62022CJ0603
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
z 5. septembra 2024 (
*1
)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Justičná spolupráca v trestných veciach – Smernica (EÚ) 2016/800 – Procesné záruky pre deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní – Pôsobnosť – Článok 2 ods. 3 – Osoby, ktoré boli v čase začatia trestného konania proti nim deťmi, no ktoré v priebehu konania dovŕšili vek 18 rokov – Článok 4 – Právo na informácie – Článok 6 – Právo na prístup k obhajcovi – Článok 18 – Právo na právnu pomoc – Článok 19 – Opravné prostriedky – Prípustnosť dôkazov získaných pri porušení procesných práv“
Vo veci C‑603/22,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk, Poľsko) z 26. augusta 2022 a doručený Súdnemu dvoru 19. septembra 2022, ktorý súvisí s trestným konaním proti:
M. S.,
J. W.,
M. P.,
za účasti:
Prokurator Rejonowy w Słupsku,
D. G., konajúci ako opatrovník M. B. a B. B.,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predsedníčka tretej komory K. Jürimäe (spravodajkyňa), predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu tretej komory, sudcovia N. Piçarra, N. Jääskinen a M. Gavalec,
generálna advokátka: T. Ćapeta,
tajomník: N. Mundhenke, referentka,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. novembra 2023,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–
Prokurator Rejonowy w Słupsku, v zastúpení: T. Rutkowska‑Szmydyńska, Prokurator Regionalny w Gdańsku,
–
poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, J. Sawicka a S. Żyrek, splnomocnení zástupcovia,
–
česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, T. Suchá a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
–
Európska komisia, v zastúpení: S. Grünheid, K. Herrmann, J. Hottiaux a M. Wasmeier, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 22. februára 2024,
vyhlásil tento
Rozsudok
1
Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), článku 2 a článku 19 ods. 1 druhého pododseku ZEÚ smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/800 z 11. mája 2016 o procesných zárukách pre deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 132, 2016, s. 1), článku 12 ods. 2 a článku 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/48/EÚ z 22. októbra 2013 o práve na prístup k obhajcovi v trestnom konaní a v konaní o európskom zatykači a o práve na informovanie tretej osoby po pozbavení osobnej slobody a na komunikáciu s tretími osobami a s konzulárnymi úradmi po pozbavení osobnej slobody (Ú. v. EÚ L 294, 2013, s. 1), článku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 142, 2012, s. 1), článku 7 ods. 1 a 2, ako aj článku 10 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/343 z 9. marca 2016 o posilnení určitých aspektov prezumpcie neviny a práva byť prítomný na konaní pred súdom v trestnom konaní (Ú. v. EÚ L 65, 2016, s. 1), ako aj zásad prednosti, priameho účinku a efektivity práva Únie.
2
Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti M. S., J. W. a M. P., trom maloletým, ktorí boli obvinení z toho, že sa vlámali do budov už nevyužívaného bývalého rekreačného centra, a tým spôsobili ujmu M. B. a B. B., ktorých zastupuje ustanovený opatrovník D. G.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2012/13
3
Odôvodnenia 19 a 26 smernice 2012/13 znejú:
„(19)
Príslušné orgány by mali podozrivú alebo obvinenú osobu bez meškania buď ústne, alebo písomne informovať o [procesných] právach ustanovených vo vnútroštátnom práve, ktoré sú nevyhnutné na zaručenie spravodlivého konania, ako sa ustanovuje v tejto smernici. Aby sa umožnilo praktické a efektívne vykonávanie uvedených práv, tieto informácie by sa mali poskytnúť včas v priebehu konania a najneskôr pred prvým úradným výsluchom podozrivej alebo obvinenej osoby policajným orgánom alebo iným príslušným orgánom.
…
(26)
Pri poskytovaní informácií podozrivým alebo obvineným osobám podľa tejto smernice by príslušné orgány mali venovať osobitnú pozornosť osobám, ktoré nerozumejú obsahu alebo významu týchto informácií napríklad vzhľadom na svoj nízky vek alebo psychický či fyzický stav.“
4
Článok 2 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania, čo znamená právoplatné rozhodnutie o otázke, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia rozsudku a rozhodnutia o opravnom prostriedku.“
5
Podľa článku 3 uvedenej smernice:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie aspoň o uvedených procesných právach uplatniteľných podľa vnútroštátneho práva s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie:
a)
právo na prístup k advokátovi;
b)
nárok na bezplatné právne poradenstvo a podmienky poskytnutia takéhoto poradenstva;
c)
právo na informácie o obvinení v súlade s článkom 6;
d)
právo na tlmočenie a preklad;
e)
právo nevypovedať.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby sa informácie poskytnuté podľa odseku 1 podali v jednoduchej a prístupnej forme, ústne alebo písomne, pričom sa prihliada na akékoľvek konkrétne potreby podozrivých zraniteľných osôb alebo obvinených zraniteľných osôb.“
6
V článku 8 tejto smernice, nazvanom „Overenie a opravné prostriedky“, sa uvádza:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa poskytnutie informácií podozrivým alebo obvineným osobám podľa článkov 3 až 6 zaznamenalo postupom vedenia záznamov upraveným v práve dotknutého členského štátu.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby alebo ich advokáti mali právo namietať v súlade s postupmi ustanovenými vo vnútroštátnom práve voči neposkytnutiu informácií alebo voči odmietnutiu poskytnúť tieto informácie príslušnými orgánmi v súlade s touto smernicou.“
Smernica 2013/48
7
Odôvodnenia 15 a 50 smernice 2013/48 znejú:
„(15)
Pojem ‚obhajca‘ v tejto smernici znamená akúkoľvek osobu, ktorá je v súlade s vnútroštátnym právom, napríklad na základe akreditácie oprávneným orgánom, spôsobilá a oprávnená poskytovať právne poradenstvo a právnu pomoc podozrivým alebo obvineným osobám.
…
(50)
Členské štáty by mali zabezpečiť, aby sa pri posudzovaní výpovedí podozrivých alebo obvinených osôb alebo dôkazných prostriedkov získaných v rozpore s ich právom na obhajcu alebo v prípadoch, keď bola v súlade s touto smernicou povolená výnimka z tohto práva, dodržiavalo právo na obhajobu a právo na spravodlivé súdne konanie. V tejto súvislosti by sa mala zohľadniť judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva, podľa ktorej budú práva na obhajobu v zásade nezvratne porušené, keď sa na odsúdenie použijú sebaobviňujúce vyhlásenia urobené počas policajného výsluchu bez prístupu k obhajcovi. Tým by nemalo byť dotknuté použitie výpovedí na iné účely povolené podľa vnútroštátneho práva, napríklad na vykonanie naliehavých vyšetrovacích úkonov s cieľom zabrániť v páchaní ďalších trestných činov alebo závažných negatívnych dôsledkov pre osoby alebo v súvislosti s naliehavou potrebou zabrániť podstatnému ohrozeniu trestného konania, ak by poskytnutie prístupu k obhajcovi alebo zdržovanie vyšetrovania nezvratne ohrozilo prebiehajúce vyšetrovanie závažného trestného činu. Ďalej by tým nemali byť dotknuté vnútroštátne normy ani systémy týkajúce sa prípustnosti dôkazov, ani by sa tým nemalo členským štátom brániť v zachovaní systému, ktorým sa môžu súdu alebo sudcovi predložiť všetky existujúce dôkazy bez toho, aby sa samostatne alebo vopred skúmala ich prípustnosť.“
8
Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Právo na prístup k obhajcovi v trestnom konaní“, znie:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo na prístup k obhajcovi v takom čase a takým spôsobom, ktorý im umožní reálne a účinne vykonávať ich právo na obhajobu.
2.   Podozrivé alebo obvinené osoby majú prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu. Podozrivé alebo obvinené osoby majú v každom prípade prístup k obhajcovi najneskôr od ktorejkoľvek z týchto skutočností, ktorá nastane skôr:
a)
pred ich výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu na presadzovanie práva, alebo justičného orgánu;
b)
pri vykonávaní vyšetrovacieho úkonu alebo obstarávaní dôkazov vyšetrovacími alebo inými príslušnými orgánmi v súlade s odsekom 3 písm. c);
c)
bez zbytočného odkladu po pozbavení osobnej slobody;
d)
ak boli predvolané na súd s právomocou v trestných veciach, v primeranej lehote pred tým, ako sa na tento súd dostavia.
3.   Právo na prístup k obhajcovi zahŕňa nasledujúce:
a)
členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo stretnúť sa bez prítomnosti tretej osoby s obhajcom, ktorý ich zastupuje, a komunikovať s ním pred výsluchom zo strany polície, iného orgánu presadzovania práva alebo justičného orgánu;
b)
členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo na prítomnosť obhajcu a na jeho účinnú účasť na výsluchu. Takáto účasť musí byť v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva, pokiaľ týmito postupmi nie je dotknutý účinný výkon a podstata dotknutého práva. Ak sa obhajca zúčastňuje na výsluchu, táto skutočnosť sa zaznamená s použitím postupu vyhotovovania záznamov v súlade s vnútroštátnym právom dotknutého členského štátu;
c)
členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby mali právo aspoň na účasť ich obhajcu na týchto vyšetrovacích úkonoch alebo pri úkonoch na obstaranie dôkazov, ak sú tieto úkony ustanovené vo vnútroštátnom práve a ak sa pri nich vyžaduje alebo je povolená prítomnosť podozrivej alebo obvinenej osoby:
i)
identifikácia;
ii)
konfrontácia;
iii)
rekonštrukcia miesta činu.
…
5.   Členské štáty môžu dočasne neuplatňovať odsek 2 písm. c) za výnimočných okolností a výlučne v predsúdnom štádiu konania, ak z dôvodu zemepisnej vzdialenosti podozrivej alebo obvinenej osoby nemožno zabezpečiť právo na prístup k obhajcovi bez zbytočného odkladu po jej pozbavení osobnej slobody.
6.   Členské štáty môžu dočasnú výnimku z výkonu práv ustanovených v odseku 3 uplatniť len za výnimočných okolností a len v predsúdnom štádiu konania a v odôvodnenom rozsahu, ak je to s ohľadom na konkrétne okolnosti prípadu opodstatnené niektorým z týchto závažných dôvodov:
a)
ak existuje naliehavá potreba odvrátiť vážne nepriaznivé dôsledky pre život, slobodu alebo telesnú integritu inej osoby;
b)
ak je nevyhnutné, aby vyšetrovacie orgány urobili bezodkladné kroky na zabránenie podstatnému ohrozeniu trestného konania.“
9
Článok 12 uvedenej smernice, nazvaný „Opravné prostriedky“, stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé alebo obvinené osoby v trestnom konaní, ako aj vyžiadané osoby v konaní o európskom zatykači mali podľa vnútroštátneho práva účinné opravné prostriedky v prípadoch porušenia práv vyplývajúcich z tejto smernice.
2.   Bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne normy a systémy vzťahujúce sa na prípustnosť dôkazov, členské štáty zabezpečia, aby sa v trestnom konaní pri posudzovaní vyjadrení podozrivých alebo obvinených osôb alebo dôkazných prostriedkov získaných v rozpore s ich právom na obhajcu alebo v prípadoch, keď bola v súlade s článkom 3 ods. 6 povolená výnimka z tohto práva, zohľadnilo [rešpektovalo – neoficiálny preklad] právo na obhajobu a právo na spravodlivé súdne konanie.“
10
Podľa článku 13 tejto smernice:
„Členské štáty zabezpečia, že pri uplatňovaní tejto smernice sa zohľadnia osobitné potreby zraniteľných podozrivých a zraniteľných obvinených osôb.“
Smernica 2016/343
11
Odôvodnenia 31 a 44 smernice 2016/343 znejú:
„(31)
Členské štáty by mali zvážiť zabezpečenie toho, aby v prípade, keď boli podozrivým alebo obvineným osobám poskytnuté informácie o právach podľa článku 3 smernice [2012/13], boli im tiež poskytnuté informácie o práve nevypovedať vo vlastný neprospech, tak ako sa uplatňuje podľa vnútroštátneho práva v súlade s touto smernicou.
…
(44)
Zásada účinnosti práva Únie si od členských štátov vyžaduje, aby zaviedli primerané a účinné opravné prostriedky pre prípad porušenia práva priznaného jednotlivcom právom Únie. Vďaka účinnému opravnému prostriedku, ktorý by mal byť dostupný v prípade porušenia ktoréhokoľvek z práv stanovených v tejto smernici, by sa malo dosiahnuť, že sa v čo najväčšej možnej miere obnoví také postavenie podozrivých alebo obvinených osôb, aké by mali, keby nebolo došlo k porušeniu, s cieľom chrániť právo na spravodlivý proces a právo na obhajobu.“
12
Článok 2 tejto smernice stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na fyzické osoby, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní. Uplatňuje sa vo všetkých štádiách trestného konania, a to od momentu, keď je osoba podozrivá alebo obvinená zo spáchania trestného činu alebo údajného trestného činu, až po nadobudnutie právoplatnosti konečného rozhodnutia o tom, či táto osoba predmetný trestný čin spáchala.“
13
V článku 7 uvedenej smernice, nazvanom „Právo odoprieť výpoveď a právo nevypovedať vo vlastný neprospech“, sa v odsekoch 1 a 2 uvádza:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo odoprieť výpoveď v súvislosti s trestným činom, zo spáchania ktorého sú podozrivé alebo obvinené.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali právo nevypovedať vo vlastný neprospech.“
14
Podľa článku 10 tejto smernice s názvom „Opravné prostriedky“:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby podozrivé a obvinené osoby mali účinné opravné prostriedky v prípade porušenia ich práv vyplývajúcich z tejto smernice.
2.   Bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne normy a systémy vzťahujúce sa na prípustnosť dôkazov, členské štáty zabezpečia, aby sa pri posudzovaní výpovedí podozrivých alebo obvinených osôb alebo dôkazov získaných v rozpore s právom odoprieť výpoveď alebo s právom nevypovedať vo vlastný neprospech dodržiavalo právo na obhajobu a právo na spravodlivé súdne konanie.“
Smernica 2016/800
15
Odôvodnenia 1, 11, 16, 18, 19, 22, 25 až 27 a 29 až 32 smernice 2016/800 znejú:
„(1)
Účelom tejto smernice je zaviesť procesné záruky na zaistenie toho, aby deti, teda osoby mladšie ako 18 rokov, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, boli schopné pochopiť a sledovať toto konanie a uplatniť svoje právo na spravodlivý proces a aby sa predišlo tomu, že deti budú opätovne páchať trestné činy, a posilnila sa ich sociálna integrácia.
…
(11)
Táto smernica alebo jej určité ustanovenia by sa mala vzťahovať aj na podozrivé alebo obvinené osoby, voči ktorým sa vedie trestné konanie, a na vyžiadané osoby, ktoré boli deťmi v čase, keď sa tieto konania začali voči nim viesť, ale ktoré medzitým dosiahli vek 18 rokov, a ak uplatňovanie tejto smernice je vhodné s prihliadnutím na všetky okolnosti prípadu vrátane vyspelosti a zraniteľnosti dotknutej osoby.
…
(16)
V niektorých členských štátoch sa za trestné činy považujú niektoré menej závažné trestné činy, najmä menej závažné trestné činy na úseku bezpečnosti cestnej premávky, menej závažné trestné činy týkajúce sa všeobecne záväzných nariadení obcí a menej závažné trestné činy voči verejnému poriadku. V takýchto situáciách by bolo neprimerané požadovať, aby príslušné orgány zaručili všetky práva podľa tejto smernice. Ak sa v súvislosti s menej závažnými trestnými činmi v práve členského štátu ustanovuje, že ako sankciu nemožno uložiť pozbavenie osobnej slobody, mala by sa táto smernica uplatňovať len vtedy, keď vo veci koná súd s právomocou v trestných veciach.
…
(18)
Pri vykonávaní tejto smernice by sa mali zohľadniť ustanovenia smerníc [2012/13] a [2013/48]. V tejto smernici sú stanovené ďalšie doplňujúce záruky týkajúce sa informácií, ktoré sa majú poskytnúť deťom a nositeľovi rodičovských práv a povinností s cieľom zohľadniť osobitné potreby a zraniteľnosť detí.
(19)
Deti by mali dostať informácie o všeobecných aspektoch priebehu konania. Na tento účel by sa deťom malo najmä stručne objasniť, aké sú nasledujúce procesné kroky konania, pokiaľ je to možné s ohľadom na záujem trestného konania, a akú úlohu majú zúčastnené orgány. To, aké informácie sa majú poskytnúť, by malo závisieť od okolností prípadu.
…
(22)
Členské štáty by mali informovať nositeľa rodičovských práv a povinností o uplatniteľných procesných právach, a to buď písomne, ústne, alebo oboma spôsobmi. Tieto informácie by sa mali poskytnúť čo najskôr a mali by byť natoľko podrobné, nakoľko je to potrebné na zaručenie spravodlivého konania a na účinný výkon práv dieťaťa.
…
(25)
Deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, majú v súlade so smernicou [2013/48] právo na prístup k obhajcovi. Keďže deti sú zraniteľné a nie sú vždy schopné v plnom rozsahu pochopiť a sledovať trestné konanie, v situáciách stanovených v tejto smernici by im mal pomáhať obhajca. V uvedených situáciách by v prípade, že si pomoc obhajcu nezabezpečí dieťa alebo nositeľ rodičovských práv a povinností, mali by pomoc obhajcu dieťaťu zabezpečiť členské štáty. Členské štáty by mali poskytovať právnu pomoc, ak je to potrebné na zabezpečenie toho, aby sa dieťaťu dostalo účinnej pomoci obhajcu.
(26)
Predpokladom pomoci obhajcu podľa tejto smernice je, že dieťa má právo na prístup k obhajcovi podľa smernice [2013/48]. Preto ak by sa uplatňovaním ustanovenia smernice [2013/48] znemožňovalo, aby dieťaťu poskytoval pomoc obhajca podľa tejto smernice, takéto ustanovenie by sa nemalo uplatňovať na právo detí na prístup k obhajcovi podľa smernice [2013/48]. Na druhej strane by odchýlkami a výnimkami uplatňovanými na pomoc obhajcu ustanovenými v tejto smernici nemalo byť dotknuté právo na prístup k obhajcovi v súlade so smernicou [2013/48] alebo právo na právnu pomoc v súlade s chartou a [Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaným v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len ‚EDĽP‘)], vnútroštátnym právom a ostatným právom Únie.
(27)
Ustanovenia tejto smernice týkajúce sa pomoci obhajcu by sa mali uplatňovať bez zbytočného odkladu bezprostredne po tom, ako boli deti upovedomené, že sú podozrivými alebo obvinenými osobami. Na účely tejto smernice pomoc obhajcu znamená právnu pomoc a zastupovanie obhajcom v trestnom konaní. Ak táto smernica ustanovuje pomoc obhajcu počas výsluchu, obhajca by mal byť prítomný. Bez toho, aby bolo dotknuté právo dieťaťa na prístup k obhajcovi v súlade so smernicou [2013/48], pomoc obhajcu neznamená, že obhajca má byť prítomný počas každého vyšetrovacieho úkonu alebo úkonu obstarávania dôkazov.
…
(29)
Ak sa dieťa, ktoré nebolo pôvodne podozrivou ani obvinenou osobou, napríklad ako svedok, stane podozrivou alebo obvinenou osobou, toto dieťa by malo mať právo nevypovedať vo vlastný neprospech a právo odoprieť výpoveď v súlade s právom Únie a EDĽP, ako ich vykladá [Súdny dvor] a Európsky súd pre ľudské práva. Táto smernica preto výslovne odkazuje na konkrétnu situáciu, keď sa takéto dieťa počas výsluchu políciou alebo iným orgánom presadzovania práva v rámci trestného konania stane podozrivou alebo obvinenou osobou. Ak sa v priebehu takéhoto výsluchu iné dieťa než podozrivý alebo obvinená osoba [dieťa, ktoré nie je podozrivým alebo obvinenou osobou – neoficiálny preklad] stane podozrivou alebo obvinenou osobou, výsluch by mal byť pozastavený dovtedy, pokým tomuto dieťaťu nebude oznámené, že je podozrivou alebo obvinenou osobou, a pokým mu nebude poskytnutá pomoc obhajcu podľa tejto smernice.
(30)
Ak je to v súlade s právom na spravodlivý proces, členské štáty by mali mať možnosť odchýliť sa od povinnosti poskytovať pomoc obhajcu, ak to [ak táto pomoc – neoficiálny preklad] nie je vzhľadom na okolnosti prípadu primerané [primeraná – neoficiálny preklad], pričom je zrejmé, že v prvom rade by sa vždy mali brať do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa. Deťom by v každom prípade mal pomáhať obhajca, keď sú predvolané pred príslušný súd alebo sudcu s cieľom rozhodnúť o väzbe v ktorejkoľvek fáze konania v rozsahu pôsobnosti tejto smernice, ako aj počas zadržania Okrem toho by sa pozbavenie osobnej slobody nemalo ukladať ako trestná sankcia, ak obhajca neposkytol dieťaťu takú pomoc, ktorá by dieťaťu umožnila účinne vykonávať svoje právo na obhajobu, a v každom prípade počas súdnych pojednávaní. Členské štáty by mali mať možnosť na tento účel prijať praktické opatrenia.
(31)
Členské štáty by mali mať možnosť dočasne sa odchýliť od povinnosti zabezpečiť pomoc obhajcu v predsúdnom konaní zo závažných dôvodov, a to ak je naliehavo potrebné odvrátiť závažné nepriaznivé dôsledky pre život, slobodu alebo telesnú nedotknuteľnosť osoby alebo ak vyšetrovacie orgány musia nevyhnutne prijať bezodkladné kroky s cieľom predísť podstatnému ohrozeniu trestného konania spojeného so závažným trestným činom, napríklad aby získali informácie týkajúce sa údajných spolupáchateľov závažného trestného činu alebo aby zabránili strate dôležitých dôkazov týkajúcich sa závažného trestného činu. Počas dočasnej odchýlky na základe jedného z uvedených závažných dôvodov by príslušné orgány mali byť schopné vypočúvať deti v neprítomnosti obhajcu, pokiaľ boli informované o ich práve nevypovedať a môžu toto právo vykonávať a pokiaľ takýmto výsluchom nie sú dotknuté práva na obhajobu vrátane práva nevypovedať vo vlastný neprospech. Výsluch by malo byť možné vykonať v potrebnom rozsahu len na účely získania informácií, ktoré sú potrebné na odvrátenie vážnych nepriaznivých dôsledkov pre život, slobodu alebo telesnú nedotknuteľnosť osoby alebo na zabránenie podstatnému ohrozeniu trestného konania. Každé zneužitie tejto dočasnej odchýlky by v zásade nenapraviteľne poškodilo právo na obhajobu.
(32)
Členské štáty by mali vo svojom vnútroštátnom práve jednoznačne stanoviť dôvody a kritériá pre takúto dočasnú odchýlku a mali by ju využívať len v obmedzenej miere. Každá dočasná odchýlka by mala byť primeraná, prísne časovo obmedzená, nemala by sa zakladať výlučne na druhu alebo závažnosti údajného trestného činu a nemala by ňou byť dotknutá celková spravodlivosť konania. Ak dočasnú odchýlku povolil podľa tejto smernice iný príslušný orgán než sudca alebo súd, členské štáty by mali zabezpečiť, aby mohlo byť rozhodnutie o povolení dočasnej odchýlky posúdené súdom aspoň vo fáze súdneho konania.“
16
Článok 1 písm. a) tejto smernice stanovuje:
„V tejto smernici sa stanovujú spoločné minimálne pravidlá týkajúce sa určitých práv detí:
a)
ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní.“
17
Podľa článku 2 uvedenej smernice, ktorý vymedzuje jej pôsobnosť:
„1.   Táto smernica sa vzťahuje na deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní. Uplatňuje sa až do právoplatného rozhodnutia o tom, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, vrátane prípadného vynesenia trestu a rozhodnutia o akomkoľvek opravnom prostriedku.
2.   Táto smernica sa uplatňuje na deti, ktoré sú vyžiadanými osobami, od okamihu ich zadržania vo vykonávajúcom členskom štáte v súlade s článkom 17.
3.   S výnimkou článku 5, článku 8 ods. 3 písm. b) a článku 15 v rozsahu, v ktorom uvedené ustanovenia odkazujú na nositeľa rodičovských práv a povinností, sa táto smernica alebo jej určité ustanovenia uplatňujú na osoby uvedené v odsekoch 1 a 2 tohto článku, pokiaľ takéto osoby boli v čase začatia konania deťmi, ale neskôr dosiahli vek 18 rokov, a uplatňovanie tejto smernice alebo jej určitých ustanovení je vhodné vzhľadom na okolnosti prípadu vrátane vyspelosti a zraniteľnosti dotknutej osoby. Členské štáty sa môžu rozhodnúť neuplatňovať túto smernicu, ak dotknutá osoba dosiahla vek 21 rokov.
…“
18
V článku 3 bode 1 tejto smernice je „dieťa“ vymedzené ako „osoba mladšia ako 18 rokov“.
19
Podľa článku 4 smernice 2016/800 s názvom „Právo na informácie“:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby deti, keď sú informované o tom, že sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, boli bezodkladne informované o svojich právach v súlade so smernicou [2012/13] a o všeobecných aspektoch vedenia konania.
Členské štáty tiež zabezpečia, aby boli deti informované o právach stanovených v tejto smernici. Uvedené informácie musia byť poskytnuté:
a)
ihneď po tom, ako boli deti informované, že sú podozrivé alebo obvinenými osobami, pokiaľ ide o:
i)
právo na to, aby bol nositeľ rodičovských práv a povinností informovaný, ako je ustanovené v článku 5;
ii)
právo na pomoc obhajcu, ako je ustanovené v článku 6;
iii)
právo na ochranu súkromia, ako je ustanovené v článku 14;
iv)
právo byť sprevádzané nositeľom rodičovských práv a povinností počas fáz konania okrem súdnych pojednávaní [počas iných fáz konania než súdnych pojednávaní – neoficiálny preklad], ako je ustanovené v článku 15 ods. 4;
v)
právo na právnu pomoc, ako je ustanovené v článku 18;
b)
v najskoršej vhodnej fáze konania, pokiaľ ide o:
i)
právo na individuálne posúdenie, ako je ustanovené v článku 7;
ii)
právo na lekársku prehliadku vrátane práva na lekársku pomoc, ako je ustanovené v článku 8;
iii)
právo na obmedzenie pozbavenia osobnej slobody a využitie alternatívnych opatrení vrátane práva na pravidelné preskúmanie zadržania, ako je ustanovené v článkoch 10 a 11;
iv)
právo byť sprevádzaný nositeľom rodičovských práv a povinností počas súdnych pojednávaní, ako je ustanovené v článku 15 ods. 1;
v)
právo osobne sa zúčastniť na pojednávaní, ako je ustanovené v článku 16;
vi)
právo na účinné opravné prostriedky, ako je ustanovené v článku 19;
c)
po pozbavení osobnej slobody, pokiaľ ide o právo na osobitné zaobchádzanie počas pozbavenia osobnej slobody, ako je ustanovené v článku 12.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby sa informácie uvedené v odseku 1 poskytovali písomne, ústne alebo oboma spôsobmi, v jednoduchom a zrozumiteľnom jazyku a aby sa tieto informácie zaznamenávali prostredníctvom postupu vyhotovovania záznamov v súlade s vnútroštátnym právom.
3.   Členské štáty zabezpečia, aby v prípade, že sa deťom poskytne poučenie o právach podľa smernice [2012/13], zahŕňalo toto poučenie odkaz na ich práva podľa tejto smernice.“
20
V článku 5 smernice 2016/800, nazvanom „Právo dieťaťa na to, aby bol nositeľ rodičovských práv a povinností informovaný“, sa v odseku 1 uvádza:
„Členské štáty zabezpečia, aby sa nositeľovi rodičovských práv a povinností čo možno najskôr poskytli informácie, ktoré má dieťa právo získať podľa článku 4.“
21
Článok 6 tejto smernice, nazvaný „Pomoc obhajcu“, stanovuje:
„1.   Deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, majú v súlade so smernicou [2013/48] právo na prístup k obhajcovi. Žiadne ustanovenie tejto smernice, najmä v tomto článku, nemá vplyv na uvedené právo.
2.   Členské štáty zabezpečia, aby obhajca deťom pomáhal v súlade s týmto článkom s cieľom umožniť im účinne vykonávať právo na obhajobu.
3.   Členské štáty zabezpečia, aby obhajca deťom pomáhal bez zbytočného odkladu po tom, ako boli informované, že sú podozrivé alebo obvinenými osobami. V každom prípade obhajca poskytuje deťom pomoc, počnúc ktoroukoľvek z týchto udalostí, podľa toho, ktorá nastane najskôr:
a)
pred ich výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom;
b)
po tom, ako vyšetrovacie alebo iné príslušné orgány uskutočnili vyšetrovací alebo iný úkon obstarávania dôkazov v súlade s odsekom 4 písm. c);
c)
bez zbytočného odkladu po pozbavení osobnej slobody;
d)
ak boli predvolané na súd s právomocou v trestných veciach, v primeranej lehote pred tým, ako sa dostavia na tento súd.
4.   Pomoc obhajcu zahŕňa toto:
a)
členské štáty zabezpečia, aby deti mali právo na stretnutie s obhajcom, ktorý ich zastupuje, v súkromí a na komunikáciu s ním, a to aj pred výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva, alebo justičným orgánom;
b)
členské štáty zabezpečia, aby obhajca pomáhal deťom počas výsluchu a aby sa mohol na výsluchu v plnej miere zúčastniť. Takáto účasť sa musí uskutočniť v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva, pokiaľ takýmito postupmi nie je dotknutý účinný výkon alebo podstata dotknutého práva. Ak sa obhajca zúčastňuje na výsluchu, skutočnosť, že sa na ňom zúčastnil, sa zaznamená tak, že sa uplatní postup vyhotovenia záznamu podľa vnútroštátneho práva;
c)
členské štáty zabezpečia, aby obhajca pomáhal deťom prinajmenšom počas týchto vyšetrovacích úkonov alebo úkonov obstarávania dôkazov, ak sú tieto úkony ustanovené vo vnútroštátnom práve a ak sa pri nich vyžaduje alebo je povolená prítomnosť podozrivej alebo obvinenej osoby:
i)
identifikácia;
ii)
konfrontácia;
iii)
rekonštrukcia miesta činu.
5.   Členské štáty dodržiavajú dôvernosť komunikácie medzi deťmi a ich obhajcom pri výkone práva na prístup k obhajcovi ustanoveného v tejto smernici. Takáto komunikácia zahŕňa stretnutia, korešpondenciu, telefonické rozhovory a akékoľvek iné formy komunikácie, ktoré povoľuje vnútroštátne právo.
6.   Za predpokladu, že je to v súlade s právom na spravodlivý proces, sa členské štáty môžu odchýliť od odseku 3, ak pomoc obhajcu nie je primeraná vzhľadom na okolnosti prípadu pri zohľadnení závažnosti údajného trestného činu, zložitosti prípadu a opatrení, ktoré by sa mohli prijať v súvislosti s takýmto trestným činom, pričom je zrejmé, že v prvom rade sa vždy berú do úvahy najlepšie záujmy dieťaťa.
Členské štáty v každom prípade zabezpečia, aby obhajca deťom pomáhal:
a)
keď sú predvedené pred príslušný súd alebo sudcu s cieľom rozhodnúť o ich väzbe v ktorejkoľvek fáze konania v rozsahu pôsobnosti tejto smernice a
b)
počas väzby.
Členské štáty takisto zabezpečia, aby sa pozbavenie osobnej slobody neukladalo ako trest, pokiaľ obhajca nepomohol dieťaťu tak, že mu umožnil účinne vykonávať právo na obhajobu, a v každom prípade počas súdnych pojednávaní.
7.   Ak má dieťaťu poskytnúť pomoc obhajca v súlade s týmto článkom, ale žiadny obhajca nie je prítomný, príslušné orgány odložia výsluch dieťaťa alebo iné vyšetrovacie úkony, alebo úkony obstarávania dôkazov ustanovené v odseku 4 písm. c) na primeraný čas, aby sa mohlo počkať na príchod obhajcu, alebo ak si dieťa obhajcu neurčilo, aby sa obhajca pre dieťa zabezpečil.
8.   Členské štáty sa môžu za výnimočných okolností a iba vo fáze pred začatím súdneho konania dočasne odchýliť od uplatňovania práv ustanovených v odseku 3 v rozsahu, ktorý je opodstatnený vzhľadom na osobitné okolnosti prípadu, a to na základe jedného z týchto závažných dôvodov, ak:
a)
existuje naliehavá potreba odvrátiť vážne nepriaznivé dôsledky pre život, slobodu alebo telesnú nedotknuteľnosť osoby;
b)
je nevyhnutné, aby vyšetrovacie orgány uskutočnili okamžité kroky s cieľom zabrániť podstatnému ohrozeniu trestného konania v súvislosti so závažným trestným činom.
Členské štáty zabezpečia, aby príslušné orgány pri uplatňovaní tohto odseku zohľadňovali najlepšie záujmy dieťaťa.
Rozhodnutie pristúpiť k výsluchu v neprítomnosti obhajcu podľa tohto odseku môže prijať justičný orgán alebo iný príslušný orgán iba na individuálnom základe a za podmienky, že toto rozhodnutie možno podrobiť súdnemu preskúmaniu.“
22
Článok 7 uvedenej smernice sa týka práva na individuálne posúdenie.
23
Podľa článku 13 ods. 2 tejto smernice:
„Členské štáty prijmú vhodné opatrenia s cieľom zabezpečiť, aby sa s deťmi vždy zaobchádzalo spôsobom, ktorým sa chráni ich dôstojnosť a ktorý je primeraný ich veku, vyspelosti a úrovni chápania a ktorý zohľadňuje osobitné potreby vrátane všetkých prípadných komunikačných ťažkostí.“
24
Článok 15 smernice 2016/800, nazvaný „Právo dieťaťa byť sprevádzané nositeľom rodičovských práv a povinností počas konania“, v odseku 4 stanovuje:
„Okrem práva stanoveného v odseku 1 členské štáty zabezpečia, aby mali deti počas iných fáz konania než súdnych pojednávaní, na ktorých je dieťa prítomné, právo byť sprevádzané nositeľom rodičovských práv a povinností alebo inou príslušnou dospelou osobou podľa odseku 2, ak sa príslušný orgán domnieva, že:
a)
je v najlepšom záujme dieťaťa, aby ho táto osoba sprevádzala, a
b)
prítomnosťou tejto osoby nie je trestné konanie nijako dotknuté.“
25
V článku 18 tejto smernice sa uvádza:
„Členské štáty zabezpečia, aby vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa právnej pomoci zaručovali účinný výkon práva na pomoc obhajcu podľa článku 6.“
26
Článok 19 uvedenej smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, a deti, ktoré sú vyžiadanými osobami, mali podľa vnútroštátneho práva v prípade porušenia svojich práv vyplývajúcich z tejto smernice k dispozícii účinné opravné prostriedky.“
Poľské právo
27
Článok 6 ustawa – Kodeks postępowania karnego (zákon, ktorým sa ustanovuje Trestný poriadok) zo 6. júna 1997 (Dz. U. z roku 2022, položka 1375), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „TP“), stanovuje:
„Osoba obvinená zo spáchania prečinu alebo zločinu má právo na obhajobu, najmä právo na pomoc obhajcu, o ktorom musí byť informovaná.“
28
V článku 79 TP sa uvádza:
„§ 1   Obvinený musí mať v trestnom konaní obhajcu:
(1)
ak má menej ako 18 rokov.
…
§ 2   Obvinený musí mať obhajcu aj vtedy, ak to súd považuje za potrebné z dôvodu iných okolností, ktoré môžu brániť jeho obhajobe.
§ 3   V prípadoch uvedených v odsekoch 1 a 2 je účasť obhajcu povinná na pojednávaní, ako aj na zasadnutiach, na ktorých je obvinený povinný zúčastniť sa.
…“
29
Podľa článku 168a TP:
„Dôkazy nemožno vyhlásiť za neprípustné len z toho dôvodu, že boli získané v rozpore s procesnými predpismi alebo na základe spáchania trestného činu v zmysle článku 1 ods. 1 Trestného zákona, ibaže ide o dôkazy, ktoré boli získané v rámci výkonu funkcie verejného činiteľa v dôsledku vraždy, úmyselného ublíženia na zdraví alebo pozbavenia osobnej slobody.“
30
Článok 301 TP stanovuje:
„Pokiaľ o to podozrivá osoba požiada, musí byť vypočutá za prítomnosti určeného obhajcu. Neprítomnosť obhajcu nebráni výsluchu.“
31
Podľa článku 9 ustawa – Prawo o ustroju sądów powszechnych (zákon o organizácii všeobecných súdov) z 27. júla 2001 (Dz. U. z roku 2001 č. 98, položka 1070), v znení uplatniteľnom na vec samu (ďalej len „zákon o organizácii všeobecných súdov“), administratívne preskúmanie činnosti súdov zabezpečuje minister spravodlivosti.
32
Podľa článku 130 tohto zákona:
„§ 1 Ak je sudca zadržaný pri páchaní úmyselného deliktu, ktorý nie je priestupkom, alebo ak si vzhľadom na druh skutku, ktorého sa sudca dopustil, vážnosť súdu alebo základné záujmy služby vyžadujú, aby bol bezodkladne odvolaný z funkcie, predseda súdu alebo minister spravodlivosti môžu uznesením nariadiť okamžité pozastavenie výkonu činnosti sudcu až do vydania rozhodnutia disciplinárneho súdu, ktorý rozhodne v lehote kratšej ako jeden mesiac.
§ 2 Ak sudca uvedený v odseku 1 vykonáva funkciu predsedu súdu, o nariadení dočasného pozastavenia výkonu jeho činnosti rozhoduje minister spravodlivosti.
§ 3 V lehote troch dní odo dňa vydania uznesenia uvedeného v odseku 1 o tom predseda súdu alebo minister spravodlivosti informuje disciplinárny súd, ktorý bezodkladne, najneskôr do dňa uplynutia lehoty stanovenej v uznesení o dočasnom pozastavení výkonu funkcie, prijme rozhodnutie o pozastavení výkonu funkcie sudcu alebo o zrušení uznesenia o dočasnom pozastavení výkonu jeho funkcie. Disciplinárny súd informuje sudcu o konaní zasadnutia, ak to považuje za vhodné.“
33
V návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú vymenované viaceré ustanovenia ustawa – Prawo o prokuraturze (zákon o prokuratúre) z 28. januára 2016 (Dz. U. z roku 2016, položka 177), v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej, ktoré sa týkajú organizácie a štruktúry prokuratúry, ako aj právomocí prokurátorov. V týchto ustanoveniach sa okrem iného uvádza, že funkciu Prokurator Generalny (generálny prokurátor) vykonáva minister spravodlivosti. Ďalej sa v nich uvádza, že prokurátori vykonávajú svoju funkciu v zásade úplne nezávisle. Sú však povinní konať v súlade s nariadeniami, obežníkmi a pokynmi vydanými služobne nadriadeným prokurátorom.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
34
Na Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk, Poľsko), ktorý je v prejednávanej veci vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa vedie trestné konanie proti M. S., J. W. a M. P. (ďalej len spoločne ako „maloletí podozriví“), ktorí sú stíhaní za to, že sa vlámali do už nevyužívaného rekreačného centra, ktoré sa nachádza v meste Ustka (Poľsko) (ďalej len „sporné skutky“), a tým spôsobili ujmu M. B. a B. B., ktorých zastupuje ustanovený opatrovník D. G. Toto vlámanie predstavuje trestný čin v zmysle Kodeks karny (Trestný zákon), za ktorý je možné uložiť trest odňatia slobody až na jeden rok.
35
M. S. je stíhaný za to, že v období od decembra 2021 do januára 2022 vnikol do priestorov, v ktorých došlo k vlámaniu, viackrát, zatiaľ čo J. W. a M. P. sú stíhaní za to, že do nich vnikli len raz. V čase spáchania skutkov, ktoré sú predmetom konania, mali M. S., J.W. a M. P. 17 rokov.
36
M. S. bol 26. januára 2022 políciou predvolaný na výsluch ako podozrivý. Policajt, ktorý ho vypočúval, vedel, že k tomuto dátumu ešte M. S. nedovŕšil 18 rokov. Jeho rodičia o tomto výsluchu neboli vopred informovaní. V predvolaní nebolo uvedené, že si M. S. môže zvoliť obhajcu. M. S. prišiel na policajnú stanicu so svojou matkou, ktorá sa napriek tomu, že o to požiadala, nemohla zúčastniť na výsluchu svojho syna z dôvodu, že podľa policajtov je za skutky, ktoré sú predmetom konania, zodpovedný ako dospelý. Okrem toho bolo matke odopreté poskytnutie akejkoľvek informácie týkajúcej sa priebehu prípravného konania a M. S. tiež nebol informovaný o svojom práve oboznámiť sa so spisovým materiálom predtým, ako bude na súd podaná obžaloba, ktorou sa začína súdne konanie.
37
Počas tohto prvého výsluchu sa M. S. priznal, že sa dopustil sporných skutkov, a podrobne opísal priebeh udalostí, pričom uskutočnil výpovede, ktoré ho mohli usvedčovať. V nadväznosti na tieto výpovede došlo k zmene obvinenia, ktoré bolo voči nemu vznesené, keďže namiesto toho, aby bol stíhaný za to, že do priestorov dotknutého rekreačného strediska vnikol len raz, bol stíhaný za to, že do nich vnikol viackrát.
38
Rozhodnutie o vznesení obvinenia bolo M. S. prečítané a odovzdané. M. S. toto rozhodnutie podpísal. Tiež mu bol odovzdaný dokument týkajúci sa všeobecných informácií o právach a povinnostiach podozrivej osoby v trestnom konaní, pričom tento dokument neobsahoval osobitné informácie o právach a povinnostiach maloletých. Poskytnuté informácie zahŕňali okrem iného informácie, pokiaľ ide o právo uskutočňovať výpovede či odoprieť výpoveď, a tiež odmietnuť odpovedať na otázky bez toho, aby bolo potrebné toto odmietnutie odôvodniť, právo na pomoc obhajcu podľa vlastného výberu, ako aj právo požiadať o ustanovenie obhajcu ex offo, ak podozrivá osoba nemá finančné prostriedky na to, aby si zvolila obhajcu, právo požiadať o prítomnosť určeného obhajcu počas výsluchu, za predpokladu, že jeho neprítomnosť nepredstavuje prekážku výsluchu. Keďže bol uvedený dokument rozsiahly a zložitý, M. S. sa s jeho obsahom neoboznámil. Jeho prevzatie však potvrdil podpisom.
39
M. S. bol tiež poučený o svojom práve požiadať o ústne oznámenie toho, čo tvorí podstatu voči nemu vzneseného obvinenia, ako aj o písomné odôvodnenie rozhodnutia o vznesení obvinenia, ktoré má byť doručené jemu alebo jeho obhajcovi v lehote štrnástich dní. M. S. sa tohto práva nevzdal, a ani nepodal takéto žiadosti. Ani M. S., ani jeho rodičia neurčili obhajcu na účely jeho obhajoby. Taktiež mu nebol ani ustanovený obhajca ex offo.
40
M. S. bol vypočutý dvakrát. Zo žiadneho z týchto výsluchov nebol vyhotovený audiovizuálny záznam. Na základe informácií, ktoré poskytol M. S. počas výsluchov, policajní príslušníci identifikovali ďalšie osoby podozrivé z toho, že s ním nelegálne vnikli do dotknutého rekreačného centra, medzi ktoré patria ďalšie maloleté podozrivé osoby, J. W. a M. P.
41
Títo dvaja maloletí boli predvolaní na policajnú stanicu Ustka na účely výsluchu ako podozrivé osoby. Ani rodičia J. W., ani rodičia M. P. neboli o tomto výsluchu informovaní, hoci policajný príslušník uskutočňujúci výsluch vedel, že obidvaja podozriví boli mladší ako 18 rokov.
42
Výsluchy J. W. a M. P. boli uskutočnené obdobne ako výsluch M. S. Predvolania na výsluch adresované J. W. a M. P. neobsahovali žiadne informácie o ich práve na zvolenie obhajcu alebo na to, aby im bol obhajca ustanovený ex offo. J. W. a M. P. a rovnako ani ich rodičia nevedeli, a ani neboli informovaní o tom, že majú právo získať informácie o priebehu konania, či, pokiaľ ide o rodičov, sprevádzať svojich synov v prípravnom konaní v rámci trestného konania. J. W. a M. P. bol odovzdaný ten istý dokument ako dokument, ktorý bol poskytnutý M. S. a ktorý je uvedený v bode 38 tohto rozsudku, a rovnako ako M. S. sa ani títo neoboznámili s obsahom tohto dokumentu z dôvodu jeho rozsiahlosti a zložitého jazykového štýlu, akým bol napísaný.
43
V prípravnom konaní v rámci trestného konania sa nevykonalo žiadne individuálne posúdenie podozrivých maloletých osôb na základe článku 7 smernice 2016/800.
44
Dňa 31. mája 2022 Prokurator Prokuratury Rejonowy w Słupsku (prokurátor Okresnej prokuratúry v Słupsku, Poľsko) podpísal obžalobu proti maloletým podozrivým osobám a predložil ju Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk). Vzhľadom na to, že maloleté podozrivé osoby nemali zvoleného obhajcu, tento súd ustanovil obhajcu ex offo pre každú z nich.
45
Na pojednávaní 23. augusta 2022, na ktorom maloleté podozrivé osoby vyhlásili, že sú nevinné, M. S vypovedal, no J. W. a M. P. sa odmietli k veci vyjadriť, pričom odpovedali len na otázky svojich obhajcov. Vo vzťahu ku každému z maloletých podozrivých osôb ich obhajcovia požiadali o to, aby výpovede urobené v prípravnom konaní neboli zohľadnené, keďže tieto dôkazy boli získané v rozpore s ich procesnými právami, t. j. počas výsluchov vedených policajtmi v neprítomnosti obhajcu, ktorého účasť na konaní bola údajne povinná. Obhajcovia tvrdili, že takto získané dôkazy nemôžu slúžiť ako podklad pre skutkové zistenia.
46
Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk) zamietol ako neprípustnú žiadosť Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (prokurátor Okresnej prokuratúry v Słupsku) o to, aby bolo možné zohľadniť dôkazy založené na výpovediach, ktoré maloleté podozrivé osoby urobili v prípravnom konaní v rámci trestného konania počas výsluchov vedených v neprítomnosti obhajcu. Tieto výpovede tak ako dôkazy boli zo spisu odstránené.
47
Na pojednávaní 26. augusta 2022 tento súd ex offo rozhodol, že M. P. dovŕšil vek 18 rokov a že vzhľadom na článok 79 § 1 bod 1 TP sa už M. P. povinnosť, aby mu bola poskytnutá pomoc obhajcu, netýka. Obhajca M. P. však napriek tomu podal návrh na to, aby jeho ustanovenie ex offo naďalej trvalo, a to z dôvodu, že M. P. bol v čase začatia trestného konania maloletý a že z okolností veci vyplýva, že úroveň jeho vyspelosti si vyžaduje, aby mu bola poskytnutá pomoc obhajcu ustanoveného ex offo. Uvedený súd tomuto návrhu vyhovel.
48
Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk) vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež uvádza, že priamym nadriadeným Prokurator Rejonowy w Słupsku (okresný prokurátor v Słupsku, Poľsko), ktorý sa zúčastňuje na trestnom konaní vedenom proti maloletým podozrivým osobám, je Prokurator Generalny (generálny prokurátor), ktorý je zároveň ministrom spravodlivosti. Tento riadi činnosť prokuratúry, či už osobne, alebo prostredníctvom Prokurator Krajowy (štátny prokurátor), a ostatných zástupcov Prokurator Generalny (generálny prokurátor), pričom prijíma rozhodnutia, usmernenia a pokyny.
49
Sudkyni rozhodujúcej vo veci samej ako samosudca Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk) bol rozhodnutím Prokurator Generalny (generálny prokurátor) na základe článku 130 § 1 zákona o organizácii všeobecných súdov pozastavený výkon funkcie na obdobie od 9. februára 2022 do 8. marca 2022, z dôvodu, že v rámci inej veci, než je vec sama, sa dopustila takého konania, že vážnosť Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk) a základné záujmy služby si vyžadovali, aby bola okamžite zbavená funkcie.
50
V tejto inej veci totiž táto sudkyňa vydala uznesenie, ktorým sa vyhovelo návrhu účastníka konania – ktorým tento vzniesol námietku zaujatosti voči sudcovi, ktorý bol vymenovaný na základe uskutočnenia postupu, do ktorého bola zapojená Krajowa Rada Sądownictwa (Štátna súdna rada, Poľsko), zriadená po roku 2018 –, a to z dôvodu, že toto vymenovanie nebolo v súlade s právom Únie a EDĽP.
51
Prokurator Rejonowy w Słupsku (okresný prokurátor v Słupsku) následne o tejto situácii informoval Prokurator Regionalny w Gdańsku (krajský prokurátor v Gdansku, Poľsko), ktorý túto informáciu postúpil ministrovi spravodlivosti, a to na základe pokynov vydaných prokuratúrou, na základe ktorých majú prokurátori povinnosť bezodkladne informovať miestne príslušného krajského prokurátora o prípadoch, keď sudcovia spochybňujú postavenie iného sudcu všeobecného súdu alebo postavenie sudcov Sąd Najwyższy (Najvyšší súd, Poľsko). V týchto pokynoch sa v podstate ukladá povinnosť oznámiť každú situáciu, v ktorej sa sudca priamo odvoláva na ustanovenia práva Únie, ako aj na judikatúru Súdneho dvora, pričom neuplatní vnútroštátne právo.
52
Práve v tomto kontexte sa vnútroštátny súd z viacerých hľadísk zamýšľa nad výkladom práva Únie.
53
Po prvé podľa názoru vnútroštátneho súdu okolnosti, za ktorých prebiehalo trestné konanie, zbavili podozrivé maloleté osoby minimálnych ochranných noriem uplatniteľných na „deti“ v zmysle článku 3 bodu 1 smernice 2016/800 od momentu, keď sú podozrivé alebo obvinené, ako aj práv, ktorých sa môžu dovolávať všetky podozrivé osoby na základe smerníc 2013/48 a 2012/13, čo svedčí o nedostatočnom prebratí týchto smerníc do poľského práva.
54
Po druhé sa vnútroštátny súd zamýšľa nad dôsledkami, ktoré treba vyvodiť z nesprávneho vykonania práva Únie, a to vzhľadom na priamy účinok ustanovení týkajúcich sa práva na informácie a práva na pomoc obhajcu. Zdôrazňuje, že procesné pravidlá platné v Poľsku obsahujú ustanovenia, ktoré nielenže nie sú dostatočne presné na to, aby zaručili práva detí stanovené v smernici 2016/800, ale tiež znemožňujú taký výklad týchto ustanovení, ktorý by bol v súlade s právom Únie.
55
Po tretie sa otázky vnútroštátneho súdu týkajú účinných opravných prostriedkov s cieľom zaručiť deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, neutralizáciu účinkov porušenia ich práv vyplývajúcich zo smernice 2016/800, ako aj zo smerníc 2012/13 a 2013/48 v spojení so zásadou spravodlivého procesu. Článok 19 smernice 2016/800 stanovuje, že deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, majú podľa vnútroštátneho práva v prípade porušenia svojich práv vyplývajúcich z tejto smernice k dispozícii účinné opravné prostriedky. Táto posledná uvedená smernica však nespresňuje, ktoré sú to tieto opravné prostriedky, čo naznačuje, že ich určenie je ponechané na voľnú úvahu členských štátov.
56
Zo smerníc 2012/13 a 2013/48 navyše vyplýva, že v práve Únie neexistujú jasné ustanovenia, ktoré by sa týkali možnosti použiť ako dôkaz výpovede urobené dieťaťom, ktoré je podozrivou alebo obvinenou osobou, v neprítomnosti obhajcu. Článok 12 smernice 2013/48 v spojení s jej odôvodnením 50 však obsahuje ustanovenie o vylúčení dôkazov získaných v rozpore s právom na prístup k obhajcovi.
57
Okrem toho vnútroštátny súd zdôrazňuje, že ani EDĽP, ani Charta nestanovujú podmienky výkonu práva na obhajobu či dôsledky porušenia tohto práva. Ponechávajú na členských štátoch, aby si zvolili prostriedky na to, aby ich súdne systémy zabezpečovali tieto práva, no to však pod podmienkou, že sú tieto prostriedky v súlade s požiadavkami týkajúcimi sa spravodlivého procesu. V tejto súvislosti je potrebné odkázať na EDĽP s cieľom určiť minimálny štandard ochrany, ktorý musia opravné prostriedky zaručovať. Európsky súd pre ľudské práva vo svojej judikatúre vymedzil význam práva na pomoc obhajcu na účely posúdenia spravodlivosti konaní a rozhodol o otázke možnosti použiť v trestnom konaní dôkazy, ktoré boli získané v rozpore s právom podozrivej osoby na pomoc obhajcu v počiatočnom štádiu trestného konania.
58
Po štvrté vnútroštátny súd uvádza poslednú sériu úvah týkajúcich sa postavenia prokurátora v rámci trestného vyšetrovania, ako aj nezávislosti sudcov. Zásada účinnej ochrany práv priznaných právom Únie je nevyhnutne založená na nezávislosti a nestrannosti všetkých orgánov dotknutého členského štátu. Mechanizmus umožňujúci orgánom výkonnej moci zasahovať do rozhodovacieho procesu orgánov činných v trestnom konaní, a rovnako aj do rozhodovacieho procesu súdov, by bol problematický, keďže by výkonnej moci umožňoval ovplyvniť zvolené kvalifikácie a spochybniť vydané rozsudky, a to na základe toho, že by sa miešala do procesu priameho uplatňovania práva Únie tak v štádiu trestného vyšetrovania, ako aj v štádiu súdneho konania.
59
Vnútroštátny súd osobitne vyjadruje svoje obavy týkajúce sa právomoci ministra spravodlivosti nariadiť podľa článku 130 § 1 zákona o organizácii všeobecných súdov okamžité pozastavenie výkonu funkcie sudcu, keď tento prijíma rozhodnutia priamo na základe práva Únie alebo rozhodnutia, ktoré majú zaručiť nezávislosť a nestrannosť súdu.
60
Za týchto okolností Sąd Rejonowy w Słupsku (Okresný súd Słupsk) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa článok 6 [ods. 1 a 2, článok 6 ods. 3 písm. a), článok 6 ods. 7], ako aj článok 18 v spojení s odôvodneniami 25, 26 a 27 smernice [2016/800] vykladať v tom zmysle, že jednak od okamihu vznesenia obvinenia voči osobe podozrivej z účasti na spáchaní trestného činu, ktorá nedosiahla vek 18 rokov, sú orgány, ktoré vykonávajú v konaní úkony, povinné zabezpečiť, aby toto dieťa malo právo na pomoc obhajcu ustanoveného ex offo v prípade, že nemá zvoleného obhajcu (vzhľadom na to, že dieťa alebo nositeľ rodičovských práv a povinností sami nezabezpečili takúto pomoc), a zabezpečiť účasť obhajcu pri úkonoch v prípravnom konaní, akým je napríklad výsluch maloletého ako podozrivej osoby, a jednak že tieto ustanovenia bránia tomu, aby bol výsluch maloletej osoby vykonaný v neprítomnosti obhajcu?
2.
Má sa článok 6 ods. 6 a 8 v spojení s odôvodneniami 16, 30, 31 a 32 smernice [2016/800] vykladať v tom zmysle, že v žiadnom prípade neexistuje výnimka z práva na pomoc obhajcu bez zbytočného odkladu v prípade trestných činov, za ktoré možno uložiť trest odňatia slobody, a že dočasná výnimka z uplatňovania práva využiť pomoc obhajcu v zmysle článku 6 ods. 8 [tejto] smernice je možné len v prípravnom konaní a len za okolností striktne uvedených v článku 6 ods. 8 písm. a) a b) [uvedenej smernice], ktoré musia byť výslovne uvedené v rozhodnutí o vykonaní výsluchu v neprítomnosti obhajcu, proti ktorému je v zásade možné podať opravný prostriedok?
3.
V prípade kladnej odpovede aspoň na jednu z [uvedených otázok, t. j. buď prvú, alebo druhú], majú sa teda vyššie uvedené ustanovenia smernice [2016/800] vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je:
a)
článok 301 druhá veta [TP], podľa ktorého sa ustanovený obhajca zúčastní výsluchu podozrivého len na žiadosť podozrivého, a neprítomnosť obhajcu na výsluchu podozrivého nebráni výsluchu?
b)
článok 79 § 3 [TP], podľa ktorého je v prípade osoby, ktorá nedosiahla vek 18 rokov (článok 79 § 1 bod 1 [TP]), prítomnosť obhajcu povinná len na hlavnom pojednávaní a na zasadnutiach, na ktorých je účasť obžalovaného povinná, t. j. v štádiu konania?
4.
Majú sa ustanovenia uvedené v [prvej a druhej otázke], ako aj zásada prednosti a zásada priameho účinku smerníc vykladať v tom zmysle, že oprávňujú (alebo zaväzujú) vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v trestnom konaní, ktoré patrí do pôsobnosti smernice [2016/800], a akýkoľvek štátny orgán, aby neuplatnili ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú nezlučiteľné s touto smernicou, akými sú ustanovenia uvedené v [tretej otázke], a v dôsledku toho – vzhľadom na uplynutie lehoty na prebratie smernice – aby nahradili vnútroštátnu normu vyššie uvedenými normami smernice, ktoré majú priamy účinok?
5.
Má sa článok 6 ods. 1, 2, 3 a 7 a článok 18 v spojení s článkom 2 ods. 1 a 2 a odôvodneniami 11, 25 a 26 smernice [2016/800 a] a tiež v spojení s článkom 13 a odôvodnením 50 smernice [2013/48] vykladať v tom zmysle, že členský štát zaručuje právnu pomoc ex offo podozrivým alebo obvineným osobám v trestnom konaní, ktoré boli v čase začatia konania deťmi, ale následne dosiahli vek 18 rokov, a že táto pomoc je povinná až do právoplatného skončenia konania?
6.
V prípade kladnej odpovede na [piatu otázku], majú sa teda vyššie uvedené ustanovenia smernice [2016/800] vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je článok 79 § 1 bod 1 [TP], podľa ktorého musí mať obžalovaný v trestnom konaní obhajcu len do dosiahnutia veku 18 rokov?
7.
Majú sa ustanovenia [uvedené v piatej otázke], ako aj zásada prednosti a zásada priameho účinku smerníc vykladať v tom zmysle, že oprávňujú (či dokonca zaväzujú) vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v trestnom konaní, ktoré patrí do pôsobnosti smernice [2016/800], a všetky štátne orgány, aby neuplatňovali ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú nezlučiteľné s touto smernicou, akými sú ustanovenia uvedené v [šiestej otázke], a aby uplatňovali ustanovenia vnútroštátneho práva, akým je článok 79 § 2 [TP], v zmysle výkladu v súlade so smernicou (konformný výklad), t. j. aby ponechali v platnosti ustanovenie obhajcu ex offo v prípade obvineného, ktorý v čase vznesenia obvinenia voči nemu nedosiahol vek 18 rokov, ale následne v priebehu konania dosiahol vek 18 rokov, a voči ktorému trestné konanie naďalej prebieha, a to až do právoplatného skončenia konania, pričom platí, že je to potrebné vzhľadom na okolnosti, ktoré sťažujú obhajobu, alebo – vzhľadom na uplynutie lehoty na prebratie smernice – aby nahradili vnútroštátnu právnu normu normami smernice, ktoré majú priamy účinok?
8.
Má sa článok 4 ods. 1 až 3 v spojení s odôvodneniami 18, 19 a 22 smernice [2016/800] a článok 3 ods. 2 v spojení s odôvodneniami 19 a 26 smernice [2012/13] vykladať v tom zmysle, že príslušné orgány (prokuratúra, polícia) by mali najneskôr pred prvým úradným výsluchom podozrivého zo strany polície alebo iného príslušného orgánu bezodkladne informovať podozrivého a zároveň aj nositeľa rodičovských práv a povinností o tých právach, ktoré sú nevyhnutné na zabezpečenie spravodlivého konania, a o štádiách konania, medzi ktoré patrí predovšetkým povinnosť ustanoviť maloletej podozrivej osobe obhajcu, a o dôsledkoch nezvolenia si obhajcu zo strany maloletej obvinenej osoby (ustanovenie obhajcu ex offo), pričom platí, že pokiaľ ide o podozrivé osoby, ktorými sú deti, tieto informácie sa musia poskytnúť jednoduchým a prístupným jazykom, primeraným veku maloletej osoby?
9.
Má sa článok 7 ods. 1 a 2 v spojení s odôvodnením 31smernice [2016/343 a] a tiež v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. e) a článkom 3 ods. 2 smernice [2012/13] vykladať v tom zmysle, že orgány členského štátu, ktoré vedú trestné konanie, ktorého účastníkom je podozrivá/obvinená osoba, ktorou je dieťa, sú povinné poučiť podozrivú osobu, ktorou je dieťa, o jej práve odoprieť výpoveď a práve nevypovedať vo vlastný neprospech, a to spôsobom, ktorý je zrozumiteľný a primeraný jej veku?
10.
Má sa článok 4 ods. 1 až 3 v spojení s odôvodneniami 18, 19 a 22 smernice [2016/800] a článok 3 ods. 2 v spojení s odôvodneniami 19 a 26 smernice [2012/13] vykladať v tom zmysle, že požiadavky stanovené vo vyššie uvedených ustanoveniach nie sú splnené, ak sa poskytne všeobecné poučenie tesne pred výsluchom maloletej podozrivej osoby, a to bez zohľadnenia osobitných práv vyplývajúcich z pôsobnosti smernice 2016/800, pričom sa toto poučenie odovzdá len podozrivému, ktorému nie je poskytnutá pomoc obhajcu, a nie je odovzdané nositeľovi rodičovských práv a povinností, a súčasne platí, že toto poučenie je formulované v jazyku neprimeranom veku podozrivej osoby?
11.
Majú sa články 18 a 19 v spojení s odôvodnením 26 smernice [2016/800] a článok 12 ods. 2 v spojení s odôvodnením 50 smernice [2013/48] a tiež v spojení s článkom 7 ods. 1 a 2, v spojení s článkom 10 ods. 2 a tiež v spojení s odôvodnením 44 smernice [2016/343], ako aj so zásadou na spravodlivý proces vykladať v tom zmysle, že – pokiaľ ide o výpovede, ktoré podal podozrivý počas policajného výsluchu uskutočneného bez prístupu k obhajcovi, a bez toho, aby bol podozrivý riadne informovaný o svojich právach a aby bol nositeľ rodičovských práv a povinností informovaný o právach a všeobecných aspektoch priebehu konania, na ktoré má dieťa nárok podľa článku 4 smernice [2016/800] – tieto ustanovenia zaväzujú (alebo oprávňujú) vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v trestnej veci spadajúcej do pôsobnosti vyššie uvedených smerníc, a akýkoľvek štátny orgán, aby priznal podozrivým/obvineným osobám rovnaké postavenie, aké by im prináležalo, ak by k predmetným porušeniam nedošlo, a teda aby na takéto dôkazy neprihliadal, najmä ak by usvedčujúce informácie získané pri takomto výsluchu boli použité na odsúdenie dotknutej osoby?
12.
Majú sa teda ustanovenia [uvedené v jedenástej otázke], ako aj zásada prednosti a zásada priameho účinku vykladať v tom zmysle, že požadujú, aby vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje v trestnej veci patriacej do pôsobnosti vyššie uvedených smerníc, alebo akýkoľvek iný štátny orgán, neuplatnil ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú nezlučiteľné s vyššie uvedenými smernicami, akým je napríklad článok 168a [TP], podľa ktorého dôkaz nemôže byť považovaný za neprípustný len z toho dôvodu, že bol získaný v rozpore s procesnými pravidlami alebo na základe spáchania trestného činu tak, ako je uvedené v článku 1 § 1 Trestného zákona, okrem prípadu, keď bol tento dôkaz získaný v súvislosti s výkonom služobných povinností verejného činiteľa v dôsledku vraždy, úmyselného ublíženia na zdraví alebo pozbavenia osobnej slobody?
13.
Má sa článok 2 ods. 1 smernice [2016/800] v spojení s článkom 19 ods. 1 druhým pododsekom ZEÚ a zásadou efektivity práva Únie vykladať v tom zmysle, že prokurátor ako orgán zúčastňujúci sa na výkone spravodlivosti, ktorý zabezpečuje dodržiavanie zásad právneho štátu a ktorý je zároveň zodpovedný za vedenie štádia prípravného konania v rámci konania, má povinnosť zabezpečiť v prípravnom štádiu konania účinnú právnu ochranu v rozsahu, v akom spadá do pôsobnosti vyššie uvedenej smernice, a že v rámci účinného uplatňovania práva Únie musí zaručiť svoju nezávislosť a nestrannosť?
14.
V prípade kladnej odpovede na ktorúkoľvek z otázok [v rámci prvej až dvanástej otázky], a najmä v prípade kladnej odpovede na [trinástu otázku], majú sa článok 19 ods. 1 druhý pododsek ZEÚ (zásada účinnej právnej ochrany) v spojení s článkom 2 ZEÚ, najmä so zásadou právneho štátu, tak ako sa táto vykladá v judikatúre Súdneho dvora (rozsudok z 21. decembra 2021 [Euro Box Promotion a i., C‑357/19, C‑379/19, C‑547/19, C‑811/19 a C‑840/19, EU:C:2021:1034]), a tiež so zásadou nezávislosti súdov stanovenou v článku 19 ods. 1 druhom pododseku ZEÚ a článku 47 [Charty], tak ako sa vykladá v judikatúre Súdneho dvora (rozsudok z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses, C‑64/16, EU:C:2018:117), vykladať v tom zmysle, že tieto zásady vzhľadom na možnosť vyvíjania nepriameho nátlaku na sudcov a možnosť [Prokurator Generalny (generálny prokurátor)] dávať v tejto súvislosti záväzné pokyny prokurátorom nižšieho stupňa, bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje závislosť prokuratúry od orgánu výkonnej moci, t. j. od ministra spravodlivosti, a tiež bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá obmedzuje nezávislosť súdu a nezávislosť prokurátora v rámci uplatňovania práva Únie, najmä:
a)
článok 130 § 1 [zákona o organizácii všeobecných súdov], na základe ktorého je minister spravodlivosti oprávnený – na základe povinnosti prokurátora oznámiť situáciu, v ktorej súd rozhodne tak, že uplatní právo Únie – nariadiť okamžité pozastavenie výkonu funkcie sudcu až do vydania rozhodnutia disciplinárneho súdu, a to najdlhšie na jeden mesiac, ak vzhľadom na povahu skutku, ktorého sa sudca dopustil, spočívajúceho v priamom uplatnení práva Únie, minister spravodlivosti usúdi, že si to vyžaduje vážnosť súdu alebo základné záujmy služby?
b)
článok 1 § 2, článok 3 § 1 body 1 a 3 a článok 7 § 1 až 6 a článok 7 § 8, ako aj článok 13 § 1 a 2 zákona z 28. januára 2016 o prokuratúre, z ktorých obsahu, posudzovaného vo vzájomnej súvislosti, vyplýva, že minister spravodlivosti, ktorý je zároveň generálnym prokurátorom a riadiacim orgánom prokuratúry, môže vydávať pokyny, ktoré sú pre prokurátorov nižších stupňov záväzné, a to aj v rozsahu obmedzujúcom alebo brániacom priamemu uplatňovaniu práva Únie?“
Konanie na Súdnom dvore
61
Vnútroštátny súd podal návrh na to, aby toto prejudiciálne konanie prebehlo v skrátenom konaní na základe článku 105 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Na podporu svojho návrhu tento súd po prvé tvrdí, že položené otázky presahujú rámec sporu vo veci samej vzhľadom na veľmi veľký počet vecí – týkajúcich sa maloletých, ktorí sú podozrivými alebo obvinenými osobami –, s ktorými sa poľské súdy každý mesiac zaoberajú, a že protiprávne procesné akty nenapraviteľne porušujú základné zásady trestného konania. Po druhé údajne tieto súdy rozhodujú na základe takých ustanovení upravujúcich poľské trestné konanie, ktoré podľa názoru vnútroštátneho súdu nezaručujú minimálne normy ochrany vyplývajúce z práva Únie. Po tretie na účely odstránenia pochybností, pokiaľ ide o možnosť orgánu výkonnej moci, akým je minister spravodlivosti, vyvíjať vplyv na uplatňovanie práva Únie v trestných konaniach týkajúcich sa maloletých, ktorí sú podozrivými alebo obvinenými osobami, je nevyhnutná rýchla odpoveď na prejudiciálne otázky.
62
V článku 105 ods. 1 rokovacieho poriadku sa stanovuje, že na návrh vnútroštátneho súdu alebo výnimočne i bez návrhu môže predseda Súdneho dvora, ak si povaha veci vyžaduje jej prejednanie bez zbytočného odkladu, po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta rozhodnúť, že prejudiciálne konanie prebehne v skrátenom konaní odchylne od ustanovení tohto poriadku.
63
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že takéto skrátené súdne konanie predstavuje procesný nástroj určený na riešenie mimoriadne naliehavej situácie [rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 54, ako aj citovaná judikatúra].
64
V predmetnom prípade predseda Súdneho dvora 21. októbra 2022 po vypočutí sudcu spravodajcu a generálneho advokáta rozhodol, že nie je opodstatnené vyhovieť návrhu uvedenému v bode 61 tohto rozsudku.
65
Podľa ustálenej judikatúry totiž samotný vysoký počet osôb alebo právnych situácií potenciálne dotknutých rozhodnutím, ktoré vnútroštátny súd bude musieť vydať po tom, ako sa obrátil s prejudiciálnym návrhom na Súdny dvor, nepredstavuje výnimočnú okolnosť, ktorá by mohla odôvodniť použitie skráteného konania [rozsudok z 8. decembra 2020, Staatsanwaltschaft Wien (Sfalšované prevodné príkazy), C‑584/19, EU:C:2020:1002, bod 36 a citovaná judikatúra]. To isté platí pre okolnosť, že značný počet osôb podliehajúcich súdnej právomoci je potenciálne dotknutý rozhodnutiami, ktoré poľské súdy prijímajú na základe ustanovení upravujúcich poľské trestné konanie, ktorých platnosť sa spochybňuje z hľadiska práva Únie [pozri analogicky rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov všeobecných súdov v Poľsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 55].
66
Okrem toho ani skutočnosť, že návrh na začatie prejudiciálneho konania vyvoláva otázky patriace do oblasti trestného práva, ani len samotný záujem osôb podliehajúcich súdnej právomoci, ktorý je pritom nepochybne legitímny, na tom, aby bol čo najrýchlejšie určený rozsah práv, ktoré im vyplývajú z práva Únie, nemôžu preukázať existenciu výnimočnej okolnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2024, Sapira a i., C‑114/23, C‑115/23, C‑132/23 a C‑160/23, EU:C:2024:290, bod 23, ako aj citovanú judikatúru).
67
Pokiaľ ide napokon o pochybnosti týkajúce sa možnosti orgánu výkonnej moci, akým je minister spravodlivosti, vyvíjať vplyv na uplatňovanie práva Únie, návrh uvedený v bode 61 tohto rozsudku neobsahuje žiadnu konkrétnu informáciu, na základe ktorej by bolo možné dospieť k záveru, že takejto možnosti by bolo možné zabrániť začatím skráteného konania.
68
Predseda Súdneho dvora však rozhodol o prednostnom prejednaní tejto veci na základe článku 53 ods. 3 rokovacieho poriadku.
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
69
Poľská vláda tvrdí, že prejudiciálne otázky sú neprípustné.
70
Na jednej strane prvá až dvanásta otázka nie sú nevyhnutné na vyriešenie sporu vo veci samej. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že vnútroštátny súd na základe vnútroštátneho práva zamietol ako neprípustné návrhy Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (prokurátor Okresnej prokuratúry v Słupsku) na vykonanie dôkazov vyplývajúcich z výpovedí, ktoré maloletí podozriví urobili v rámci trestného vyšetrovania, o ktoré ide vo veci samej. Tento súd tak výpovede urobené maloletými podozrivými v rámci tohto trestného vyšetrovania odstránil zo spisu. Okrem toho bola maloletým podozrivým osobám poskytnutá pomoc obhajcu ustanoveného ex offo a pokiaľ ide o jedného z nich, ktorý v priebehu konania dovŕšil vek 18 rokov, vnútroštátny súd potvrdil ustanovenie takého obhajcu ex offo z dôvodu, že toto ustanovenie bolo nevyhnutné z dôvodu okolností, ktoré bránili jeho obhajobe.
71
Na druhej strane trinásta a štrnásta otázka sú čisto hypotetické, pretože nijako nesúvisia so skutkovými okolnosťami alebo predmetom konania vo veci samej.
72
Trinásta otázka, ako aj štrnásta otázka písm. b) sa totiž vo všeobecnosti týkajú právomoci ministra spravodlivosti, ktorý vykonáva aj funkciu Prokurator Generalny (generálny prokurátor), dávať záväzné pokyny prokurátorom nižšieho stupňa, ktoré sú tiež spôsobilé obmedziť alebo zabraňovať priamej uplatniteľnosti práva Únie. V tejto súvislosti vnútroštátny súd podrobne neuviedol, akým spôsobom boli relevantné vnútroštátne ustanovenia uplatnené na konanie vo veci samej.
73
Pokiaľ ide o štrnástu otázku písm. a), táto sa týka možnosti dočasného pozastavenia výkonu funkcie sudcu rozhodujúceho vo veci samej. V prejednávanej veci však predmetné pozastavenie nadobudlo účinnosť 9. februára a bolo ukončené 8. marca 2022, a teda už jeho platnosť skončila. Okrem toho k tomuto pozastaveniu došlo v rámci konania, ktoré nemá žiadnu súvislosť s konaním vo veci samej. Predmetné opatrenie spočívajúce v pozastavení výkonu funkcie bolo prijaté na základe toho, že predmetná sudkyňa spochybnila existenciu pracovnoprávneho vzťahu iného sudcu a platnosť jeho vymenovania, do ktorého bola zapojená Krajowa Rada Sądownictwa (Štátna súdna rada). Takýto prípad však nemôže nastať vo veci samej, keďže vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, rozhoduje ako samosudca. V každom prípade v odôvodnení návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je uvedená žiadna skutočnosť týkajúca sa vymenovania sudcov v Poľsku.
74
Pokiaľ ide o Prokurator Regionalny w Gdańsku (okresný prokurátor v Gdansku), tento sa domnieva, že jedenásta až štrnásta otázka sú neprípustné, keďže odpoveď Súdneho dvora na ne nie je potrebná na rozhodnutie v spore vo veci samej.
75
S ohľadom na vyššie uvedené tvrdenia treba pripomenúť, že Súdny dvor opakovane zdôraznil, že konanie, ktoré upravuje článok 267 ZFEÚ, je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Únie potrebný na vyriešenie sporov, ktoré prejednávajú, pričom odôvodnením návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je formulovanie poradných názorov na všeobecné alebo hypotetické otázky, ale potreba, ktorá je vnútorne spätá s efektívnym riešením určitého sporu [rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 62, ako aj citovaná judikatúra].
76
Podľa článku 267 ZFEÚ musí byť požadované rozhodnutie o prejudiciálnej otázke „nevyhnutné“ na to, aby umožnilo vnútroštátnemu súdu „vydať rozsudok“ vo veci, ktorá mu bola predložená [rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 63, ako aj citovaná judikatúra].
77
Platí totiž, že zo znenia a systematiky článku 267 ZFEÚ vyplýva, že prejudiciálne konanie predovšetkým predpokladá, že pred vnútroštátnymi súdmi skutočne prebieha konanie, v rámci ktorého majú vydať rozhodnutie, pri ktorom budú môcť zohľadniť rozsudok v prejudiciálnom konaní [rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 64, ako aj citovaná judikatúra].
78
V rámci takéhoto konania tak musí medzi týmto sporom a ustanoveniami práva Únie, o ktorých výklad sa žiada, existovať taká spojitosť, aby tento výklad bol objektívne nevyhnutný na rozhodnutie, ktoré musí vnútroštátny súd prijať [rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 65, ako aj citovaná judikatúra].
79
Prvá až dvanásta otázka sa v podstate týkajú výkladu viacerých ustanovení smernice 2016/800 v spojení so smernicami 2012/13, 2013/48 a 2016/343, a to v rozsahu, v akom tieto ustanovenia upravujú procesné práva detí, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní.
80
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd sa pýta na súlad poľskej právnej úpravy upravujúcej trestné konanie s uvedenými ustanoveniami a na dôsledky, ktoré treba v rámci konania vo veci samej vyvodiť z rozporu vnútroštátneho práva s právom Únie. V tejto súvislosti spresňuje, že odpoveď na prvú až dvanástu otázku je nevyhnutná na účely rozhodnutia o prípustnosti dôkazov vyplývajúcich z výpovedí maloletých podozrivých osôb v neprítomnosti obhajcu v prípravnom konaní v rámci trestného konania.
81
Je pravda, že vnútroštátny súd uvádza, že zamietol žiadosti Prokurator Prokuratury Rejonowej w Słupsku (prokurátor Okresnej prokuratúry v Słupsku) na vykonanie dôkazov založených na usvedčujúcich výpovediach, ktoré maloleté podozrivé osoby urobili v neprítomnosti obhajcu v prípravnom konaní v rámci trestného stíhania, keď rozhodol o tom, že sa na tieto dôkazy neprihliadne. Pokiaľ ide tiež o jedného z maloletých podozrivých, ktorý dovŕšil vek 18 rokov v priebehu konania prebiehajúceho na tomto súde, tento súd uvádza, že predĺžil trvanie ustanovenia ex offo obhajcu v prospech tohto podozrivého.
82
Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, však po prvé vyplýva, že uvedený súd neprijal konečné rozhodnutie, pokiaľ ide o prípustnosť uvedených dôkazov. Odpoveď na položené otázky tak bude mať vplyv na toto rozhodnutie, s cieľom umožniť vnútroštátnemu súdu rozhodnúť vo veci samej. Po druhé, pokiaľ ide o rozhodnutie o predĺžení trvania ustanovenia ex offo obhajcu jedného z podozrivých, o ktorých ide vo veci samej, zdá sa, že k nemu došlo v neskoršom štádiu konania, a preto ním nemožno napraviť prípadné nedostatky, ku ktorým došlo v prípravnom konaní v rámci trestného konania.
83
Z uvedeného vyplýva, že v prejednávanej veci sa odpoveď Súdneho dvora na prvú až dvanástu otázku javí byť nevyhnutnou na to, aby umožnila vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o otázkach, ktoré je potrebné vyriešiť in limine litis, t. j. predtým, ako bude môcť tento súd prípadne rozhodnúť vo veci samej [pozri analogicky rozsudok zo 6. októbra 2021, W.Ż. (Senát Najvyššieho súdu pre mimoriadne preskúmanie a veci verejné – Vymenovanie), C‑487/19, EU:C:2021:798, bod 94, ako aj citovanú judikatúru].
84
Keďže sú teda podmienky uvedené v bodoch 76 až 78 tohto rozsudku splnené, prvá až dvanásta otázka sú prípustné.
85
Naproti tomu trinásta a štrnásta otázka tieto podmienky nespĺňajú.
86
Po prvé sa trinásta otázka a štrnásta otázka písm. b) týkajú toho, či v prípravnom konaní prokurátor má povinnosť neuplatniť vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú v rozpore s právom Únie, aby sa zaručila účinnosť práv podozrivých maloletých osôb, a či je na tento účel potrebné chrániť jeho nezávislosť a nestrannosť voči prípadným zásahom výkonnej moci.
87
V prejednávanej veci sa vzhľadom na skutočnosti uvedené v bodoch 80 až 83 tohto rozsudku nezdá, že by odpoveď Súdneho dvora na tieto otázky bola nevyhnutná na to, aby vnútroštátny súd mohol rozhodnúť o otázkach, ktoré musí on sám vyriešiť in limite litis. Z informácií poskytnutých zo strany vnútroštátneho súdu totiž vyplýva, že v rámci konania vo veci samej je prípravné konanie ukončené a že práve tento súd má teraz právomoc odmietnuť dôkazy, ktoré boli údajne získané v rozpore s procesnými právami, alebo rozhodnúť o práve podozrivých osôb na pomoc obhajcu.
88
Za týchto okolností otázka, či v prípravnom konaní v rámci trestného konania vyplýva prokurátorovi z práva Únie povinnosť neuplatniť vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú v rozpore s právom Únie, s cieľom zaručiť účinnosť práv podozrivých maloletých osôb, teda nesmeruje k tomu, aby sa poskytol výklad práva Únie na objektívne účely rozhodnutia vo veci samej, ale má všeobecnú a hypotetickú povahu.
89
Po druhé sa štrnásta otázka písm. a) týka toho, či článok 2 ZEÚ a článok 19 ods. 1 ZEÚ, ako aj článok 47 Charty bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ministrovi spravodlivosti umožňuje nariadiť okamžité pozastavenie výkonu funkcie sudcu.
90
V prejednávanej veci je síce zrejmé, že sudkyni rozhodujúcej vo veci samej bol pozastavený výkon funkcie na základe tejto právnej úpravy.
91
Zo skutočností uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania však jasne vyplýva, že o tomto pozastavení, ktorého platnosť už navyše skončila, sa rozhodlo v rámci iného konania, než je konanie vo veci samej. Okrem toho, ako uviedla generálna advokátka v bode 56 svojich návrhov, obava tejto sudkyne, že v rámci konania vo veci samej jej bude výkon funkcie opätovne pozastavený, má len hypotetickú povahu.
92
Táto otázka tak nezodpovedá objektívnej potrebe, ktorá je inherentne spojená s rozhodnutím vo veci samej, ale smeruje k tomu, aby Súdny dvor vykonal všeobecné posúdenie vnútroštátnej právnej úpravy, bez zohľadnenia súvislosti s touto vecou [pozri analogicky rozsudok z 9. januára 2024, G. a i. (Vymenovanie sudcov na všeobecné súdy v Poľsku), C‑181/21 a C‑269/21, EU:C:2024:1, bod 78].
93
Z uvedeného vyplýva, že trinásta a štrnásta otázka sú neprípustné.
O veci samej
94
Vzhľadom na vzájomné prepojenie všetkých otázok položených zo strany vnútroštátneho súdu treba v prvom rade spoločne preskúmať prvú až štvrtú otázku, v druhom rade piatu až siedmu otázku, v treťom rade ôsmu až desiatu otázku a vo štvrtom rade jedenástu a dvanástu otázku, pričom treba uviesť, že tieto otázky sa musia preskúmať výlučne z hľadiska ustanovení smernice 2016/800, ktorá sa týka konkrétne detí.
O prvej až štvrtej otázke
95
Svojou prvou až štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 6 ods. 1 až 3 smernice 2016/800 v spojení s článkom 18 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá po prvé nestanovuje, že deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, sa musí poskytnúť pomoc obhajcu – v prípade potreby ustanoveného ex offo – pred ich výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, a najneskôr pred ich prvým výsluchom, a po druhé umožňuje, aby uvedené deti boli počas výsluchu vypočuté ako podozrivé osoby v neprítomnosti takéhoto obhajcu. Okrem toho sa tento súd pýta, či v prípade kladnej odpovede na tieto otázky je potrebné, aby súd rozhodujúci v trestnej veci takúto vnútroštátnu právnu úpravu neuplatnil.
96
V prvom rade podľa článku 6 ods. 1 smernice 2016/800 deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, majú po prvé právo na prístup k obhajcovi v súlade so smernicou 2013/48, pričom treba uviesť, že podľa odôvodnenia 15 tejto smernice pojem „obhajca“ v rámci tejto smernice znamená akúkoľvek osobu, ktorá je v súlade s vnútroštátnym právom, napríklad na základe akreditácie oprávneným orgánom, spôsobilá a oprávnená poskytovať právne poradenstvo a právnu pomoc podozrivým alebo obvineným osobám.
97
Na účely určenia rozsahu práva dieťaťa na pomoc obhajcu treba zohľadniť rozsah práva, ktoré má ktorákoľvek podozrivá alebo ktorákoľvek obvinená osoba na základe článku 3 smernice 2013/48.
98
Ako totiž vyplýva z odôvodnení 18 a 26 smernice 2016/800, pri výklade ustanovení smernice 2016/800 treba zohľadniť smernicu 2013/48. Smernica 2016/800 však stanovuje dodatočné záruky s cieľom zohľadniť osobitné potreby a zraniteľnosť detí.
99
Po druhé článok 6 ods. 2 smernice 2016/800 ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby deťom pomáhal obhajca v súlade s ustanoveniami tohto článku s cieľom umožniť im účinne uplatňovať právo na obhajobu.
100
Ako v podstate vyplýva z odôvodnení 1, 25 a 29 smernice 2016/800, táto smernica má za cieľ zohľadniť osobitnú zraniteľnosť detí v trestnom konaní, a snaží sa ich tak podporovať v tom, aby uplatňovali okrem iného svoje právo poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať, ktoré sú zakotvené v článku 47 druhom odseku Charty, ako aj právo na obhajobu zaručené článkom 48 ods. 2 Charty (pozri analogicky rozsudok z 5. júna 2018, Kolev a i., C‑612/15, EU:C:2018:392, bod 104).
101
Po tretie základná zásada, podľa ktorej majú deti právo na pomoc obhajcu, je spresnená v článku 6 ods. 3 smernice 2016/800, pokiaľ ide o okamih, od ktorého sa toto právo má priznať [pozri analogicky rozsudok z 12. marca 2020, VW (Právo na prístup k obhajcovi v prípade nedostavenia sa na súd), C‑659/18, EU:C:2020:201, bod 31].
102
Na základe tohto odseku 3 tak deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, musia mať bez zbytočného odkladu prístup k obhajcovi a v každom prípade, počnúc ktoroukoľvek zo štyroch osobitných udalostí vymenovaných v bodoch a) až d) tohto odseku, podľa toho, ktorá nastane najskôr.
103
Pokiaľ ide konkrétne o prípravné konanie v rámci trestného konania, deťom pomáha obhajca v súlade s článkom 6 ods. 3 písm. a) smernice 2016/800 „pred ich výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom“ a podľa článku 6 ods. 3 písm. b) tejto smernice „po tom, ako vyšetrovacie alebo iné príslušné orgány uskutočnili vyšetrovací alebo iný úkon obstarávania dôkazov“.
104
Po štvrté článok 6 ods. 4 smernice 2016/800 spresňuje rozsah práva detí na pomoc obhajcu.
105
Z článku 6 ods. 4 písm. a) tejto smernice tak vyplýva, že tieto deti majú právo na stretnutie s obhajcom, ktorý ich zastupuje, v súkromí a na komunikáciu s ním, a to aj pred výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva, alebo justičným orgánom. Uvedený článok 6 ods. 4 písm. b) ďalej stanovuje, že uvedeným deťom pomáha obhajca počas výsluchu a že obhajca musí mať možnosť sa na výsluchu v plnej miere zúčastniť.
106
V tejto súvislosti, ako uviedla generálna advokátka v bode 70 svojich návrhov, na rozdiel od článku 9 smernice 2013/48, ktorý sa týka podozrivých alebo obvinených osôb, ktoré nie sú deťmi, smernica 2016/800 nestanovuje možnosť, aby sa deti vzdali svojho práva na pomoc obhajcu.
107
Okrem toho článok 18 tejto smernice stanovuje, že členské štáty musia zabezpečiť, aby vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa právnej pomoci zaručovali účinný výkon práva na pomoc obhajcu podľa článku 6 uvedenej smernice.
108
Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, musí vnútroštátne právo poskytnúť konkrétnu a účinnú možnosť toho, aby im pomáhal obhajca pred prvým výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva, alebo justičným orgánom, a najneskôr počnúc týmto výsluchom.
109
Ak si dieťa alebo nositeľ rodičovských práv a povinností nezvolil obhajcu pred tým, ako je toto dieťa vypočuté políciou alebo iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, musí mať toto dieťa možnosť využiť obhajcu ustanoveného ex offo, ktorý mu počas tohto výsluchu bude pomáhať.
110
V druhom rade, ako zdôraznila generálna advokátka v bode 68 svojich návrhov, z toho, že nutnosť zabezpečiť, aby deťom pomáhal obhajca pred prvým výsluchom políciou alebo akýmkoľvek iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, ktorý má tento výsluch uskutočniť, má kogentnú povahu, vyplýva, že tieto orgány nemôžu tento výsluch vykonať, pokiaľ dotknutému dieťaťu skutočne nie je takáto pomoc poskytnutá.
111
V článku 6 ods. 7 smernice 2016/800 sa totiž uvádza, že ak má dieťaťu poskytnúť pomoc obhajca v súlade s týmto článkom 6, ale žiadny obhajca nie je prítomný, príslušné orgány odložia výsluch dieťaťa alebo iné vyšetrovacie úkony, alebo úkony obstarávania dôkazov, na primeraný čas, aby sa umožnila prítomnosť obhajcu, alebo ak si dieťa obhajcu nezvolilo, aby sa pre dieťa zabezpečilo ustanovenie obhajcu.
112
Je pravda, že článok 6 smernice 2016/800 vo svojich odsekoch 6 a 8 stanovuje určité výnimky z práva na pomoc obhajcu zakotveného v tejto smernici. Ako pritom vyplýva z týchto ustanovení, o týchto výnimkách musia príslušné orgány rozhodnúť v každom jednotlivom prípade, aby sa určilo, či je zamýšľaná výnimka vzhľadom na osobitné okolnosti každého prípadu a s prihliadnutím na najlepší záujem dieťaťa odôvodnená, a to pri dodržaní prísnych podmienok stanovených v uvedených ustanoveniach.
113
Tieto ustanovenia preto nemôžu umožňovať to, aby sa vo vnútroštátnej právnej úprave všeobecným a abstraktným spôsobom uplatňovala výnimka z práva na prístup k obhajcovi v prípade detí, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, v prípravnom konaní v rámci trestného konania.
114
V predmetnom prípade z informácií poskytnutých zo strany vnútroštátneho súdu vyplýva, že príslušné ustanovenia vnútroštátneho práva, najmä článok 79 § 3 a článok 301 TP, nestanovujú žiadnu povinnú prítomnosť obhajcu v prípade detí, ktoré sú podozrivými osobami, pri ich výsluchu, a všeobecnejšie v prípravnom konaní v rámci trestného konania. Podľa týchto ustanovení, ak tieto deti nie sú vo väzbe, majú nárok na pomoc obhajcu v rámci ich výsluchu len vtedy, keď o poskytnutie takejto pomoci výslovne požiadali. Okrem toho neprítomnosť takéhoto obhajcu nebráni tomu, aby boli uvedené deti vypočuté.
115
Za týchto okolností sa zdá, a prináleží to overiť vnútroštátnemu súdu, že takáto vnútroštátna právna úprava nie je zlučiteľná s článkom 6 ods. 1 až 3 smernice 2016/800.
116
V tejto súvislosti treba vzhľadom na otázky vnútroštátneho súdu pripomenúť, že na zabezpečenie účinnosti všetkých ustanovení práva Únie si zásada prednosti osobitne vyžaduje, aby vnútroštátne súdy v čo najväčšej možnej miere vyložili svoje vnútroštátne právo spôsobom, ktorý je v súlade s právom Únie [rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 35 a citovaná judikatúra].
117
Povinnosť konformného výkladu vnútroštátneho práva však má určité obmedzenia, a najmä nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem [rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 36 a citovaná judikatúra].
118
Treba tiež pripomenúť, že zásada prednosti ukladá vnútroštátnemu súdu, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatňovať ustanovenia práva Únie, v prípade nemožnosti vyložiť vnútroštátnu právnu úpravu v súlade s požiadavkami práva Únie, povinnosť zabezpečiť plný účinok požiadaviek tohto práva v spore, o ktorom rozhoduje, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akúkoľvek vnútroštátnu právnu úpravu alebo prax, hoci aj časovo následnú, ktorá je v rozpore s ustanovením práva Únie s priamym účinkom, a to bez toho, aby musel požiadať alebo vyčkať na predchádzajúce zrušenie tejto vnútroštátnej právnej úpravy alebo praxe zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom [rozsudok z 8. marca 2022, Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Priamy účinok), C‑205/20, EU:C:2022:168, bod 37 a citovaná judikatúra].
119
V prejednávanej veci je vzhľadom na jasné, presné a bezpodmienečné znenie článku 6 ods. 1 až 3 smernice 2016/800 potrebné konštatovať, že tento článok má priamy účinok.
120
Je teda úlohou vnútroštátneho súdu vykladať vnútroštátne ustanovenia, ktoré sú uvedené okrem iného v bode 114 tohto rozsudku, v čo najväčšej možnej miere spôsobom, ktorý je v súlade s právom Únie, aby sa zabezpečila ich plná účinnosť. Ak takýto výklad nebude môcť uskutočniť, bude musieť ex offo odmietnuť uplatnenie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú zrejme s týmto ustanovením nezlučiteľné.
121
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody treba na prvú až štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 až 3 smernice 2016/800 v spojení s článkom 18 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá po prvé nestanovuje, že deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, sa musí poskytnúť pomoc obhajcu – v prípade potreby ustanoveného ex offo – pred ich výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, a najneskôr pred ich prvým výsluchom, a po druhé umožňuje, aby uvedené deti boli počas výsluchu vypočuté ako podozrivé osoby v neprítomnosti takéhoto obhajcu.
O piatej až siedmej otázke
122
Na úvod treba konštatovať, že svojou piatou až siedmou otázkou vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o výklad okrem iného viacerých ustanovení smernice 2016/800, predovšetkým článku 2 ods. 1 a 2, ako aj článku 6 ods. 1 až 3 a článku 7 v spojení s článkom 18 tejto smernice.
123
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd sa zamýšľa nad tým, či právo na pomoc obhajcu ustanoveného ex offo, ktoré je predmetom prvej až štvrtej otázky, t. j. právo priznané osobám, ktoré mali postavenie dieťaťa v čase, keď sa proti nim začalo viesť trestné konanie, zaniká v momente, keď tieto osoby dovŕšili vek 18 rokov.
124
Je teda potrebné vychádzať z toho, že tieto otázky sa v podstate týkajú článku 2 smernice 2016/800, ktorý vymedzuje pôsobnosť tejto smernice, a predovšetkým odsekov 1 a 3 tohto článku.
125
Za týchto podmienok treba konštatovať, že svojou piatou až siedmou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 2 ods. 1 a 3 smernice 2016/800 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že právo na pomoc obhajcu ustanoveného ex offo automaticky zaniká osobám, ktoré mali postavenie dieťaťa v čase, keď sa proti nim začalo viesť trestné konanie, no ktoré následne dovŕšili vek 18 rokov, pokiaľ takáto právna úprava neumožňuje zistiť, či je uplatnenie uvedenej smernice alebo jej určitých ustanovení a v dôsledku toho práv, ktoré obsahuje, vhodné vzhľadom na všetky okolnosti veci vrátane vyspelosti a zraniteľnosti uvedených osôb. Okrem toho sa tento súd pýta, či v prípade kladnej odpovede na tieto otázky je potrebné, aby súd rozhodujúci v trestnej veci takúto vnútroštátnu právnu úpravu neuplatnil.
126
Podľa článku 2 ods. 1 smernice 2016/800 sa táto smernica vzťahuje na deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, a to až do právoplatného rozhodnutia o tom, či podozrivá alebo obvinená osoba spáchala trestný čin, a to platí prípadne až do uloženia trestu a rozhodnutia o akomkoľvek opravnom prostriedku. V tejto súvislosti článok 3 bod 1 uvedenej smernice vymedzuje pojem „dieťa“ ako osobu mladšiu ako 18 rokov.
127
Pokiaľ ide o osoby, ktoré boli v čase, keď sa proti nim začalo viesť trestné konanie, deťmi, no následne dovŕšili vek 18 rokov, v článku 2 ods. 3 prvej vete smernice 2016/800 sa uvádza, že s výnimkou článkov, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení a ktoré odkazujú na nositeľa rodičovských práv a povinností, sa táto smernica uplatňuje na tieto osoby, pokiaľ je jej uplatňovanie vhodné vzhľadom na všetky okolnosti prípadu vrátane vyspelosti a zraniteľnosti uvedených osôb.
128
Z uvedeného vyplýva, že osoby, ktoré boli deťmi v čase, keď sa proti nim viedlo trestné konanie, majú naďalej práva, ktoré sú stanovené v smernici 2016/800, a najmä právo na pomoc obhajcu v súlade s článkom 6 tejto smernice, ak tieto osoby dosiahli vek 18 rokov v priebehu tohto konania a keď sa dospelo k záveru, že uplatnenie tejto smernice je vhodné vzhľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci vrátane vyspelosti a zraniteľnosti uvedených osôb.
129
Treba spresniť, že v prípade, že by sa v rámci trestného konania konštatovalo, že uplatnenie smernice 2016/800 alebo jej určitých ustanovení nie je vhodné, osoba, ktorá dovŕšila vek 18 rokov, by patrila do pôsobnosti smerníc 2012/13, 2013/48 a 2016/343, ktoré sa uplatňujú na podozrivé a obvinené osoby v trestných konaniach bez ohľadu na ich vek. V takomto prípade by táto osoba mala práva stanovené týmito smernicami, a to za podmienok v nich stanovených.
130
Ako vyplýva zo samotného znenia článku 2 ods. 3 prvej vety smernice 2016/800, otázka uplatňovania tejto smernice alebo jej určitých ustanovení na osoby, ktoré v priebehu konania, ktoré sa proti nim vedie, dovŕšili vek 18 rokov, závisí od všetkých okolností prípadu, a preto sa musí posudzovať osobitne v každom jednotlivom prípade.
131
Za týchto okolností požiadavka, podľa ktorej sa uplatňovanie smernice 2016/800 alebo jej určitých ustanovení musí javiť ako vhodné, v žiadnom prípade neumožňuje členskému štátu všeobecným a abstraktným spôsobom vylúčiť všetky osoby, ktoré dovŕšili vek 18 rokov v priebehu konania, ktoré sa proti nim vedie, z požívania práv stanovených smernicou 2016/800, a predovšetkým práva na pomoc obhajcu v súlade s článkom 6 tejto smernice.
132
Tento výklad, podľa ktorého členské štáty nemôžu prostredníctvom právneho predpisu stanoviť pre práva priznané touto smernicou pevnú vekovú hranicu 18 rokov, je potvrdený článkom 2 ods. 3 druhou vetou smernice 2016/800, ktorý stanovuje, že členské štáty sa môžu rozhodnúť neuplatňovať túto smernicu na osoby, ktoré dovŕšili vek 21 rokov.
133
Článok 2 ods. 3 smernice 2016/800 preto bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že právo na pomoc obhajcu ustanoveného ex offo v súlade s článkom 6 ods. 1 až 3 smernice 2016/800 v spojení s článkom 18 tejto smernice automaticky zaniká osobám, ktoré dovŕšili vek 18 rokov v priebehu trestného konania, ktoré sa proti nim vedie, ale ktoré mali postavenie dieťaťa v čase začatia tohto konania proti nim, pokiaľ takáto právna úprava neumožňuje zistiť, či je uplatnenie uvedenej smernice alebo jej určitých ustanovení a v dôsledku toho práv, ktoré obsahuje, vhodné vzhľadom na všetky okolnosti veci vrátane vyspelosti a zraniteľnosti uvedených osôb.
134
V prejednávanej veci pritom z informácií poskytnutých zo strany vnútroštátneho súdu vyplýva, že ustanovenia vnútroštátneho práva, konkrétne článok 79 § 1 bod 1 TP, stanovujú, že v rámci trestného konania má byť obvinenej osobe poskytnutá pomoc obhajcu len vtedy, ak má menej ako 18 rokov. V praxi sa poľské súdy na tomto právnom základe domnievajú, že účasť obhajcu na konaní už po tom, ako obvinená alebo podozrivá osoba dovŕši vek 18 rokov, nie je povinná, čo má za následok to, že obhajcovi ustanovenému ex offo sa automaticky odníme mandát.
135
V súlade s judikatúrou pripomenutou v bodoch 116 až 118 tohto rozsudku prináleží vnútroštátnemu súdu, aby v čo najväčšej možnej miere vyložil vnútroštátne ustanovenia upravujúce právo na prístup k obhajcovi takým spôsobom, ktorý je v súlade s právom Únie, s cieľom zabezpečiť plnú účinnosť tohto práva. Ak takýto výklad nebude môcť uskutočniť, bude musieť – vzhľadom na to, že článok 2 ods. 1 a 3 smernice 2016/800 spĺňa podmienky pripomenuté v bode 119 tohto rozsudku a má priamy účinok – ex offo odmietnuť uplatnenie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú zrejme s týmto ustanovením nezlučiteľné.
136
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody treba na piatu až siedmu otázku odpovedať tak, že článok 2 ods. 1 a 3 smernice 2016/800 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že právo na pomoc obhajcu ustanoveného ex offo automaticky zaniká osobám, ktoré mali postavenie dieťaťa v čase, keď sa proti nim začalo viesť trestné konanie, no ktoré následne dovŕšili vek 18 rokov, pokiaľ takáto právna úprava neumožňuje zistiť, či je uplatnenie uvedenej smernice alebo jej určitých ustanovení a v dôsledku toho práv, ktoré obsahuje, vhodné vzhľadom na všetky okolnosti veci vrátane vyspelosti a zraniteľnosti uvedených osôb.
O ôsmej až desiatej otázke
137
Svojou ôsmou až desiatou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 smernice 2016/800 v spojení s článkom 5 ods. 1 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nestanovuje, že deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, sa spoločne s nositeľom rodičovských práv a povinností najneskôr pred prvým výsluchom týchto detí zo strany polície alebo iného orgánu presadzovania práva, alebo justičného orgánu, poskytnú v jednoduchom a prístupnom jazyku, ktorý zohľadňuje osobitné potreby a zraniteľnosť týchto detí, informácie o ich právach v súlade s článkom 3 smernice 2012/13, ako aj o právach stanovených v smernici 2016/800.
138
Ako vyplýva z odôvodnenia 1 smernice 2016/800, účelom tejto smernice je zaviesť procesné záruky, aby deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, boli schopné pochopiť a sledovať toto konanie. Podľa článku 1 tejto smernice sa v tejto smernici vymedzujú spoločné minimálne pravidlá týkajúce sa okrem iného práva na informácie, ktoré je osobitne upravené v ustanoveniach uvedených v článku 4 uvedenej smernice.
139
V prvom rade v súlade s článkom 4 ods. 1 prvým pododsekom smernice 2016/800 členské štáty zabezpečia, aby deti, keď sú informované o tom, že sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, boli bezodkladne informované o svojich právach v súlade so smernicou 2012/13 a o všeobecných aspektoch vedenia konania.
140
Pokiaľ ide o právo byť informovaný, tak ako je toto stanovené v článku 1 smernice 2012/13, Súdny dvor už konštatoval, že z článku 3 tejto smernice vyplýva, že toto právo sa týka predovšetkým práva podozrivých alebo obvinených osôb na to, aby boli informované minimálne o jednotlivých procesných právach, ktoré sú uvedené v tomto článku a medzi ktoré patrí právo na pomoc advokáta, právo na bezplatné právne poradenstvo a podmienky získania takéhoto poradenstva, právo na informácie o vznesenom obvinení, právo na tlmočenie a preklad, ako aj právo odoprieť výpoveď [pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. novembra 2023, BK (Zmena kvalifikácie trestného činu), C‑175/22, EU:C:2023:844, bod 33 a citovanú judikatúru].
141
V tejto súvislosti, tak ako vyplýva z odôvodnenia 31 smernice 2016/343, informácie poskytnuté obvineným osobám o ich procesných právach podľa článku 3 smernice 2012/13 sa netýkajú len práva odoprieť výpoveď, ale aj práva nevypovedať vo vlastný neprospech, ktoré sú dvomi právami, ktoré členské štáty musia týmto osobám zaručiť v súlade s článkom 7 smernice 2016/343.
142
Okrem toho článok 4 ods. 1 druhý pododsek smernice 2016/800 stanovuje, že deti musia byť informované o právach konkrétne stanovených v tejto smernici, a predovšetkým o právach vymenovaných v článku 4 ods. 1 druhom pododseku písm. a) tejto smernice.
143
Po prvé sa tieto informácie týkajú najmä práva uvedených detí na pomoc obhajcu, tak ako je toto stanovené v článku 6 uvedenej smernice, v prípade potreby ustanoveného ex offo v súlade s článkom 18 tejto smernice.
144
Po druhé sa uvedené informácie týkajú aj práva na to, aby sa informácie poskytli nositeľovi rodičovských práv a povinností, tak ako to stanovuje článok 5 smernice 2016/800, ako aj práva byť sprevádzaný týmto nositeľom práv a povinností počas iných fáz konania, než sú súdne pojednávania, tak ako to stanovuje článok 15 ods. 4 tejto smernice. Ako vyplýva zo znenia článku 5 ods. 1 uvedenej smernice, uvedenému nositeľovi práv a povinností sa čo najskôr poskytnú rovnaké informácie ako sú tie, na ktorých poskytnutie má právo dieťa v súlade s článkom 4 smernice 2016/800.
145
V druhom rade treba uviesť, že podľa článku 4 ods. 1 prvého a druhého pododseku smernice 2016/800 sa informácie, ktoré musia deti dostať o svojich právach v súlade s týmto ustanovením v čase, keď sú informované o tom, že sú podozrivými alebo obvinenými osobami, sa im majú poskytnúť „ihneď“.
146
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o smernicu 2012/13, na ktorú tento článok 4 ods. 1 prvý a druhý pododsek odkazuje, Súdny dvor rozhodol, že na to, aby bolo informovanie o právach účinné, musí k nemu dôjsť v skorom štádiu konania. Z článku 2 tejto smernice vyplýva, že táto smernica sa vzťahuje na „akékoľvek osoby od chvíle, keď sa od príslušných orgánov členského štátu dozvedia, že sú podozrivé alebo obvinené zo spáchania trestného činu, až do ukončenia konania“. Článok 3 uvedenej smernice tak stanovuje, že „členské štáty zabezpečia, aby sa podozrivým alebo obvineným osobám poskytli bezodkladne informácie… o uvedených procesných právach… s cieľom umožniť ich účinné uplatňovanie“ (rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 50).
147
Cieľom práva byť informovaný o svojich právach je zachovať spravodlivosť trestného konania a zaručiť účinnosť práva na obhajobu už od prvých štádií tohto konania. V odôvodnení 19 smernice 2012/13 sa navyše zdôrazňuje, že práva na informácie o právach musia byť uplatnené „najneskôr pred prvým úradným výsluchom podozrivej alebo obvinenej osoby policajným orgánom“. Okrem toho obdobie, ktoré nasleduje bezprostredne po pozbavení osobnej slobody, predstavuje najväčšie riziko násilného vymoženia priznania, a teda je „potrebné, aby všetky podozrivé alebo obvinené osoby boli rýchlo informované o svojich právach, to znamená bezodkladne po svojom zatknutí a čo najúčinnejším spôsobom“, tak ako to vyplýva z bodu 24 návrhu smernice Komisie z 20. júla 2010 [COM(2010) 392 final], z ktorého vychádza smernica 2012/13 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, body 51 a 52).
148
Vzhľadom na odkaz na smernicu 2012/13, ako je uvedený v článku 4 ods. 1 smernice 2016/800, z tohto druhého uvedeného ustanovenia vyplýva, že deťom sa informácie o ich právach musia poskytnúť čo najrýchlejšie od okamihu, keď boli informované o tom, že sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní. Informácie o týchto právach sa musia poskytnúť najneskôr pred prvým výsluchom uvedených detí zo strany polície alebo iného orgánu presadzovania práva, alebo justičného orgánu (pozri analogicky rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 53).
149
Okrem toho treba uviesť, že poskytnutie tejto informácie najneskôr pred ich prvým výsluchom je jediným spôsobom, ako sa dá zaručiť účinnosť práv, o ktorých musia byť deti informované, najmä práva na pomoc obhajcu v súlade s článkom 6 smernice 2016/800, a teda umožniť im účinne uplatniť ich právo na obhajobu, tak ako to vyplýva z odpovede na prvú až štvrtú otázku.
150
V treťom rade z článku 4 ods. 2 smernice 2016/800 vyplýva, že informácie uvedené v článku 4 ods. 1 tejto smernice sa musia poskytnúť písomne a/alebo ústne v „jednoduchom a zrozumiteľnom jazyku“.
151
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o článok 3 ods. 2 smernice 2012/13, normotvorca Únie uložil členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby sa informácie poskytnuté na základe práva na informácie o právach „podali v jednoduchej a prístupnej forme, ústne alebo písomne, pričom sa prihliada na akékoľvek konkrétne potreby podozrivých zraniteľných osôb alebo obvinených zraniteľných osôb“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. septembra 2019, Rajonna prokuratura Lom, C‑467/18, EU:C:2019:765, bod 47).
152
Z odôvodnenia 18 smernice 2016/800 vyplýva, že informácie, ktoré sa majú poskytnúť deťom v súlade s článkom 4 tejto smernice, sa musia poskytovať s prihliadnutím na osobitné potreby a zraniteľnosť detí.
153
Z uvedeného vyplýva, že týmto deťom sa tieto informácie musia poskytnúť v dostatočne jednoduchej a prístupnej forme, ktorá im predovšetkým vzhľadom na osobitné potreby a zraniteľnosť uvedených detí umožní, aby pred výsluchom zo strany polície alebo iného orgánu presadzovania práva, alebo justičného orgánu, skutočne porozumeli tomu, že majú práva uvedené v článku 4 ods. 1 smernice 2016/800. Medzi tieto práva patrí najmä právo na pomoc obhajcu, ako to stanovuje článok 6 tejto smernice, právo na to, aby nositeľ rodičovských práv a povinností bol tiež informovaný o týchto právach, v súlade s článkom 5 uvedenej smernice, ako aj právo tohto nositeľa rodičovských práv sprevádzať uvedené deti počas iných fáz konania než súdnych pojednávaní, v súlade s článkom 15 ods. 4 smernice 2016/800.
154
V prejednávanej veci vnútroštátny súd uvádza, že v súlade s poľským právom sa maloletým podozrivým osobám poskytuje pred ich výsluchom informačný formulár určený pre dospelých, v ktorom nie je uvedená žiadna konkrétna informácia určená deťom. Okrem toho nie je stanovené, že sa tento formulár poskytuje nositeľom rodičovských práv a povinností k týmto deťom.
155
Z požiadaviek uvedených v bode 153 tohto rozsudku pritom vyplýva, že ak vnútroštátne právo stanovuje štandardizovaný dokument na účely písomného informovania podozrivých alebo obvinených osôb o ich právach v súlade s článkom 3 smernice 2012/13, tento dokument nemožno použiť na informovanie detí, ktoré sa nachádzajú v rovnakej situácii, v súlade s článkom 4 smernice 2016/800.
156
Takýto dokument, keďže je určený dospelým osobám, jednak nespĺňa potrebu, aby informácie o právach, ktoré tieto deti požívajú, boli poskytnuté písomne a/alebo ústne vo forme, ktorá je pre ne jednoduchá a prístupná, a jednak nemá za cieľ informovať uvedené deti o právach osobitne stanovených touto poslednou uvedenou smernicou.
157
V súlade s judikatúrou pripomenutou v bodoch 116 až 118 tohto rozsudku je úlohou vnútroštátneho súdu, aby v čo najväčšej možnej miere vyložil vnútroštátne ustanovenia upravujúce informovanie osôb, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, takým spôsobom, ktorý je v súlade s právom Únie, s cieľom zabezpečiť ich plnú účinnosť. V prípade, že takýto výklad nebude môcť uskutočniť, bude musieť – vzhľadom na to, že článok 4 ods. 1 smernice 2016/800 spĺňa podmienky pripomenuté v bode 119 tohto rozsudku a má priamy účinok – ex offo odmietnuť uplatnenie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú s touto smernicou zrejme nezlučiteľné.
158
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody treba na ôsmu až desiatu otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 smernice 2016/800 v spojení s článkom 5 ods. 1 tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nestanovuje, že deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, sa spoločne s nositeľom rodičovských práv a povinností najneskôr pred prvým výsluchom týchto detí zo strany polície alebo iného orgánu presadzovania práva, alebo justičného orgánu, poskytnú v jednoduchom a prístupnom jazyku, ktorý zohľadňuje osobitné potreby a zraniteľnosť týchto detí, informácie o ich právach v súlade s článkom 3 smernice 2012/13, ako aj o právach stanovených v smernici 2016/800.
O jedenástej a dvanástej otázke
159
Na úvod treba po prvé uviesť, že jedenásta otázka sa týka výkladu článkov 18 a 19 smernice 2016/800 a jej cieľom je v podstate určiť, či tieto ustanovenia ukladajú súdu rozhodujúcemu v trestnej veci povinnosť neprihliadnuť na usvedčujúce výpovede urobené deťmi, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, pri výsluchu vedenom políciou pri nedodržaní práv, ktoré týmto deťom vyplývajú z tejto smernice.
160
Vzhľadom na to, že tento článok 18 sa týka práva na právnu pomoc a toto právo súvisí, tak ako to vyplýva z bodu 107 tohto rozsudku, s výkonom práva na prístup k obhajcovi, treba konštatovať, že táto otázka sa týka hlavne výkladu článku 19 tejto smernice, týkajúceho sa opravných prostriedkov.
161
Po druhé zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že vnútroštátny súd neprihliadol na dôkazy založené na usvedčujúcich výpovediach, ktoré v prejednávanej veci maloletí, ktorí sú podozrivými osobami, urobili v prípravnom konaní v rámci trestného konania v neprítomnosti obhajcu, a to napriek tomu, že podmienky stanovené na tento účel v článku 168a TP neboli splnené.
162
Treba preto vychádzať z toho, že svojou jedenástou a dvanástou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 19 smernice 2016/800 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v rámci trestného konania neumožňuje súdu vyhlásiť za neprípustné usvedčujúce dôkazy založené na výpovediach urobených dieťaťom počas výsluchu, ktorý bol vedený políciou v rozpore s právom na prístup k obhajcovi, ako je toto stanovené v článku 6 smernice 2016/800. Okrem toho sa tento súd pýta, či v prípade kladnej odpovede na tieto otázky je potrebné, aby súd rozhodujúci v trestnej veci takúto právnu úpravu neuplatnil.
163
Podľa článku 19 smernice 2016/800 členské štáty zabezpečia, aby deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, mali podľa vnútroštátneho práva v prípade porušenia svojich práv vyplývajúcich z tejto smernice k dispozícii účinné opravné prostriedky.
164
Podľa tohto článku tak deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, musia mať možnosť účinne napadnúť porušenie týchto práv, medzi ktoré, tak ako to vyplýva z odpovedí na prvú až desiatu otázku, patria práva zaručené v článkoch 4 až 6 smernice 2016/800.
165
Článok 19 tejto smernice však neupravuje prípadné dôsledky, ktoré v prípade, že k napadnutiu porušenia nedôjde, musí súd rozhodujúci vo veci samej z tohto porušenia vyvodiť, pokiaľ ide o prípustnosť dôkazov, ktoré boli získané v rozpore s právami priznanými uvedenou smernicou.
166
To isté platí aj pre smernicu 2012/13, na ktorú odkazuje článok 4 smernice 2016/800, ako aj smernicu 2013/48, na ktorú odkazuje článok 6 smernice 2016/800, a ktoré obsahujú ustanovenia analogické ustanoveniam článku 19 smernice 2016/800.
167
Je pravda, že v článku 12 ods. 2 smernice 2013/48 sa uvádza, že členské štáty zabezpečia, aby sa pri posudzovaní vyjadrení podozrivých alebo obvinených osôb alebo dôkazných prostriedkov získaných v rozpore s ich právom na obhajcu, alebo v prípadoch, keď bola povolená výnimka z tohto práva, zohľadnilo právo na obhajobu a právo na spravodlivé súdne konanie. Článok 10 ods. 2 smernice 2016/343 obsahuje podobné ustanovenie, pokiaľ ide o výpovede a dôkazy získané v rozpore s právom odoprieť výpoveď alebo s právom nevypovedať vo vlastný neprospech.
168
Cieľom týchto ustanovení však nie je upravovať vnútroštátne normy a systémy vzťahujúce sa na prípustnosť dôkazov, pretože, tak ako vyplýva zo samotného znenia týchto ustanovení, uplatňujú sa „bez toho, aby boli dotknuté“ tieto vnútroštátne normy a systémy.
169
Z uvedeného vyplýva, že za súčasného stavu práva Únie v zásade prináleží iba vnútroštátnemu právu, aby v rámci trestného konania určilo pravidlá týkajúce sa prípustnosti dôkazov, ktoré boli získané v rozpore s právami priznanými smernicou 2016/800 [rozsudok z 30. apríla 2024, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, bod 128].
170
V prípade neexistencie pravidiel Únie v danej oblasti totiž prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, avšak pod podmienkou, že nie sú menej výhodné ako procesné podmienky, ktoré upravujú podobné situácie podľa vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie), a nevedú k praktickému znemožneniu alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity) [rozsudok z 30. apríla 2024, M.N. (EncroChat), C‑670/22, EU:C:2024:372, bod 129 a citovanú judikatúru].
171
V tejto súvislosti, pokiaľ ide konkrétnejšie o zásadu efektivity, treba pripomenúť, že cieľom vnútroštátnych pravidiel týkajúcich sa prípustnosti a použitia informácií a dôkazov je v súlade so zámermi vnútroštátneho práva zabrániť tomu, aby informácie a dôkazy, ktoré boli získané protiprávne, neprimerane poškodili osobu podozrivú zo spáchania trestných činov. Tento cieľ pritom možno podľa vnútroštátneho práva dosiahnuť nielen zákazom využívania takýchto informácií a dôkazov, ale aj vnútroštátnymi pravidlami a postupmi, ktoré upravujú posúdenie a vyváženie informácií a dôkazov, či dokonca zohľadnením ich protiprávnosti pri určovaní trestu [rozsudok z 2. marca 2021, Prokuratuur (Podmienky prístupu k údajom týkajúcim sa elektronických komunikácií), C‑746/18, EU:C:2021:152, bod 43 a citovaná judikatúra].
172
Pri rozhodovaní o potrebe vylúčiť informácie a dôkazy získané v rozpore s požiadavkami práva Únie sa musí zohľadniť najmä riziko, ktoré predstavuje pripustenie takýchto informácií a dôkazov pre dodržanie zásady kontradiktórnosti, a teda aj práva na spravodlivý proces [rozsudok z 2. marca 2021, Prokuratuur (Podmienky prístupu k údajom týkajúcim sa elektronických komunikácií), C‑746/18, EU:C:2021:152, bod 44].
173
V tejto súvislosti pritom treba uviesť, že právo na informácie stanovené v článku 4 smernice 2016/800 a právo na prístup k obhajcovi stanovené v článku 6 tejto smernice presne konkretizujú základné práva na spravodlivý proces a na rešpektovanie práva na obhajobu, tak ako sú tieto zakotvené predovšetkým v článku 47 a článku 48 ods. 2 Charty [pozri analogicky rozsudok z 1. augusta 2022, TL (Nezabezpečenie tlmočenia a prekladu), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, bod 42].
174
Z uvedeného vyplýva, že právo Únie neukladá členským štátom povinnosť stanoviť, aby mal súd možnosť vyhlásiť za neprípustné usvedčujúce dôkazy, ktoré sú založené na výpovediach urobených dieťaťom počas výsluchu, ktorý bol vedený políciou v rozpore s právami stanovenými v smernici 2016/800, a to pod podmienkou, že v rámci trestného konania má tento sudca možnosť jednak overiť, že tieto práva, vykladané v spojení s článkom 47 a článkom 48 ods. 2 Charty, boli dodržané, a jednak vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z tohto porušenia vyplývajú, pokiaľ ide predovšetkým o dôkaznú hodnotu dôkazov získaných za týchto okolností.
175
V súlade s judikatúrou pripomenutou v bodoch 116 až 118 tohto rozsudku prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či príslušné vnútroštátne ustanovenia sú v súlade s požiadavkami uvedenými v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, a aby prípadne v čo najväčšej možnej miere vyložil tieto ustanovenia spôsobom, ktorý je v súlade s právom Únie, s cieľom zabezpečiť ich plnú účinnosť. Ak takýto výklad nebude môcť uskutočniť, bude musieť – vzhľadom na to, že tak ako bolo uvedené v bode 119 tohto rozsudku, článok 6 ods. 1 až 3 smernice 2016/800 má priamy účinok – ex offo odmietnuť uplatnenie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú s týmto článkom zrejme nezlučiteľné.
176
Vzhľadom na všetky vyššie uvedené dôvody treba na jedenástu a dvanástu otázku odpovedať tak, že článok 19 smernice 2016/800 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v rámci trestného konania neumožňuje súdu vyhlásiť za neprípustné usvedčujúce dôkazy, ktoré sú založené na výpovediach urobených dieťaťom počas výsluchu, ktorý bol vedený políciou v rozpore s právom na prístup k obhajcovi, ako je toto stanovené v článku 6 smernice 2016/800, čo však platí pod tou podmienkou, že v rámci trestného konania má tento sudca možnosť jednak overiť, že toto právo, vykladané v spojení s článkom 47 a článkom 48 ods. 2 Charty, bolo dodržané, a jednak vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z tohto porušenia vyplývajú, pokiaľ ide predovšetkým o dôkaznú hodnotu dôkazov získaných za týchto okolností.
O trovách
177
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1.
Článok 6 ods. 1 až 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/800 z 11. mája 2016 o procesných zárukách pre deti, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, v spojení s článkom 18 tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá po prvé nestanovuje, že deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami, sa musí poskytnúť pomoc obhajcu – v prípade potreby ustanoveného ex offo – pred ich výsluchom políciou alebo iným orgánom presadzovania práva alebo justičným orgánom, a najneskôr pred ich prvým výsluchom, a po druhé umožňuje, aby uvedené deti boli počas výsluchu vypočuté ako podozrivé osoby v neprítomnosti takéhoto obhajcu.
2.
Článok 2 ods. 1 a 3 smernice 2016/800
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje, že právo na pomoc obhajcu ustanoveného ex offo automaticky zaniká osobám, ktoré mali postavenie dieťaťa v čase, keď sa proti nim začalo viesť trestné konanie, no ktoré následne dovŕšili vek 18 rokov, pokiaľ takáto právna úprava neumožňuje zistiť, či je uplatnenie uvedenej smernice alebo jej určitých ustanovení a v dôsledku toho práv, ktoré obsahuje, vhodné vzhľadom na všetky okolnosti veci vrátane vyspelosti a zraniteľnosti uvedených osôb.
3.
Článok 4 ods. 1 smernice 2016/800 v spojení s článkom 5 ods. 1 tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nestanovuje, že deťom, ktoré sú podozrivými alebo obvinenými osobami v trestnom konaní, sa spoločne s nositeľom rodičovských práv a povinností najneskôr pred prvým výsluchom týchto detí zo strany polície alebo iného orgánu presadzovania práva, alebo justičného orgánu, poskytnú v jednoduchom a prístupnom jazyku, ktorý zohľadňuje osobitné potreby a zraniteľnosť týchto detí, informácie o ich právach v súlade s článkom 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní, ako aj o právach stanovených v smernici 2016/800.
4.
Článok 19 smernice 2016/800
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v rámci trestného konania neumožňuje súdu vyhlásiť za neprípustné usvedčujúce dôkazy, ktoré sú založené na výpovediach urobených dieťaťom počas výsluchu, ktorý bol vedený políciou v rozpore s právom na prístup k obhajcovi, ako je toto stanovené v článku 6 smernice 2016/800, čo však platí pod tou podmienkou, že v rámci trestného konania má tento sudca možnosť jednak overiť, že toto právo, vykladané v spojení s článkom 47 a článkom 48 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie, bolo dodržané, a jednak vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z tohto porušenia vyplývajú, pokiaľ ide predovšetkým o dôkaznú hodnotu dôkazov získaných za týchto okolností.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: poľština.