62017CC0018
GENERALINIO ADVOKATO
NILS WAHL IŠVADA,
pateikta 2018 m. balandžio 26 d. (
1
)
Byla C‑18/17
Danieli & C. Officine Meccaniche SpA,
Dragan Panic,
Ivan Arnautov,
Jakov Mandic,
Miroslav Brnjac,
Nicolai Dorassevitch,
Alen Mihovic,
dalyvaujant:
Arbeitsmarktservice Leoben
(Verwaltungsgerichtshof (Vyriausiasis administracinis teismas, Austrija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Naujų valstybių narių įstojimas – Kroatija – Pereinamojo laikotarpio priemonės – Laisvas darbuotojų judėjimas – SESV 56 ir 57 straipsniai – Laisvė teikti paslaugas – Direktyva 96/71/EB – Darbuotojų komandiravimas – Taikymo sritis – Kroatijos ir trečiųjų šalių piliečių komandiravimas į Austriją per Italijoje įsteigtą įmonę – 1 straipsnio 3 dalis – Komandiravimas – Darbuotojų perleidimas“
1.
Šioje byloje Teisingumo Teismo prašoma priimti sprendimą dėl to, ar Austrijos Respublika turi teisę reikalauti, kad paslaugą Austrijoje teikiančiai Italijos įmonei perleisti darbuotojai turėtų leidimą dirbti, jeigu: i) šie darbuotojai yra Kroatijos piliečiai, įdarbinti Kroatijos įmonės; arba ii) šie darbuotojai yra trečiosios šalies piliečiai, teisėtai įdarbinti kitos Italijos įmonės.
2.
Toliau šioje išvadoje paaiškinsiu, kodėl pagal ES teisę Austrijos Respublika pagal SESV 56 ir 57 straipsnius, siejamus su 2012 m. Stojimo akto (
2
) V priedo 2 skyriaus pereinamojo laikotarpio nuostatomis, gali reikalauti, kad Kroatijos piliečiai, perleisti paslaugą Austrijoje teikiančiai Italijos įmonei, turėtų leidimą dirbti. Tačiau Austrijos Respublika, remdamasi SESV 56 ir 57 straipsniais, negali to reikalauti iš trečiųjų šalių piliečių, perleistų paslaugą Austrijoje teikiančiai Italijos įmonei, jeigu šie trečiųjų šalių piliečiai teisėtai dirba Italijoje.
I. Teisinis pagrindas
A.
ES teisė
1. 2012 m. Stojimo aktas
3.
Kroatijos Respublikos stojimo į Europos Sąjungą sąlygos nustatytos 2012 m. Stojimo akte. Šio akto 18 straipsnyje numatyta, kad jo V priede išvardytos priemonės taikomos tame priede nustatytomis sąlygomis.
4.
2012 m. Stojimo akto V priedas pavadintas „Stojimo akto 18 straipsnyje nurodytas sąrašas: pereinamojo laikotarpio priemonės“. 2012 m. Stojimo akto 2 skyriuje reglamentuojamos pereinamojo laikotarpio priemonės, susijusios su laisvu asmenų judėjimu. Jame nurodyta:
„1.   Darbuotojų judėjimo laisvei ir laisvei teikti paslaugas, įskaitant laikiną darbuotojų judėjimą, kaip apibrėžta Direktyvos 96/71/EB 1 straipsnyje, tarp Kroatijos ir kiekvienos iš esamų valstybių narių SESV 45 straipsnis ir 56 straipsnio pirma pastraipa visapusiškai taikomi tik atsižvelgiant į 2–13 dalyse nustatytas pereinamojo laikotarpio priemones.
2.   Nukrypstant nuo Reglamento (ES) Nr. 492/2011 1–6 straipsnių ir iki dvejų metų laikotarpio nuo įstojimo dienos pabaigos, esamos valstybės narės taikys nacionalines arba pagal dvišalius susitarimus priimtas priemones, reglamentuojančias Kroatijos piliečių patekimą į jų darbo rinkas. Esamos valstybės narės gali toliau taikyti tokias priemones iki penkerių metų laikotarpio nuo įstojimo dienos pabaigos.
Kroatijos piliečiai, įstojimo dieną teisėtai dirbantys esamoje valstybėje narėje ir teisėtai priimti į tos valstybės narės darbo rinką nenutrūkstamam 12 mėnesių ar ilgesniam laikotarpiui, galės patekti į tos valstybės narės darbo rinką, tačiau ne į kitų valstybių narių, taikančių nacionalines priemones, darbo rinkas.
Kroatijos piliečiai, po įstojimo priimti į esamos valstybės narės darbo rinką nenutrūkstamam 12 mėnesių ar ilgesniam laikotarpiui, taip pat naudojasi tomis pačiomis teisėmis
Kroatijos piliečiai, nurodyti antroje ir trečioje pastraipose, netenka tose pastraipose nurodytų teisių, jei jie savanoriškai palieka atitinkamos valstybės narės darbo rinką.
Kroatijos piliečiai, teisėtai dirbantys esamoje valstybėje narėje įstojimo dieną ar nacionalinių priemonių taikymo laikotarpiu ir priimti į tos valstybės narės darbo rinką trumpesniam kaip 12 mėnesių laikotarpiui, antroje ir trečioje pastraipose nurodytų teisių neturi.
<…>
12.   Vokietija ir Austrija, siekdamos panaikinti rimtus tam tikruose pažeidžiamuose jų darbo rinkos paslaugų sektoriuose kilusius sutrikdymus, kurie tam tikruose regionuose gali kilti dėl tarpvalstybinio paslaugų teikimo, kaip apibrėžta Direktyvos 96/71/EEB 1 straipsnyje, arba atsiradus tokio sutrikdymo grėsmei, ir kol jos pagal pirmiau nurodytas pereinamojo laikotarpio nuostatas laisvam Kroatijos darbuotojų judėjimui taiko nacionalines arba pagal dvišalius susitarimus priimtas priemones, pranešusios Komisijai gali nukrypti nuo SESV 56 straipsnio pirmos pastraipos, siekdamos apriboti laikiną darbuotojų, kurių teisei dirbti Vokietijoje ir Austrijoje taikomos nacionalinės priemonės, judėjimą, susijusį su Kroatijoje įsteigtų bendrovių teikiamomis paslaugomis.“
5.
Paslaugų sektorių, kuriems gali būti taikoma 12 straipsnyje nustatyta leidžianti nukrypti nuostata, sąraše yra, be kita ko, statybos veikla, kaip ji apibrėžta šioje nuostatoje.
2. Direktyva 96/71/EB (
3
)
6.
Direktyvoje 96/71 nustatytos taisyklės, kuriomis reglamentuojamas darbuotojų komandiravimas teikiant paslaugas.
7.
Šios direktyvos 1 straipsnyje apibrėžta jos taikymo sritis. Jis suformuluotas taip:
„1.   Ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.
<…>
3.   Ši direktyva taikoma tada, kai šio straipsnio 1 dalyje paminėtos įmonės imasi vienos iš šių tarpvalstybinių priemonių:
a)
savo sąskaita komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją ir duoda jiems nurodymus, vadovaudamosi sutartimi, sudaryta tarp darbuotojus komandiruojančios įmonės ir toje valstybėje narėje veikiančios šalies, kuriai bus teikiamos paslaugos, su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais; arba
b)
komandiruoja darbuotojus į įstaigą arba grupės valdomą įmonę kitos valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais;
c)
kaip laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra samdo darbuotoją įmonei, kuri yra įsisteigusi ar veikia valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės metu laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra ir darbuotojas saistomi darbo santykiais.“
8.
Pagal direktyvos 3 straipsnį valstybės narės užtikrina, kad, neatsižvelgiant į darbo santykiams taikytiną teisę, 1 straipsnio 1 dalyje nurodytos įmonės užtikrintų į jų teritoriją komandiruotiems darbuotojams teisės aktuose arba – atitinkamais atvejais – kolektyvinėse sutartyse nustatytas darbo sąlygas, susijusias su maksimaliu darbo ir minimaliu poilsio laiku, minimaliomis mokamomis metinėmis atostogomis, minimaliomis užmokesčio normomis, įskaitant viršvalandžių apmokėjimo normas, darbuotojų perkėlimo sąlygomis, darbuotojų sveikata, sauga ir higiena, apsaugos priemonėmis, skirtomis nėščių ar neseniai pagimdžiusių moterų, vaikų ir jaunimo darbo sutarties sąlygoms vykdyti, vienodu požiūriu į vyrus ir moteris ir kitomis nuostatomis dėl nediskriminavimo.
B.
Nacionalinė teisė
9.
Ausländerbeschäftigungsgesetz (Užsieniečių įdarbinimo įstatymas) (
4
) 18 straipsnyje numatyta:
„Įmonės komandiruoti užsieniečiai
Įdarbinimo sąlygos; leidimas komandiruoti
1)
Užsieniečiams, kuriuos federacinėje teritorijoje įdarbina užsienio darbdavys, joje neturintis savo įmonės buveinės, jei toliau nenustatyta kitaip, reikalingas leidimas dirbti. Jei šie darbai trunka ne ilgiau kaip šešis mėnesius, užsieniečiams reikalingas leidimas komandiruoti, kuris gali būti suteikiamas ne ilgesniam kaip keturių mėnesių laikotarpiui.
<…>
12)
Užsieniečiams, kuriuos į Austriją suteikti laikinos darbo paslaugos komandiruoja įmonė, kurios buveinė yra kitoje Europos ekonominės erdvės valstybėje narėje, leidimas dirbti arba leidimas komandiruoti nereikalingas, kai:
1.
jiems nustatyta tvarka suteiktas leidimas dirbti ilgesnį nei komandiruotės į Austriją laikotarpį valstybėje, kurioje yra įmonės buveinė, ir jie teisėtai įdarbinti juos komandiruojančioje įmonėje ir
2.
laikomasi Austrijos reikalavimų dėl darbo užmokesčio ir darbo sąlygų <…> ir socialinio draudimo teisės nuostatų.
Federalinės finansų ministerijos Centrinė nedeklaruojamo darbo kontrolės tarnyba <…> pranešimą apie į Austriją komandiruotų užsieniečių įdarbinimą turi nedelsdama persiųsti kompetentingam įdarbinimo tarnybos regiono skyriui. Įdarbinimo tarnybos regiono skyrius, gavęs pranešimą, įmonei ir užsakovui, kuriam darbo paslaugos bus teikiamos, turi patvirtinti, kad visos sąlygos tenkinamos (komandiravimo ES patvirtinimas), arba, jei jos netenkinamos, neleisti komandiruoti darbuotojų. <…>“
10.
Užsieniečių įdarbinimo įstatymo 32a straipsnyje, susijusiame su pereinamosiomis nuostatomis dėl ES plėtros, nurodyta:
„1)   Europos Sąjungos valstybių narių, kurios į Europos Sąjungą įstojo 2007 m. sausio 1 d. pagal Bulgarijos Respublikos ir Rumunijos stojimo į Europos Sąjungą sutartį <…>, piliečiai neturi laisvo darbuotojų judėjimo teisės <…>, išskyrus atvejus, kai jie yra kitos EEE valstybės narės piliečio, pagal Sąjungos teisę turinčio teisę gyventi šalyje, giminaičiai <…>.
<…>
11)   Remiantis [2012 m. Stojimo aktu], jo 1–9 dalys nuo Kroatijos Respublikos įstojimo į ES mutatis mutandis taikomos Kroatijos Respublikos piliečiams ir Kroatijos Respublikoje įsteigtiems darbdaviams.“
II. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudiciniai klausimai
11.
Ši byla iškelta kilus ginčui tarp, viena vertus, Danieli & C. Officine Meccaniche SpA (toliau – Danieli), keturių Kroatijos piliečių, Rusijos piliečio ir Baltarusijos piliečio (toliau kartu – kasatoriai) ir, kita vertus, Arbeitsmarktservice Leoben (Darbo rinkos tarnybos Leobeno regiono skyrius, Austrija).
12.
Italijoje įsteigta įmonė Danieli sudarė sutartį su Austrijos įmone dėl vielos valcavimo gamyklos statybos Austrijoje. Danieli priklauso įmonių grupei, į kurią įeina Kroatijoje įsteigta DS d.o.o. (toliau – Kroatijos darbdavys) ir DA-S.p.A., įsteigta Italijoje (toliau – Italijos darbdavys). Siekdama užbaigti statybos projektą, Danieli norėjo komandiruoti darbuotojus, perleistus Kroatijos ir Italijos darbdavių.
13.
Kalbant konkrečiau, Danieli norėjo komandiruoti keturis Kroatijos piliečius, dirbančius pas Kroatijos darbdavį ir apdraustus socialiniu draudimu Kroatijoje. Ji taip pat norėjo komandiruoti du trečiųjų šalių piliečius, Rusijos pilietį ir Baltarusijos pilietį, kurie yra įdarbinti Italijos darbdavio ir apdrausti socialiniu draudimu Italijoje.
14.
2016 m. sausio 18 d.Danieli užregistravo minėtus darbuotojus kompetentingoje institucijoje ir paprašė patvirtinti jų komandiravimą ES.
15.
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, jog Danieli nurodė, kad atitinkami darbuotojai nedirbo Danieli, tačiau juos Danieli perleistų atitinkamai Kroatijos darbdavys ir Italijos darbdavys, kad Danieli galėtų užbaigti projektą Austrijoje.
16.
Darbo rinkos tarnybos Leobeno regiono skyrius atmetė prašymus patvirtinti užsieniečių komandiravimą EEE pagal Užsieniečių įdarbinimo įstatymo 18 straipsnio 12 dalį ir uždraudė juos komandiruoti.
17.
Dėl šio sprendimo buvo paduoti skundai. Bundesverwaltungsgericht (Federalinis administracinis teismas, Austrija) atmetė šiuos skundus kaip nepagrįstus. Minėto teismo teigimu, šie komandiravimo atvejai nepatenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį. Bundesverwaltungsgericht nuomone, direktyva netaikytina, nes Danieli ir darbuotojų, kuriuos ji norėjo komandiruoti projektui Austrijoje įvykdyti, nesiejo darbo santykiai.
18.
Vėliau dėl šio sprendimo buvo paduoti apeliaciniai skundai Verwaltungsgerichtshof (Vyriausiasis administracinis teismas, Austrija). Suabejojęs, kaip teisingai aiškinti bylai reikšmingas ES teisės nuostatas, minėtas teismas nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar SESV 56 ir 57 straipsnius, [Direktyvą 96/71] ir [2012 m. Stojimo akto] V priedo [2 skyriaus „Laisvas asmenų judėjimas“ 2 ir 12 dalis] reikia aiškinti taip, kad Austrija turi teisę bendrovės, kurios buveinė yra Kroatijoje, darbuotojų komandiravimą apriboti reikalaudama leidimo dirbti, kai šie darbuotojai komandiruojami paskiriant dirbti Italijoje įsisteigusioje bendrovėje tam, kad Italijos bendrovė suteiktų paslaugą Austrijoje, o Italijos bendrovės užsakymu vykdoma Kroatijos darbuotojų veikla statant vielos valcavimo gamyklą Austrijoje apima tik šios paslaugos suteikimą Austrijoje ir šių darbuotojų ir Italijos bendrovės nesieja darbo santykiai?
2.
Ar SESV 56 ir 57 straipsnius ir [Direktyvą 96/71] reikia aiškinti taip, kad Austrija turi teisę bendrovės, kurios buveinė yra Italijoje, darbuotojų, kurie yra Rusijos ir Baltarusijos piliečiai, komandiravimą apriboti reikalaudama leidimo dirbti, kai šie darbuotojai komandiruojami paskiriant dirbti Italijoje įsisteigusioje antrojoje bendrovėje tam, kad ši antroji bendrovė suteiktų paslaugą Austrijoje, o antrosios bendrovės užsakymu vykdoma Rusijos ir Baltarusijos piliečių darbuotojų veikla apima tik antrosios bendrovės paslaugos suteikimą Austrijoje ir šių darbuotojų ir antrosios bendrovės nesieja darbo santykiai?“
19.
Rašytines pastabas pateikė kasatoriai, Austrijos, Vokietijos ir Nyderlandų vyriausybės ir Europos Komisija. Visos šios šalys, išskyrus Nyderlandų vyriausybę, buvo išklausytos per 2018 m. vasario 28 d. vykusį teismo posėdį.
III. Analizė
20.
Prieš analizuodamas prejudicinius klausimus, pateiksiu pirmines pastabas, visų pirma susijusias su teisės aktais, kuriais reglamentuojama įmonių teisė teikti paslaugas Europos Sąjungoje. Šiomis aplinkybėmis taip pat paaiškinsiu, kaip sistema, pagal kurią Danieli, siekdama teikti paslaugą Austrijoje, pasitelkia Kroatijos ir trečiųjų šalių piliečius, kurie teisėtai dirba atitinkamai pas Kroatijos ir Italijos darbdavius šiose valstybėse (toliau – pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema), turėtų būti apibrėžiama pagal ES teisę. Iš tiesų, kaip bus parodyta toliau, šis klausimas turi tiesioginę įtaką, be kita ko, pirmojo prejudicinio klausimo vertinimui.
A.
Pirminės pastabos
21.
Austrijoje darbdavio iš užsienio, kuris nėra įsteigtas Austrijoje, įdarbinti užsieniečiai privalo turėti leidimą dirbti. Tačiau, kalbant apie vadinamąjį darbuotojų komandiravimą ES, t. y. kai užsieniečius į Austriją komandiruoja kitoje (EEE) valstybėje narėje įsteigta įmonė, kad jie atliktų laikiną darbą Austrijoje, šis reikalavimas netaikomas. Taip yra, jeigu šiems darbuotojams, be kita ko, nustatyta tvarka yra suteiktas leidimas dirbti ilgesnį nei komandiruotės į Austriją laikotarpį valstybėje, kurioje yra įmonės verslo vieta, ir jie teisėtai įdarbinti juos komandiruojančioje įmonėje. Tačiau pereinamuoju laikotarpiu, kuris baigiasi 2018 m. birželio 30 d., Kroatijos piliečiai privalo turėti leidimą dirbti pagal atitinkamas nacionalines taisykles (Užsieniečių įdarbinimo įstatymo 18 ir 32a straipsniai).
22.
Šiuo atveju Italijos įmonė Danieli kreipėsi dėl darbuotojų, Kroatijos ir trečiųjų šalių piliečių, kuriuos ji ketina siųsti į Austriją vielos valcavimo gamyklos statybos darbams, komandiravimo ES be leidimo dirbti. Šis prašymas buvo atmestas, nes reikalaujama, kad šie darbuotojai turėtų leidimą dirbti.
23.
Kyla klausimas, ar šis reikalavimas yra suderinamas su ES teise, turint omenyje tai, kad Kroatijos piliečiai ir trečiųjų šalių piliečiai buvo laikinai perleisti Italijos įmonei (Danieli), teikiančiai paslaugą Austrijoje. Kroatijos piliečius Danieli perleido Kroatijos įmonė, o trečiųjų šalių piliečius – Italijos įmonė.
1. Teisinis pagrindas: laisvė teikti paslaugas ir darbuotojų komandiravimas
24.
Pirmiausia reikėtų turėti omenyje tai, kad reikalavimo turėti leidimą dirbti suderinamumą su ES teise šiuo konkrečiu atveju reglamentuoja atitinkamos Sutarties normos dėl laisvės teikti paslaugas, nustatytos SESV 56 ir 57 straipsniuose (
5
). Be to, konkrečiai kalbant apie Kroatijos piliečius, taip pat būtina atsižvelgti į specialiąsias taisykles, kurias yra priėmęs teisės aktų leidėjas ir kuriomis pereinamuoju laikotarpiu po Kroatijos Respublikos įstojimo į Europos Sąjungą yra ribojama darbuotojų judėjimo laisvė ir laisvė teikti paslaugas, susijusi su laikinu darbuotojų judėjimu, kaip apibrėžta Direktyvos 96/71 1 straipsnyje. Šios taisyklės nustatytos 2012 m. Stojimo akto V priedo 2 skyriuje.
25.
Tačiau Direktyva 96/71 nėra tiesiogiai reikšminga šiai bylai. Priešingai, nei gali pasirodyti iš prejudicinių klausimų ir per posėdį Direktyvai 96/71 skirto dėmesio, ši direktyva turi tik šalutinę reikšmę vertinant šioje byloje nagrinėjamo reikalavimo turėti leidimą dirbti suderinamumą su ES teise.
26.
Direktyva 96/71 siekiama apsaugoti darbuotojus, suteikiant tam tikras minimalias teises komandiruotiesiems darbuotojams, kai konkrečiai kalbama apie tarpvalstybinių paslaugų teikimą. Joje nustatomos „minimalią apsaugą užtikrinanči[os] privalom[os] teisės norm[o]s“, susijusios, be kita ko, su minimaliu darbo užmokesčiu ir atostogomis, kurių priimančiojoje šalyje privalo laikytis įmonės, laikinai joje komandiruojančios darbuotojus (
6
). Kalbant konkrečiau, pagal direktyvos 3 straipsnį priimančioji valstybė narė privalo užtikrinti, kad įmonės, komandiruojančios darbuotojus į jos teritoriją, laikytųsi šioje nuostatoje įtvirtintų minimalių sąlygų.
27.
Direktyvoje 96/71 nėra taisyklių dėl administracinių reikalavimų, kurių laikytis priimančiojoje valstybėje narėje gali būti reikalaujama iš paslaugų teikėjo (iš užsienio). Šių reikalavimų ribos nustatytos SESV 56 ir SESV 57 straipsniuose (ir, jei taikytina, pereinamojo laikotarpio nuostatose, pridėtose prie 2012 m. Stojimo akto).
28.
Direktyva 96/71 vis dėlto yra reikšminga šiai bylai išspręsti dėl kitų priežasčių. Iš tikrųjų, kaip bus detalizuota toliau, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje skiriamos įvairios komandiravimo rūšys: atsižvelgiant į tai, ar įmonė, kuri teikia paslaugą priimančiojoje valstybėje narėje, teikia ją komandiruodama savo pačios darbuotojus į priimančiąją valstybę narę (tradicinis komandiravimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktą), ar įmonė perleidžia darbuotojus priimančiosiose valstybėse narėse esančioms įmonėms (darbuotojų suteikimas kitai įmonei, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą), nagrinėjama sistema, vadovaujantis laisvę teikti paslaugas reglamentuojančiomis taisyklėmis ir atitinkamomis pereinamojo laikotarpio nuostatomis, vertinama remiantis skirtinga logika.
29.
Kalbant konkrečiau, į priimančiąją valstybę narę perleidžiami darbuotojai, nesvarbu, ar tai būtų tradicinis komandiravimas, ar darbuotojų suteikimas, patenka į direktyvos taikymo sritį. Tačiau pagal suformuotą jurisprudenciją, priešingai nei darbuotojai, kuriuos komandiruoja jų darbdavys, kaip tai suprantama pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalies a punktą, darbuotojai, kurie buvo perleisti į priimančiąją valstybę narę, kaip tai suprantama pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalies c punktą, laikomi prieinamais priimančiosios valstybės narės darbo rinkai, taigi jie įgyja galimybę patekti į šios valstybės narės darbo rinką (
7
).
30.
Šis skirtumas yra labai reikšmingas taikant 2012 m. Stojimo akto V priedo 2 skyriaus 2 ir 12 dalyse nustatytas pereinamojo laikotarpio nuostatas. Iš tiesų valstybės narės pereinamuoju laikotarpiu turi platesnę diskreciją taikyti nacionalines taisykles, susijusias su darbo jėgos suteikimu.
31.
Pagal 2 dalį valstybė narė gali riboti laisvą (Kroatijos) darbuotojų judėjimą, pereinamuoju laikotarpiu taikydama nacionalines priemones. Kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, laisvas darbuotojų judėjimas apima ir tokį atvejį, kai darbuotojas siekia tiesiogiai patekti į priimančiosios valstybės narės darbo rinką, ir atvejį, kai darbuotojas tampa prieinamas tos valstybės darbo rinkoje, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą (
8
). Kita vertus, pagal 12 dalį nuo SESV 56 straipsnio leidžiama nukrypti ir apriboti tradicinį komandiravimą, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktą, kalbant apie paslaugų teikimą. Tačiau ši galimybė suteikiama tik Kroatijoje įsteigtoms įmonėms, veikiančioms tam tikruose jautriuose sektoriuose, nurodytuose 12 punkte (
9
).
32.
Todėl pirmiausia būtina nustatyti, kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema turėtų būti apibrėžta pagal ES teisę.
2. Kaip pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema turėtų būti suprantama pagal ES teisę?
33.
Kalbant apie pagrindinėje byloje nagrinėjamą sistemą, pirmiausia reikėtų pažymėti vieną aspektą – Danieli nėra tiesiogiai įdarbinusi atitinkamų darbuotojų, juos yra įdarbinusios kitos tai pačiai įmonių grupei priklausančios įmonės: Kroatijos piliečiai turi sudarę darbo sutartį su Kroatijos darbdaviu ir yra apdrausti socialiniu draudimu Kroatijoje, o trečiųjų šalių piliečiai yra sudarę darbo sutartį su Italijos darbdaviu ir yra apdrausti socialiniu draudimu Italijoje.
34.
Darbuotojai turėjo būti perleisti Danieli, kad ši įmonė galėtų baigti statyti vielos valcavimo gamyklą Austrijoje, statybos projektą, kurio pagrindinė rangovė yra Danieli. Būdami komandiruoti į Austriją, darbuotojai turėjo atlikti darbo užduotis vadovaujami Danieli. Be to, iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą galima suprasti, kad darbuotojai nedirbo Danieli Italijoje ir kad juos tiesiogiai į Austriją perleido jų darbdaviai. Kitaip tariant, Kroatijos piliečiai nebuvo aktyvūs Italijos darbo rinkoje. Tačiau trečiųjų šalių piliečiai yra teisėtai įdarbinti Italijoje, kur paprastai dirba Italijos darbdaviui.
35.
Kaip tokiomis aplinkybėmis pagrindinėje byloje nagrinėjamą sistemą reikėtų aiškinti pagal ES teisę?
36.
Remiantis Direktyvos 96/71 1 straipsnio 1 dalimi, ši direktyva taikoma valstybėje narėje įsisteigusioms įmonėms, kurios pagal tarpvalstybinio paslaugų teikimo sistemą komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją pagal šio straipsnio 3 dalį.
37.
Pagal šios direktyvos 1 straipsnio 3 dalies a punktą ši direktyva taikoma, jei įmonė savo sąskaita komandiruoja darbuotojus į kitos valstybės narės teritoriją ir duoda jiems nurodymus, vadovaudamasi sutartimi, sudaryta tarp darbuotojus komandiruojančios įmonės ir toje valstybėje narėje veikiančios šalies, kuriai bus teikiamos paslaugos, su sąlyga, kad komandiruotės metu komandiruojančioji įmonė ir darbuotojas saistomi darbo santykiais.
38.
Kaip jau minėta šioje išvadoje, direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje taip pat reglamentuojamas darbuotojų perleidimas vienos įmonės kitai. Šiuo atveju labai svarbus 1 straipsnio 3 dalies c punktas (
10
).
39.
Be to, pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalies c punktą direktyva taikoma ir tuo atveju, kai laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra samdo darbuotoją įmonei, kuri yra įsisteigusi ar veikia valstybės narės teritorijoje, su sąlyga, kad komandiruotės metu laikino įdarbinimo įmonė ar įdarbinimo agentūra ir darbuotojas saistomi darbo santykiais.
40.
Kitaip tariant, direktyva taikoma įvairiausioms komandiravimo situacijoms, kai darbuotojai perleidžiami iš vienos valstybės narės į kitą, teikiant tarpvalstybines paslaugas.
41.
Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema vargu ar atitinka 1 straipsnio 3 dalies a ir c punktuose nurodytas situacijas. Todėl nenuostabu, kad pastabas pateikusios šalys nesutaria dėl to, ar pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema patenka į Direktyvos 96/71 taikymo sritį, o jei taip, kuo remiantis.
42.
Tačiau, analizuojant atidžiau, aiškėja, kad – su sąlyga, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atliks reikalingus patikrinimus, susijusius su šios bylos faktinėmis aplinkybėmis, – pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema yra darbuotojų perleidimas, kaip tai suprantama pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalies c punktą.
43.
Sprendime Vicoplus ir kt. (
11
) Teisingumo Teismo buvo prašoma nuspręsti dėl Nyderlandų teisės aktų, pagal kuriuos buvo reikalaujama, kad Lenkijos piliečiai turėtų leidimą dirbti, jeigu Lenkijos darbuotojai perleidžiami į Nyderlandų teritoriją po Lenkijos įstojimo į Europos Sąjungą, suderinamumo su ES teise. Teisingumo Teismo taip pat buvo prašoma išaiškinti kriterijus, taikytinus nustatant, ar darbuotojai yra perleidžiami, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą.
44.
Teisingumo Teismas konstatavo, kad darbuotojų perleidimas yra už atlygį teikiama paslauga, kurią teikiant darbuotojas lieka dirbti paslaugą teikiančioje įmonėje, o darbo sutartis su įmone naudotoja nesudaroma (pirmoji sąlyga). Be to, darbuotojų perleidimui būdinga tai, kad paslaugas teikiančios įmonės paslaugų teikimo esmė yra darbuotojo siuntimas į priimančiąją valstybę narę (antroji sąlyga) ir kad šis darbuotojas dirba kontroliuojamas ir vadovaujamas įmonės naudotojos (trečioji sąlyga) (
12
).
45.
Sprendime Martin Meat (
13
) Teisingumo Teismas pateikė papildomų paaiškinimų, visų pirma dėl pirmiau nurodytos antrosios sąlygos. Jis paaiškino aspektus, kurie galėtų rodyti, kad teikiama (tarpvalstybinė) paslauga yra darbuotojų perleidimas, o ne komandiravimas, kaip tai suprantama pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalies a punktą. Teisingumo Teismas šiuo klausimu konstatavo, kad visų pirma reikia atsižvelgti į visus įrodymus, kad paslaugų teikėjas neatsako už netinkamą sutartyje numatytos paslaugos suteikimą. Kalbant konkrečiau, jeigu iš įsipareigojimų pagal minėtą sutartį matyti, kad paslaugų teikėjas turi pareigą tinkamai suteikti sutartyje nurodytą paslaugą, iš principo mažiau tikėtina, kad tai yra darbuotojų perleidimas, nei tuo atveju, jeigu jis neatsako už netinkamą šios paslaugos suteikimą (
14
).
46.
Pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema atitinka visas šios jurisprudencijoje nustatytas sąlygas, susijusias su darbuotojų perleidimu (
15
).
47.
Pirma, neginčijama, kad Kroatijos ir trečiųjų šalių darbuotojai lieka įmonių, komandiruojančių juos į Austriją, darbuotojai, t. y. Kroatijos ir Italijos darbdavių darbuotojai (pirmoji sąlyga). Taip yra neatsižvelgiant į tai, kad Danieli ir įmonės darbdavės priklauso tai pačiai įmonių grupei.
48.
Antra, kalbant apie patį perleidimą, per posėdį buvo paaiškinta, kad darbuotojų siuntimas į Austriją yra Danieli ir Kroatijos bei Italijos darbdavių susitarimo esmė (antroji sąlyga). Tai taip pat patvirtina aplinkybė, kad atitinkami darbuotojai nedirbo vadovaujami Danieli Italijoje kaip jos darbuotojai. Be to, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, suformuotą Sprendime Martin Meat, iš kasatorių rašytinių pastabų galima spręsti, kad už sutartinių prievolių, kylančių iš Austrijoje teikiamos paslaugos, įvykdymą yra atsakinga Danieli, o ne Kroatijos ir Italijos darbdaviai.
49.
Trečia, būdami perleisti į Austriją, darbuotojai turi atlikti užduotis kontroliuojami ir vadovaujami įmonės naudotojos, t. y. Danieli (trečioji sąlyga).
50.
Žinoma, būtų galima teigti, kad Kroatijos ir Italijos darbdaviai nėra laikinojo įdarbinimo įmonės ar įdarbinimo agentūros, nurodytos direktyvos 1 straipsnio 3 dalies c punkte. Tačiau šiuo klausimu verta pažymėti, kad Teisingumo Teismas savo jurisprudencijoje nesuteikė daug reikšmės šiam aspektui. Mano nuomone, jis tai padarė dėl pagrįstos priežasties.
51.
Kaip jau minėta, Direktyva 96/71 siekiama apsaugoti darbuotojus, suteikiant jiems tam tikras minimalias teises, kai konkrečiai kalbama apie tarpvalstybinį paslaugų teikimą. Siekiant apsaugoti šiuos darbuotojus, priimančioji valstybė narė privalo užtikrinti, kad darbuotojus į jos teritoriją komandiruojančios arba perleidžiančios įmonės užtikrintų, kad būtų paisoma tam tikrų minimalių teisių (
16
).
52.
Šiuo klausimu iš direktyvos preambulės matyti, kad komandiravimo sąvoka turi būti suprantama plačiai: direktyva taikoma neatsižvelgiant į tai, ar paslaugos teikiamos, įmonei atliekant darbą savo sąskaita ir pagal jos nurodymus, pagal įmonės ir šalies, kuriai yra skirtos paslaugos, sudarytą sutartį, ar perleidžiant darbuotojus įmonei pagal viešąją arba privačiąją sutartį (
17
).
53.
Mano nuomone, tam tikros minimalios darbuotojų apsaugos užtikrinimo tikslui būtų pakenkta, jeigu tokia sistema kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje nepatektų į Direktyvos 96/71 taikymo sritį vien todėl, kad nagrinėjamus darbuotojus perleidžianti įmonė iš esmės nevykdo veiklos darbuotojų perleidimo kitoms įmonėms sektoriuje.
54.
Galiausiai reikėtų pažymėti, jog aplinkybė, kad Italijos įmonė nori teikti paslaugą Austrijoje, pasitelkdama darbuotojus, kurie jai buvo perleisti atitinkamai Kroatijoje ir Italijoje įsteigtų įmonių, neturėtų kelti painiavos atliekant vertinimą pagal Direktyvą 96/71. Direktyvos atžvilgiu svarbu tai, kad atitinkami darbuotojai būtų perleisti iš valstybės narės įmonei naudotojai, įsteigtai arba veikiančiai priimančiojoje valstybėje narėje, t. y. Austrijoje, teikiant tarpvalstybines paslaugas (
18
). Akivaizdu, kad šiuo atveju yra būtent taip.
55.
Iš tiesų Direktyvos 96/71 atžvilgiu pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema nesiskirtų nuo situacijos, kai pagrindinis projekto rangovas Austrijoje būtų ne Danieli, o Austrijos įmonė, samdanti darbuotojus tiesiai iš Kroatijos (jei tai Kroatijos piliečiai) ir Italijos (jei tai trečiųjų šalių piliečiai). Kitaip tariant, tai būtų darbuotojų perleidimas, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą.
56.
Vis dėlto kasatoriai ir visų pirma Komisija tvirtina, jog dėl to, kad įmonės darbdavės ir Danieli priklauso tai pačiai įmonių grupei, pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema turėtų būti laikoma komandiravimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktą. Kalbant konkrečiau, jos palaiko platų šioje nuostatoje pateikiamos sąvokos „darbo santykiai“ aiškinimą, nes ši nuostata gali būti taikoma tik jeigu darbuotojus komandiruojančią įmonę ir atitinkamus darbuotojus sieja darbo santykiai.
57.
Šiuo klausimu neginčijama, kad nagrinėjamu atveju tarp Danieli ir atitinkamų darbuotojų tokių darbo santykių nėra. Todėl, vadovaujantis kasatorių ir Komisijos palaikomu aiškinimu, direktyvos 1 straipsnio 3 dalies a punktas būtų aiškinamas labai plačiai.
58.
Patarčiau nesilaikyti tokio požiūrio. Pirma, tokio aiškinimo nepatvirtina poreikis apsaugoti atitinkamus darbuotojus, o tai yra pagrindinis direktyvos tikslas. Taip yra todėl, kad, neatsižvelgiant į tai, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamai sistemai taikomas 1 straipsnio 3 dalies a punktas, ar jos c punktas, atitinkami darbuotojai patenka į direktyvos taikymo sritį. Antra, taip išnyktų jurisprudencijoje daromas skirtumas tarp darbuotojų komandiravimo ir darbuotojų suteikimo, kuris yra labai svarbus taikant pereinamojo laikotarpio nuostatas, nagrinėjamas šioje byloje.
59.
Turėdamas omenyje šiuos argumentus, dabar nagrinėsiu pirmąjį prejudicinį klausimą.
B.
Pirmasis prejudicinis klausimas: reikalavimo, kad Kroatijos piliečiai turėtų leidimą dirbti, suderinamumas su ES teise
60.
Pirmuoju klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar SESV 56 ir 57 straipsniai, siejami su 2012 m. Stojimo akto 2 skyriaus 2 ir 12 dalimis, turi būti aiškinami taip, kad Austrijos Respublika turi teisę reikalauti, kad Kroatijos piliečiai, kuriuos Italijos įmonė naudoja siekdama teikti paslaugą Austrijoje, turėtų leidimą dirbti.
61.
Mano nuomone, į šį klausimą turi būti atsakyta teigiamai.
62.
Pirma, kaip jau paaiškinta pirmiau, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje aiškiai nurodoma, kad tarp darbuotojų komandiravimo ir darbuotojų perleidimo neišvengiamai yra skirtumas. Todėl jie pagal taikytinas pereinamojo laikotarpio nuostatas turi būti vertinami skirtingai.
63.
Šis klausimas jau buvo išspręstas Sprendime Rush Portuguesa (
19
), byloje, susijusioje su Portugalijos darbuotojais, kuriuos Portugalijos įmonė išsiuntė į Prancūziją po Portugalijos įstojimo į (tuometinę) Europos bendriją. Konkrečiai dėl darbuotojų perleidimo, o tai, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, yra paslauga (
20
), kaip tai suprantama pagal SESV 57 straipsnį, Teisingumo Teismas konstatavo, kad tai yra veikla, kuri leidžia perleidžiamiems darbuotojams patekti į priimančiosios valstybės narės darbo rinką. Tokiu atveju, kaip nurodė Teisingumo Teismas, priimančioji valstybė narė iš esmės gali tiek, kiek tai numatyta atitinkamose Stojimo akto pereinamojo laikotarpio nuostatose, riboti šių darbuotojų galimybę patekti į jos darbo rinką (
21
).
64.
Šį teiginį Teisingumo Teismas neseniai taikė nagrinėdamas pereinamojo laikotarpio taisykles, taikytinas po to, kai 2004 m. į Europos Sąjungą įstojo naujos valstybės narės. Ši jurisprudencija yra labai svarbi šiuo atveju, nes šioje byloje nagrinėjamų pereinamojo laikotarpio taisyklių turinys yra toks pat.
65.
Sprendime Vicoplus ir kt. (
22
) Teisingumo Teismas iš esmės pakartojo tai, ką jis konstatavo Sprendime Rush Portuguesa, t. y. kad pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą perleistas darbuotojas paprastai per paskyrimo laikotarpį įmonėje, kuriai reikalingos paslaugos, užima iki tol jos darbuotojui priklausiusią darbo vietą (
23
). Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas konstatavo, kad Nyderlandų institucijų reikalavimas tuo atveju turėti leidimą dirbti laikytinas priemone, reguliuojančia Lenkijos piliečių galimybę patekti į priimančiosios valstybės darbo rinką, kaip tai suprantama pagal 2003 m. Stojimo akto XII priedo 2 skyriaus 2 dalį (
24
), suderinama su SESV 56 ir 57 straipsniais (
25
).
66.
Kitaip tariant, senosios valstybės narės galėjo remtis šia nuostata, pereinamuoju laikotarpiu reikalaudamos, kad darbuotojai, kurie buvo perleisti iš naujosios valstybės narės, turėtų leidimą dirbti. Ši nuostata atitinka 2012 m. Stojimo akto V priedo 2 skyriaus 2 dalį.
67.
Šiuo klausimu atrodo, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejonės dėl to, ar Teisingumo Teismo teiginį toje byloje galima pritaikyti pagrindinėje byloje nagrinėjamai sistemai, kyla dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamos sistemos ypatybės, būtent kad Kroatijos darbuotojai yra komandiruojami į Italijos įmonę, teikiančią paslaugą Austrijoje.
68.
Šiuo atveju reikėtų priminti, kad, kaip ir atitinkama 2003 m. Stojimo akto pereinamojo laikotarpio nuostata, 2012 m. Stojimo akto V priedo 2 skyriaus 2 dalis reglamentuoja Kroatijos darbuotojų patekimą į kitų valstybių narių darbo rinką pereinamuoju laikotarpiu. 2004 m. Europos Sąjungos plėtros kontekste Teisingumo Teismas paaiškino, kad šia nuostata siekiama užkirsti kelią trikdymams, kurių galėtų atsirasti naujoms valstybėms įstojus į Sąjungą ankstesnių valstybių narių darbo rinkose dėl staigaus didelio skaičiaus naujųjų valstybių piliečių darbuotojų atvykimo (
26
). Kad šių trikdymų būtų išvengta, pagal pereinamojo laikotarpio nuostatas valstybėms narėms leidžiama riboti darbuotojų judėjimą iš naujų valstybių narių.
69.
Kaip paaiškino Teisingumo Teismas, atribojimas to, kaip darbuotojai patenka į priimančiosios valstybės narės darbo rinką – paskirti ar tiesiogiai ir savarankiškai – yra dirbtinis (
27
). Šiuo klausimu neturi reikšmės ir tai, ar į priimančiąją valstybę narę perleisti darbuotojai iš tikrųjų nori pasilikti joje baigę darbą įmonei naudotojai, ar jie nori grįžti į kilmės valstybę narę iš karto po komandiravimo. Kaip nurodė Teisingumo Teismas, svarbu tai, kad į priimančiąją valstybę narę perleisti darbuotojai paskiriami eiti pareigas, kurias galėjo eiti priimančiojoje valstybėje narėje dirbantis darbuotojas (
28
).
70.
Mano nuomone, situaciją, kai Austrijos įmonė nori pasitelkti darbuotojus iš Kroatijos, kuriuos perleido Kroatijos darbdavys, kad užbaigtų projektą Austrijoje, būtų taip pat dirbtina atskirti nuo situacijos, kai, kaip nagrinėjamu atveju, įmonė naudotoja, norinti teikti paslaugą Austrijoje, yra įsteigta kitoje valstybėje narėje, kuri, be kita ko, nusprendė nepratęsti pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo. Abiem atvejais darbuotojai iš Kroatijos suteikiami priimančiosios valstybės narės darbo rinkai.
71.
Iš tiesų, jei toks skirtumas būtų daromas, pereinamojo laikotarpio nuostatos, kuriomis reglamentuojama darbuotojų judėjimo laisvė, iš esmės netektų veiksmingumo. Nereikėtų pamiršti, kad nagrinėjamu atveju Kroatijos piliečiai per tą laiką, kai jie yra suteikiami darbo rinkai, yra paskiriami eiti pareigas Austrijoje, vadovaujami Danieli, ir kad šias pareigas bent jau potencialiai galėjo užimti asmuo, šios įmonės įdarbintas Austrijoje.
72.
Ši aplinkybė taip pat skiria šią bylą nuo Sprendime Rush Portuguesa nagrinėtos situacijos, pakartotos Direktyvos 96/71 3 straipsnio 1 dalies a punkte, kai paslaugų teikėjas su savo darbuotojais persikelia į priimančiąją valstybę narę darbo, kurį įsipareigoja atlikti, trukmei. Jeigu taip būtų buvę, tokiai sistemai iš esmės būtų taikoma 2012 m. Stojimo akto V priedo 2 skyriaus 12 dalis.
73.
Todėl į pirmąjį prejudicinį klausimą turi būti atsakyta taip, kad SESV 56 ir 57 straipsniai ir 2012 m. Stojimo akto V priedo 2 skyriaus 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad Austrijos Respublika turi teisę riboti Kroatijoje įsteigtoje įmonėje dirbančių Kroatijos darbuotojų komandiravimą, reikalaudama leidimo dirbti, jeigu šie darbuotojai komandiruojami perleidžiant Italijoje įsteigtai įmonei, kad ši Italijos įmonė teiktų paslaugą Austrijoje.
C.
Antrasis prejudicinis klausimas: reikalavimo turėti leidimą dirbti trečiųjų šalių piliečiams suderinamumas su ES teise
74.
Antruoju klausimu iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar SESV 56 ir 57 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad Austrijos Respublika turi teisę reikalauti, kad trečiųjų šalių piliečiai, kuriuos Italijos įmonė perleido kitai Italijos įmonei, norinčiai teikti paslaugą Austrijoje, turėtų leidimą dirbti.
75.
Mano nuomone, į šį klausimą reikia atsakyti neigiamai.
76.
Pirmiausia reikėtų pabrėžti, kad trečiųjų šalių piliečiai yra teisėtai įdarbinti Italijoje Italijos įmonės ir jiems taikoma Italijos socialinės apsaugos sistema.
77.
Kiek tai susiję su SESV 56 straipsnio taikymo sritimi, šioje nuostatoje aiškiai kalbama tik apie paslaugas teikiančio asmens, įsteigto kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje yra įsteigtas paslaugų gavėjas, situaciją. Vis dėlto antrojo prejudicinio klausimo esmę sudaranti situacija susijusi su Italijos darbdavio darbuotojų perleidimu kitai Italijos įmonei, Danieli, kuri teikia paslaugą Austrijoje.
78.
Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, SESV 56 straipsnio tikslas – panaikinti paslaugų teikimo laisvės apribojimus asmenims, kurie nėra įsteigti valstybėje, kurioje numatoma teikti paslaugą (
29
). Dėl šios priežasties Teisingumo Teismas šią nuostatą aiškino plačiai: Sutarties nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas negali būti taikomos tik tuo atveju, jeigu visi reikšmingi nagrinėjamos veiklos elementai apsiriboja viena valstybe nare (
30
). Tačiau iš jurisprudencijos matyti, kad laisvę teikti paslaugas reglamentuojančios taisyklės turi būti taikomos visais atvejais, kai paslaugas teikiantis asmuo siūlo šias paslaugas kitoje valstybėje narėje nei jo įsteigimo valstybė narė, nesvarbu, kur būtų įsteigti šių paslaugų gavėjai (
31
).
79.
Kad būtų taikomas SESV 56 straipsnis, pakanka, kad pati paslauga persikeltų iš vienos valstybės narės į kitą (
32
).
80.
Turint omenyje tai, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema susijusi su tarpvalstybinės paslaugos teikimu (šiuo atveju – darbuotojų perleidimu ir dėl to Danieli teikiama paslauga Austrijoje) valstybėje narėje, kuri nėra paslaugą teikiančio asmens įsisteigimo valstybė narė, SESV 56 straipsnis turi būti taikomas situacijai, su kuria yra susijęs antrasis prejudicinis klausimas (
33
).
81.
Tai išsiaiškinus, reikėtų pažymėti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją nacionalinė priemonė, pagal kurią komandiruojant darbuotojus į priimančiąją valstybę narę reikalaujama turėti leidimą dirbti, yra apribojimas, kaip tai suprantama pagal SESV 56 straipsnį (
34
). Kaip yra konstatavęs Teisingumo Teismas, reikalavimas gauti leidimą dirbti trečiųjų šalių piliečiams, komandiruotiems į priimančiąją valstybę narę siekiant teikti tarpvalstybinę paslaugą, dėl jam nustatytos procedūros formalumų ir terminų gali pašalinti interesą naudotis laisve teikti paslaugas valstybėse narėse, kurios naudoja komandiruotuosius darbuotojus trečiųjų šalių piliečius (
35
).
82.
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad leidimo dirbti reikalavimas iš esmės gali būti pateisinamas, jei atitinka privalomąjį bendrojo intereso, kuris neapsaugotas pagal paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje taikomas taisykles, pagrindą ir jei jis yra tinkamas užtikrinti, kad bus įgyvendintas jais siekiamas tikslas, ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (
36
).
83.
Tačiau, nepaisydamas šios išlygos, apskritai Teisingumo Teismas reikalavimus, kurie nėra tiesiog išankstinės deklaracijos pateikimas, atsižvelgiant į tikslus užtikrinti, pavyzdžiui, darbo rinkos stabilumą priimančiojoje valstybėje narėje arba darbuotojų apsaugą, pripažįsta neproporcingais ir todėl nesuderinamais su paslaugų teikimo laisvę reglamentuojančiomis taisyklėmis (
37
).
84.
Neseniai jis tai padarė konkrečiai nagrinėdamas darbuotojų perleidimą, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą.
85.
Sprendime Essent Teisingumo Teismo buvo prašoma nuspręsti, ar reikalavimas turėti leidimą dirbti yra suderinamas su ES teise, jeigu valstybėje narėje (Vokietijoje) įsteigta įmonė perleidžia trečiųjų šalių piliečius priimančiojoje valstybėje narėje (Nyderlanduose) įsteigtai įmonei naudotojai. Toje byloje Teisingumo Teismas paaiškino, kad, nors pastangos išvengti darbo rinkos sutrikdymo iš tiesų yra privalomasis bendrojo intereso pagrindas, vienoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės darbuotojai, komandiruojami į kitą valstybę narę paslaugų teikimo tikslais, nesiekia patekti į šios antros valstybės darbo rinką, nes pabaigę užduotį jie grįžta į savo kilmės arba gyvenamosios vietos valstybę (
38
). Iš tikrųjų, priešingai nei ES piliečiai, kurie gali patekti į priimančiosios valstybės darbo rinką dėl perleidimo, nes jie iš esmės turi teisę į laisvą judėjimą, trečiųjų šalių piliečiai negali laisvai judėti Europos Sąjungoje.
86.
Tame pačiame kontekste neabejotinai todėl, kad trečiųjų šalių piliečiai neturi teisės į laisvą judėjimą, Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad priimančioji valstybė narė gali imtis tam tikrų priemonių siekdama užtikrinti, kad įmonė, kuri remiasi laisve teikti paslaugas, nedarytų to kitu tikslu, ir patikrinti, ar atitinkamų darbuotojų padėtis yra teisėta ir ar jie savo pagrindinę veiklą vykdo valstybėje narėje, kurioje yra įsteigtas paslaugų teikėjas (
39
). Vis dėlto jis konstatavo, kad tokia kontrolė turi atitikti Sąjungos teisės nustatytas ribas, visų pirma kylančias iš laisvės teikti paslaugas, kuri negali būti paversta iliuzija, o jos įgyvendinimas negali būti paliktas administracijos diskrecijai (
40
).
87.
Kitaip tariant, įgyvendindama šiuos kontrolės įgaliojimus, priimančioji valstybė narė negali nustatyti neproporcingų reikalavimų.
88.
Labai reikšminga šiai bylai yra tai, kad Sprendime Essent Teisingumo Teismas konkrečiai konstatavo, kad valstybėje narėje nuolat galiojantis reikalavimas, kad trečiųjų šalių piliečiai, kuriuos į tą valstybę narę komandiruoja kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė, turėtų leidimą dirbti, viršija tai, kas būtina pagrindinėje byloje nagrinėjamomis nuostatomis numatytam tikslui pasiekti (
41
).
89.
Tame sprendime Teisingumo Teismo teiginiai dėl leidimo dirbti reikalavimo komandiruotiems trečiųjų šalių piliečiams, kuriuos yra įdarbinusi tarpvalstybinę paslaugą priimančiojoje valstybėje narėje teikianti įmonė, leistinumo buvo aiškiai išplėsti darbuotojų perleidimui.
90.
Nerandu įtikinamos priežasties, dėl kurios šie teiginiai neturėtų būti taikomi ir pagrindinėje byloje nagrinėjamai sistemai: kaip buvo paaiškinta šioje išvadoje, pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema, kaip ir byloje Essent, yra darbuotojų perleidimas, kaip tai suprantama pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalies c punktą.
91.
Šiuo aspektu reikėtų pažymėti tai, kad ir pirmasis, ir antrasis klausimai susiję su dviem neišvengiamai skirtingomis situacijomis.
92.
Kaip jau buvo paaiškinta šioje išvadoje, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas pereinamojo laikotarpio priemonių taikymą, yra nusprendęs, kad darbuotojų perleidimas, kaip jis suprantamas pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies c punktą, yra galimybės patekti į šios priimančiosios valstybės narės darbo rinką forma. Štai todėl leidimo dirbti reikalavimas gali būti taikomas darbuotojų suteikimui pereinamuoju laikotarpiu į Europos Sąjungą įstojus naujoms valstybėms narėms; šiam laikotarpiui būdinga konkreti ir padidėjusi minėtos valstybės darbo rinkos sutrikdymo rizika (
42
). Siekdamas išvengti šių sutrikdymų, teisės aktų leidėjas priėmė konkrečias pereinamojo laikotarpio nuostatas, pagal kurias valstybėms narėms prireikus leidžiama tam tikrą laiką riboti Sutartyse įtvirtintą darbuotojų judėjimo laisvę ir laisvę teikti paslaugas. Tai yra pirmąjį prejudicinį klausimą apibūdinanti situacija.
93.
Tačiau, kalbant apie trečiųjų šalių piliečius, pažymėtina, kad panašios rizikos neįmanoma nustatyti. Taip yra todėl, kad trečiųjų šalių piliečiai neturi teisės į laisvą judėjimą ir paprastai privalo turėti leidimą dirbti (ir būti teisėtai įdarbinti) valstybėje narėje, kurioje gyvena. Iš tikrųjų nereikia pamiršti, kad darbuotojų perleidimas, kalbant apie trečiųjų šalių piliečius, gali suteikti galimybę tik laikinai patekti į valstybės narės, į kurią jie yra komandiruoti, darbo rinką. Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į laisvę teikti paslaugas, būtų tiesiog neproporcinga reikalauti atitikti reikalavimus, taikomus patekimui į priimančiosios valstybės narės darbo rinką, arba kokius nors konkrečius reikalavimus, susijusius su trečiųjų šalių piliečių įdarbinimu; šie klausimui nėra suderinti ES lygmeniu. Iš tikrųjų reikėtų nepamiršti, kad, priešingai nei darbuotojai iš naujųjų valstybių narių, trečiųjų šalių piliečiai taip pat privalo laikytis formalumų, susijusių su imigracija ir patekimu į darbo rinką gyvenamosios vietos valstybėje narėje. Todėl priimančiosios valstybės narės papildomai nustatyti reikalavimai gerokai pakenktų įmonių laisvei teikti paslaugą priimančiojoje valstybėje narėje, šiuo tikslu komandiruojant trečiųjų šalių piliečius, kaip antai aptariamus šioje byloje.
94.
Labai svarbu nepamiršti, kad šioje byloje aptariami trečiųjų šalių piliečiai yra teisėtai įdarbinti jų gyvenamosios vietos valstybėje narėje, į kurią jie grįžta užbaigę darbą priimančiojoje valstybėje narėje. Tokiu atveju sunku suprasti, kaip nuolatinis reikalavimas turėti leidimą dirbti trečiųjų šalių piliečiams, kuriuos į priimančiąją valstybę narę komandiruoja kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė, galėtų būti laikomas priemone, kuri yra būtina priimančiosios valstybės narės darbo rinkos stabilumui apsaugoti.
95.
Bet kuriuo atveju Teisingumo Teismas yra pripažinęs, kad valstybės narės gali reikalauti informacijos iš paslaugą teikiančios įmonės, įrodančios, kad atitinkamų darbuotojų padėtis yra teisėta tokiais klausimais kaip gyvenimas šalyje, leidimas dirbti ir socialinis draudimas valstybėje narėje, kurioje šie darbuotojai yra įdarbinti (
43
). Iš tikrųjų šiuo reikalavimu užtikrinama tinkama pusiausvyra tarp priimančiosios valstybės narės ir kitoje valstybėje narėje įsteigtos įmonės, norinčios teikti tarpvalstybinę paslaugą komandiruojant trečiųjų šalių piliečius į priimančiąją valstybę narę, teisėtų interesų. Šia priemone priimančiajai valstybei narei tikriausia suteikiamos pakankamos garantijos, kad trečiųjų šalių piliečių padėtis yra teisėta ir kad jie savo pagrindinę veiklą vykdo valstybėje narėje, kurioje yra įsteigta paslaugas teikianti įmonė, nepagrįstai neribojant SESV užtikrinamos laisvės teikti paslaugas (
44
).
96.
Todėl į antrąjį prejudicinį klausimą turėtų būti atsakyta taip, kad SESV 56 ir SESV 57 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad Austrijos Respublika neturi teisės riboti darbuotojų iš Rusijos ir Baltarusijos, teisėtai įdarbintų Italijoje įsteigtoje įmonėje, komandiravimo, reikalaudama leidimo dirbti, jeigu šie darbuotojai komandiruojami perleidžiant Italijoje įsteigtai antrajai įmonei tam, kad ši antroji įmonė teiktų paslaugą Austrijoje.
IV. Išvada
97.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Verwaltungsgerichtshof (Vyriausiasis administracinis teismas, Austrija) pateiktus klausimus:
1.
SESV 56 ir 57 straipsniai, siejami su 2012 m. balandžio 24 d. Akto dėl Kroatijos Respublikos stojimo sąlygų ir Europos Sąjungos sutarties, Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo bei Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutarties pritaikomųjų pataisų V priedo 2 skyriaus 2 dalimi, turi būti aiškinami taip, kad Austrijos Respublika turi teisę riboti Kroatijoje įsteigtoje įmonėje dirbančių Kroatijos darbuotojų komandiravimą, reikalaudama leidimo dirbti, jeigu šie darbuotojai komandiruojami perleidžiant Italijoje įsteigtai įmonei, kad ši Italijos įmonė teiktų paslaugą Austrijoje.
2.
SESV 56 ir 57 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad Austrijos Respublika neturi teisės riboti darbuotojų iš Rusijos ir Baltarusijos, teisėtai įdarbintų Italijoje įsteigtoje įmonėje, komandiravimo, reikalaudama leidimo dirbti, jeigu šie darbuotojai komandiruojami perleidžiant Italijoje įsteigtai antrajai įmonei tam, kad ši antroji įmonė teiktų paslaugą Austrijoje.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	2012 m. balandžio 24 d. Aktas dėl Kroatijos Respublikos stojimo sąlygų ir Europos Sąjungos sutarties, Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo bei Europos atominės energijos bendrijos steigimo sutarties pritaikomųjų pataisų (OL L 112, 2012, p. 21; toliau – 2012 m. Stojimo aktas).
(
3
)	1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 2 t., p. 431).
(
4
)	BGBl. 218/1975; su pakeitimais, padarytais BGBl. I 72/2013.
(
5
)	Paprastai, jeigu kalbama apie laisvę teikti paslaugas, gali būti reikšminga ir 2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2006/123/EB dėl paslaugų vidaus rinkoje (OL L 376, 2006, p. 36). Tačiau šiuo atveju taip nėra. Iš tiesų ši direktyva pagal jos 1 straipsnio 6 dalį neturi poveikio su darbo teise susijusiems klausimams. Žr. Teisingumo Teisme nagrinėjamą bylą Čepelnik, C‑33/17, dėl darbo teisei taikomos išimties.
(
6
)	Direktyvos 96/71 13 konstatuojamoji dalis.
(
7
)	1990 m. kovo 27 d. Sprendimo Rush Portuguesa, C‑113/89, EU:C:1990:142, 16 punktas ir 2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 30 ir 31 punktai. Šiuo klausimu taip pat žr. 2015 m. birželio 18 d. Sprendimo Martin Meat, C‑586/13, EU:C:2015:405, 28 punktą.
(
8
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 35 punktas.
(
9
)	Klausimas, ar Danieli veiklai Austrijoje (vielos valcavimo gamyklos statyba, kuriai reikalingi jos statybai pasamdytų darbuotojų gebėjimai aukštųjų technologijų srityje) taikoma 12 dalis, dėl kurio buvo per posėdį ilgokai diskutavo, be kita ko, Danieli, yra reikšmingas tik tuo atveju, jeigu pagrindinėje byloje nagrinėjama sistema būtų laikoma komandiravimu, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 96/71 1 straipsnio 3 dalies a punktą.
(
10
)	Iš Direktyvos 96/71 aiškinamojo memorandumo (Pasiūlymas dėl Tarybos direktyvos dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje, COM(91) 231 final, p. 14) matyti, kad, priešingai 1 straipsnio 3 dalies a ir c punktams, 1 straipsnio 3 dalies b punktu siekiama užtikrinti, kad įmonės negalėtų išvengti direktyvos taikymo. Tai daroma į direktyvos taikymo sritį įtraukiant vadinamąjį judumą grupės viduje. Kalbant konkrečiau, kaip yra aiškinama literatūroje, šia nuostata siekiama neleisti įmonei įsteigti dukterinės bendrovės kitoje valstybėje narėje vien tam, kad į ją perkeltų kai kuriuos savo darbuotojus laikinoms užduotims atlikti ir taip išvengtų direktyvos taikymo. Žr. C. Barnard „EC Employment Law“, 4‑asis leidimas, Oxford University Press, Oksfordas, 2012, p. 218. Taip pat žr. 2015 m. vasario 12 d. Sprendimo Sähköalojenammattiliitto, C‑396/13, EU:C:2015:86, 3 ir 11–13 punktus.
(
11
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimas Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64.
(
12
)	Ten pat, 51 punktas.
(
13
)	2015 m. birželio 18 d. Sprendimas Martin Meat, C‑586/13, EU:C:2015:405.
(
14
)	Ten pat, 35 ir paskesni punktai.
(
15
)	Be to, kaip konstatavo Teisingumo Teismas, taikant 1 straipsnio 3 dalies c punktą paslauga, t. y. darbuotojų suteikimas, yra teikiama už atlygį. Šio atlygio forma, aišku, gali būti įvairi ir priklauso, pavyzdžiui, nuo paslaugų teikėjo ir įmonės naudotojos santykių.
(
16
)	Visų pirma Direktyvos 96/71 3 straipsnis.
(
17
)	Direktyvos 96/71 4 konstatuojamoji dalis.
(
18
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 39 punktas.
(
19
)	1990 m. kovo 27 d. Sprendimas Rush Portuguesa, C‑113/89, EU:C:1990:142.
(
20
)	Žr., pvz., 1981 m. gruodžio 17 d. Sprendimo Webb, 279/80, EU:C:1981:314, 9 punktą; 2011 m. vasario 10 d. Sprendimą Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 27 punktą ir 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 37 punktą.
(
21
)	1990 m. kovo 27 d. Sprendimo Rush Portuguesa, C‑113/89, EU:C:1990:142, 16 punktas.
(
22
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimas Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64.
(
23
)	Ten pat, 31 punktas.
(
24
)	Aktas dėl Čekijos Respublikos, Estijos Respublikos, Kipro Respublikos, Latvijos Respublikos, Lietuvos Respublikos, Vengrijos Respublikos, Maltos Respublikos, Lenkijos Respublikos, Slovėnijos Respublikos ir Slovakijos Respublikos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL L 236, 2003, p. 33).
(
25
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 40 ir 41 punktai.
(
26
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 34 punktas.
(
27
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 35 punktas.
(
28
)	2011 m. vasario 10 d. Sprendimo Vicoplus ir kt., C‑307/09–C‑309/09, EU:C:2011:64, 31 punktas.
(
29
)	1982 m. vasario 10 d. Sprendimo Transporoute et travaux, 76/81, EU:C:1982:49, 14 punktas ir 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑154/89, EU:C:1991:76, 9 punktas.
(
30
)	1980 m. kovo 18 d. Sprendimo Debauve ir kt., 52/79, EU:C:1980:83, 9 punktas ir 1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑154/89, EU:C:1991:76, 9 punktas.
(
31
)	1991 m. vasario 26 d. Sprendimo Komisija / Prancūzija, C‑154/89, EU:C:1991:76, 10 punktas.
(
32
)	1993 m. liepos 1 d. Sprendimo Hubbard, C‑20/92, EU:C:1993:280, 12 punktas. Šiuo klausimu taip pat žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo Laval un Partneri, C‑341/05, EU:C:2007:809, 114 punktą.
(
33
)	Generalinio advokato Y. Bot išvados byloje Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:312, 66–78 punktai, susiję su tuo, kas gali remtis SESV 56 straipsniu.
(
34
)	1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo Vander Elst, C‑43/93, EU:C:1994:310, 15 punktas.
(
35
)	Visų pirma žr. 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas, C‑445/03, EU:C:2004:655, 30 ir 41 punktus.
(
36
)	2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 48 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
37
)	2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas, C‑445/03, EU:C:2004:655, 50 punktas; 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑244/04, EU:C:2006:49, 64 punktas; 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija / Austrija, C‑168/04, EU:C:2006:595, 68 punktas ir 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 58–60 punktai.
(
38
)	2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
39
)	Ten pat, 52 ir 57 punktai ir nurodyta jurisprudencija.
(
40
)	Ten pat, 53 punktas ir nurodyta jurisprudencija.
(
41
)	Ten pat, 56 punktas.
(
42
)	Generalinio advokato Y. Bot išvados byloje Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:312, 118 punktas.
(
43
)	2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 57 punktas.
(
44
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Komisija / Liuksemburgas, C‑445/03, EU:C:2004:655, 46 punktą; 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo Komisija / Vokietija, C‑244/04, EU:C:2006:49, 41 punktą; 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Komisija / Austrija, C‑168/04, EU:C:2006:595, 57 punktą ir 2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 57 punktą.