62018CJ0619_RES
Lieta C‑619/18
Eiropas Komisija
pret
Polijas Republiku
Tiesas (virspalāta) 2019. gada 24. jūnija spriedums
Valsts pienākumu neizpilde – LES 19. panta 1. punkta otrā daļa – Tiesiskums – Efektīva tiesību aizsardzība tiesā jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības – Tiesnešu neatceļamības un neatkarības principi – Pensionēšanās vecuma samazināšana Augstākās tiesas tiesnešiem – Piemērošana tiesnešiem, kuri pilda amata pienākumus – Iespēja turpināt pildīt amata pienākumus pēc šā vecuma ar nosacījumu, ka ir saņemta atļauja, ko piešķir ar Republikas prezidenta diskrecionāru lēmumu
Prasība sakarā ar pienākumu neizpildi – Strīda priekšmets – Noteikšana ar argumentētā atzinuma palīdzību – Dalībvalstij noteiktais termiņš – Šīs dalībvalsts likuma stāšanās spēkā, ar atpakaļejošu spēku dzēšot visas Komisijas apstrīdēto valsts tiesību normu sekas – Notikums pēc noteiktā termiņa beigām – Prasība, kas nav zaudējusi priekšmetu
(LESD 258. pants)
(skat. 30. un 31. punktu)
Dalībvalstis – Pienākumi – Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā nodrošināšanai nepieciešamo tiesību aizsardzības līdzekļu izveide – Apjoms
(LES 2. un 19. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 46.–50., 54. un 55. punktu)
Dalībvalstis – Pienākumi – Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā nodrošināšanai nepieciešamo tiesību aizsardzības līdzekļu izveide – Tiesnešu neatceļamības un neatkarības principa ievērošana – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko samazina pensionēšanās vecumu Augstākās tiesas tiesnešiem – Piemērošana tiesnešiem, kas pilda amata pienākumus – Pārkāpums – Pamatojums – Amata pildīšanas maksimālā vecuma vienādošana – Samērīgums – Neesamība
(LES 2. un 19. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 57., 58., 71.–73., 78.–96. un 124. punktu un rezolutīvo daļu)
Eiropas Savienības tiesības – Principi – Tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā – Tiesnešu neatkarības princips – Piemērojamība
(LES 2. un 19. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta otrā daļa)
(skat. 74.–77. un 108. punktu)
Dalībvalstis – Pienākumi – Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā nodrošināšanai nepieciešamo tiesību aizsardzības līdzekļu izveide – Tiesnešu neatkarības principa ievērošana – Valsts tiesiskais regulējums, ar ko samazina pensionēšanās vecumu Augstākās tiesas tiesnešiem un piešķir dalībvalsts prezidentam diskrecionāras pilnvaras pagarināt minēto tiesnešu amatu pildīšanas termiņu – Pārkāpums, ja indivīdiem ir radušās šaubas par minēto tiesnešu ārēju neietekmējamību un neitralitāti attiecībā uz tiesā izvērtējamajām interesēm
(LES 2. un 19. pants; Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pants)
(skat. 110.–112._114.–118., 123. un 124. punktu un rezolutīvo daļu)
Rezumējums
Polijas tiesību normas par pensionēšanās vecuma samazināšanu Augstākās tiesas tiesnešiem ir pretrunā Savienības tiesībām
Spriedumā Komisija/Polija (C‑619/18), kas pasludināts 2019. gada 24. jūnijā, Tiesa virspalātas sastāvā apmierināja prasību par pienākumu neizpildi, kuru Komisija cēla pret Polijas Republiku un kuras mērķis bija konstatēt, ka, pirmkārt, paredzot pensionēšanās vecuma samazināšanas Augstākās tiesas tiesnešiem pasākuma piemērošanu tiesnešiem, kuri pilda amata pienākumus un kuri minētajā tiesā iecelti pirms 2018. gada 3. aprīļa, un, otrkārt, piešķirot Republikas prezidentam diskrecionāras pilnvaras pagarināt šīs pašas tiesas tiesnešu amata pienākumu pildīšanas termiņu pēc jaunnoteiktā pensionēšanās vecuma sasniegšanas, šī dalībvalsts nav izpildījusi LES 19. panta 1. punkta otrajā daļā noteiktos pienākumus.
Komisija pārmeta Polijas Republikai, ka tā ar šiem pasākumiem, pārkāpjot tiesnešu neatkarības principu un it īpaši viņu neatceļamības principu, nav izpildījusi saistības, kas gulstas uz dalībvalstīm saskaņā ar iepriekš minēto noteikumu.
Spriedumā Tiesa vispirms ieņēma nostāju par LES 19. panta 1. punkta otrās daļas piemērojamību un piemērošanas jomu. Šajā ziņā tā atgādināja, ka ar šo noteikumu visām dalībvalstīm ir uzlikts pienākums izveidot tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir vajadzīgi, lai nodrošinātu efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, tostarp Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. panta izpratnē, jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības. Konkrētāk, ikvienai dalībvalstij saskaņā ar LES 19. panta 1. punkta otro daļu ir jānodrošina, lai attiecīgās struktūras, kas kā “tiesa” Savienības tiesību izpratnē ietilpst tās tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības, un kuras tādējādi var tikt aicinātas spriest par jautājumiem, kas saistīti ar šo tiesību piemērošanu vai interpretēšanu, atbilstu efektīvas tiesību aizsardzības tiesā prasībām, kas šajā gadījumā attiecas uz Polijas Augstāko tiesu. Turklāt Tiesa norādīja, ka, lai nodrošinātu to, ka šī tiesa spēj piedāvāt šādu aizsardzību, īpaši svarīga – kā tas norādīts Pamattiesību hartas 47. panta otrajā daļā – ir tās neatkarības saglabāšana. Prasība par tiesu neatkarību, kas ir neatraujami saistīta ar tiesas spriešanu, ietilpst to tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu saturā, kurām ir kardināla nozīme kā garantijai visu to tiesību aizsardzībai, kuras indivīdiem izriet no Savienības tiesībām, un dalībvalstu kopējo vērtību, kas izklāstītas LES 2. pantā, tostarp tiesiskuma, saglabāšanai.
Turpinājumā Tiesa precizēja šīs prasības tvērumu. Par šo jautājumu tā paziņoja, ka no tā izrietošajām neatkarības un objektivitātes garantijām ir nepieciešams, lai pastāvētu tiesību normas, it īpaši attiecībā uz tiesas sastāvu, iecelšanu, pilnvaru ilgumu, kā arī tās locekļu atturēšanās, noraidīšanas un atcelšanas iemesliem, lai kliedētu indivīdos jebkādas pamatotas šaubas par minētās tiesas ārēju ietekmējamību un tās neitralitāti attiecībā uz tajā izvērtējamajām interesēm. It īpaši šī absolūti nepieciešamā tiesnešu brīvība no jebkādas iejaukšanās vai ārēja spiediena – kā vairākkārt ir atgādinājusi Tiesa – prasa noteiktas garantijas, kas ir piemērotas, lai aizsargātu personu, kurai ir uzdevums spriest tiesu, tādas kā neatceļamība. Atbilstoši neatceļamības principam tiesnešiem tostarp ir jāvar palikt amatā līdz brīdim, kad viņi sasniedz obligāto pensionēšanās vecumu, vai līdz savu pilnvaru termiņa beigām, ja tās ir piešķirtas uz noteiktu laiku. No minētā principa, lai gan tam nav absolūts raksturs, izņēmumi ir pieļaujami tikai ar nosacījumu, ka tie ir pamatoti ar attaisnojošiem un primāriem iemesliem, ievērojot samērīguma principu. Šajā gadījumā Tiesa konstatēja, ka apstrīdētā reforma rada tādas sekas, ka Augstākās tiesas tiesnešu spriešanas funkciju pildīšana beidzas priekšlaicīgi, un tā var būt pieņemama tikai tad, ja tā ir attaisnota ar leģitīmu mērķi un ir samērīga ar šo mērķi un ciktāl tā attiecīgajām personām nerada tādas leģitīmas šaubas kā iepriekš minētās. Tiesa konstatēja, ka tāda pasākuma piemērošana, ko veido pensionēšanās vecuma samazināšana Augstākās tiesas tiesnešiem, kuri jau pilda amata pienākumus minētajā tiesā, neatbilst šiem nosacījumiem tostarp tādēļ, ka nav pamatota ar leģitīmu mērķi. Tādējādi tā nosprieda, ka minētā piemērošana apdraud tiesnešu neatceļamības principu, kas ir neatraujami saistīts ar to neatkarību.
Visbeidzot Tiesa lēma par Republikas prezidentam ar jauno likumu par Augstāko tiesu piešķirtajām diskrecionārajām pilnvarām pagarināt šīs tiesas tiesnešu amata pienākumu pildīšanas termiņu pēc tam, kad sasniegts ar šo likumu noteiktais jaunais pensionēšanās vecums. Tā norādīja, ka, lai arī tikai dalībvalstu ziņā ir lemt par to, vai atļaut šādu pagarināšanu, tomēr tad, ja tās izvēlas šādu mehānismu, tām ir pienākums nodrošināt, lai nosacījumi un kārtība, kas attiecas uz šādu pagarināšanu, nebūtu tādi, kas apdraud tiesnešu neatkarības principu. Šajā ziņā ar to vien, ka tādai institūcijai kā Republikas prezidents tiek piešķirtas pilnvaras lemt par šāda iespējama pagarinājuma piešķiršanu, gan nav pietiekami, lai secinātu, ka minētais princips tiek apdraudēts. Tomēr ir jāpārliecinās, ka šādu lēmumu pieņemšanas materiāltiesiskie nosacījumi un procesuālā kārtība ir tādi, kas neļauj radīt attiecīgajām personām nekādas pamatotas šaubas par minēto tiesnešu neatkarību. Šim nolūkam it īpaši ir svarīgi, lai minētie nosacījumi un kārtība būtu izstrādāti tā, lai šie tiesneši būtu pasargāti no iespējamā kārdinājuma pakļauties ārējai ietekmei vai spiedienam, kas var apdraudēt viņu neatkarību. Tādējādi šādai kārtībai it īpaši ir jāļauj izslēgt ne tikai jebkādu tiešu ietekmi, kas izpaužas norāžu veidā, bet arī netiešāku ietekmi, kas varētu iespaidot attiecīgo tiesnešu lēmumus. Attiecībā uz jauno likumu par Augstāko tiesu Tiesa konstatē, ka šajā likumā ir paredzēts, ka šīs tiesas tiesnešu amata pildīšanas termiņa pagarināšana tagad tiek piešķirta ar Republikas prezidenta lēmumu, kuram pēc būtības ir diskrecionārs raksturs, tas nav jāpamato un tas nevar tikt pārsūdzēts tiesā. Attiecībā uz to, ka šajā likumā ir paredzēts, ka Valsts tiesu padome tiek aicināta sniegt atzinumu Republikas prezidentam, pirms viņš pieņem lēmumu, Tiesa norāda, ka šādas institūcijas iejaukšanās tiesneša amata pienākumu pildīšanas termiņa pagarināšanas pēc parastā pensionēšanās vecuma sasniegšanas procesa kontekstā principā var izrādīties tāda, kas veicina šā procesa objektivizēšanu. Tomēr tā tas nav, ciktāl ir izpildīti noteikti nosacījumi, tostarp tas, ka minētā institūcija pati ir neatkarīga no likumdošanas varas un izpildvaras, kā arī no iestādes, kurai tai ir jāsniedz atzinums, un tas, ka šāds atzinums tiek sniegts, pamatojoties uz kritērijiem, kas ir gan objektīvi, gan atbilstoši, un tiek pienācīgi pamatots tā, lai sniegtu šai iestādei objektīvu informāciju, lai tā pieņemtu lēmumu. Šajā gadījumā Tiesa uzskata par pietiekamu konstatēt, ka, ņemot vērā tostarp to, ka Valsts tiesu padomes atzinumos nav norādīts pamatojums, tie nevar palīdzēt sniegt objektīvu informāciju Republikas prezidentam par jauno likumu par Augstāko tiesu, un tādēļ šādas pilnvaras var radīt pamatotas šaubas, tostarp indivīdiem, par attiecīgo tiesnešu ārēju neietekmējamību un to neitralitāti attiecībā uz interesēm, kuras viņi izvērtē.