Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL JEAN RICHARD DE LA TOUR
prezentate la 12 martie 2026(1)
Cauza C‑790/24 P
International Management Group (IMG)
împotriva
Comisiei Europene
„ Recurs – Reglementarea financiară a Uniunii Europene – Cooperare pentru dezvoltare – Execuția bugetului Uniunii în gestiune comună sau indirectă cu o organizație internațională – Decizie prin care se refuză unei entități recunoașterea cu efect retroactiv a statutului de organizație internațională – Noțiunea de «organizație internațională» – Elemente constitutive – Interpretarea acordului internațional prin care se înființează organizația – Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor – Articolele
31 și 32 ”
Cuprins
I.
Introducere
II.
Cadrul juridic
A.
Convenția de la Viena
B.
Proiectul de articole
III.
Istoricul litigiului
IV.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
V.
Procedura în fața Curții și concluziile părților
VI.
Analiza punctuală a celui de al cincilea motiv de recurs, întemeiat pe o apreciere eronată a statutului juridic al recurentei
A.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe erori de drept care afectează definiția noțiunii de „organizație internațională”
1.
Cu privire la primul argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește cerința de a stabili intenția părților de a înființa o organizație internațională
a)
Hotărârea atacată
b)
Argumentele părților
c)
Apreciere
2.
Cu privire la al doilea argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește cerința de a stabili caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic al acordului internațional
a)
Hotărârea atacată
b)
Argumentele părților
c)
Apreciere
3.
Cu privire la al treilea argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește aprecierea criteriului referitor la personalitatea juridică internațională
a)
Cu privire la prima critică, întemeiată pe deținerea unei „personalități juridice”
1)
Hotărârea atacată
2)
Argumentele părților
3)
Apreciere
b)
Cu privire la a doua critică, întemeiată pe garanțiile de stabilitate, de continuitate și de eficacitate de care dispune entitatea în scopul exercitării misiunilor sale
1)
Hotărârea atacată
2)
Argumentele părților
3)
Apreciere
B.
Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe erori de drept care afectează interpretarea actului constitutiv al recurentei
1.
Cu privire la primul argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește interpretarea noțiunii de „organizație internațională”
a)
Hotărârea atacată
b)
Argumentele părților
c)
Apreciere
2.
Cu privire la al doilea argument, întemeiat pe o aplicare eronată a regulilor de interpretare a unui acord internațional prevăzute la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena
a)
Cu privire la prima critică, întemeiată pe identificarea incorectă a acordului internațional care trebuie interpretat
1)
Hotărârea atacată
2)
Argumentele părților
3)
Apreciere
b)
Cu privire la a doua critică, întemeiată pe un formalism excesiv în interpretarea termenilor rezoluției din 25 noiembrie 1994
1)
Hotărârea atacată
2)
Argumentele părților
3)
Apreciere
c)
Cu privire la a treia critică, întemeiată pe o apreciere eronată a statutului inițial al recurentei în cadrul „contextului” relevant
1)
Hotărârea atacată
2)
Argumentele părților
3)
Apreciere
d)
Cu privire la a patra critică, întemeiată pe o apreciere eronată a statutului inițial și a statutelor ulterioare ale recurentei în cadrul „practicii ulterioare”
1)
Hotărârea atacată
2)
Argumentele părților
3)
Apreciere
i)
Cu privire la pretinsele erori de drept care afectează aplicarea articolului 31 alineatul 3 litera b) din Convenția de la Viena referitor la regula generală de interpretare
ii)
Cu privire la pretinsele erori de drept care afectează aplicarea articolului 32 din Convenția de la Viena referitor la „mijloacele complementare de interpretare”
3.
Cu privire la al treilea argument, întemeiat pe o eroare de drept referitoare la consecințele care trebuie deduse din încheierea unor acorduri de sediu cu statele și a unor acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă cu Comisia
a)
Hotărârea atacată
b)
Argumentele părților
c)
Apreciere
C.
Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe erori de drept săvârșite de Tribunal în cadrul aprecierii răspunsurilor formulate de Regatul Belgiei și de Republica Austria la întrebările Comisiei
1.
Cu privire la prima critică, întemeiată pe o apreciere eronată a răspunsurilor formulate de autoritățile austriece
a)
Hotărârea atacată
b)
Argumentele părților
c)
Apreciere
2.
Cu privire la a doua critică, întemeiată pe o apreciere eronată a răspunsurilor formulate de autoritățile belgiene
a)
Hotărârea atacată
b)
Argumentele părților
c)
Apreciere
D.
Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe erori de drept referitoare la identificarea membrilor recurentei
1.
Hotărârea atacată
2.
Argumentele părților
3.
Apreciere
E.
Cu privire la al cincilea aspect, întemeiat pe erori de drept în ceea ce privește cerințele de formă necesare pentru încheierea rezoluției din 25 noiembrie 1994
1.
Hotărârea atacată
2.
Argumentele părților
3.
Apreciere
F.
Cu privire la al șaselea aspect, întemeiat pe neluarea în considerare a faptului că recurenta nu a fost dizolvată
1.
Hotărârea atacată
2.
Argumentele părților
3.
Apreciere
VII.
Concluzie
I.      Introducere
1.        Prezentul recurs, care este introdus împotriva Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 4 septembrie 2024, IMG/Comisia(2), ridică problema principiilor în lumina cărora i se poate recunoaște unui organism calitatea de organizație internațională, în sensul reglementării financiare a Uniunii și al normelor de drept internațional public care guvernează interpretarea unui act constitutiv al unei astfel de organizații.
2.        Acest recurs se înscrie într‑o lungă serie de litigii(3) prin care International Management Group (IMG), o entitate specializată în reconstrucția statelor aflate în situație postconflict, contestă faptul că Comisia Europeană a putut în mod legal, printr‑o decizie din 8 iunie 2021, să refuze să îi recunoască, cu efect retroactiv de la 16 decembrie 2014, statutul de organizație internațională (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în condițiile în care instituția respectivă îi delegase, în această calitate, punerea în aplicare a unor programe finanțate din bugetul Uniunii. Prin hotărârea atacată, Tribunalul a confirmat legalitatea acestei decizii.
3.        În conformitate cu cererea Curții, prezentele concluzii se vor limita la analiza principalei chestiuni noi de drept care se ridică în speță, și anume cea invocată prin intermediul celui de al cincilea motiv de recurs, întemeiat pe erori de drept pe care Tribunalul le‑ar fi săvârșit, pe de o parte, în ceea ce privește definirea elementelor constitutive ale unei „organizații internaționale” și, pe de altă parte, în ceea ce privește interpretarea termenilor acordului internațional prin care a fost înființată IMG în raport cu articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena cu privire la dreptul tratatelor(4).
4.        În prezentele concluzii, vom propune Curții să admită acest al cincilea motiv.
5.        Deși admitem că poate fi dificil să se recunoască, în termenii acordului internațional prin care a fost înființată IMG, actul constitutiv al unei organizații internaționale, nu împărtășim totuși interpretarea extrem de restrictivă adoptată de Tribunal cu privire la acest acord. Întrucât a acordat o importanță determinantă lacunelor textuale ale acordului menționat, deși acesta a fost încheiat în împrejurări speciale legate de urgența situației, întrucât a refuzat să acorde orice valoare interpretativă deciziilor de adoptare a statutului IMG, adoptate la 10 martie 1995(5), deși acestea se înscriau atât prin esența, cât și prin funcția lor în procesul său de înființare și, în sfârșit, întrucât a refuzat să ia în considerare deciziile de adoptare a statutelor sale din anii 2008 și 2012(6), deși acestea demonstrau evoluția și transformarea progresivă a entității respective, considerăm că Tribunalul a încălcat regulile de interpretare prevăzute la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena.
6.        Pe de altă parte, deși este adevărat că din acordul internațional prin care a fost înființată nu reiese în mod evident calitatea recurentei, amintim că, încă de la constituirea sa, aceasta a fost considerată de către Comisie și de către actorii scenei internaționale ca fiind o organizație internațională, anumite state încheind cu IMG acorduri de sediu și Comisia încredințându‑i sarcini de execuție bugetară în această calitate pe o perioadă relativ lungă (1995-2014). De altfel, Comisia recunoaște în mod expres acest lucru. În aceste împrejurări, suntem destul de nedumeriți în ceea ce privește teza potrivit căreia, după aproape 20 de ani în care a fost recunoscută în mod implicit sau chiar în mod expres ca fiind o organizație internațională, entității respective i se pot nega această calitate și toate drepturile aferente, în mod retroactiv de la 16 decembrie 2014, și anume de la data la care Comisia a decis să încredințeze punerea în aplicare, în gestiune indirectă, a programului de dezvoltare a comerțului în favoarea Myanmar/Birmania unei alte organizații decât IMG.
II.    Cadrul juridic
A.      Convenția de la Viena
7.        Articolul
2 alineatul
1 din Convenția de la Viena prevede:
„În înțelesul prezentei Convenții:
a)      prin expresia «tratat», se înțelege un acord internațional încheiat în scris între state și guvernant de dreptul internațional, fie că este consemnat într‑un instrument unic, fie în două sau mai multe instrumente conexe și oricare ar fi denumirea sa particulară;
[…]
i)      prin expresia «organizație internațională», se înțelege o organizație interguvernamentală.”
8.        Articolul
5 din convenția respectivă precizează că aceasta „se aplică oricărui tratat care este actul constitutiv al unei organizații internaționale […], sub rezerva oricărei reguli pertinente a organizației”.
9.        Potrivit articolului 31 din convenția menționată, intitulat „Regulă generală de interpretare”:
„1.      Un tratat trebuie să fie interpretat cu bună‑credință potrivit sensului obișnuit ce urmează a fi atribuit termenilor tratatului în contextul lor și în lumina obiectului și scopului său.
2.      În vederea interpretării unui tratat, contextul cuprinde, în afară de text, preambul și anexe:
a)      orice acord în legătură cu tratatul și care a intervenit între părți cu prilejul încheierii tratatului;
b)      orice instrument stabilit de către una sau mai multe părți cu prilejul încheierii tratatului și acceptat de celelalte părți ca instrument având legătură cu tratatul.
3.      Se va ține seama, odată cu contextul:
a)      de orice acord ulterior intervenit între părți cu privire la interpretarea tratatului sau la aplicarea dispozițiilor sale;
b)      de orice practică urmată ulterior în aplicarea tratatului prin care este stabilit acordul părților în privința interpretării tratatului;
[…]
4.      Un termen va fi înțeles într‑un sens special dacă este stabilit că aceasta a fost intenția părților.”
10.      Articolul
32 din aceeași convenție, intitulat „Mijloace complementare de interpretare”, are următorul cuprins:
„Se poate recurge la mijloace complementare de interpretare îndeosebi la lucrările pregătitoare și la împrejurările în care a fost încheiat tratatul fie pentru a se confirma sensul rezultând din aplicarea articolului 31, fie pentru a se determina sensul atunci când interpretarea dată conform articolului 31:
a)      lasă sensul ambiguu sau obscur; sau
b)      duce la un rezultat vădit absurd sau nerațional.”
B.      Proiectul de articole
11.      Proiectul de articole privind răspunderea organizațiilor internaționale (denumit în continuare „proiectul de articole”) a fost adoptat de Comisia de drept internațional a Organizației Națiunilor Unite (denumită în continuare „CDI”) în cursul anului 2011(7).
12.      Potrivit articolului
2 litera a) din acest proiect de articole, expresia „organizație internațională” desemnează orice organizație instituită printr‑un tratat sau printr‑un alt instrument reglementat de dreptul internațional și care are personalitate juridică internațională proprie și, pe lângă state, o organizație internațională poate cuprinde printre membrii săi alte entități decât statele.
III. Istoricul litigiului(8)
13.      Recurenta, IMG, denumită inițial International Management Group – Infrastructure for Bosnia and Herzegovina (IMG‑IBH), a fost înființată la 16 iulie 1993 prin Conferința internațională privind fosta Iugoslavie (ICFY) sub egida Înaltului Comisariat al Națiunilor Unite pentru Refugiați (ICNUR)(9). Printr‑un document din 25 noiembrie 1994 referitor la înființarea IMG‑IBH (denumit în continuare „rezoluția din 25 noiembrie 1994”), statele părți au intenționat să îi confere o structură instituțională cu scopul de a permite statelor și organizațiilor internaționale participante la reconstrucția Bosniei și Herțegovinei să dispună în acest scop de o entitate dedicată(10). De la data respectivă, IMG și‑a extins progresiv activitățile în domeniul reconstrucției și al dezvoltării.
14.      Ca urmare a unei investigații efectuate de Oficiul European de Luptă Antifraudă (OLAF) în urma căreia a fost repusă în discuție calitatea de organizație internațională a recurentei în sensul reglementării financiare a Uniunii, Comisia a decis la 16 decembrie 2014 să încredințeze punerea în aplicare a Programului de acțiune anual în favoarea Myanmar/Birmania unei alte organizații decât IMG și ulterior, la 8 mai 2015, a informat recurenta cu privire la decizia sa de a nu mai încheia cu aceasta niciun acord de delegare în gestiune indirectă cu o organizație internațională până când nu va exista o certitudine absolută în ceea ce privește calitatea sa. În Hotărârea din 31 ianuarie 2019, International Management Group/Comisia(11), Curtea a statuat că aceste două decizii sunt nelegale pentru motivul că deciziile menționate nu erau justificate în drept și în fapt, întrucât cele trei elemente pe care se întemeiau nu erau de natură să pună la îndoială calitatea de organizație internațională a IMG în sensul reglementării financiare a Uniunii(12). În Ordonanța din 9 iunie 2020, International Management Group/Comisia(13), Curtea a avut grijă să precizeze că nu a soluționat aspectul dacă, în temeiul unei analize a tuturor elementelor pertinente, IMG avea sau nu statutul de organizație internațională.
15.      În vederea executării Hotărârii din 31 ianuarie 2019, International Management Group/Comisia(14), Comisia a procedat la evaluarea definitivă a statutului recurentei. În acest scop, a întrebat statele desemnate de IMG ca fiind membrii săi dacă IMG era o organizație internațională, dacă ele erau membri ai acesteia și dacă ele au semnat un acord internațional sau interguvernamental prin care IMG era instituită în calitatea respectivă.
16.      Prin scrisoarea din 19 februarie 2021, Comisia a informat‑o pe recurentă că avea în vedere adoptarea unei decizii de refuz al recunoașterii statutului acesteia de organizație internațională, invitând‑o să formuleze observații. La 8 iunie 2021, Comisia a adoptat decizia în litigiu, prin care a refuzat să îi recunoască, cu efect retroactiv de la 16 decembrie 2014, statutul de organizație internațională prevăzut de reglementarea financiară a Uniunii pentru punerea în aplicare a fondurilor Uniunii prin modul de gestiune indirectă(15).
17.      În Hotărârea din 22 septembrie 2022, IMG/Comisia(16), Curtea a amintit, în sfârșit, că Comisia era obligată să se asigure că entitățile cărora le‑a încredințat sau intenționează să le încredințeze sarcini de execuție bugetară, în temeiul dispozițiilor privind gestiunea indirectă a bugetului Uniunii de către organizații internaționale, au o astfel de calitate. În plus, Curtea a arătat că instituția menționată are, în cazul unor îndoieli în această privință, obligația de a le înlătura, precum și de a reuni toate elementele necesare pentru a‑și justifica decizia în drept, precum și în fapt, ținând seama de consecințele juridice ale acestei decizii asupra entității în cauză(17).
IV.    Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
18.      Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 18 august 2021, recurenta a formulat o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu și repararea prejudiciului suferit. În urma examinării pe fond a acestei acțiuni și pentru motivele enunțate la punctele 62-417 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat că niciunul dintre cele patru motive invocate de aceasta nu era fondat și a respins acțiunea respectivă(18). În plus, pentru motivele expuse la punctele 418-447 din hotărârea menționată, Tribunalul a respins cererea de despăgubire formulată de IMG și ulterior a obligat‑o pe aceasta la plata cheltuielilor de judecată.
V.      Procedura în fața Curții și concluziile părților
19.      Prin cererea introductivă depusă la grefa Curții la 14 noiembrie 2024, IMG a formulat prezentul recurs, prin care solicită Curții anularea hotărârii atacate, soluționarea de către Curte a acțiunii formulate, admiterea acesteia și obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii în fața Tribunalului, cât și celei în fața Curții.
20.      Comisia solicită Curții respingerea prezentului recurs și obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.
21.      În ședința care a avut loc la 11 decembrie 2025, IMG și Comisia au prezentat observații orale și și‑au concentrat pledoariile asupra celui de al cincilea motiv de recurs, în conformitate cu cererea Curții.
VI.    Analiza punctuală a celui de al cincilea motiv de recurs, întemeiat pe o apreciere eronată a statutului juridic al recurentei
22.      Al cincilea motiv de recurs, care face obiectul prezentelor concluzii, urmărește să repună în discuție raționamentul pe care Tribunalul l‑a adoptat la punctele 190-370 din hotărârea atacată cu privire la aspectul dacă, începând de la 16 decembrie 2014, recurenta era eligibilă, în calitate de organizație internațională, pentru execuția bugetului Uniunii prin modul de gestiune comună sau indirectă.
23.      Din motive de claritate și de coerență, am ales să împărțim motivul menționat în șase aspecte și să le analizăm pe acestea într‑o ordine diferită de cea prezentată de recurentă. Ne vom concentra analiza asupra primelor trei aspecte care merită, în opinia noastră, o examinare aprofundată.
A.      Cu privire la primul aspect, întemeiat pe erori de drept care afectează definiția noțiunii de „organizație internațională”
24.      Acest prim aspect, care este îndreptat împotriva punctelor 206-212 din hotărârea atacată, urmărește să repună în discuție raționamentul adoptat de Tribunal în ceea ce privește întinderea cerințelor necesare pentru a constitui o organizație internațională și în lumina cărora acesta a apreciat, la punctele 265 și 306-312 din hotărârea menționată, în conformitate cu regulile de interpretare codificate la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena(19), calitatea de organizație internațională a recurentei.
1.      Cu privire la primul argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește cerința de a stabili intenția părților de a înființa o organizație internațională
25.      Acest argument privește un element esențial al dreptului organizațiilor internaționale și, prin urmare, în opinia noastră, trebuie examinat în primul rând.
a)      Hotărârea atacată
26.      La punctul 203 din hotărârea atacată, Tribunalul a citat mai întâi articolul
2 litera a) din proiectul de articole care prevede că o „organizație internațională” desemnează „orice organizație instituită printr‑un tratat sau printr‑un alt instrument reglementat de dreptul internațional și care are personalitate juridică internațională proprie”.
27.      La punctul 204 din această hotărâre, Tribunalul a amintit în continuare că, potrivit articolului
2 alineatul
1 litera a) din Convenția de la Viena, noțiunea de „tratat” vizează „un acord internațional încheiat în scris între state și guvernat de dreptul internațional, fie că este consemnat într‑un instrument unic, fie în două sau mai multe instrumente conexe și oricare ar fi denumirea sa particulară”(20).
28.      În sfârșit, la punctul 302 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că recurenta, „pentru a putea beneficia de execuția bugetului Uniunii prin modul de gestiune indirectă prevăzut în beneficiul organizațiilor internaționale, trebuie să fi fost constituit[ă] printr‑un acord internațional care să fi avut ca obiect instituirea sa în calitate de organizație internațională” și, prin urmare, a cercetat, la punctele 304-319 din hotărârea menționată, dacă aceasta era efectiv situația în raport cu interpretarea actului său constitutiv.
b)      Argumentele părților
29.      Recurenta susține că Tribunalul s‑a îndepărtat de criteriile obiective pe care dreptul internațional le prevede în vederea înființării unei organizații internaționale atunci când a impus, la punctul 302 din hotărârea atacată, ca entitatea în cauză să fie înființată printr‑un acord internațional care să fi avut ca obiect instituirea sa în calitate de organizație internațională. Tribunalul ar fi adăugat, prin urmare, o a treia condiție – cea referitoare la intenția părților la acordul internațional de a crea o organizație internațională – care nu ar figura în definiția noțiunii de „organizație internațională” pe care a enunțat‑o la punctul 203 din această hotărâre.
30.      Comisia contestă aceste argumente.
c)      Apreciere
31.      Propunem Curții să respingă acest prim argument ca nefondat.
32.      În fapt, acesta rezultă dintr‑o confuzie între elementele constitutive ale unei „organizații internaționale”, a căror întrunire trebuie stabilită de instanță în conformitate cu articolul
2 litera a) din proiectul de articole, și intenția părților pe care instanța are ca misiune principală să o identifice atunci când interpretează un „acord internațional”, în conformitate cu articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena. Astfel, în Hotărârea din 23 martie 2004, Franța/Comisia(21), în care era chemată să stabilească caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic al unui acord încheiat între Comisie și Statele Unite ale Americii, Curtea s‑a concentrat asupra stabilirii intenției părților, în măsura în care acesta constituia un „criteriu decisiv”.
33.      În dreptul internațional public, este cert că interpretarea unui tratat are ca scop stabilirea în modul cel mai obiectiv și rațional posibil a intenției, precum și a voinței comune a părților, această regulă fiind dictată de dubla respectare a suveranității statale și a principiului pacta sunt servanda. Articolul 31 alineatul 4 din Convenția de la Viena prevede astfel că
„[u]n termen va fi înțeles într‑un sens special dacă este stabilit că aceasta a fost intenția părților”(22). În Hotărârea din 19 mai 2025, Delimitare terestră și maritimă și suveranitate asupra insulelor (Gabon împotriva Guineei Ecuatoriale), CIJ a subliniat astfel că, pentru a aprecia dacă un instrument constituie un tratat, instanța trebuie să caute în special în textul instrumentului, în circumstanțele speciale ale redactării sale sau în comportamentul ulterior al părților elemente care să indice dacă acestea intenționau să fie obligate din punct de vedere juridic prin tratatul menționat(23), indiferent dacă intenția respectivă este exprimată sau dedusă(24).
34.      În consecință, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept la punctul 302 din hotărârea atacată atunci când a impus să se stabilească faptul că părțile la rezoluția din 25 noiembrie 1994 au avut intenția să o înființeze ca organizație internațională și atunci când a cercetat, la punctele 304-319 din hotărârea menționată, dacă aceasta era efectiv situația în raport cu interpretarea actului său constitutiv.
2.      Cu privire la al doilea argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește cerința de a stabili caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic al acordului internațional
35.      Acest argument este îndreptat împotriva punctelor 206 și 265 din hotărârea atacată. El privește aspectul dacă Tribunalul a limitat în mod excesiv domeniul de aplicare al noțiunii de „acord internațional”, astfel cum este definită la articolul
2 alineatul
1 litera a) din Convenția de la Viena, și, a fortiori, pe cel al noțiunii de „organizație internațională”, prevăzută la articolul
2 litera a) din proiectul de articole, atunci când a impus ca un astfel de acord să conțină dispoziții obligatorii din punct de vedere juridic pentru părți.
a)      Hotărârea atacată
36.      După ce a amintit la punctul 204 din hotărârea atacată definiția noțiunii de „tratat”, Tribunalul a precizat, la punctele 206 și 265 din această hotărâre, că „un document semnat de state nu poate constitui un acord internațional dacă nu conține nicio dispoziție care să instituie drepturi sau obligații la care aceste state ar fi consimțit”, făcând trimitere în această privință la Hotărârea CIJ din 1 octombrie 2018, Obliga
ția de a negocia un acces la Oceanul Pacific (Bolivia împotriva Chile)(25), și, prin analogie, la Hotărârea din 6 noiembrie 2008, Grecia/Comisia(26).
b)      Argumentele părților
37.      Recurenta susține că Tribunalul s‑a îndepărtat de definiția clasică a noțiunii de „tratat” sau de „acord internațional” făcând trimitere la o jurisprudență care nu ar fi relevantă.
38.      Comisia contestă aceste argumente. Aceasta susține printre altele că, atunci când a făcut trimitere la Hotărârea CIJ din 1 octombrie 2018, Obligația de a negocia un acces la Oceanul Pacific (Bolivia împotriva Chile)(27), Tribunalul a intenționat să sublinieze diferența dintre un instrument internațional fără caracter obligatoriu și un acord internațional în sensul Convenției de la Viena, care necesită consimțământul părților de a fi obligate prin acesta.
c)      Apreciere
39.      Considerăm că acest al doilea argument este inoperant.
40.      Astfel, după ce a examinat conținutul și domeniul de aplicare al rezoluției din 25 noiembrie 1994 în lumina criteriului întemeiat pe caracterul obligatoriu din punct de vedere juridic al acordului internațional, Tribunalul a ajuns la o concluzie favorabilă pentru recurentă, așa cum reiese din cuprinsul punctelor 274, 289 și 301 din hotărârea atacată. Acesta a considerat în esență, la punctele 266 și 274 din hotărârea menționată, că rezoluția respectivă cuprindea cel puțin un angajament obligatoriu din punct de vedere juridic pentru semnatarii săi și a statuat, în consecință, că decizia în litigiu era afectată de o eroare de drept în măsura în care Comisia a considerat în mod eronat că acest text constituia un angajament de natură exclusiv politică.
41.      Recurenta admite în mod expres la punctul 89 din recursul său că nu este necesar să se revină asupra acestei constatări a Tribunalului.
42.      În orice caz, în Hotărârea din 19 mai 2025, Delimitare terestră și maritimă și suveranitate asupra insulelor (Gabon împotriva Guineei Ecuatoriale), CIJ a amintit, în termeni generali, că, pentru a aprecia dacă un instrument constituie un tratat, instanța trebuie să caute elemente care să indice dacă acestea intenționau să fie obligate din punct de vedere juridic prin tratatul respectiv(28).
3.      Cu privire la al treilea argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește aprecierea criteriului referitor la personalitatea juridică internațională
43.      Acest argument vizează examinarea pe care Tribunalul a efectuat‑o la punctele 207-212 din hotărârea atacată în ceea ce privește principiile și criteriile pe baza cărora se poate considera că o organizație are personalitate juridică internațională proprie. Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 213 din această hotărâre, Tribunalul a apreciat în lumina acestor principii și criterii, la punctele 306-319 din hotărârea menționată, dacă rezoluția din 25 noiembrie 1994 avea ca obiect sau ca efect să confere recurentei calitatea de organizație internațională.
44.      Recurenta critică modul în care Tribunalul a definit două dintre criteriile menționate în raport cu jurisprudența internațională și le‑a pus în aplicare ulterior la punctele 307-312 din hotărârea atacată.
a)      Cu privire la prima critică, întemeiată pe deținerea unei „personalități juridice”
1)      Hotărârea atacată
45.      La punctele 207 și 208 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că, în temeiul jurisprudenței internaționale, recunoașterea unei organizații internaționale este condiționată de deținerea de către organizația în cauză a unei „personalități juridice”. Tribunalul a subliniat că, în lipsa acesteia, o entitate instituită de state și, dacă este cazul, de una sau mai multe organizații internaționale este un organ care depinde fie de statele care au constituit-o – Tribunalul făcând trimitere în acest caz la Hotărârea CIJ din 26 iunie 1992, Anumite terenuri cu fosfați în Nauru (Nauru împotriva Australiei), excepții preliminare(29) –, fie de o organizație internațională în cadrul căreia funcționează entitatea respectivă – acesta referindu‑se la Avizul consultativ al CIJ din 1 februarie 2012, Hotărârea nr. 2867 a Tribunalului Administrativ al Organizației Internaționale a Muncii cu privire la o cerere formulată împotriva Fondului Internațional pentru Dezvoltarea Agricolă(30).
2)      Argumentele părților
46.      Recurenta sus
ține că jurisprudența citată la punctul precedent din prezentele concluzii nu are legătură cu „personalitatea juridică proprie” a unei organizații internaționale. În plus, în măsura în care ar privi situații în care entității în cauză nu i s‑a conferit nici personalitate juridică, nici capacitatea de a încheia acorduri juridice, această jurisprudență nu ar justifica legătura pe care o realizează Tribunalul cu situația sa în relația sa cu statele părți sau cu Comisia, întrucât propriile sale statute i‑ar recunoaște atât personalitatea juridică, cât și capacitatea de a contracta.
47.      Comisia contestă aceste argumente. În opinia sa, trimiterea la jurispruden
ța internațională citată la punctul 208 din hotărârea atacată ar urmări să evidențieze anumite elemente care disting o organizație internațională de o altă organizație.
3)      Apreciere
48.      Considerăm că această primă critică este nefondată.
49.      Pe de o parte, arătăm că punctele 207 și 208 din hotărârea atacată sunt consacrate numai enunțării unor principii generale legate de deținerea de către o entitate a personalității juridice internaționale, care nu sunt contestate de recurentă.
50.      În acest context, atât Hotărârea CIJ din 26 iunie 1992, Anumite terenuri cu fosfați în Nauru (Nauru împotriva Australiei), excepții preliminare(31), la punctul 47, cât și Avizul consultativ al acesteia din 1 februarie 2012, Hotărârea nr. 2867 a Tribunalului Administrativ al Organizației Internaționale a Muncii cu privire la o cerere formulată împotriva Fondului Internațional pentru Dezvoltarea Agricolă(32), la punctele 57, 58, 60 și 61, demonstrează caracterul esențial al acestei condiții în vederea recunoașterii calității de organizație internațională. La punctele 207 și 208 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a efectuat nicio paralelă între situația recurentei și situațiile entităților vizate de această jurisprudență a CIJ, iar ulterior a examinat această situație specială la punctul 307 din hotărârea menționată.
51.      Pe de altă parte, argumentul recurentei se întemeiază pe o confuzie între noțiunile de „personalitate juridică internațională” și de „personalitate juridică internă”, care sunt două concepte juridice diferite. Astfel, dispozițiile statutare la care se referă aceasta îi conferă capacitatea juridică de a contracta, de a dobândi și de a dispune de bunuri imobile, precum și de a sta în judecată(33), ceea ce corespunde atributelor personalității juridice de drept intern, întrucât îi oferă capacitatea de a acționa în ordinea juridică statală. Observațiile formulate atât de Comisie la punctul 127 din memoriul său în răspuns(34), cât și de Tribunal la punctul 307 din hotărârea atacată provin din aceeași confuzie.
52.      Or, deși sunt complementare, aceste noțiuni trebuie distinse una de cealaltă întrucât nu își au sursa în aceeași ordine juridică și nu produc aceleași efecte(35). Personalitatea juridică internațională permite entității care o deține să fie considerată un subiect de drept autonom pe scena internațională, distinct de membrii săi, capabil să fie titular de drepturi și de obligații care îi sunt proprii în ordinea juridică internațională și capabil să acționeze (capacitate de folosință și capacitate de exercițiu, de exemplu, încheierea unor acorduri internaționale etc.)(36). În măsura în care, prin analiza sa, Tribunalul a urmărit să stabilească dacă IMG are calitatea de organizație internațională, în sensul articolului 2 litera a) din proiectul de articole (punctul 203 din hotărârea atacată), se ridica tocmai problema personalității juridice internaționale a recurentei.
b)      Cu privire la a doua critică, întemeiată pe garanțiile de stabilitate, de continuitate și de eficacitate de care dispune entitatea în scopul exercitării misiunilor sale
53.      Această critică vizează punctul 212 din hotărârea atacată.
1)      Hotărârea atacată
54.      După ce a definit principiul specialității la punctul 211 din hotărârea menționată, Tribunalul a afirmat la punctul următor că „o organizație internațională nu poate fi redusă la un simplu mecanism facultativ pus la dispoziția părților, pe care fiecare dintre acestea l‑ar putea utiliza după bunul plac[(37)]. Astfel, prin crearea unei organizații internaționale și prin dotarea acesteia cu toate mijloacele necesare funcționării sale, fondatorii săi își exprimă voința de a da cele mai bune garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate exercitării misiunilor încredințate acestei organizații, așa încât ei nu pot să iasă în mod unilateral și în momentul pe care îl consideră oportun din acest cadru și nici să o înlocuiască cu alte canale de comunicare”. Tribunalul a făcut trimitere, în acest sens, la punctele 90 și 91 din Hotărârea CIJ din 20 aprilie 2010, Uzine de celuloză pe fluviul Uruguay (Argentina împotriva Uruguay)(38).
2)      Argumentele părților
55.      Potrivit recurentei, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept la punctul 212 din hotărârea atacată atunci când a stabilit ca principiu al dreptului organizațiilor internaționale necesitatea ca entitatea în cauză să fie dotată cu „garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate pentru exercitarea misiunilor sale”, deși acest criteriu nu ar fi prevăzut nici de dreptul, nici de practica organizațiilor internaționale și nu poate fi dedus din Hotărârea CIJ din 20 aprilie 2010, Uzine de celuloză pe fluviul Uruguay (Argentina împotriva Uruguay)(39). Recurenta deduce de aici că concluzia Tribunalului de la punctul 309 din hotărârea atacată, potrivit căreia ea ar constitui un mecanism facultativ, este, prin urmare, eronată.
56.      Comisia contestă aceste argumente. Ea susține în special că Tribunalul a amintit în mod întemeiat că, în conformitate cu dreptul internațional, o organizație internațională nu poate fi redusă la un simplu mecanism facultativ pus la dispoziția părților, trimiterea la Hotărârea CIJ din 20 aprilie 2010, Uzine de celuloză pe fluviul Uruguay (Argentina împotriva Uruguay)(40), fiind, în această privință, cu atât mai pertinentă cu cât rezoluția din 25 noiembrie 1994 ar fi definit în mod clar recurenta ca fiind o instituție temporară, fără „o obligație reală de a participa la bugetul sau la operațiunile instituției”.
3)      Apreciere
57.      Considerăm că această a doua critică este nefondată.
58.      Astfel, așa cum demonstrează termenii și structura punctelor 207-212 din hotărârea atacată, Tribunalul nu a menționat „garanțiile de stabilitate, de continuitate și de eficacitate” de care dispune entitatea în cauză în scopul exercitării misiunilor sale ca fiind un principiu general al dreptului organizațiilor internaționale, ci ca un criteriu în lumina căruia instanța trebuie să aprecieze dacă părțile au intenționat efectiv să înființeze un subiect de drept distinct și autonom pe scena internațională, acordându‑i acestuia toate mijloacele necesare funcționării sale.
59.      Observăm că, la punctul 212 din hotărârea atacată, trimiterea la punctele 90 și 91 din Hotărârea CIJ din 20 aprilie 2010, Uzine de celuloză pe fluviul Uruguay (Argentina împotriva Uruguay)(41), este precedată de termenii „a se vedea în acest sens”. Acest lucru demonstrează intenția Tribunalului de a se referi la principiul stabilit de CIJ, efectuând în același timp o aplicare specifică a acestuia. Deși i se poate reproșa că a reprodus, în mod identic, termeni pe care CIJ i‑a utilizat în raport cu rolul special al Comisiei administrative a fluviului Uruguay (denumită în continuare „CARU”)(42), Tribunalul nu a săvârșit totuși nicio eroare de drept atunci când a făcut trimitere la această jurisprudență internațională.
60.      Astfel, în condițiile în care Uruguay și Argentina aveau opinii divergente cu privire la statutul CARU(43), CIJ a examinat, la punctele 87-91 din Hotărârea din 20 aprilie 2010, Uzine de celuloză pe fluviul Uruguay (Argentina împotriva Uruguay)(44), o serie de elemente de natură organizațională și materială, pentru a stabili dacă această entitate era dotată cu o autonomie deplină și avea capacitatea de a exercita competențele care îi fuseseră atribuite în mod expres sau implicit în ordinea juridică internațională. CIJ a ținut seama de natura funcțiilor sale, precum și de resursele și facilitățile care îi fuseseră încredințate de părți, de existența sa proprie și permanentă, de dispozițiile care îi conferă personalitate juridică, de drepturile și obligațiile pe care le deținea în sfera competențelor care îi erau atribuite în conformitate cu principiul specialității, de existența unui secretariat ai cărui funcționari dispuneau de privilegii și imunități și de faptul că își putea descentraliza funcțiile prin crearea unor organe subsidiare. În acest context, la punctul 90 din hotărârea menționată, CIJ a statuat că, „[î]ntrucât CARU servește drept cadru de cooperare între părți […], niciuna dintre acestea nu poate să iasă în mod unilateral și în momentul pe care îl consideră oportun din acest cadru și să o înlocuiască cu alte canale de comunicare. Prin crearea CARU și prin dotarea acesteia cu toate mijloacele necesare funcționării sale, părțile au intenționat să dea cele mai bune garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate voinței lor de a coopera la «utilizarea rațională și optimă a fluviului»”.
61.      În consecință, hotărârea respectivă demonstrează importanța pe care CIJ o acordă mijloacelor cu care este dotată entitatea în vederea funcționării sale, aceste mijloace constituind tot atâția indicatori obiectivi ai autonomiei pe care părțile o acordă acesteia și ai voinței lor de a se angaja, în mod continuu, stabil și eficace, la realizarea misiunii pentru care au creat‑o.
62.      Prin urmare, Tribunalul se putea referi în mod legitim la aceste „garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate” ca fiind un criteriu pertinent pentru a stabili dacă recurenta era un subiect de drept distinct și autonom față de membrii săi.
63.      Având în vedere toate aceste considerații, este necesar, în opinia noastră, să se respingă ca nefondate a doua critică din cadrul celui de al treilea argument și, mai general, primul aspect al celui de al cincilea motiv, întemeiat pe erori de drept care afectează definiția noțiunii de „organizație internațională”.
B.      Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe erori de drept care afectează interpretarea actului constitutiv al recurentei
64.      Prin intermediul acestui al doilea aspect, recurenta susține că Tribunalul a interpretat în mod eronat actul său constitutiv în special ca urmare a unei aplicări incorecte a regulilor de interpretare a unui acord internațional prevăzute la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena.
65.      În susținerea acestui aspect, recurenta invocă trei argumente.
1.      Cu privire la primul argument, întemeiat pe o eroare de drept în ceea ce privește interpretarea noțiunii de „organizație internațională”
a)      Hotărârea atacată
66.      La punctul 197 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că noțiunea de „organizație internațională”, în sensul reglementării financiare relevante a Uniunii, include „organizațiile internaționale din sectorul public constituite prin acorduri internaționale”(45). În lipsa unei definiții mai precise a noțiunilor de „organizație internațională” și de „acord internațional”, Tribunalul a statuat, pentru motivele expuse la punctele 198 și 199, precum și la punctele 201 și 202 din hotărârea menționată, că aceste noțiuni corespund celor din dreptul internațional public și trebuie interpretate în lumina principiilor cutumiare ale dreptului internațional public care figurează printre altele în Convenția de la Viena și în proiectul de articole.
67.      La punctul 200 din hotărârea menționată, Tribunalul a subliniat că, „[c]u toate acestea, în măsura în care [noțiunile menționate] sunt utilizate în reglementarea financiară a Uniunii în vederea finalității specifice a execuției bugetului acesteia, ele trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte pentru a proteja interesele financiare ale Uniunii”. Pentru a afirma acest lucru, Tribunalul a făcut trimitere, prin analogie, la Hotărârea din 2 iulie 2015, Demmer(46),
și la Hotărârea din 20 decembrie 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(47).
b)      Argumentele părților
68.      Recurenta apreciază că Tribunalul a interpretat în mod eronat noțiunile de „organizație internațională” și de „acord internațional” utilizate de reglementarea financiară a Uniunii, îndepărtându‑se de definiția clasică a acestor noțiuni în dreptul internațional public și întemeindu‑se pe o jurisprudență lipsită de relevanță.
c)      Apreciere
69.      Suntem de acord cu criticile formulate de recurentă.
70.      În primul rând, afirmația potrivit căreia noțiunile de „organizație internațională” și de „acord internațional” trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte pentru motivul că este necesar să se protejeze interesele financiare ale Uniunii nu își găsește nicio susținere în jurisprudență.
71.      Deși Tribunalul efectuează o analogie cu principiile stabilite de Curte în Hotărârea din 2 iulie 2015, Demmer(48), și în Hotărârea din 20 decembrie 2017, Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse(49), această analogie nu este relevantă, întrucât nu există nicio identitate de cauză și de materie între cauzele în care s‑au pronunțat aceste hotărâri și prezenta cauză. Astfel, niciuna dintre hotărârile menționate nu privește interpretarea unei noțiuni de drept internațional public. În prima hotărâre, Curtea a interpretat domeniul de aplicare al excepției de la obligația de rambursare a plăților nedatorate, prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 796/2004(50), în timp ce, în cea de a doua, Curtea a stabilit domeniul de aplicare al expresiei „în exploatațiile și/sau la sediile organizației de producători”, menționate la punctul 23 din anexa IX la Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 543/2011(51).
72.      În al doilea rând, în cazul în care Curtea ar admite principiul stabilit în speță de Tribunal, aceasta ar conduce la o definiție cu geometrie variabilă a unei noțiuni de drept internațional public în funcție de contextul în care este utilizată, în condițiile în care noțiunea respectivă ar trebui să primească o interpretare uniformă, indiferent dacă este utilizată, de exemplu, în contextul ajutorului umanitar, al protecției datelor cu caracter personal sau al execuției bugetare. O organizație internațională, în calitate de persoană juridică și subiect de drept internațional, prezintă o particularitate care o diferențiază de orice altă formă de cooperare internațională și de toate celelalte organisme cu care Comisia poate încheia acorduri de delegare. În consecință, în opinia noastră, calitatea de organizație internațională a unei entități trebuie apreciată numai în raport cu condițiile prevăzute de dreptul internațional public.
73.      Remarcăm astfel că, în Hotărârea din 24 ianuarie 2008, Adam/Comisia(52), Curtea s‑a referit numai la conceptul și numai la definiția noțiunii de „stat” în dreptul internațional public și a refuzat să rețină o interpretare mai largă care să țină seama de arhitectura instituțională a fiecăruia dintre statele membre(53).
74.      În același mod, în Hotărârea din 16 octombrie 2012, Ungaria/Slovacia(54), în condițiile în care i s‑a solicitat să stabilească măsura în care calitatea de „șef de stat” era de natură să constituie o limitare a dreptului de liberă circulație conferit de articolul 21 TFUE oricărui cetățean al Uniunii, Curtea a statuat că, în raport cu normele cutumiare ale dreptului internațional general și cu normele convențiilor multilaterale, statutul de șef de stat prezintă „o specificitate” care decurge din faptul că este reglementat de dreptul internațional și care are drept consecință că acțiunile sale pe plan internațional intră sub incidența acestui drept și că el se deosebește de ceilalți cetățeni ai Uniunii, așa încât accesul acestei persoane pe teritoriul unui alt stat membru nu este supus acelorași condiții precum cele aplicabile celorlalți cetățeni(55). Curtea a admis o restrângere a domeniului de aplicare personal al Directivei 2004/38/CE(56) tocmai în raport cu aceste norme speciale de drept internațional care definesc protecția sau facilitățile acordate șefilor de stat, iar nu în raport cu particularitățile dreptului Uniunii.
75.      În sfârșit, în al treilea rând, deși este adevărat că, în Hotărârea din 22 septembrie 2022, IMG/Comisia(57), Curtea a statuat că dispozițiile financiare care reglementează încheierea de acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă cu o organizație internațională trebuie înțelese în raport cu principiul bunei gestiuni financiare prevăzut la articolul 310 alineatul (5) și la articolul 317 primul paragraf TFUE(58), aceasta nu implică, în opinia noastră, limitarea recunoașterii calității de organizație internațională la îndeplinirea unor condiții suplimentare a căror respectare nu este impusă nici de dreptul internațional cutumiar, nici de CIJ, ci mai degrabă supunerea încheierii acestor acorduri cerințelor specifice impuse de executarea sarcinilor bugetare în cauză, în special procedurilor de audit și de control prevăzute în mod expres pentru a garanta protecția intereselor financiare ale Uniunii.
76.      Prin urmare, în opinia noastră, primul argument al celui de al doilea aspect trebuie admis.
2.      Cu privire la al doilea argument, întemeiat pe o aplicare eronată a regulilor de interpretare a unui acord internațional prevăzute la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena
77.      Prin intermediul acestui al doilea argument, recurenta susține că concluzia Tribunalului potrivit căreia părțile nu au intenționat să îi confere acesteia calitatea de organizație internațională se întemeiază pe o interpretare eronată a actului său constitutiv care decurge dintr‑o aplicare incorectă a regulilor de interpretare a unui acord internațional codificate la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena.
78.      Subliniem că concluzia Tribunalului nu se întemeiază pe constatări factuale, ci pe o interpretare juridică a actului constitutiv al IMG, pe care a efectuat‑o în temeiul acestor dispoziții. Astfel, din Hotărârea din 21 decembrie 2016, Consiliul/Frontul Polisario(59), reiese că, pentru a putea deduce consecințele juridice corecte din dispozițiile unui acord internațional, în cadrul interpretării acestui acord, Tribunalul este obligat să respecte cu bună‑credință nu doar normele de interpretare prevăzute la articolul
31 alineatul
(1) din Convenția de la Viena, ci și pe cele prevăzute la celelalte alineate ale acestui articol(60).
a)      Cu privire la prima critică, întemeiată pe identificarea incorectă a acordului internațional care trebuie interpretat
79.      Această critică ridică o problemă esențială referitoare la actul constitutiv al IMG și, în consecință, la textul acestui act ai cărui termeni trebuiau interpretați de Tribunal în conformitate cu articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena, pentru a stabili statutul juridic al recurentei.
1)      Hotărârea atacată
80.      Pentru a stabili statutul juridic al recurentei, Tribunalul a examinat, la punctele 305-312 din hotărârea atacată, termenii rezoluției din 25 noiembrie 1994. Acesta a plecat de la premisa că rezoluția respectivă constituia actul constitutiv al recurentei, ai cărui termeni trebuiau interpretați în conformitate cu articolul
31 alineatul
(1) din Convenția de la Viena. În urma analizei sale, Tribunalul a concluzionat la punctul 313 din această hotărâre că, având în vedere termenii și finalitatea rezoluției menționate, părțile nu au avut intenția de a institui recurenta în calitate de organizație internațională.
2)      Argumentele părților
81.      Recurenta susține că hotărârea atacată este afectată de o eroare de drept în măsura în care Tribunalul nu ar fi identificat în mod corect actul său constitutiv. Acesta ar fi adoptat o abordare restrictivă, examinând în mod separat termenii rezoluției din 25 noiembrie 1994 și pe cei ai statutului său inițial care a fost adoptat la 10 martie 1995 și care conținea numeroase elemente privind personalitatea sa juridică, structura sa instituțională și misiunile sale. Făcând trimitere la Hotărârea CIJ din 25 septembrie 1997, Proiectul Gabčíkov
o‑Nagymaros (Ungaria împotriva Slovaciei)(61), recurenta susține că aceste acte făceau parte dintr‑un „ansamblu convențional” care formează „carta care instituie organizația”, în lumina cărora Tribunalul ar fi trebuit să stabilească statutul său juridic.
3)      Apreciere
82.      Apreciem că Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a considerat că acordul internațional ai cărui termeni trebuia să îi interpreteze era constituit din rezoluția din 25 noiembrie 1994, cu excluderea statutului inițial al recurentei.
83.      Amintim că, potrivit articolului
2 alineatul 1 litera a) din Convenția de la Viena, pe care Tribunalul îl menționează la punctul 204 din hotărârea atacată, un tratat este definit ca fiind „un acord internațional încheiat în scris între state și guvernat de dreptul internațional, fie că este consemnat într‑un instrument unic, fie în două sau mai multe instrumente conexe și oricare ar fi denumirea sa particulară”. În temeiul articolului
5 din această convenție, definiția menționată se aplică oricărui tratat care este actul constitutiv al unei organizații internaționale. CIJ admite astfel că trebuie considerat ca fiind încorporat în tratat în vederea interpretării sale orice acord cu privire la interpretarea unei dispoziții realizat după încheierea unui tratat(62).
84.      În ceea ce privește Curtea, în Avizul 1/75 (Aranjamentul OCDE – Normă referitoare la cheltuielile locale) din 11 noiembrie 1975(63) și în Avizul 2/92 (A treia decizie revizuită a OCDE privind tratamentul național) din 24 martie 1995(64), aceasta a statuat că noțiunea de „acord” desemnează orice angajament asumat de subiecte de drept internațional care are forță obligatorie. În linia acestor avize, Curtea a interpretat noțiunea de „instrumente conexe” în Avizul 1/13 (Aderarea unor state terțe la Convenția de la Haga) din 14 octombrie 2014(65), considerând că, deși efectuate fiecare prin intermediul unui instrument separat, două instrumente sunt conexe și constituie, prin urmare, un acord internațional atunci când exprimă în ansamblul lor un concurs de voințe a două sau mai multe subiecte de drept internațional(66).
85.      Or, în speță, rezoluția din 25 noiembrie 1994 și statutul inițial al recurentei sunt acte care se disting unul de celălalt nu numai prin forma lor, ci și prin obiectul și scopul lor. Prima constituie un acord internațional, în conformitate cu concluzia Tribunalului care figurează la punctul 301 din hotărârea atacată, care demonstrează intenția părților de a crea un subiect de drept nou. În schimb, al doilea constituie un act unilateral care a fost adoptat de organul colegial al acestei entități în urma unui vot cu majoritatea necesară de două treimi dintre membrii săi – și anume în urma unei proceduri care diferă în mod semnificativ de cea care permite încheierea unui tratat – și al cărui obiect este de a defini statutul și modalitățile de funcționare ale entității menționate.
86.      Prin urmare, Tribunalul putea considera în mod legitim că rezoluția din 25 noiembrie 1994 constituia actul constitutiv al IMG ai cărui termeni trebuiau interpretați în contextul lor, în lumina obiectului și a scopului său, precum și a practicii ulterioare relevante.
87.      În opinia noastră, Hotărârea CIJ din 25 septembrie 1997, Proiectul Gabčíkovo‑Nagymaros (Ungaria împotriva Slovaciei)(67), la care face trimitere recurenta, nu este determinantă în această privință. Astfel, în această hotărâre, CIJ doar a luat act de faptul că, în vederea aprecierii naturii și întinderii obligațiilor lor, părțile și‑au extins argumentele la instrumentele aferente tratatului în cauză „considerându‑le elemente accesorii ale unui ansamblu convențional, a căror soartă era în principiu legată de cea a elementului principal constituit din tratat”(68).
88.      Având în vedere aceste elemente, propunem respingerea ca nefondată a acestei prime critici, întemeiată pe identificarea incorectă a acordului internațional care trebuie interpretat.
b)      Cu privire la a doua critică, întemeiată pe un formalism excesiv în interpretarea termenilor rezoluției din 25 noiembrie 1994
1)      Hotărârea atacată
89.      La punctele 306-312 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat termenii acestei rezoluții în raport cu criteriile și principiile pe care le‑a enunțat în mod corect la punctele 203-212 din această hotărâre. Tribunalul a concluzionat, la punctul 313 din hotărârea menționată, că, având în vedere termenii și finalitatea rezoluției menționate, „autorii săi nu au avut intenția de a institui o organizație internațională atunci când au înființat [recurenta]”.
2)      Argumentele părților
90.      Recurenta susține că Tribunalul a dat dovadă de un formalism excesiv în ceea ce privește interpretarea termenilor rezoluției din 25 noiembrie 1994, ceea ce ar fi viciat printr‑o eroare de drept analiza sa referitoare la intenția părților de a o institui în calitate de organizație internațională.
91.      În primul rând, aceasta contestă aprecierea Tribunalului care figurează la punctul 306 din hotărârea atacată, potrivit căreia rezoluția respectivă nu o califică în mod formal drept „organizație internațională” și nici nu definește statutul său juridic. În opinia sa, Tribunalul ar fi trebuit să țină seama, în vederea calificării sale juridice, de rezoluția menționată, astfel cum a fost clarificată de minutele reuniunii din aceeași zi care privea viitorul statut al „organizației” și de deciziile de adoptare a statutului său inițial și a statutelor sale ulterioare.
92.      În al doilea rând, recurenta susține că constatarea efectuată de Tribunal la punctul 307 din hotărârea atacată, potrivit căreia rezoluția din 25 noiembrie 1994 nu conține nicio dispoziție care să îi acorde personalitate juridică, este „lipsită de temei în dreptul și în practica organizațiilor internaționale”. În această privință, aceasta arată că, în Avizul consultativ din 11 aprilie 1949, Repararea prejudiciilor suferite în serviciul Organizației Națiunilor Unite(69), CIJ a recunoscut personalitatea juridică a ONU ca fiind o „personalitate obiectivă”, iar nu doar o personalitate recunoscută numai de statele fondatoare ale ONU. În această privință, recurenta ar fi fost înregistrată ca organizație internațională la autoritățile din Bosnia și Herțegovina, din Serbia și din Macedonia de Nord și ar fi semnat acorduri cu Regatul Belgiei și cu Myanmar/Birmania pentru a se stabili pe teritoriile lor, ceea ce ar confirma faptul că beneficiază în ordinea internațională de statutul de organizație internațională.
93.      În al treilea rând, recurenta sus
ține că afirmația de la punctul 308 din hotărârea atacată, potrivit căreia rezoluția din 25 noiembrie 1994 nu a prevăzut acordarea unor imunități pentru exercitarea activităților sale, este inexactă din moment ce asemenea imunități au fost prevăzute la articolul 19 din statutul său inițial, adoptat pe baza acestei rezoluții.
94.      În al patrulea rând, recurenta contestă concluzia Tribunalului care figurează la punctul 309 din hotărârea atacată, potrivit căreia rezoluția menționată nu îi conferă „toate mijloacele necesare funcționării sale și […] cele mai bune garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate pentru exercitarea misiunilor sale”, astfel încât părțile nu au intenționat să instituie o organizație internațională, ci un mecanism facultativ de finanțare comună pe care acestea l‑ar putea utiliza după bunul plac. Or, potrivit recurentei, faptul că este, în conformitate cu principiul specialității, o organizație operațională pentru reconstrucția unor state aflate în situație postconflict nu ar limita‑o la a fi doar un mecanism facultativ sau temporar. Această concluzie ar fi, pe de altă parte, contrazisă de adoptarea statutului său inițial și a statutelor sale ulterioare.
95.      În acest context, recurenta susține că, contrar celor statuate de Tribunal la punctul 310 din hotărârea atacată, dispozițiile care prevăd reevaluarea la fiecare șase luni a activităților sale și, dacă este cazul, integrarea activităților respective într‑un cadru mai global sau încetarea acestora nu ar demonstra o lipsă de stabilitate și de continuitate a misiunilor care îi sunt atribuite, ci, dimpotrivă, eficacitatea acestora. Rolul încredințat organelor sale colegiale prin articolul
3 din rezoluția din 25 noiembrie 1994 în ceea ce privește controlul activității IMG ar dovedi că părțile intenționau să asigure eficacitatea operațională a acestei organizații înființate în regim de urgență și în circumstanțe de război, precum și stabilitatea sa.
96.      Recurenta adaugă că abordarea reținută de Tribunal la punctul 311 din hotărârea atacată în ceea ce privește natura contribuțiilor membrilor săi corespunde abordării reținute în mod tradițional în privința marilor organizații internaționale, care nu ar fi aplicabilă organizațiilor internaționale operaționale ale căror fonduri ar fi finanțate în mod specific prin contribuții voluntare.
97.      În sfârșit, în al cincilea rând, recurenta contestă aprecierea Tribunalului care figurează la punctul 312 din hotărârea atacată, potrivit căreia rezoluția din 25 noiembrie 1994 nu ar fi prevăzut un transfer de competențe obligatorii din partea părților în favoarea sa.
98.      Comisia contestă aceste argumente. Ea răspunde în special că personalitatea juridică a ONU ar decurge din articolul
104 din Carta Națiunilor Unite, care este completată de Convenția asupra privilegiilor și imunităților, al cărei articol
1 ar recunoaște în mod expres personalitatea juridică a ONU(70). În rezoluția din 25 noiembrie 1994 nu ar figura nicio dispoziție similară. Pe de altă parte, Comisia afirmă că, contrar celor susținute de recurentă, condiția recunoașterii unei entități ca organizație internațională legată de dotarea acestei entități cu toate mijloacele necesare funcționării sale, precum și cu cele mai bune garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate pentru exercitarea misiunilor sale reiese din jurisprudența citată la punctul 212 din hotărârea atacată. Comisia adaugă că ar rezulta în mod clar din textul rezoluției menționate, în special din cuprinsul punctelor 4 și 5 din aceasta, că participarea la organizația recurentă era facultativă și că aceasta constituia inițial un mecanism temporar, care trebuia reînnoit la fiecare șase luni.
3)      Apreciere
99.      Considerăm că interpretarea strictă pe care Tribunalul a adoptat‑o cu privire la termenii rezoluției din 25 noiembrie 1994 este incorectă în măsura în care urmărește să reducă problema statutului juridic al recurentei la cea a conținutului acestei rezoluții(71).
100. Astfel, simpla lipsă în rezoluția menționată a unor dispoziții exprese referitoare la statutul juridic al recurentei și la recunoașterea unei personalități juridice internaționale proprii acesteia nu constituie un element determinant și suficient pentru a stabili lipsa intenției părților de a‑i acorda calitatea de organizație internațională.
101. În primul rând, numeroase acte constitutive ale organizațiilor internaționale nu conțin nicio dispoziție prin care părțile să recunoască în mod expres entității în cauză această calitate(72). O astfel de cerință nu ar ține seama de natura evolutivă a organizației.
102. În al doilea rând, se admite, atât în practică, cât și în jurisprudență, că o organizație internațională are personalitate juridică internațională fie pentru că actul său constitutiv i‑o recunoaște în mod expres(73), fie pentru că un act colateral actului constitutiv i‑o recunoaște în mod expres, fie pentru că se admite, în tăcerea textelor, că este dotată în mod implicit cu aceasta(74). Astfel, coexistă două abordări(75). Prima abordare, utilizată de CIJ în Avizul consultativ din 11 aprilie 1949, Repararea prejudiciilor suferite în serviciul Organizației Națiunilor Unite(76), tinde să deducă personalitatea juridică internațională dintr‑o serie de indicii obiective, ideea fiind de a examina dacă organizația este destinată să exercite și să beneficieze de funcții și de drepturi care nu se pot explica decât prin deținerea unei asemenea personalități juridice(77). A doua abordare tinde să deducă această personalitate din însăși ordinea juridică internațională, actul constitutiv nefăcând decât să exprime voința părților, manifestată în mod expres sau implicit, de a crea un „subiect de drept nou”, distinct de ele însele, așa cum a subliniat CIJ în Avizul consultativ din 8 iulie 1996, Legalitatea folosirii armelor nucleare de către un stat într‑un conflict armat(78).
103. În al treilea rând, de asemenea, lipsa în actul constitutiv a unor dispoziții exprese referitoare la acordarea unor imunități nu înseamnă că entitatea respectivă este lipsită de calitatea de organizație internațională(79). La punctul 210 din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat că imunitățile organizațiilor internaționale sunt „în principiu” conferite de tratatele constitutive ale acestor organizații. Cel mai cunoscut exemplu este articolul
105 din Carta Națiunilor Unite. Este vorba despre o dispoziție cu caracter general, care este completată printr‑un protocol adițional. Or, se pare că, în ceea ce privește organizațiile relativ mai modeste decât ONU, actele constitutive nu conțin nicio dispoziție în această privință, iar acordarea privilegiilor și imunităților este în acest caz obiectul unor convenții multilaterale specifice(80) sau al unor convenții bilaterale, în fruntea cărora figurează acordurile de sediu sau acordurile referitoare la acțiuni de tip operațional(81). Astfel, trebuie să se constate că, la punctul 330 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că „statutul inițial [al recurentei] [articolul 19 alineatul 2] […] a prevăzut că o parte a personalului său ar beneficia de regimul imunităților de care beneficiază ICNUR”. Adăugăm că articolul
19 alineatul
1 din acest statut prevede de asemenea că buna exercitare a funcțiilor care sunt încredințate entității și realizarea obiectivelor care îi sunt atribuite „impun ca organizația să beneficieze de toate privilegiile și imunitățile necesare”(82).
104. Prin urmare, simpla lipsă a unor dispoziții exprese în rezoluția din 25 noiembrie 1994 nu permitea, în opinia noastră, să se pună la îndoială acordarea unor astfel de imunități recurentei.
105. În sfârșit, în al patrulea rând, nu împărtășim concluzia Tribunalului care figurează la punctul 309 din hotărârea atacată potrivit căreia din termenii acestei rezoluții reiese că părțile nu au intenționat să instituie o organizație dotată cu toate mijloacele necesare funcționării sale și cu cele mai bune garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate pentru exercitarea misiunilor sale, ci un mecanism facultativ pus la dispoziția părților, pe care fiecare dintre acestea îl putea utiliza după bunul plac.
106. Pe de o parte, Tribunalul nu a efectuat o apreciere de ansamblu a elementelor de natură organizațională și materială care figurează în rezoluția din 25 noiembrie 1994, contrar a ceea ce pare să impună jurisprudența internațională pe care s‑a întemeiat în mod expres la punctul 212 din hotărârea atacată. Nimic nu indică faptul că toate mijloacele necesare funcționării unei organizații trebuie să figureze în actul constitutiv. Astfel, se admite că, deși competențele conferite organizațiilor internaționale fac în mod normal obiectul unei formulări exprese în actul lor constitutiv, aceste competențe pot totuși să se bazeze pe temeiuri mai informale sau să fie deduse în aplicarea teoriei competențelor implicite. Acest lucru se datorează naturii speciale a actelor constitutive ale organizațiilor internaționale, recunoscută de CIJ în jurisprudența sa și la care Tribunalul face trimitere în mod expres la punctul 211 din această hotărâre, în special ca urmare a caracterului lor hibrid „atât convențional, cât și instituțional”(83).
107. Pe de altă parte, în cadrul aprecierii acestor garanții de stabilitate, de continuitate și de eficacitate pentru exercitarea misiunilor recurentei, Tribunalul nu a ținut seama de rolul care era atribuit organizației, de natura misiunilor sale și nici de întinderea domeniului său de activitate. Or, părțile nu pot prevedea aceleași garanții în situațiile în care organizația în cauză are o vocație generală sau universală sau, dimpotrivă, specială sau regională și în situațiile în care misiunile care îi sunt atribuite sunt permanente sau temporare(84).
108. Astfel, în privința unei entități precum IMG care a fost înființată în timp ce Bosnia și Herțegovina se afla încă în război și care avea ca mandat să participe la reconstrucția și la reabilitarea acestui stat, faptul că rezoluția din 25 noiembrie 1994 prevede reevaluarea, reintegrarea sau încetarea activităților sale, așa cum a subliniat Tribunalul la punctul 310 din hotărârea atacată, nu înseamnă în mod necesar, în opinia noastră, că această entitate este privată de cele mai bune garanții de stabilitate și de continuitate pentru exercitarea misiunilor sale. La punctul 367 din această hotărâre, Tribunalul a recunoscut de altfel că semnatarii acestei rezoluții au intenționat, cu ocazia adoptării statutelor ulterioare, să îi asigure o anumită stabilitate și să îi încredințeze sarcini specializate în domeniul reconstrucției și al dezvoltării, dincolo de teritoriul statului menționat.
109. În consecință, considerăm că nu se pune problema ca, pentru a beneficia de statutul de organizație internațională, misiunile pentru care a fost înființată entitatea să fie stabile și continue, în caz contrar ignorându‑se diversitatea profundă a organizațiilor internaționale, caracterul lor evolutiv și natura misiunilor care le sunt încredințate(85).
110. Având în vedere aceste elemente, propunem să se admită această a doua critică, întemeiată pe un formalism excesiv în interpretarea termenilor rezoluției din 25 noiembrie 1994.
c)      Cu privire la a treia critică, întemeiată pe o apreciere eronată a statutului inițial al recurentei în cadrul „contextului” relevant
111. În ipoteza în care Curtea ar confirma aprecierea Tribunalului potrivit căreia acordul internațional relevant este compus numai din rezoluția din 25 noiembrie 1994, se ridică problema dacă acesta a interpretat termenii acordului respectiv luând în considerare în mod corect contextul în care se înscrie acordul menționat, în conformitate cu articolul
31 alineatele 1 și 2 din Convenția de la Viena.
1)      Hotărârea atacată
112. La punctele 313-318 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat contextul în care a fost adoptată rezoluția din 25 noiembrie 1994 și a făcut trimitere în această privință la mai multe documente, și anume procesul‑verbal din 29 noiembrie 1994 (punctul 314 din această hotărâre), Caietul de sarcini al IMG‑IBH (punctele 315 și 316 din hotărârea menționată), adeverința din 14 decembrie 1994 redactată de coordonatorul operațiunii speciale a ICNUR în fosta Iugoslavie, care a prezidat reuniunea din 25 noiembrie 1994, în cursul căreia a fost adoptată rezoluția din aceeași zi (punctul 317 din aceeași hotărâre) și, în sfârșit, convocarea la această reuniune (punctul 318 din hotărârea atacată).
113. Astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 313 și 319 din această hotărâre, Tribunalul a statuat că elementele acestui context au confirmat interpretarea termenilor și a finalității rezoluției din 25 noiembrie 1994, potrivit căreia acest act nu a avut nici ca obiect, nici ca efect să confere recurentei statutul de organizație internațională.
2)      Argumentele părților
114. Recurenta susține că Tribunalul a definit în mod incorect contextul relevant în care a fost adoptată rezoluția din 25 noiembrie 1994, întrucât a exclus luarea în considerare a statutului său inițial și a preferat să facă trimitere la caietul său de sarcini, anexat la această rezoluție, și la reticențele exprimate de anumiți participanți la reuniunea din 25 noiembrie 1994.
115. Comisia contestă aceste argumente.
3)      Apreciere
116. Considerăm că Tribunalul nu a respectat domeniul de aplicare al regulii generale de interpretare prevăzute la articolul
31 din Convenția de la Viena întrucât a disociat termenii rezoluției din 25 noiembrie 1994 de contextul imediat în care se înscria acest instrument și, în special, de statutul său inițial.
117. În conformitate cu articolul 31 alineatul 1 din Convenția de la Viena, „[u]n tratat trebuie să fie interpretat cu bună‑credință potrivit sensului obișnuit ce urmează a fi atribuit termenilor tratatului în contextul lor și în lumina obiectului și scopului său”. Astfel, în Avizul consultativ din 23 iulie 2025, Obligațiile statelor în domeniul schimbărilor climatice, CIJ a amintit că fiecare dintre aceste mijloace de interpretare trebuie să fie luat în considerare „într‑o aceeași operațiune complexă”(86). Aceste mijloace de interpretare nu trebuie să fie luate în considerare separat, ci împreună, iar „aplicabilitatea [lor] depinde, în fiecare caz dat, de contextul specific în care a fost adoptat tratatul și de evaluarea subiectivă a circumstanțelor care variază”(87). În plus, în comentariile sale cu privire la Proiectul de articole privind dreptul tratatelor(88), CDI a subliniat deja că toate diferitele elemente de interpretare trebuie să fie aruncate „în creuzet”, iar rezultanta interacțiunii lor constituie interpretarea relevantă din punct de vedere juridic(89).
118. De asemenea, din articolul 31 alineatul 2 din Convenția de la Viena reiese că termenii tratatului nu pot fi disociați de contextul acestuia care cuprinde, în afară de text, preambulul
și anexele tratatului respectiv, printre altele „[o]rice instrument stabilit de către una sau mai multe părți cu prilejul încheierii tratatului
și acceptat de celelalte părți ca instrument având legătură cu tratatul”(90). Expresia „cu prilejul încheierii tratatului” este tradusă în versiunea oficială în limba engleză a acestei convenții prin expresia „in connection with the conclusion of the treaty”, ceea ce sugerează că are o conotație mai mult cauzală decât temporală.
119. Or, statutul inițial, adoptat la 10 martie 1995, se înscria atât prin esența, cât și prin funcția sa în procesul de înființare a recurentei oficializat prin rezoluția din 25 noiembrie 1994.
120. Astfel, există o legătură vădită între aceste două instrumente. Așa cum a subliniat Tribunalul la punctele 266-273 din hotărârea atacată, rezoluția din 25 noiembrie 1994 menționează „acordul reprezentanților guvernelor și ai organizațiilor internaționale […] de a formaliza, începând cu această dată, înființarea [recurentei]” (punctul 266 din această hotărâre), în conformitate cu anexa la această rezoluție referitoare la funcționarea și la operațiunile recurentei, și de a aproba „norme[le] de organizare [a IMG‑IBH]” (punctul 271 din hotărârea menționată). Așadar, în anexa sa adoptată în aceeași zi, rezoluția menționată face referire în mod expres, în obiectul său, la „viitoarele statute ale IMG‑IBH”.
121. În plus, voințele exprimate în aceste două instrumente sunt concordante în ceea ce privește scopul urmărit, și anume înființarea unui organism autonom dotat cu suficientă expertiză pentru a participa la reconstrucția Bosniei și Herțegovinei și la întoarcerea persoanelor strămutate(91). Așa cum reiese din cuprinsul punctului 332 din hotărârea atacată, adoptarea statutului inițial a fost precedată la 13 februarie 1995 de o reuniune pregătitoare a comitetului de guvernanță care era, la acea dată, compus din state care semnaseră toate rezoluția din 25 noiembrie 1994 și, în conformitate cu punctul 3 din rezoluția respectivă, acest organ a aprobat statutul menționat cu majoritatea necesară de două treimi dintre membrii săi.
122. Statutul inițial a conferit în mod formal recurentei o structură instituțională, stabilind printre altele sediul organizației, organele sale colegiale, secretariatul său. Acesta face referire la misiunile care îi revin recurentei, astfel cum au fost definite în cadrul adoptării rezoluției menționate, și descrie procesul decizional. În special, articolul
18 din statutul respectiv
îi recunoaște recurentei personalitatea juridică internă, atribuindu‑i capacitatea de a contracta, de a achiziționa, de a închiria și de a dispune de bunuri imobile, precum și capacitatea de a primi și de a cheltui fonduri private și publice și, în sfârșit, de a sta în judecată. În ceea ce privește articolul
19 din statutul menționat, acesta îi conferă beneficiul privilegiilor și imunităților necesare exercitării misiunilor sale.
123. În consecință, considerăm că statutul inițial constituia un element esențial pentru implementarea logicii fundamental consensuale pe care se baza rezoluția din 25 noiembrie 1994 și făcea parte din contextul relevant mult mai mult decât lucrările pregătitoare pe care s‑a întemeiat Tribunalul la punctul 318 din hotărârea atacată.
124. Semnalăm în această privință că, deși pot reflecta intenția părților, lucrările pregătitoare, în măsura în care țin de cadrul foarte specific al procedurilor de negociere internațională, nu constituie decât un mijloc complementar de interpretare a tratatului, care nu intră sub incidența articolului
31 din Convenția de la Viena, ci a articolului
32 din aceasta(92). De altfel, Tribunalul amintește în mod întemeiat acest lucru la punctul 325 din hotărârea atacată.
125. Având în vedere aceste elemente, considerăm că argumentul recurentei potrivit căruia Tribunalul era obligat să ia în considerare statutul său inițial în cadrul contextului relevant în vederea interpretării rezoluției din 25 noiembrie 1994 trebuie admis, întrucât acesta nu a respectat astfel domeniul de aplicare al regulii generale de interpretare prevăzute la articolul
31 alineatele 1 și 2 din Convenția de la Viena.
d)      Cu privire la a patra critică, întemeiată pe o apreciere eronată a statutului inițial și a statutelor ulterioare ale recurentei în cadrul „practicii ulterioare”
126. Această critică este îndreptată împotriva punctelor 321-346 din hotărârea atacată.
127. Ea privește măsura în care statutul inițial și statutele ulterioare ale recurentei constituiau o „practică ulterioară” care se înscria fie în cadrul regulii generale de interpretare prevăzute la articolul
31 alineatul
3 litera b) din Convenția de la Viena, întrucât demonstrau acordul părților în ceea ce privește interpretarea rezoluției din 25 noiembrie 1994, fie în cadrul mijloacelor complementare de interpretare prevăzute la articolul
32 din această convenție, în măsura în care demonstrau conduita uneia sau a mai multe părți în aplicarea acestei rezoluții. Practica unei singure părți sau anumitor părți va avea o valoare interpretativă mai scăzută decât practica concordantă a tuturor părților(93).
128. Problema luării în considerare a statutului inițial al recurentei cu titlu de acord sau de practică ulterioară se ridică numai în ipoteza în care Curtea ar statua că acest statut nu face parte din contextul în care a fost adoptată rezoluția din 25 noiembrie 1994 (articolul
31 alineatele 1 și 2 din convenția menționată).
1)      Hotărârea atacată
129. La punctele 323-326 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit principiile care guvernează luarea în considerare a practicii ulterioare.
130. La punctele 323 și 324 din această hotărâre, Tribunalul a subliniat printre altele că, potrivit articolului
31 alineatul
3 literele a) și b) din Convenția de la Viena, nu se poate considera că instrumentele constituie o practică ulterioară dacă acestea din urmă au fost adoptate fără susținerea tuturor statelor părți la acest tratat, făcând trimitere în acest sens la Hotărârea CIJ din 31 martie 2014, Vânătoare de balene în Antarctica [Australia împotriva Japoniei; Noua Zeelandă (intervenientă)](94).
131. La punctele 325 și 326 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat în plus că, potrivit articolului
32 din această convenție, se poate recurge la mijloace complementare de interpretare pentru a se confirma sensul la care conduce regula generală de interpretare – textul, contextul, precum și obiectul și scopul – sau pentru a interveni atunci când sensul care rezultă din aceasta este ambiguu sau obscur sau duce la un rezultat vădit absurd sau nerațional.
132. Așa cum reiese din cuprinsul punctului 327 din această hotărâre, în lumina acestor reguli, Tribunalul a examinat, la punctele 328-345 din hotărârea menționată, dacă recurenta se putea prevala în mod întemeiat de practica ulterioară a membrilor săi, astfel cum rezultă din statutul său inițial și din statutele sale ulterioare.
133. Într‑o primă etapă, Tribunalul a exclus aplicarea articolului
32 din Convenția de la Viena. La punctul 328 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat astfel că, având în vedere aprecierile sale precedente, dispozițiile rezoluției din 25 noiembrie 1994 erau lipsite de orice caracter obscur și ambiguu și nu duceau la o interpretare vădit absurdă sau nerațională, în sensul acestui articol
32. În consecință, Tribunalul a concluzionat, la punctul 329 din această hotărâre, că era necesar să se stabilească faptul că modificările interpretării dispozițiilor acestei rezoluții, aduse prin statutul inițial și prin statutele ulterioare, au fost aprobate de „toți semnatarii [respectivei] rezoluții sau cel puțin [de] toți membrii [recurentei]” pentru ca aceste statute să facă parte dintr‑o practică ulterioară în sensul articolului
31 alineatul
3 litera b) din convenția menționată.
134. Într‑o a doua etapă, Tribunalul a expus motivele pentru care această condiție nu era îndeplinită. Acesta a statuat, la punctul 346 din hotărârea menționată, că „practica ulterioară adoptării rezoluției din 25 noiembrie 1994, apoi adoptării statutului inițial și a statutului din 2012 nu atesta o recunoaștere suficient de largă și de clară a calității de organizație internațională a [recurentei], atât din partea semnatarilor acestei rezoluții, cât și din partea membrilor [recurentei]”.
2)      Argumentele părților
135. Recurenta contestă raționamentul Tribunalului, dezvoltat la punctele 321-346 din hotărârea atacată, potrivit căruia statutul său inițial și statutele sale ulterioare nu demonstrau un acord adoptat ulterior între părți sau o practică urmată ulterior de acestea, care ar fi relevantă pentru interpretarea rezoluției din 25 noiembrie 1994.
136. În primul rând, recurenta susține că Tribunalul a încălcat articolul
31 alineatul
3 literele a) și b) din Convenția de la Viena.
137. Primo, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept, la punctul 324 din hotărârea atacată, atunci când a afirmat că toate părțile la un acord internațional trebuie să fi contribuit la practica în cauză pentru ca aceasta să poată fi luată în considerare în vederea interpretării acordului respectiv. Hotărârea CIJ din 31 martie 2014, Vânătoare de balene în Antarctica [Australia împotriva Japoniei; Noua Zeelandă (intervenientă)](95), la care a făcut trimitere Tribunalul nu ar fi relevantă întrucât, potrivit recurentei, această hotărâre privea recomandări care erau lipsite de forță obligatorie și care fuseseră adoptate fără susținerea tuturor statelor părți la convenția în cauză și în special fără acordul principalului stat interesat.
138. Recurenta susține că această eroare de drept a viciat aprecierile care figurează la punctele 329, 331, 336 și 337 din hotărârea atacată. Astfel, Tribunalul nu putea supune luarea în considerare a statutelor ulterioare ale recurentei „condiției ca […] toți membrii [săi] să fi aprobat o asemenea modificare” (punctul 329 din această hotărâre) și nici să îi reproșeze că nu a stabilit că statutul său inițial și statutele sale ulterioare reflectau „voința tuturor semnatarilor rezoluției din 25 noiembrie 1994 sau cel puțin a membrilor săi de a‑i conferi statutul de organizație internațională” (punctul 331 din hotărârea menționată).
139. Secundo, recurenta critică aprecierea Tribunalului, care figurează la punctele 322 și 346 din hotărârea atacată, potrivit căreia practica ulterioară ar trebui să ateste o „recunoaștere suficient de largă și de clară a calității de organizație internațională” pentru a fi luată în considerare.
140. Tertio, recurenta susține că, atunci când a admis că părțile la rezoluția din 25 noiembrie 1994 nu au avut intenția exprimată în mod formal de a înființa o organizație internațională, Tribunalul ar fi trebuit să țină seama de statutele ulterioare în măsura în care acestea demonstrau o interpretare evolutivă a rezoluției respective.
141. Quarto, recurenta reproșează Tribunalului că nu a verificat, contrar celor prevăzute la articolul
31 alineatul
3 litera b) din Convenția de la Viena, dacă practica adoptată de Comisie în cadrul execuției bugetului Uniunii în gestiune comună sau indirectă reflecta existența unui acord între Comisie și ea însăși cu privire la calitatea sa de organizație internațională.
142. Quinto, recurenta susține că Tribunalul a denaturat elementele de probă pe care aceasta le‑a furnizat în primă instanță atunci când a afirmat, la punctul 335 din hotărârea atacată, că recurenta a susținut în ședință că statutul său din anul 2012 a fost semnat de Republica Franceză, de Republica Italiană și de Republica Finlanda, precum și de Regatul Suediei și de Regatul Norvegiei, deși din aceste elemente ar rezulta că statutul respectiv a fost adoptat de comitetul de guvernanță în unanimitate. În plus, în ceea ce privește scrisoarea autorităților suedeze din 2 iulie 2020, aceasta ar fi lipsită de relevanță, iar Tribunalul ar fi denaturat conținutul său la punctul 339 din această hotărâre.
143. Sexto, recurenta reproșează Tribunalului că a făcut trimitere la înscrisuri referitoare la raportul redactat de OLAF la finalul investigației sale(96) pe care Comisia ar fi decis în mod explicit să le înlăture în vederea adoptării deciziei în litigiu.
144. În sfârșit, septimo, recurenta susține că Tribunalul nu și‑a îndeplinit obligația de motivare, întrucât nu a explicat motivele pentru care ar fi înlăturat de la aprecierea sa înscrisurile referitoare la Republica Italiană și la Regatul Norvegiei vizate în primă instanță.
145. În al doilea rând, recurenta susține că Tribunalul a aplicat în mod eronat articolul
32 din Convenția de la Viena.
146. Astfel, acesta ar fi săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că nu erau îndeplinite condițiile de aplicare a acestui articol, refuzând în mod greșit să deducă toate consecințele din legătura prevăzută între articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena.
147. Contrar celor statuate de Tribunal la punctul 328 din hotărârea atacată, rezultatul la care conduce interpretarea întemeiată pe articolul
31 din această convenție ar trebui, dimpotrivă, să fie calificat drept „absurd și nerațional” în măsura în care Comisia ar fi recunoscut calitatea sa de organizație internațională timp de peste 20 de ani și i‑ar putea nega brusc calitatea respectivă. În acest context, recurenta reproșează Tribunalului că nu a considerat că acordurile de delegare semnate de Comisie în temeiul execuției bugetului constituie o „conduită a uneia sau a mai multe părți în ceea ce privește aplicarea tratatului, după încheierea acestuia” în sensul articolului
32 din convenția menționată, vizat la punctul 326 din această hotărâre.
148. Comisia contestă aceste argumente. În special, aceasta susține că trimiterea la Hotărârea CIJ din 31 martie 2014, Vânătoare de balene în Antarctica [Australia împotriva Japoniei; Noua Zeelandă (intervenientă)](97), care nu ar face decât să reia criteriul juridic prevăzut la articolul 31 alineatul 3 din Convenția de la Viena, este relevantă. Comisia adaugă că Tribunalul ar fi ținut seama de „interpretarea evolutivă” a acordului internațional, amintind, în acest context, că a considerat că recurenta este o organizație internațională până în momentul în care, confruntându‑se cu o incertitudine cu privire la calitatea respectivă, nu a fost obligată să încheie noi acorduri de delegare cu aceasta.
3)      Apreciere
149. Cu titlu introductiv, subliniem că, contrar a ceea ce pare să presupună recurenta în susținerea argumentației sale, statutul său inițial și statutele sale ulterioare nu pot fi interpretate din perspectiva articolului
31 alineatul
3 litera a) din Convenția de la Viena care vizează „acord[urile] ulterio[are] intervenit[e] între părți”. Astfel, aceste statute au fost adoptate printr‑o decizie luată de organul colegial al recurentei, comitetul de guvernanță, cu majoritatea necesară de două treimi dintre membrii săi. Așadar, părțile au adoptat aceste statute în calitate de membri ai unui organ convențional, iar nu în calitate de părți la un acord internațional(98). În schimb, așa cum reiese din proiectul de concluzii, practica unei organizații se încadrează în noțiunea de „practică ulterioară”(99).
i)      Cu privire la pretinsele erori de drept care afectează aplicarea articolului 31 alineatul 3 litera b) din Convenția de la Viena referitor la regula generală de interpretare
150. Jurisprudența internațională referitoare la sensul și la domeniul de aplicare al „practicii ulterioare” a fost conturată într‑o serie de avize consultative ale CIJ pronunțate cu privire la practica organelor organizațiilor internaționale(100). Trebuie amintite liniile generale ale acesteia înainte de a examina diferitele critici formulate de recurentă. Hotărârea CIJ din 31 martie 2014, Vânătoare de balene în Antarctica [Australia împotriva Japoniei; Noua Zeelandă (intervenientă)](101), la care a făcut trimitere în mod întemeiat Tribunalul, constituie cea mai recentă dezvoltare a acesteia.
151. Mai întâi, „practica urmată ulterior” menționată la articolul
31 alineatul
3 litera b) din Convenția de la Viena joacă un rol deosebit de important în interpretarea actelor constitutive ale unei organizații internaționale. Așa cum a constatat CIJ încă din anul 1949 cu privire la ONU, „drepturile și obligațiile unei entități precum [ONU] trebuie să depindă de scopurile și de funcțiile acesteia, enunțate sau rezultate din actul său constitutiv și dezvoltate de practică”(102).
152. În continuare, practica ulterioară nu este considerată un element de interpretare autentică a voinței părților și, prin urmare, nu este relevantă pentru interpretarea unui acord internațional decât în măsura în care demonstrează înțelegerea comună a părților cu privire la sensul acestui acord. Astfel, Tribunalul a amintit în mod corect principiul stabilit de CIJ în Hotărârea din 31 martie 2014, Vânătoare de balene în Antarctica [Australia împotriva Japoniei; Noua Zeelandă (intervenientă)](103), potrivit căruia nu se poate considera că instrumentele constituie o practică ulterioară prin care este stabilit acordul părților cu privire la interpretarea unui tratat, în sensul articolului 31 alineatul 3 litera b) din Convenția de la Viena, dacă aceste instrumente au fost adoptate fără susținerea tuturor statelor părți la acest tratat.
153. Valoarea interpretativă a practicii în cauză va depinde, așadar, de aspectul dacă statele părți au adoptat un comportament clar și concordant, pentru o perioadă suficientă, aspect subliniat de CIJ în Hotărârea sa din 19 mai 2025, Delimitare terestră și maritimă și suveranitate asupra insulelor (Gabon împotriva Guineei Ecuatoriale)(104).
Potrivit CDI, factori precum constanța și amploarea sunt factori relevanți(105).
154. Cu toate acestea, CIJ nu impune ca fiecare parte la un tratat să consimtă în mod expres la practica în cauză. Este suficient ca această practică să fi fost acceptată de toate părțile sau ca acestea să fi consimțit în mod tacit la practica respectivă, fără ca una dintre ele să fi formulat o opoziție directă și explicită. Astfel, în Avizul consultativ din 21 iunie 1971, Consecințele juridice pentru state ale prezenței continue a Africii de Sud în Namibia (Africa de Sud‑Vest) în pofida Rezoluției 276 (1970) a Consiliului de Securitate(106), CIJ a presupus acceptarea tacită din partea celorlalte state părți, întrucât circumstanțele erau de așa natură încât lipsa unei reacții sau a unei opoziții putea fi considerată în mod rezonabil un acord(107). Așa cum explică CDI, acest lucru nu impune ca fiecare parte să fi urmat în mod individual această practică. Este suficient ca ea să o fi acceptat(108).
155. În același mod, în Hotărârea din 11 martie 2015, Oberto și O’Leary(109)Curtea a apreciat că „jurisprudența Camerei de recurs a școlilor europene […] trebuie considerată o practică urmată ulterior în aplicarea Convenției privind definirea statutului școlilor europene[(110)], în sensul articolului 31 alineatul 3 litera b) din Convenția de la Viena”(111). Întrucât această practică „nu a făcut niciodată obiectul unor contestații formulate de părțile la convenția menționată […], lipsa contestării de către aceste părți trebuie considerată că exprimă consimțământul lor tacit față de o astfel de practică”(112).
156. În sfârșit, atunci când un dezacord este clar exprimat, așa cum s‑a întâmplat în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea CIJ din 31 martie 2014, Vânătoare de balene în Antarctica [Australia împotriva Japoniei; Noua Zeelandă (intervenientă)](113), sau atunci când un instrument a fost adoptat în pofida opoziției mai multor state, așa cum s‑a întâmplat în cauza în care s‑a pronunțat Avizul consultativ din 8 iulie 1996, Legalitatea folosirii armelor nucleare de către un stat într‑un conflict armat(114), nu există un acord și, în consecință, o practică ulterioară în sensul articolului 31 alineatul 3 litera b) din Convenția de la Viena(115). Totuși, CIJ ține seama de contextul în care au fost adoptate instrumentele în cauză(116). Astfel, în Avizul consultativ din 20 iulie 1962, Anumite cheltuieli ale Organizației Națiunilor Unite (articolul 17 alineatul 2 din Carta Națiunilor Unite)(117), această instanță a statuat că rezoluțiile unui organ precum Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite, care au fost adoptate cu o majoritate de două treimi dintre membrii săi și în pofida voturilor contrare, au totuși o importanță interpretativă(118).
157. Diferitele critici formulate de recurentă trebuie examinate în lumina acestor principii.
158. În primul rând, trebuie respins de la bun început argumentul recurentei potrivit căruia încheierea unor acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă reflecta existența unui acord între Comisie și ea însăși cu privire la calitatea sa de organizație internațională și, astfel, a unei practici relevante în sensul articolului
31 alineatul
3 litera b) din Convenția de la Viena. Într‑adevăr, Comisia nu este parte la rezoluția din 25 noiembrie 1994, iar încheierea acestor acorduri nu a implicat nicio parte la această rezoluție(119).
159. În al doilea rând, trebuie respins și argumentul recurentei potrivit căruia Hotărârea CIJ din 31 martie 2014, Vânătoare de balene în Antarctica [Australia împotriva Japoniei; Noua Zeelandă (intervenientă)](120), la care a făcut trimitere Tribunalul, nu ar fi relevantă pentru motivul că deciziile de adoptare a statutelor sale sunt obligatorii din punct de vedere juridic. Astfel, această hotărâre demonstrează în mod clar că elementul esențial al practicii ulterioare se bazează pe consimțământul reciproc al statelor părți mai degrabă cu privire la fondul acordului decât asupra formei sau denumirii instrumentelor vizate și a forței lor obligatorii.
160. În al treilea rând și contrar celor susținute de recurentă, Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept nici la punctele 322 și 346 din hotărârea atacată atunci când a impus în esență ca practica în cauză să ateste o „recunoaștere suficient de largă și de clară a calității de organizație internațională” a recurentei.
161. În schimb, apreciem că Tribunalul a săvârșit două erori de drept care au condus la negarea oricărei valori interpretative deciziilor de adoptare a statutului inițial și a statutelor ulterioare ale recurentei.
162. În primul rând, Tribunalul a aplicat un criteriu de probă mai strict decât cel impus de jurisprudența internațională. Acesta nu putea impune recurentei să dovedească consimțământul tuturor semnatarilor rezoluției din 25 noiembrie 1994 sau, cel puțin, al membrilor săi în ceea ce privește adoptarea acestor statute.
163. Astfel, CIJ pornește de la principiul că un act adoptat de un organ al unei organizații internaționale, compus din reprezentanții statelor părți, este prezumat a fi acceptat de toate părțile, cu excepția cazului în care se stabilește existența unui dezacord, a unei opoziții sau a unei disidențe vădite în cadrul acestui organ(121).
164. În speță, statutele menționate au fost adoptate în conformitate cu normele de procedură și de vot definite de părți în rezoluția din 25 noiembrie 1994, și anume de reprezentanții statelor părți care fac parte din comitetul de guvernanță, cu majoritatea necesară de două treimi dintre membrii săi (punctele 268 și 333 din hotărârea atacată). Nimic nu indică faptul că acești reprezentanți și‑au exprimat dezacordul cu privire la domeniul de aplicare al articolelor 18 și 19 din statutul inițial prin care i se acordă recurentei capacitatea juridică și beneficiul imunităților sau cu privire la conținutul articolului
1 din statutul din 2012 care îi recunoaște în mod expres calitatea de organizație internațională. Argumentul expus de Tribunal la punctul 339 din hotărârea atacată, potrivit căruia autoritățile suedeze ar fi comunicat, în anul 2014, în urma investigației OLAF, și în anul 2020, în urma solicitării de informații a Comisiei, faptul că IMG nu este o organizație internațională, în condițiile în care ambasadorul Suediei la Belgrad (Serbia), însărcinat la acea dată cu președinția comitetului de guvernanță al IMG, a semnat statutul din 2012 prin care i se recunoaște recurentei această calitate, ne surprinde. Expresia „organizație internațională” este o expresie consacrată. Atunci când o expresie juridică este utilizată într‑un tratat, trebuie să se prezume că părțile au intenționat să îi confere accepțiunea pe care o are în mod obișnuit în dreptul internațional. În plus, deși este adevărat, astfel cum a arătat Tribunalul la punctul 333 din hotărârea atacată, că autoritățile finlandeze au formulat o declarație cu privire la natura politică a statutului inițial, menționăm totuși că acestea au semnat statutul respectiv și și‑au exprimat acordul cu statutele ulterioare prin care recurenta era calificată drept „organizație internațională”(122).
165. Considerăm de asemenea că pozițiile exprimate de părți în anul 2014, în urma investigației OLAF, și ulterior în anii 2019 și 2020, în urma solicitării de informații a Comisiei, la care se referă Tribunalul la punctele 338-341 din hotărârea atacată nu puteau prevala asupra termenilor înșiși ai statutului inițial și ai statutelor ulterioare(123). Dacă părțile nu erau de acord cu practica recurentei, dacă intențiile lor nu erau nici de a înființa o organizație internațională, nici de a‑i conferi personalitate juridică internațională, atunci le revenea sarcina de a‑și exprima dezaprobarea, cu atât mai mult cu cât modificările avute în vedere par să fi fost aduse la cunoștința părților în cadrul reuniunii pregătitoare, după cum susține recurenta. Astfel cum a amintit CIJ în Avizul consultativ din 20 decembrie 1980, Interpretarea Acordului din 25 martie 1951 dintre OMS și Egipt(124), simplul fapt de a fi membru al unei organizații „implică anumite obligații reciproce de cooperare și de bună‑credință”(125).
166. În al doilea rând, considerăm că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât a omis să țină seama de caracterul evolutiv al recurentei, dovedit de adoptarea statutelor ulterioare.
167. Contrar celor susținute de Comisie în ședință, apreciem că practica ulterioară a organizației, în măsura în care aceasta acționează în exercitarea competenței sale, poate conduce la reinterpretarea termenilor actului său constitutiv fără a fi necesar ca un nou acord internațional să fie încheiat în mod corespunzător.
168. Regulile de interpretare definite la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena permit să se țină seama de aceste împrejurări și de caracterul evolutiv al organizațiilor internaționale.
169. CIJ a admis astfel că Carta Națiunilor Unite poate fi interpretată, reinterpretată și chiar modificată în mod legitim pe baza practicii ONU, considerând că textul unui act constitutiv al unei organizații are un caracter intrinsec evolutiv, incompatibil cu o interpretare care cristalizează semnificația sa la un moment dat(126).
170. În comentariul privind articolul 2 din proiectul de articole, CDI a menționat de asemenea necesitatea de „a realiza un echilibru între normele consacrate în actul constitutiv și acceptate în mod formal de membri, pe de o parte, și nevoia organizației de a se dezvolta ca instituție, pe de altă parte”(127). În anul 2018, în cadrul lucrărilor sale, CDI a subliniat, în plus, că practica ulterioară a părților poate reflecta o interpretare atât contemporană, cât și evolutivă a tratatului, după caz și ținând seama de celelalte mijloace de interpretare(128). CDI nu a exclus acest lucru în ceea ce privește practica ulterioară a organizației.
171. Pe de altă parte, este interesant de menționat reflecția lui Denys Simon din teza pe care a consacrat‑o interpretării judiciare a tratatelor organizațiilor internaționale(129): „instanța va trebui să se străduiască să dea efect mai puțin voinței inițiale a părților, astfel cum a fost exprimată o dată pentru totdeauna, la momentul încheierii tratatului, decât voinței actuale a statelor membre, astfel cum se manifestă pe tot parcursul aplicării convenției. […] Prin urmare, este vorba, cu alte cuvinte, despre a deduce consecințele, în cadrul interpretării tratatelor instituționale, ale trecerii timpului, cu privire la care am arătat […] importanța esențială în definirea însăși a actelor fondatoare ale organizațiilor internaționale: acordul de voințe care a stat la baza încheierii convenției nu s‑a epuizat în cadrul redactării unui text; aplicarea unei asemenea convenții presupune în mod necesar reînnoirea permanentă a aderării statelor membre la conținutul normelor juridice, instrumentul semnat constituind doar o exprimare solemnă, dar, în esență, efemeră a acesteia”(130).
172. Astfel, de exemplu, Tratatul de colaborare economică, socială și culturală și de legitimă apărare colectivă(131) stabilea câteva principii și instituia un simplu consiliu consultativ. Era dificil să se considere acest tratat ca fiind actul fondator al unei organizații internaționale. Practica ulterioară este cea care a creat cu adevărat organizația internațională Uniunea Occidentală. Acest tratat a fost modificat și completat printr‑un protocol semnat la 23 octombrie 1954, ceea ce a reconstruit organizația, devenită Uniunea Europei Occidentale, conferindu‑i o bază instituțională și recunoscându‑i personalitatea juridică internațională(132). Astfel, înființarea unei instituții internaționale printr‑un act convențional este un indiciu puternic care, în măsura în care este confirmat prin recunoașterea personalității juridice internaționale și prin autonomia financiară, conduce la concluzia că a fost instituită o organizație internațională. Statutele fondatoare ale organizațiilor internaționale pot fi ele însele alcătuite dintr‑o cartă și din acorduri ulterioare care precizează structura și funcțiile organizației(133).
173. Anumite forme de cooperare internațională evoluează în timp către o organizație internațională, structurându‑se și instituționalizându‑se mai mult. Astfel cum a arătat recurenta în înscrisurile sale în fața Tribunalului, este vorba despre o dinamică comună în dreptul organizațiilor internaționale.
174. Având în vedere toate aceste considerații, apreciem că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat în mod incorect valoarea interpretativă a statutului inițial și a statutelor ulterioare ale recurentei, în temeiul articolului
31 alineatul
3 litera b) din Convenția de la Viena.
175. Prin urmare, nu este necesar, în opinia noastră, să se examineze ultimele trei critici formulate de recurentă prin care aceasta îi reproșează că a denaturat anumite elemente de probă, că a făcut trimitere la înscrisuri pe care Comisia ar fi decis în mod explicit să le înlăture în vederea adoptării deciziei în litigiu și, în sfârșit, că nu și‑a îndeplinit obligația de motivare.
ii)    Cu privire la pretinsele erori de drept care afectează aplicarea articolului 32 din Convenția de la Viena referitor la „mijloacele complementare de interpretare”
176. Recurenta contestă temeinicia aprecierilor care figurează la punctele 328 și 329 din hotărârea atacată. La aceste puncte, Tribunalul a statuat că nu erau îndeplinite condițiile de aplicare a articolului
32 din Convenția de la Viena, astfel încât nu era necesar să se țină seama de conduita ulterioară a anumite părți la rezoluția din 25 noiembrie 1994, precum adoptarea statutelor recurentei, încheierea unor acorduri de sediu cu anumite state sau semnarea unor acorduri de delegare cu Comisia.
177. Deși împărtășim în acest caz criticile formulate de recurentă, arătăm totuși că constatarea pe care Tribunalul o deduce la punctul 328 din această hotărâre în ceea ce privește condițiile de aplicare a articolului
32 din Convenția de la Viena se întemeiază pe examinarea, pe care acesta a efectuat‑o la punctele 304-319 din hotărârea atacată, a termenilor și a contextului rezoluției din 25 noiembrie 1994, pe care o considerăm eronată pentru motivele expuse la punctele 99-110 și 116-125 din prezentele concluzii.
178. În consecință, nu este necesar, în opinia noastră, să se examineze aceste critici.
179. Prin urmare, având în vedere toate aceste considerații, propunem Curții să statueze că al doilea argument al celui de al doilea aspect, întemeiat pe o aplicare eronată a regulilor de interpretare a unui acord internațional prevăzute la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena, este fondat, întrucât, în opinia noastră, Tribunalul a aplicat în mod incorect aceste articole atunci când a refuzat să acorde o valoare interpretativă statutului inițial și statutelor ulterioare ale recurentei, cu titlu de context relevant (în sensul articolului
31 alineatele 1 și 2 din Convenția de la Viena), cu titlu de practică ulterioară relevantă [în sensul articolului
31 alineatul
3 litera b) din această convenție] sau ca mijloace complementare de interpretare (în temeiul articolului
32 din convenția menționată).
3.      Cu privire la al treilea argument, întemeiat pe o eroare de drept referitoare la consecințele care trebuie deduse din încheierea unor acorduri de sediu cu statele și a unor acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă cu Comisia
180. Acest argument este îndreptat împotriva punctelor 348-365 din hotărârea atacată.
a)      Hotărârea atacată
181. Punctele 348-365 din hotărârea atacată, împotriva cărora este îndreptat argumentul menționat, abordează două problematici legate de recunoașterea calității de organizație internațională a recurentei care ar rezulta din încheierea unor acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă cu Comisia și din semnarea unor acorduri de sediu cu anumite state.
182. Pe de o parte, la punctele 349-358 din această hotărâre, Tribunalul a examinat primul argument pe care îl invocase în această privință recurenta și pe care l‑a rezumat după cum urmează: „[recurenta] arată că încheierea unor convenții între [ea] și Comisie privind gestiunea comună sau indirectă presupunea în mod necesar, pentru această instituție, obligația de a recunoaște statutul său de organizație internațională în temeiul articolelor 27 și 46 din Convenția de la Viena” (punctul 349 din hotărârea menționată).
183. După ce a înlăturat aplicarea acestei convenții pentru motivele menționate la punctele 350 și 351 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat acest argument în raport cu articolul
27 alineatele 2 și 3 și cu articolul
46 alineatele 2 și 3 din Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor între state și organizații internaționale sau între organizații internaționale(134) și l‑a respins ca nefondat pentru motivele enunțate la punctele 353-358 din această hotărâre.
184. Pe de altă parte, la punctele 360-365 din hotărârea menționată, Tribunalul a examinat al doilea argument invocat de recurentă, potrivit căruia Comisia a viciat decizia în litigiu cu o eroare de drept prin refuzul de a lua în considerare răspunsurile pe care Regatul Belgiei și Republica Austria le formulaseră cu privire la acordurile de sediu încheiate, în măsura în care asemenea acorduri exprimau recunoașterea statutului său de organizație internațională de către statele gazdă, indiferent dacă sunt sau nu membre ale acestei organizații.
185. Tribunalul a respins acest argument pentru motivul menționat la punctul 364 din hotărârea atacată. În opinia sa, faptul că state care nu au aderat la acordul constitutiv al unei organizații și care nu sunt sau nu mai sunt membre ale acesteia consideră că ea are calitatea de organizație internațională nu poate implica nicio obligație pentru Comisie de a recunoaște entității respective un asemenea statut, în special în scopul de a o autoriza să execute bugetul Uniunii în gestiune indirectă. Astfel, la punctul 363 din această hotărâre, Tribunalul a statuat că recunoașterea statutului de organizație internațională rezultă din concursul de voințe al statelor și, dacă este cazul, al organizațiilor internaționale care sunt părți la acordul constitutiv al organizației în cauză, această intenție trebuind să reiasă în mod clar din acordul respectiv sau din acordurile ori din practica ulterioare, sub rezerva ca acestea din urmă să exprime recunoașterea menționată din partea tuturor părților la acordul constitutiv.
b)      Argumentele părților
186. Recurenta invocă trei critici.
187. În ceea ce privește problematica referitoare la recunoașterea calității de organizație internațională a IMG, ca urmare a încheierii unor acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă cu Comisia, recurenta susține, în primul rând, că Tribunalul a denaturat argumentația sa la punctul 349 din hotărârea atacată. Astfel, aceasta ar fi arătat în acțiunea sa că încheierea de către Comisie a unor acorduri de delegare privind modul de gestiune comună cu o organizație internațională permitea să se presupună că Comisia considera că IMG are calitatea respectivă, în sensul reglementării financiare a Uniunii.
188. În al doilea rând, recurenta contestă aprecierea Tribunalului care figurează la punctul 351 din hotărârea atacată, potrivit căreia articolele 27 și 46 din Convenția de la Viena nu ar mai putea fi invocate, în condițiile în care Tribunalul ar fi invocat convenția respectivă în mai multe rânduri în această hotărâre. Recurenta susține, pe de o parte, că această convenție ar fi aplicabilă tratatelor constitutive ale organizațiilor internaționale și, pe de altă parte, că dispozițiile menționate, preluate de Convenția de la Viena privind dreptul tratatelor între state și organizații internaționale sau între organizații internaționale, ar reflecta practica internațională și cutuma și, prin urmare, ar fi aplicabile ca atare.
189. În al treilea rând, în ceea ce privește problematica referitoare la recunoașterea calității de organizație internațională a recurentei, ca urmare a semnării unor acorduri de sediu cu anumite state, aceasta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în înțelegerea noțiunii de „recunoaștere” în dreptul internațional. În special, recurenta îi reproșează că confundă, pe de o parte, actul prin care este înființată o organizație internațională, care ar fi constitutiv și ar rezulta dintr‑un concurs de voințe al statelor, și, pe de altă parte, actul prin care un stat recunoaște o entitate ca fiind o organizație internațională, care ar fi declarativ,
ar rezulta dintr‑un act juridic unilateral și i‑ar fi opozabil. În această privință, recurenta susține că încheierea de către Comisie a unor acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă cu o organizație internațională constituie un act de recunoaștere a calității sale de organizație internațională. În sfârșit, întemeindu‑se pe punctul 51 din Hotărârea CIJ din 12 octombrie 2021, Delimitare maritimă în Oceanul Indian (Somalia împotriva Kenyei)(135), recurenta susține că calitatea sa de organizație internațională este opozabilă Comisiei, precum și oricărui stat sau oricărei organizații care ar fi recunoscut‑o în mod expres sau tacit.
c)      Apreciere
190. În opinia noastră, prima critică, întemeiată pe denaturarea argumentelor prezentate de recurentă în susținerea acțiunii formulate, este fondată.
191. Astfel, recurenta se prevala de articolele 27, 45 și 46 din Convenția de la Viena în scopul de a înlătura argumentația Comisiei întemeiată pe existența unei încălcări a normelor de procedură prevăzute de Tratatul FUE, în condițiile în care aceasta se prevala de recunoașterea calității sale de organizație internațională ca urmare a încheierii de către Comisie a unor acorduri de delegare privind modul de gestiune comună sau indirectă în conformitate cu reglementarea financiară a Uniunii.
192. Acest lucru reiese din cuprinsul punctelor 189-196 din acțiunea sa în care recurenta a abordat efectiv două problematici juridice diferite pe care Comisia le‑a tratat în decizia în litigiu.
193. Prima problematică privea participarea Comisiei la înființarea IMG [punctul A.7 litera (a) din decizia în litigiu].
194. Recurenta a susținut, la punctele 189-192 din acțiunea sa, că Comisia nu putea contesta participarea sa la înființarea IMG întemeindu‑se pe articolul 218 TFUE, care stabilește procedura de încheiere a acordurilor dintre Uniune și o organizație internațională. În acest sens, recurenta a invocat trei dispoziții din Convenția de la Viena: mai întâi, articolul
27, în temeiul căruia o parte nu poate invoca dispozițiile dreptului său intern pentru a justifica neexecutarea unui tratat, în continuare articolul
46, în temeiul căruia un viciu de consimțământ nu poate fi invocat decât în caz de încălcare vădită a unei dispoziții fundamentale a dreptului său intern, și, în sfârșit, articolul
45, care prevede printre altele că o parte nu mai poate invoca această cauză de nulitate în cazul în care, „față de condiția sa, [ea trebuie] să fie socotit[ă] că a achiesat, după caz, la, validitatea tratatului”. Recurenta a susținut, la punctul 192 din acțiunea sa, că practica ulterioară a Comisiei și faptul că aceasta nu a ridicat niciodată obiecții începând cu anul 1994 cu privire la validitatea acordului în cauză înlătura posibilitatea de a invoca articolul 218 TFUE.
195. A doua problematică privea recunoașterea de către Comisie a calității sale de organizație internațională [punctul B.2 litera (c) din decizia în litigiu].
196. Recurenta a susținut, la punctele 193-195 din acțiunea sa, că decizia în litigiu era afectată de o eroare vădită de apreciere, întrucât încheierea de către Comisie a unor acorduri de delegare potrivit modului de gestiune comună sau indirectă implica în mod necesar recunoașterea calității sale de organizație internațională, cu atât mai mult cu cât îndoielile și incertitudinile pe care Comisia își întemeiase deciziile din 16 decembrie 2014 și din 8 mai 2015 s‑au dovedit a fi nefondate.
197. Având în vedere aceste elemente, considerăm că termenii în care Tribunalul a rezumat argumentele respective la punctul 349 din hotărârea atacată nu sunt conformi cu termenii în care recurenta le‑a prezentat în cadrul acțiunii sale. Prin amestecarea celor două problematici ridicate de recurentă, Tribunalul a viciat analiza pe care a efectuat‑o la punctele 351-359 din hotărârea atacată.
198. În aceste împrejurări, propunem Curții să admită critica menționată. În lumina acestei concluzii, nu este necesar să se examineze a doua critică.
199. În ceea ce privește a treia critică referitoare la înțelegerea noțiunii de „recunoaștere” în dreptul internațional, apreciem că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat, la punctul 363 din hotărârea atacată, că „recunoașterea statutului de organizație internațională rezultă din concursul de voințe al statelor și, dacă este cazul, al organizațiilor internaționale care sunt părți la acordul constitutiv al organizației în cauză”.
200. Astfel, Tribunalul era chemat să examineze măsura în care încheierea unui acord de sediu putea demonstra recunoașterea de către statul gazdă a statutului de organizație internațională al entității în cauză(136). Or, așa cum reiese din termenii punctului 363 din hotărârea atacată și în special din trimiterea la punctele 204-212 și 323-325 din această hotărâre, Tribunalul a definit noțiunea de „recunoaștere a statutului de organizație internațională” prin referire la noțiunea de „acord internațional de instituire a unei organizații internaționale”. Însă, în dreptul internațional public, recunoașterea constituie un act unilateral sau colectiv prin care unul sau mai multe subiecte de drept internațional, care nu au participat la nașterea unei situații sau la adoptarea unui act, recunosc în mod oficial că o entitate, precum un stat sau un guvern, sau o situație, precum o frontieră, îndeplinește criteriile necesare în acest sens și acceptă ca această situație sau acest act să le fie opozabil(137). De exemplu, la 12 iunie 2006, Consiliul Uniunii Europene a recunoscut în mod oficial Muntenegru. În consecință, acest proces se distinge de instituirea unui subiect de drept internațional printr‑un acord internațional.
201. Având în vedere aceste elemente, considerăm că al treilea argument al celui de al doilea aspect, întemeiat pe o eroare de drept referitoare la consecințele care trebuie deduse din încheierea unor acorduri de sediu cu statele și a unor acorduri de delegare în gestiune comună sau indirectă cu Comisia, este fondat.
C.      Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe erori de drept săvârșite de Tribunal în cadrul aprecierii răspunsurilor formulate de Regatul Belgiei și de Republica Austria la întrebările Comisiei
202. Recurenta contestă analiza Tribunalului care figurează la punctele 233-248 din hotărârea atacată, în urma căreia acesta a apreciat în esență că Comisia nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a considerat că luările de poziție ale Regatului Belgiei și ale Republicii Austria cu privire la statutul juridic al recurentei și la calitatea lor de membru al acesteia nu repuneau în discuție legalitatea deciziei în litigiu. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctului 233 din această hotărâre, recurenta susținea în fața Tribunalului că trebuia să fie recunoscută ca fiind o organizație internațională pentru motivul că cel puțin două dintre statele chestionate de Comisie, și anume Regatul Belgiei și Republica Austria, pe de o parte, recunoșteau calitatea sa de organizație internațională și, pe de altă parte, erau sau fuseseră membri fondatori.
203. Acest aspect este compus din două critici.
1.      Cu privire la prima critică, întemeiată pe o apreciere eronată a răspunsurilor formulate de autoritățile austriece
204. Această critică este îndreptată împotriva punctelor 235-239 din hotărârea atacată.
a)      Hotărârea atacată
205. Din cuprinsul punctelor 235 și 237 din hotărârea atacată reiese că, prin răspunsul formulat la 8 aprilie 2020 la cererea de consultare a Comisiei, Republica Austria a recunoscut calitatea de organizație internațională a recurentei, precum și calitatea sa de membru al acesteia.
206. La punctele 238 și 239 din această hotărâre, Tribunalul a statuat că răspunsul respectiv nu avea incidență asupra concluziei la care a ajuns Comisia în ceea ce privește statutul juridic al recurentei pentru două motive: pe de o parte, IMG nu fusese instituită printr‑un acord internațional în calitate de organizație internațională și, pe de altă parte, practica ulterioară nu atesta o recunoaștere pe scară largă și clară a statutului său de organizație internațională.
b)      Argumentele părților
207. Recurenta susține că această apreciere se întemeiază pe o premisă eronată pentru motivul, în primul rând, că Tribunalul a calificat rezoluția din 25 noiembrie 1994 drept „acord internațional”, în al doilea rând, că acesta nu putea impune stabilirea voinței părților de a constitui o organizație internațională și, în sfârșit, în al treilea rând, că Tribunalul nu a ținut seama de practica ulterioară relevantă.
208. Comisia contestă aceste argumente.
c)      Apreciere
209. Propunem Curții să nu examineze această critică. Astfel, constatarea efectuată de Tribunal la punctul 239 din hotărârea atacată se întemeiază pe o analiză pe care, pentru motivele expuse la punctele 99-110, 116-125 și 149-179 din prezentele concluzii, o considerăm eronată.
2.      Cu privire la a doua critică, întemeiată pe o apreciere eronată a răspunsurilor formulate de autoritățile belgiene
210. Această critică este îndreptată împotriva punctelor 240-247 din hotărârea atacată.
a)      Hotărârea atacată
211. La punctul 240 din hotărârea atacată, Tribunalul a prezentat conținutul răspunsului formulat de autoritățile belgiene la 30 iunie 2020 după cum urmează: „deși aceste autorități au confirmat participarea la reuniunea din 25 noiembrie 1994 în cursul căreia a fost înființat[ă] [recurenta], Belgia nu se considera totuși membră a organizației reclamante. Autoritățile belgiene au indicat de asemenea că [recurenta] putea, din punctul lor de vedere, să fie considerat[ă] o organizație internațională, motiv pentru care Belgia și [recurenta] au semnat, la 13 iunie 2012, un acord de sediu care, totuși, nu acorda [acesteia] toate privilegiile fiscale acordate în mod obișnuit organizațiilor internaționale”.
212. Potrivit Tribunalului, Comisia putea considera în mod legitim că acest răspuns nu avea nicio incidență asupra deciziei în litigiu, în special pentru două motive. În primul rând, acordul de sediu încheiat între Regatul Belgiei și recurentă în anul 2012 era lipsit de incidență în măsura în care acest stat a indicat că nu este membru al entității respective (punctul 242 din hotărârea atacată). În al doilea rând, participarea autorităților belgiene la înființarea recurentei în anul 1994 și la reuniunile organului său colegial până în anul 2013 era de asemenea lipsită de incidență, întrucât nu permitea să se stabilească faptul că Regatul Belgiei era membru al organizației la data de la care produce efecte decizia în litigiu, 16 decembrie 2014 (punctul 246 din această hotărâre).
b)      Argumentele părților
213. Recurenta susține că această analiză este afectată de erori de drept.
214. În primul rând, aceasta apreciază că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a apreciat calitatea de membru al recurentei a Regatului Belgiei numai la data de 16 decembrie 2014, fără să se țină seama de participarea acestui stat la înființarea recurentei și la reuniunile organului său colegial.
215. În al doilea rând, recurenta susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept întrucât nu a acordat niciun efect acordului de sediu pe care statul menționat l‑ar fi încheiat cu recurenta, faptul că statul respectiv nu se consideră membru al organizației respective fiind, în opinia sa, lipsit de incidență în această privință.
216. În sfârșit, în al treilea rând, recurenta consideră că Regatul Belgiei a calificat‑o drept „organizație internațională” pe baza unor criterii obiective, iar această recunoaștere persista după 16 decembrie 2014, astfel încât opinia formulată de autoritățile belgiene în anii 2019 și 2020 cu privire la statutul lor de membru nu era relevantă.
217. Comisia contestă aceste argumente. În opinia sa, prin semnarea rezoluției din 25 noiembrie 1994, statele nu deveneau membri permanenți ai recurentei, acestea din urmă nefiind obligate nici să contribuie la buget, nici să participe la aceste operațiuni. Prin urmare, Regatul Belgiei putea în mod legitim să nu se mai considere membru al recurentei. În plus, termenii acestei rezoluții ar sugera o „înființare temporară”, în măsura în care părțile ar fi prevăzut reevaluarea, la fiecare șase luni, a necesității de a menține activitatea recurentei și ar fi avut în vedere posibilitatea integrării sale în cadrul global pentru reconstrucția Bosniei și Herțegovinei.
c)      Apreciere
218. În primul rând, considerăm că Tribunalul a săvârșit într‑adevăr o eroare de drept atunci când a statuat că opinia formulată de autoritățile belgiene în anii 2019 și 2020 cu privire la statutul lor de membru al recurentei la data de 16 decembrie 1994 era un criteriu relevant pentru aprecierea intenției care anima părțile la momentul semnării rezoluției din 25 noiembrie 1994.
219. Amintim că, potrivit punctului 302 din hotărârea atacată, problema care trebuia soluționată era aceea de a stabili dacă, prin semnarea acestei rezoluții, părțile au intenționat să instituie recurenta în calitate de organizație internațională în sensul articolului
2 litera a) din proiectul de articole. Examinarea acestei condiții impunea identificarea intenției părților astfel cum se desprindea din termenii rezoluției menționate, privită în contextul său și în raport cu obiectul său, cu scopul său și cu practica ulterioară relevantă, în conformitate cu regulile de interpretare prevăzute la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena.
220. Or, considerăm că o opinie, exprimată la 25 de ani de la semnarea unui acord internațional, nu putea prevala asupra practicii constante pe care Regatul Belgiei a urmat‑o ulterior în cadrul aplicării acestui instrument. Astfel, din cuprinsul punctelor 242-244 și 246 din hotărârea atacată reiese că comportamentul acestui stat a fost clar și coerent pentru o perioadă de 19 ani, întrucât, după ce a participat la reuniunea în cursul căreia a fost instituită recurenta la 25 noiembrie 1994, Regatul Belgiei a participat la reuniunile organelor sale colegiale până în anul 2013 (în cursul cărora au fost adoptate diferitele statute ale IMG) și a semnat în paralel acorduri de sediu cu aceasta în anii 2009 și 2012 (care implică recunoașterea personalității sale juridice internaționale). Așadar, împărtășim punctul de vedere al recurentei potrivit căruia recunoașterea de către Regatul Belgiei a statutului său de organizație internațională persista după 16 decembrie 2014. În măsura în care calitatea de organizație internațională impune îndeplinirea unor condiții precise prevăzute de dreptul internațional, apreciem că, odată îndeplinite aceste condiții, entitatea în cauză are calitatea de subiect de drept internațional, iar existența sa juridică trebuie prezumată, cu excepția cazului în care se demonstrează prin probe materiale că aceasta a dispărut din punct de vedere juridic sau a devenit desuetă. Prin urmare, opinia formulată de Regatul Belgiei demonstra mai degrabă faptul că acesta a pus capăt participării sale în cadrul recurentei(138).
221. Amintim în această privință că, în Hotărârea din 18 iulie 1966, Africa de Sud‑Vest, a doua fază(139), și în Avizul consultativ din 21 iunie 1971, Consecințele juridice pentru state ale prezenței continue a Africii de Sud în Namibia (Africa de Sud‑Vest) în pofida Rezoluției 276 (1970) a Consiliului de securitate(140), CIJ a stabilit principiul potrivit căruia textele convenționale trebuie interpretate „replasându‑le în epoca lor” și a amintit „necesitatea primordială de a interpreta un anumit instrument în conformitate cu intențiile pe care le‑au avut părțile la momentul încheierii sale”, „[i]ntențiile pe care le‑ar fi putut avea […] odată cunoscute anumite împrejurări absolut imprevizibile inițial […] [fiind] lipsite de relevanță”(141).
222. În al doilea rând, considerăm că încheierea unui acord de sediu între Regatul Belgiei și recurentă putea să fie un indiciu și să constituie un mijloc complementar de interpretare a rezoluției din 25 noiembrie 1994, în sensul articolului
32 din Convenția de la Viena. Un acord de sediu este definit în general ca fiind un acord bilateral încheiat între un stat gazdă și o organizație internațională și, prin faptul că semnează un acord de sediu, statul gazdă recunoaște în mod necesar că organizația în cauză are personalitate juridică internațională, precum și, prin faptul că îi acordă capacitatea de a contracta, de a dobândi bunuri și de a sta în justiție, personalitate juridică internă(142).
223. Având în vedere aceste elemente, propunem Curții să admită această a doua critică și să statueze că al treilea aspect, întemeiat pe erori de drept săvârșite de Tribunal în cadrul aprecierii răspunsurilor formulate de Republica Austria și de Regatul Belgiei la întrebările Comisiei, este fondat.
D.      Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe erori de drept referitoare la identificarea membrilor recurentei
224. Acest aspect este îndreptat împotriva punctelor 218-232 din hotărârea atacată.
1.      Hotărârea atacată
225. La punctele 215-232 din hotărârea atacată, Tribunalul a examinat argumentul recurentei potrivit căruia Comisia a identificat în mod incorect membrii săi făcând o distincție artificială între statele fondatoare, statele participante și membrii organelor sale colegiale.
226. La punctele 216 și 217 din această hotărâre, Tribunalul a arătat că din motivarea deciziei în litigiu nu reieșea că Comisia efectuase în mod formal o astfel de distincție, aceasta limitându‑se să constate că niciunul dintre statele consultate în urma Hotărârii din 31 ianuarie 2019, International Management Group/Comisia(143), cu excepția Republicii Austria, nu recunoscuse că era membru al recurentei începând cu 16 decembrie 2014.
227. La punctele 218-231 din hotărârea atacată, Tribunalul a continuat examinarea acestui argument „chiar presupunând că [această decizie] ar putea fi interpretată în sensul că efectuează o [asemenea] distincție”. După ce a examinat termenii rezoluției din 25 noiembrie 1994, statutele recurentei, precum și luările de poziție ale anumitor state Tribunalul a respins acest argument ca nefondat, la punctul 232 din hotărârea menționată.
2.      Argumentele părților
228. Recurenta contestă analiza efectuată de Tribunal la punctele 218-232 din hotărârea atacată. În opinia sa, Tribunalul s‑a pronunțat ultra petita
și a redefinit argumentul pe care recurenta îl invocase în primă instanță, întemeiat pe o distincție eronată în decizia în litigiu între statele fondatoare și statele participante la organizația recurentă.
3.      Apreciere
229. Considerăm, asemenea Comisiei, că acest aspect este inoperant în măsura în care este îndreptat împotriva unui motiv neesențial al hotărârii atacate.
230. Astfel, Tribunalul a constatat, la punctul 216 din această hotărâre, că Comisia nu a efectuat în mod formal această distincție. Tribunalul s‑a pronunțat așadar cu privire la argumentul prezentat de recurentă, fără a modifica termenii argumentului respectiv și fără ca aceasta să conteste concluzia menționată sau să invoce o denaturare a elementelor de probă.
231. Cu titlu suplimentar și „chiar presupunând că” decizia în litigiu poate fi interpretată în sensul că efectuează o distincție între state, Tribunalul a examinat în continuare măsura în care s‑ar putea reproșa Comisiei că nu a considerat anumite state sau anumite organizații internaționale ca fiind membrii săi, ținând seama de locul acestora în cadrul organelor recurentei sau de natura contribuțiilor lor.
232. În consecință, propunem Curții să respingă al patrulea aspect, întemeiat pe erori de drept referitoare la identificarea membrilor recurentei, ca inoperant.
E.      Cu privire la al cincilea aspect, întemeiat pe erori de drept în ceea ce privește cerințele de formă necesare pentru încheierea rezoluției din 25 noiembrie 1994
233. Acest aspect este compus din două argumente întemeiate pe o apreciere eronată, pe de o parte, a cerinței privind semnarea rezoluției din 25 noiembrie 1994 de către reprezentanți cu competențe în acest sens și, pe de altă parte, a prezentării unui instrument de ratificare. Propunem ca acestea să fie examinate împreună, în măsura în care apreciem că sunt inoperante pentru motive identice.
1.      Hotărârea atacată
234. În ceea ce privește aspectul dacă Comisia a viciat decizia în litigiu cu o eroare de drept prin faptul că a impus statelor chestionate cu privire la statutul său juridic să prezinte împuternicirile care abilitau negociatorii să adopte rezoluția din 25 noiembrie 1994, Tribunalul a statuat la punctul 286 din hotărârea atacată că, în lipsa aprobării de către toți reprezentanții statelor acreditate la ICFY, această rezoluție, adoptată în cadrul unui grup de lucru, nu putea fi considerată un tratat adoptat în cadrul acestei conferințe, în conformitate cu articolul
7 alineatul
2 litera c) din Convenția de la Viena. Tribunalul a expus însă, la punctele 288 și 289 din această hotărâre, motivele pentru care semnarea rezoluției menționate a fost confirmată ulterior de cel puțin două state. În aceste împrejurări, Tribunalul a statuat că, prin urmare, Comisia a viciat această decizie printr‑o eroare de drept întrucât a refuzat să califice aceeași rezoluție drept „acord internațional” din cauza lipsei puterilor depline ale participanților la reuniunea din aceeași zi.
235. În ceea ce privește aspectul dacă Comisia a viciat decizia menționată cu o eroare de drept prin faptul că a impus statelor să prezinte dovada semnării sau a ratificării rezoluției din 25 noiembrie 1994, Tribunalul a statuat, la punctul 295 din hotărârea atacată, că nu aceasta era situația. În această privință, Tribunalul a amintit că, în conformitate cu principiile stabilite la articolele 11 și 12 din Convenția de la Viena, semnarea unui acord constituie una dintre modalitățile de exprimare a consimțământului unui stat de a fi legat prin acesta din urmă. În plus, la punctul 298 din această hotărâre, Tribunalul a considerat că, având în vedere termenii articolului
14 alineatul
1 literele b)-d) din această convenție, intenția de a proceda prin ratificare ar fi putut fi exprimată în cursul negocierii sau al semnării acestei rezoluții.
2.      Argumentele părților
236. Recurenta contestă în special aprecierile care figurează la punctele 285 și 286 din hotărârea atacată în măsura în care faptul că rezoluția din 25 noiembrie 1994 a fost aprobată și semnată în cadrul unui grup de lucru nu ar avea niciun efect asupra problemei „puterilor depline”. În plus, recurenta contestă analiza efectuată de Tribunal la punctele 291-300 din hotărârea menționată, în urma căreia acesta ar fi considerat în esență că Comisia putea solicita dovada semnării actului constitutiv sau prezentarea unui instrument de ratificare. În opinia sa, articolul
12 alineatul
1 din Convenția de la Viena acordă o libertate infinită în modul de exprimare a consimțământului statelor de a fi legate printr‑un tratat. În speță, această rezoluție ar fi un acord în formă simplificată, admis în dreptul internațional, încheiat în împrejurări de urgență și care nu ar fi formulat nicio cerință de formă. În acest context, semnarea rezoluției menționate de către președintele Bijleveld și de către doamna Nordtsröm‑Ho ar fi fost suficientă pentru autentificarea acestui acord.
237. Comisia apreciază în esență că aceste argumente sunt inoperante, din moment ce, în pofida lipsei unor astfel de competențe, Tribunalul a concluzionat, în temeiul articolului
8 din Convenția de la Viena, că rezoluția din 25 noiembrie 1994 este un acord internațional(144).
3.      Apreciere
238. Pentru motive identice cu cele prezentate de Comisie, apreciem că al cincilea aspect al celui de al cincilea motiv este inoperant. Astfel, Tribunalul a ajuns la o concluzie favorabilă pentru recurentă, fapt demonstrat la punctele 274, 289 și 301 din hotărârea atacată.
F.      Cu privire la al șaselea aspect, întemeiat pe neluarea în considerare a faptului că recurenta nu a fost dizolvată
239. Acest aspect este îndreptat împotriva punctelor 366-369 din hotărârea atacată.
1.      Hotărârea atacată
240. La punctele menționate, Tribunalul a examinat argumentul recurentei potrivit căruia decizia în litigiu ar fi afectată de o eroare de drept pentru motivul că Comisia nu a ținut seama de faptul că recurenta nu fusese dizolvată de părți și că respecta principiul specialității. După ce a amintit că examinarea criticilor formulate de recurentă nu a permis să se stabilească existența unei intenții unanime sau cel puțin majoritare de a‑i conferi statutul de organizație internațională, Tribunalul a respins argumentul menționat, pentru motivul că aceste elemente nu erau suficiente pentru a stabili o asemenea intenție.
2.      Argumentele părților
241. Recurenta contestă analiza Tribunalului care figurează la punctele 367-370 din hotărârea atacată referitoare la nedizolvarea entității. Astfel, contrar celor susținute de Tribunal la punctul 368 din această hotărâre, rezoluția din 24 noiembrie 1994, statutul inițial și statutele ulterioare ar demonstra existența unei organizații internaționale, care ar putea fi dizolvată în temeiul dispozițiilor statutare sau, în lipsa acestora, în urma unei decizii unanime a membrilor potrivit articolului
54 din Convenția de la Viena.
3.      Apreciere
242. Considerăm că nu este necesar să se examineze acest aspect.
243. Astfel, pentru motivele pe care le‑am expus la punctele 99-110, 116-125 și 149-179 din prezentele concluzii, considerăm că Tribunalul a viciat prin erori de drept aprecierea sa referitoare la intenția părților de a institui o organizație internațională întrucât nu a ținut seama în mod corespunzător de diferitele mijloace de interpretare prevăzute la articolele 31 și 32 din Convenția de la Viena. Erorile de drept menționate afectează, în consecință, concluzia acestuia de la punctul 369 din hotărârea atacată.
VII. Concluzie
244. Având în vedere toate aceste considerații, propunem Curții să admită al cincilea motiv de recurs, întemeiat pe o apreciere eronată a statutului juridic al recurentei.
1      Limba originală: franceza.
2      T‑509/21, denumită în continuare „hotărârea atacată”, EU:T:2024:590.
3      A se vedea punctele 7-25 din hotărârea atacată.
4      Semnată la 23 mai 1969 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 1155, p. 331, nr. 18232 (1980)] și intrată în vigoare la 27 ianuarie 1980, denumită în continuare „Convenția de la Viena”.
5      Denumit în continuare „statutul inițial”.
6      Denumite în continuare „statutele ulterioare”.
7      A se vedea Raportul A/66/10 al CDI către Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite cu privire la lucrările celei de a șaizeci și treia sesiuni a acesteia, Anuarul CDI, 2011, vol. II, partea a doua, paragraful 87, p. 38.
8      Istoricul litigiului a fost prezentat în detaliu la punctele 2-24 din hotărârea atacată.
9      A se vedea Raportul special nr. 2/97 al Curții de Conturi privind ajutoarele umanitare acordate de Uniunea Europeană în perioada 1992-1995 însoțit de răspunsurile Comisiei [prezentat în temeiul articolului 188 C alineatul (4) al doilea paragraf din Tratatul CE] (JO 1997, C 143, p. 1), partea 3, intitulată „Mobilizarea ajutoarelor umanitare de către Comisie”, în special punctul 3.6 litera (b), partea referitoare la „[m]obilizarea creditelor (planuri globale)” (p.
12), și nota de subsol de la pagina 33.
10      În lucrarea sa À la recherche de la Bosnie‑Herzégovine, La mise en œuvre de l’accord de paix de Dayton, Presses universitaires de France, Paris, 2003, capitolul 3, intitulat „Negocierile și Acordul de la Dayton”, p. 72-128, în special punctul 76, Marianne Ducasse‑Rogier explică faptul că multiplicarea organizațiilor internaționale, în special regionale, care au fost mandatate să aplice Acordurile de pace de la Dayton, semnate la Paris la 14 decembrie 1995, rezultă din excluderea Organizației Națiunilor Unite (ONU) din aplicarea acestor acorduri. Uniunea, care și‑a păstrat mandatul de administrare a orașului Mostar (Bosnia și Herțegovina), a fost însărcinată în paralel cu atribuții legate de reconstrucția economică a țării (a se vedea concluziile Conferinței privind realizarea păcii care a avut loc la Londra la 8 și 9 decembrie 1995, punctul 41) și cu organizarea, împreună cu Banca Mondială, a conferințelor de strângere de fonduri pentru această reconstrucție economică. În ceea ce privește locul și rolul IMG, a se vedea primul, al doilea și al treilea raport al Înaltului Reprezentant Internațional în Bosnia și Herțegovina pentru punerea în aplicare a acordului de pace în Bosnia către Secretarul General al Organizației Națiunilor Unite, disponibile la următoarea adresă de internet: https://www.ohr.int/cat/hrs‑reports/page/9/.
11      C‑183/17 P
și C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
12      A se vedea Hotărârea din 31 ianuarie 2019, International Management Group/Comisia (C‑183/17 P
și C‑184/17 P, EU:C:2019:78, punctele 92-97 și 104).
13      C‑183/17 P‑INT, EU:C:2020:507, punctul 23.
14      C‑183/17 P
și C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
15      Articolul
53 litera (c) și articolul
53d din Regulamentul (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului din 25 iunie 2002 privind regulamentul financiar aplicabil bugetului general al Comunităților Europene (JO 2002, L 248, p. 1, Ediție specială, 01/vol. 3, p. 198), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (UE, Euratom) nr. 1081/2010 al Parlamentului European și al Consiliului din 24 noiembrie 2010 (JO 2010, L 311, p. 9), precum și articolul
58 alineatul
(1) litera (c) din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (JO 2012, L 298, p. 1) atribuie Comisiei responsabilitatea de a executa bugetul Uniunii, prevăzând totodată mai multe moduri de execuție a acestui buget, dintre care unul, denumit „gestionarea în comun cu organizațiile internaționale” în primul dintre aceste regulamente și „gestiune indirectă” în cel de al doilea, permite acestei instituții să „deleg[e] sarcinil[e] de execuție bugetară” unor astfel de organizații, posibilitate în cadrul căreia aceasta beneficiază de o largă putere de apreciere.
16      C‑619/20 P
și C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
17      A se vedea Hotărârea din 22 septembrie 2022, IMG/Comisia (C‑619/20 P
și C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punctul 111).
18      Aceste motive sunt expuse la punctele 58 și 59 din hotărârea atacată.
19      În Avizul consultativ din 23 iulie 2025, Obligațiile statelor în domeniul schimbărilor climatice, Curtea Internațională de Justiție (CIJ) a amintit că, pentru a stabili și a preciza obligațiile care decurg dintr‑un tratat, trebuie să se aplice regulile de interpretare prevăzute la articolele 31-33 din Convenția de la Viena, care reflectă și dreptul internațional cutumiar (§ 176 și jurisprudența citată).
20      A se vedea de asemenea Hotărârea CIJ din 2 februarie 2017, Delimitare maritimă în Oceanul Indian (Somalia împotriva Kenyei), excepții preliminare (CIJ Recueil 2017, p. 3, § 42).
21      C‑233/02, EU:C:2004:173, punctele 42-44.
22      A se vedea Proiectul de articole privind dreptul tratatelor, disponibil în Raportul CDI către Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite cu privire la lucrările celei de a optsprezecea sesiuni a acesteia, Anuarul CDI, 1966, vol. II, a doua parte, în special comentariul privind proiectul de articol 27, p. 240, paragraful 11, care a devenit ulterior articolul 31 din Convenția de la Viena; Daillier, P., Forteau, M., și Pellet, A., Droit international public, ediția a noua, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2022, în special punctul 206, precum și Kammerhofer, J., International Investment Law and Legal Theory, Expropriation and the Fragmentation of Sources, Cambridge University Press, Cambridge, 2021, în special capitolul 4, intitulat „Treaty Interpretation”, p. 68-143, în special p. 114.
23      A se vedea Hotărârea CIJ din 19 mai 2025, Delimitare terestră și maritimă și suveranitate asupra insulelor (Gabon împotriva Guineei Ecuatoriale) (§ 73).
24      A se vedea Hotărârea CIJ din 19 mai 2025, Delimitare terestră și maritimă și suveranitate asupra insulelor (Gabon împotriva Guineei Ecuatoriale) (§ 72).
25      CIJ Recueil 2018, p. 507.
26      C‑203/07 P, EU:C:2008:606.
27      CIJ Recueil 2018, p. 507.
28      A se vedea Hotărârea din 19 mai 2025, Delimitare terestră și maritimă și suveranitate asupra insulelor (Gabon împotriva Guineei Ecuatoriale) (§ 73). A se vedea de asemenea Avizul juridic privind starea rezoluției de înființare a Comisiei pregătitoare a Organizației Tratatului de interzicere totală a experiențelor nucleare (CTBTO), Anuarul juridic al Națiunilor Unite din 2012, p. 526-543, în special punctul 5.1.
29      CIJ Recueil 1992, p. 240, § 47.
30      CIJ Recueil 2012, p. 10, § 57 și 61.
31      CIJ Recueil 1992, p. 240.
32      CIJ Recueil 2012, p. 10.
33      A se vedea de asemenea punctul 330 din hotărârea atacată.
34      Comisia face referire la articolul
104 din Carta Națiunilor Unite, semnată la San Francisco la 26 iunie 1945, și la articolul
1 din Convenția asupra privilegiilor și imunităților Națiunilor Unite, semnată la 13 februarie 1946 [Recueil des traités des Nations unies, vol. 1, p. 15, nr. 4 (1946-1947)] și intrată în vigoare la 17 septembrie 1946, care recunosc personalitatea juridică internă a ONU în fiecare stat membru.
35      A se vedea Martin, J.-C., „La personnalité juridique interne de l’organisation internationale”, în Lagrange, É., și Sorel, J.-M., Droit des organisations internationales, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Paris, 2013, p. 465-488, în special punctele 915-917, precum și Amerasinghe, C., F., Principles of the Institutional Law of International Organizations, Cambridge University Press, Cambridge, 2009, în special capitolul 3, intitulat „Legal Personality”, p. 66-104, în special p. 79.
36      În Avizul consultativ din 11 aprilie 1949, Repararea prejudiciilor suferite în serviciul Organizației Națiunilor Unite (CIJ Recueil 1949, p. 174), CIJ a constatat că ONU este un subiect de drept internațional cu personalitate juridică internațională, întrucât „are capacitatea de a fi titular de drepturi și obligații internaționale și are capacitatea de a se prevala de drepturile sale prin intermediul unei reclamații internaționale” (p.
179). A se vedea Schermers, H., G., și Blokker, N., M., International Institutional Law, ediția a șaptea, Nijhoff, Leyde, 2025, în special capitolul 11, intitulat „Legal Status”; Collins, R., „Beyond Binary Oppositions? The Elusive Identity of the International Organization in Contemporary International Law”, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2023, vol. 20, nr. 1, p. 28-51, în special p. 43; D’Argent, P., „La personnalité juridique internationale de l’organisation internationale”, în Lagrange, É., și Sorel, J.-M., op. cit., p. 439-464, în special p. 441; Gazzini, T., „Personality of international organizations”, Research Handbook on the Law of International Organizations, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, 2011, p. 33-55, în special p. 34; Amerasinghe, C., F., op. cit., p. 68 și 78; precum și Daillier, P., Forteau, M., și Pellet, A., op. cit., punctul 371.
37      Principiul specialității, calificat drept „principiu general” de către CIJ și piatră de temelie a dreptului organizațiilor internaționale, impune ca organizațiile să fie dotate cu „competențe de atribuire ale căror limite depind de interesele comune a căror promovare le este încredințată de [statele care le înființează] drept misiune” [Avizul consultativ din 8 iulie 1996, Legalitatea folosirii armelor nucleare de către un stat într‑un conflict armat (CIJ Recueil 1996, p. 66, § 25 și § 26)]. Acest principiu definește perimetrul acțiunii unei organizații internaționale, precum și responsabilitățile acesteia în ordinea juridică internațională și limitează capacitatea sa de acțiune la exercitarea competențelor care i‑au fost atribuite în mod expres sau implicit.
38      CIJ Recueil 2010, p. 14.
39      CIJ Recueil 2010, p. 14.
40      CIJ Recueil 2010, p. 14.
41      CIJ Recueil 2010, p. 14.
42      Expresia „canale de comunicare”, pe care Tribunalul a utilizat‑o în trei rânduri, la punctele 212, 312 și 343 din hotărârea atacată, este astfel asociată cu misiunea specială a CARU, care constituia un cadru de schimb și de comunicare între Uruguay și Argentina.
43      CARU a fost înființată printr‑un tratat semnat între Uruguay și Argentina, primul considerând că această entitate, la fel ca orice altă comisie fluvială, nu era un organism dotat cu voință autonomă, ci mai degrabă un mecanism facultativ instituit pentru a facilita cooperarea dintre părți [Hotărârea din 20 aprilie 2010, Uzine de celuloză pe fluviul Uruguay (Argentina împotriva Uruguay) (CIJ Recueil 2010, p. 14, § 84)], iar al doilea susținând că aceasta constituia un organ cheie, care instituționaliza o cooperare permanentă și strânsă, a cărui sesizare era obligatorie (§ 85 din această hotărâre).
44      CIJ Recueil 2010, p. 14.
45      A se vedea de asemenea Hotărârea din 31 ianuarie 2019, International Management Group/Comisia (C‑183/17 P
și C‑184/17 P, EU:C:2019:78, punctul 91).
46      C‑684/13, EU:C:2015:439.
47      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
48      C‑684/13, EU:C:2015:439.
49      C‑516/16, EU:C:2017:1011.
50      Regulamentul Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a eco‑condiționării, a modulării și a sistemului integrat de gestionare și control, prevăzute de Regulamentul (CE) nr. 1782/2003 al Consiliului de stabilire a normelor comune pentru schemele de sprijin direct în cadrul politicii agricole comune și de stabilire a anumitor scheme de sprijin pentru agricultori (JO 2004, L 141, p. 18, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 210).
51      Regulamentul de punere în aplicare al Comisiei din 7 iunie 2011 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1234/2007 al Consiliului în ceea ce privește sectorul fructelor și legumelor și sectorul fructelor și legumelor prelucrate (JO 2011, L 157, p. 1).
52      C‑211/06 P, EU:C:2008:34. În cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre, Curtea era chemată să se pronunțe cu privire la plata unei indemnizații de expatriere unui funcționar al Uniunii.
53      A se vedea Hotărârea din 24 ianuarie 2008, Adam/Comisia (C‑211/06 P, EU:C:2008:34, punctele 28 și 44).
54      C‑364/10, EU:C:2012:630.
55      A se vedea Hotărârea din 16 octombrie 2012, Ungaria/Slovacia (C‑364/10, EU:C:2012:630, punctele 49-51).
56      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (JO 2004, L 158, p. 77, rectificări în JO 2004, L 229, p. 35 și JO 2005, L 197, p. 34, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56).
57      C‑619/20 P
și C‑620/20 P, EU:C:2022:722.
58      A se vedea Hotărârea din 22 septembrie 2022, IMG/Comisia (C‑619/20 P
și C‑620/20 P, EU:C:2022:722, punctul 150).
59      C‑104/16 P, EU:C:2016:973.
60      A se vedea Hotărârea din 21 decembrie 2016, Consiliul/Frontul Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punctul 81 și urm.).
61      CIJ Recueil 1997, p. 7, § 26.
62      A se vedea Hotărârea CIJ din 13 decembrie 1999, Insula Kasikili/Sedudu (Botswana împotriva Namibiei) (CIJ Recueil 1999, p. 1045, § 49, care face trimitere la Anuarul CDI, 1966, vol. II, a doua parte, p. 241, paragraful 14).
63      EU:C:1975:145.
64      EU:C:1995:83.
65      EU:C:2014:2303.
66      A se vedea Avizul 1/13 (Aderarea unor state terțe la Convenția de la Haga) din 14 octombrie 2014 (EU:C:2014:2303, punctele 38 și 41). În acest aviz, Curtea a constatat că voințele exprimate succesiv în instrumentul de aderare la Convenția asupra aspectelor civile ale răpirii internaționale de copii, încheiată la Haga la 25 octombrie 1980, și în declarația de acceptare a acestei aderări erau concordante în ceea ce privește scopul vizat de statele în cauză (în sensul că acestea se angajează reciproc potrivit dreptului internațional să aplice aceeași convenție în relațiile lor bilaterale) și a statuat că aceste acte, deși efectuate fiecare prin intermediul unui instrument distinct, exprimau în ansamblul lor un concurs de voințe al statelor vizate și constituiau, prin urmare, un acord internațional (punctele 39 și 41 din avizul menționat). A se vedea, în ceea ce privește doctrina, Mehdi, R., și Nourrissat, C., „L’Avis 1/13, ou comment la Cour de justice confirme une conception traditionnellement extensive de sa compétence et privilégie l’efficacité des règlements de l’Union sur l’unité des conventions internationales”, disponibil pe site‑ul internet al grupului de cercetare „Réseau Universitaire européen dédié à l’étude du droit de l’Espace de liberté, sécurité et justice”, 7 decembrie 2014.
67      CIJ Recueil 1997, p. 7.
68      A se vedea Hotărârea CIJ din 25 septembrie 1997, Proiectul Gabčíkovo‑Nagymaros (Ungaria împotriva Slovaciei) (CIJ Recueil 1997, p. 7, § 26).
69      CIJ Recueil 1949, p. 174, în special p. 185.
70      A se vedea nota de subsol 34 din prezentele concluzii.
71      A se vedea D’Argent, P., op. cit., p. 441.
72      A se vedea Schermers, H., G., și Blokker, N., M., op. cit., punctele 1564 și 1565.
73      Părțile pot decide să atribuie în mod expres personalitatea juridică internațională în actul constitutiv, la fel cum pot, de asemenea, să decidă să o priveze de aceasta [a se vedea, cu titlu ilustrativ, articolul
2 alineatul
(2) din Tratatul privind instituirea blocului funcțional de spațiu aerian „Europa Centrală” între Republica Federală Germania, Regatul Belgiei, Republica Franceză, Marele Ducat al Luxemburgului, Regatul Țărilor de Jos și Confederația Elvețiană, semnat la Bruxelles la 2 decembrie 2010 și intrat în vigoare la 1 iunie 2013].
74      A se vedea Daillier, P., Forteau, M., și Pellet, A., op. cit., punctul 535; Amerasinghe, C., F., op. cit., p. 81; Schermers, H., G., și Blokker, N., M., op. cit., punctele 1564-1566, precum și Schmalenbach, K., „International Organizations or Institutions, General Aspects”, Max Planck Encyclopedia of Public International Law (online), 2020, potrivit căruia „[d]ezbaterea persistentă în doctrină și în practică își are originea în faptul că majoritatea actelor constitutive ale organizațiilor internaționale nu conțin dispoziții explicite privind personalitatea juridică în dreptul internațional” (traducere liberă) (punctul 20).
75      A se vedea Amerasinghe, C., F., op. cit., p. 79.
76      A se vedea Avizul consultativ din 11 aprilie 1949, Repararea prejudiciilor suferite în serviciul Organizației Națiunilor Unite (CIJ Recueil 1949, p. 174).
77      În acest aviz, CIJ a recunoscut că, în pofida tăcerii Cartei Națiunilor Unite, personalitatea juridică internațională a ONU rezulta în mod implicit, dar necesar, din intenția fondatorilor, din nevoile exprimate de aceștia din urmă în actul constitutiv menționat și în practica ulterioară a comunității internaționale (p.
178 și 179). A se vedea de asemenea d’Aspremont, J., „La composition des organes et le processus décisionnel”, în Lagrange, É., și Sorel, J.-M., op. cit., p. 403-433, în special p. 431.
78      CIJ Recueil 1996, p. 66, în special p. 75. A se vedea D’Argent, P., op. cit., punctele 878 și 879, precum și Schmalenbach, K., op. cit., punctul 20 și urm.
79      A se vedea El Sawah, S., Les immunités des États et des organisations internationales, Larcier, Bruxelles, 2012, în special capitolul 3, intitulat „Imunitățile organizațiilor internaționale”, p. 203-229, în special p. 210 și 211. A se vedea de asemenea Fox, H., și Webb, P., The Law of State Immunity, ediția a treia, Oxford University Press, Oxford, 2015, p. 571 și urm.; Blokker, N., M., „International Organizations: the Untouchables?”, International Organizations Law Review, Nijhoff, Leyde, 2013, vol. 10, nr. 2, p. 259-275, în special p. 260, precum și Dominicé, C., „L’immunité de juridiction et d’exécution des organisations internationales”, Recueil des cours de l’Académie de droit international de La Haye, Nijhoff, Dordrecht, 1984, vol. 187, p. 145-238, în special p. 163.
80      A se vedea în special Acordul privind statutul Organizației Tratatului Atlanticului de Nord, al reprezentanților naționali și al personalului internațional, semnat la Ottawa la 20 septembrie 1951, care definește privilegiile și imunitățile acestei organizații, în locul Tratatului Atlanticului de Nord, semnat la Washington la 4 aprilie 1949.
81      A se vedea în această privință studiul complet al lui Dominicé, C., op. cit., p. 168 și 169. A se vedea de asemenea Schermers, H., G., și Blokker, N., M., op. cit., punctele 325 și 1606; Pingel, I., „Les privilèges et immunités de l’organisation internationale”, în Lagrange, É., și Sorel, J.-M., op. cit., p. 626-656, în special punctul 1247, precum și Daillier, P., Forteau, M., și Pellet, A., op. cit., punctul 538.
82      Traducere liberă.
83      A se vedea Avizul consultativ din 8 iulie 1996, Legalitatea folosirii armelor nucleare de către un stat într‑un conflict armat (CIJ Recueil 1996, p. 66, § 19), precum și Monaco, R., Le caractère constitutionnel des actes institutifs d’organisations internationales, edițiile A. Pedone, Paris, 1974, p. 153-172.
84      De exemplu, Comisia pregătitoare a Tratatului de interzicere totală a experiențelor nucleare a fost înființată la 19 noiembrie 1996 ca organizație internațională interimară (a se vedea avizul juridic citat la nota de subsol 28 din prezentele concluzii).
85      Cu privire la diversitatea organizațiilor internaționale, a se vedea Klabbers, J., „Unity, Diversity, Accountability: The Ambivalent Concept of International Organisation”, Melbourne Journal of International Law, University of Melbourne, Melbourne, 2013, vol. 14, nr. 1, p. 149-170.
86      A se vedea Avizul consultativ al CIJ din 23 iulie 2025, Obligațiile statelor în domeniul schimbărilor climatice (§ 177).
87      A se vedea Anuarul CDI, 1966, vol. II, a doua parte, p. 238, paragraful 5. A se vedea de asemenea Daillier, P., Forteau, M., și Pellet, A., op. cit., punctul 206.
88      A se vedea nota de subsol 22 din prezentele concluzii.
89      A se vedea Anuarul CDI, 1966, vol. II, a doua parte, p. 239, paragraful 8.
90      Sublinierea noastră.
91      În avizul său juridic citat la nota de subsol 28 din prezentele concluzii, Secretariatul CTBTO a arătat că, în contextul relevant, exista o legătură inextricabilă între două instrumente, și anume Rezoluția din 19 noiembrie 1996 privind constituirea Comisiei pregătitoare a CTBTO și anexa la această rezoluție privind statutul acestei Comisii, document fondator și instrument constitutiv al comisiei menționate (p.
527, 534 și 542).
92      Aceste lucrări sunt adesea considerate ca fiind haotice, confidențiale sau puțin probante și nu pot interveni decât pentru a confirma o interpretare obținută prin alte mijloace sau atunci când acestea nu permit stabilirea unui efect util. În practică, s‑ar părea chiar că lucrările pregătitoare sunt excluse în ceea ce privește interpretarea unui act constitutiv, deoarece acestea favorizează viziunea anumitor membri în raport cu alții, ceea ce nu ar fi compatibil cu principiul egalității statelor (a se vedea Peters, A., „L’acte constitutif de l’organisation internationale”, în Lagrange, É., și Sorel, J.-M., op. cit., p. 201-245, în special punctele 408 și 409).
93      A se vedea concluzia 4, intitulată „Definiția acordului ulterior și a practicii ulterioare”, din Proiectul de concluzii privind acordurile și practicile ulterioare în contextul interpretării tratatelor și comentariile aferente (Raportul A/73/10 al CDI către Adunarea Generală a Organizației Națiunilor Unite privind lucrările celei de a șaptezecea sesiuni, Anuarul CDI, 2018, vol. II, partea a doua) (denumit în continuare „proiectul de concluzii”), precum și comentariul 33 (p.
39).
94      CIJ Recueil 2014, p. 226.
95      CIJ Recueil 2014, p. 226.
96      A se vedea punctul 14 din prezentele concluzii.
97      CIJ Recueil 2014, p. 226.
98      Cu privire la definiția noțiunii de „acord ulterior”, în sensul articolului
31 alineatul
3 litera a) din Convenția de la Viena, a se vedea concluzia 4 din proiectul de concluzii, precum și comentariile cu privire la paragraful 1 din această concluzie, p. 34 și urm.
99      Articolul
31 alineatul
3 litera b) din Convenția de la Viena se referă la „orice practică”, fără a o restrânge în mod explicit la practica părților, distingându‑se astfel de termenii articolului
31 alineatul
3 litera a) din această convenție care se referă la „orice acord […] intervenit între părți”, această dispoziție vizând practica statelor părți la o convenție bilaterală sau multilaterală în cadrul căreia statele se reunesc în calitate de părți contractante, iar nu în calitate de membri ai organelor convenționale. A se vedea concluzia 12, intitulată „Actele constitutive ale organizaților internaționale”, din proiectul de concluzii, p. 77 și urm.
100      În ceea ce privește doctrina, a se vedea Kadelbach, S., „International Law Commission and role of subsequent practice as a means of interpretation under Articles 31 and 32 VCLT?”, Questions of International law (online), 2018; Arato, J., „Treaty Interpretation and Constitutional Transformation: Informal Change in International Organizations”, Yale Journal of International Law, 2013, vol. 38, nr. 2, p. 289-357; Raffeiner, S., „Organ Practice in the Whaling Case: Consensus and Dissent between Subsequent Practice, Other Practice and a Duty to Give Due Regard”, European Journal of International Law, European University Institute, Florența, 2016, vol. 27,
nr. 4, p. 1043-1059, precum și Peters, C., „Subsequent Practice and Established Practice of International Organizations: Two Sides of the Same Coin?”, Göttingen Journal of International Law, Universitätsverlag Göttingen, Göttingen, 2011, vol. 3, nr. 2, p. 617-642.
101      CIJ Recueil 2014, p. 226.
102      A se vedea Avizul consultativ al CIJ din 11 aprilie 1949, Repararea prejudiciilor suferite în serviciul Organizației Națiunilor Unite (CIJ Recueil 1949, p. 174, în special p. 180).
103      CIJ Recueil 2014, p. 226.
104      A se vedea Hotărârea din 19 mai 2025, Delimitare terestră și maritimă și suveranitate asupra insulelor (Gabon împotriva Guineei Ecuatoriale) (§ 83-91). În această hotărâre, CIJ a acordat o importanță semnificativă comportamentelor clare și concordante adoptate de ambele părți pe parcursul mai multor ani de negocieri, ignorând complet convenția care delimitează frontierele terestre și maritime ale Guineei Ecuatoriale și ale Gabonului („Convenția de la Bata”) (§ 91).
105      A se vedea concluzia 9, intitulată „Importanța acordurilor ulterioare și a practicii ulterioare ca mijloace de interpretare”, din proiectul de concluzii, și comentariul 12, p. 64.
106      CIJ Recueil 1971, p. 16.
107      A se vedea Avizul consultativ din 21 iunie 1971, Consecințele juridice pentru state ale prezenței continue a Africii de Sud în Namibia (Africa de Sud‑Vest) în pofida Rezoluției 276 (1970) a Consiliului de Securitate (CIJ Recueil 1971, p. 16, § 22).
108      A se vedea Anuarul CDI, 1966, vol. II, a doua parte, p. 242, paragraful 15. La redactarea articolului
31 alineatul
3 litera b) din Convenția de la Viena, această Comisie a înlocuit expresia „acordul tuturor părților” cu „acordul părților” pentru a sublinia că nu toate părțile trebuie să participe neapărat în mod activ la o practică ulterioară. A se vedea concluzia 12 din proiectul de concluzii și comentariul 22, p. 81 și 82.
109      C‑464/13 și C‑465/13, EU:C:2015:163.
110      Încheiată la Luxemburg la 21 iunie 1994 între statele membre și Comunitățile Europene (JO 1994, L 212, p. 3, Ediție specială, 16/vol. 1, p. 16).
111      A se vedea Hotărârea din 11 martie 2015, Oberto și O’Leary (C‑464/13 și C‑465/13, EU:C:2015:163, punctul 65).
112      A se vedea Hotărârea din 11 martie 2015, Oberto și O’Leary (C‑464/13 și C‑465/13, EU:C:2015:163, punctul 66).
113      CIJ Recueil 2014, p. 226. În această hotărâre, CIJ a recunoscut astfel pertinența rezoluțiilor care, deși lipsite de forță obligatorie, au fost adoptate prin consens sau în unanimitate de organul convențional și le‑a respins pe cele care au fost adoptate fără susținerea tuturor statelor părți la convenție și în prezența unor divergențe de opinii (§ 46 și 83).
114      CIJ Recueil 1996, p. 66.
115      A se vedea Avizul consultativ din 8 iulie 1996, Legalitatea folosirii armelor nucleare de către un stat într‑un conflict armat (CIJ Recueil 1996, p. 66, § 27).
116      A se vedea punctul 154 din prezentele concluzii.
117      CIJ Recueil 1962, p. 151.
118      A se vedea Avizul consultativ al CIJ din 20 iulie 1962, Anumite cheltuieli ale Organizației Națiunilor Unite (articolul 17 alineatul 2 din Carta Națiunilor Unite) (CIJ Recueil 1962, p. 151, p. 151-174).
119      De asemenea, aceste convenții nu ar putea constitui „o conduită” ulterioară în aplicarea tratatului, relevantă în sensul articolului
32 din Convenția de la Viena. A se vedea concluzia 4 din proiectul de concluzii (p.
33).
120      CIJ Recueil 2014, p. 226.
121      A se vedea nota de subsol 113 din prezentele concluzii.
122      Nimic nu se opunea ca părțile să insereze o dispoziție care să indice că rezoluția din 25 noiembrie 1994 nu creează o organizație internațională cu personalitate juridică internațională (a se vedea în special articolul 2 alineatul 2 din tratat citat la nota de subsol 73 din prezentele concluzii).
123      În această privință, amintim că, în Hotărârea din 1 iulie 1994, Delimitare maritimă și aspecte teritoriale între Qatar și Bahrain, competență și admisibilitate (CIJ Recueil 1994, p. 112, § 29), CIJ a respins argumentul potrivit căruia ar trebui să se țină seama, pe de o parte, de intenția părților (declarație de natură politică), din moment ce acestea din urmă au semnat un text care consemnează angajamentele acceptate de guvernele lor, iar o astfel de intenție nu poate prevala asupra termenilor înșiși ai instrumentului în cauză, și, pe de altă parte, de conduita ulterioară a acestora (care demonstrează faptul că ele nu ar fi considerat niciodată acest text ca fiind un acord internațional).
124      CIJ Recueil 1980, p. 73.
125      Avizul consultativ din 20 decembrie 1980, Interpretarea Acordului din 25 martie 1951 dintre OMS și Egipt (CIJ Recueil 1980, p. 73, § 43).
126      A se vedea Simon, D., L’interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales; Morphologie des conventions et fonction juridictionnelle, edițiile A. Pedone, Paris, 1981, p. 384, precum și Schermers, H., G., și Blokker, N., M., op. cit., punctul 30. În ceea ce privește jurisprudența, a se vedea Avizul consultativ din 20 iulie 1962, Anumite cheltuieli ale Organizației Națiunilor Unite (articolul 17 alineatul 2 din Carta Națiunilor Unite) (CIJ Recueil 1962, p. 151, în special p. 160), și Avizul consultativ din 9 iulie 2004, Consecințele juridice ale construirii unui zid în teritoriul palestinian ocupat (CIJ Recueil 2004, p. 136, § 88).
127      A se vedea în același sens opinia separată a judecătorului Lauterpacht anexată la Avizul consultativ din 7 iunie 1955, Procedura de vot aplicabilă chestiunilor referitoare la rapoartele și petițiile privind Teritoriul Sud‑Vest african (CIJ Recueil 1955, p. 57), în special p. 106.
128      A se vedea concluzia 8, intitulată „Interpretarea termenilor unui tratat ca fiind susceptibili de evoluție în timp”, din proiectul de concluzii și comentariile 4 și 5 (p.
58), precum și Daillier, P., Forteau, M., și Pellet, A., op. cit., punctul 213.
129      Simon, D., op. cit.
130      Simon, D., op. cit., p. 378.
131      Semnat la Bruxelles la 17 martie 1948.
132      A se vedea Coulée, F., „La fondation de l’organisation internationale”, în Lagrange, É., și Sorel, J.-M., op. cit., p. 147-167, în special punctul 304.
133      A se vedea Blokker, N., M., „Constituent Instruments”, în Cogan, J., K., Hurd, I., și Johnstone, I., The Oxford Handbook of International Organizations, Oxford University Press, Oxford, 2016, p. 943-961.
134      Semnată la Viena la 21 martie 1986.
135      CIJ Recueil 2021, p. 206.
136      A se vedea Bonucci, N., Cosnard, M., și Nganga Malonga, A., „Les rapports entre l’organisation internationale et l’État hôte”, în Lagrange, É., și Sorel, J.-M., op. cit., p. 601-625, în special punctul 1204.
137      A se vedea în această privință Hotărârea CIJ din 3 februarie 1994, Diferend teritorial (Jamahiria Arabă Libiană
împotriva Ciadului) (CIJ Recueil 1994, p. 6), în care CIJ a subliniat că „verbul «a recunoaște» […] indică faptul că se contractează o obligație juridică. Recunoașterea unei frontiere înseamnă înainte de toate «acceptarea» frontierei respective, cu alte cuvinte, deducerea tuturor consecințelor juridice din existența sa, respectarea acesteia și renunțarea la contestarea acesteia pentru viitor” (§ 42). A se vedea de asemenea Daillier, P., Forteau, M., și Pellet, A., op. cit., punctul 510.
138      A se vedea Burriez, D., Cahin, G., și Lagrange, É., „Le retrait des États des organisations internationales: actualité récente (UNESCO, OEA, CPI...)”, Annuaire Français de droit international, CNRS, Paris, 2018, p. 373-382. Această procedură este asimilată unei simple denunțări a actului constitutiv întemeiat pe un act unilateral și discreționar al statului.
139      CIJ Recueil 1966, p. 6.
140      CIJ Recueil 1971, p. 16.
141      A se vedea Hotărârea CIJ din 18 iulie 1966, Africa de Sud‑Vest, a doua fază (CIJ Recueil 1966, p. 6, § 16 și 17), precum și Avizul consultativ din 21 iunie 1971, Consecințele juridice pentru state ale prezenței continue a Africii de Sud în
Namibia
(Africa de Sud‑Vest) în pofida Rezoluției 276 (1970) a
Consiliului de securitate (CIJ Recueil 1971, p. 16, § 53).
142      A se vedea Dominicé, C., op. cit., p. 162.
143      C‑183/17 P
și C‑184/17 P, EU:C:2019:78.
144      Comisia adaugă, cu titlu incident, că nu a dorit „să îngreuneze soluționarea recursului prin adăugarea unui recurs incident privind problema existenței unui acord internațional”, dar că rămâne „sceptică” în ceea ce privește motivele expuse la punctele 276-289 din hotărârea atacată.