest mod de redactare. Termenul „decide”, asociat direct cu „autoritatea judiciară de executare”(10), încredințează în mod explicit acesteia sarcina de a se pronunța cu privire la menținerea în detenție. Verbul „a decide” implică, așadar, o veritabilă marjă de apreciere jurisdicțională.
45.      Desigur, este adevărat că, așa cum subliniază în special guvernul bulgar, articolul
12 din Decizia‑cadru 2002/584 prevede în mod expres că autoritatea judiciară de executare decide dacă persoana în cauză trebuie să rămână în detenție, în conformitate cu dreptul statului membru de executare.  Din această frază s‑ar putea deduce că Decizia‑cadru 2002/584 lasă la latitudinea statelor membre alegerea fie de a încredința unei autorități judiciare aprecierea necesității detenției, fie să instituie prin lege un automatism? În opinia noastră, răspunsul este negativ.
46.      Astfel, trimiterea efectuată la dreptul statului membru de executare nu poate fi interpretată, contrar tezei susținute în special de guvernul bulgar, în sensul că conferă acestui stat posibilitatea de a institui o detenție automată, fără un control jurisdicțional efectiv. Dimpotrivă, ea implică faptul că aprecierea necesității și a modalităților detenției este de competența autorității judiciare, care acționează potrivit condițiilor și procedurilor stabilite de dreptul intern. Orice altă interpretare ar goli de conținut termenul „decide”, plasat înainte de mențiunea „în conformitate cu dreptul statului membru de executare”. Economia articolului
12 din Decizia‑cadru 2002/584 conduce, așadar, la concluzia că intervenția instanței rămâne, în orice ipoteză, indispensabilă, chiar dacă, după cum a arătat Comisia în ședință, ea se exercită potrivit criteriilor și procedurii prevăzute de dreptul național.
47.      Deducem de aici că, potrivit abordării literale a articolului
12 din Decizia‑cadru 2002/584, legiuitorul Uniunii încredințează în mod imperativ unei autorități judiciare sarcina de a evalua dacă trebuie sau nu să mențină persoana căutată în detenție în stadiul procedurii cuprins între arestarea sa și predarea sa către statul membru emitent.
48.      În al doilea rând, în ceea ce privește interpretarea articolului
12 din Decizia‑cadru 2002/584, plasată în contextul său, apreciem că economia sa generală, precum și jurisprudența relevantă a Curții confirmă importanța rolului autorității judiciare în cadrul aprecierii necesității de a menține persoana în cauză în detenție pe tot parcursul procedurii de executare a mandatului european de arestare.
49.      Primo, astfel cum subliniază instanța de trimitere, articolul
12 din Decizia‑cadru 2002/584 trebuie interpretat în coroborare cu articolul
23 alineatul
(5) din aceasta. Amintim că aceste două dispoziții sunt inserate în capitolul intitulat „Procedura de predare” care reglementează faza de predare a persoanei căutate către statul membru emitent. Or, articolul 23 alineatul (5) prevede că la expirarea termenelor prevăzute la alineatele (2)-(4), „în cazul în care persoana se mai află în detenție, ea este pusă în libertate”(11). Rezultă în mod clar că, în cursul acestei perioade intermediare, detenția nu prezintă un caracter obligatoriu: legiuitorul Uniunii admite în mod expres că persoana în cauză poate, în funcție de împrejurări, să fie menținută în detenție sau să fie pusă în libertate.
50.      Această dispoziție se înscrie în logica articolului
12 din Decizia‑cadru 2002/584. Dacă se adoptă o interpretare cronologică a desfășurării procedurii, aceasta se împarte în trei etape succesive: mai întâi, arestarea persoanei căutate, urmată de decizia autorității judiciare competente privind necesitatea plasării în detenție; în continuare, posibilitatea aceleiași autorități de a dispune în orice moment punerea în libertate a persoanei respective; în sfârșit, dacă aceasta rămâne deținută, articolul
23 alineatul
(5) din decizia‑cadru menționată prevede, în concordanță cu articolul
12, că, la expirarea termenelor menționate, „în cazul în care persoana se mai află în detenție”, ea trebuie să fie pusă în libertate.
51.      Secundo, importanța controlului jurisdicțional al menținerii în detenție reiese din jurisprudența Curții. Mai întâi, în Hotărârea Lanigan(12), Curtea a statuat că depășirea de către statul membru de executare a termenelor prevăzute la articolul
17 din Decizia‑cadru 2002/584 nu interzice, în sine, continuarea detenției persoanei căutate. Ea a amintit însă cerința, care decurge din articolul
6 din cartă, a unui control judiciar efectiv care să garanteze că durata detenției nu devine excesivă în raport cu stadiul procedurii(13).
52.      Această abordare este confirmată de Hotărârea Vilkas(14). Curtea precizează în hotărârea menționată că articolul
23 alineatul
(3) din Decizia‑cadru 2002/584 nu impune în mod necesar punerea în libertate atunci când, din cauza unui caz de forță majoră, predarea nu poate avea loc în termen de 10 zile de la o nouă dată convenită. Cu toate acestea, prin trimitere la articolul
12 din Decizia‑cadru 2002/584, revine autorității judiciare de executare sarcina de a aprecia, în conformitate cu dreptul național, dacă persoana în cauză trebuie să rămână în detenție(15).
53.      Hotărârea TC(16) ilustrează de asemenea rolul central al instanței în cadrul aprecierii menținerii în detenție în raport cu termenul de 90 de zile prevăzut la articolul
17 alineatele (3) și (4) din Decizia‑cadru 2002/584. În continuarea Hotărârii Lanigan, Curtea recunoaște în hotărârea menționată că procedura de executare a mandatului european de arestare poate continua după expirarea termenului stabilit de Decizia‑cadru 2002/584. Aceasta consideră că o obligație generală și necondiționată de punere provizorie în libertate în stadiul respectiv ar compromite eficacitatea mecanismului de predare(17). Totuși, Curtea subliniază că menținerea în detenție după acest termen trebuie conciliată cu garanțiile prevăzute la articolul
6 din cartă și la articolul
5 din CEDO. Făcând trimitere la punctele 57-59 din Hotărârea Lanigan, ea precizează că prelungirea detenției poate avea loc doar „în anumite condiții”, care implică un control concret, continuu și motivat efectuat de autoritatea judiciară de executare cu privire la necesitatea și la proporționalitatea măsurii privative de libertate(18). Astfel, din Hotărârea TC reiese că cerința unei examinări judiciare individualizate a menținerii în detenție se impune pe tot parcursul fazei de executare și necesită, în fiecare etapă, o verificare efectivă a justificării privării de libertate.
54.      Această abordare este confirmată de Hotărârea CJ, în care Curtea a statuat că decizia de a amâna predarea persoanei căutate, în conformitate cu articolul
24 din Decizia‑cadru 2002/584, pentru a permite fie urmărirea penală, fie executarea unei pedepse în statul membru de executare, este de competența exclusivă a autorității judiciare de executare, astfel cum prevede în mod expres articolul
24 alineatul
(1) din aceasta(19).
55.      Din ansamblul acestei jurisprudențe reiese că articolul
12 din Decizia‑cadru 2002/584 consacră cerința unei aprecieri judiciare individualizate, motivate și susceptibile de reexaminare, privind necesitatea menținerii în detenție. Această apreciere trebuie să se întemeieze pe împrejurările concrete ale procedurii, ținând seama de posibilitatea de a recurge la măsuri mai puțin restrictive. O legislație națională care prevede detenția ca o consecință automată a deciziei de executare a unui mandat european de arestare ar încălca astfel economia Deciziei‑cadru 2002/584 și ar goli de conținut articolul
12 din această decizie‑cadru.
56.      În al treilea și ultimul rând, concluzia care decurge din interpretarea sistematică a articolului
12 din decizia‑cadru menționată, clarificată de jurisprudența Curții, este susținută de interpretarea teleologică a acestui articol, care evidențiază finalitatea proprie a mecanismului instituit prin Decizia‑cadru 2002/584(20).
57.      Pe plan teleologic, trebuie amintit că interpretarea articolului
12 din Decizia‑cadru 2002/584 și aplicarea sa în cauza principală trebuie înțelese în lumina echilibrului intrinsec pe care se bazează mandatul european de arestare: pe de o parte, celeritatea și simplitatea procedurale, garantate de principiul recunoașterii reciproce; pe de altă parte, apărarea efectivă a drepturilor fundamentale și a garanțiilor jurisdicționale(21).
58.      În ceea ce privește primul aspect, considerentul (5) al Deciziei‑cadru 2002/584 subliniază că aceasta vizează introducerea unui sistem simplificat de predare între autoritățile judiciare, prin care se urmărește eliminarea complexității și a întârzierilor inerente procedurilor anterioare de extrădare(22). Din această perspectivă, în conformitate cu principiul recunoașterii reciproce, piatra de temelie a cooperării judiciare în materie penală(23), articolul 1 alineatul (2) din Decizia‑cadru 2002/584 stabilește ca principiu recunoașterea și executarea automată a mandatelor europene de arestare emise de un alt stat membru(24).
59.      Însă acest principiu al încrederii reciproce are drept contrapartidă esențială respectarea drepturilor fundamentale. Articolul 1 alineatul (3) din Decizia‑cadru 2002/584 amintește în mod expres că aceasta nu poate avea ca efect modificarea obligației de respectare a drepturilor fundamentale și a principiilor generale ale dreptului, astfel cum sunt consacrate la articolul 6 TUE(25). Aceste drepturi cuprind, în primul rând, dreptul la libertate, garantat de articolul 6 din cartă, în lumina căruia trebuie interpretat articolul 12 din Decizia‑cadru 2002/584(26). În temeiul articolului 52 alineatul (1) din cartă, orice restricție privind acest drept trebuie să fie necesară, proporțională cu obiectivul urmărit și însoțită de garanții efective de control.
60.      În plus, în conformitate cu articolul
52 alineatul
(3) din cartă, drepturile pe care le conține și care corespund celor garantate prin CEDO trebuie să primească același înțeles și aceeași întindere ca cele prevăzute de aceasta din urmă. Articolul
53 din cartă confirmă că ea nu poate fi interpretată ca restrângând drepturile recunoscute de CEDO. Or, mandatul european de arestare se înscrie în ipoteza prevăzută la articolul
5 paragraful 1 litera f) din CEDO, referitoare la detenția legală a unei persoane împotriva căreia se află în curs o procedură de expulzare sau de extrădare(27).
61.      Potrivit jurisprudenței constante a Curții EDO, orice privare de libertate trebuie să fie „legală”, ceea ce presupune nu numai un temei legal, ci și ca legea să fie accesibilă, precisă și previzibilă în aplicarea sa pentru a înlătura orice risc de arbitrar(28).
62.      Mai precis, articolul
5 paragraful 1 litera f) din CEDO vizează privarea de libertate a unei persoane fie pentru prevenirea unei intrări ilegale pe teritoriu, fie în vederea pregătirii unei expulzări sau a unei extrădări.
63.      În ipoteza prevăzută la articolul
5 paragraful 1 litera f) din CEDO, apropiată de cea în discuție, Curtea EDO exercită un control restrâns în ceea ce privește temeinicia motivului de detenție, și anume existența unei proceduri de expulzare sau de extrădare. În schimb, ea asigură respectarea strictă a garanțiilor materiale și procedurale care trebuie să încadreze această privare de libertate, în special a principiului proporționalității. Astfel cum a amintit într‑o cauză care privește în mod specific executarea unui mandat european de arestare, „în ceea ce privește «legalitatea» unei detenții, inclusiv respectarea «căilor legale», [CEDO] face trimitere în esență la obligația de a respecta normele de fond și de procedură ale legislației naționale, dar impune, în plus, ca orice privare de libertate să fie conformă cu scopul articolului
5: protejarea individului împotriva arbitrarului”(29).
64.      În special, potrivit jurisprudenței Curții EDO, articolul
5 paragraful 1 litera f) din CEDO nu impune ca detenția să fie considerată în mod rezonabil necesară, de exemplu pentru a preveni săvârșirea unei infracțiuni sau riscul de fugă. Curtea EDO a precizat că articolul
5 paragraful 1 litera f) oferă un nivel de protecție diferit de cel al articolului
5 paragraful 1 litera c)(30): tot ceea ce este necesar în temeiul literei f) este „să se ia măsuri în vederea expulzării sau a extrădării”. Astfel, Curtea EDO a statuat în mod repetat că este irelevant, în scopul aplicării acestei dispoziții, dacă decizia de expulzare sau de extrădare subiacentă poate fi justificată în raport cu dreptul național sau cu CEDO(31).
65.      Cu toate acestea, Curtea EDO exercită, în privința articolului
5 paragraful 1 litera f) din CEDO, un control specific, deși neexhaustiv, de proporționalitate. Astfel, Curtea EDO consideră că detenția întemeiată pe articolul 5 paragraful 1 litera f) trebuie continuată cu bună‑credință, ea trebuie să fie strâns legată de motivul de detenție invocat, locul și condițiile de detenție trebuie să fie adecvate, iar durata acestei măsuri nu trebuie să depășească termenul rezonabil necesar pentru atingerea scopului urmărit(32). În plus, detenția este justificată numai atât timp cât procedura de expulzare sau de extrădare se desfășoară cu diligență; atunci când autoritățile devin inactive, privarea de libertate încetează să fie acoperită de această dispoziție(33).
66.      În sfârșit, Curtea EDO subliniază, ceea ce este important în ceea ce privește întrebarea adresată în cauza principală, că CEDO consacră de asemenea garanții procedurale care permit persoanei în cauză să conteste legalitatea și durata detenției sale, prevenind astfel orice risc de arbitrar(34).
67.      Prin urmare, rolul instanței rămâne fundamental – chiar și în cadrul articolului
5 paragraful 1 litera f) din CEDO care nu impune un control intensiv de proporționalitate – întrucât prin controlul jurisdicțional este posibil să se stabilească dacă detenția dispusă în cadrul executării unei decizii de extrădare sau de expulzare este conformă cu cerințele acestei dispoziții.
68.      Să revenim acum la contextul cauzei principale și la problema dacă reglementarea națională în discuție îndeplinește cerințele care decurg din articolul
6 din cartă, astfel cum trebuie interpretat în lumina articolului
5 paragraful 1 litera f) din CEDO. Nu se poate nega că o dispoziție legislativă cu aplicabilitate generală, precum cea în discuție, pare să îndeplinească cerințele privind claritatea, previzibilitatea și accesibilitatea(35). Apreciem însă că restricția privind dreptul la libertate pe care o instituie nu poate fi considerată proporțională cu obiectivul urmărit.
69.      Astfel, pentru ca o detenție să fie proporțională cu scopul urmărit, procedura de predare trebuie să fie efectuată cu diligență, privarea de libertate trebuie să fie strict necesară pentru atingerea acestui obiectiv, iar autoritățile trebuie să fi avut în vedere măsuri mai puțin intruzive înainte de a recurge la detenție. Or, aceste cerințe nu pot fi garantate decât printr‑un control judiciar efectiv, singurul în măsură să asigure persoanei în cauză aplicarea reală a principiului proporționalității.
70.      Cu alte cuvinte, o dispoziție națională care are ca efect „să lege mâinile judecătorului” și să facă din menținerea în detenție consecința unui automatism nu poate, prin natura sa, să fie compatibilă cu principiul proporționalității. O astfel de normă exclude orice examinare a elementelor necesare pentru a stabili că plasarea în detenție este proporțională cu obiectivul urmărit de predare și de Decizia‑cadru 2002/584.
71.      În concluzie, interpretarea sistematică și, mai mult, teleologică a Deciziei‑cadru 2002/584 conduce la constatarea că, chiar presupunând lipsa articolului
12 din aceasta, o dispoziție națională precum cea în discuție în litigiul principal nu poate, în niciun caz, să fie considerată conformă cu principiul proporționalității. Cu alte cuvinte, celeritatea și eficacitatea cooperării judiciare nu pot fi obținute cu prețul automatizării privării de libertate.
72.      În această privință, trebuie înlăturat argumentul prezentat în ședință în special de guvernul ceh, potrivit căruia o încarcerare „de principiu” ar fi justificată de termenele scurte de executare a mandatului european de arestare, precum și cel invocat de guvernele bulgar și maghiar, întemeiat pe necesitatea de a garanta predarea persoanei căutate. În opinia noastră, nicio privare de libertate nu este legitimă prin ea însăși. Ea este legitimă numai cu condiția să poată fi revizuită în orice moment și să fie limitată la strictul necesar atunci când nicio altă măsură mai puțin prejudiciabilă nu permite atingerea scopului urmărit.
73.      Fără nicio îndoială, garanțiile procedurale prevăzute de Decizia‑cadru 2002/584, evocate în special de guvernele bulgar, maghiar și ceh în observațiile lor, precum termenele scurte prevăzute la articolul
17 din Decizia‑cadru 2002/584 referitoare la decizia de executare, obligația de punere în libertate prevăzută la articolul
23 alineatul
(5) din decizia‑cadru menționată sau luarea în considerare a perioadei de detenție în statul membru de executare de către statul membru emitent, constituie garanții importante. Cu toate acestea, pentru motivele deja expuse, ele nu pot compensa lipsa unui control judiciar efectiv cu privire la menținerea în detenție a persoanei în cauză. Numai o examinare individualizată de către instanță permite să se dea efect deplin articolului
12 din Decizia‑cadru 2002/584 și să se asigure punerea în aplicare concretă a principiului proporționalității, verificându‑se dacă există sau nu o necesitate reală a detenției.
74.      În concluzie, considerăm că articolul
12 și articolul
23 alineatul
(5) din Decizia‑cadru 2002/584, interpretate în lumina articolului
6 din cartă, precum și a articolului
5 din CEDO, se opun unei legislații naționale care impune autorității judiciare de executare, atunci când decide să recunoască un mandat european de arestare și să dispună executarea acestuia, să pronunțe automat o decizie de plasare în detenție a persoanei căutate până la predarea sa efectivă, fără o examinare individualizată a împrejurărilor speței.
Cu privire la al doilea aspect al întrebării adresate
75.      Trebuie să se stabilească dacă Decizia‑cadru 2002/584 autorizează detenția într‑un penitenciar până la predarea persoanei în cauză în cadrul executării unui mandat european de arestare.
76.      Considerăm că este necesar să se răspundă afirmativ la această întrebare adresată de instanța de trimitere.
77.      În primul rând, spre deosebire de alte acte de drept al Uniunii(36), nicio dispoziție din Decizia‑cadru 2002/584 nu prevede că detenția în scopul executării unui mandat european de arestare trebuie să aibă loc într‑un alt tip de unitate decât un penitenciar.
78.      În al doilea rând, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 10 din prezentele concluzii, în conformitate cu articolul
26 alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2002/584, statul membru emitent compută din durata totală a privării de libertate care ar trebui executată în statul membru emitent toate perioadele de detenție rezultând din executarea unui mandat european de arestare, ca urmare a condamnării la o pedeapsă sau măsură de siguranță privative de libertate. Aceasta sugerează, în opinia noastră, că detenția în statul membru de executare în scopul executării unui mandat european de arestare poate fi asimilată detenției într‑un penitenciar din statul membru emitent în scopul executării unei pedepse privative de libertate.
79.      În al treilea rând, trebuie amintit, așa cum s‑a arătat la punctul 60 de mai sus, că, în măsura în care carta prevede drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin CEDO, articolul
52 alineatul
(3) din această cartă prevede că înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca cele prevăzute de această convenție. Prin urmare, este necesar să se țină seama de articolul
5 paragraful 1 din CEDO în vederea interpretării articolului
6 din cartă.
80.      Astfel, jurisprudența Curții EDO susține linia de raționament prezentată la punctele 77 și 78 de mai sus(37). Desigur, așa cum s‑a amintit la punctul 65 din prezentele concluzii, în cadrul articolului
5 paragraful 1 litera f) din CEDO, locul și condițiile de detenție a persoanei în cauză trebuie să fie „adecvate” scopului urmărit. Această cerință se înscrie într‑o jurisprudență care, în special în materie de îndepărtare, subliniază că măsura vizează străini care nu sunt deținuți pentru o infracțiune și care, adesea, au fugit din țara lor de teamă pentru viața lor(38).
81.      Trebuie să se deducă însă de aici că plasarea în penitenciar ar fi, în principiu, interzisă? În opinia noastră, răspunsul este negativ. Această jurisprudență a Curții EDO impune mai degrabă ca regimul de detenție să reflecte caracterul nepunitiv al măsurii și să fie adaptat scopului său administrativ, ceea ce presupune respectarea unor condiții materiale decente, precum și luarea în considerare a eventualelor vulnerabilități ale persoanei în cauză(39).
82.      Jurisprudența Curții EDO confirmă de altfel că încălcările constatate țin mai degrabă de condițiile concrete de detenție, precum suprapopularea, igiena, accesul la îngrijiri medicale, la aer liber sau la menținerea legăturilor de familie, și de insuficiența garanțiilor procedurale decât de calificarea juridică a regimului aplicabil. Astfel, cu titlu de exemplu, în Hotărârea Suso Musa împotriva Maltei, Curtea EDO, examinând detenția prelungită a unui solicitant de azil, a arătat că încălcarea decurgea din caracterul nerezonabil al duratei detenției și din condițiile materiale care prezentau motive de îngrijorare constatate de mai multe rapoarte internaționale, fără a pune însă în discuție natura unității în care era reținută persoana în cauză(40).
83.      Pe de altă parte, în Decizia Zaloilo împotriva Țărilor de Jos din 12 iunie 2018, Curtea EDO a confirmat această abordare funcțională. Ea a constatat că, la data faptelor, în Țările de Jos, pentru luarea în custodie publică a străinilor erau rezervate în mod specific trei centre, dar că dreptul național permitea totuși, dacă era cazul, plasarea lor într‑o închisoare obișnuită. În speță, comisia de apel a apreciat că transferul reclamantului era justificat de considerații operaționale legate de comportamentul său, menținerea în centrul orașului Rotterdam nemaifiind posibilă, asigurându‑se în același timp că statutul său de deținut pentru motive de imigrare este luat în considerare. În aceste împrejurări, Curtea EDO nu a identificat nicio aparență de arbitrar(41).
84.      Din jurisprudența Curții EDO reiese că plasarea într‑o structură care ține de administrația penitenciară nu este, în sine, contrară CEDO. Ceea ce contează pentru această instanță este conformitatea măsurii cu finalitatea sa de îndepărtare, condițiile materiale de detenție și diligența autorităților în desfășurarea procedurii. Astfel, accentul este pus pe adecvarea concretă dintre natura administrativă a privării de libertate și modalitățile de punere în aplicare a acesteia.
85.      Având în vedere tot ceea ce precedă, apreciem că Decizia‑cadru 2002/584 nu se opune detenției persoanei căutate într‑un penitenciar până la predarea sa către statul membru emitent. Nu este mai puțin adevărat că autoritățile statului membru de executare sunt obligate să respecte obligațiile care decurg din articolul
4 din cartă, citit în lumina articolului
3 din CEDO, asigurându‑se că detenția respectă demnitatea umană și caracterul nepunitiv al măsurii.
Concluzie
86.      În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Sofiyski gradski sad (Tribunalul Orașului Sofia, Bulgaria) după cum urmează:
Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009, citită în lumina articolului
6 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene și a articolului
5 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale,
trebuie interpretată în sensul că:
–        se opune unei legislații naționale care impune autorității judiciare de executare, atunci când decide să recunoască un mandat european de arestare și să dispună executarea acestuia, să pronunțe automat o decizie de plasare în detenție a persoanei căutate până la predarea sa efectivă, fără o examinare individualizată a împrejurărilor speței;
–        nu se opune detenției persoanei căutate într‑un penitenciar până la predarea sa către statul membru emitent. Nu este mai puțin adevărat că autoritățile statului membru de executare sunt obligate să respecte obligațiile care decurg din articolul
4 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, citit în lumina articolului
3 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, asigurându‑se că detenția respectă demnitatea umană și caracterul nepunitiv al măsurii.
1      Limba originală: franceza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile din procedură.
2      JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3.
3      JO 2009, L 81, p. 24.
4      DV nr. 46 din 3 iunie 2005, în ultima sa versiune publicată în DV nr. 18 din 1 martie 2024.
5      DV nr. 25 din 3 aprilie 2009, în versiunea sa publicată în DV nr. 84 din 6 octombrie 2023.
6      Semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”). Potrivit articolului 5 paragraful 1 litera c) din CEDO, „[o]rice persoană are dreptul la libertate și la siguranță. Nimeni nu poate fi lipsit de libertatea sa, cu excepția următoarelor cazuri și potrivit căilor legale:
[…]
c)      dacă a fost arestat sau reținut în vederea aducerii sale în fața autorității judiciare competente, atunci când există motive verosimile de a bănui că a săvârșit o infracțiune sau când există motive temeinice de a crede în necesitatea de a‑l împiedica să săvârșească o infracțiune sau să fugă după săvârșirea acesteia”.
7      A se vedea articolul 1 alineatul (1) din Decizia‑cadru 2002/584.
8      A se vedea în această privință Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bruxelles, 2009, în special p. 427, nr. 551, care oferă câteva exemple cu privire la transpunerea acestei dispoziții în dreptul național.
9      Sublinierea noastră.
10      Sublinierea noastră.
11      Sublinierea noastră.
12      Hotărârea din 16 iulie 2015, Lanigan (C‑237/15 PPU, denumită în continuare „Hotărârea Lanigan”, EU:C:2015:474).
13      Hotărârea Lanigan (punctele 54 și 58).
14      Hotărârea din 25 ianuarie 2017, Vilkas (C‑640/15, denumită în continuare „Hotărârea Vilkas”, EU:C:2017:39).
15      Hotărârea Vilkas (punctele 41 și 42).
16      Hotărârea din 12 februarie 2019, TC (C‑492/18 PPU, denumită în continuare „Hotărârea TC”, EU:C:2019:108).
17      Hotărârea TC (punctele 49 și 50).
18      Hotărârea TC (punctul 64).
19      Hotărârea din 8 decembrie 2022, CJ (Decizie de predare amânată ca urmare a unei urmăriri penale) (C‑492/22 PPU, denumită în continuare „Hotărârea CJ”, EU:C:2022:964). Făcând trimitere la punctul 43 din Hotărârea Vilkas, Curtea consideră că, în conformitate cu articolul
6 din cartă, autoritatea judiciară de executare trebuie să efectueze un control concret al situației în cauză pentru a verifica
dacă „procedura de predare a fost efectuată într‑un mod suficient de diligent și, prin urmare, dacă durata detenției nu are un caracter excesiv” (punctul 82).
20      Astfel cum au arătat Lenaerts, K., și Gutiérrez‑Fons, J.-A., în Les méthodes d’interprétation de la Cour de justice de l’Union européenne, Bruylant, Bruxelles, 2020, p. 55, nr. 58, „metoda teleologică și metoda sistematică sunt adesea strâns legate, aceasta din urmă contribuind la identificarea obiectivului dispoziției de drept al Uniunii în cauză. Cu alte cuvinte, economia generală a tratatului (sau a actului de drept derivat în discuție) este cea care permite Curții să clarifice obiectivul urmărit de acesta”.
21      A se vedea, cu privire la problema respectării drepturilor fundamentale în cadrul executării mandatului european de arestare, Bot, S., Le mandat d’arrêt européen, Larcier, Bruxelles, 2009, p. 410-433.
22      A se vedea în această privință Hotărârea Vilkas (punctul 31).
23      A se vedea considerentul (6) al Deciziei‑cadru 2002/584.
24      A se vedea Hotărârea Lanigan (punctul 36 și jurisprudența citată).
25      A se vedea Hotărârea CJ (punctul 87), în care Curtea a arătat că, chiar dacă modul de redactare a articolului
24 alineatul
(1) din Decizia‑cadru 2002/584 nu impune nicio condiție suplimentară pentru exercitarea de către autoritatea judiciară de executare a posibilității de a adopta o decizie de amânare a predării (alta decât condiția ca această decizie să urmărească să permită efectuarea urmăririi penale sau executarea unei pedepse pentru o altă faptă decât cea prevăzută de mandatul european de arestare), această decizie‑cadru trebuie interpretată în conformitate cu drepturile fundamentale.
26      A se vedea Hotărârea Lanigan (punctele 53 și 54).
27      A se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 2021, Spetsializirana prokuratura (Notă privind drepturile) (C‑649/19, EU:C:2021:75, punctul 55), Hotărârea din 30 iunie 2022, Spetsializirana prokuratura (Informații privind decizia națională de arestare) (C‑105/21, EU:C:2022:511, punctele 55 și 56), precum și Hotărârea CJ (punctul 80).
28      A se vedea Hotărârea TC (punctul 58). A se vedea de asemenea Curtea EDO, 19 mai 2016, J.N. împotriva Regatului Unit (CE:ECHR:2016:0519JUD003728912, § 77). În general, cu privire la articolul
5 din CEDO, a se vedea von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, în Frowein/Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024, ediția a patra, p. 181-287.
29      A se vedea Curtea EDO, 17 aprilie 2018, Pirozzi împotriva Belgiei (CE:ECHR:2018:0417JUD002105511, § 45).
30      Pentru conținutul acestui articol, a se vedea nota de subsol 6 de la punctul 28 din prezentele concluzii.
31      A se vedea Curtea EDO, 15 noiembrie 1996, Chahal împotriva Regatului Unit [GC] (CE:ECHR:1996:1115JUD002241493, § 112), și Curtea EDO, 23 octombrie 2008, Soldatenko împotriva Ucrainei (CE:ECHR:2008:1023JUD000244007, § 109).
32      A se vedea Curtea EDO, 20 decembrie 2011, Yoh‑Ekale Mwanje împotriva Belgiei (CE:ECHR:2011:1220JUD001048610, § 117-119), și Curtea EDO, 9 aprilie 2024, Lazăr împotriva României (CE:ECHR:2024:0409JUD002018321, § 108-111).
33      A se vedea Curtea EDO, 15 decembrie 2016, Khlaifia și alții împotriva Italiei [GC] (CE:ECHR:2016:1215JUD001648312, § 90), și Curtea EDO, 24 ianuarie 2022, Sy împotriva Italiei (CE:ECHR:2022:0124JUD001179120, § 79) (cauza privea tocmai detenția în executarea unui mandat european de arestare).
34      A se vedea în special Curtea EDO, 17 iulie 2014, Kim împotriva Rusiei (CE:ECHR:2014:0717JUD004426013, § 53). Cauza privea detenția în cadrul procedurii de expulzare a unui apatrid, născut în Republica Socialistă Sovietică Uzbecă, în pofida lipsei unei perspective realiste de executare a expulzării și a lipsei de diligență a autorităților în desfășurarea procedurii. Curtea EDO a admis printre altele că, de la bun început, autoritățile ruse erau obligate să examineze dacă detenția în vederea unei expulzări era sau rămânea justificată. Această obligație avea o importanță deosebită în cazul reclamantului, apatrid și fără resurse, aflat într‑o situație de mare vulnerabilitate. Cu toate acestea, el nu dispunea de nicio cale de atac efectivă pentru a contesta legalitatea sau durata detenției sale și nu era prevăzută nicio garanție juridică sau practică pentru a preveni riscul de arbitrar. Astfel, sistemul rus nu prevedea niciun mecanism de control jurisdicțional de natură să evite o detenție arbitrară, în condițiile în care măsura numită „preventivă” se dovedise mai severă decât pedeapsa maximă de 30 de zile prevăzută pentru infracțiune.
35      A se vedea prin analogie Hotărârea din 15 martie 2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punctul 43), Hotărârea din 12 februarie 2019, TC (punctele 61 și 66), precum și Hotărârea din 10 martie 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, punctul 62).
36      A se vedea de exemplu Hotărârea din 10 martie 2022, Landkreis Gifhorn (C‑519/20, EU:C:2022:178, punctele 34, 36 și 45), în care Curtea a arătat că articolul
16 alineatul
(1) prima teză din Directiva 2008/115/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 16 decembrie 2008 privind standardele și procedurile comune aplicabile în statele membre pentru returnarea resortisanților țărilor terțe aflați în situație de ședere ilegală (JO 2008, L 348, p. 98) stabilește principiul potrivit căruia luarea în custodie în scopul îndepărtării resortisanților unor țări terțe aflați în situație de ședere ilegală se efectuează în aceste centre specializate de cazare. Curtea a statuat că astfel de centre se deosebesc de penitenciare, ceea ce implică faptul că condițiile de luare în custodie publică în aceste centre trebuie să prezinte anumite particularități în raport cu condițiile normale de executare a pedepselor privative de libertate în penitenciare pentru ca regimul să fie considerat adaptat statutului juridic al acestor resortisanți. În special, condițiile de luare în custodie publică aplicabile într‑un astfel de centru trebuie să fie de așa natură încât să evite, pe cât posibil, ca luarea în custodie publică a unui atare resortisant să se asemene cu o captivitate într‑un mediu carceral, specifică unei detenții în scopuri punitive.
37      Cu privire la jurisprudența Curții EDO referitoare la articolul
5 paragraful 1 litera f) din CEDO, a se vedea în special von Arnim, D., „Artikel 5. Recht auf Freiheit und Sicherheit”, în Frowein/Peukert, Europäische MenschenRechtsKonvention. EMRK‑Kommentar, N. P. Engel Verlag, Kehl am Rhein, 2024, ediția a patra, p. 236-238, nr. 151-158.
38      A se vedea Curtea EDO, 29 ianuarie 2008, Saadi împotriva Regatului Unit [GC] (CE:ECHR:2006:0711JUD001322903, § 74), Curtea EDO, 23 iulie 2013, Suso Musa împotriva Maltei (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, § 93), Curtea EDO, 4 aprilie 2017, Thimothawes împotriva Belgiei (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, § 64), și Curtea EDO, 25 ianuarie 2018, J. R. și alții împotriva Greciei (CE:ECHR:2018:0125JUD002269616, § 110).
39      A se vedea Curtea EDO, 4 aprilie 2017, Thimothawes împotriva Belgiei (CE:ECHR:2017:0404JUD003906111, § 73, 79 și 80).
40      Curtea EDO, 23 iulie 2013, Suso Musa împotriva Maltei (CE:ECHR:2013:0723JUD004233712, § 101).
41      Curtea EDO, 12 iunie 2018, Zaloilo împotriva Țărilor de Jos (CE:ECHR:2018:0612DEC006003512, § 39-41).