62004CC0213_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Austrijos regionų teisės aktai numato valdžios institucijų priežiūrą įsigyjant žemę. Tam tikromis aplinkybėmis jie riboja įsigijimus antrinio būsto įrengimo tikslu.
2. Šioje byloje Austrijos Oberster Gerichtshof
(Aukščiausiasis Teismas) klausia Teisingumo Teismo, ar EB 56 straipsnis dėl laisvo kapitalo judėjimo draudžia Vorarlbergo regiono žemės įsigijimą reguliuojantį teisės aktą, pagal kurį nustatytos deklaracijos nepateikimas laiku lemia sandorio pripažinimą negaliojančio nuo jo sudarymo momento.
Susiję Bendrijos teisės aktai
3. EB 56 straipsnio 1 dalis numato:
„Pagal šiame skyriuje išdėstytas nuostatas uždraudžiami visi kapitalo judėjimo tarp valstybių narių ir tarp valstybių narių bei trečiųjų šalių apribojimai.“
4. Direktyvos 88/361 (2) 6 straipsnio 4 dalis numato:
„Antrinių gyvenamųjų patalpų pirkimus reguliuojančios nacionalinės teisės normos gali būti taikomos tol, kol Taryba, vadovaudamasi Sutarties 69 straipsniu, priims kitas šią sritį reguliuojančias nuostatas. Ši nuostata neturi įtakos kitų Bendrijos teisės nuostatų taikymui.“ 69 straipsnis buvo panaikintas Amsterdamo sutartimi(3) . Jį panaikinant, Taryba nepriėmė jokių naujų nuostatų šioje srityje.
Susiję nacionalinės teisės aktai
5. Vorarlberg Grundverkehrsgesetz (Vorarlberg įstatymas dėl žemės sklypų apyvartos, toliau – VGVG) reguliuoja žemės įsigijimą Vorarlberge.
6. Pagal šio įstatymo 1969 m. redakciją(4) (toliau – VGVG 1969), įsigyjant nuosavybę ne Austrijos piliečiams buvo reikalingas kompetentingos žemės sklypų apyvartos tarnybos leidimas.
7. Vėlesnė šio įstatymo redakcija – VGVG 1993(5) – reikalavo tokio leidimo apskritai įsigyjant žemės sklypą su statiniais.
8. Pagal VGVG 1993 7 straipsnio 2 dalį, įsigyjant žemės sklypą su statiniais ne atostogų tikslui, nereikėjo leidimo, jeigu įgijėjas pateikė rašytinę deklaraciją, kurioje, inter alia, yra teiginys, kad nebuvo įsigyta atostogų tikslui. 2 straipsnio 6 dalis apibrėžė žemės sklypo įsigijimą atostogų tikslui kaip įgijėjo ar trečiosios šalies ketinimą įrengti arba naudoti jame atostogų būstą.
9. Vėlesnėje VGVG(6) redakcijoje, kuria aš remsiuosi kaip VGVG 2000, teisė pirkti žemės sklypą su statiniais pateikus rašytinę deklaraciją, o ne gavus leidimą, buvo išplėsta įsigijimams atostogų tikslui. Pagal VGVG 2000 7 straipsnio 2 dalį įgijėjas turi pranešti, kad žemės sklypas yra su statiniais, kad įsigijama atostogų ar kitiems tikslams ir kad pirkėjas yra Austrijos pilietis arba atitinka vieną iš 3 straipsnyje nurodytų sąlygų.
10. 3 straipsnio 1 dalyje numatoma:
„Kiek tai išplaukia iš Europos Sąjungos teisės ir nepažeidžiant 3 straipsnio 2 dalies, taisyklės dėl ne Austrijos piliečių žemės sklypų įsigijimo netaikomos
< … >
d) asmenims, kurie naudojasi įsisteigimo teise;
e) asmenims ir įmonėms, kurie naudojasi laisvo kapitalo judėjimo teise, jeigu jie gyvena ar turi buveinę Europos Sąjungos valstybės narės arba Europos ekonominės erdvės susitarimo taikymo teritorijoje.“(7)
11. 3 straipsnio 2 dalis nustato:
„Kai įsigyjama atostogų tikslais, jokia taisyklių, reguliuojančių žemės sklypų apyvartą, kurioje dalyvauja ne Austrijos piliečiai, išimtis neišplaukia iš EEE susitarimo nuostatų dėl laisvo kapitalo judėjimo“(8) .
12. 9 straipsnis reguliuoja reikalavimą gauti leidimą žemės sklypo apyvartai, kurioje dalyvauja ne Austrijos piliečiai. 9 straipsnio 1 dalis nurodo sandorius, kuriems taikomas šis reikalavimas, o 9 straipsnio 2 dalis nustato išsamias taisykles, reguliuojančias atskiras leidimo išdavimo procedūros dalis.
13. Pagal VGVG 2000 7 straipsnio 4 dalį įgijėjas, įsigydamas žemę atostogų tikslui, turi pateikti kompententingos institucijos sertifikatą, kad nuosavybės naudojimas kaip atostogų būsto yra suderinamas su teritorijos planavimo taisyklėmis. Jei šių taisyklių yra laikomasi, institucija turi išduoti sertifikatą.
14. Kiek tai susiję, paskutinis 17 straipsnio 2 dalies sakinys nustato, kad 7 straipsnio 2 dalyje reikalaujama deklaracija turi būti pateikta per tris mėnesius nuo sutarties pasirašymo.
15. 29 straipsnis numato teisines apyvartos apribojimo pasekmes. Jo pirmoji dalis nustato, kad tol, kol nebuvo suteiktas teisiškai reikalaujamas leidimas arba nebuvo pateikta deklaracija, sutartis negali būti vykdoma; konkrečiai kalbant, daiktinė teisė negali būti registruojama žemės sklypų registre. Vis dėlto šalys yra saistomos sutarties.
16. 29 straipsnio 2 dalis, kiek tai susiję, nustato:
„Jeigu < … > per du metus nuo 17 straipsnio 2 dalies paskutiniame sakinyje numatyto termino pabaigos nepateikta 7 straipsnyje numatyta deklaracija, tai sutartis tampa negaliojančia nuo jos sudarymo momento.“
Faktinės aplinkybės ir nacionaliniai procesai
17. E. Burtscher yra Austrijos pilietis ir registruotas žemės sklypo su statiniais savininkas Vorarlberge. Nuosavybės teisė jam buvo perleista jo motinos 1995 m. lapkričio 9 d. sutartimi.
18. J. Stauderer yra Vokietijos pilietis, kurio pagrindinė gyvenamoji vieta yra Vokietijoje. Nuo 1974 m. jis ir jo šeima naudojosi šia nuosavybe kaip atostogų būstu.
19. Prašyme priimti prejudicinį sprendimą teigiama, kad pagal tuo metu galiojusius teisės aktus(9) jis, kaip Vokietijos pilietis, negalėjo gauti reikalaujamo kompetentingos institucijos leidimo pirkti nuosavybę.
20. 1975 m. birželio 16 d. E. Burtscher tėvai ir J. Stauderer pasirašė dvi susijusias su nuosavybe sutartis. Pagal pirmąją sutartį buvo nuspręsta, kad nuosavybė turėtų būti išnuomota J. Stauderer nuo 1975 m. sausio 1 d. 99 metams ir kad šalių pareigos turėtų pereiti jų teisių perėmėjams. J. Stauderer įsipareigojo sumokėti 350 000 ATS sumą kaip išankstinį nuomos mokestį; bet kuri nepanaudota išankstinio mokėjimo dalis būtų grąžinta jam, jei nuomos sutartis būtų nutraukta nepasibaigus terminui. Taip pat jis prisiėmė pareigą mokėti visas su nuosavybės išlaikymu susijusias išlaidas, įskaitant ir su jos naudojimu susijusius mokesčius.
21. Pagal antrąją sutartį E. Burtscher tėvai įsipareigojo parduoti nuosavybę J. Stauderer už 350 000 ATS sumą, jei nuomininkui taptų teisiškai įmanoma ją įgyti. Sutarties sudarymo metu tai buvo teisiškai neįmanoma.
22. 1994 m. liepos 12 d. kompetentinga vietinės valdžios institucija nusprendė, kad nuosavybę naudoti kaip atostogų būstą draudžia teritorijų planavimo įstatymas. Tačiau J. Stauderer ir toliau naudojosi šia nuosavybe.
23. 2000 m. rugsėjo 11 d. E. Burtscher pareiškė ieškinį, reikalaudamas, kad J. Stauderer išsikeltų, nes jis neturi jokios teisės į nuosavybę („pirmasis procesas“). Tiek Berufungsgericht
(Apeliacinis Teismas), tiek Oberster Gerichtshof
nusprendė, kad 1975 m. sudarytos sutartys buvo apsimestiniai sandoriai. Apsimestiniam sandoriui taikomos sandoriui, kurį šalys iš tikrųjų turėjo galvoje, taikytinos taisyklės. Todėl pagal taikytinas VGVG 2000 nuostatas J. Stauderer turėjo pateikti deklaraciją per dvejus metus nuo šios nuostatos įvedimo. Nepateikęs šios deklaracijos jis prarado galimybę įsigyti teisę į nuosavybę. Todėl buvo būtina panaikinti sutartis ab initio .
24. Antrajame procese pirmosios instancijos teismas nustatė J. Stauderer turėtų išlaidų nuosavybei sumą ir, kaip nurodoma prašyme priimti prejudicinį sprendimą, įpareigojo jį palikti nuosavybę gavus 38 280, 57 EUR. Apeliacinis teismas šį sprendimą paliko nepakeistą. Vėliau Oberster Gerichtshof pateiktame kasaciniame skunde J. Stauderer teigė, kad sprendimas pirmajame procese prieštarauja Teisingumo Teismo sprendimui byloje Salzmann II (10) .
25. Šioje byloje buvo nuspręsta, kad išankstinio leidimo procedūra, analogiška numatytai VGVG, yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, nesuderinamas su Sutarties 73b straipsnio 1 dalimi (dabar – 56 straipsnio 1 dalis), tiek dėl šiai procedūrai būdingo diskriminavimo pavojaus, tiek dėl fakto, kad ji nebuvo griežtai būtina, kad būtų pasiektas iškeltas viešo intereso tikslas(11) .
26. Atsižvelgdamas į šį sprendimą, Oberster Gerichtshof
sustabdė bylos nagrinėjimą ir pagal EB 234 straipsnį kreipėsi į Teisingumo Teismą su tokiu klausimu:
„Ar EB 56 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jam prieštarauja nacionalinės teisės noma (Vorarlberger Grundverkehrgesetz), nustatanti kad per nustatytą terminą įgijėjui nedeklaravus, kad žemė yra su statiniais, kad įsigyjama ne atostogų tikslui ir kad įgijėjas yra Austrijos pilietis arba turi būti jam prilyginamas, žemės sklypo įgijimo sandoris, kuriam nereikia žemės perleidimo klausimais kompetentingos institucijos leidimo, yra niekinis nuo sudarymo momento ?“
27. E. Burtscher, J. Stauderer, Austrijos Respublika, Ispanijos Karalystė ir Europos Bendrijų Komisija pateikė pastabas raštu. Jie visi dalyvavo posėdyje.
Priimtinumas
28. J. Stauderer ginčija prašymo priimtinumą dėl dviejų priežasčių. Pirma, remdamasis Briuselio konvencija(12), jis ginčija Austrijos teismų jurisdikciją pagrindinėje byloje. Antra, jis teigia, kad prašymas neturi dalyko, nes nuo 2004 m. birželio 1 d. nauja VGVG redakcija neriboja žemės sklypų su statiniais įsigijimo.
Briuselio konvencija
29. J. Stauderer teigia, kad Briuselio konvencijos 16 straipsnis nesuteikia jurisdikcijos Austrijos teismams. Daiktinių teisių į nekilnojamąjį turtą ar nekilnojamojo turto nuomos bylose 16 straipsnis suteikia išimtinę jurisdikciją Susitarančiosios valstybės, kurioje yra nekilnojamasis turtas, teismams. Tačiau šioje byloje 16 straipsnis netaikomas, nes teisė į nekilnojamojo turto atlaisvinimą yra asmeninė teisė.
30. J. Stauderer taip pat mini Konvencijos 18 straipsnį, kuriame teigiama, kad jurisdikciją turi teismas, į kurį atvyksta atsakovas, išskyrus kai atvykstama tik tikslu užginčyti jurisdikciją. Šiuo pagrindu jis teigia, kad Austrijos teismai neatsižvelgė į tikrąjį jo atvykimo į pirmosios instancijos teismą pobūdį. Todėl Austrijos teismai neturi jurisdikcijos.
31. Mano požiūriu, Teisingumo Teismo byloje pagal 234 straipsnį prieštaravimai dėl prašymo priimtinumo, pagrįsti prašymą piimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcijos byloje nebuvimu, paprastai turi būti atmesti. Prieštaravimus dėl jurisdikcijos turi nagrinėti nacionalinis teismas. Keletu atveju Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinio teismo ir Teisingumo Teismo funkcijų padalijimas tokiose bylose reikalauja, kad nacionalinis teismas taikytų teismų organizavimą ir jų procesą reglamentuojančias taisykles(13) . Remiantis šiais sprendimais, būtent nacionalinis teismas turi spręsti dėl jurisdikcijos, kai prieštaravimai pagrįsti nacionalinės teisės normomis.
32. Tai galioja ir tuo atveju, kai prieštaravimas remiasi Briuselio konvencija (dabar Reglamentas Nr. 44/2001(14) ), išskyrus kai pačios Konvencijos nuostatos yra prašymo priimti prejudicinį sprendimą objektas(15) .
33. Šį požiūrį pagrindžia logiškos pragmatinės priežastys. Paprastai Teisingumo Teismas neturėtų nukrypti nuo atsakymo į pateiktą prašymą. Be to, net jei galiausiai nusprendžiama, kad nacionalinis teismas neturėjo jurisdikcijos, Teisingumo Teismo sprendimas dėl esminio prašymo klausimo vis dėlto gali būti naudingas sprendžiant bylą.
34. Jei nacionalinis teismas aiškiai neturėtų jurisdikcijos, pozicija galėtų būti kitokia.
35. Pagal analogiją Teisingumo Teismo praktikoje nusistovėję, kad kadangi nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į konkrečias bylos aplinkybes, turi nuspręsti dėl klausimo pagal 234 straipsnį pateikimo tikslingumo, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos priimti sprendimo, kai pakankamai akivaizdu, kad paprašytas išaiškinimas neturi ryšio nei su pagrindinės bylos faktinėmis aplinkybėmis, nei su jos tikslu(16) .
36. Mano nuomone, panašiai Teisingumo Teismas turėtų atsisakyti priimti prejudicinį sprendimą dėl to, kad nacionalinis teismas neturi jurisdikcijos, tik kai tai yra aiškiai matyti.
37. Nagrinėjamoje byloje visai nėra akivaizdu, kad Austrijos teismai neturi jurisdikcijos.
38. Gali būti, kaip teigia J. Stauderer, kad Briuselio konvencijos 16 straipsnio 1 dalis netaikoma dėl to, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos sutartinės teisės yra susijusios su asmenine, o ne su daiktine teise(17), todėl ši nuostata nesuteikia Austrijos teismams išimtinės jurisdikcijos.
39. Tačiau jei taip, man atrodo, kad turėtų būti taikomas 5 straipsnis, kuris suteikia jurisdikciją sutartinių prievolių vykdymo vietos teismams. Faktiškai vykdymo vieta turi būti Austrija, todėl Austrijos teismai bet kuriuo atveju turi jurisdikciją nagrinėti bylą.
40. Be to, J. Stauderer pastaba, kad Austrijos teismai nėra kompetentingi pagal 18 straipsnį, mano nuomone, nepagrįsta. Ši nuostata teigia, kad jurisdikciją turi teismas, į kurį atvyksta atsakovas, išskyrus kai atvykstama tik tikslu užginčyti jurisdikciją. Atrodo, yra aišku, kad J. Stauderer buvo atvykęs į Austrijos teismus tiek pirmajame, tiek antrajame procese tam, kad ginčytų E. Burtscher pareiškto ieškinio esmę.
41. Darytina išvada, kad nėra pagrindo Teisingumo Teismui toliau nagrinėti, ar prašymą priimti prejuducinį sprendimą pateikęs teismas turi jurisdikciją.
Dalyko nebuvimas
42. Antra, J. Stauderer ginčija prašymo priimtinumą, nes jis neturi dalyko, kadangi 2004 m. gegužės 11 d. priėmus įstatymą, iš dalies keičiantį VGVG 2000(18), regioninis Vorarlberg įstatymų leidėjas pašalino žemės su statiniais įsigijimo apribojmus. Jis teigia, kad Oberster Gerichtshof
turi pagrįsti savo sprendimą šiuo naujausiu teisės aktu, kuris įsigaliojo 2004 m. birželio 1 d. ir panaikino, inter alia,
VGVG 2000 7 straipsnio 2 dalies reikalavimą pateikti deklaraciją dėl žemės sklypo su statiniais įsigijimo.
43. Kartu šio reikalavimo panaikinimu vėliau buvo atliktas dalinis 2004 m. rugpjūčio 19 d. priimtos Vorarlberger Grundverkehrsgesetz suvestinės redakcijos(19) (toliau – VGVG 2004) pakeitimas, kuriame žemės sklypo su statiniais įsigijimas nebenurodomas priemonių, lemiančių tam tikrų žemės sklypų įsigijimų negaliojimą atgaline data, kontekste. VGVG 2000 29 straipsnis teigia, kad jei deklaracija apie žemės sklypo su statiniais įsigijimą nėra pateikiama per nustatytą dvejų metų laikotarpį nuo pirkimo sutarties sudarymo, kaip reikalauja 7 straipsnio 2 dalis, sandoris pripažįstamas negaliojančiu nuo jo sudarymo. Priešingai, tokia pati VGVG 2004 nuostata, 27 straipsnis, nereikalauja panaikinti su žemės sklypu su statiniais susijusio sandorio, jei tokia deklaracija nėra pateikta. Tačiau kitomis aplinkybėmis jis numato šią sankciją.
44. Prašymas priimti prejudicinį sprendimą nemini nei 2004 m. gegužės 11 d. dalinio pakeitimo, nei VGVG 2004.
45. Per posėdį Austrija pastebėjo, kad pagal Austrijos civilinio proceso taisykles, nagrinėjamam ieškiniui taikoma proceso pirmosios instancijos teisme metu galiojanti teisė.
46. Kuri nacionalinė teisė yra taikoma pagrindinėje byloje, turi nuspręsti nacionalinis teismas, remdamasis nacionalinėmis proceso taisyklėmis.
47. VGVG 2004 nėra jokios nuorodos į jo galiojimą atgal žemės sklypų su statiniais įsigijimams. Todėl nėra jokios aiškios priežasties manyti, kad šis teisės aktas yra taikomas nagrinėjamoje byloje ir kad prašymas neturi dalyko.
48. Todėl Teisingumo Teismas turėtų, mano nuomone, priimti prašymą. Taigi aš dabar nagrinėsiu pateiktą klausimą.
Dėl esmės
49. E. Burtscher teigia, kad sandoris susijęs su žemės ūkio naudmenų sklypu, kaip užregistruota žemės sklypų registre, ir kad tokių žemės sklypų įsigijimui taikoma leidimų procedūra, nustatyta VGVG 2000. Jis taip pat teigia, kad pripažinimas negaliojančio atgaline data, kaip sankcija už nustatytos deklaracijos nepateikimą laiku, nepažeidžia EB 56 straipsnio. Šiuo atžvilgiu jį palaiko Austrija.
50. J. Stauderer teigia, kad sankcijos, susijusios su deklaravimo procedūros nesilaikymu, turi būti proporcingos ir todėl negali lemti teisės įgyti nuosavybę netekimo, kaip teigiama šioje byloje.
51. Iš pradžių reiktų priminti, kad nors žemės nuosavybei taikomas teisinis režimas yra valstybių narių kompetencijos sritis pagal EB 295 straipsnį, jai taip pat taikomos pagrindinės Sutarties taisyklės. Todėl nacionaliniai teisės aktai dėl žemės sklypų įsigijimo turi atitikti Sutarties nuostatas dėl laisvo kapitalo judėjimo(20) .
52. Taigi kyla klausimas, ar nacionalinės teisės aktai, pripažįstantys žemės sklypo įsigijimo sandorį negaliojančiu dėl nustatytos deklaracijos nepateikimo, yra suderinami su EB 56 straipsniu.
53. Išankstinio leidimo pirkti žemės sklypus procedūra buvo pripažinta savo tikslu apribojanti laisvą kapitalo judėjimą(21) .
54. Panašiai deklaravimo procedūra, apimanti priemones, nustatančias, kad pažeidimo atveju žemės sklypo įsigijimo sandoris gali būti panaikintas, savo tikslu apriboja laisvą kapitalo judėjimą. Todėl jai taikomas 56 straipsnio draudimas.
55. Vis dėlto laisvas kapitalo judėjimas gali būti apribotas tokia procedūra, jeigu ja skiekiama viešojo intereso tikslo, ji taikoma nediskriminuojant ir yra proporcinga arba, tiksliau kalbant, tinkama užtikrinti iškelto tikslo pasiekimą ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti(22) . Dabar bus nagrinėjamas kiekvienas iš šių trijų kriterijų.
Viešasis interesas
56. Austrija savo pastabose nurodo, kad deklaravimo procedūra ir su ja susijusia panaikinimo atgaline data sankcija siekiamas tikslas yra, visų pirma, informuoti kompetentingą instituciją apie žemės sklypų su statiniais įsigijimą ir, antra, įpareigoti įgijėją toliau naudoti nuosavybę deklaruotu tikslu. Austrijos teigimu, tai yra artimai susiję su žemės sklypų su statiniais naudojimo kaip atostogų būsto pažeidžiant atitinkamas teritorijų planavimo taisykles prevencija.
57. Direktyvos 88/361 6 straipsnio 4 dalimi leidžiama antrinių gyvenamųjų patalpų pirkimus reguliuojančias nacionalinės teisės normas taikyti tol, kol Taryba priims kitas šią sritį reguliuojančias nuostatas, o to ji iki šiol nepadarė(23) .
58. Be to, Teisingumo Teismas nurodė, kad antrinių gyvenamųjų patalpų steigimo konkrečioje geografinėje teritorijoje apribojimai, kuriuos valstybė narė nustato siekdama teritorijos planavimo tikslais išlaikyti pastovų gyventojų skaičių ir nepriklausomą nuo turizmo sektoriaus ekonominę veiklą, gali būti laikomi atitinkančiais viešojo intereso tikslą(24) .
59. Nors šis teiginys savo pobūdžiu yra palyginti platus, aš jį suprantu kaip leidimą įvesti deklaravimo procedūrą, susijusią su žemės sklypų su statiniais naudojimo kaip atostogų būsto prevencijos tikslu. Todėl aš manau, kad deklaravimo procedūra siekiamas tikslas yra suderinamas su Bendrijos teise, o jos sukeliamas laisvo kapitalo judėjimo apribojimas yra pateisinamas, jei jis taip pat būtinas ir proporcingas šio tikslo siekimui.
Nediskriminacinis taikymas
60. Antra, rekėtų pateikti išankstinę pastabą dėl to, ar procedūra ir susijusi panaikinimo atgaline data sankcija yra taikomos nediskriminuojant. Teisingumo Teismas, taikydamas byloje Säger (25) išdėstytą požiūrį laisvės teikti paslaugas kontekste, nusprendė, kad nesukeliančios nevienodo požiūrio dėl pilietybės nacionalinės taisyklės vis dėlto gali kliudyti laisvam kapitalo judėjimui ir taip padaryti jį apgaulingą(26) .
61. Todėl tam, kad būtų nustatytas EB 56 straipsnio pažeidimas, nebūtina įrodyti, kad nagrinėjamos nacionalinės taisyklės savaime yra diskriminuojančios.
62. Norint sužinoti, ar šios taisyklės sukelia diskriminavimą, reikia nagrinėti du aspektus: kas galėtų atrodyti kaip draudimas kitų valstybių narių piliečiams įsigyti žemės nuosavybę tikslu įsteigti atostogų būstą remiantis laisvą kapitalo judėjimą reguliuojančiomis nuostatomis ir ar išduodant būtinus nuosavybei registruoti sertifikatus po deklaracijos pateikimo yra naudojamasi veiksmų laisve.
63. J. Stauderer teigia, kad VGVG 2000 3 straipsnio 2 dalis diskriminuoja kitų valstybių narių piliečius, palyginus su Austrijos piliečiais.
64. Ispanija teigia, kad Austrijos teisės aktai yra diskriminuojantys, nes jie taikomi nerezidentams, kurie patys turi pranešti apie tokį savo statusą.
65. VGVG 2000 3 straipsnio 2 dalies nuostatos galėtų iš pirmo žvilgsnio atrodyti diskriminuojančios. Viena vertus, gali atrodyti, kad jos draudžia žemės sklypų perleidimo sandorius, kurių šalis yra ne Austrijos piliečiai – kai tokie asmenys siekia išvengti susijusių su šiuo perleidimu taisyklių taikymo, remdamiesi EEE susitarime laisvą kapitalo judėjimą reguliuojančiomis nuostatomis. Kita vertus, 3 straipsnio 2 dalis neturi įtakos žemės sklypų perleidimui tarp Austrijos piliečių, nes jiems netaikomos ankstesnio atvejo taisyklės.
66. Tačiau VGVG 2000 7 straipsnio 2 dalis vienodai Austrijos ir kitų valstybių narių piliečiams kelia reikalavimą pranešti, ar žemės sklypas su statiniais įsigijamas siekiant arba ne įsteigti atostogų būstą. Iš to matyti, kad kai taikomas toks reikalavimas, jis vienodai keliamas Austrijos ir kitų valstybių narių piliečiams.
67. Nors 3 straipsnio 2 dalis galėtų atrodyti diskrimimuojanti, man neatrodo, kad deklaravimo procedūra daro skirtumą tarp Austrijos ir kitų valstybių narių piliečių.
68. Antrasis aspektas nustatant, ar deklaravimo procedūra ir susijusi panaikinimo atgaline data sankcija gali būti taikomos diskriminuojant, yra: ar a) išduodant kompetetentingos institucijos sertifikatą po deklaravimo pagal VGVG 2000 7 straipsnio 4 dalį, ar b) pripažįstant sandorį negaliojančiu nuo sudarymo momento pagal VGVG 2000 29 straipsnio 2 dalį naudojamasi diskrecija.
69. Dėl leidimų procedūros, kuria siekiama užkirsti kelią žemės sklypų įsigijimui turint tikslą įsteigti antrines gyvenamąsias patalpas, Teisingumo Teismo paktikoje nurodyta, kad pirkėjui nustatyta pareiga pateikti nuosavybės naudojimo ateityje įrodymą suteikia kompetentingai valdžios institucijai kažką panašaus į diskreciją, kuria galėtų būti naudojamasi diskriminuojančiu būdu(27) .
70. Priešingai, VGVG 2000 nustatytoje deklaravimo procedūroje nėra nieko, kas liudytų, jog kompetentinga valdžios institucija naudojasi kokia nors diskrecija išduodama sertifikatą. Pirkėjas turi deklaruoti, kad žemės sklypas yra su statiniais, kad pirkėjas yra Austrijos pilietis arba naudojasi teise į laisvą kapitalo judėjimą ir kad jis yra vienos iš Europos Sąjungos ar Europos ekonominės erdvės valstybės narės gyventojas bei kad žemė įgijama atostogų arba kitiems tikslams. Jeigu teritorijos planavimo taisyklės nėra pažeistos, kompetentinga valdžios institucija tiesiog patvirtina deklaracijos gavimą išduodama sertifikatą.
71. Kita vertus, jei deklaracija nėra pateikiama per dvejus metus nuo pirkimo sutarties sudarymo, sandoris pripažįstamas negaliojančiu nuo sudarymo momento. Automatinis šios taisyklės pobūdis reiškia, kad nesinaudojama jokia diskrecija.
72. Todėl mažai tikėtina, kad ši procedūra gali būti taikoma diskriminuojančiu būdu.
Būtinas ir tinkamas pobūdis
73. Trečia, turi būti nagrinėjama, ar deklaravimo procedūra ir susijusi panaikinimo atgaline data sankcija yra būtinos bei tinkamos užkirsti kelią žemės sklypams įsigyti turint tikslą įsteigti antrines gyvenamąsias patalpas pažeidžiant teritorijų planavimo taisykles.
74. Teisingumo Teismas anksčiau nagrinėjo, ar deklaravimo procedūra, kuria teisėtai siekiama riboti žemės įsigijimą antrinių gyvenamųjų patalpų naudojimui, yra tinkama priemonė šiam tikslui pasiekti.
75. Byloje Konle
Teisingumo Teismas nurodė, kad deklaravimo procedūra ir ją lydinčios priemonės, kurių galima imtis jos pažeidimo atveju, galėtų tapti efektyviu priežiūros mechanizmu, galinčiu teisėtai užkirsti kelią žemės įsigijimams antrinių gyvenamųjų patalpų įsteigimo tikslu(28) . Be to, Teisingumo Teismas apibrėžė, jo manymu, tinkamas lydinčias priemones taip:
„Pakanka pažymėti, kad nacionalinės teisės akto dėl antrinių gyvenamųjų patalpų, tokio kaip nagrinėjamas pagrindinėje byloje, pažeidimas gali būti baudžiamas bauda, sprendimu, įpareigojančiu įgijėją nedelsiant nutraukti neteisėtą žemės sklypo naudojimą grasinant priverstinai jį parduoti, arba pirkimo pripažinimo negaliojančio atkuriant iki žemės įsigijimo buvusius žemės sklypų registro įrašus“(29) .
76. Byloje Reisch
Teisingumo Teismas pakartojo, kad panaši deklaravimo procedūra ir ją lydinčios sankcijos už jos pažeidimą yra suderinamos su Bendrijos teise(30) .
77. Byloje Salzmann II Teisingumo Teismas kaip VGVG 1993 nustatytos per daug ribojančios leidimų procedūros alternatyvai vėl suteikė pirmenybę deklaravimo procedūrai ir atitinkamoms teisinėms priemonėms(31) .
78. Atsižvelgiant į šiuos sprendimus, atrodo, kad nagrinėjama deklaravimo procedūra yra tinkamas būdas nacionalinės teisės aktų iškeltam tikslui pasiekti. Ji leidžia kompetentingai institucijai patikrinti, ar žemės nuosavybė įsigijama atostogų tikslui. Tuo atveju ji gali patikrinti, ar laikomasi teritorijos planavimo taisyklių.
79. Tačiau pagrindinis klausimas yra, ar sandorio pripažinimas negaliojančio nuo sudarymo momento, kaip sankcija už pranešimo nepateikimą, neviršija to, kas yra būtina šios procedūros laikymuisi užtikrinti.
80. Austrija mano, kad sankcija yra proporcinga, nes niekas kitas pakankamai neskatintų žemės sklypo su statiniais įgijėjo pateikti numatytą deklaraciją laiku; tik pripažįstant sandorį negaliojančiu nuo sudarymo momento galima pasiekti tikslą užkirsti kelią neteisėtam žemės naudojimui atostogų tikslui.
81. J. Stauderer, Komisija ir Ispanija teigia, kad sankcija yra neproporcinga.
82. Komisijos manymu, mechaniškas sankcijos pobūdis daro ją neproporcingą. Aš sutinku.
83. Papildydamas šį argumentą, aš turėčiau pridurti, kad taikoma sankcija gali būti netinkama. Sandorio pripažinimas negaliojančio, kuriam buvo pritarta sprendime Konle, būtų tinkamas, tik jei būtų nustatytas antrinės gyvenamosios patalpos įsigijimo teisėto apribojimo pažeidimas. Šis sprendimas paprastai būtų pagrįstas kompetentingos valdžios institucijos gauta deklaracija. Tačiau sandorio pripažinimas negaliojančio vien dėl deklaracijos negavimo ir todėl nenustačius teisėto apribojimo pažeidimo atrodo skubotas ir gali prieštarauti Austrijos teisės aktais siekiamam tikslui, nes jis gali sukliudyti naudojimui, kuris atitinka šį tikslą.
84. Aš nepritariu Austrijos teiginiui, kad administracinės nuobaudos yra nepakankama alternatyva užkirsti kelią nuosavybei įsigyti atostogų tikslui.
85. Komisija nurodo, kad VGVG 2000 34 straipsnis išvardija tuos teisės aktų pažeidimus, dėl kurių gali būti taikoma bauda. Aš nematau priežasties, kodėl nustatytos deklaracijos nepateikimas laiku negalėtų patekti į šį sąrašą.
86. Todėl, mano manymu, nacionalinės teisės aktai, numatantys žemės sklypo įsigijimo sandorio pripažinimą negaliojančio nuo sudarymo momento, kai įgijėjas laiku nepateikia nustatytos deklaracijos, yra neproporcingi, nebūtinai pasiekia iškeltą tikslą ir gali net sužlugdyti jį.
Išvada
87. Todėl aš manau, kad į Oberster Gerichtshof
pateiktą klausimą Teisingumo Teismas turėtų atsakyti taip:
EB 56 straipsnis draudžia žemės sklypų įsigijimo sandorius reguliuojančius nacionalinės teisės aktus, kurie, nepateikus nustatytos deklaracijos laiku, žemės sklypo įsigijimo sandorį pripažįsta negaliojančiu nuo sudarymo momento.
(1) .
(2)  –	1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyva 88/361/EEB dėl Sutarties 67 straipsnio (dabar 56 straipsnis) įgyvendinimo (OL L 178, 1988, p. 5).
(3)  – Žr. Amsterdamo sutartį, antrą dalį, 6 straipsnio I dalies 39 punktą.
(4)  –	Vorarlberger LGBl. 12/1969.
(5)  –	Vorarlberger LGBl. 61/1993.
(6)  –	Vorarlberger LGBl. 29/2000.
(7)  – Europos ekonominės erdvės susitarimas (EEE susitarimas) tarp Europos Bendrijų, jų valstybių narių ir Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos, Islandijos Respublikos, Lichtenšteino Kunigaikštystės, Norvegijos Karalystės, Švedijos Karalystės ir Šveicarijos Konfederacijos (OL L 1, 1994, p. 3).
(8)  – Pirmiau minėta 7 išnašoje. EEE susitarimo 40–45 straipsniai įtvirtina laisvo kapitalo judėjimo nuostatas.
(9)  –	Žr. 6 punktą.
(10)  –	Sprendimas C‑300/01, Rink. p. I‑4899.
(11)  –	52 punktas.
(12)  –	1968 m. rugsėjo 27 d. Konvencija dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo. Suvestinė konvencijos redakcija su pakeitimais, padarytais keturiomis vėlesnėmis Prisijungimo konvencijomis (paskelbta OL C 27, 1998, p. 1). Nuo 2002 m. kovo 1 d. konvencija buvo pakeista, išskyrus kiek tai susiję su Danija ir tam tikromis kitų valstybių narių užjūrio teritorijomis, 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (OL L 12, 2001, p. 1).
(13)  –	Žr. sprendimą SFEI ir kt., (C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 24 punktas), sprendimą Balocchi prieš Ministero Delle Finanze
(C‑10/92, Rink. p. I‑5105, 16 ir 17 punktai) ir sprendimą Reina
prieš Landeskreditbank Baden-Württemberg
(65/81, Rink. 33, 7 ir 8 punktai).
(14)  –	Pirmiau minėta 12 išnašoje.
(15)  –	Sprendimas Celestini
prieš Saar-Sektkellerei Faber
(C‑105/94, Rink. p. I‑2971, 20 punktas).
(16)  –	Žr. sprendimą Bacardi-Martini ir Cellier des Dauphins
(C‑318/00, Rink. p. I‑905, 40 ir 42 punktai; 41 ir 43 punktai elektroninėje sprendimo versijoje) bei ten nurodytą teismų praktiką. Skirtumai tarp punktų numeracijos sprendimo elektroninėje ir spausdintoje versijose atsirado dėl to, kad septintas punktas spausdintoje versijoje nėra sunumeruotas.
(17)  –	Schlosser ataskaitos (OL C 59, 1979, p. 71), 166 punktas apibrėžia teisę in rem kaip teisę, kuria galima remtis prieš visus; jos savininkas gali išreikalauti daiktą, su kuriuo ši teisė yra susijusi, iš kiekvieno asmens, kuris nesinaudojo ankstesne teise Priešingai, teise in personam
galima remtis tik prieš tam tikrą asmenį. Taip pat žr. generalinio advokato J. Mischo išvadą byloje Reichert ir Kockler (C‑115/88, Rink. p. I‑27, 14–16 punktai), kur jis pritarė Jungtinės Karalystės ir Prancūzijos pastaboms, kurias palaikė Vokietija, Italija ir Komisija, kad teisės in rem
esmė yra jos absoliutus veikimas erga omnes .
(18)  –	Vorarlberger LGBl. 28/2004.
(19)  –	Vorarlberger LGBl. 42/2004.
(20)  –	10 išnašoje minėto sprendimo Salzmann II  39 punktas ir sprendimas Konle
(C‑302/97, Rink. p. I‑3099, 22 punktas).
(21)  –	Žr. sprendimo Konle
39 punktą, sprendimą Reisch ir kt. (sujungtos bylos C‑515/99, C‑519/99–C‑524/99 bei C‑526/99–C‑540/99, Rink. p. I‑2157, 32 punktas) bei sprendimo Salzmann II
41 punktą.
(22)  –	Žr. sprendimo Salzmann II
42 punktą ir minėtą teismų praktiką.
(23)  –	Žr. pirmiau 4 punktą.
(24)  –	Žr. 20 išnašoje minėto sprendimo Konle
40 punktą, 21 išnašoje minėto sprendimo Reisch
34 punktą ir 10 išnašoje minėto sprendimo Salzmann II
44 punktą.
(25)  –	Sprendimas C‑76/90, Rink. p. I‑ 4221. Ypač žr. 12 punktą.
(26)  –	Žr. sprendimą Komisija prieš Prancūziją
(C‑483/99, Rink. p. I‑4781, 41 punktas) ir sprendimą Komisija prieš Portugaliją
(C‑367/98, Rink. p. I‑4731, 45 punktas).
(27)  –	20 išnašoje minėto sprendimo Konle
41 punktas ir 10 išnašoje minėto sprendimo Salzmann II  46 punktas.
(28)  –	Minėta 20 išnašoje, 46–48 punktai.
(29)  – Sprendimo Konle
47 punktas.
(30)  –	Minėta 21 išnašoje, 35 punktas.
(31)  –	Minėta 10 išnašoje, 50 punktas.