62003CJ0437_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑437/03
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
ko 2003. gada 16. oktobrī cēla
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv C. Šmite [ C. Schmidt ] un K. Tufvesone [ C. Tufvesson ], kā arī A. Menvils [ A. Manville ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Austrijas Republiku, ko pārstāv E. Rīdls [ E. Riedl ], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja.
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši K. Šīmans [ K. Schiemann ] (referents), N. Kolnerika [ N. Colneric ] K. Lēnartss [ K. Lenaerts ] un E. Juhāss [ E. Juhász ],
ģenerāladvokāts A. Ticano [ A. Tizzano ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 17. martā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Eiropas Kopienu Komisija ar savu prasības pieteikumu lūdz Tiesu atzīt, ka:
– Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši 1. un 19.b pantam Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvā 78/686/EEK par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus (OV L 233, 1. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK (OV L 206, 1. lpp.; turpmāk tekstā – ““Atzīšanas” direktīva”), un 1. pantam Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvā 78/687/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību (OV L 233, 10. lpp.), kas grozīta ar Direktīvu 2001/19 (turpmāk tekstā – ““Koordinēšanas” direktīva”), ļaujot Likuma par zobu tehniķiem 6. pantā un 4. panta 3. punktā ( Dentistengesetz, BGBl . 90/1949) minētajiem zobu tehniķiem (“Dentisten”) veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)], un atsaukties uz “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā noteikto izņēmuma tiesisko regulējumu, kaut gan tie neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, lai uz tiem būtu attiecināms “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvās noteiktais tiesiskais regulējums;
– Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši “Atzīšanas” direktīvas 1. un 19.b pantam, ļaujot saskaņā ar 1998. gada 10. novembra Likuma par ārstiem ( Ärztegesetz, BGBl . I, 169/1998) 17. un 23. pantu minētajiem zobu medicīnas speciālistiem ( Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde ) [zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists], pārkāpjot “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantu, turpināt veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”, pielīdzinot šos medicīnas speciālistus zobārstiem, kas nav pamatoti tāpēc, ka šiem medicīnas speciālistiem ir tiesības veikt savas darbības ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīs direktīvas A pielikumā noteiktā diploma, sertifikāta vai cita kvalifikāciju apliecinoša dokumenta ieguvējiem (zobārsti).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Vispārīgie noteikumi
2. “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvas pieņēma, it īpaši pamatojoties uz EK līguma noteikumiem, kas paredz realizēt darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, kā arī atcelt ierobežojumus brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanai.
3. Atbilstoši savam ceturtajam [preambulas] apsvērumam pirmajā no šīm direktīvām [“Atzīšanas” direktīvā] noteikta savstarpēja diplomu, sertifikātu un citu zobārsta kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšana, kas ļauj uzsākt un veikt darbību zobārstniecībā, kā arī diplomi, sertifikāti un citi specializēto zobārstu kvalifikāciju apliecinošie dokumenti.
4. No “Atzīšanas” direktīvas [preambulas] sestā un “Koordinēšanas” direktīvas [preambulas] pirmā apsvēruma izriet, ka šīs “Koordinēšanas” direktīvas mērķis ir koordinēt zobārstu specializāciju skaitu, kā arī apmācības kursu, ar kuru palīdzību var iegūt šīs specialitātes, veidus un ilgumu, lai ļautu dalībvalstīm veikt savstarpēju “Atzīšanas” direktīvā noteikto diplomu, sertifikātu un citu zobārsta kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanu”.
5. Saskaņā ar “Koordinēšanas” direktīvas 1. panta 1. punktu dalībvalstis pieprasa, lai personām, kas vēlas iegūt un praktizēt zobārsta profesiju atbilstīgi “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā minētajiem nosaukumiem, būtu diploms, sertifikāts vai cits šīs pašas direktīvas A pielikumā norādīts kvalifikāciju apliecinošs dokuments, ar kuru tiek apstiprināts, ka pabeigtajā apmācības kursā attiecīgā persona ir apguvusi “Koordinēšanas” direktīvā noteiktās atbilstošas zināšanas un pieredzi. “Koordinēšanas” direktīvas 1. panta 2. punktā it īpaši precizēts, ka šāda veida apmācība ietver vismaz piecu gadu klātienes mācību kursu.
6. “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā ir minēts zobārstu nosaukumu saraksts. Šis pants ir papildināts ar aktu par Austrijas Republikas, Somijas Republikas un Zviedrijas Karalistes pievienošanās nosacījumiem un to Līgumu pielāgojumiem, kas ir Eiropas Savienības izveides pamatā (OV 1994, C 241, 21. lpp., un OV 1995, L 1, 1. lpp.), it īpaši pievienojot šādu norādi:
“Austrijā: diploms, par kuru Austrija ne vēlāk kā 1998. gada 31. decembrī paziņos dalībvalstīm un Komisijai”.
7. “Atzīšanas” direktīvas A pielikumā, ko ieviesa ar Direktīvu 2001/19, ir ietverts diplomu, sertifikātu un citu zobārsta kvalifikāciju apliecinošu dokumentu saraksts. Attiecībā uz Austrijas Republiku šajā pielikumā minēts diploma nosaukums “Bescheid über die Verleihung des akademischen Grades “Doktor der Zahnheilkunde”” (lēmums par akadēmiskā “medicīnas doktora” grāda piešķiršanu zobārsta specialitātē), ko izsniedz Universitātes medicīnas fakultāte.
Pārejas noteikumi, kas attiecas uz Austrijas Republiku
8. “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā noteikts:
“ No dienas, kad Austrijas Republika sāk veikt pasākumus, kas vajadzīgi, pildot šīs direktīvas prasības, dalībvalstis saistībā ar šīs direktīvas 1. pantā minētajiem darbības veidiem atzīst diplomus, apliecības un citus oficiālus kvalifikācijas dokumentus, kas Austrijā piešķirti personām, kuras uzsāka studijas universitātē pirms 1994. gada 1. janvāra, un kam pievienota Austrijas kompetento iestāžu izdota apliecība, kas apliecina, ka šīs personas [piecu gadu laikposmā] pirms šīs apliecības izsniegšanas vismaz trīs gadus pēc kārtas faktiski, likumīgi un galvenokārt veikušas [..] [darbības, kas saistās ar zobu, mutes, žokļu un saistīto audu anomāliju un slimību profilaksi, diagnosticēšanu un ārstēšanu] un ka šīm personām ir atļauts veikt minēto darbību ar tādiem pašiem nosacījumiem kā A pielikumā minēto diplomu, apliecību vai citu oficiālo kvalifikācijas dokumentu īpašniekiem.
Pirmajā daļā minēto prasību attiecībā uz trīs gadu pieredzi neievēro, ja personas ir veiksmīgi pabeigušas vismaz trīs gadu studijas, kas pēc kompetento iestāžu apliecinājuma ir līdzvērtīgas [“Koordinēšanas”] direktīvas 1. pantā minētajai apmācībai.”
Noteikumi par nosaukuma izmantošanu
9. “Atzīšanas” direktīvas 8. pantā ir ietverts šīs direktīvas V pielikuma vienotais noteikums ar nosaukumu “Akadēmiskā nosaukuma izmantošana”. Ar to nosaka:
“Neskarot 17. pantu, uzņēmējas dalībvalstis nodrošina, ka dalībvalstu pilsoņiem, kas izpilda [..] 19.b panta nosacījumus, ir tiesības izmantot likumīgo akadēmisko nosaukumu, ciktāl tas nav identisks profesionālajam nosaukumam vai tā saīsinājumam to izcelsmes dalībvalstī vai dalībvalstī, no kurienes tie ieradušies, šīs valsts valodā. Uzņēmēja dalībvalsts var prasīt, lai šim nosaukumam sekotu tās iestādes vai eksaminācijas kolēģijas nosaukums un atrašanās vieta, kas to izdevusi.
Ja izcelsmes dalībvalstī vai dalībvalstī, no kuras ārvalstnieks ieradies, izmantoto akadēmisko nosaukumu uzņēmējā dalībvalstī var sajaukt ar nosaukumu, kam šajā valstī nepieciešama papildu apmācība, ko attiecīgā persona nav izgājusi, uzņēmēja dalībvalsts var pieprasīt, lai šī persona nosaukumu, ko lieto izcelsmes dalībvalstī vai dalībvalstī, no kuras tā ieradusies, izmanto piemērotā formulējumā, ko izveido uzņēmēja dalībvalsts.”
10. Atbilstoši minētās direktīvas 17. panta 1. punkta noteikumiem:
“Ja uzņēmējā dalībvalstī profesionālā nosaukuma izmantošana attiecībā uz kādu no 1. pantā minētajām darbībām pakļauta noteikumiem, citu dalībvalstu pārstāvji, kas atbilst [..] 19.b pantā minētajiem nosacījumiem, izmanto uzņēmējas dalībvalsts profesionālo nosaukumu, kas šajā valstī atbilst kvalifikācijas nosacījumiem, un izmanto saīsināto nosaukumu.”
Valsts tiesiskais regulējums
Noteikumi par zobu tehniķa (“Dentist”) profesiju
11. Līdz 1975. gada 31. decembrim Austrijā pastāvēja specifisks apmācību kurss, kurā bija iespējams apgūt zobu tehniķa (“Dentist”) profesiju. Šīs profesijas pārstāvji, kuri veica daļu no zobārsta darbībām, apguva apmācību kursu trīs gadu garumā, ko nesniedza universitāte, un, saskaņā ar Austrijas valdības viedokli, tos nevarēja pielīdzināt ārstiem. Zobu tehniķa (“Dentist”) profesijas veikšanu regulē ar Likumu par zobu tehniķiem. Šī gadījuma faktiem piemērojamā likuma redakcija izriet no grozījumiem, kas veikti ar 1999. gada 10. marta federālo likumu ( BGBl. I, 45/1999).
12. Saskaņā ar 6. panta 1. punktu Likumā par zobu tehniķiem “zobu tehniķim” ir atļauts strādāt savā profesijā, izmantojot profesionālo “zobārsta” (“Zahnarzt”) nosaukumu, aiz tā iekavās pievienojot nosaukumu “zobu tehniķis”.
13. Saskaņā ar šī paša likuma 4. panta 3. punktu “zobu tehniķu” (“Dentisten”) profesionālā biedrība ( Dentistenkammer ) pēc pieprasījuma izsniedz šiem zobu tehniķiem “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā minēto sertifikātu, lai tie varētu strādāt zobārsta profesijā citās dalībvalstīs.
Noteikumi par zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) profesiju
14. Laikā, kad Austrijas Republika pievienojās Eiropas Savienībai, šajā dalībvalstī zobārstiem nebija “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā noteiktajiem nosacījumiem atbilstošas apmācības. Zobārstniecība tika uzticēta ārstiem, kuri pēc vispārēju medicīnas studiju pabeigšanas bija ieguvuši zobārsta pēcdiploma [rezidentūras] specializāciju un kas veica savu profesiju, izmantojot nosaukumu “Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde” [zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists].
15. Lai izpildītu “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvu prasības, Austrijas Republikai pēc tās pievienošanās Eiropas Savienībai, vajadzēja ieviest jaunu apmācības sistēmu, kas ļautu iegūt zobārsta specializāciju. Šim nolūkam tika pieņemts Likums par ārstiem. Šī gadījuma faktiem piemērojamā minētā likuma redakcija ir tā, kas izriet no grozījumiem, kas veikti ar 2001. gada 10. augusta federālo likumu ( BGBl. I, 110/2001).
16. Ar Likumu par ārstiem, kas stājās spēkā 1998. gada 1. augustā, tika ieviests jauns apmācību kurss zobārstiem (“Zahnarzt”). Vienlaicīgi kopš 2000./2001. akadēmiskā gada beigām tika atcelts diplomētiem ārstiem paredzētais zobārstu specializācijas apmācības kurss, kas ļauj iegūt zobu medicīnas speciālista profesiju.
17. Saskaņā ar šī likuma 17. panta 1. punktu zobārsta darbības patstāvīgi var veikt zobārsti (“Zahnarzte”) un zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālisti (“Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”).
18. Minētā likuma 23. pants ar nosaukumu “Definīcijas”, kas minēts [šī likuma] trešajā sadaļā, ir formulēts šādi:
“Ja vien šajā sadaļā minētie noteikumi nenosaka citādi,
1) vispārīgais termins “ārsts” (“medical ” ) attiecas uz visiem ārstiem neatkarīgi no tā, vai tie ir tiesīgi praktizēt kā “ģimenes ārsti” [“Arzt für Allgemeinmedizin”], “pilntiesīgi ārsti” [“approbierter Arzt”], “medicīnas speciālisti” [“Facharzt”], “zobārsti” [“Zahnarzt”] vai “ārsti interni” [“Turnusarzt”],
2) termins “medicīnas speciālists” [“Facharzt”] attiecas uz visiem medicīnas speciālistiem, ieskaitot zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālistus (“Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”).”
19. Likuma par ārstiem 43. un 44. pants nosaka ārstu profesionālos nosaukumus. Saskaņā ar [šī likuma] 43. panta 7. punktu:
“Zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālisti [“Fachärzte für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”] var izmantot “zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista” (“Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”) vai zobārsta [“Zahnarzt”] profesionālo nosaukumu.”
Pirmstiesas procedūra
20. Austrijas Republika 1999. gada 26. jūlijā, piemērojot “Atzīšanas” direktīvas 1. pantu, Komisijai darīja zināmus zobārsta (“Zahnarzt”), zobārsta (zobu tehniķa) (“Zahnarzt (Dentist)”), kā arī zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) nosaukumus. Tāpat tā darīja zināmu Komisijai un citām dalībvalstīm par diplomu, ar kuru tiek [oficiāli] atzīts “Dentist” apmācības kurss, lai to iekļautu “Atzīšanas” direktīvas A pielikumā. Šī diploma nosaukums ir “Prüfungszeugnis über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent” (Austrijas zobu medicīnas biedrības, Zobu medicīnas pētījumu institūta izsniegta apliecība par valsts eksāmena zobu medicīnā [nokārtošanu] un viena gada prakses, strādājot par zobu tehniķa palīgu, apliecinājums).
21. Uzskatot, ka Austrijas tiesību normas par zobu tehniķa (“Dentist”) un zobu medicīnas speciālista profesiju veikšanu nav saderīgas ar “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvām, Komisija atbilstoši EKL 226. panta pirmajai daļai cēla prasību sakarā ar pienākumu neizpildi. Pēc tam, kad ar brīdinājuma vēstuli tika lūgts Austrijas Republikai iesniegt savus paskaidrojumus, Komisija 2001. gada 18. jūlijā nosūtīja šai dalībvalstij argumentētu atzinumu, kurā tā aicināja veikt vajadzīgos pasākumus šī atzinuma izpildei divu mēnešu termiņā pēc tā paziņošanas brīža. Uzskatot, ka, tā kā situācija, neskatoties uz apsvērumiem, ko Austrijas iestādes sniedza atbildot uz šo argumentēto atzinumu, vēl aizvien ir neapmierinoša, Komisija nolēma celt šo prasību.
Par prasību
Par pirmo iebildumu par zobu tehniķa (“Dentist”) profesiju
22. Šis iebildums iedalāms divās daļās, kuras jāanalizē atsevišķi.
Par 6. panta 1. punktu Likumā par zobu tehniķiem
23. Ar sava pirmā iebilduma pirmo daļu Komisija pēc būtības norāda, ka 6. panta 1. punkts Likumā par zobu tehniķiem, ar kuru atļauj zobu tehniķiem “Dentisten” veikt savu profesiju, izmantojot nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”), ir pretrunā “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantam, jo zobu tehniķi (“Dentisten”) neatbilst tādiem kritērijiem par apmācības kursu, kādus tos nosaka ar šo pantu zobārsta profesijas veikšanai atbilstoši “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā minētajiem nosaukumiem, starp kuriem Austrijas Republikas gadījumā ir norādīts zobārsts (“Zahnarzt”).
24. Austrijas valdība savos apsvērumos nav izteikusies par šo pirmā iebilduma pirmo daļu.
25. Nav strīda par to, ka zobu tehniķu (“Dentisten”) apmācības kurss, kas ilgst tikai trīs gadus un ko nepasniedz universitātē, neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. panta 2. punktā noteiktajiem kritērijiem. Tādēļ Komisija pamatoti uzskatīja, ka šādu apmācības kursu apstiprinošu diplomu, kādu to darīja zināmu Austrijas Republika, nevar iekļaut “Atzīšanas” direktīvas A pielikumā.
26. Tādējādi 6. panta 1. punkts Likumā par zobu tehniķiem ir pretrunā “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantam, jo ar to tiek dota iespēja veikt zobārsta profesiju, izmantojot nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”), personām, kuras neatbilst tādiem noteikumiem par apmācības kursu, kādi noteikti šajā direktīvas pantā, veicot šo profesiju ar šādu nosaukumu.
27. Pastāvot šādiem apstākļiem, Komisijas pirmā iebilduma pirmā daļa ir pamatota.
Par 4. panta 3. punktu Likumā par zobu tehniķiem
28. Ar sava pirmā iebilduma otro daļu Komisija pēc būtības norāda, ka 4. panta 3. punkts Likumā par zobu tehniķiem ir pretrunā “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantam, jo ar to tiek noteikta šajā 19.b pantā paredzētā sertifikāta piešķiršana, lai gan tas neatbilst šajā pantā izvirzītajām prasībām.
29. Austrijas valdība atzīst, ka zobu tehniķi (“Dentisten”) neietilpst “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta piemērošanas jomā, jo tie nav “ārsta kvalifikāciju apliecinoša dokumenta” ieguvēji un tie nav izgājuši “universitātes apmācības kursu”.
30. No minētā izriet, ka Komisijas pirmā iebilduma otrā daļa arī ir pamatota.
Par Komisijas otro iebildumu par zobu medicīnas speciālista profesiju
31. Komisija pēc būtības norāda, ka fakts, ka Austrijā zobu medicīnas speciālistiem ir atļauts izmantot nosaukumu zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkund”) un ka tādējādi tiem nav pienākuma izmantot zobārsta (“Zahnarzt”) nosaukumu, ir pretrunā “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantam.
32. Pakārtoti ir jāatzīmē, ka, lai gan savā prasības pieteikumā Komisija min Likuma par ārstiem 17. un 23. pantu, ir skaidrs, ka zobu medicīnas speciālistiem sniegtā atļauja izmantot nosaukumu zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”), kam Komisija nepiekrīt, izriet no šī likuma 43. panta 7. punkta.
33. Komisija, pirmkārt, balstās uz burtisku “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta interpretāciju. Tā norāda, ka “A pielikumā minēto diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu turētāji”, kas minēti šī panta pirmajā daļā, ir zobārsti un ka tie var atsaukties tikai uz nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”). No tā Komisija secina, ka, lai atbilstu minētajā pantā izvirzītajam nosacījumam, saskaņā ar kuru attiecīgajām personām ir jāļauj veikt savas darbības “tādos pašos apstākļos”, zobu medicīnas speciālistiem ir jābūt iespējai atsaukties tikai uz šo nosaukumu; citu nosaukumu izmantošana nav iespējama.
34. Austrijas valdība aprobežojas ar norādi uz to, ka zobu medicīnas speciālistiem ir atļauts veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”).
35. Šajā ziņā ir jāatzīst, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta redakcija nav noteicošā attiecībā uz jautājumu, vai šajā pantā minētajiem ārstiem noteikti jābūt tādam pašam nosaukumam kā zobārstiem vai – tieši pretēji – tiem var tikai atļaut to izmantot. Nosacījums, saskaņā ar kuru ieinteresētajām personām ir “jāatļauj veikt savas darbības tādos pašos apstākļos” kā zobārstiem, var tikt interpretēts divējādi. Pirmkārt, kā to arī apgalvo Komisija, 19.b pantu var interpretēt kā tādu, kas paredz, ka attiecīgās darbības ir veicamas “tādos pašos apstākļos”, kas [savukārt] nav saderīgs ar to, ka uz divām attiecīgajām profesionāļu grupām neattiecas vienādi atļaujas noteikumi nosaukuma izmantošanas jomā Austrijā. Otrkārt, uzsverot vārda “atļaut” izmantojumu, šo pašu noteikumu var interpretēt kā tādu, kas tikai paredz, ka zobu medicīnas speciālistiem, kā tas arī ir atbilstoši Likuma par ārstiem 43. panta 7. punktam, “atļauj” izmantot to pašu nosaukumu kā zobārstiem un tātad tiem ir “atļauts” – lai gan tiem nav pienākuma to darīt – darboties ar tādiem pašiem nosacījumiem kā tiem, kas attiecināmi uz nosaukumu zobārsts (“Zahnarzt”).
36. Tā kā 19.b panta redakcija neļauj atrisināt šo jautājumu, šis noteikums ir jāinterpretē, ņemot vērā citas “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvu normas. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka “Atzīšanas” direktīvas 8. un 17. pantā ir ietverti īpaši noteikumi par nosaukumiem, kas parāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, Kopienu likumdevējs nav gribējis uzstāt uz vienādu nosaukumu izmantošanu zobārstniecības nozarē. Šo apgalvojumu nostiprina arī tas, ka “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā minētajā sarakstā attiecībā uz dažām dalībvalstīm ir ietverti vairāki nosaukumi.
37. Ja tas tā ir, ka “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvu mērķis ir skaidrs zobārsta un ārsta profesiju sadalījums, Komisija nav pierādījusi, ka 19.b pantā minētā atļauja ārstiem turpināt veikt savu profesiju, izmantojot profesionālo zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkund”) nosaukumu, varētu radīt reālu risku, ka zobu medicīnas speciālisti tiktu jaukti ar citiem ārstiem.
38. Jebkurā gadījumā ir jāatzīst, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, ne “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā, ne tās 8. un 17. pantā nav ietverti ierobežojumi attiecībā uz profesionālo nosaukumu, kurus dalībvalstis var ļaut [izmantot] savā teritorijā, precīzu redakciju.
39. Otrkārt, ja tiem ārstiem, uz kuriem attiecas “Atzīšanas” direktīvas 19.b panta pārejas sistēma, būtu jāatsakās no sava profesionālā zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) nosaukuma [izmantošanas], pieņemot citu – zobārsta (“Zahnarzt”) [nosaukumu], tiem būtu uzlikts pienākums – attiecībā uz pacientiem – saukties par zobu tehniķiem un neatsaukties uz savu apmācības kursu un vispārējo medicīnisko ģimenes ārsta izglītību, kas apgrūtinātu to darbību savā profesijā (šajā sakarā skat. Tiesas 2001. gada 29. novembra spriedumu lietā C‑202/99 Komisija/Itālija, Recueil, I‑9319. lpp., 51. punkts).
40. Visbeidzot, ar Likuma par ārstiem 43. panta 7. punktu zobu medicīnas speciālistiem atstātā iespēja turpināt izmantot profesionālo zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) nosaukumu ir pamatojama ar pārskatāmības iemesliem, jo, pateicoties šai iespējai, pacienti var nodalīt zobu tehniķus, kuri apguvuši pilnu zobārstu (“Zahnarzt”) apmācības kursu atbilstoši Likumam par ārstiem, no ģimenes ārstiem, kuri ir pabeiguši zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālista (“Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde”) rezidentūru.
41. Tam, ka nosaukums zobu, mutes un žokļu medicīnas speciālists (“Facharzt für Zahn‑ Mund‑ und Kieferheilkunde”) nevar būt minēts “Atzīšanas” direktīvas 1. pantā, jo šo ārstu apmācības kurss neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā izklāstītajiem kritērijiem, nav nozīmes, jo – kā arī to atzina Komisija – “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantu iekļāva “Koordinēšanas” direktīvā tāpēc, lai ļautu zobu medicīnas speciālistiem turpināt veikt savu profesiju.
42. Pastāvot šādiem nosacījumiem, ir jāatzīmē, ka nav pamatoti, ka Komisija atsaucas uz judikatūru, saskaņā ar kuru dalībvalstīm nav jāizveido tāda zobārstu kategorija, kas neatbilst nevienai no kategorijām, kādas noteiktas ar attiecīgajām direktīvām (Tiesas 1995. gada 1. jūnija spriedums lietā C‑40/93 Komisija/Itālija, Recueil, I‑1319. lpp., 24. punkts). Pretēji ar minēto spriedumu skartajai dalībvalstij Austrijas Republika, pirmkārt, nav izveidojusi jaunu zobārstu kategoriju, bet gan tikai saglabājusi jau pastāvošo (kategoriju), un, otrkārt, zobu medicīnas speciālisti neietilpst zobārstu kategorijā, kas nav noteikta ar “Atzīšanas” un “Koordinēšanas” direktīvām. Tieši pretēji – tie īpaši ir noteikti pirmās no šīm direktīvām 19.b pantā.
43. Ņemot vērā šos apsvērumus kopumā, Komisijas otrais iebildums ir jānoraida.
44. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka, ļaujot Likuma par zobu tehniķiem ( Dentistengesetz ) 4. panta 3. punktā un 6. pantā minētajiem zobu tehniķiem (“Dentisten”) veikt savu darbību, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)] un atsaukties uz izņēmuma tiesisko regulējumu, kāds tas noteikts “Atzīšanas” direktīvas 19.b pantā, kaut arī tie neatbilst “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, kādi vajadzīgi, lai uz tiem attiektos šajās direktīvās noteiktais tiesiskais regulējums, Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši “Atzīšanas” direktīvas 1. un 19.b pantam un “Koordinēšanas” direktīvas 1. pantam; pārējā daļā prasību noraidīt.
Par tiesāšanās izdevumiem
45. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Šajā ziņā Austrijas Republika nav prasījusi piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tomēr saskaņā ar Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmo daļu, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Austrijas Republikai un Komisijai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1) ļaujot Likuma par zobu tehniķiem ( Dentistengesetz ) 4. panta 3. punktā un 6. pantā minētajiem zobu tehniķiem ( Dentisten )
– veikt savas darbības, izmantojot nosaukumu “Zahnarzt” (zobārsts) vai “Zahnarzt (Dentist)” [zobārsts (zobu tehniķis)], un
– atsaukties uz izņēmuma tiesisko regulējumu, kāds tas noteikts 19.b pantā Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvā 78/686/EEK par zobārstu diplomu, sertifikātu un citu kvalifikāciju apliecinošu dokumentu savstarpēju atzīšanu, tostarp par pasākumiem, kas palīdz sekmīgi īstenot tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību sniegt pakalpojumus, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 14. maija Direktīvu 2001/19/EK;
kaut arī tie neatbilst Padomes 1978. gada 25. jūlija Direktīvas 78/687/EEK par normatīvo un administratīvo aktu koordinēšanu attiecībā uz zobārstu darbību, kas grozīta ar Direktīvu 2001/19, 1. pantā noteiktajiem minimālajiem nosacījumiem, kādi vajadzīgi, lai uz tiem atttiektos šajās direktīvās esošais tiesiskais regulējums;
Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai uzlikti atbilstoši Direktīvas 78/686 1. un 19.b pantam un Direktīvas 78/687 1. pantam;
2) prasību pārējā daļā noraidīt;
3) Austrijas Republika un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.