62007CC0415
GENERALINIO ADVOKATO
DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER IŠVADA,
pateikta 2008 m. lapkričio 27 d. (
1
)
Byla C-415/07
Lodato Gennaro & C. SpA
prieš
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), SCCI
„Valstybės pagalba užimtumui — Gairės dėl pagalbos užimtumui — Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės — Reglamentas (EB) Nr. 2204/2002 — „Darbo vietų kūrimo“ sąvoka — Darbo vietų skaičiaus didėjimo nustatymas“
I — Įvadas
1.
Atsakydamas į Tribunale ordinario di Nocera Inferiore (Italija) prejudicinį klausimą Teisingumo Teismas turi pasirinkti vieną iš dviejų įmonės „darbo vietų kūrimo“ rodiklio, kuris norint gauti pagalbą darbo vietoms kurti turi būti teigiamas, apskaičiavimo būdų: pagal pirmąjį būdą lyginami darbuotojų skaičiaus per dvejus metus (metus prieš įdarbinimą, už kurį galima gauti pagalbą, ir metus po šio įdarbinimo) vidurkiai; pagal antrąjį būdą iš konkretaus darbuotojų skaičiaus įdarbinimo dieną atimamas ankstesnių metų vidurkis.
2.
Viena iš šios, kaip atrodo, itin techninės bylos ypatybių yra ta, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prašydamas atlikti analizę, nurodo tik privalomosios teisinės galios neturinčias nuostatas (Gairės dėl pagalbos užimtumui (
2
) ir Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės (
3
)) ir vieną teisės aktą, kuris faktinių aplinkybių metu dar negaliojo (Reglamentas (EB) Nr. 2204/2002) (
4
).
3.
Teisės aktų hierarchijos viršūnėje – Sutartis: EB 87 ir 88 straipsniai sudaro šioje srityje taikomą hard law, o gairės – joms išaiškinti skirtą soft law. Tai, kad abu apskaičiavimo būdai lyginami su Sutartimi, nėra itin naudinga, nes kai vienas iš dviejų būdų atitinka pirminę teisę, tai nebūtinai reiškia, kad kitas būdas jos neatitinka.
4.
Mažiau manicheizmo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo siekyje nustatyti, koks aiškinimas labiausiai atitinka valstybės pagalbos užimtumui sistemos, kurios tam tikros taisyklės įtvirtintos minėtose gairėse ir išimčių reglamentuose, bendrą logiką.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisės aktai
1. Komisijos gairės
5.
Svarbūs teisės aktai yra du Komisijos pranešimai, kuriais Komisija viešai paskelbė gaires, skirtas jos veiklai pripažįstant, kad pagalbos schemos, apie kurias valstybės narės pranešė pagal EB 88 straipsnį (buvęs EB Sutarties 93 straipsnis), suderinamos su sutartimis. Tai – Gairės dėl pagalbos užimtumui ir Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės.
a) Gairės dėl pagalbos užimtumui
6.
Šiomis gairėmis siekiama užtikrinti tam tikrą konkurencijos taisyklių ir kovai su nedarbu Europoje skirtų politikos sričių įgyvendinimo suderinamumą laikantis „palankios pozicijos dėl darbo vietų kūrimui skirtos pagalbos“, kuri, nepaisant konkurencijai Bendrijoje keliamos grėsmės, skatina darbo vietų kūrimą (20 punktas).
7.
Šių gairių 17 punkte nurodyta, kad „darbo vietų kūrimas“ reiškia realių darbo vietų sukūrimą, t. y. „papildomų darbo vietų, palyginti su atitinkamos įmonės darbuotojų skaičiumi (tam tikro laikotarpio vidurkis)“.
b) Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės
8.
Šiose gairėse kalbama apie pagalbos teikimą tam tikrose geografinėse teritorijose ir, skirtingai nei pagalbos užimtumui gairės, jos taikomos tik dėl pradinių investicijų naujai sukurtoms darbo vietoms (4.11 punktas).
9.
Šiose gairėse taip pat vartojama „darbo vietų kūrimo“ sąvoka. Jų 4.12 punkte ši sąvoka apibrėžiama kaip realus darbo vietų skaičiaus didėjimas įstaigoje, „palyginti su vidurkiu per tam tikrą laikotarpį“, „per tą laikotarpį panaikintas darbo vietas (atimant) iš tikrojo darbo vietų, sukurtų per aptariamą laikotarpį, skaičiaus“. Šių gairių 33 išnašoje (į kurią daroma nuoroda šiame punkte) paaiškinama, kad „darbo vietų skaičius atitinka metinių darbo vienetų (MDV) skaičių, t. y. skaičius asmenų, dirbančių visą darbo laiką vienerius metus“, o sezoninis darbas ar darbas ne visą darbo dieną sudaro MDV dalį.
2. Išimčių reglamentai
10.
Naudodamasi Tarybos reglamentu (EB) Nr. 994/98 (
5
) suteiktomis galiomis Komisija priėmė du bendrosios išimties reglamentus, pagal kuriuos tam tikrais atvejais leidžiama atleisti nuo EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytos pareigos iš anksto pranešti apie pagalbą. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 70/2001 (
6
) taikomas mažoms ir vidutinėms įmonėms suteiktai valstybės pagalbai, o Reglamentas (EB) Nr. 2204/2002 – valstybės pagalbai užimtumui.
a) Reglamentas (EB) Nr. 70/2001
11.
Pagal Reglamento Nr. 70/2001 4 straipsnio 6 dalies b ir c punktus tam, kad mažoms ir vidutinėms įmonėms skirtos pagalbos schemai galima būtų taikyti išimtį, turi būti įvykdytos dvi sąlygos: dėl investicinio projekto turi padidėti bendras įmonės darbuotojų skaičius, palyginti su vidutiniu darbuotojų skaičiumi per pastaruosius dvylika mėnesių, ir sukurtos darbo vietos turi būti išlaikytos mažiausiai penkerius metus.
12.
Pagal šio reglamento 2 straipsnio g punktą „darbuotojų skaičius“ reiškia metinių darbo vienetų (MDV) skaičių.
b) Reglamentas (EB) Nr. 2204/2002
13.
Pagal Reglamento Nr. 2204/2002 4 straipsnio 4 dalies a ir b punktus reikalaujama, kad sukurtos darbo vietos parodytų, palyginti su 12 paskutiniųjų mėnesių vidurkiu, darbuotojų skaičiaus grynąjį padidėjimą ir atitinkamame vienete, ir įmonėje, ir kad jos būtų išlaikomos „bent trejus metus, o jei tai yra mažos ar vidutinės įmonės, dvejus metus“.
14.
Šio reglamento 2 straipsnio e punkte pakartojama Reglamento Nr. 70/2001 2 straipsnio g punkte įtvirtinta „darbuotojų skaičiaus“ sąvoka.
B — Italijos teisės aktai ir Komisijos sprendimai
15.
1998 m. gruodžio 23 d. Italijos Įstatymo Nr. 448 (
7
) 3 straipsnio 5 dalyje nustatyta, kad už 1999-2001 m. naujai įdarbintus asmenis, dėl kurių padidėjo 1998 m. gruodžio 31 d. realiai įdarbintų asmenų skaičius, visi privatūs darbdaviai ir viešosios ekonominio pobūdžio institucijos, savo veiklą vykdantys Kampanijos, Bazilikatos, Sicilijos, Apulijos, Kalabrijos ir Sardinijos regionuose, per trejų metų laikotarpį nuo darbuotojų įdarbinimo dienos atleidžiami nuo visų įmokų, kurias jie turi mokėti Nacionalinei socialinio draudimo įstaigai (Istituto nazionale della previdenza sociale, toliau – INPS) nuo darbo užmokesčio, už kurį mokamos įmokos Fondo pensioni lavoratori dipendenti (Pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų pensijų fondas). Ši nuostata taip pat taikoma Molizės ir Abrucų regionams, tačiau tik 1999 metais.
16.
Šio įstatymo 3 straipsnio 6 dalies pirminėje redakcijoje buvo nustatyti tam tikri reikalavimai pagalbai gauti, tarp kurių – sąlyga, pagal kurią netgi naujai įsteigta įmonė turi didinti visą darbo dieną ir neterminuotą laikotarpį dirbančių darbuotojų skaičių, o šis augimas, kalbant apie 1998 m. gruodžio 31 d. jau įsteigtas įmones, nustatomas atsižvelgiant į 1998 m. lapkričio 30 d. dirbančių darbuotojų skaičių (3 straipsnio 6 dalies a punktas), ir sąlyga, numatanti, kad „užimtumo lygis, kuris pasiektas įdarbinus naujus darbuotojus, per pagalbos teikimo laikotarpį neturi būti mažinamas“ (3 straipsnio 6 dalies c punktas).
17.
1998 m. gruodžio 16 d. Italijos Respublika Europos Bendrijų Komisijai pranešė apie šios pagalbos schemos sukūrimą.
18.
Italijos ir Bendrijos valdžios institucijoms pasikeitus nuomonėmis, reikalavimas dėl darbuotojų skaičiaus didinimo pakeistas taip: netgi naujai įsteigta įmonė turi didinti visą darbo dieną dirbančių darbuotojų skaičių. Sukurtų darbo vietų skaičius nustatomas atsižvelgiant į įmonės darbuotojų skaičiaus vidurkį per dvylika mėnesių iki įdarbinimo. Darbuotojų skaičiaus vidurkis skaičiuojamas MDV.
19.
1999 m. rugpjūčio 10 d. Komisija nusprendė neteikti prieštaravimų dėl Italijos Įstatymu Nr. 448/98 nustatytos pagalbos schemos, todėl, kalbant apie su pradinių investicijų atlikimu susijusią pagalbą, „(jos) schema atitinka realaus darbo vietų kūrimo sąlygą, nes pagalba suteikta papildomiems darbuotojams, palyginti su įmonių darbuotojais per ankstesnius dvylika mėnesių“.
20.
2002 m. gruodžio 6 d. Sprendimu Komisija taip pat pritarė 2001 m. gruodžio 28 d. Italijos Įstatymo Nr. 448/01 (
8
) 44 straipsniui, kuriuo pratęstas Įstatymu Nr. 448/98 numatytos pagalbos galiojimas.
III — Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
21.
Lodato Genaro & C. SpA bendrovė (toliau – Lodato) Kampanijos regione iš esmės verčiasi pomidorų konservavimu. Jos veiklai būdingas kelių mėnesių, per kuriuos pomidorai sunoksta ir gali būti konservuojami (
9
), sezoninis pikas, todėl ji turi įdarbinti daug sezoninių darbuotojų.
22.
Lodato naudojosi pagalbos užimtumui schema pagal Italijos Įstatymus Nr. 448/98 ir Nr. 448/01, ir buvo atleista nuo socialinio draudimo įmokų iš pradžių už septynis, vėliau – dar už du darbuotojus.
23.
2005 m. lapkričio 21 d.INPS surašė protokolą, kuriame kaltino Lodato pažeidus minėtus nacionalinės teisės aktus. INPS nusprendė, kad ši bendrovė neatitiko sąlygų pagalbai gauti, nes apskaičiuodama darbuotojus tam, kad nustatytų, ar sukūrė naujų darbo vietų, ji neatsižvelgė į sezoninius darbuotojus.
24.
Šį atvejį tiriantys inspektoriai nusprendė, kad nė dėl vieno iš įdarbinimų, dėl kurių bendrovei buvo leista nemokėti socialinio draudimo įmokų, nepadidėjo darbuotojų skaičius, kuris kiekvieno naujo darbuotojo atveju buvo nustatomas palyginant metų, ėjusių iki įdarbinimo, MDV skaičiaus vidurkį ir bendrą darbuotojų skaičių įdarbinimo dieną.
25.
Lodato INPS sprendimą apskundė Tribunale ordinario di Nocera Inferiore darbo ginčų kolegijai. Grįsdama ieškinį Lodato teigia, jog užuot palyginusi metų, ėjusių iki įdarbinimo, MDV skaičiaus vidurkį su metų po įdarbinimo vidurkiu, administracinės valdžios institucija rėmėsi nelygiaverčiais kriterijais. Taip pat ji nurodo, kad į sezoninius darbuotojus buvo atsižvelgta kaip į MDV dalį.
26.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad INPS teiginys, jog neatsižvelgta į sezoninius darbuotojus, yra neteisingas, ir mano, kad INPS naudojamas būdas diskriminuoja sezoninę veiklą vykdančias įmones. Jis priduria, kad „pagalbos idėją skatinti naujų ir ilgalaikių darbo vietų kūrimą labiau atitinka metų, ėjusių iki įdarbinimo, MDV ir kitų metų po darbuotojų įdarbinimo MDV palyginimas“. Vis dėlto abejodamas, kaip tinkamai aiškinti taikytinus Bendrijos teisės aktus, šis teismas pateikia Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Gairėse dėl pagalbos užimtumui, Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėse ir <…> Reglamente (EB) Nr. 2204/2002 <…> įtvirtintos Bendrijos teisės normos turi būti aiškinamos taip, kad norint patikrinti, ar buvo padidintas darbo vietų skaičius, reikia palyginti metų, ėjusių iki įdarbinimo, MDV skaičiaus vidurkį ir kitų metų po įdarbinimo MDV skaičiaus vidurkį, ar, atvirkščiai, jos turi būti aiškinamos taip, kad reikia ar tiesiog galima palyginti metų, ėjusių iki įdarbinimo, MDV skaičiaus vidurkį ir tikslų įmonės darbuotojų skaičių darbuotojo įdarbinimo dieną?“
IV — Procesas Teisingumo Teisme
27.
Teisingumo Teismo kanceliarijoje prašymas priimti prejudicinį sprendimą įregistruotas 2007 m. rugsėjo 10 dieną.
28.
Rašytines pastabas pateikė Lodato, INPS, Italijos vyriausybė ir Komisija.
29.
2008 m. spalio 21 d. vykusiame posėdyje dalyvavo Lodato, INPS, Italijos vyriausybės ir Komisijos atstovai, kurie pateikė pastabas žodžiu.
V — Prejudicinio klausimo analizė
A — Dėl prejudicinio klausimo priimtinumo
30.
Tribunale ordinario di Nocera Inferiore nagrinėjama byla susijusi su administraciniu teisės aktu, kuriuo iš Lodato reikalaujama grąžinti pagal įstatymus Nr. 448/98 ir Nr. 448/01 gautą pagalbą, remiantis tuo, kad nesilaikyta šiuose įstatymuose numatyto reikalavimo padidinti įmonės darbuotojų skaičių.
31.
Šiuose Italijos įstatymuose įtvirtintai atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų sistemai pritarė Komisija, todėl šiuo atveju reikia nagrinėti ne jos atitikties Bendrijos teisei klausimą, bet apskaičiavimo būdą, pagal kurį galima būtų įvertinti, ar darbo vietų skaičius padidėjo; dėl to reikia remtis Bendrijos taisyklėmis.
32.
Todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas uždavė Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, prašydamas išaiškinti privalomosios teisinės galios neturinčias nuostatas (Gairės dėl pagalbos užimtumui ir Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės) ir vieną teisės aktą, kuris faktinių aplinkybių metu dar negaliojo (Reglamentas Nr. 2204/2002).
33.
Nėra pagrindo prieštarauti rėmimuisi Gairėmis dėl pagalbos užimtumui ir Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėmis. Komisija jomis rėmėsi patvirtindama Italijos Įstatymą Nr. 448/98. Taigi Tribunale ordinario di Nocera Inferiore turi remtis šiomis gairėmis tam, kad nustatytų, ar administracinis sprendimas atitinka Bendrijos teisę.
34.
Sprendime Grimaldi (
10
) Teisingumo Teismas patvirtino, kad yra kompetentingas prejudicine tvarka aiškinti pagal Sutartį priimtus soft law aktus (
11
), ir pridūrė, kad tokie aktai gali sukelti teisinių pasekmių, todėl nacionaliniai teismai turi „į juos atsižvelgti“ priimdami sprendimą nagrinėjamose bylose, visų pirma, kai tokiuose aktuose plačiau aiškinamos jiems įgyvendinti skirtos nacionalinės nuostatos ar kai jie papildo privalomus Bendrijos teisės aktus (
12
).
35.
Tačiau siaurąja prasme gairės nėra Bendrijos teisės šaltinis. Kaip ne kartą nurodė Teisingumo Teismas, Komisija tokiais aktais, kokios yra gairės, gali nusistatyti diskrecijos įgyvendinimo kryptis, jei šiuose aktuose nustatytos šiai institucijai skirtos orientacinio pobūdžio taisyklės, jie neprieštarauja Sutarties nuostatoms ir padeda užtikrinti jos veiksmų skaidrumą, nuspėjamumą ir teisinį saugumą. Nors šios gairės Teisingumo Teismo neįpareigoja, vis dėlto jos yra naudinga priemonė jo argumentams plėtoti (
13
).
36.
Teismo praktikoje priduriama, kad paskelbdama tokias taisykles Komisija apriboja savo diskreciją ir gali nukrypti nuo jų tik pateikdama motyvus, nes kitokiu atveju jai gali būti paskirta sankcija už teisės principų, pavyzdžiui, vienodo požiūrio ar teisėtų lūkesčių apsaugos, pažeidimą. Todėl negalima atmesti galimybės, kad „tam tikromis aplinkybėmis ir atsižvelgiant į jų turinį tokios visuotinai taikomos elgesio taisyklės gali turėti teisinį poveikį“ (
14
).
37.
Gairės dėl pagalbos užimtumui ir Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės yra būtinos aiškinimo priemonės nustatant labiausiai pagalbos užimtumui esmę atitinkantį apskaičiavimo būdą.
38.
Be šių gairių, Tribunale ordinario di Nocera Inferiore remiasi bendrosios išimties reglamentu (Reglamentas Nr. 2204/2002), kuris įsigaliojo jau patvirtinus ginčą sukėlusią pagalbos schemą. Šiomis aplinkybėmis Europos Komisija tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su šio reglamento aiškinimu, kuris nėra svarbus siekiant priimti sprendimą pagrindinėje byloje.
39.
Šis reglamentas, pagal kurį EB 88 straipsnio 3 dalyje numatyta pareiga pranešti netaikoma tam tikrai valstybės pagalbai užimtumui, galiojo nuo 2003 m. pradžios iki 2006 m. gruodžio 31 d. (šio reglamento 11 straipsnis). Taigi neabejotina, kad jis netaikomas šioje byloje nagrinėjamam (1998–2001 m.) atleidimui nuo socialinio draudimo įmokų; būtent todėl Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie Įstatymus Nr. 448/98 ir Nr. 448/01, kad ši įvertintų jų turinį.
40.
Tik vadovaujantis Sutartimi ir, atsižvelgiant į anksčiau nurodytus ypatumus, gairėmis galima nuspręsti, ar šiuo laikotarpiu Komisijos priimti sprendimai yra teisėti. Vis dėlto nustatydamas labiausiai šiuo klausimu Sutarties tikslus atitinkantį apskaičiavimo būdą Teisingumo Teismas gali remtis aiškinimo kriterijais, išplaukiančiais iš antrinės teisės, priimtos pagal EB 87 ir 88 straipsnius, nors faktinių bylos aplinkybių metu ji dar nebuvo įsigaliojusi.
41.
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką (
15
) tik nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į kiekvienos bylos aplinkybes, prieš priimdamas sprendimą turi įvertinti tiek būtinybę pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, tiek jo pateikiamų klausimų svarbą. Toks prašymas priimti prejudicinį sprendimą atmetamas, tik jeigu paaiškėja, kad prašoma išaiškinti Bendrijos teisė neturi jokio ryšio su bylos faktais arba dalyku, bet, mano manymu, šiuo atveju taip nėra.
B — Dėl „darbo vietų kūrimo“ rodiklio apskaičiavimo
42.
EB 87 straipsnio 1 dalies prasme sąvoka „pagalba“ apima valdžios institucijų įvairiomis formomis teikiamą naudą, kuri sumažina įmonės biudžetui paprastai tenkančias išlaidas (
16
).
43.
Konkrečiai Teisingumo Teismas patikslino, kad pramonės sektoriaus įmonėms tenkančių socialinio draudimo įmokų sumažinimas yra „pagalba“ Sutarties prasme, jeigu ši priemonė skirta iš dalies atleisti įmones nuo joms pagal socialinio draudimo sistemą tenkančių piniginių prievolių, kai to nepateisina nei sistemos struktūra ar tikslas, nei jos socialinis pobūdis (
17
).
44.
Taigi pagalba užimtumui, kurią sudaro atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų, patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį ir laikoma nesuderinama su bendrąja rinka, nes ji iškraipo ar gali iškraipyti konkurenciją. Vis dėlto darbo vietoms kurti skirtai pagalbai gali būti taikoma kuri nors iš EB 87 straipsnio 3 dalyje numatytų išimčių.
45.
Tam, kad būtų lengviau suprasti EB 87 ir 88 straipsnius, Komisija parengė prejudiciniame klausime nurodytas dvejas gaires ir taip užtikrino, kad pranešant apie pagalbą būtų daugiau skaidrumo, o konkurencijos taisyklės būtų suderinamos su kovai su nedarbu Europoje skirtomis atitinkamomis politikos sritimis.
46.
Tiek Gairėse dėl pagalbos užimtumui, tiek Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėse nustatytos sąlygos, kurias turi atitikti darbo vietoms kurti skirta pagalba tam, kad Komisiją leistų ją teikti (
18
). Abiejuose aktuose reikalaujama, kad darbo vietų skaičius realiai didėtų, ir numatyti vidurkiai, naudojami atlikti skaičiavimus lyginamuoju būdu.
47.
Kaip jau minėta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo Teisingumo Teismui du alternatyvius „darbo vietų kūrimo“ rodiklio apskaičiavimo būdus: būdą, pagal kurį lyginamas metų, ėjusių iki įdarbinimo, už kurį suteikta pagalba, MDV skaičiaus vidurkis ir kitų metų MDV skaičiaus vidurkis (šiam būdui pritaria Lodato), ir būdą, pagal kurį lyginamas ankstesnių metų MDV skaičiaus vidurkis ir realus įmonės darbuotojų skaičius darbuotojo, kurio atžvilgiu egzistuoja teisė atleisti nuo įmokų, įdarbinimo dieną (šį būdą siūlo INPS).
1. Gairės, išimčių reglamentai ir matematinė logika palankūs Lodato siūlomam sprendimui
48.
Iš trumpos gairių analizės matyti, kad INPS naudojo netinkamą būdą.
49.
Gairių dėl pagalbos užimtumui 17 punkte numatyta, kad darbo vietos realiai sukuriamos, kai „(atsiranda) papildomų darbo vietų, palyginti su atitinkamos įmonės darbuotojų skaičiumi (tam tikro laikotarpio vidurkis)“.
50.
Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėse, kurios šiuo klausimu kiek tikslesnės, nurodyta, kad vidurkis apskaičiuojamas metams, ir įtvirtinama „metinių darbo vienetų (MDV)“ sąvoka, kuri atitinka asmenų, dirbančių visą darbo dieną vienerius metus, skaičių, o „sezoninis darbas ir darbas ne visą darbo dieną sudaro MDV dalį“ (šių gairių 33 išnaša).
51.
Šių gairių 4.12 punkte aiškiai nurodyta, kad „darbo vietų kūrimas“ – tai „realus darbo vietų skaičiaus didėjimas konkrečioje įstaigoje, palyginti su vidurkiu per tam tikrą laikotarpį“, todėl „bet kuri darbo vieta, panaikinta per tą laikotarpį, turi būti atimama iš tikrojo darbo vietų, sukurtų per tą patį laikotarpį, skaičiaus“.
52.
Man atrodo, atliktinas paprastas (aritmetinis) veiksmas: tam, kad galima būtų nustatyti, ar darbo vietų skaičius padidėjo, užtenka iš bendro per „tam tikrą laikotarpį“ įdarbintų darbuotojų skaičiaus atimti per tą patį laikotarpį atleistų darbuotojų skaičių. Tačiau pačiose 1998 m. gairėse nurodyta, kad šie apskaičiavimai atliktini pagal metinį vidurkį (MDV), kuris taip pat, kaip dalį, apima sezoninius ir ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus. Šis niuansas apsunkina (aritmetinius) veiksmus, nes vadovaujantis griežta matematine logika bet kokia atimtis turėtų būti vykdoma naudojant du lygiaverčius dydžius, šiuo atveju – susijusius su simetriškais ir vienodos trukmės laiko tarpais, priešingu atveju galima gauti klaidingą rezultatą, kuris tik labai minimaliai atspindėtų realią situaciją.
53.
Todėl, kaip rašytinėse pastabose teisingai nurodo Komisija, gairėse numatyta, kad palyginami dviejų vienas po kito einančių metų duomenys, t. y. metų, ėjusių iki naujų darbuotojų įdarbinimo, ir kitų metų po šio įvykio. Todėl darbo vietų per tam tikrą laikotarpį skaičiaus vidurkio palyginimas su atitinkamu skaičiumi konkrečią kalendorinę dieną prieštarautų šių gairių esmei ir tikslui, taip pat būtų absurdiškas matematine prasme.
54.
Nors pagalbai, dėl kurios kilo ginčas, Reglamentas Nr. 2204/2002 ratione temporis netaikomas, jame šis samprotavimas patvirtinamas. Šio reglamento 4 straipsnio 4 dalies a punkte pateikiamas pagrindinėje byloje nagrinėjamų problemų sprendimas, nes jame patikslinama, kad „sukurtos darbo vietos turi parodyti, palyginti su 12 paskutiniųjų mėnesių vidurkiu, darbuotojų skaičiaus grynąjį padidėjimą <…>“. Pirmasis lygties elementas – ankstesnių metų darbo vietų skaičiaus vidurkis, kuris kartu su naudojamais MDV (toks naudojimas vėl numatytas minėto reglamento 2 straipsnio e punkte) patvirtina idėją, kad norint nustatyti, ar buvo sukurta darbo vietų, reikia naudoti du metinius vidurkius.
55.
Taigi Reglamento Nr. 2204/2002 4 straipsnio 4 dalies a punkte žodžių junginį „darbuotojų skaičius“ pakeitus jį atitinkančiu (pagal šio reglamento 2 straipsnį) žodžių junginiu „metinių darbo vienetų (MDV) skaičius“, tekstas nebekelia jokių abejonių: „sukurtos darbo vietos turi parodyti, palyginti su 12 paskutiniųjų mėnesių vidurkiu, metinių darbo vienetų skaičiaus grynąjį padidėjimą <…>“ (
19
).
56.
Apskaičiavimo būdas, kuriuo remiasi ieškovė pagrindinėje byloje, labiau atitinka matematikos taisykles ir Bendrijos institucijų vis aiškiau išreiškiamą – visų pirma Komisijos gairėse, o vėliau – bendrosios išimties reglamentuose - valią.
2. INPS sprendimas gali „išstumti“ sezoninę veiklą vykdančias įmones
57.
Nepaneigiant to, kas išdėstyta, yra dar vienas Lodato teiginį papildantis argumentas, pagal kurį INPS siūlomas sprendimas gali sukurti diskriminaciją.
58.
Kaip Teisingumo Teismas pripažino neseniai priimtame sprendime Nuova Agricast (
20
), EB 88 straipsnyje numatytos procedūros rezultatas niekada neturi prieštarauti Sutarčiai. Todėl valstybės pagalbos, kuri pažeidžia kitas Sutarties nuostatas arba bendruosius Bendrijos teisės principus, kaip antai vienodo požiūrio principą, Komisija negali pripažinti suderinama su bendrąja rinka.
59.
Vis dėlto nusistovėjusioje teismo praktikoje patvirtinta klasikinė „aristoteliškoji diskriminacijos koncepcija“ (
21
), todėl vienodo požiūrio principas pažeidžiamas, kai panašios situacijos vertinamos skirtingai arba skirtingos situacijos vertinamos vienodai (
22
). Tad reikia patikrinti, ar skirtingas vertinimas objektyviai pateisinamas.
60.
Kaip nurodyta Italijos teismo pateiktame prejudiciniame klausime, aišku, kad metų, ėjusių iki įdarbinimo, MDV skaičiaus vidurkio ir darbuotojų skaičiaus įdarbinimo momentu palyginimas daro žalą įmonėms, kurios, kaip antai Lodato, vykdo sezoninę veiklą ir todėl joms būdingi užimtumo kreivėje aiškiai atsispindintys piko laikotarpiai, kurie atitinka laikotarpius, kai jų veikla intensyviausia. Pagal Italijos valdžios institucijų siūlomą sistemą įmonei, kurios darbuotojų skaičius per metus išlieka daugmaž pastovus, įdarbinimo momentas beveik neturi reikšmės; atvirkščiai, bendrovei, kurios darbuotojų skaičius, nelygu mėnuo, labai skiriasi, galimybė gauti pagalbą smarkiai sumažėja, jei naujas darbuotojas įdarbinamas tą dieną, kai darbuotojų skaičius yra mažesnis nei ankstesnių metų vidurkis (taip dažnai atsitinka tais mėnesiais, kai veikla nėra intensyviausia).
61.
Rašytinėse pastabose Italijos vyriausybė teigia, kad šis įmonėms, kurioms būdingas sezoninis darbas, taikomas draudimas naudotis pagrindinėje byloje nagrinėjamu atleidimu nuo įmokų atitinka pagalbos schemos ratio, nes Komisijos suteiktas leidimas ir Reglamentas Nr. 2204/2002 apima tik stabilų užimtumą.
62.
Nepritariu šiai nuomonei. Manau, kad INPS taikoma praktika sukuria nelygybę, kuri prieštarauja pagalbos užimtumui idėjai ir gali kliudyti įgyvendinti šia pagalba siekiamą tikslą skatinti ekonominį vystymąsi.
63.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 2204/2002, šia valstybės pagalbos rūšimi siekiama skatinti užimtumą Bendrijos ir jos valstybių narių ekonominės ir socialinės politikos prasme. Remiantis EB 87 straipsnio 3 dalimi, šiuo reglamentu pateisinama, kad valstybinės valdžios institucijos „taikytų priemones, skatinančias įmones didinti užimtumo jose lygį“ (penkta konstatuojamoji dalis) ir, skatindamos užimtumą, atgaivintų ekonomiką.
64.
Norint įvertinti, ar teisėta nepalankiai vertinti sezoninius darbuotojus, reikia nustatyti, ar ši pagalba skirta skatinti bet kokį užimtumą (tokiu atveju būtų neteisinga neatsižvelgti į įmones, kurioms būdingas sezoninis darbas), ar tik pastovų užimtumą. Italijos vyriausybė, remdamasi Reglamento Nr. 2204/2002 4 straipsnio 4 dalies b punktu, pagal kurį tam, kad būtų galima naudotis atleidimu nuo įmokų, sukurtos darbo vietos turi būti išlaikomos bent trejus metus, o jei tai yra mažos ar vidutinės įmonės, dvejus metus, palaiko pastarąją idėją.
65.
Vis dėlto manau, kad ši aplinkybė nėra lemiama. Bendrijos institucijos visada numatė sąlygą, kad pagalba kurti darbo vietas suteikiama tik tada, jei sukurtos darbo vietos išlaikomos tam tikrą laiką. 1995 m. gairių 21 punkte nurodoma pareiga išlaikyti „naujai sukurtą darbo vietą tam tikrą minimalų laikotarpį“, o 1998 m. gairių 4.14 punkte įtvirtintas tikslesnis reikalavimas – išlaikyti ją penkerius metus (
23
).
66.
Bet kuriuo atveju Lodato galėjo teisėtai naudotis atleidimu nuo įmokų tik patvirtinusi, kad naujieji darbuotojai dirbs minimalų laikotarpį (regioninės pagalbos atveju – penkerius metus). Apskaičiuojant realų darbo vietų padidėjimą atsižvelgiama tik į šias nuolatines darbo vietas, ir tai yra sine qua non sąlyga tam, kad būtų suteikta pagalba.
67.
Bet kokia nauja darbo vieta, nepaisant jos pobūdžio, skatina augimą, jei ji pasižymi tam tikru stabilumu ir suteikia galimybę tinkamai įvertinti jos teikiamą naudą. Būtent tai išplaukia iš 1995 m. Gairių dėl pagalbos užimtumui 21 punkto trečios įtraukos, kur Komisija išreiškia norą sudaryti palankias sąlygas neterminuotoms darbo sutartims, taip pat pakankamai ilgam laikotarpiui sudarytoms darbo sutartims bei toms, pagal kurias atsiranda pareiga išlaikyti darbo vietą tam tikrą minimalų laikotarpį; šie reikalavimai užtikrina sukurtos darbo vietos stabilumą.
68.
Kartais bendrovė privalo vykdyti sezoninę veiklą. Taip yra daugelio žemės ūkio ir jo produktų (kaip antai konservuoti produktai) sektoriaus bendrovių, taip pat kai kurių turizmo sektoriaus įmonių, kasmet intensyviausiu laikotarpiu dažnai įdarbinančių tuos pačius asmenis, atveju. Nepanašu, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas norėtų „nubausti“ šią daugelyje valstybių narių pagrindine ekonominio augimo varomąja jėga esančią įmonių rūšį, neleisdamas suteikti joms pagalbos užimtumui (
24
).
69.
Todėl niekas nekliudo sezoninio darbo atveju taikyti atleidimo nuo įmokų, jeigu įrodyta, kad toks darbas yra tęstinis ir jis įtraukiamas į apskaitą kaip MDV dalis.
70.
Šiomis aplinkybėmis manau, kad gairėse įtvirtintos taisyklės, kurių užtenka užtikrinti, jog bendrovės ieškovės darbo vietos būtų tinkamai įvertintos, ir kad Italijos valdžios institucijų siūlomas apskaičiavimo būdas iškraipo tinkamą šios sistemos veikimą.
71.
Pateikti argumentai aiškiai parodo, kad nėra svarbu, kaip jau nurodyta, kiek darbuotojų yra įdarbinimo dieną, nes siekiama ne nustatyti, ar šią konkrečią dieną darbuotojų skaičius viršija ankstesnių metų vidurkį, bet patikrinti, ar atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų sistema leidžia įmonei padidinti užimtumo lygį, o tai yra rodiklis, kuris, pirma, vertinamas kasmet, ir, antra, apima ne tik nuolatinius visą darbo dieną dirbančius darbuotojus, bet (proporcingai apskaičiavus) ir laisvai samdomus, sezoninius bei ne visą darbo dieną dirbančius darbuotojus.
VI — Išvada
72.
Atsižvelgdamas į tai, kas nurodyta, į Tribunale ordinario di Nocera Inferiore pateiktą prejudicinį klausimą Teisingumo Teismui siūlau atsakyti taip:
„Gairėse dėl pagalbos užimtumui, Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėse ir 2002 m. gruodžio 12 d. Komisijos reglamente Nr. 2204/2002 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai, teikiamai užimtumui, įtvirtintos Bendrijos teisės normos turi būti aiškinamos taip, kad norint patikrinti, ar buvo padidintas darbo vietų skaičius, reikia palyginti metų, ėjusių iki įdarbinimo, metinių darbo vietų skaičiaus vidurkį ir kitų metų po įdarbinimo metinių darbo vietų skaičiaus vidurkį.“
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	Komisijos pranešimas 95/C 334/04 (OL C 334, p. 4).
(
3
)	Komisijos pranešimas 98/C 74/06 (OL C 74, p. 9).
(
4
)	2002 m. gruodžio 12 d. Komisijos reglamentas dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai, teikiamai užimtumui (OL L 337, p. 3; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 4 t., p. 273).
(
5
)	1998 m. gegužės 7 d. Reglamentas dėl Europos bendrijos steigimo sutarties 92 ir 93 straipsnių taikymo kai kurioms horizontalios valstybės pagalbos rūšims (OL L 142 p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 312).
(
6
)	2001 m. sausio 12 d. Reglamentas dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai mažoms ir vidutinėms įmonėms (OL L 10, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 141).
(
7
)	Gaceta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 302, paprastasis priedas, 1998 m. gruodžio 29 diena.
(
8
)	Gaceta ufficiale della Repubblica italiana Nr. 332, paprastasis priedas, 2001 m. gruodžio 29 diena.
(
9
)	Paprastai nuo liepos iki spalio mėnesio.
(
10
)	1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimo (322/88, Rink. p. 4407) 8 ir 18 punktai.
(
11
)	Sprendime Grimaldi buvo nagrinėjama Komisijos rekomendacija, kurioje nepateikiama jokia nuoroda į kitus taikytinus teisės aktus, priešingai nei tam tikrose ankstesnėse bylose, kaip antai bylos, kuriose priimti šie sprendimai: 1976 m. birželio 15 d. Sprendimas Frecassetti prieš Administrazione delle Finanze dello Statu (113/75, Rink. p. 983) ir 1977 m. birželio 9 d. Sprendimas Van Ameyde prieš UCI (90/76, Rink. p. 1091). Nepaisant tam tikros mokslinėje literatūroje sutinkamos nuomonės (be kita ko, L. Senden „Soft law in European Community Law“, Oxford-Portland, 2004, p. 391), nėra rimtų kliūčių tam, kad ši teismo praktika būtų taikoma kitiems (tokiems kaip gairės) soft law aktams.
(
12
)	Dėl pareigos „atsižvelgti“ į Bendrijos soft law aktus ir laikytis juos atitinkančio aiškinimo žr. R. Alonso García „El soft law comunitario“, Revista de Administración Pública, Nr. 154, 2001 m. sausis–balandis, ir D. Sarmiento „El soft law administrativo“, Thomson-Civitas, Madridas, 2008, p. 86.
(
13
)	1993 m. kovo 24 d. Sprendimas CIRFS ir kt. prieš Komisiją (C-313/90, Rink. p. I-1125, 34 ir 36 punktai); 2000 m. spalio 5 d. Sprendimas Vokietija prieš Komisiją (C-288/96, Rink. p. I-8237, 62 punktas); 2002 m. kovo 7 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją (C-310/99, Rink. p. I-2289, 52 punktas) ir 2000 m. liepos 4 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (C-387/97, Rink. p. I-5047, 87 ir 89 punktai).
(
14
)	2005 m. birželio 28 d. Sprendimas Dansk Rørindustri A/S ir kt. prieš Komisiją (C-189/02 P, C-202/28 P, C-205/02 P–C-208/02 P ir C-213/02 P, Rink. p. I-5425, 211 punktas); 1987 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Del Plato ir kt. prieš Komisiją (sujungtos bylos 181–184/86, Rink. p. 4991, 10 punktas); 1984 m. spalio 9 d. Sprendimas Adam ir kt. prieš Komisiją (sujungtos bylos 80–83/81 ir 182–185/82, Rink. p. 3411, 22 punktas) ir 2002 m. sausio 15 d. Sprendimas Liberós prieš Komisiją (C-171/00 P, Rink. p. I-451, 35 punktas).
(
15
)	1981 m. birželio 16 d. Sprendimas Salonia (126/80, Rink.1563, 6 punktas); 1991 m. lapkričio 28 d. Sprendimas Durighello (C-186/90, Rink. p. I-5773, 9 punktas); 1992 m. liepos 16 d. Sprendimas Lourenço Dias (C-343/90, Rink. p. I-4673, 18 punktas); 1994 m. gegužės 17 d. Sprendimas Corsica Feries (C-18/93, Rink. I-1783, 14 punktas); 1994 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Grau-Hupka (C-297/93, Rink. I-5535, 19 punktas); 1995 m. gruodžio 15 d. Sprendimas Bosman (C-415/93, Rink. I-4921, 61 punktas); 1997 m. spalio 9 d. Sprendimas Grado ans Bashir (C-291/96, Rink. I-5531, 12 punktas) ir 2000 m. liepos 13 d. Sprendimas Idéal Tourisme (C-36/99, Rink. p. I-6049, 20 punktas).
(
16
)	1999 m. birželio 17 d. Sprendimas Belgija prieš Komisiją (C-75/97, Rink. p. I-3671, 47 punktas); 1999 m. spalio 5 d. Sprendimas Prancūzija prieš Komisiją (C-251/97, Rink. p. I-6639, 35 punktas); 1999 m. birželio 29 d. Sprendimas DM Transport (C-256/97, Rink. p. I-3913, 19 punktas); 1996 m. rusėjo 26 d. Sprendimas Kimberly Clark (C-241/94, Rink. p. I-4551, 34 punktas); 1994 m. kovo 15 d. Sprendimas Banco Exterior de España (C-387/92, Rink. p. I-877, 13 punktas) ir 1961 m. vasario 23 d. Sprendimas De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg prieš Aukštąją tarnybą (30/59, Rink. p. 91).
(
17
)	Minėtų sprendimų Belgija prieš Komisiją 48 punktas; Prancūzija prieš Komisiją 36 ir 37 punktai; Kimberly Clark 21 punktas ir 1974 m. liepos 2 d. Sprendimas Italija prieš Komisiją (173/73, Rink. p. 709, 28 ir 33 punktai).
(
18
)	Šios gairės skiriasi tuo, kad konkrečioms teritorijoms ir jų plėtrai skirtose Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairėse, be kita ko, reikalaujama, kad sukurtos darbo vietos būtų susijusios su pradinėmis investicijomis.
(
19
)	Šiuo atžvilgiu panašus ir Reglamentas Nr. 70/2001. Jame taip pat remiamasi MDV ir palyginimu su „pastarųjų dvylikos mėnesių vidurkiu“ (2 straipsnio g punktas ir 4 straipsnio 6 dalies b punktas).
(
20
)	2008 m. balandžio 15 d. Sprendimas (C-390/06, Rink. p. I-2577). Šiuo klausimu žr. 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimą Portugalija prieš Komisiją (C-204/97, Rink. p. I-3175, 41 punktas) ir 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimą Prancūzija prieš Komisiją (C-456/00, Rink. p. I-11949, 30 punktas).
(
21
)	P. Craig „EU Administrative Law“, Oxford University Press, 2006, p. 579.
(
22
)	1959 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Société des fonderies de Pont-à-Mousson (14/59, Rink. p. 445).
(
23
)	Reglamentu Nr. 2204/2002 ši penkerių metų taisyklė panaikinama; nustatomas trejų, o mažų ir vidutinių įmonių atveju – dvejų metų laikotarpis (aštuoniolikta konstatuojamoji dalis ir 4 straipsnio 4 dalies b punktas).
(
24
)	Pagalba užimtumui – pagrindinė kovos su nedeklaruojamu nedarbu, plačiai paplitusiu sektoriuose, kuriems būdingas sezoninis darbas, priemonė. Šiuo klausimu žr. 1998 m. balandžio 7 d. Komisijos pranešimą dėl nedeklaruojamo darbo (COM(98) 219).