Predbežné znenie
NÁVRHY
GENERÁLNEHO
ADVOKÁTA
JEAN
RICHARD
DE
LA
TOUR
prednesené
30. októbra
2025(1)
Vec C‑571/24
YO,
CT
proti
Bundesrepublik Deutschland,
za účasti:
Kreis Bergstraße
[návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania, ktorý
podal
Oberverwaltungsgericht
Berlin‑Brandenburg
(Vyšší
správny
súd
Berlín‑Brandenbursko,
Nemecko)]
„ Návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania – Priestor
slobody,
bezpečnosti a spravodlivosti – Prisťahovalecká
politika – Smernica 2003/86/ES – Právo
na
zlúčenie
rodiny – Článok 10 ods. 3 písm. a) – Zlúčenie
rodiny
utečenca,
ktorý
prišiel
ako
maloletá
osoba
bez
sprievodu,
so
svojimi
prvostupňovými
príbuznými v priamej
vzostupnej
línii – Maloletá
osoba
bez
sprievodu,
ktorá
dosiahla
plnoletosť
pred
priznaním
postavenia
utečenca a vyhlásením
rozsudku z 12. apríla
2018,
A a S
(C‑550/16,
EU:C:2018:248) – Dôsledky,
ktoré
treba
vyvodiť z tohto
rozsudku,
pokiaľ
ide o dátum
podania
žiadosti o zlúčenie
rodiny “
I.      Úvod
1.        Týmto
návrhom
na
začatie
prejudiciálneho
konania
sa
od
Súdneho
dvora
žiada,
aby
spresnil
dôsledky,
ktoré
treba
vyvodiť
z jeho
rozsudku z 12. apríla
2018,
A a S(2),
pokiaľ
ide o vybavenie
žiadosti o zlúčenie
rodiny
podanej
na
základe článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice 2003/86/ES(3) rodičmi
mladého
štátneho
príslušníka
tretej
krajiny
(ďalej
len
„garant“)(4),
ktorý
vstúpil
na
územie členského štátu ako maloletá osoba bez sprievodu, a počas
konania o posúdení
jeho
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
dosiahol
plnoletosť a postavenie
utečenca
mu
bolo
priznané
pred
vyhlásením
tohto
rozsudku.
2.        Súdny
dvor v uvedenom
rozsudku
objasnil
podmienky,
za
ktorých
sa
maloleté
osoby
bez
sprievodu,
ktoré v priebehu
tohto
konania
dosiahli
plnoletosť,
môžu
domáhať
práva
na
zlúčenie
rodiny
podľa
priaznivejších
ustanovení
stanovených v tomto
článku.
Súdny dvor
konkrétne
rozhodol,
že
žiadosť o zlúčenie
rodiny
musí
byť v zásade
podaná v lehote
troch
mesiacov
odo
dňa,
kedy
bola
dotknutá
„maloletá osoba“
uznaná za
utečenca.(5)
3.        V prejednávanej
veci
však
dotknutý
„maloletý“
získal
postavenie
utečenca k dátumu,
ktorý
značne
predchádzal
dátumu
vyhlásenia
rozsudku
A a S,
takže
táto
lehota
troch
mesiacov
už
uplynula v čase,
keď
jeho
rodičia
YO a CT,
obaja
sýrski
štátni
príslušníci s bydliskom v Turecku,
chceli
uplatniť
právo
na
zlúčenie
rodiny
stanovené v článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86.
Vyššie
uvedené
súvislosti
tvoria
pozadie
prejednávanej
veci,
keďže
generálny
konzulát
Nemecka v Istanbule
(Turecko)
zamietol
ich
žiadosť z dôvodu,
že
toto
právo
zaniklo
plnoletosťou
dieťaťa a že v každom
prípade
ich
žiadosť
nebola
podaná
čo
najskôr
po
tom,
ako
bolo
ich
synovi
priznané
postavenie
utečenca.
4.        Oberverwaltungsgericht
Berlin‑Brandenburg
(Vyšší
správny
súd
Berlín‑Brandenbursko,
Nemecko),
vnútroštátny
súd,
ktorý
podal
návrh
na
začatie
prejudiciálneho
konania,
sa
Súdneho
dvora v podstate
pýta,
či
je
potrebné
upraviť
pravidlá,
ktoré
Súdny
dvor
stanovil v rozsudku
A a S, a najmä,
či
je
potrebné,
aby
lehota
troch
mesiacov
začala
plynúť
odo
dňa
vyhlásenia
tohto
rozsudku,
alebo
či
je
možné
ju
predĺžiť.
Nemecká
vláda
vo
svojich
písomných
pripomienkach
navrhuje,
aby
podanie
žiadosti o zlúčenie
rodiny
podliehalo
absolútnej
vekovej
hranici,
po
ktorej prekročení
už
takáto
úprava
nebude
možná.
5.        V týchto
návrhoch
vysvetlím
dôvody,
pre
ktoré
nesúhlasím s myšlienkou,
že v takej
špecifickej
situácii,
akou
je
táto,
treba
pre
podanie
žiadosti o zlúčenie
rodiny
založenej
na článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
zachovať
dodržanie
pevne
stanovenej
lehoty
troch
mesiacov
odo
dňa
vyhlásenia
rozsudku
A et S.
Súdnemu
dvoru
naopak navrhnem,
aby
uplatnil
domnienku, a teda
stanovil
lehotu
troch
mesiacov
odo
dňa,
keď
sa
predpokladá,
že
garant
sa o tomto
rozsudku
dozvedel.
II.    Právny rámec
A.      Právo Únie
6.        Článok 1 smernice
2003/86
znie:
„Účelom
tejto
smernice
je
určiť
podmienky
na
uplatňovanie
práva
na
zlúčenie
rodiny
štátnymi
príslušníkmi
tretích
krajín,
ktorí
sa
oprávnene
zdržiavajú
na
území
členských
štátov.“
7.        Podľa článku 2 písm. f)
tejto
smernice:
„Na
účely
tejto
smernice:
…
f)      ‚maloletý
bez
sprievodu‘
je
štátny
príslušník
tretej
krajiny
alebo
osoba
bez
štátnej
príslušnosti
mladšia
ako
osemnásť
rokov,
ktorý
prichádza
na
územie
členských
štátov
bez
sprievodu
dospelého,
ktorý
je
zo
zákona
alebo
podľa
obyčajového
práva
za
neho
zodpovedný, a dovtedy,
kým
nie
je
právoplatne
zverený
do
starostlivosti
takejto
osoby,
alebo
maloletý,
ktorý
zostal
bez
sprievodu
po
vstupe
na
územie
členských
štátov.“
8.        V kapitole V
uvedenej
smernice s názvom
„Zlúčenie
rodiny
utečencov“ článok 10 ods. 3 písm. a)
uvádza:
„Ak
je
utečencom
maloletá
osoba
bez
sprievodu,
členské
štáty:
a)      povolia
vstup a pobyt
na
účely
zlúčenia
rodiny
jej
prvostupňovým
príbuzným v priamej
vzostupnej
línii
bez
toho,
aby
sa
uplatnili
podmienky
ustanovené v článku 4 ods. 2 písm. a).“
B.      Nemecké právo
9.        V § 36
Gesetz
über
den
Aufenthalt,
die
Erwerbstätigkeit
und
die
Integration
von
Ausländern
im
Bundesgebiet
(zákon o pobyte,
zárobkovej
činnosti a integrácii
cudzích
štátnych
príslušníkov
na
spolkovom
území)(6) z 30. júla
2004(7) (ďalej
len
„AufenthG“),
nazvanom
„Zlúčenie
rodiny
rodičov a iných
rodinných
príslušníkov“,
sa v odseku 1
stanovuje:
„Rodičom
maloletého
cudzinca,
ktorý
je
držiteľom
povolenia
na
pobyt
podľa § 23 ods. 4, § 25 ods. 1
alebo § 25 ods. 2
prvej
vety
prvej
alternatívy,
povolenia
na
trvalý
pobyt
podľa § 26 ods. 3
alebo
povolenia
na
trvalý
pobyt
podľa § 26 ods. 4
po
vydaní
povolenia
na
pobyt
podľa § 25 ods. 2
prvej
vety
druhej
alternatívy,
sa
odchylne
od § 5 ods. 1 bodu 1 a § 29 ods. 1 bodu 2 udelí
povolenie
na
pobyt,
ak
sa
ani
jeden z rodičov,
ktorý
má
dieťa v starostlivosti,
nezdržiava
na
území Spolkovej republiky Nemecko.“
III. Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
10.      Garant
je
sýrsky
štátny
príslušník
kurdského
pôvodu,
ktorý
sa
narodil
31. januára
1999.
Na
nemecké
územie
vstúpil
6. augusta 2015
vo
veku
16
rokov.
Zastúpený
opatrovníčkou
podal
žiadosť o medzinárodnú
ochranu, a to
3. júna
2016,
keď
mal
17
rokov a 4
mesiace.
Bundesamt
für
Migration
und
Flüchtlinge
(Spolkový
úrad
pre
migráciu a utečencov,
Nemecko)
mu
rozhodnutím z 15. mája
2017,
vo
veku
18
rokov a 3
mesiace,
priznal
postavenie
utečenca.
11.      Rodičia
garanta
po
skončení
konania o posúdení
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
nepodali
žiadosť o zlúčenie
rodiny,
pretože
ich
dieťa
bolo
opakovane
informované
svojou
opatrovníčkou,
advokátom,
ako
aj
rôznymi
príslušnými
cudzineckými
orgánmi a organizáciami,
že v súlade s judikatúrou
Bundesverwaltungsgericht
(Spolkový
správny
súd,
Nemecko)
právo
rodičov
na
zlúčenie s ich
dieťaťom,
ktorému
bolo
priznané
postavenie
utečenca,
podľa § 36 ods. 1
AufenthG
existovalo
len
do
dňa,
keď
dieťa
dosiahlo
plnoletosť.(8) Vzhľadom
na
túto
judikatúru a rozhodovaciu
prax
orgánov,
ktorá z nej
vyplývala v čase
skutkových
okolností
vo
veci
samej,
teda
podľa
vnútroštátneho
súdu
žiadosti o zlúčenie
rodiny
založené
na článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
utečencov
nachádzajúcich
sa v takejto
situácii
nemali
žiadnu
nádej
na
úspech.
12.      Súdny
dvor v rozsudku
A a S
rozhodol,
že článok 2 ab
initio písm. f)
smernice
2003/86 v spojení s článkom 10 ods. 3 písm. a)
tejto
smernice
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že
za
„maloletú osobu“ v zmysle
tohto
ustanovenia
sa
musí
považovať
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ktorý
bol
mladší
ako
18
rokov v čase
vstupu
na
územie
členského
štátu a podania
žiadosti o azyl v tomto
štáte,
ale
ktorý
počas
konania o azyle
dosiahol
plnoletosť a následne
bol
uznaný
za
utečenca.(9) V takom
prípade
musí
byť
podľa
Súdneho
dvora
žiadosť o zlúčenie
rodiny
podaná v „primeranej
lehote“ a v zásade
musí
byť
podaná v lehote
troch
mesiacov
odo
dňa,
kedy
bolo
dotknutej „maloletej osobe“
priznané
postavenie
utečenca.(10)
13.      Po
oboznámení
sa s týmto
rozsudkom a na
jeho
základe
garant
listom z 24. apríla
2018
požiadal
príslušný
cudzinecký
orgán
štátnej
správy,
teda veľvyslanectvo
Nemecka v Turecku a generálny
konzulát
Nemecka v Istanbule, o vydanie
povolenia
na
pobyt
na
účely
zlúčenia
rodiny
so
svojimi
rodičmi a súrodencami.
Okrem
toho
preventívne
podal
žiadosť o restitutio in integrum,
pokiaľ
ide o trojmesačnú
lehotu,
ktorú
je v súlade s rozhodnutím
Súdneho
dvora
A a S
potrebné
dodržať.
Jeho
rodičia
zasa
listom z 11. júla
2018,
adresovaným
veľvyslanectvu
Nemecka v Ankare (Turecko) a generálnemu
konzulátu
Nemecka v Istanbule,
požiadali o vydanie
víz
na
účely
zlúčenia
rodiny.
Dňa
20. novembra
2018
sa
dostavili
na
generálny
konzulát v Istanbule,
aby
podali
svoju
žiadosť
osobne.
14.      Rozhodnutiami z 10. apríla
2019
generálny
konzulát
Nemecka v Istanbule
zamietol
tieto
žiadosti z dôvodu,
že
právo
na
zlúčenie
rodiny
rodičov
utečenca
existuje
len
do
dosiahnutia
jeho
plnoletosti a že
títo
rodičia v každom
prípade
svoju
žiadosť
nepodali
čo
najskôr
po
tom,
ako
bolo
ich
synovi
priznané
postavenie
utečenca.
15.      Rozsudkom z 30. marca 2021
Verwaltungsgericht
Berlin
(Správny
súd
Berlín,
Nemecko)
zamietol
žalobu
podanú
rodičmi
garanta
proti
rozhodnutiu
generálneho
konzulátu
Nemecka v Istanbule.
Po
prvé
rozhodol,
že
právo
na
zlúčenie
rodiny
nie
je
možné
založiť
ani
na § 36 ods. 1
AufenthG,
ktorý
vyžaduje,
aby
bol
garant v čase
vydania
správneho
rozhodnutia
maloletou osobou,
ani
na článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86,
podľa
ktorého
musí
byť
ich
žiadosť
podaná v lehote
troch
mesiacov
od
priznania
postavenia
utečenca,
stanovenej v rozsudku A a S.
Po
druhé
konštatoval,
že
neexistuje
dôvod
na
predĺženie
lehoty
ani
na
odklad
začiatku
jej
plynutia.
Po
tretie
rozhodol,
že
navrátenie
do
pôvodného
stavu
alebo
„strpenie“ z dôvodu
vyššej
moci
neprichádzajú
do
úvahy,
keďže
okolnosť,
že
žalobcovia
nekonali
včas z dôvodu,
že
ich
žiadosť
bola
odsúdená
na
neúspech,
nepredstavuje
prípustnú
prekážku.
16.      Žalobcovia
vo
svojom
odvolaní
podanom
na
Oberverwaltungsgericht
Berlin
Brandenburg
(Vyšší
správny
súd
Berlín‑Brandenbursko)
tvrdili,
že
im
nemožno
vyčítať
nedodržanie
trojmesačnej
lehoty
vyplývajúcej z rozsudku
A a S,
keďže
táto
lehota
mohla
začať
plynúť
až
od
okamihu,
keď
sa s ním
dotknuté
osoby
oboznámili. V prejednávanej
veci
to
tak
však
nebolo,
pretože
žalobcovia
nemohli
pred
uverejnením
tohto
rozsudku
vedieť,
že
majú
právo
na
zlúčenie
rodiny
so
svojím
synom
aj
napriek
tomu,
že
ich
syn
dosiahol
plnoletosť.
Dovtedy
totiž
platila
judikatúra
Bundesverwaltungsgericht
(Spolkový
správny
súd),
ktorý
ako
najvyšší
vnútroštátny
súd
rozhodol,
že
na
zlúčenie
rodičov s dieťaťom,
ktorému
bolo
priznané
postavenie
utečenca
podľa § 36 ods. 1
AufenthG
sa v súlade
so
smernicou
2003/86
vyžaduje,
aby v čase
podania
žiadosti o zlúčenie
rodiny
bolo
dieťa
ešte
maloleté.
Navyše
dodržanie
lehoty
troch
mesiacov
od
priznania
postavenia
utečenca
na
podanie
takejto
žiadosti
sa
predtým
nevyžadovalo,
ale
bolo
zavedené
až
uvedeným rozsudkom Súdneho
dvora.
17.      S prihliadnutím
na
argumenty
žalobcov
sa
vnútroštátny
súd
pýta
na
spôsob,
akým
po
vyhlásení
rozsudku
A a S môžu
žalobcovia
uplatniť
svoje právo
na
zlúčenie
rodiny
uvedené v článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86.
18.      Za
týchto
podmienok
Oberverwaltungsgericht
Berlin‑Brandenburg
(Vyšší
správny
súd
Berlín‑Brandenbursko)
rozhodol
prerušiť
konanie a položiť
Súdnemu
dvoru
tieto
prejudiciálne
otázky:
„1.      Uplatňuje
sa
lehota
troch
mesiacov
od
priznania
postavenia
utečenca,
ktorá
sa
podľa
rozsudku
[A a S]
musí
dodržať v prípade
žiadosti o zlúčenie
rodiny
podanej
na
základe
článku 10
ods. 3 písm. a)
[smernice
2003/86], a to
bez
akejkoľvek
úpravy,
ak
žiadateľ o zlúčenie
rodiny v čase
vstupu
na
územie
členského
štátu a podania
žiadosti o azyl v [tomto]
štáte
ešte
nedosiahol
vek
18
rokov,
ale
plnoletosť
dosiahol
počas
azylového
konania,
pričom
táto
lehota
už v deň
vyhlásenia
[tohto
rozsudku]
uplynula a podľa
vtedajšej
praxe
orgánov a judikatúry
vyšších
súdov
dotknutého
členského
štátu
žiadosť o zlúčenie
rodiny
utečenca,
ktorý
dosiahol
plnoletosť,
už
nemala
nádej
na
úspech?
2.      Ak
je
odpoveď
na
prvú
otázku
záporná,
začína
lehota v takýchto
prípadoch
plynúť
až
neskôr
alebo
sa
má
uplatniť
predĺžená
lehota?“
19.      Písomné
pripomienky
predložili
žalobcovia,
nemecká
vláda a Európska
komisia.
Títo
účastníci
konania a oprávnené
subjekty
sa
zúčastnili
na
pojednávaní
18. septembra
2025,
počas
ktorého
odpovedali
aj
na
otázky
položené
Súdnym
dvorom
na
ústne
zodpovedanie.
IV.    Analýza
20.      Svojimi
prejudiciálnymi
otázkami,
ktoré
treba
podľa
môjho
názoru
preskúmať
spoločne,
vnútroštátny
súd
žiada
Súdny
dvor,
aby
spresnil
dôsledky,
ktoré
treba
vyvodiť z rozsudku
A a S,
pokiaľ
ide o vybavenie
žiadosti o zlúčenie
rodiny
podanej
na
základe článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
rodičmi
maloletej
osoby
bez
sprievodu,
ktorá
dosiahla
plnoletosť
počas
konania o posúdení
jej
žiadosti o medzinárodnú
ochranu a ktorej
bolo
priznané
postavenie
utečenca k dátumu,
ktorý
značne
predchádza
dátumu
vyhlásenia
tohto
rozsudku.
Súdny
dvor
má
najmä
určiť
podmienky
uplatňovania
lehoty
na
podanie
žiadosti o zlúčenie
rodiny v takejto
situácii.
21.      Skôr,
ako
pristúpim k posúdeniu
tejto
otázky a aby som
presne
určil
jej
rozsah,
považujem
za
dôležité
pripomenúť
pozadie
tejto
veci.
22.      Na
jednej
strane
Súdny
dvor
neobmedzil
časové
účinky(11) rozsudku
A a S.
23.      Na
druhej
strane
zdôrazňujem,
že
podľa
ustálenej
judikatúry
rozsudok
vydaný v konaní o prejudiciálnej
otázke
nemá
konštitutívnu,
ale
len
deklaratórnu
povahu.(12) Výklad článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86,
ktorý
Súdny
dvor
poskytol v rámci
prejudiciálneho
konania v rozsudku
A a S,
ktorý
bol
potvrdený
rozsudkom z 30. januára 2024,
Landeshauptmann von Wien (Zlúčenie rodiny s maloletým utečencom)(13),
objasnil a spresnil
význam a pôsobnosť
tohto
článku
tak,
ako
mal
byť
chápaný a uplatňovaný
od
nadobudnutia
jeho
účinnosti.
24.      V tejto
súvislosti
pripomínam,
že
Súdny
dvor
rozhodol,
že
taká
správna a súdna
prax,
ako
je
prax
uplatňovaná
voči
navrhovateľom v prejednávanej
veci,
ktorá
podmieňuje
právo
na
zlúčenie
rodiny
založené
na článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
dňom,
kedy
bolo
dotknutej maloletej osobe
priznané
postavenie
utečenca,
je v rozpore s právom
Únie,(14) a to z troch
dôvodov:
–        po
prvé
preto,
že
takáto
prax
tým,
že
podmieňuje
právo
na
zlúčenie
rodiny
uvedené v tomto
ustanovení
väčšou
či
menšou
rýchlosťou
vybavenia
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
príslušnými
vnútroštátnymi
orgánmi,
spochybňuje
potrebný
účinok
uvedeného
ustanovenia,
–        po
druhé
preto,
že
táto
prax
tým,
že
odrádza
tieto
orgány
od
prednostného
posudzovania
žiadostí o medzinárodnú
ochranu
podaných
maloletými
osobami
bez
sprievodu,
je v rozpore s cieľom
poskytnúť
osobitnú
ochranu
utečencom,
najmä
maloletým
osobám bez
sprievodu, a porušuje článok 24 ods. 2 a 3
Charty
základných
práv
Európskej
únie,
a
–        po
tretie
preto,
lebo
uvedená
prax
je v rozpore
so
zásadami
rovnosti
zaobchádzania a právnej
istoty,
keďže
spôsobuje,
že
pre
dotknutú maloletú osobu
je
úplne
nepredvídateľné,
či
bude
mať
právo
na
zlúčenie
rodiny
so
svojimi
rodičmi.
25.      Prejednávaná
vec
je
ukážkou
dôsledkov
takejto
správnej a súdnej
praxe.
26.      Garant
totiž
svoju
žiadosť o medzinárodnú
ochranu
podal
vo
veku
17
rokov a 4
mesiacov,
čo
je
vek
blízky
plnoletosti,
čo
by
odôvodňovalo
rýchle
posúdenie
jeho
žiadosti.
Napriek
tomu,
že
členské
štáty
sú
pravidelne
vyzývané,
aby
prednostne
vybavovali
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
maloletých
osôb bez
sprievodu, a to s cieľom
zohľadniť
ich
osobitnú
zraniteľnosť,
konanie o posúdení
žiadosti
garanta
trvalo
jedenásť
mesiacov,
čo
je
doba,
ktorá
je
oveľa
dlhšia,
než
je
obvyklé, a ktorá
je v rozpore s ustanoveniami článku 31 ods. 3
smernice
2013/32/EÚ(15).
Počas
tohto
konania
teda
dotknutý
maloletý
prirodzene
dosiahol
plnoletosť,
pričom
jeho
rodičia
žijúci v Turecku
zároveň
stratili
právo
podať
žiadosť o zlúčenie
rodiny
na
základe článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86, a to
na
základe
uplatnenia
vtedajšej
nemeckej
správnej a súdnej
praxe.
27.      V nadväznosti
na
vyhlásenie
rozsudku
A a S, z ktorého
vyplýva
nezlučiteľnosť
správnej a súdnej
praxe
dotknutej
vo
veci
samej s právom
Únie,
zásada
efektivity
vyžadovala,
aby
príslušné
nemecké
orgány
zabezpečili
plný
účinok
práva
na
zlúčenie
rodiny
založeného
na článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86, a to
tak,
že
takúto
prax
na
účely
posúdenia
žiadosti o zlúčenie
rodiny
podanej
žalobcami
neuplatnia.(16)
28.      Generálny
konzulát
Nemecka v Istanbule
teda
nemohol
zamietnuť
žiadosť
podanú
žalobcami z dôvodu,
že
takéto
právo
existovalo
len
do
chvíle,
než
ich
syn
dosiahol
plnoletosť.
Okrem
toho
im
nemohol
vytýkať,
že
nepodali
žiadosť
čo
najskôr
po
tom,
ako
bolo
garantovi
priznané
postavenie
utečenca.
Je
totiž
zrejmé,
že v situácii, o akú
ide v prejednávanej
veci,
ktorá
nastala
pred
vyhlásením
rozsudku A a S,
sa
voči
žalobcom
nemožno
odvolávať
na
uplynutie
lehoty,
ktorej
princíp
ani
dĺžka
trvania
ešte v čase,
keď
príslušný
vnútroštátny
orgán
priznal
ich
dieťaťu
postavenie
utečenca,
neboli
formálne
stanovené.
Neexistencia
jasne
vymedzenej
lehoty
teda
podľa
môjho
názoru
spôsobuje
neprípustnosť
tvrdenia,
že
táto
lehota
nebola
dodržaná.(17)
29.      Vnútroštátnemu
súdu,
ktorý
rozhoduje o žalobe o neplatnosť
zamietavého
rozhodnutia
generálneho
konzulátu
Nemecka v Istanbule
teda
prináleží,
aby
zabezpečil
plný
účinok článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
na
účely
vyriešenia
sporu,
ktorý
prejednáva.
Podľa
zásady
lojálnej
spolupráce
stanovenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ to
znamená
odstránenie
protiprávnych
dôsledkov,
ktoré
vyplynuli z takéhoto
porušenia
práva
Únie, a najmä
nápravu
škôd,
ktoré
toto
porušenie
spôsobilo
dotknutým
osobám.(18)
30.      Uvedený
vnútroštátny
súd
sa
práve
na
tento
účel
obrátil
na
Súdny
dvor.
31.      V prejednávanej
veci
je
nesporné,
že
opatrenie,
ktoré
by
najlepšie
napravilo,
prinajmenšom s účinkom
do
budúcnosti,
právnu a skutkovú
situáciu, v ktorej
by
sa
osoby,
akými
sú
žalobcovia,
nachádzali v prípade
neexistencie
predmetnej
správnej a súdnej
praxe,
by
spočívalo v uznaní
prípustnosti
žiadosti o zlúčenie
rodiny,
ktorú
podali
po
vyhlásení
rozsudku
A a S.
Ako
však
zdôraznila
Komisia,
nejde o to,
aby
sa
všetci
utečenci,
ktorí
mali v čase
ich
vstupu
na
územie
hostiteľského
členského
štátu
postavenie
maloletých
osôb
bez
sprievodu a ktorí
sa
počas
konania o posúdení
ich
žiadosti o medzinárodnú
ochranu
stali
plnoletými,
mohli
dovolávať
výhod z tohto
rozsudku
bez
akéhokoľvek
časového
obmedzenia
po
jeho
vyhlásení.
Vzhľadom
na
neodvratné
plynutie
času
už
totiž
títo
utečenci
mohli
dosiahnuť
dostatočne
vysoký
vek,
ktorý
nevyhnutne
neodôvodňuje
priznanie
práva
na
zlúčenie
rodiny
podľa článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86.
32.      V dôsledku
toho
je
nutné
stanoviť
lehotu
po
dátume
vyhlásenia
rozsudku
A a S,
počas
ktorej
mala
byť
takáto
žiadosť o zlúčenie
rodiny
podaná,
ako
aj začiatok plynutia takejto lehoty.
33.      Vnútroštátny
súd,
Komisia a nemecká
vláda
sa v podstate
zhodujú
na
stanovení
lehoty
troch
mesiacov
odo
dňa
vyhlásenia
rozsudku
A a S.
Podľa
nemeckej
vlády
je
nevyhnutné,
aby
táto
lehota
začala
plynúť
odo
dňa,
keď
sa
mladý
dospelý
mohol s týmto
rozsudkom
objektívne
oboznámiť, a to s cieľom
zabezpečiť
rovnaké a predvídateľné
zaobchádzanie
so
všetkými
žalobcami.
Táto
vláda
tak
nesúhlasí s tým,
aby
uvedená
lehota
začala
plynúť
odo
dňa,
keď
sa s ňou
mladý
dospelý
mohol
skutočne
oboznámiť, a to z dôvodu,
že
takýto
postup
by
bol v rozpore
so
zásadou
rovnosti
zaobchádzania a s požiadavkami
právnej
istoty.
Prístup
Komisie
je
diferencovanejší,
pretože
navrhuje
zohľadniť
osobitné
okolnosti,
za
ktorých
omeškanie s podaním
žiadosti o zlúčenie
rodiny
môže
byť
„objektívne
ospravedlniteľné“.
Pokiaľ
ide o žalobcov,
navrhujú,
aby
táto
lehota
troch
mesiacov
začala
plynúť
po
uplynutí
lehoty
dvoch
týždňov
odo
dňa
vyhlásenia
uvedeného
rozsudku,
čo
je
lehota,
ktorá
by
každému
umožnila
oboznámiť
sa s daným
rozsudkom.
34.      Zdôrazňujem,
že
je
nesporné,
že v takej
špecifickej
situácii, o akú
ide v prejednávanej
veci,
musí
byť
žiadosť o zlúčenie
rodiny
podaná v primeranej
lehote.
To
nikto
nespochybňuje.
Ako
Súdny
dvor
rozhodol v rozsudku
A a S,
bolo
by
„v rozpore s cieľom článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86,
aby
sa
utečenec,
ktorý
mal
postavenie
maloletého
bez
sprievodu v momente
podania
žiadosti
[o medzinárodnú
ochranu],
ale
ktorý
sa
stal v priebehu
konania
plnoletým,
mohol
odvolávať
na
toto
ustanovenie
na
účely
zlúčenia
rodiny
bez
akéhokoľvek
časového
obmedzenia“(19).
35.      Stanovenie
lehoty
troch
mesiacov
odo
dňa
vyhlásenia
rozsudku A a S,
ako
to
navrhuje
najmä
nemecká
vláda,
sa
mi
však
nezdá
byť
primerané.
Hoci
sa
totiž
zdá,
že
toto
riešenie
je
inšpirované
riešením,
ku
ktorému v tomto
rozsudku
dospel
Súdny
dvor,
situácia, v ktorej
sa
nachádzajú
žalobcovia,
nie
je
porovnateľná
so
situáciou, v ktorej
sa
nachádzali
žalobcovia
vo
veci, v ktorej
bol
vydaný
uvedený
rozsudok.
36.      V uvedenej
veci
je
lehota
na
podanie
žiadosti o zlúčenie
rodiny,
ktorá
začína
plynúť
odo
dňa
priznania
postavenia
utečenca,
odôvodnená
tým,
že
žiadateľovi o medzinárodnú
ochranu
je
rozhodnutie o priznaní
jeho
postavenia
utečenca
doručené,
pretože
ide o individuálne
rozhodnutie. V súlade s článkom 22
smernice
2011/95/EÚ(20) ho
hostiteľský
členský
štát
informuje o právach a povinnostiach
týkajúcich
sa
tohto
postavenia,
medzi
ktoré
patrí
právo
na
zlúčenie
rodiny
uznané v článku 9 ods. 1
smernice
2003/86. V dôsledku
toho
je
dotknutá
osoba
plne
informovaná v jazyku,
ktorému
rozumie, o opatreniach,
ktoré
má
bezodkladne
prijať
na
účely
účinného
uplatnenia
svojho
práva
na
zlúčenie
rodiny
založeného
na článku 10 ods. 3 písm. a)
tejto
smernice.
37.      V prípade, o ktorý
ide
vo
veci
samej,
je
však
situácia
úplne
odlišná.
Rozsudok
A a S
totiž
garantovi
ani
jeho
rodičom
nebol
doručený,
ani
oficiálne
oznámený,
keďže
ani
jeden z nich
nebol
účastníkom
konania, v ktorom
bol
tento
rozsudok
vydaný. Z diskusií
na
pojednávaní
vyplýva,
že
uvedenému
rozsudku
bola v Nemecku, a najmä v prostredí
rôznych
združení,
venovaná
určitá
pozornosť, a je
pravda,
že
garant a jeho
rodičia
preukázali
mimoriadnu
obozretnosť a náležitú
starostlivosť
tým,
že
svoje
žiadosti o zlúčenie
rodiny
podali v lehote
troch
mesiacov
od
vyhlásenia
tohto
rozsudku.
Nemyslím
si
však,
že
ich
prípad
je
možné
zovšeobecniť.
Vzhľadom
na
rôznorodosť
situácií, s ktorými
je
možné
sa
stretnúť,
nemožno
od
mladého
dospelého
utečenca,
ktorý
už
nemá
nárok
na
povinné
zastúpenie a starostlivosť
zo
strany
svojho
zákonného
opatrovníka, a teda
už
nevyhnutne
nedisponuje
informáciami a radami
od
kvalifikovaného
personálu,
rozumne
očakávať,
že
sa
dozvie o rozsudku
A a S v deň
jeho
uverejnenia,
že z neho
vyvodí
právne
dôsledky a že
začne
bezodkladne
vykonávať
kroky
smerujúce k dosiahnutiu
zlúčenia
rodiny,
pričom
jeho
znalosť
jazyka a postupov
hostiteľského
členského
štátu
môže
byť
dosť
chabá.
38.      To
platí o to
viac
vo
vzťahu k rodičom,
ktorí
žijú v krajine
pôvodu
alebo v inej
tretej
krajine.
39.      Podriadiť
týchto
mladých
dospelých
utečencov
alebo
ich
rodičov
rovnako
prísnym
požiadavkám,
aké
sa
očakávajú v rozsudku
A a S, a vyžadovať
od
nich,
aby
povinne
uplatnili
svoje
práva
na
zlúčenie
rodiny v lehote
troch
mesiacov
odo
dňa
vyhlásenia
tohto
rozsudku,
sa
mi
zdá
neprimerané
vzhľadom
na
veľmi
špecifickú
situáciu, v ktorej
sa
nachádzajú a ktorá
objektívne
ospravedlňuje
oneskorené
podanie
ich
žiadosti.
40.      Stanovenie
lehoty
troch
mesiacov
odo
dňa,
keď
sa
garant
skutočne
dozvedel o rozsudku
A a S,
sa
mi
však
tiež
nezdá
byť
uspokojivým
postupom.
Tento
dátum
totiž
pre
príslušný
vnútroštátny
orgán
nie
je
ľahko
identifikovateľný, a navyše
hrozí
riziko
zneužitia
zo
strany
dotknutých
osôb.
Uvedený
dátum
by
ďalej
mohol
byť
mimoriadne
časovo
vzdialený, v dôsledku
čoho
by
takýto
postup
mohol
byť v rozpore s cieľmi
režimu
stanoveného v článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86.
Takýto
postup
by
napokon
porušoval i požiadavku
právnej
istoty a zjavne
by
viedol k rozdielnemu
zaobchádzaniu s garantmi,
keďže
začiatok
plynutia
tejto
lehoty
by
sa
líšil v závislosti
od
osobitných
okolností. V tejto
súvislosti
teda
súhlasím s obavami,
ktoré
vyjadrila
nemecká
vláda.
41.      S cieľom
vyhnúť
sa
týmto
úskaliam
navrhujem
uplatniť
domnienku, a teda
stanoviť
začiatok
plynutia
tejto
trojmesačnej
lehoty
odo
dňa,
keď
sa
predpokladá,
že
sa
garant o rozsudku
A a S
dozvedel.
Vzhľadom
na
špecifické
ťažkosti, s ktorými
sa
mohol
mladý
utečenec
stretnúť,
než
bol
plne
informovaný o judikatúre
Súdneho
dvora,
je
rozumné
predpokladať,
že
sa o tomto
rozsudku
mohol
dozvedieť
po
uplynutí
šiestich
mesiacov
od
jeho
vyhlásenia.(21)
42.      Uplatnenie
takejto
domnienky
umožňuje v situácii, o akú
ide v prejednávanej
veci,
účinne
uplatniť
právo
na
zlúčenie
rodiny
založené
na článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86,
pričom
zároveň
zaručuje,
že
ciele
tohto
režimu
nebudú
porušené
tým,
že
sa
časovo
obmedzí
uplatňovanie
priaznivejších
ustanovení,
ktoré
sa
vzťahujú
na
maloleté
osoby
bez
sprievodu
na
účely
zlúčenia
rodiny.
43.      Ak
by
Súdny
dvor
stanovil
túto
domnienku,
uplatnil
by
voči
garantom
zásadu,
podľa
ktorej
neznalosť
zákona
neospravedlňuje,
pričom
by
zároveň
uznal,
že
títo
garanti
nemusia
mať
nevyhnutne k dispozícii
dostatočné
nástroje
na
to,
aby
boli
okamžite a v plnom
rozsahu
informovaní o judikatúre
Súdneho
dvora.
Zjednodušením
dôkazného
bremena
by
Súd
umožnil
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu
určiť
dátum,
od
ktorého v tejto
situácii
začína
plynúť
trojmesačná
lehota
na
podanie
žiadosti o zlúčenie
rodiny,
čím
by
bola
zabezpečená
istota, a najmä
predvídateľnosť
normy,
ako
aj
rovnosť
zaobchádzania
so
žiadateľmi o zlúčenie
rodiny.
44.      Vzhľadom
na
dôležitosť
dotknutých
záujmov
by
však
uvedená
domnienka
nemala
príslušnému
vnútroštátnemu
orgánu
brániť v tom,
aby
zohľadnil
všetky
okolnosti
vlastné
každej
veci, a prípadne
určil,
do
akej
miery
možno
žiadosť o zlúčenie
rodiny,
ktorá
bola
podaná
po
uplynutí
tejto
lehoty,
považovať
za
prípustnú, a to
vzhľadom
na
povahu
dôvodov
odôvodňujúcich
toto
omeškanie a na
náležitú
starostlivosť,
ktorú
garant
alebo
jeho
rodinní
príslušníci
preukázali.
45.      Vzhľadom
na
tieto
úvahy
sa
domnievam,
že
žiadosť o zlúčenie
rodiny
podaná
na
základe článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
rodičmi
maloletej osoby bez
sprievodu,
ktorá
dosiahla
plnoletosť
počas
konania o posúdení
jej
žiadosti o medzinárodnú
ochranu a ktorej
bolo
priznané
postavenie
utečenca
pred
vyhlásením
rozsudku
A a S,
musí
byť
podaná
do
troch
mesiacov
odo
dňa,
kedy
sa
predpokladá,
že
garant
alebo
jeho
rodinní
príslušníci
sa o tomto
rozsudku
dozvedeli,
t. j. od
uplynutia
šiestich
mesiacov
odo
dňa
vyhlásenia
uvedeného
rozsudku.
46.      Pokiaľ
ide o návrh
nemeckej
vlády
uvedený v jej
pripomienkach,
podľa
ktorého
je
potrebné
túto
žiadosť o zlúčenie
rodiny
spojiť s absolútnou
vekovou
hranicou
21
rokov,
aby
bolo
zabezpečené
zachovanie
väzby s postavením
maloletej
osoby,
domnievam
sa,
že v prejednávanej
veci
nie
je
potrebné, a dokonca
ani
vhodné,
aby
Súdny
dvor o takomto
návrhu
rozhodol.
47.      Po
prvé
všeobecné
pravidlo,
podľa
ktorého
žiadosť o zlúčenie
rodiny
založená
na článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
musí
byť
podaná
predtým,
ako
utečenec
dovŕši
vek
21
rokov,
patrí
medzi
pravidlá
hmotného
práva
Únie.
Treba
však
konštatovať,
že
hoci
normotvorca
Únie v článku 4 ods. 5
tejto
smernice
stanovuje
minimálny
vek
garanta s cieľom
zabrániť
núteným
manželstvám, v článku 10 ods. 3 písm. a)
uvedenej
smernice
pravidlo
takejto
povahy
nestanovil.
Vzhľadom
na
to,
že
pre
to
neexistuje
právny
základ a pokiaľ
Súdny
dvor
nechce
konať
miesto
zákonodarcu,
si
nemyslím,
že
mu
prináleží
stanoviť
takéto
pravidlo.
Členským
štátom
by
taktiež
nemala
byť
priznaná
sloboda
stanoviť
takéto
pravidlo, a to
vzhľadom
na
to,
že
rozdiely
medzi
vnútroštátnymi
právnymi
úpravami
týkajúcimi
sa
zaobchádzania s touto
osobitnou
kategóriou
utečencov,
označovanou
ako
„prechodová
kategória“,
by
mohli
narušiť
harmonizáciu,
ktorú
chcel
normotvorca
Únie
dosiahnuť.(22)
48.      Po
druhé
stanovenie
absolútnej
vekovej
hranice
21
rokov
by v kontexte
vykonávania článku 10 ods. 3 písm. a)
smernice
2003/86
viedlo
Súdny
dvor k rozšíreniu
predmetu
otázok
položených
vnútroštátnym
súdom.
Vzhľadom
na
osobitné
potreby
ochrany
maloletých
bez
sprievodu,
ktorí
dosiahli
plnoletosť
počas
konania o posúdení
žiadosti o medzinárodnú
ochranu,(23) by
totiž
bolo
potrebné
položiť
si
otázku
týkajúcu
sa
rozsahu
štandardizovaného
pravidla
vo
svetle
judikatúry
Súdneho
dvora.(24) Okrem
toho
by
taktiež
bolo
potrebné
si
položiť
otázku o podrobnostiach
uplatnenia
tohto
pravidla, a to
najmä o veku,
od
ktorého
tento
mladý
dospelý
môže
byť v zásade
považovaný
za
dostatočne
samostatného a spôsobilého
zabezpečovať
svoje
vlastné
životné
potreby
na
to,
aby
mohol
žiť v hostiteľskom
členskom
štáte
sám.
Takáto
úvaha
by
si
však
zrejme
zaslúžila
pozornosť
normotvorcu
Únie a členských
štátov.
V.      Návrh
49.      Vzhľadom
na
všetky
predchádzajúce
úvahy
navrhujem,
aby
Súdny
dvor
odpovedal
na
prejudiciálne
otázky,
ktoré
položil
Oberverwaltungsgericht
Berlin‑Brandenburg
(Vyšší
správny
súd
Berlín‑Brandenbursko,
Nemecko),
takto:
Článok 10
ods. 3 písm. a)
smernice
Rady
2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve
na
zlúčenie
rodiny
sa
má
vykladať v tom
zmysle,
že:
ak
štátny
príslušník
tretej
krajiny,
ktorý
vstúpil
na územie členského štátu ako maloletá osoba bez sprievodu,
dosiahol
plnoletosť
počas
konania o posúdení
jeho
žiadosti o medzinárodnú
ochranu a získal
postavenie
utečenca,
ako
aj
práva
týkajúce
sa
tohto
postavenia
pred
vyhlásením
rozsudku z 12. apríla
2018,
A a S
(C‑550/16,
EU:C:2018:248),
žiadosť o zlúčenie
rodiny
musí
byť
podaná v lehote
troch
mesiacov
odo
dňa,
kedy
sa
predpokladá,
že
garant
alebo
jeho
rodinní
príslušníci
sa o tomto
rozsudku
dozvedeli,
teda
od
uplynutia
šiestich
mesiacov
odo
dňa
vyhlásenia
uvedeného
rozsudku
1      Jazyk prednesu: francúzština.
2      (C‑550/16, ďalej len „rozsudok A a S“, EU:C:2018:248).
3      Smernica Rady z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, 2003, s. 12).
4      Podľa článku 2 písm. c) smernice 2003/86 „garant“ je „štátny príslušník tretej krajiny oprávnene sa zdržiavajúci v členskom štáte, ktorý žiada alebo rodinní príslušníci ktorého žiadajú o zlúčenie rodiny, aby s ním boli spojení“.
5      Pozri rozsudok
A a S (bod 61).
6      BGBl. 2004 I, s. 1950.
7      V znení uverejnenom 25. februára 2008 (BGBl. 2008 I, s. 162), naposledy zmeneného § 3 zákona z 8. mája 2024 (BGBl. 2024 I, č. 152).
8      Vnútroštátny súd odkazuje na rozsudok Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd) z 18. apríla 2013, 10 C 9/12, bod 17 a nasl.
9      Pozri rozsudok vo veci A a S (bod 64 a výrok).
10      Pozri rozsudok A a S
(bod 61).
11      Pozri rozsudok zo 6. marca 2007, Meilicke a i. (C‑292/04, EU:C:2007:132, body 34 až 37).
12      Pozri rozsudky z 18. novembra 2021, État belge (Výcvik pilotov) (C‑413/20, EU:C:2021:938, bod 58), a z 10. marca 2022, Grossmania
(C‑177/20, EU:C:2022:175, bod 41 a citovaná judikatúra).
13      (C‑560/20, EU:C:2024:96).
14      Pozri rozsudok z 30. januára 2024, Landeshauptmann von Wien (Zlúčenie rodiny s maloletým utečencom) (C‑560/20, EU:C:2024:96, body 35, 51 a 57).
15      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 26. júna 2013 o spoločných konaniach o poskytovaní a odnímaní medzinárodnej ochrany (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 60). Podľa článku 31 ods. 3 tejto smernice členské štáty zabezpečia, aby sa konanie o posúdení žiadosti o medzinárodnú ochranu skončilo do šiestich mesiacov od podania žiadosti. Pozri tiež článok 31 ods. 7 písm. b) tejto smernice.
16      Pozri rozsudky z 9. marca 1978, Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49, bod 24); z 10. marca 2022, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, bod 64 a citovaná judikatúra), ako aj z 1. augusta 2025, Alace a Canpelli (C‑758/24 a C‑759/24, EU:C:2025:591, bod 63).
17      Pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2019, Călin (C‑676/17, EU:C:2019:700, body 50 až 57). Súhlasím s názorom Komisie (bod 31 jej pripomienok).
18      Pozri rozsudok z 10. marca 2022, Grossmania (C‑177/20, EU:C:2022:175, bod 63 a citovaná judikatúra).
19      Rozsudok vo veci A a S
(bod 61).
20      Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 13. decembra 2011 o normách pre oprávnenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva mať postavenie medzinárodnej ochrany, o jednotnom postavení utečencov alebo osôb oprávnených na doplnkovú ochranu a o obsahu poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 337, 2011, s. 9). Článok 22 stanovuje, že „členské štáty zabezpečia osobám s postavením medzinárodnej ochrany čo najskôr po tom, ako im bolo udelené postavenie utečenca alebo doplnková ochrana, prístup k informáciám v jazyku, ktorému rozumejú alebo o ktorom sa odôvodnene predpokladá, že mu rozumejú, o právach a povinnostiach týkajúcich sa tohto postavenia“.
21      Odkazujem na svoje úvahy uvedené v bode 37 vyššie.
22      Pozri v tejto súvislosti súhrnnú správu Európskej migračnej siete z novembra 2022 s názvom „Prechod maloletých bez sprievodu do dospelosti“.
23      Podľa právnej vedy a rôznych špecializovaných medzinárodných organizácií patria títo mladí dospelí do osobitnej kategórie utečencov označovanej ako „prechodová kategória“. Pozri v tejto súvislosti VITERBO, H., IOFFE, Y.: No Refuge from Childhood: How Child Protection Harms Refugees. In: European Journal of International Law.
Florence:
European University Institute, vol. 35, no 3, 2024, s. 647 až 677, najmä s. 676. Pozri tiež UNICEF: „Enfants non accompagnés, Mettre l’enfant au centre“, november 2023; odporúčanie Výboru ministrov Rady Európy CM/Rec(2019)4 z 24. apríla 2019 s názvom „Podpora mladých utečencov v období prechodu do dospelosti“, ako aj usmernenia pripojené k tomuto odporúčaniu (najmä bod 27) a praktickú príručku k uvedenému odporúčaniu s názvom „Dosiahnutie veku 18 rokov s dôverou“, apríl 2023 (bod 3.7, s. 39 a nasl.); tematický dokument Komisára Rady Európy pre ľudské práva s názvom „Realizácia práva na zlúčenie rodín utečencov v Európe“, jún 2017, najmä odporúčanie 7 (s. 5), ako aj rezolúciu Parlamentného zhromaždenia Rady Európy, Komisie pre migráciu, utečencov a vysídlené osoby, č. 1996 (2014) z 23. apríla 2014, nazvanú „Migrujúce deti: aké práva majú po dovŕšení 18 rokov?“.
24      Pozri, pokiaľ ide o prístup Súdneho dvora k otázke, do akej miery dieťa, ktoré dosiahlo plnoletosť, naďalej potrebuje prítomnosť a starostlivosť svojho rodiča, rozsudok z 8. mája 2013, Alarape a Tijani (C‑529/11, EU:C:2013:290, bod 28 a citovaná judikatúra), týkajúci sa práva na pobyt rodiča dieťaťa, ktoré dosiahlo plnoletosť a študuje v hostiteľskom členskom štáte, ako aj rozsudok z 30. septembra 2020, CPAS de Seraing (C‑402/19, EU:C:2020:759, bod 42), týkajúci sa výkonu rozhodnutia o návrate rodiča plnoletého dieťaťa.