62024CJ0718
TEISINGUMO TEISMO (antroji kolegija) SPRENDIMAS
2026 m. vasario 5 d. (
*1
)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Prieglobsčio politika – Direktyva 2013/32/ES – Tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendra tvarka – 33 straipsnis – Nepriimtinumo pagrindai – 38 straipsnis – „Saugios trečiosios šalies“ koncepcija – Taikymo sąlygos – Ryšys tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies – Kriterijai – Vertinimo metodologija – 46 straipsnis – Teisė į veiksmingą teisinės gynybos priemonę – Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis“
Byloje C‑718/24 (Aleb) (
i
),
dėl Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos miesto administracinis teismas, Bulgarija) 2024 m. spalio 9 d. nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2024 m. spalio 22 d., pagal SESV 267 straipsnį pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą byloje
NP
prieš
Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite
TEISINGUMO TEISMAS (antroji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkė K. Jürimäe (pranešėja), antrosios kolegijos teisėjo pareigas einantis Teisingumo Teismo pirmininkas K. Lenaerts, teisėjai M. Gavalec, Z. Csehi,
generalinis advokatas J. Richard de la Tour,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į rašytinę proceso dalį,
išnagrinėjęs pastabas, pateiktas:
–
NP, atstovaujamo advokat T. A. Iliev,
–
Bulgarijos vyriausybės, atstovaujamos S. Ruseva ir T. Tsingileva,
–
Lenkijos vyriausybės, atstovaujamos B. Majczyna ir D. Lutostańska,
–
Europos Komisijos, atstovaujamos A. Azéma, M. Debieuvre ir I. Zaloguin,
atsižvelgęs į sprendimą, priimtą susipažinus su generalinio advokato nuomone, nagrinėti bylą be išvados,
priima šį
Sprendimą
1
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos (OL L 180, 2013, p. 60) 33 straipsnio 2 dalies c punkto ir 38 straipsnio, siejamų su šios direktyvos 46 konstatuojamąja dalimi, išaiškinimo.
2
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Sirijos piliečio NP ir Predsedatel na
Darzhavna agentsia za bezhantsite (Valstybinės pabėgėlių agentūros direktorius, Bulgarija) (toliau – DAB) ginčą dėl šio direktoriaus sprendimo, kuriuo atmestas NP tarptautinės apsaugos prašymas, teisėtumo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2011/95/ES
3
2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų (OL L 337, 2011, p. 9), 2 straipsnio f punkte nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamų terminų apibrėžtys:
<...>
f)
papildomą apsaugą galintis gauti asmuo – trečiosios šalies pilietis arba asmuo be pilietybės, kuris negali būti laikomas pabėgėliu, tačiau apie kurį pagrįstai galima manyti, kad jei jis būtų grąžintas į savo kilmės šalį arba – asmens be pilietybės atveju – į šalį, kurioje yra jos ankstesnė įprastinė gyvenamoji vieta, jam kiltų realus pavojus patirti 15 straipsnyje apibrėžtą didelę žalą, kuriam netaikomos 17 straipsnio 1 bei 2 dalys ir kuris negali arba dėl tokio pavojaus nepageidauja naudotis tos šalies apsauga. <...>“
4
Šios direktyvos 15 straipsnio c punkte numatyta:
„Didelė žala yra:
<...>
c)
rimta ir asmeninė grėsmė civilio gyvybei ar asmeniui, kylanti dėl nesirenkamojo smurto tarptautinio ar vidaus ginkluoto konflikto metu.“
Direktyva 2013/32
5
Direktyvos 2013/32 18, 43, 44 ir 46 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(18)
tiek valstybės narės, tiek tarptautinės apsaugos prašytojai yra suinteresuoti, kad sprendimai dėl tarptautinės apsaugos prašymų būtų priimami kuo skubiau, nedarant poveikio tinkamo ir išsamaus nagrinėjimo atlikimui;
<...>
(43)
valstybės narės turėtų iš esmės išnagrinėti visus prašymus, t. y. įvertinti, ar konkretus prašytojas priskirtinas prie tarptautinės apsaugos gavėjų pagal [Direktyvą 2011/95], išskyrus atvejus, kai šioje direktyvoje numatyta kitaip, visų pirma, kai galima pagrįstai manyti, kad prašymus išnagrinėtų ar pakankamą apsaugą suteiktų kita šalis. Visų pirma, valstybės narės neturėtų būti įpareigotos vertinti tarptautinės apsaugos prašymo esmės, kai pirmoji prieglobsčio šalis suteikia prašytojui pabėgėlio statusą ar kitą pakankamą apsaugą ir prašytojas bus pakartotinai priimtas į tą šalį;
(44)
valstybės narės neturėtų būti įpareigotos vertinti tarptautinės apsaugos prašymo esmės, kai galima pagrįstai manyti, kad dėl pakankamo ryšio su trečiąja šalimi, kaip apibrėžta nacionalinėje teisėje, prašytojas prašys apsaugos toje trečiojoje šalyje, ir kai yra priežasčių manyti, kad prašytojas bus priimtas arba pakartotinai priimtas į tą šalį. Valstybės narės turėtų veikti remdamosi tuo pagrindu tik tada, kai tas konkretus prašytojas būtų saugus atitinkamoje trečiojoje šalyje. Siekiant išvengti pakartotinio prašytojų judėjimo, turėtų būti nustatyti bendri principai, pagal kuriuos valstybės narės svarstytų trečiųjų šalių saugumą ar priskirtų jas prie saugių šalių.
<...>
(46)
kai valstybės narės taiko saugios [trečiosios] šalies koncepcijas atsižvelgdamos į kiekvieną konkretų atvejį arba priskiria šalis šiai kategorijai patvirtindamos atitinkamus sąrašus, jos, inter alia, turėtų atsižvelgti į gaires ir veiklos vadovus bei informaciją apie kilmės šalis ir veiklą, taip pat į [Europos prieglobsčio paramos biuro (EPPB)] kilmės šalies informacijos ataskaitos teikimo metodiką, nurodytą 2010 m. gegužės 19 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (ES) Nr. 439/2010 dėl Europos prieglobsčio paramos biuro įsteigimo [(OL L 132, 2010, p. 11)], taip pat į atitinkamas [Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro (JTVPRK)] gaires.“
6
Šios direktyvos II skyrius „Pagrindiniai principai ir garantijos“ apima jos 6–30 straipsnius.
7
Minėtos direktyvos III skyrių „Pirmosios instancijos procedūros“ sudaro 31–43 straipsniai.
8
Tos pačios direktyvos 32 straipsnyje „Nepagrįsti prašymai“ nustatyta:
„1.   Nedarydamos poveikio 27 straipsniui, valstybės narės prašymą gali laikyti nepagrįstu tik tada, jeigu sprendžiančioji institucija nustato, kad prašytojas neatitinka tarptautinės apsaugos [suteikimo] reikalavimų pagal Direktyvą [2011/95].
2.   Nepagrįstų prašymų atvejais, kai taikomos 31 straipsnio 8 dalyje išvardytos aplinkybės, valstybės narės gali taip pat laikyti prašymą akivaizdžiai nepagrįstu, jeigu taip apibrėžta nacionalinės teisės aktuose.“
9
Direktyvos 2013/32 33 straipsnyje „Nepriimtini prašymai“ numatyta:
„1.   Be bylų, kuriose prašymas nenagrinėjamas pagal [2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (ES) Nr. 604/2013[, kuriuo išdėstomi valstybės narės, atsakingos už trečiosios šalies piliečio arba asmens be pilietybės vienoje iš valstybių narių pateikto tarptautinės apsaugos prašymo nagrinėjimą, nustatymo kriterijai ir mechanizmai (OL L 180, 2013, p. 31)], valstybės narės neprivalo nagrinėti, ar prašytojas priskirtinas prie tarptautinės apsaugos gavėjų pagal Direktyvą [2011/95], kai vadovaujantis šiuo straipsniu prašymas laikomas nepriimtinu.
2.   Valstybės narės gali laikyti tarptautinės apsaugos prašymą nepriimtinu, tik jeigu:
<...>
c)
pagal 38 straipsnį šalis, kuri nėra valstybė narė, laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi;
<...>“
10
Šios direktyvos 38 straipsnio „Saugios trečiosios šalies koncepcija“ 1–4 dalyse nustatyta:
„1.   Valstybės narės gali taikyti saugios trečiosios šalies koncepciją tik jeigu kompetentingos institucijos yra įsitikinusios, kad atitinkamoje trečioje šalyje su tarptautinės apsaugos siekiančiu asmeniu bus elgiamasi pagal toliau išvardytus principus:
a)
gyvybei ir laisvei negresia pavojus dėl rasės, religijos, tautybės, priklausymo prie tam tikros socialinės grupės ar politinių įsitikinimų;
b)
nėra Direktyvoje [2011/95] apibrėžtos didelės žalos pavojaus;
c)
pagal [1951 m. liepos 28 d. Ženevoje pasirašytą Konvenciją dėl pabėgėlių statuso (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 189 t., p. 150, 1954 m., Nr. 2545), papildytą 1967 m. sausio 31 d. Niujorke priimtu Protokolu dėl pabėgėlių statuso, kuris įsigaliojo 1967 m. spalio 4 d. (toliau – Ženevos konvencija)] laikomasi negrąžinimo principo;
d)
laikomasi draudimo išsiųsti iš šalies pažeidžiant teisę nepatirti kankinimo ir žiauraus, nežmoniško ar žeminamo elgesio, kaip numatyta tarptautinėje teisėje[;] ir
e)
yra galimybė kreiptis dėl pabėgėlio statuso ir, jeigu suteikiamas šis statusas – gauti apsaugą pagal Ženevos konvenciją.
2.   Saugios trečiosios šalies koncepcijos taikymui galioja nacionalinėje teisėje nustatytos taisyklės, įskaitant:
a)
taisykles, kuriomis reikalaujama, kad tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies būtų ryšys, kuriuo remdamasis tas asmuo turėtų svarių priežasčių vykti į tą šalį;
b)
metodologines taisykles, kuriomis remdamosi kompetentingos institucijos įsitikintų, kad saugios trečiosios šalies koncepcija gali būti taikoma konkrečiai šaliai arba konkrečiam prašytojui. Tokią metodologiją sudaro atskirų atvejų nagrinėjimas, ar šalis yra saugi konkrečiam prašytojui, ir (arba) šalių, bendrai laikomų saugiomis, nacionalinis priskyrimas;
c)
taisykles pagal tarptautinę teisę, leidžiančias atlikti atskirą nagrinėjimą, ar trečioji šalis yra saugi konkrečiam prašytojui, kurios bent leidžia prašytojui ginčyti saugios trečiosios šalies koncepcijos taikymą remiantis tuo, kad trečioji šalis nėra saugi jo konkrečiomis aplinkybėmis. Prašytojui taip pat leidžiama ginčyti sąsajos tarp jo ir trečiosios šalies pagal a punktą buvimą.
3.   Įgyvendindamos tik šiuo straipsniu pagrįstą sprendimą, valstybės narės:
a)
atitinkamai informuoja prašytoją ir
b)
išduoda jam dokumentą, kuriuo trečiosios šalies institucijos informuojamos tos šalies kalba, kad prašymas nebuvo iš esmės išnagrinėtas.
4.   Kai trečioji šalis neleidžia prašytojui atvykti į savo teritoriją, valstybės narės užtikrina, kad prašytojas turėtų galimybę dalyvauti procedūroje pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas.“
11
Direktyvos 2013/32 V skirsnyje „Apeliacinės procedūros“ įtvirtintas 46 straipsnis „Teisė į veiksmingą teisių gynimo priemonę“. Šio straipsnio 1 ir 3 dalyse nurodyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad prašytojai turėtų teisę į veiksmingą teisių gynimo priemonę, kuria galėtų naudotis teisme, kad galėtų apskųsti:
a)
sprendimą, priimtą dėl tarptautinės apsaugos prašymo, įskaitant sprendimą:
i)
laikyti prašymą nepagrįstu [nepagrįstu prašymą], kad būtų suteiktas pabėgėlio statusas ir (arba) papildomos apsaugos statusas;
ii)
laikyti prašymą nepriimtinu pagal 33 straipsnio 2 dalį;
<...>
3.   Kad būtų laikomasi 1 dalies, valstybės narės užtikrina, jog taikant veiksmingą teisių gynimo priemonę būtų numatytas išsamus ir ex nunc faktinis ir teisinis tarptautinės apsaugos poreikių [faktinių ir teisinių aplinkybių] nagrinėjimas, įskaitant, atitinkamais atvejais, [tarptautinės apsaugos poreikių nagrinėjimą] pagal Direktyvą 2011/95/ES, bent vykdant apeliacines [apskundimo] procedūras pirmosios instancijos teisme.“
Bulgarijos teisė
ZUB
12
Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos Zakon za ubezhishteto i bezhantsite (Prieglobsčio ir pabėgėlių įstatymas) (DV, Nr. 54, 2002 m. gegužės 31 d.; toliau – ZUB) 9 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Humanitarinis statusas suteikiamas užsieniečiui, kuris neatitinka pabėgėlio statuso suteikimo sąlygų ir kuris negali arba nenori gauti savo kilmės šalies apsaugos, nes jam gali kilti reali didelės žalos grėsmė, pavyzdžiui:
1)
mirties bausmė ar jos įvykdymas arba
2)
kankinimas, nežmoniškas ar žeminamas elgesys arba baudimas; arba
3)
didelė ir asmeninė grėsmė civilio gyvybei ar asmeniui, kylanti dėl nesirenkamojo smurto tarptautinio ar vidaus ginkluoto konflikto metu.“
13
ZUB 13 straipsnio 1 dalies 14 punkte bei 4 ir 5 dalyse nurodyta:
„(1)   Užsieniečio tarptautinės apsaugos prašymas atmetamas kaip akivaizdžiai nepagrįstas, jei neįvykdytos 8 straipsnio 1 ir 9 dalyse arba 9 straipsnio 1, 6 ir 8 dalyse nustatytos sąlygos ir užsienietis:
<...>
14)
yra atvykęs iš saugios trečiosios šalies, su sąlyga, kad jis yra priimtas į tą šalį;
<...>
(4)   1 dalies 14 punkte nurodyta aplinkybė gali būti savarankiškas pagrindas atmesti prašymą kaip akivaizdžiai nepagrįstą tik tuo atveju, jei įvykdytos šios sąlygos:
1)
tarp užsieniečio ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys, pateisinantis jo grąžinimą atsižvelgiant į individualų tos šalies saugumo vertinimą atitinkamo užsienio piliečio atžvilgiu;
2)
užsienio piliečiui saugios trečiosios šalies kalba išduodamas dokumentas, kuriuo trečiosios šalies institucijos informuojamos, kad prašymas nebuvo nagrinėtas iš esmės.
(5)   Jei užsieniečiui neleidžiama atvykti į saugios trečiosios šalies teritoriją, jam suteikiama galimybė pasinaudoti tarptautinės apsaugos suteikimo procedūra Bulgarijoje.“
14
ESS 98 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„(1)   DAB pirmininkas, suderinęs su užsienio reikalų ministru, prireikus gali Ministrų Tarybai pateikti nacionalinius saugių kilmės šalių ir saugių trečiųjų šalių sąrašus.
(2)   Tvirtindama sąrašus Ministrų Taryba, remdamasi informacijos iš kitų Europos Sąjungos valstybių narių, [EPPB], [VPRK], Europos Tarybos ir kitų tarptautinių organizacijų šaltiniais, atsižvelgia į tai, kokiu mastu valstybė suteikia apsaugą nuo persekiojimo ir nežmoniško ar žeminamo elgesio:
1)
atitinkamais šalies įstatymais bei kitais teisės aktais ir tuo, kaip jie yra taikomi;
2)
laikydamasi 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytoje [Europos] žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijoje arba [1966 m. gruodžio 16 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtame ir 1976 m. kovo 23 d. įsigaliojusiame] Tarptautiniame pilietinių ir politinių teisių pakte ar 1984 m. gruodžio 10 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos priimtoje Jungtinių Tautų konvencijoje prieš kankinimą ir kitokį žiaurų, nežmonišką ar žeminamą elgesį ir baudimą [įsigaliojusioje 1987 m. birželio 26 d.] garantuojamų teisių ir laisvių;
3)
laikydamasi negrąžinimo principo pagal [Ženevos konvenciją];
4)
nustatydama veiksmingų teisių gynimo nuo šių teisių ir laisvių pažeidimų priemonių sistemą.“
15
ZUB 99 straipsnyje numatyta:
„Užsienio pilietis, pateikęs prašymą dėl tarptautinės apsaugos, gali paneigti saugios prašytojo kilmės šalies, įtrauktos į 98 straipsnyje nurodytą sąrašą, prezumpciją.“
16
ZUB papildomų nuostatų 1 straipsnio 9 punkte pateikta tokia apibrėžtis:
„Saugi trečioji šalis“: šalis, kuri nėra kilmės šalis ir kurioje gyveno užsienio pilietis, pateikęs tarptautinės apsaugos prašymą, ir kur
a)
prašytojo gyvybei ir laisvei negresia pavojus dėl jo rasės, religijos, tautybės, priklausymo tam tikrai socialinei grupei ar politinių įsitikinimų;
b)
yra apsaugotas nuo grąžinimo į valstybės teritoriją, kurioje egzistuoja persekiojimo ir jo teisių pažeidimo grėsmė;
c)
jam nekyla persekiojimo ar didelės žalos, pvz., kankinimo, nežmoniško ar žeminamo elgesio arba baudimo, grėsmė;
d)
turi galimybę prašyti pabėgėlio statuso, o jo suteikimo atveju – gauti tarptautinę apsaugą kaip pabėgėlis;
e)
yra pakankamas pagrindas manyti, kad jis bus priimtas į šios valstybės teritoriją.“
Sprendimas Nr. 247
17
2024 m. balandžio 3 d. Bulgarijos Respublikos Ministrų Tarybos sprendimo Nr. 247, kuriuo patvirtinamas saugių kilmės šalių sąrašas ir apsaugos prašytojams saugių trečiųjų šalių sąrašas (toliau – Sprendimas Nr. 247), 2 punktas suformuluotas taip:
„Priima trečiųjų šalių, saugių [tarptautinės] apsaugos prašytojams, sąrašą pagal Priedą Nr. 2 <...>: Azijoje: Bangladešo Liaudies Respublika, Irano Islamo Respublika; Pietryčių Europa: Turkijos Respublika.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
18
Nelydimas nepilnametis Sirijos pilietis NP 2023 m. lapkričio 2 d. Bulgarijoje padavė tarptautinės apsaugos prašymą.
19
Per 2023 m. gruodžio 1 d. vykusį pokalbį NP teigė gyvenęs Alepo provincijoje (Sirija) ir prieš du ar tris mėnesius kartu su dviem broliais ją palikęs dėl vykstančio karo. NP maždaug mėnesį buvo Turkijoje, o paskui neteisėtai atvyko į Bulgarijos teritoriją. Jo broliai esą liko Turkijoje, kur taip pat gyvena trys jo seserys su savo sutuoktiniais.
20
2024 m. birželio 18 d. sprendimu DAB pirmininkas atmetė NP prašymą ir atsisakė suteikti pabėgėlio statusą ir humanitarinį statusą. Jis nusprendė, kad nors NP netenkino sąlygų, kad būtų pripažintas pabėgėliu, dėl vidaus ginkluoto konflikto ir nesirenkamojo smurto Sirijoje jo gyvybei ar asmeniui grėsė realus pavojus. Vis dėlto DAB pirmininkas nusprendė, kad Turkijos Respublika yra „saugi trečioji šalis“, kurioje NP gali saugiai įsikurti. Iš tiesų, jo teigimu, NP gyveno Turkijos teritorijoje mėnesį nepatirdamas grėsmės savo saugumui, o keli jo broliai ir seserys joje tebegyvena. Jis turėjo teisinę galimybę užsiregistruoti Turkijos tarnybose ir įteisinti savo gyvenimą šalyje, tačiau to nepadarė. Šiomis aplinkybėmis DAB pirmininkas, remdamasis iš viešai prieinamų šaltinių gauta informacija, padarė išvadą, kad Turkijos vyriausybė suteikė laikiną apsaugą iš Sirijos atvykstantiems asmenims be pilietybės ir pabėgėliams, atvykusiems į Turkiją dėl nuo 2011 m. balandžio 28 d. vykstančių įvykių Sirijoje. Anot jo, šios apsaugos gavėjai buvo apsaugoti nuo priverstinio grąžinimo į Siriją. Be to, jų pagrindiniai poreikiai buvo patenkinti.
21
NP kreipėsi į Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos miesto administracinis teismas, Bulgarija), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, su prašymu panaikinti 2024 m. birželio 18 d. sprendimą.
22
Atsakydamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo prašymą pateikti informacijos, DAB pirmininkas jį informavo, kad, pirma, DAB taiko Sprendimą Nr. 247, pagal kurį Turkijos Respublika laikoma saugia trečiąja šalimi. Antra, jis nurodė, kad DAB neparengė metodologijos pagal Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies b punktą. Trečia, jis pripažino, kad NP nebuvo aiškiai informuotas apie galimybę ginčyti saugios trečiosios šalies koncepcijos taikymą jo atžvilgiu arba ryšio tarp jo ir atitinkamos trečiosios šalies buvimą.
23
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad būtina išaiškinti Direktyvos 2013/32 nuostatas, susijusias su saugios trečiosios šalies koncepcija. Iš tiesų šios direktyvos 38 straipsnis nebuvo visiškai perkeltas į Bulgarijos teisės sistemą ir ši koncepcija skirtingai taikoma nacionaliniu lygmeniu.
24
Konkrečiau kalbant, pirma, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas, ar pagal minėtos direktyvos nuostatas leidžiama atmesti tarptautinės apsaugos prašymą taikant minėtą koncepciją per įprastą procedūrą pagal tos pačios direktyvos III skyrių, kai kompetentinga institucija, nagrinėdama šį prašymą iš esmės, konstatavo, kad prašytojas atitinka papildomos apsaugos statuso suteikimo sąlygas. Jis patikslina, kad pagal Varhoven administrativen sad (Aukščiausiasis administracinis teismas, Bulgarija) jurisprudenciją tokia praktika leidžiama.
25
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a ir b punktuose numatytų sąvokos „saugi trečioji šalis“ taikymo sąlygų. Pirma, jis pažymi, kad pagal šios direktyvos 38 straipsnio 2 dalies b punktą valstybės narės turi parengti ir įgyvendinti „metodologiją“, siekdamos užtikrinti, kad ši koncepcija galėtų būti taikoma konkrečiai šaliai ar prašytojui. Jam kyla klausimas, ar tuo atveju, kai, kaip pagrindinėje byloje, nacionalinėje teisėje tokia metodologija nenumatyta, ši koncepcija gali būti taikoma, prireikus remiantis iš viešai prieinamų šaltinių gauta informacija ir įgyvendinimo aktu, kaip antai Sprendimu Nr. 247. Antra, šis teismas konstatuoja, kad Bulgarijos teisėje nenumatyti kriterijai, leidžiantys konstatuoti, kad tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys, kuriuo remdamasis prašytojas turi svarių priežasčių vykti į tą šalį, ir kad Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a punkte šie kriterijai taip pat nesukonkretinti. Taigi jam kyla klausimas, ar pagal šią nuostatą valstybės narės įpareigojamos tokius kriterijus numatyti savo nacionalinėje teisėje.
26
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia gauti paaiškinimų dėl reikalaujamos teisminės kontrolės. Pagal Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies c punktą valstybės narės turėtų leisti prašytojui teisme ginčyti ryšio tarp jo ir trečiosios šalies, kuri laikoma saugi, buvimą. Bulgarijos teisėje tokia teisminė kontrolė nenumatyta. Taigi šiam teismui kyla klausimas, ar nagrinėdamas skundą dėl sprendimo, grindžiamo „saugios trečiosios šalies“ koncepcija, jis privalo pripažinti savo jurisdikciją ir, remdamasis šia nuostata, išnagrinėti tokio ryšio buvimą.
27
Tokiomis aplinkybėmis Administrativen sad Sofia-grad (Sofijos miesto administracinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar plačiai aiškinant [Direktyvos 2013/32] 46 konstatuojamąją dalį ir 33 straipsnio 2 dalies c punktą, siejamus su [jos] 38 straipsniu, galima teigti, kad šiose nuostatose įtvirtintos, su saugios trečiosios šalies koncepcija, kaip tai suprantama pagal [šios direktyvos] 38 straipsnį, susijusios taisyklės, pagal kurias tarptautinės apsaugos prašymas gali būti laikomas nepriimtinu, vykdant šios direktyvos III skyriuje numatytas procedūras turi būti taikomos pagal tos pačios direktyvos II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas, t. y. nagrinėjant tarptautinės apsaugos prašymą iš esmės?
2.
Ar [Direktyvos 2013/32] 46 konstatuojamoji dalis ir 33 straipsnio 2 dalies c punktas, siejami su [jos] 38 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos leidžiama tokia nacionalinės teisės nuostata, kaip ZUB 75 straipsnio 2 dalis, taip pat administracinė praktika ir jusrisprudencija, pagal kurią tarptautinės apsaugos prašymas, išnagrinėtas iš esmės, gali būti atmestas nepripažinus jo akivaizdžiai nepagrįstu ar nepriimtinu vien dėl to, kad prašytojas turi galimybę pasinaudoti saugios trečiosios šalies apsauga, nors nacionalinėje teisėje nėra parengtos ir taikomos Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies b punkte numatytos metodologijos, administracinė institucija pripažįsta, kad prašytojo kilmės šalyje vyksta ginkluotas konfliktas, o Direktyvos 2011/95 15 straipsnio c punkto sąlygos yra tenkinamos?
3.
Ar [Direktyvos 2013/32] 38 straipsnio 2 dalies b punktas, siejamas su jos 46 konstatuojamąja dalimi, turi būti aiškinamas taip, kad administracinė institucija, nagrinėjanti tarptautinės apsaugos prašymą iš esmės, gali taikyti saugios trečiosios šalies koncepciją konkrečiai šaliai arba konkrečiam prašytojui, remdamasi tik iš viešai prieinamų šaltinių gauta informacija ir vykdomosios valdžios institucijos (Ministrų Tarybos) priimtu sprendimu, pagal kurį konkreti trečioji šalis yra saugi trečioji šalis, nors nacionalinėje teisėje nėra pagal šią nuostatą parengtų metodologinių taisyklių, kurias taikydama administracinė institucija įsitikintų, kad saugios trečiosios šalies koncepcija gali būti taikoma konkrečiai šaliai arba konkrečiam prašytojui?
4.
Ar Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės savo nacionalinėje teisėje privalo nustatyti kriterijus, kurie leistų konstatuoti, jog tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys, kuriuo remdamasis asmuo turi svarių priežasčių vykti į tą šalį?
5.
Ar Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies c punktas, kuriame prašytojui numatoma galimybė ginčyti teisme ryšio tarp jo ir saugia pripažintos trečiosios šalies pagal [šios direktyvos 38 straipsnio] a punktą buvimą, turi būti aiškinamas taip, kad, nesant nacionalinės teisės nuostatos, numatančios teisminę ryšio tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies teisėtumo peržiūrą, teismas, nagrinėjantis skundą dėl administracinio sprendimo, kuriuo atsisakoma suteikti tarptautinę apsaugą prašytojui dėl to, kad trečioji šalis buvo pripažinta jam saugia, privalo pripažinti, jog turi jurisdikciją, ir nuspręsti, ar administracinės institucijos išvada dėl tokio ryšio buvimo yra teisėta?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
28
Pirmiausia reikia pažymėti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 267 straipsnyje numatytas procesas yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimo priemonė, suteikianti Teisingumo Teismui galimybę pateikti nacionaliniams teismams Sąjungos teisės išaiškinimą, būtiną priimti sprendimams tų teismų nagrinėjamose bylose (žr. 1990 m. sausio 26 d. Nutarties Falciola, C‑286/88, EU:C:1990:33, 7 punktą ir 2021 m. balandžio 15 d. Sprendimo État belge (Aplinkybės, susiklosčiusios po sprendimo dėl perdavimo priėmimo), C‑194/19, EU:C:2021:270, 21 punktą).
29
Taip pat pagal suformuotą jurisprudenciją per šią bendradarbiavimo procedūrą Teisingumo Teismas turi pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui naudingą atsakymą, kuris leistų išnagrinėti jam pateiktą bylą. Atsižvelgiant į tai, Teisingumo Teismui gali tekti performuluoti jam pateiktus klausimus (žr. 1997 m. liepos 17 d. Sprendimo Krüger, C‑334/95, EU:C:1997:378, 22 ir 23 punktus; 2000 m. lapkričio 28 d. Sprendimo Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, 18 punktą ir 2025 m. birželio 3 d. Sprendimo Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 34 punktą).
30
Atsižvelgiant į šią jurisprudenciją, pirmąjį ir antrąjį klausimus, kurie iš esmės sutampa, reikia nagrinėti kartu. Be to, tiek, kiek antrajame klausime kalbama apie metodologijos, susijusios su koncepcijos „saugi trečioji šalis“ taikymu, apibrėžtį nacionalinėje teisėje, pažymėtina, kad jis sutampa su trečiuoju klausimu, susijusiu su šia metodologija. Todėl šio aspekto, nagrinėjant antrąjį klausimą, nereikia nagrinėti.
31
Taigi pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia suprasti taip, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalies c punktas ir 38 straipsnis turi būti aiškinami taip, kad, pirma, šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte įtvirtintas nepriimtinumo pagrindas būtinai turi būti taikomas nagrinėjant tarptautinės apsaugos prašymą iš esmės ir, antra, iš esmės nagrinėjamas prašymas gali būti atmestas ir nepripažintas akivaizdžiai nepagrįstu ar nepriimtinu dėl to, kad trečioji šalis laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi, nors kompetentinga valdžios institucija konstatavo, kad šis prašytojas tenkina Direktyvoje 2011/95 numatytas tarptautinės apsaugos suteikimo sąlygas.
32
Šiuo klausimu primintina, kad pagal Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 1 dalį, be bylų, kuriose prašymas nenagrinėjamas pagal Reglamentą Nr. 604/2013, valstybės narės neprivalo tikrinti, ar prašytojas tenkina tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimus pagal Direktyvą 2011/95, kai vadovaujantis šiuo straipsniu prašymas laikomas nepriimtinu. Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalyje pateikiamas išsamus atvejų, kai valstybės narės gali pripažinti, kad tarptautinės apsaugos prašymas yra nepriimtinas, sąrašas (2019 m. kovo 19 d. Sprendimo Ibrahim ir kt., C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ir C‑438/17, EU:C:2019:219, 76 punktas ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 29 punktas).
33
Tarp šių atvejų yra šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytas atvejis, kai trečioji šalis pagal minėtos direktyvos 38 straipsnį laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi.
34
Taigi iš pačios Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalies a punkto formuluotės matyti, kad valstybės narės neprivalo tikrinti, ar atitinkamas prašytojas tenkina tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimus pagal Direktyvą 2011/95, kai trečioji šalis laikoma jam saugia trečiąja šalimi (pagal analogiją žr. 2022 m. vasario 22 d. Sprendimo Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Šeimos vienovė – Jau suteikta apsauga)C‑483/20, EU:C:2022:103, 24 punktą).
35
Toks aiškinimas atitinka Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalies tikslą, kuris, kaip matyti iš šios direktyvos 43 konstatuojamosios dalies, yra sušvelninti valstybių narių pareigą svarstyti kiekvieną tarptautinės apsaugos prašymą, apibrėžiant atvejus, kuriems esant toks prašymas laikomas nepriimtinu (2016 m. kovo 17 d. Sprendimo Mirza, C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, 43 punktas; 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 30 punktas ir 2024 m. birželio 18 d. Sprendimo Bundesrepublik Deutschland (Sprendimo suteikti pabėgėlio statusą poveikis), C‑753/22, EU:C:2024:524, 50 punktas).
36
Darytina išvada, kad Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytas nepriimtinumo pagrindas svarstomas prieš nagrinėjant tarptautinės apsaugos prašymą iš esmės, todėl tai nebūtinai turi būti daroma per šį nagrinėjimą. Toks aiškinimas juo labiau taikytinas atsižvelgiant į šios direktyvos 18 konstatuojamoje dalyje akcentuojamą tikslą, pagal kurį, siekiant užtikrinti, be kita ko, tarptautinių apsaugos prašytojų interesus, sprendimai dėl tokios apsaugos prašymų turi būti priimami kuo skubiau, nedarant poveikio tinkamam ir išsamiam svarstymui (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges ir Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, 52 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
37
Nesant jokių priešingų nuostatų Direktyvoje 2013/32, pirma išdėstyti argumentai reiškia, kad tarptautinės apsaugos prašymas gali būti pripažintas nepriimtinu dėl šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalyje nurodyto pagrindo tuo atveju, jei būtų įvykdytos tarptautinės apsaugos suteikimo sąlygos, net ir po to, kai sprendimą priimančioji institucija išsamiai išnagrinėjo apsaugos poreikio klausimą.
38
Šio sprendimo 36 ir 37 punktuose pateiktą aiškinimą patvirtina Direktyvos 2013/32 33 straipsnio kontekstas.
39
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad prieš šį direktyvos straipsnį, kuriame reglamentuojami tarptautinės apsaugos prašymo nepriimtinumo atvejai, yra jos 32 straipsnis, susijęs su nepagrįstais prašymais. Pagal minėtos direktyvos 32 straipsnio 1 dalį valstybės narės gali laikyti prašymą nepagrįstu tik tada, jeigu sprendžiančioji institucija nustato, kad prašytojas netenkina tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimų pagal Direktyvą 2011/95. Be to, pagal Direktyvos 2013/32 32 straipsnio 2 dalį jos 31 straipsnio 8 dalyje išvardytais atvejais prašymas gali būti laikomas akivaizdžiai nepagrįstu, jeigu taip apibrėžta nacionalinės teisės aktuose. Šie atvejai nesusiję su minėtos direktyvos 33 straipsnio 2 dalyje nurodytais nepriimtinumo pagrindais.
40
Taigi susiejant Direktyvos 2013/32 32 ir 33 straipsnius matyti vienareikšmė Sąjungos teisės aktų leidėjo valia aiškiai atskirti tarptautinės apsaugos prašymo nepriimtinumo pagrindus ir tokio prašymo atmetimo iš esmės pagrindus. Be to, šis skirtumas pakartotas šios direktyvos 46 straipsnio 1 dalies a punkto i ir ii papunkčiuose, susijusiuose su teise į veiksmingą teisių gynimo priemonę atitinkamai dėl sprendimų, kuriais tarptautinės apsaugos prašymas pripažįstamas nepagrįstu, ir sprendimų dėl tokio prašymo nepriimtinumo.
41
Darytina išvada, kad pagal Direktyvos 2013/32 32 straipsnį tik iš esmės išnagrinėtas tarptautinės apsaugos prašymas, nelygu atvejis, gali būti atmestas kaip nepagrįstas arba akivaizdžiai nepagrįstas. Kita vertus, taikant nepriimtinumo pagrindą, kaip jis suprantamas pagal šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalį, prašymas atmetamas kaip nepriimtinas, neatsižvelgiant į tokį jo nagrinėjimą.
42
Šiuo atveju iš Teisingumo Teismui pateiktų nacionalinės teisės nuostatų matyti, jog ZUB 13 straipsnio 1 dalies 14 punkte nustatyta, kad tarptautinės apsaugos prašymas atmetamas kaip „akivaizdžiai nepagrįstas“, motyvuojant tuo, kad užsienietis „yra iš saugios trečiosios šalies“, kitaip tariant, dėl nepriimtinumo pagrindo, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalį, neatsižvelgiant į reikalavimus, kylančius iš jos 32 ir 33 straipsnių. Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuris vienintelis turi jurisdikciją spręsti dėl nacionalinės teisės, turi patikrinti, ar taip yra.
43
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalies c punktas ir 38 straipsnis aiškintini taip:
–
šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte įtvirtintas nepriimtinumo pagrindas nebūtinai turi būti taikomas nagrinėjant tarptautinės apsaugos prašymą iš esmės,
–
iš esmės nagrinėjamas prašymas gali būti atmestas kaip nepriimtinas dėl to, kad trečioji šalis laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi, net jeigu kompetentinga valdžios institucija konstatavo, kad šis prašytojas tenkina tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimus pagal Direktyvą 2011/95. Vis dėlto toks prašymas gali būti atmestas kaip nepagrįstas ar net kaip akivaizdžiai nepagrįstas tik Direktyvos 2013/32 32 straipsnyje nustatytomis sąlygomis ir bet kuriuo atveju negali būti atmestas kaip nepagrįstas remiantis pastarosios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte numatytu nepriimtinumo pagrindu.
Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimų
Pirminės pastabos
44
Kadangi trečiasis ir ketvirtasis klausimai susiję su Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies aiškinimu, primintina, kad iš Direktyvos 2013/32 38 straipsnio matyti, jog norint taikyti koncepciją „saugi trečioji šalis“, kaip ji suprantama pagal šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punktą, turi būti laikomasi minėto 38 straipsnio 1–4 dalyse numatytų reikalavimų.
45
Konkrečiai kalbant, pirma, pagal Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 1 dalį reikalaujama, kad valstybių narių kompetentingos institucijos būtų įsitikinusios, kad atitinkama trečioji šalis laikosi šioje nuostatoje aiškiai nurodytų principų.
46
Antra, pagal šios direktyvos 38 straipsnio 2 dalį „saugios trečiosios šalies“ koncepcija taikoma laikantis nacionalinėje teisėje nustatytų taisyklių. Šios taisyklės, be kita ko, turi apimti, pirma, nuostatas, kuriose numatomas ryšys tarp tarptautinės apsaugos prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies, kad tas prašytojas turėtų svarių priežasčių vykti į tą šalį. Antra, jose turi būti nustatyta metodologija, kurią kompetentingos valdžios institucijos taiko siekdamos užtikrinti, kad saugios trečiosios šalies koncepcija galėtų būti taikoma konkrečiai šaliai arba konkrečiam tarptautinės apsaugos prašytojui, nurodant, kad šioje metodologijoje turi būti numatytas atskiras kiekvieno tokio prašytojo saugumo šalyje nagrinėjimas ir (arba) valstybės narės nacionalinis trečiųjų šalių priskyrimas prie iš esmės saugiomis laikomų kilmės šalių. Trečia, jos turi apimti tarptautinę teisę atitinkančias priemones, pagal kurias leidžiama atlikti atskirą nagrinėjimą siekiant nustatyti, ar atitinkama trečioji šalis yra saugi konkrečiam tarptautinės apsaugos prašytojui, ir leisti šiam prašytojui ginčyti „saugios trečiosios šalies“ koncepcijos taikymą atsižvelgiant į jo konkrečią padėtį ir ryšio tarp jo ir šios šalies buvimą.
47
Trečia, pagal minėtos direktyvos 38 straipsnio 3 ir 4 dalis, jeigu valstybė narė sprendimą priima remdamasi vien saugios trečiosios šalies koncepcija, ji privalo atitinkamai informuoti tarptautinės apsaugos prašytoją ir išduoti jam dokumentą, kuriuo trečiosios šalies institucijos informuojamos tos šalies kalba, kad prašymas nebuvo nagrinėtas iš esmės. Valstybės narės turi užtikrinti, kad prašytojas turėtų galimybę dalyvauti procedūroje pagal II skyriaus pagrindinius principus ir garantijas, kai trečioji šalis neleidžia jam atvykti į savo teritoriją.
48
Direktyvos 2013/32 38 straipsnyje įtvirtintos sąlygos yra kumuliacinės, todėl šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte numatytas nepriimtinumo pagrindas negali būti taikomas, jei neįvykdyta viena iš šių sąlygų (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 40 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
49
Būtent atsižvelgiant į šias pirmines pastabas reikia išnagrinėti ketvirtąjį, paskui – trečiąjį klausimus, kurie atitinkamai susiję su Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a ir b punktais.
Dėl ketvirtojo klausimo
50
Ketvirtuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės savo nacionalinėje teisėje turi numatyti kriterijus, leidžiančius konstatuoti, kad tarp tarptautinės apsaugos prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys.
51
Kaip priminta šio sprendimo 46 punkte, šioje nuostatoje numatyta, kad koncepcijos „saugi trečioji šalis“ taikymas priklauso nuo nacionalinėje teisėje nustatytų taisyklių, kuriose numatyta, kad tarp tarptautinės apsaugos prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra toks glaudus ryšys, kad tas prašytojas turi svarių priežasčių vykti į tą šalį.
52
Taigi iš minėtos nuostatos, siejamos, be kita ko, su Direktyvos 2013/32 44 konstatuojamąja dalimi, matyti, kad valstybės narės savo nacionalinėje teisėje turi nustatyti reikalaujamą ryšį tarp tarptautinės apsaugos prašytojo ir saugios trečiosios šalies. Tam, šioje direktyvoje nesant jokios sąvokos „ryšys“ apibrėžties, valstybės narės turi nustatyti kriterijus, kurie yra svarbūs nustatant tokį ryšį.
53
Šiuo klausimu iš šios 44 konstatuojamosios dalies taip pat matyti, kad tokio ryšio turi pakakti, kad prašytojas turėtų svarių priežasčių vykti į tą šalį (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 46 punktą).
54
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad vien aplinkybė, kad tarptautinės apsaugos prašytojas vyko tranzitu per trečiosios šalies teritoriją, negali būti tinkama priežastis manyti, kad šis prašytojas gali turėti svarių priežasčių grįžti į šią šalį (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 47 punktą).
55
Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar Bulgarijos teisėje apibrėžiamas „ryšys“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a punktą; pažymėtina, kad iš ZUB papildomų nuostatų 1 dalies 9 punkto matyti, jog Bulgarijos teisėje tokio ryšio buvimas nustatomas remiantis kriterijumi, grindžiamu tarptautinės apsaugos prašytojo „buvimu“ atitinkamoje trečiojoje šalyje. Jeigu taip yra, šis teismas taip pat turi nustatyti, ar, atsižvelgiant į visas aplinkybes, apibūdinančias galimą ankstesnį atitinkamo prašytojo buvimą atitinkamoje trečiojoje šalyje, kaip antai šio buvimo trukmę ir priežastis, taip pat į šio prašytojo artimų šeimos narių buvimą šioje trečiojoje šalyje, tokio buvimo šalyje pakanka, kad būtų galima manyti, jog tarp minėto prašytojo ir minėtos trečiosios šalies yra toks ryšys, kad prašytojas gali turėti svarių priežasčių grįžti į tą šalį.
56
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į ketvirtąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a punktas turi būti aiškinamas taip, kad valstybės narės savo nacionalinėje teisėje turi numatyti kriterijus, leidžiančius konstatuoti, kad tarp tarptautinės apsaugos prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys ir jis turi būti pakankamai glaudus, kad prašytojas turėtų svarių priežasčių vykti į tą šalį.
Dėl trečiojo klausimo
57
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies b punktas turi būti aiškinamas taip, kad sprendžiančioji institucija gali taikyti „saugios trečiosios šalies“ koncepciją, remdamasi iš viešai prieinamų šaltinių gauta informacija ir vykdomosios valdžios sprendimu, kuriame nustatytas saugių trečiųjų šalių sąrašas, nacionalinėje teisėje neapibrėžiant „metodologijos“, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
58
Pirma, kaip priminta šio sprendimo 46 punkte, Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies b punkte „saugios trečiosios šalies“ koncepcijos taikymas siejamas su nacionalinėje teisėje nustatytomis taisyklėmis, susijusiomis su kompetentingų valdžios institucijų taikoma metodologija, siekiant užtikrinti, kad ši koncepcija galėtų būti taikoma konkrečiai šaliai arba konkrečiam tarptautinės apsaugos prašytojui. Be to, tokią metodologiją sudaro atskirų atvejų nagrinėjimas, ar šalis yra saugi atitinkamam prašytojui, ir (arba) valstybės narės numatytas nacionalinis priskyrimas prie saugių kilmės šalių.
59
Taigi iš pačios šios nuostatos formuluotės, ypač iš nuorodos į nacionalinę teisę, taip pat iš šios nuostatos antrame sakinyje esančio žodžių junginio „ir (arba)“ matyti, kad pagal ją valstybėms narėms suteikiama galimybė pasirinkti iš skirtingų „saugios trečiosios šalies“ koncepcijos taikymo metodų, kuriuos jos turi apibrėžti savo nacionalinėje teisėje. Taigi, atrodo, kad valstybės narės iš esmės gali numatyti arba kiekvieno tarptautinės apsaugos prašytojo saugumo nagrinėjimą kiekvienu konkrečiu atveju, arba priskyrimą prie šalių, kurios bendrai laikomos saugiomis, arba šių dviejų metodų derinį.
60
Konkrečiai dėl metodo, kuriuo numatoma priskirti prie šalių, kurios bendrai laikomos saugiomis, Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Direktyvos 2013/32 38 straipsnį, siejamą su jos 44 ir 46 konstatuojamosiomis dalimis, valstybė narė gali visuotinai taikomu aktu priskirti šalį prie konkretiems tarptautinės apsaugos prašytojams bendrai saugių trečiųjų šalių (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges ir Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, 43–45 punktus).
61
Be to, pagal šios direktyvos 46 konstatuojamąją dalį valstybės narės, taikydamos saugios trečiosios šalies koncepciją kiekvienu konkrečiu atveju arba priskirdamos tokias šalis visuotinai taikomais aktais, turėtų atsižvelgti, be kita ko, į gaires ir veiklos vadovus, taip pat į informaciją apie kilmės šalis ir veiklą, įskaitant Europos prieglobsčio paramos biuro (EPPB), pakeitusio EPPB, metodologiją, susijusią su informacijos apie kilmės šalis teikimu, taip pat į atitinkamas JTVPK gaires.
62
Šis nebaigtinis informacijos sąrašas apima informaciją, kuriai būdinga bendra savybė – ji yra prieinama visuomenei. Taigi reikia konstatuoti, kad taikydamos saugios trečiosios šalies koncepciją valstybės narės gali atsižvelgti į iš viešai prieinamų šaltinių gautą informaciją.
63
Darytina išvada, kad iš esmės niekas nedraudžia sprendžiančiajai institucijai taikyti saugios trečiosios šalies koncepcijos remiantis iš viešai prieinamų šaltinių gauta informacija ir vykdomosios valdžios, kuri pagal nacionalinę teisę parengia trečiųjų šalių, laikomų saugiomis, sąrašą, priimtu sprendimu.
64
Antra, vis dėlto taip pat reikia atsižvelgti į Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies c punktą. Pagal šią nuostatą valstybės narės turi nustatyti taisykles, pagal kurias būtų leidžiama atlikti atskirą nagrinėjimą siekiant nustatyti, ar atitinkama trečioji šalis yra saugi konkrečiam tarptautinės apsaugos prašytojui, ir užtikrinti, be kita ko, galimybę ginčyti saugios trečiosios šalies koncepcijos taikymą atsižvelgiant į jo konkrečią padėtį ir esantį ryšį tarp jo ir šios trečiosios šalies (šiuo klausimu žr. 2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Elliniko Symvoulio gia visas Prosfyges ir Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C‑134/23, EU:C:2024:838, 44 punktą).
65
Taigi, net jei pagal Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies b punktą valstybė narė, kiek tai susiję su „saugios trečiosios šalies“ koncepcijos taikymo metodologijomis, nusprendžia visuotinai taikomu aktu numatyti saugių trečiųjų šalių priskyrimą prie saugių trečiųjų šalių, pagal šios direktyvos 38 straipsnio 2 dalies b ir c punktus ji dar turi apibrėžti metodus, kuriais vadovaujantis kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į konkrečias atitinkamo tarptautinės apsaugos prašytojo aplinkybes, būtų vertinama, ar atitinkama trečioji šalis tenkina sąlygas, kad būtų laikoma šiam prašytojui saugia, ir minėto prašytojo galimybė ginčyti ryšio, kaip jis suprantamas pagal pastarąją nuostatą, buvimą (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 48 punktą).
66
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies b ir c punktai turi būti aiškinami taip, kad sprendžiančioji institucija gali taikyti saugios trečiosios šalies koncepciją, remdamasi iš viešai prieinamų šaltinių gauta informacija ir vykdomosios valdžios sprendimu, kuriame nustatytas saugių trečiųjų šalių sąrašas, su sąlyga, kad nacionalinėje teisėje taip pat apibrėžti taikytinos metodologijos, kuriomis vadovaujantis kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į konkrečias atitinkamo tarptautinės apsaugos prašytojo aplinkybes, vertinama, ar tam tikra trečioji šalis tenkina sąlygas, kad būtų laikoma jam saugia, ir minėto prašytojo galimybė ginčyti ryšio, kaip jis suprantamas pagal pastarąją nuostatą, buvimą.
Dėl penktojo klausimo
67
Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismui ir nacionaliniams teismams bendradarbiaujant, kaip numatyta SESV 267 straipsnyje, Teisingumo Teismui gali tekti atsižvelgti į Sąjungos teisės normas, kurių nacionalinis teismas savo klausime nenurodė (žr. 1986 m. kovo 20 d. Sprendimo Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, 9 punktą ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 44 punktą).
68
Iš tiesų aplinkybė, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimuose formaliai nurodė tam tikras konkrečias Sąjungos teisės nuostatas, netrukdo Teisingumo Teismui pateikti jam visapusišką Sąjungos teisės išaiškinimą, kuris gali būti naudingas sprendimui jo nagrinėjamoje pagrindinėje byloje priimti, iš visos nacionalinio teismo pateiktos informacijos, ypač iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvuojamosios dalies, atrenkant Sąjungos teisės klausimus, kuriuos, atsižvelgiant į ginčo dalyką, reikia išaiškinti (žr. 1978 m. lapkričio 29 d. Sprendimo Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, 26 punktą ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 45 punktą).
69
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad penktasis klausimas formaliai susijęs tik su Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies c punkto išaiškinimu. Vis dėlto iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų ir pačios šio klausimo formuluotės aiškiai matyti, kad juo nacionalinis teismas siekia išsiaiškinti dėl tarptautinės apsaugos prašytojo, kurio prašymas buvo atmestas motyvuojant tuo, kad yra jam saugi trečioji šalis, teisės į veiksmingą teisminę gynybą pasekmių.
70
Taigi, siekiant prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti naudingą atsakymą, taip pat reikia atsižvelgti į šios direktyvos 46 straipsnio 1 ir 3 dalių ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 47 straipsnio nuostatas, susijusias su teise į veiksmingą teisminę gynybą.
71
Šiomis aplinkybėmis penktasis klausimas turi būti suprantamas taip, kad juo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies c punktas ir 46 straipsnio 1 ir 3 dalys, siejami su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad nacionalinis teismas, kuriam pateiktas skundas dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą remiantis nepriimtinumo pagrindu, susijusiu su saugia trečiąja šalimi, nurodytu 33 straipsnio 2 dalies c punkte, pagal šią direktyvą turi patikrinti, ar tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 38 straipsnio 2 dalies a punktą, net jei pagal nacionalinę teisę toks įgaliojimas jam nesuteikiamas.
72
Šiuo klausimu, reikia priminti, kad Direktyvos 2013/32 46 straipsnio 1 dalyje tarptautinės apsaugos prašytojams pripažįstama teisė į veiksmingą teisių gynimo priemonę teisme dėl sprendimų, susijusių su jų prašymais. Šios direktyvos 46 straipsnio 3 dalyje apibrėžta teisės į veiksmingą teisių gynimo priemonę apimtis; paaiškinama, kad valstybės narės, kurioms ši direktyva privaloma, turi užtikrinti, kad teismas, kuriam apskųstas sprendimas dėl tarptautinės apsaugos prašymo, atliktų „išsam[ų] ir ex nunc faktin[į] ir teisin[į] tarptautinės apsaugos poreikių [faktinių ir teisinių aplinkybių] nagrinėjim[ą], įskaitant, atitinkamais atvejais, [tarptautinės apsaugos poreikių nagrinėjimą] pagal [Direktyvą 2011/95]“ (2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 76 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
73
Be to, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Direktyvos 2013/32 46 straipsnyje numatytos teisės į teisių gynimo priemonę požymiai turi būti nustatomi pagal Chartijos 47 straipsnį, kuriame dar kartą patvirtintas veiksmingos teisminės gynybos principas. Teisingumo Teismas yra patikslinęs, kad vien Chartijos 47 straipsnio pakanka ir jo nereikia tikslinti Sąjungos ar nacionalinės teisės nuostatomis, kad privatiems asmenims būtų suteikta teisė, kuria galima remtis. Vadinasi, šios direktyvos 46 straipsnio 3 dalis, siejama su Chartijos 47 straipsniu, negali būti aiškinama kitaip (2024 m. spalio 4 d. Sprendimo Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C‑406/22, EU:C:2024:841, 86 punktas ir 2025 m. rugpjūčio 1 d. Sprendimo Alace ir Canpelli, C‑758/24 ir C‑759/24, EU:C:2025:591, 77 punktas).
74
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, kad net tuo atveju, kai pateikiamas skundas dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepriimtiną, teismas, į kurį kreiptasi su tokius skundu, turi atlikti išsamų ir ex nunc nagrinėjimą, kaip nurodyta Direktyvos 2013/32 46 straipsnio 3 dalyje (2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 66 punktas). Iš tiesų, kaip jau yra konstatavęs Teisingumo Teismas, žodžiai „atitinkamais atvejais“, vartojami sakinio dalyje „įskaitant, atitinkamais atvejais, [tarptautinės apsaugos poreikių] nagrinėjimą pagal Direktyvą [2011/95]“, reiškia, kad teismui tenkantis išsamus ir ex nunc nagrinėjimas nebūtinai turi apimti tik tarptautinės apsaugos poreikių nagrinėjimą iš esmės, taigi jis gali nagrinėti ir tarptautinės apsaugos prašymo priimtinumo klausimą, jeigu laikantis Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalies tai leidžiama pagal nacionalinę teisę (2018 m. liepos 25 d. Sprendimo Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 115 punktas ir 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 67 punktas).
75
Šiomis aplinkybėmis, kiek tai konkrečiai susiję su skundu dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą kaip nepriimtiną remiantis Direktyvos 2013/32 33 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytu su saugia trečiąja šalimi susijusiu nepriimtinumo pagrindu, teismas, į kurį kreiptasi su tokiu skundu, atlikdamas išsamų ir tuo metu esama situacija pagrįstą nagrinėjimą, be kita ko, turi patikrinti, ar tarptautinės apsaugos prašytojas naudojasi pakankama apsauga trečiojoje šalyje arba ar trečioji šalis gali būti laikoma jam saugia trečiąja šalimi (šiuo klausimu žr. 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 68 punktą).
76
Atlikdamas šį patikrinimą, minėtas teismas turi kruopščiai išnagrinėti, ar įvykdyta kiekviena iš kumuliacinių sąlygų, su kuriomis siejamas tokių nepriimtinumo pagrindų taikymas; prireikus šis teismas turi paprašyti už tarptautinės apsaugos prašymų nagrinėjimą atsakingos institucijos pateikti visus svarbius dokumentus ir visas svarbias faktines aplinkybes, ir prieš priimdamas sprendimą įsitikinti, kad prašytojui buvo suteikta galimybė pareikšti nuomonę dėl nepriimtinumo pagrindo taikymo jo konkrečiai situacijai (šiuo klausimu žr. 2018 m. liepos 25 d. Sprendimo Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, 121 ir 124 punktus; 2020 m. kovo 19 d. Sprendimo Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 69 punktą).
77
Ryšio, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a punktą, buvimas yra viena iš šių kumuliacinių sąlygų. Be to, pagal šios direktyvos 38 straipsnio 2 dalies c punktą reikalaujama, kad kiekvienam tarptautinės apsaugos prašytojui, kurio prašymas atmetamas dėl to, kad yra jam saugi trečioji šalis, būtų leidžiama ginčyti ryšio tarp jo paties ir tos trečiosios šalies buvimą pagal pirmąją iš šių nuostatų.
78
Taigi, kiek tai susiję su pagrindine byla, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi, be kita ko, išnagrinėti, ar yra ryšys tarp NP ir Turkijos. Atsižvelgiant į šio sprendimo 73 punkte primintą jurisprudenciją, šis teismas turi atlikti tokį nagrinėjimą, net jeigu, kaip jis pažymėjo prašyme priimti prejudicinį sprendimą, pagal Bulgarijos teisę jam tokie įgaliojimai nesuteikiami.
79
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į penktąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies c punktas ir 46 straipsnio 1 ir 3 dalys, siejami su Chartijos 47 straipsniu, turi būti aiškinami taip, kad nacionalinis teismas, kuriam pateiktas skundas dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą remiantis 33 straipsnio 2 dalies c punkte nurodytu su saugia trečiąja šalimi susijusiu nepriimtinumo pagrindu, turi patikrinti, ar tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 38 straipsnio 2 dalies a punktą, net jei pagal nacionalinę teisę toks įgaliojimas jam nesuteikiamas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
80
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/32/ES dėl tarptautinės apsaugos suteikimo ir panaikinimo bendros tvarkos 33 straipsnio 2 dalies c punktas ir 38 straipsnis
turi būti aiškinami taip, kad:
–
šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte įtvirtintas nepriimtinumo pagrindas nebūtinai turi būti taikomas nagrinėjant tarptautinės apsaugos prašymą iš esmės,
–
iš esmės nagrinėjamas prašymas gali būti atmestas kaip nepriimtinas dėl to, kad trečioji šalis laikoma prašytojui saugia trečiąja šalimi, net jeigu kompetentinga valdžios institucija konstatavo, kad šis prašytojas tenkina 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2011/95/ES dėl trečiųjų šalių piliečių ar asmenų be pilietybės priskyrimo prie tarptautinės apsaugos gavėjų, vienodo statuso pabėgėliams arba papildomą apsaugą galintiems gauti asmenims ir suteikiamos apsaugos pobūdžio reikalavimų numatytus tarptautinės apsaugos suteikimo reikalavimus. Vis dėlto toks prašymas gali būti atmestas kaip nepagrįstas ar net akivaizdžiai nepagrįstas tik Direktyvos 2013/32 32 straipsnyje nustatytomis sąlygomis ir bet kuriuo atveju negali būti atmestas kaip nepagrįstas remiantis pastarosios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte numatytu nepriimtinumo pagrindu.
2.
Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies a punktas
turi būti aiškinamas taip:
valstybės narės savo nacionalinėje teisėje turi numatyti kriterijus, leidžiančius konstatuoti, kad tarp tarptautinės apsaugos prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys ir jis turi būti pakankamai glaudus, kad prašytojas turėtų svarių priežasčių vykti į tą šalį.
3.
Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies b ir c punktai
turi būti aiškinami taip:
sprendžiančioji institucija gali taikyti saugios trečiosios šalies koncepciją, remdamasi iš viešai prieinamų šaltinių gauta informacija ir vykdomosios valdžios sprendimu, kuriame nustatytas saugių trečiųjų šalių sąrašas, su sąlyga, kad nacionalinėje teisėje taip pat apibrėžtos taikytinos metodologijos, kuriomis vadovaujantis kiekvienu konkrečiu atveju, atsižvelgiant į konkrečias atitinkamo tarptautinės apsaugos prašytojo aplinkybes, vertinama, ar tam tikra trečioji šalis tenkina sąlygas, kad būtų laikoma jam saugia, ir galimybė minėtam prašytojui užginčyti ryšio buvimą, kaip tai suprantama pagal šios direktyvos 38 straipsnio 2 dalies a punktą.
4.
Direktyvos 2013/32 38 straipsnio 2 dalies c punktas ir 46 straipsnio 1 ir 3 dalys, siejami su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsniu,
turi būti aiškinami taip, kad:
nacionalinis teismas, kuriam pateiktas skundas dėl sprendimo atmesti tarptautinės apsaugos prašymą remiantis su saugia trečiąja šalimi susijusiu nepriimtinumo pagrindu, nurodytu šios direktyvos 33 straipsnio 2 dalies c punkte, turi patikrinti, ar tarp prašytojo ir atitinkamos trečiosios šalies yra ryšys, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 38 straipsnio 2 dalies a punktą, net jei pagal nacionalinę teisę toks įgaliojimas jam nesuteikiamas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: bulgarų.
(
i
)	Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.