62019CC0147
NÁVRHY GENERÁLNEHO ADVOKÁTA
EVGENI TANČEV
prednesené 16. júla 2020 (
1
)
Vec C‑147/19
Atresmedia Corporación de Medios de Comunicación S.A.
proti
Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI),
Artistas Intérpretes o Ejecutantes, Sociedad de Gestión de España (AIE)
[návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko)]
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nájomné právo a výpožičné právo a práva súvisiace s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva – Sprístupňovanie verejnosti (verejné šírenie) zvukových záznamov vydaných na obchodné účely – Nárok na kompenzáciu – Jediná primeraná odmena“
1.
Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko), sa týka výkladu článku 8 ods. 2 smernice 2006/115/ES (
2
) a podobne formulovaného článku 8 ods. 2 smernice 92/100/EHS (
3
), (ďalej spolu len „smernica o nájomnom práve“). Vnútroštátny súd konkrétne žiada o usmernenie týkajúce sa pôsobnosti tohto ustanovenia v kontexte „verejného šírenia“ audiovizuálnych diel, do ktorých boli včlenené už existujúce a vydané zvukové záznamy.
2.
Konanie pred vnútroštátnym súdom sa týka nárokov na odmenu, ktoré vzniesli dve organizácie kolektívnej správy zastupujúce výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov v Španielsku podľa španielskych právnych predpisov, ktoré implementujú smernicu o nájomnom práve, a to za, ako oni tvrdia, používanie zvukových záznamov televíznou spoločnosťou, a to tým, že ich sprístupňujú verejnosti (verejné šíria). Televízna spoločnosť sa domnieva, že predmetné „sprístupňovanie verejnosti (verejné šírenie)“ nie je sprístupňovanie „zvukových záznamov“ alebo ich „rozmnoženín“, ale „audiovizuálnych diel“ a že požadovaná odmena sa za takýto obsah neplatí, a to aj keď do takýchto audiovizuálnych diel sú včlenené už existujúce zvukové záznamy, ktoré boli vydané na obchodné účely ako ich soundtracky, resp. ich časť.
3.
Odpoveď na otázky položené vnútroštátnym súdom bude nevyhnutne zahŕňať analýzu nielen príslušných smerníc EÚ, ale aj ustanovení medzinárodného práva, najmä Medzinárodného dohovoru o ochrane výkonných umelcov, výrobcov zvukových záznamov a rozhlasových organizácií (ďalej len „Rímsky dohovor“) (
4
) a Zmluvy WIPO o umeleckých výkonoch a zvukových záznamoch (ďalej len „WPPT“) (
5
).
I. Právny rámec
A.
Rímsky dohovor
4.
Rímsky dohovor bol vypracovaný 26. októbra 1961 v Ríme (ďalej len „Rímsky dohovor“).
5.
Aj keď samotný Rímsky dohovor ako taký nie je súčasťou právneho poriadku Európskej únie, predsa len má nepriame účinky aj v rámci Európskej únie. (
6
)
6.
Článok 3 Rímskeho dohovoru obsahuje definície určitého počtu pojmov, ktoré sú tiež definované, aj keď s určitými odchýlkami, vo WPPT, a ktoré sa tiež používajú v smernici o nájomnom práve. Na účely dohovoru sa pojmy uvedené nižšie vykladajú takto:
„…
b)
‚zvukovým záznamom‘ každý výlučne sluchom vnímateľný záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iných zvukov;
…
d)
‚vydaním‘ uvedenie rozmnožením zvukového záznamu na verejnosť v primeranom množstve;
e)
‚rozmnožením‘ zhotovenie jednej alebo viacerých rozmnoženín záznamu;
…“
7.
Článok 7 ods. 1 Rímskeho dohovoru stanovuje:
„Ochrana výkonných umelcov podľa tohto Dohovoru zahrňuje možnosť zabrániť:
…
c)
rozmnoženiu záznamu ich výkonu bez ich súhlasu;
i)
ak samotný pôvodný záznam bol urobený bez ich súhlasu;
ii)
ak sa rozmnožuje pre iné účely, než na aké výkonní umelci udelili súhlas;
iii)
ak bol pôvodný záznam urobený v súlade s ustanoveniami článku 15 a rozmnožuje sa na iné účely, než ktoré sú uvedené v týchto ustanoveniach.“
8.
Článok 12 stanovuje, že „ak sa zvuková snímka vydaná na obchodné účely alebo rozmnoženiny takej zvukovej snímky použije priamo na rozhlasové vysielanie alebo na verejný prednes, zaplatí užívateľ jedinú primeranú odmenu výkonným umelcom alebo výrobcom zvukových záznamov alebo obidvom“. Pojem „jedinej primeranej odmeny“ sa objavuje v smernici WPPT a aj v smernici o nájomnom práve.
9.
Článok 19 Rímskeho dohovoru je v tomto znení:
„Len čo už výkonný umelec dal privolenie na to, aby sa jeho výkon stal súčasťou obrazového alebo audiovizuálneho záznamu, článok 7 sa od toho času na neho nevzťahuje.“
B.
WPPT
10.
WPPT bola uzavretá 20. decembra 1996 v Ženeve. Rozhodnutím 2000/278/ES zo 16. marca 2000 (
7
) Rada „schválila“ WPPT a povolila uloženie listín o jej uzavretí. Európska únia ratifikovala WPPT 14. decembra 2009 a tá nadobudla účinnosť pre Európsku úniu 14. marca 2010. WPPT je preto súčasťou právneho poriadku Európskej únie.
11.
Článok 2 WPPT stanovuje:
„Na účely tejto zmluvy:
…
b)
‚zvukový záznam‘ (fonogram) je záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iných zvukov, alebo vyjadrenia zvukov iné ako vo forme záznamu, ktorý je súčasťou filmového alebo iného audiovizuálneho diela;
c)
‚záznam‘ znamená zachytenie zvukov alebo ich vyjadrenia, z ktorého ich možno pomocou zariadenia vnímať, rozmnožovať alebo rozširovať;
…
g)
‚verejné predvedenie‘ umeleckého výkonu alebo zvukového záznamu je prenos zvukov umeleckého výkonu alebo zvukov, alebo vyjadrenia zvukov zaznamenaných v zvukovom zázname pre verejnosť akýmkoľvek prostriedkom iným ako vysielanie. Na účely článku 15 je ‚verejné predvedenie‘ aj verejne počuteľná reprodukcia zvukov alebo vyjadrení zvukov zaznamenaných v zvukovom zázname.“
12.
Diplomatická konferencia (
8
) prijala niekoľko „dohodnutých vyhlásení“ týkajúcich sa WPPT (
9
). Dohodnuté vyhlásenie k článku 2 písm. b) stanovuje:
„Rozumie sa, že definícia zvukového záznamu uvedená v článku 2 písm. b) nenaznačuje, že práva k zvukovému záznamu sú akokoľvek ovplyvnené svojím včlenením do filmového alebo iného audiovizuálneho diela.“
13.
Článok 15 WPPT s názvom „Právo na odmenu pri vysielaní alebo verejnom predvedení“ je v tomto znení:
„1.   Výkonní umelci a výrobcovia zvukových záznamov majú výhradné právo na jednorazovú spravodlivú odmenu za priame alebo nepriame využitie zvukových záznamov uverejnených na obchodné účely, na vysielanie alebo na akékoľvek verejné predvedenie.
2.   Zmluvné strany môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch ustanoviť, že jednorazovú spravodlivú odmenu uplatňuje od užívateľa buď výkonný umelec, alebo výrobca zvukového záznamu, alebo obaja. Zmluvné strany môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch uzákoniť, aby v prípade chýbajúcej dohody medzi výkonným umelcom a výrobcom zvukového záznamu platili podmienky, podľa ktorých sa jednorazová spravodlivá odmena rozdelí medzi výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov.
…“
14.
Diplomatická konferencia prijala 20. decembra 1996„Rezolúciu o audiovizuálnych umeleckých výkonoch“, v ktorej zúčastnené delegácie vyjadrili poľutovanie nad tým, že „[WPPT] sa nevzťahuje na práva výkonných umelcov v audiovizuálnych záznamoch ich výkonu“ a vyzvala na uskutočnenie prípravných krokov s cieľom prijať protokol o audiovizuálnych umeleckých výkonoch najneskôr v roku 1998. Takýto protokol však následne nebol prijatý a uvedená problematika nebola vyriešená v rámci pôsobnosti WPPT, ale nakoniec sa ňou zaoberala osobitná zmluva, a to konkrétne Pekinská zmluva o audiovizuálnych umeleckých výkonoch prijatá 24. júna 2012.
C.
Smernica 92/100
15.
Smernica 92/100 bola prijatá 19. novembra 1992 a po niekoľkých zmenách a doplneniach rôznych jej ustanovení bola nahradená smernicou 2006/115, ktorá kodifikovala takto zmenenú smernicu.
16.
Článok 7 (Právo na rozmnožovanie) smernice 92/100 vo svojom pôvodnom znení stanovoval:
„1.   Členské štáty ustanovia výhradné právo povoliť alebo zakázať priame alebo nepriame rozmnožovanie:
–
pre výkonných umelcov, pokiaľ ide o záznam ich výkonov,
–
pre výrobcov fonogramov, pokiaľ ide o ich fonogramy,
…
2.   Právo na rozmnožovanie podľa odseku 1 možno previesť, postúpiť alebo sa môže stať predmetom udeľovania zmluvných licencií.“
17.
Článok 8 smernice 92/100 sa od jej prijatia zásadným spôsobom nezmenil a jeho znenie nachádzajúce sa v smernici 2006/115 je uvedené v bode 20 nižšie.
D.
Smernica 2001/29
18.
Článok 7 smernice 92/100 bol zmenený a nahradený článkom 2 (Právo rozmnožovania) smernice 2001/29 ES (
10
). Uvedený článok stanovuje:
„Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:
…
b)
pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;
c)
pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;
…“
E.
Smernica 2006/115
19.
Smernicou 2006/115 bola kodifikovaná smernica 92/100 v zmenenom a doplnenom znení po tom, čo bola táto smernica viackrát zmenená a doplnená. Aj keď okrem iných zmien došlo k zmene a doplneniu článku 7 smernice 92/100, ktorý bol vypustený a nahradený článkom 2 smernice 2001/29, článok 8 sa podstatným spôsobom nezmenil od svojho pôvodného znenia v smernici 92/100.
20.
Článok 8 [vysielanie a sprístupňovanie verejnosti (verejné šírenie)] stanovuje:
„…
2.   Členské štáty ustanovia právo na zabezpečenie platby jedinej primeranej odmeny zo strany používateľa, ak je použitý zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženiny takéhoto zvukového záznamu k bezdrôtovému vysielaniu alebo akémukoľvek inému verejnému šíreniu, a na zabezpečenie toho, aby sa táto odmena rozdelila medzi príslušných výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov. Členské štáty môžu, ak nie je dohoda medzi výkonnými umelcami a výrobcami zvukových záznamov, ustanoviť podmienky, za ktorých sa táto odmena medzi nimi delí.
…“
F.
Španielske právo
21.
Podľa vnútroštátneho súdu článok 108 ods. 4 a článok 116 ods. 2 Texto Refundido de la Ley de Propiedad Intelectual (Prepracované znenie zákona o duševnom vlastníctve) majú totožné znenie. Prvé z týchto dvoch ustanovení sa týka práv výkonných umelcov; druhé výrobcov zvukových záznamov. Znenie oboch ustanovení, tak ako ho sprostredkoval vnútroštátny súd, je takéto:
„Používatelia zvukového záznamu vydaného na obchodné účely alebo rozmnoženiny tohto zvukového záznamu, ktorý sa používa na akýkoľvek verejný prenos, majú povinnosť zaplatiť jedinú primeranú odmenu výkonným umelcom a výrobcom zvukových záznamov, medzi ktorých sa táto odmena rozdelí. Ak sa nedohodnú na rozdelení tejto odmeny, odmena sa medzi nich rozdelí rovným dielom…“
22.
Článok 114 ods. 1 rovnakého zákona obsahuje túto definíciu:
„‚Zvukový záznam‘ je každý výlučne sluchom vnímateľný záznam výkonu diela alebo iných zvukov.“
II. Skutočnosti, ktoré viedli k sporu vo veci samej, a prejudiciálne otázky
23.
Spor vo veci samej sa týka žalôb podaných organizáciami kolektívnej správy Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (ďalej len „AGEDI“) a Artistas Intérpretes o Ejecutantes, Sociedad de Gestión de España (ďalej len „AIE“) proti spoločnosti Atresmedia Corporación de Medios de Comunicación S.A. (ďalej len „Atresmedia“) o zaplatenie kompenzácie za konania, ktorými boli sprístupňované verejnosti (verejne šírené) (
11
) zvukové záznamy vydané na obchodné účely (alebo ich rozmnoženiny), ku ktorým došlo v období od 1. júna 2003 do 31. decembra 2009 prostredníctvom televíznych kanálov prevádzkovaných spoločnosťou Atresmedia, a za neoprávnené rozmnožovanie zvukových záznamov, ku ktorému došlo pri ich verejnom šírení.
24.
Dňa 29. júla 2010 podali AGEDI a AIE žalobu proti spoločnosti Atresmedia na Juzgado de lo Mercantil de Madrid (Obchodný súd Madrid, Španielsko) [ďalej len „Juzgado Mercantil (Obchodný súd)“], ktorou sa domáhali zaplatenia kompenzácie za vyššie uvedené šírenie a rozmnožovanie. Jugazdo Mercantil (Obchodný súd) nepriznal nárok na kompenzáciu za verejné šírenie zvukových záznamov, ktoré boli včlenené alebo „synchronizované“ do audiovizuálnych diel alebo za ich „funkčnú“ reprodukciu. Súd rozhodol, že synchronizácia už existujúceho zvukového záznamu do audiovizuálneho diela na základe odplatnej licencie vedie k vzniku nového a samostatného odvodeného diela a že práva na odmenu za verejné šírenie a funkčné rozmnožovanie zvukového záznamu [ktoré Juzgado Mercantil (Obchodný súd) podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania označuje ako „dielo“] „zanikajú“ momentom úhrady za synchronizáciu. Uvedený súd uložil spoločnosti Atresmedia povinnosť zaplatiť kompenzáciu na základe iných dôvodov.
25.
AGEDI a AIE podali proti rozsudku Juzgado Mercantil (Obchodný súd) odvolanie na Audiencia Provincial de Madrid (Provinčný súd Madrid, Španielsko) [ďalej len „Audiencia Provincial (Provinčný súd)“] a žiadali o vydanie rozhodnutia, ktoré by tiež ukladalo spoločnosti Atresmedia povinnosť zaplatiť kompenzáciu za verejné šírenie zvukových záznamov, ktoré boli „synchronizované“ do audiovizuálnych diel verejne šírených prostredníctvom televíznych kanálov spoločnosti Atresmedia. Audiencia Provincial (Provinčný súd) vyhovel tomuto odvolaniu a vo svojom rozsudku uviedol:
„Zvukový záznam nie je dielom… Je [to] len nosič, ktorý obsahuje záznam [konkrétneho výkonu]. … V dôsledku uvedeného ak zvukový záznam nie je dielom, nie je možné ho podrobiť akémukoľvek postupu, pri ktorom dochádza k určitej premene v technicko‑právnom zmysle alebo, v širšom zmysle, aby z neho vzniklo odvodené dielo… Skutočnosťou zostáva, že vlastnosti zvukov zachytených na zvukovom zázname sú pred synchronizáciou aj po nej objektívne rovnaké… Pokiaľ [sluchom vnímateľný záznam obsiahnutý v audiovizuálnom diele] je iba replikou zvukov zaznamenaných na synchronizovanom zvukovom zázname, nemožno [ho] považovať za nič iné ako rozmnoženinu toho istého zvukového záznamu. Verejným šírením tejto rozmnoženiny tak ako samotného zvukového záznamu vzniká právo na primeranú odmenu, ktorú stanovujú [príslušné španielske ustanovenia].“
26.
Na základe uvedeného odôvodnenia Audiencia Provincial (Provinčný súd) zrušil rozsudok Juzgado Mercantil (Obchodný súd) a v celom rozsahu vyhovel žiadosti AGEDI a AIE.
27.
Atresmedia podala kasačný opravný prostriedok na Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) [ďalej len „Tribunal Supremo (Najvyšší súd)“)], ktorý sa týka výlučne otázky, či z verejného šírenia audiovizuálnych diel spoločnosťou Atresmedia na jej televíznych kanáloch vzniká príslušným výkonným umelcom a výrobcom zvukových záznamov právo na primeranú odmenu na základe ustanovení španielskeho práva, ktoré implementujú článok 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve, a to konkrétne článkov 108 ods. 4 a 116 ods. 2 zákona o duševnom vlastníctve.
28.
Za týchto okolností Tribunal Supremo (Najvyšší súd) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Zahŕňa pojem ‚rozmnoženina zvukového záznamu vydaného na obchodné účely‘ uvedený v článku 8 ods. 2 smerníc 92/100 a 2006/115 rozmnoženinu zvukového záznamu vydaného na obchodné účely na audiovizuálnej nahrávke, ktorá obsahuje záznam audiovizuálneho diela?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Je televízna vysielacia organizácia, ktorá používa audiovizuálnu nahrávku, ktorá obsahuje záznam filmového alebo audiovizuálneho diela, ktorého súčasťou je rozmnoženina zvukového záznamu vydaného na obchodné účely, na akýkoľvek druh verejného šírenia, povinná platiť jedinú primeranú odmenu stanovenú v článku 8 ods. 2 každej z uvedených smerníc?“
29.
Písomné pripomienky predložili Atresmedia, AGEDI, AIE, španielska vláda a Európska komisia. Na pojednávaní, ktoré sa konalo 30. januára 2020 predniesli všetky tieto strany svoje ústne podania.
III. Analýza
A.
Úvodné pripomienky
30.
Cieľom prvej z dvoch prejudiciálnych otázok položených Súdnemu dvoru v tejto veci je objasnenie pojmu „rozmnožovanie (
12
) zvukového záznamu vydaného na obchodné účely“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd kladie túto otázku, pokiaľ ide o proces „synchronizácie“, ku ktorému dochádza v čase vytvorenia audiovizuálneho diela. Nejde o postup, na ktorom by sa zúčastňovala Atresmedia v postavení vysielateľa televíznych signálov.
31.
Takto formulovaná otázka sa týka úkonu rozmnožovania; článok 8 ods. 2 sa však týka úkonu používania predmetu„zvukového záznamu… alebo rozmnoženiny takého zvukového záznamu“ na „verejné šírenie“. Aktuálne platné znenie článku 2 (Právo rozmnožovania) smernice 2001/29 upravuje úkony rozmnožovania. Toto chápanie prvej otázky potvrdzuje jednak zhrnutie stanoviska spoločnosti Atresmedia vnútroštátnym súdom (
13
), ako aj jeho zhrnutie tvrdení organizácií kolektívnej správy AGEDI a AIE. (
14
)
32.
Svojou druhou otázkou v spojení s prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či televízna stanica, ktorá ako používateľ verejne šíri audiovizuálne dielo, ktorého súčasťou je zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina takého zvukového záznamu, je povinný zaplatiť jedinú primeranú odmenu stanovenú v článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve. V návrhu na začatie prejudiciálneho konania je jasne uvedené, že „synchronizácia“ predmetných zvukových záznamov sa uskutočnila po udelení náležitého povolenia. (
15
) Vzhľadom na uvedené navrhujem, aby Súdny dvor preformuloval znenie prejudiciálnych otázok a poskytol vnútroštátnemu súdu usmernenie o tom, či pojmy „zvukový záznam“ alebo „rozmnoženina zvukového záznamu“ uvedené v článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve zahŕňajú audiovizuálne dielo, do ktorého bol včlenený zvukový záznam – po získaní náležitého povolenia od dotknutého nositeľa alebo nositeľov práv k tomuto zvukovému záznamu v súlade s požiadavkami článku 2 písm. c) smernice 2001/29 – a usmernenie o tom, či článok 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve ukladá členským štátom, aby stanovili, že používateľ by mal zaplatiť „jedinú primeranú odmenu“ takémuto nositeľovi alebo nositeľom práva ku zvukovému záznamu za takých okolností aké sú tie, ktoré sú predmetom konania vo veci samej.
33.
Predtým, ako sa budem zaoberať otázkou povahy audiovizuálneho obsahu, do ktorého sú včlenené už predtým vydané zvukové záznamy, budem sa v prvom rade zaoberať povahou úkonu „synchronizácie“, ktorý uskutočnil výrobca audiovizuálneho obsahu.
34.
Vo veci Pelham (
16
) Súdny dvor na účely článku 2 písm. c) smernice 2001/29 rozhodol, že právo výrobcu zvukového záznamu rozmnožovať zvukový záznam mu umožňuje brániť tomu, aby tretia osoba z jeho zvukového záznamu použila hoci len veľmi krátku zvukovú vzorku a začlenila ju do iného zvukového záznamu, pokiaľ nie je táto vzorka do neho začlenená v pozmenenej a sluchom nerozpoznateľnej podobe, a to práve preto, že takéto vzorkovanie (sampling) predstavuje „rozmnožovanie“ časti zvukového záznamu, z ktorého sa vzorka použila. Na účely práva rozmnožovania, ktoré je teraz upravené v článku 2 písm. c) smernice 2001/29, by preto z ustálenej judikatúry malo vyplývať, že synchronizácia (ktorá by v praxi vždy zahŕňala rozpoznateľné rozmnožovanie zvukového záznamu) je (úkon) rozmnožovania.
35.
Hoci takýto úkon „synchronizácie“ skutočne predstavuje „rozmnožovanie“ v zmysle článku 2 písm. c) smernice 2001/29 a ako taký vyžaduje udelenie súhlasu a oprávnenia (
17
) dotknutého nositeľa práv, t. j. výrobcu zvukového záznamu, nevyhnutne z toho nevyplýva, že výsledok rozmnožovania takého zvukového záznamu v novom väčšom celku by sa mal tiež považovať za „rozmnoženinu zvukového záznamu“ na účely článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve.
B.
Pôsobnosť článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve
1. Výklad pojmov smernice 92/100 – legislatívna genéza
36.
Smernica 92/100 neobsahovala definície mnohých v nej uvedených kľúčových pojmov. Považovalo sa za potrebné definovať pojmy „nájom“, „požičiavanie“ a „film“, (
18
) ale väčšina pojmov – ako „rozmnoženina“ alebo „zvukový záznam“ – neboli v smernici výslovne definované. Dôvodová správa k pôvodnému návrhu smernice 92/100 (
19
) objasnila, že vynechanie podrobných definícií použitých pojmov bolo zámernou voľbou Komisie a že cieľom je, aby sa pojmy uvedené v smernici vykladali v súlade s Bernským dohovorom (
20
) a Rímskym dohovorom. (
21
)
37.
Ako je špecifikované v zmenenom a doplnenom návrhu smernice 92/100, (
22
) pôvodný návrh bol obmedzený na „formy pirátstva súvisiace s hmotným využívaním“ a – rovnako ako zelená kniha o autorskom práve (
23
) – neobsahoval akúkoľvek ochranu súvisiacich práv podobnú tej, ktorá bola nakoniec prijatá článkom 8 smernice. Zmenený a doplnený návrh nadväzoval na stanovisko Európskeho parlamentu, pokiaľ ide o to, čo sa stalo obsahom článku 8 smernice o nájomnom práve, a prijal názor Parlamentu, s menšími úpravami v jeho znení, a to ako článok 6a zmeneného a doplneného návrhu. Podľa dôvodovej správy článok 6a bol do veľkej miery v súlade s minimálnymi ustanovenia Rímskeho dohovoru, pričom ponechal na členských štátoch, či zachovajú alebo zavedú širšiu ochranu. (
24
)
38.
V krátkej časti dôvodovej správy venovanej článku 6a ods. 2 (ktorý sa stal článkom 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve) sa uvádza, že toto ustanovenie „bolo v zásade implementované väčšinou členských štátov do ich právneho poriadku; ide o minimálne ustanovenie“. V dôvodovej správe sa neuvádzajú príklady takých právnych poriadkov členských štátov a pôvodný návrh neobsahoval ustanovenie podobné článku 8, hoci sa v ňom nachádza široká diskusia o stave právnych poriadkov členských štátov v danom čase vo vzťahu k autorskému právu, ako aj súvisiacim právam, a nezdá sa, že by sa zaoberala porovnateľnými ustanoveniami v právnych poriadkoch členských štátov. Vzhľadom na všeobecne málo rozvinutú povahu súvisiacich práv tak na medzinárodnej úrovni, ako aj na úrovni členských štátov v danom čase, zdalo by sa málo pravdepodobné, že by v roku 1992 právne poriadky väčšiny členských štátov obsahovali takýto typ majetkových práv týkajúcich sa „verejného šírenia“ audiovizuálnych diel pre výrobcov zvukových záznamov a výkonných umelcov, ktorých záznamy boli zahrnuté do takýchto audiovizuálnych diel, ako tvrdia AGEDI a AIE. Rovnako sa zdá byť nepravdepodobné, že by Komisia pri navrhovaní nového ustanovenia založeného na stanovisku Parlamentu, mala v úmysle vytvoriť takéto práva.
39.
Článok 6a ods. 2 zmeneného a doplneného návrhu bol nakoniec prijatý ako článok 8 ods. 2 smernice 92/100 a len s menšími a nepodstatnými zmenami v jeho znení. V dôsledku uvedeného je z legislatívnej genézy tohto ustanovenia jasné, že cieľom rozsahu ochrany priznanej článkom 8 ods. 2 nebolo radikálne rozšírenie tejto ochrany, ktorá už v danom čase existovala vo väčšine členských štátov. Vyhlásenie uvedené v desiatom odôvodnení a výslovné vyhlásenia v dôvodovej správe k pôvodnému návrhu, ako aj komentáre týkajúce sa článku 6a v dôvodovej správe k zmenenému a doplnenému návrhu potvrdzujú, že pojmy použité v článku 8 ods. 2 by sa mali vykladať vo svetle podobných pojmov definovaných v Rímskom dohovore.
2. Rímsky dohovor
40.
Článok 12 Rímskeho dohovoru s názvom „Vedľajšie použitie zvukových záznamov“ stanovuje, že „ak sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina takéhoto zvukového záznamu použijú priamo na vysielanie alebo na akékoľvek verejné šírenie, zaplatí používateľ jedinú primeranú odmenu výkonným umelcom alebo výrobcom zvukových záznamov alebo obidvom“.
41.
Práve toto ustanovenie bolo inšpiráciou pre článok 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve. Hoci sa článok 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve v niektorých ohľadoch odlišuje od článku 12 Rímskeho dohovoru [smernica neumožňuje výhrady podobné tým, ktoré pripúšťa článok 16 ods. 1 písm. a) Rímskeho dohovoru, požaduje poskytnutie jedinej primeranej odmeny tak pre výrobcov zvukových záznamov, ako aj pre výkonných umelcov (
25
) a pokrýva tak priame, ako aj nepriame používanie], na účely tohto konania majú najrelevantnejšie časti ustanovení („zvukový záznam vydaný na obchodné účely, alebo rozmnoženina takého zvukového záznamu“) totožné znenie v dohovore a tiež aj smernici. Článok 12 následne slúžil ako základ pre článok 15 WPPT, ktorému je venovaná časť 3 „WPPT“ nižšie.
42.
Na účely Rímskeho dohovoru (a teda zrejme na účely smernice 92/100) je pojem „zvukový záznam“ definovaný v článku 3 písm. b) dohovoru ako „každý výlučne sluchom vnímateľný záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iné zvuky“. V Príručke k Rímskemu dohovoru a Dohovoru o zvukových záznamoch (
26
) je jasne uvedené, že „záznam musí byť výlučne vnímateľný sluchom [na to, aby ho bolo možné považovať za zvukový záznam]. Záznamy obrazov (napr. kino) alebo obrazov a zvukov (napr. televízia) sú týmto [sic]… vylúčené.“
43.
Na základe tejto definície sa zdá, že každý audiovizuálny záznam nebude spadať pod pojem „zvukový záznam“ použitý v článku 12 Rímskeho dohovoru a zrejme ani pod pojem „zvukový záznam“ použitý v článku 8 ods. 2 smernice 92/100. V dôsledku uvedeného by podľa tohto výkladu článok 12 Rímskeho dohovoru a ani článok 8 ods. 2 smernice 92/100 neukladali povinnosť zaplatiť jedinú primeranú odmenu za verejné šírenie audiovizuálneho záznamu, ibaže by záznam bol „rozmnoženinou zvukového záznamu“ vydanou na obchodné účely.
44.
Článok 3 písm. e) Rímskeho dohovoru definuje „rozmnoženie“ ako „zhotovenie jednej alebo viacerých rozmnoženín záznamu“. V kontexte Rímskeho dohovoru z roku 1961 a technologického vývoja v danom čase sa za „rozmnoženinu“ považovala hmotná vec. (
27
) Aj keď podľa Rímskeho dohovoru rozmnoženina nemusí byť nevyhnutne totožnou kópiou celej kopírovanej veci, akýkoľvek výklad pojmu, ktorý rozširuje pojem rozmnoženiny zvukového záznamu na niečo, čo nie je samo osebe zvukovým záznamom, by bol v rozpore so štruktúrou a logikou dohovoru, ako aj s obvyklým významom pripisovaným pojmom rozmnoženina alebo kópia.
45.
Zastávam preto názor, že výklad článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve vo svetle ustanovení Rímskeho dohovoru výrazne podporuje záver, že článok 8 ods. 2 neukladá členským štátom zabezpečovať právo na primeranú odmenu za verejné šírenie audiovizuálneho diela, do ktorého bol včlenený zvukový záznam vydaný na obchodné účely (alebo jeho časti).
3. WPPT
46.
Spoločenstvo podpísalo WPPT 20. decembra 1996 a „schválilo“ ju rozhodnutím 2000/278. Európska únia ju ratifikovala 14. decembra 2009 a účinky, pokiaľ ide o Európsku úniu, nadobudla 14. marca 2010.
47.
Súdny dvor sa už zaoberal otázkou aplikovateľnosti WPPT v právnom poriadku Európskej únie. Súdny dvor v rozsudku SCF (
28
) rozhodol, že WPPT „zaväzuje inštitúcie Európskej únie a členské štáty“, keďže Európska únia podpísala WPPT a schválila ju rozhodnutím 2000/278. Ustanovenia WPPT ako také tvoria neoddeliteľnú súčasť právneho poriadku Európskej únie, a teda sa uplatňujú v Európskej únii. (
29
)
48.
Podľa článku 1 ods. 1 WPPT nič v uvedenej zmluve nezbavuje zmluvné strany jestvujúcich povinností, ktoré vzájomne prevzali podľa Rímskeho dohovoru. V rozsudku SCF Súdny dvor na tomto základe rozhodol, že aj keď Európska únia nie je zmluvnou stranou Rímskeho dohovoru, má povinnosť „nebrániť členským štátom v plnení povinností vyplývajúcich z tohto dohovoru“ a že Rímsky dohovor má preto nepriame účinky v rámci Európskej únie. (
30
) Súdny dvor v tomto rozsudku neodkazoval na účinky Rímskeho dohovoru na rozsah a obsah smernice o nájomnom práve prostredníctvom používania pojmov, ktoré sú účinne definované odkazom na uvedený dohovor, ako je uvedené v bode 36 a nasl. vyššie v súvislosti s diskusiou o legislatívnej genéze smernice.
49.
Článok 2 WPPT definuje viaceré kľúčové pojmy. Pojem „zvukový záznam“ (fonogram) je definovaný ako „záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iných zvukov, alebo vyjadrenia zvukov iné ako vo forme záznamu, ktorý je súčasťou filmového alebo iného audiovizuálneho diela“. Táto definícia stavia na pojme „zvukový záznam“ (fonogram) a rozširuje ho dvoma spôsobmi v porovnaní a tým, ako je definovaný na účely Rímskeho dohovoru. V dôsledku vývoja hudobnej technológie definícia uvedená vo WPPT zahŕňa aj „vyjadrenie(‑a) zvukov“ – napríklad nahrávky syntetických zvukov, akými sú syntetizátory, ktoré pred vyhotovením nahrávky neboli vytvorené ako skutočné zvuky.
50.
Okrem toho sa definícia pojmu „zvukový záznam“ (fonogram) na účely WPPT vzťahuje aj na záznamy alebo vyjadrenia zvukov, ktoré sú súčasťou audiovizuálneho záznamu, ktorý sa na účely autorských práv nepovažuje za „dielo“. Toto je podstatná zmena.
51.
Dohodnuté vyhlásenie týkajúce sa článku 2 písm. b) ďalej uvádza, že „definícia zvukového záznamu… nenaznačuje, že práva k zvukovému záznamu sú akýkoľvek spôsobom ovplyvnené ich (
31
) včlenením do filmového alebo iného audiovizuálneho diela“.
52.
AGEDI a AIE tvrdili, že Dohodnuté vyhlásenie by sa malo chápať v tom zmysle, že práva nositeľov práv k zvukovému záznamu sa naďalej uplatňujú aj po začlenení zvukového záznamu do audiovizuálneho diela, ako keby audiovizuálne dielo bolo (tiež) zvukovým záznamom. Táto argumentácia a chápanie Dohodnutého vyhlásenia nie sú podľa môjho názoru správne.
53.
Logika a štruktúra článku 2 písm. b) a článku 15 WPPT, ako aj rokovania, ktoré viedli ku konečnej podobe týchto ustanovení, nepodporujú takýto výklad a ani opačný intuitívny názor, že zvukový záznam by sa ako súčasť audiovizuálneho diela a súčasne takto do neho včlenený, mal považovať za „zvukový záznam“.
54.
Ako je uvedené v Guide to the Copyright and Related Rights Treaties Administered by WIPO (Príručka k zmluvám o autorskom práve a právach súvisiacich s autorskými právami spravovanými WIPO) (
32
), ktorá je nezáväzným výkladovým dokumentom vypracovaným WIPO, predsa len pomáha Súdnemu dvoru pri výklade WPPT, (
33
) dohodnuté vyhlásenie týkajúce sa článku 2 písm. b) malo opätovne potvrdiť, že zvukové záznamy sa môžu použiť v audiovizuálnych dielach len na základe zodpovedajúcich zmluvných dohôd pri náležitom zohľadnení práv výrobcov zvukových záznamov a že ak sa zvukové záznamy znovu použijú nezávisle od audiovizuálneho diela, majú sa (opätovne) považovať za zvukové záznamy, čo naznačuje, že zvukový záznam začlenený do audiovizuálneho diela stráca svoj charakter zvukového záznamu, pokiaľ je súčasťou audiovizuálneho celku (a že v súlade s Dohodnutým vyhlásením nadobudne znovu status zvukového záznamu potom, ako je opäť oddelený od audiovizuálneho celku). (
34
) Pozri tiež diskusiu v Hlavnom výbore I diplomatickej konferencie, ktorá spresnila, že soundtracky filmov by sa mali považovať za zvukové záznamy, ak sú vydané ako zvukové záznamy. (
35
)
55.
Takéto stanovisko nachádza podporu aj v literatúre. Pozri napríklad The WIPO Treaties 1996, s. 258, prvá a druhá časť čísla 35 týkajúce sa článku 2 WPPT, kde je to vysvetlené: „The exclusion from the definition [as ‚phonogram‘] applies only where the soundtrack appears together with or is otherwise connected to the image track. … It is irrelevant whether the soundtrack was initially designed to be exploited… as a phonogram… The same is true in respect of the time of fixation: it is irrelevant whether the soundtrack of a film is derived from a pre‑existing recording or recorded contemporaneously with the images… The way of exploitation – as an inseparable part of an audiovisual work or separately as a mere recording of sounds – is crucial.
Where a pre‑existing fixation of sounds or representations thereof is later incorporated in an audiovisual work, it does not change its nature but remains a ‚phonogram‘; its nature as a phonogram may be considered to be suspended during the incorporation [Vylúčenie z definície [‚zvukového záznamu‘] sa uplatňuje iba v prípade, keď sa soundtrack objaví spolu s obrázkovou stopou alebo je k nej inak pripojený. … Je irelevantné, či bol soundtrack pôvodne navrhnutý tak, aby sa využíval… ako zvukový záznam… To isté platí pre čas záznamu: je irelevantné, či je filmový soundtrack odvodený od už existujúcej nahrávky alebo je nahratý súbežne s obrázkami… Spôsob využitia – ako neoddeliteľnej súčasti audiovizuálneho diela alebo samostatne ako obyčajný záznam zvukov – je rozhodujúci.
Ak je existujúci záznam zvukov alebo ich vyjadrenie neskôr začlenený do audiovizuálneho diela, nezmení to jeho povahu, ale zostane ‚zvukovým záznamom‘; počas začlenenia je možné považovať zvukový záznam, čo sa jeho podstaty týka, za pozastavený]“.
56.
V literatúre sa objavili aj iné názory. Pozri od tých istých autorov The WIPO Treaties on Copyright (
36
), s. 272, body 8.2.41 a 8.2.42, ktoré sa zaoberajú názorom, že už existujúce zvukové záznamy si ako také môžu zachovať svoju povahu aj po ich začlenení do audiovizuálneho diela, a s. 489, časti 9.2.8 a 9.2.9, ktoré opisujú rozdielne výklady článku 2 písm. c) WPPT rôznymi zmluvnými štátmi, ktoré boli prezentované na diplomatickej konferencii v roku 2000 počas rokovaní, ktoré napokon viedli k Pekinskej dohode. (
37
)
57.
Rezolúcia o audiovizuálnych predstaveniach prijatá 20. decembra 1996 prijatá Diplomatickou konferenciou v roku 1996, na ktorej zúčastnené delegácie vyjadrili svoje poľutovanie nad tým, že „[WPPT] sa nevzťahuje na práva výkonných umelcov k audiovizuálnym záznamom ich výkonov“, tiež podporuje názor, že článok 15 WPPT nezakladá právo na jedinú primeranú odmenu za verejné šírenie audiovizuálnych diel, do ktorých bol včlenený už existujúci zvukový záznam.
58.
Domnievam sa preto, že výklad článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve vo svetle ustanovení WPPT, ktorý sa snaží vykladať ustanovenia uvedenej smernice v súlade s ustanoveniami tejto zmluvy, silne podporuje záver, že článok 8 ods. 2 nevyžaduje, aby členské štáty ustanovili právo na primeranú odmenu za verejné šírenie audiovizuálneho diela, do ktorého sountracku bol synchronizovaný zvukový záznam na vydaný obchodné účely (alebo jeho časť).
4. Vec Re: Sound v. Motion Picture Theatre Associations of Canada
59.
Vo veci Re: Sound v. Motion Picture Theatre Associations of Canada (
38
) bol Supreme Court of Canada (Najvyšší súd, Kanada) požiadaný o výklad kanadských zákonných ustanovení prijatých na účely splnenia záväzkov, ktoré pre Kanadu vyplývajú z článku 12 Rímskeho dohovoru. Hoci sa terminológia predmetných kanadských právnych predpisov do určitej miery odlišovala od terminológie použitej v Rímskom dohovore a v smernici o nájomnom práve, sporné otázky pred kanadským súdom sa veľmi podobali otázkam položeným Súdnemu dvoru, o ktorých má rozhodnúť v tejto veci.
60.
Kanadské právne predpisy definovali „zvukovú nahrávku“ ako nahrávku pozostávajúcu zo zvukov s výnimkou „akéhokoľvek soudtracku filmového diela, ktorý sprevádza filmové dielo“. Treba uviesť, že sa zdá, že táto definícia sa viac približuje definícii „zvukového záznamu“ na účely WPPT ako definícii tohto pojmu na účely Rímskeho dohovoru, keďže vyňatie soundtrackov sa vzťahuje len na zvukové nahrávky, ktoré sprevádzajú filmové „diela“.
61.
Canadian Supreme Court (Najvyšší súd, Kanada) jednohlasne rozhodol, že z tejto definície „zvukovej nahrávky“ vyplýva, že právo na primeranú odmenu nevzniká v prípade, keď soundtrack sprevádza film, ale že na takúto odmenu vzniká nárok, ak sa soundtrack „prehráva nezávisle od filmu alebo [televízneho] programu“ a že tento výklad je v súlade s definíciou „zvukového záznamu“ uvedenou v článku 3 Rímskeho dohovoru, keďže kanadské vyňatie „soundtrackov“ neumožnilo vyňatie „výlučne sluchom vnímateľných záznamov“ (
39
).
62.
Pre toto konanie pred Súdnym dvorom nie je v žiadnom prípade táto analýza rozhodujúca a je len informatívna.
5. Porovnanie pojmu „rozmnožovanie“ v zmysle článku 2 písm. c) smernice 2001/29 a článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve
63.
Zdalo by sa logicky a jazykovo koherentné považovať výsledok rozmnožovania za „rozmnoženinu“ rozmnoženej veci.
64.
Proces synchronizácie, ako ho opisuje vnútroštátny súd, však zahŕňa oveľa viac než len rozmnoženinu zvukového záznamu. Vo všeobecnosti je nutné vychádzať z predpokladu, že sa v prvom rade musí vyrobiť celá vizuálna časť audiovizuálneho diela – a soundtrack vrátane (častí) zvukového záznamu sa bude musieť prispôsobiť vizuálnej časti. Môže zahŕňať dialóg, ako aj ďalšie nahraté hudobné alebo nehudobné zvukové časti. Tieto ďalšie časti audiovizuálneho produktu musia byť dostatočne originálne na to, aby kombinovaný výsledok mohol byť povýšený na úroveň audiovizuálneho „diela“ v zmysle autorského práva, aby sa naň nevzťahoval pojem zvukového záznamu, ako je definovaný na účely WPPT. (
40
)
65.
Ak by sa vzalo do úvahy, že smernica o nájomnom práve a ani smernica 2001/29 neobsahujú akúkoľvek definíciu slovného spojenia „zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina takého zvukového záznamu“, a ani pojmov „zvukový záznam“ a „rozmnoženina“, ktoré sa nachádzajú v tomto slovnom spojení, význam a rozsah týchto pojmov a tohto slovného spojenia sa musí určiť s prihliadnutím na ich obvyklý význam v každodennom jazyku, pričom sa musí zohľadniť aj kontext, v ktorom sa vyskytujú. (
41
) Týmto pojmom, ktoré sú súčasťou ustanovenia, ktoré výslovne neodkazuje na právo členských štátov, je na účely určenia ich významu a rozsahu nutné priznať autonómny a jednotný výklad v rámci celej Európskej únie, tak ako to vyžaduje požiadavka na jednotné uplatňovania práva EÚ a zásada rovnosti. (
42
)
66.
Ak sa vychádza z kontextu, v ktorom sa vyššie uvedené slovné spojenie a pojmy vyskytujú, pojem „rozmnoženina“ sa nachádza nielen v článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve, ale aj v článku 7 smernice 92/100 a následnom v neskoršom výskyte tohto ustanovenia ako časti článku 3 smernice 2001/29.
67.
Ako Súdny dvor opakovane rozhodol, pojmy používané v smerniciach 2001/29 a 2006/115 musia mať vzhľadom na požiadavky jednotnosti a koherencie právneho poriadku Európskej únie rovnaký význam s výnimkou toho, ak by normotvorca Európskej únie v konkrétnom legislatívnom kontexte vyjadril odlišnú vôľu. (
43
)
68.
V tejto súvislosti je dôležité zohľadňovať rôzne účely a odlišnú povahu záujmov chránených na strane jednej ustanoveniami práva Európskej únie (a zodpovedajúcimi normami medzinárodného práva), ktoré priznávajú výkonným umelcom a výrobcom výlučné (ale prevoditeľné) právo udeliť súhlas alebo zakázať niektoré úkony, ako napríklad právo výrobcov povoliť alebo zakázať rozmnožovanie ich zvukových záznamov, a na strane druhej práva na primeranú odmenu za nájom alebo vypožičiavanie alebo za verejné vysielanie alebo verejné šírenie, ktoré sú vo svojej podstate majetkovými právami. (
44
)
69.
Účelom skôr uvedených práv je totiž poskytnúť výkonným umelcom a výrobcom zvukových záznamov prostriedky na kontrolu špecifických foriem používania výsledkov ich prínosov, čo im umožní rokovať o kompenzácii za takéto používanie, zatiaľ čo cieľom neskôr uvedených práv je poskytnutie kompenzácie výkonným umelcom alebo výrobcom za používanie ich výkonov alebo investícií v kontexte používaní, nad ktorými nemajú kontrolu.
70.
Pokiaľ ide o pojem „verejné šírenie“ uvedený v článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, ako aj v článku 8 ods. 2 smernice o nájomnom práve, Súdny dvor opakovane rozhodol, že tieto ustanovenia sledujú v určitej miere odlišné ciele, keďže vyššie uvedený článok 3 priznáva autorom právo preventívnej povahy. (
45
) Rovnaká logika sa uplatní aj na článok 2 smernice 2001/29, ktorý taktiež priznáva nositeľom práva preventívne právo, a to konkrétne právo udeliť súhlas alebo zakázať rozmnožovanie.
71.
Okrem toho pojem „rozmnožovanie“ („reproduction“) možno v jeho anglickej jazykovej verzii chápať buď ako postup rozmnožovania určitého predmetu, alebo ako výsledok takejto rozmnoženiny. Článok 2 písm. c) smernice 2001/29 zakazuje neoprávnený „úkon“ rozmnožovania, zatiaľ čo článok 8 ods. 2 hovorí o odmene za určité použitia rozmnoženiny v zmysle rozmnoženiny zvukového záznamu, t. j. použitie predmetu. Ide tu o dva odlišné významy toho istého slova.
72.
V tejto súvislosti sa táto prejednávaná vec odlišuje od situácie analyzovanej vo veci Reha Training (
46
), kde Súdny dvor v bodoch 31 a 32 uvedeného rozsudku, rozhodol, že nič nenasvedčuje tomu, že normotvorca Európskej únie mal v úmysle priznať pojmu „verejné šírenie“ v jednotlivých textoch smerníc 2001/29 a 2006/115, a podľa ktorej práva uvedené v týchto dvoch smerniciach vznikajú v dôsledku toho istého faktora (a predmetný koncept tvoril časť takého faktora).
73.
Pokiaľ ide o obvyklý význam pojmu „rozmnoženina“ v bežnom jazyku, dovolil by som si tvrdiť, že bežný človek by nepovažoval za typické audiovizuálne dielo „rozmnoženinu“ zvukového záznamu, ktorá sa používa ako (časť) soundtracku k takému dielu. Len ako príklad by som uviedol, že by som sa nedomnieval a ani si nemyslím, že by sa niekto domnieval, že film, ako je Smrť v Benátkach (
47
), je „rozmnoženinou“ (častí) nahrávky Piatej symfónie od Mahlera alebo akýchkoľvek iných hudobných prvkov, ktoré boli zahrnuté do sondtracku k tomuto filmu, (
48
) alebo že by film Absolvent (
49
) bol „rozmnoženinou“ skladby The Sound of Silence od autorskej dvojice Simon & Garfunkel v rámci obvyklého významu tohto pojmu v bežnom každodennom jazyku.
74.
Úkon kopírovania už existujúcej nahrávky pesničky do soundtracku filmu je možné považovať za „úkon“ rozmnožovania, pretože to „je“ to, čo sa urobilo. Pesnička je reprodukovaná a včlenená do audiovizuálneho celku. Ako bolo uvedené v bodoch 33 až 35 vyššie, zdá sa byť jasné, že k takému úkonu rozmnožovania v zmysle pojmu, ako je použitý na účely práva rozmnožovania, dochádza vtedy, keď je zvukový záznam synchronizovaný.
75.
Skutočnosť, že úkon synchronizácie už existujúceho záznamu je úkonom rozmnožovania takého zvukového záznamu, však neznamená to, že výsledné audiovizuálne dielo (z ktorého pesnička tvorí zďaleka menšiu a menej významnú časť) je rozmnoženinou pesničky. To by sotva zodpovedalo obvyklému významu tohto pojmu v bežnom každodennom jazyku.
76.
Vo veci Pelham bol Súdny dvor požiadaný o výklad „práva na rozširovanie“ uvedeného v článku 9 smernice o nájomnom práve. Uvedené ustanovenie stanovuje výrobcom zvukových záznamov okrem iných práv výlučné právo sprístupniť svoje zvukové záznamy „vrátane ich rozmnoženín“ verejnosti predajom alebo iným spôsobom. Otázka položená Súdnemu dvoru bola, či zvukový záznam, ktorý obsahuje zvukové vzorky prevzaté z iného zvukového záznamu (v danej veci bez súhlasu nositeľov práv k zvukovému záznamu, ktorého vzorka bola prevzatá), predstavuje „rozmnoženinu“ zvukového záznamu, z ktorého bola prevzatá vzorka, v zmysle článku 9 ods. 1 smernice o nájomnom práve. Súdny dvor na túto otázku odpovedal záporne. Odôvodnil to čiastočne účelom práva na rozširovanie, keďže sa vzťahuje na výrobcov zvukových záznamov (poskytuje výrobcovi prostredníctvom primeranej právnej ochrany nositeľov práv duševného vlastníctva, možnosť navrátenia vynaložených investícií, a taktiež aj bojuje proti pirátstvu) a čiastočne paralelným ustanovením (aj keď odlišne sformulovaným) článku 1 písm. c) Ženevského dohovoru (
50
), a uviedol, že zvukový záznam, ktorý obsahuje zvukové vzorky iného zvukového záznamu nepredstavuje „rozmnoženinu“ takého zvukového záznamu, „pretože nepreberá celý tento zvukový záznam alebo jeho podstatnú časť“ (
51
).
77.
Poukázal by som na to, že vec Pelham sa týkala situácie, v ktorej bola reprodukovaná alebo kopírovaná časť podstatne menšia ako integrovaný celok, pretože bola reprodukovaná iba malá časť pôvodného zvukového záznamu. V tejto veci je možné predmetný zvukový záznam v rámci procesu synchronizácie reprodukovať úplne alebo čiastočne. Aj keď by sa zvukový záznam pri synchronizácii reprodukoval v plnom rozsahu, požiadavka, aby sa audiovizuálny produkt považoval za „dielo“, však znamená, že zmeny vykonané na celku musia dosiahnuť určitý stupeň originality. Nemožno teda tvrdiť, že zvukový záznam a audiovizuálne dielo sú zhodné alebo že audiovizuálne dielo je rozmnoženinou alebo kópiou zvukového záznamu.
78.
V tomto kontexte zastávam názor, že hoci pojmy „rozmnoženina“ a „kópia“ nie sú významovo zhodné, sú príbuznými pojmami. Samozrejme, článok 3 písm. e) Rímskeho dohovoru definuje „rozmnožovanie“ ako „vyhotovenie rozmnoženiny alebo viacerých rozmnožením záznamu“. V tejto súvislosti je navrhované riešenie podľa môjho názoru tiež riešením, ktoré sa najviac zhoduje s doterajšou judikatúrou Súdneho dvora.
IV. Návrh
79.
Na základe uvedených dôvodov navrhujem, aby Súdny dvor odpovedal na prejudiciálne otázky, ktoré položil Tribunal Supremo (Najvyšší súd), takto:
Pojmy „zvukový záznam“ a „rozmnoženina zvukového záznamu“ uvedené v článku 8 ods. 2 smernice Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva a v článku 8 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva nezahŕňajú audiovizuálne dielo, do ktorého bol včlenený zvukový záznam po náležitom udelení povolenia dotknutým(‑mi) nositeľom(‑mi) práv, ako to vyžaduje článok 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti.
Ak sa verejne šíri dielo, ktorým je audiovizuálne dielo ako také, nejde o „zvukový záznam“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100 a článku 8 ods. 2 smernice 2006/115, ktorý sa „používa“ alebo sprístupňuje verejnosti.
V dôsledku toho článok 8 ods. 2 smernice 92/100 a článok 8 ods. 2 smernice 2006/115 neukladajú členským štátom povinnosť stanoviť, že by používateľ mal zaplatiť pri „verejnom šírení“ audiovizuálneho diela „jedinú primeranú odmenu“ nositeľovi(‑m) práv k takému zvukovému záznamu, ktorý je do neho včlenený.
(
1
)	Jazyk prednesu: angličtina.
(
2
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (kodifikované znenie) (Ú. v. EÚ L 376, 2006, s. 28, ďalej len „smernica 2006/115“).
(
3
)	Smernica Rady z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346, 1992, s. 61; Mim. vyd. 17/001, s. 120, ďalej len „smernica 92/100“).
(
4
)	Pozri bod 4 a nasl. nižšie.
(
5
)	Pozri bod 10 a nasl. nižšie.
(
6
)	Pozri diskusiu v bode 48 nižšie.
(
7
)	Ú. v. EÚ L 89, 2000, s. 6; Mim. vyd. 11/033, s. 208.
(
8
)	Diplomatická konferencia o určitých otázkach autorských a príbuzných práv, ktorá bola zvolaná pod záštitou Svetovej organizácie duševného vlastníctva v Ženeve.
(
9
)	„Dohodnuté vyhlásenia týkajúce sa Zmluvy WIPO o umeleckých výkonoch a zvukových záznamoch prijaté diplomatickou konferenciou [20. decembra] 1996“.
(
10
)	Smernica Európskeho parlamentu a Rady z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230, ďalej len „smernica 2001/29“).
(
11
)	Nie je hneď jasné, prečo by sa televízne vysielania nemali považovať skôr za „vysielanie“ než za „sprístupňovanie verejnosti (verejné šírenie)“. „Vysielanie“ ako pojem, ktorý sa používa v článku 8 smernice o nájomnom práve je však „bezdrôtový prenos“, čím by sa vylúčila káblová televízia. Z praktického hľadiska sa povinnosť zaplatiť „jedinú primeranú odmenu“ vzťahuje rovnako na „vysielanie“ a „sprístupňovanie verejnosti (verejné šírenie)“.
(
12
)	Znenie smernice o nájomnom práve hovorí o „rozmnoženine takého zvukového záznamu“ (kurzívou zvýraznil generálny advokát).
(
13
)	Pozri bod 3 časti návrhu na začatie prejudiciálneho konania s názvom „Po piate“.
(
14
)	Pozri bod 5 časti návrhu na začatie prejudiciálneho konania s názvom „Po piate“. Zdá sa teda, že vnútroštátny súd nepožaduje usmernenie o tom, či samotná Atresmedia vyhotovila nejaké „rozmnoženiny“, ale o tom, či film alebo iný audiovizuálny obsah, ktorý verejne šírila, je možné považovať za „rozmnoženiny“ zvukových záznamov. Táto otázka sa týka úkonov výrobcov filmov alebo iného audiovizuálneho obsahu a spôsobu, akým by sa mali charakterizovať výsledné diela alebo produkty, ktoré nie je možné považovať za dielo, a nie úkonov televíznej spoločnosti pri vysielaní alebo verejnom šírení takých výsledných diel alebo produktov, ktoré nie sú dielom. Poznamenávam, že sa nezdá, že tu skutočne ide o otázku, či šírenie rôzneho audiovizuálneho obsahu spadá pod pojem „verejné šírenie“ alebo či predmetné zvukové záznamy boli „vydané na komerčné účely“ – uvedené sa mi zdá byť jasné.
(
15
)	Pozri návrh na začatie prejudiciálneho konania, časť s názvom „Po prvé“ bod 3, výňatok z rozsudku Juzgado Mercantil (Obchodný súd) (… synchronizácia už existujúceho zvukového záznamu do audiovizuálneho diela na základe odplatnej licencie, v uvedenom zmysle…) a časť s názvom „Po piate“ bod 2 na konci (opis výkladových pochybností vnútroštátneho súdu) (… platba za práva súvisiace so zvukovým záznamom, ktorá bola uhradená v čase udelenia povolenia na jeho rozmnožovanie alebo synchronizáciu do audiovizuálneho diela).
(
16
)	Rozsudok z 29. júla 2019, Pelham a i. (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 29) a výroková časť, bod 1.
(
17
)	Podľa vnútroštátneho súdu bol tento súhlas riadne získaný v čase vykonania predmetných synchronizácií.
(
18
)	Definované v príslušnom článku 1 ods. 2 a 3 a článku 2 ods. 1 smernice 92/100. Dvanáste odôvodnenie tejto smernice uvádza, že „na účely tejto smernice treba definovať pojmy nájom a vypožičiavanie“.
(
19
)	Návrh smernice Rady o nájomnom práve, výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami, KOM (90) 586 v konečnom znení SYN 319, z 24. januára 1991 (ďalej len „pôvodný návrh“).
(
20
)	Bernský dohovor o ochrane literárnych a umeleckých diel z 9. septembra 1886, v znení poslednej revízie v Paríži 24. júla 1971 a zmenený a doplnený 28. septembra 1979.
(
21
)	Pozri pôvodný návrh druhú časť kapitolu I tretí odsek v časti venovanej článku 6 (právo rozmnožovania) (s. 56 anglickej jazykovej verzie), ktorý pokiaľ ide o nositeľov práv a predmet uvedeného článku, odkazuje na komentáre uvedené v časti 2.1, kde sa uvádza (pokiaľ ide o nájomné a výpožičné právo), že „použité pojmy sú základom autorského práva a s ním súvisiacich práv a ich význam bol vo veľkej miere harmonizovaný vo väčšine právnych poriadkov členských štátov prostredníctvom Bernského dohovoru… a Rímskeho dohovoru… Na účely tejto smernice sa odkazuje na Bernský dohovor a Rímsky dohovor, pokiaľ ide o pojmy, ktoré boli použité… musia sa vykladať v súlade s týmito dohovormi“.
(
22
)	Pozri „Zmenený a doplnený návrh smernice Rady o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorským právom v oblasti duševného vlastníctva“, KOM (92) 159 v konečnom znení – SYN 319, z 30. apríla 1992, (ďalej len „zmenený a doplnený návrh“), ktorý pripravila Komisia, dôvodovú správa, s. 12 a nasl., pokiaľ ide o článok 6a zmeneného a doplneného návrhu.
(
23
)	Zelená kniha o autorských právach technologická výzva – otázky autorských práv, ktoré si vyžadujú okamžité opatrenia, KOM (88) 172 v konečnom znení, 7. jún 1988.
(
24
)	Pozri dôvodovú správu k zmenenému a doplnenému návrhu, s. 12, časť venovanú článku 6a.
(
25
)	Pozri tiež moje posledné návrhy vo veci Recorded Artists Actors Performers (C‑265/19, EU:C:2020:512), ktoré sa týkajú najmä výlučnej právomoci EÚ a právomoci členských štátov určiť, ktorí výkonní umelci z tretích krajín majú nárok na primeranú odmenu.
(
26
)	Príručka k Rímskemu dohovoru a Dohovoru o zvukových záznamoch, ktorú vydala v roku 1981 Svetová organizácia duševného vlastníctva, komentáre k článku 3 ods. b) bodu 3.7 na strane 22. Pozri tiež komentáre k článku 3 ods. e), v ktorých sa uvádza v bode 3.15 na strane 24, že „zvukový záznam“ je výlučne záznam sluchom vnímateľných zvukov, zatiaľ čo „záznam“ môže byť buď vizuálny alebo audiovizuálny, a že „Rímsky dohovor chráni len zvukové záznamy, ktoré sú výlučne zvukmi“.
(
27
)	Toto sa taktiež odzrkadľuje aj v Príručke k Rímskemu dohovoru a k Dohovoru o zvukových záznamoch, ktorá v komentároch k článku 10 (Právo výrobcov zvukových záznamov na rozmnožovanie) pripomína chápanie diplomatickej konferencie, že „priama“ rozmnoženina zvukového záznamu znamenala rozmnoženinu pomocou použitia matice a že „nepriama“ rozmnoženina sa získala pomocou použitia záznamu vytlačeného z matice alebo nahratím rozhlasového alebo televízneho programu, ktorý obsahuje zvukový záznam.
(
28
)	Rozsudok z 15. mája 2012, SCF Consorzio Fonografici (C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 38).
(
29
)	Tamže, bod 39 a citovaná judikatúra.
(
30
)	Tamže, bod 50.
(
31
)	Slovo „ich“ uvedené v Dohodnutom vyhlásení sa javí, že z gramatického hľadiska odkazuje na „práva“ k zvukovým záznamom. To zjavne nie je správne – slovo „ich“ sa má vykladať tak, že znamená „jeho“ a vzťahuje sa skôr na zvukový záznam než na práva. Pozri v tom istom zmysle REINBOTHE, J., von LEWINSKI, S.: The WIPO Treaties 1996 – The WIPO Copyright Treaty and The WIPO Performances and Phonograms Treaty – Commentary and Legal Analysis, bod 36 na strane 259. Takýto výklad podporuje rovnako autentická francúzska jazyková verzia Dohodnutého vyhlásenia, ktorá v príslušnej časti znie: „la définition du phonogramme… n'implique pas que l'incorporation dans une œuvre cinématographique ou une autre œuvre audiovisuelle ait une quelconque incidence sur les droits sur le phonogramme“, kde sa chápe, že začlenenie sa týka zvukového záznamu, a nie práv.
(
32
)	Guide to the Copyright and Related Rights Treaties Administered by WIPO (Príručka k zmluvám o autorskom práve a o právach súvisiacich s autorskými právami spravovaným WIPO) a Glossary of Copyright and Related Rights Terms (Slovník pojmov autorského práva a súvisiacich práv), vydanie WIPO č. 891 (E).
(
33
)	Pozri v podobnom duchu, pokiaľ ide o WIPO, Príručku k Bernskému dohovoru (Ženeva, 1978), rozsudok zo 7. decembra 2006, SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 41, a návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott v spojených veciach Football Association Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:43, bod 122).
(
34
)	Príručka k zmluvám o autorskom práve a súvisiacich právach spravovaným WIPO, s. 235, na PPT‑2.8.
(
35
)	Pozri Záznamy diplomatickej konferencie o niektorých otázkach týkajúcich sa autorského práva a súvisiacich práv, Ženeva 1996, s. 691, body 400 a 402.
(
36
)	REINBOTHE, J., von LEWINSKI, S.: The WIPO Treaties on Copyright – A Commentary on the WCT, the WPPT, and the BTAP. 2. vydanie.
(
37
)	Pozri stanoviská Austrálie vyjadrené v Súhrnnej zápisnici MC I 2000, bod 319, pokiaľ ide o stanovisko podobné stanovisku prijatému v týchto návrhoch; pozri napríklad stanoviská Európskej únie, ktoré zastávajú určitú slobodu výkladu, v tej istej zápisnici, bod 97, a stanoviská Spojených štátov a Japonska v súvislosti s odlišnými chápaniami od tých, ktoré sú zastávané v týchto návrhoch (v tej istej zápisnici, body 95 a 96).
(
38
)	[2012] 2 SCR 376.
(
39
)	Tamže, body 35, 36, 49, 50 a 52. Pre odlišný výsledok pozri vec Phonographic Performance Co. of Australia Ltd. v. Federation of Australian Television Sissions, [1998] HCA 39, ktorú Supreme Court of Canada (Najvyšší súd, Kanada) odlíšil z dôvodu rozdielností v príslušných právnych predpisoch. Austrálska vec bola rozhodnutá väčšinou troch sudcov, pričom dvaja sudcovia vydali nesúhlasné stanoviská. Pripomenul by som, že austrálsky rozsudok podľa všetkého neodkazuje na súvisiace práva, ktoré sú predmetom článku 12 Rímskeho dohovoru.
(
40
)	Komisia vo svojich pripomienkach na pojednávaní odkazovala na videá na Youtube, v ktorých sú zvukové záznamy sprevádzané obrázkami CD obalu ako príklady audiovizuálneho obsahu, ktorý nedosahuje úroveň „diel“ na účely autorského práva, a ktoré teda predstavujú „zvukové záznamy“ na účely WPPT. S týmto opisom súhlasím.
(
41
)	Pozri rozsudok z 29. júla 2019, Pelham a i. (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 28 a citovaná judikatúra).
(
42
)	Pozri rozsudok zo 6. februára 2003, SENA (C‑245/00, EU:C:2003:68, bod 23 a citovaná judikatúra).
(
43
)	Pozri rozsudky z 31. mája 2016, Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379, bod 28), a zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i. (C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 188).
(
44
)	Pokiaľ ide o diskusiu o práve na odmenu ako náprotivku výlučného práva v kontexte článku 15 WPPT, pozri REINBOTHE, J., von LEWINSKI, S.: The WIPO Treaties on Copyright – A Commentary on the WCT, the WPPT, a BTAP. 2. vydanie, s. 394, bod 8.15.17 a nasl.
(
45
)	Rozsudky z 15. marca 2012, SCF Consorzio Fonografici (C‑135/10, EU:C:2012:140, body 74 a 75), a z 31. mája 2016, Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379, body 29 a 30).
(
46
)	Rozsudok z 31. mája 2016, Reha Training (C‑117/15, EU:C:2016:379).
(
47
)	Dráma z roku 1971, ktorú režíroval Luchino Visconti, ktorej scenár je založený na novele od Thomasa Manna s podobným názvom.
(
48
)	Za predpokladu, že sa použila vopred nahratá hudba.
(
49
)	Romantická komediálna dráma z roku 1967, ktorú režíroval Mike Nichols a v hlavnej úlohe sa predstavil Dustin Hoffman.
(
50
)	Dohovor o ochrane výrobcov zvukových záznamov proti nedovolenému rozmnožovaniu ich zvukových záznamov z 29. októbra 1971.
(
51
)	Rozsudok z 29. júla 2019, Pelham a i. (C‑476/17, EU:C:2019:624, bod 55).