62005CC0393
GENERALINĖS ADVOKATĖS
ELEANOR SHARPSTON IŠVADA,
pateikta 2007 m. liepos 12 d. (
1
)
Byla C-393/05
Europos Bendrijų Komisija
prieš
Austrijos Respubliką
„Reglamentas (EEB) Nr. 2092/91 — Ekologinė žemės ūkio produktų gamyba — Privačios kontrolės įstaigos — Reikalavimas turėti padalinį arba nuolatinę infrastruktūrą paslaugų teikimo valstybėje narėje — Pateisinimai — Dalyvavimas vykdant viešosios valdžios funkcijas — EB 55 straipsnis — Vartotojų apsauga“
1.
Šiose lygiagrečiai sprendžiamose bylose pagal EB 226 straipsnį Komisija tvirtina, jog Austrija ir Vokietija pažeidė įsipareigojimus užtikrinti laisvę teikti paslaugas, numatydamos reikalavimą privačioms įstaigoms, patvirtintoms kitoje valstybėje narėje teikti kontrolės paslaugas ekologinio žemės ūkio srityje, turėti bent nuolatinį padalinį atitinkamai Austrijos ar Vokietijos teritorijoje, kad čia galėtų teikti tokias pačias paslaugas.
2.
Bylos yra susijusios su tuo, koks gali būti Bendrijos derinimo lygis tokios kontrolės srityje, bei su galimu apribojimo teikti kontrolės paslaugas pateisinimu remiantis tuo, kad paslaugos yra susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu arba kad apribojimas yra susijęs su privalomuoju bendrojo intereso pagrindu dėl vartotojų apsaugos.
Bendrijos teisė
EB sutartis
3.
EB 49 straipsnis uždraudžia laisvės teikti paslaugas apribojimus, taikomus valstybių narių nacionaliniams subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektas yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.
4.
Remiantis EB 55 straipsniu, EB 45 straipsnis taikomas EB 49 straipsnyje nustatytai laisvei teikti paslaugas. 45 straipsnio pirmoje dalyje numatyta:
„Veiklai, kuri bet kurioje valstybėje yra susijusi, nors ir laikinai, su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, šio skyriaus nuostatos netaikomos.“
Reglamentas Nr. 2092/91
5.
Reglamente Nr. 2092/91 (
2
) nustatomos Bendrijos taisyklės dėl ekologiškų žemės ūkio ir maisto produktų gamybos, ženklinimo etiketėmis ir patikrinimo.
6.
Preambulėje paaiškinama visų pirma tai, jog turėtų būti nustatytos pagrindinės taisyklės, skirtos ekologiniam žemės ūkiui apsaugoti, sąžiningai konkurencijai tarp gamintojų užtikrinti, ekologiškų produktų rinkai labiau išskirti ir vartotojų pasitikėjimui šiais produktais padidinti (
3
) bei tam, kad gamintojų ir pirkėjų labui turėtų būti nustatytos būtiniausios taisyklės (
4
). Preambulėje taip pat numatyta, jog visi ūkio subjektai ir visas gamybos ir pardavimo procesas turėtų būti nuolat tikrinami, o kontrolė turi atitikti būtiniausius Bendrijos reikalavimus ir būti atliekama paskirtų kontrolės institucijų ir (arba) patvirtintų bei prižiūrimų įstaigų (
5
).
7.
Reglamento 1, 2 ir 4 straipsniuose vardijami produktai, kuriems taikomas reglamentas, nuorodos į ekologinę gamybą ir apibrėžiamos įvairios sąvokos. 3 straipsnyje įtvirtinta, jog reglamentas taikomas nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų arba Bendrijos teisei neprieštaraujančių nacionalinių nuostatų. 5 straipsnyje nustatomos sąlygos, kada produkto etiketėje ir reklamoje gali būti nuoroda į ekologinę gamybą, o 6 straipsnyje pateikiamos gamybos taisyklės (plačiau apibrėžiamas I priede), kurias apima sąvoka „ekologinės gamybos būdas“.
8.
8 ir 9 straipsniai susiję su kontrolės sistema. Konkrečiai 9 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės sukuria kontrolės sistemą, vykdomą vienos arba daugiau jų paskirtų valstybės kontrolės institucijų ir (arba) jos įgaliotų privačių įstaigų <…>
<…>
3.   Kontrolės sistema turi apimti bent III priede nurodytas atsargumo ir kontrolės priemones.
4.   Taikydamos privačių įstaigų kontrolės sistemą, valstybės narės paskiria instituciją, atsakingą už tokių privačių įstaigų patvirtinimą ir priežiūrą.
5.   Patvirtinant privačią kontrolės įstaigą, atsižvelgiama į tokius dalykus:
a)
standartus atitinkančias patikrinimo procedūras, numatančias detalias tikrinimo ir atsargumo priemones, kurias šį įstaiga įsipareigoja taikyti ūkio subjektams, kurie yra tikrinami;
b)
nuobaudas, kurias įstaiga ketina taikyti, radus neatitikimų ir (arba) pažeidimų;
c)
turimus atitinkamus išteklius, kaip antai kvalifikuotas personalas, administracinės ir techninės priemonės, patirtis tikrinimo srityje ir patikimumas;
d)
kontrolės įstaigos objektyvumą ūkio subjektų, kuriuos ji tikrina, atžvilgiu.
6.   Patvirtinus privačią kontrolės įstaigą, kompetentinga institucija:
a)
užtikrina, kad kontrolės įstaigos vykdomas tikrinimas yra objektyvus;
b)
tikrina kontrolės sistemos efektyvumą;
c)
atkreipia dėmesį į visus neatitikimus ir (arba) pažeidimus ir taikomas nuobaudas;
d)
atšaukia kontrolės įstaigos patvirtinimą, jeigu ji netenkina a ir b punktų reikalavimų arba neatitinka 5 dalyje išvardytų kriterijų, arba 7, 8, 9 ir 11 dalyse nurodytų reikalavimų.
<…>
7.   Kontrolės institucijos ir patvirtintos kontrolės įstaigos, nurodytos 1 dalyje:
a)
užtikrina, kad bent III priede nurodytos kontrolės ir atsargumo priemonės būtų taikomos jų kontroliuojamiems asmenims patikrinti;
<…>
8.   Patvirtintos kontrolės įstaigos:
a)
sudaro kompetentingai institucijai reikiamas sąlygas patikrinimo tikslais nekliudomai lankytis savo administracinėse ir gamybinėse patalpose ir suteikia bet kokią informaciją bei pagalbą, kurių reikia kompetentingai institucijai tam, kad ji įvykdytų įsipareigojimus pagal šį reglamentą;
b)
iki kiekvienų metų sausio 31 d. pateikia valstybės narės kompetentingai institucijai ūkio subjektų, patikrintų iki praėjusių metų gruodžio 31 d., sąrašą, taip pat trumpą metinę ataskaitą.
9.   Kontrolės institucijos ir kontrolės įstaigos, nurodytos 1 dalyje:
a)
jeigu rasta 5, 6 ir 7 straipsnių nuostatų arba III priede išvardytų reikalavimų pažeidimų, užtikrina, kad <…> būtų nuimtos 2 straipsnyje nurodytos nuorodos apie ekologiškos žemės ūkio produkcijos gamybos reikalavimus;
b)
jeigu rasta akivaizdžių pažeidimų arba pažeidimų, kurie sukelia ilgalaikes pasekmes, uždraudžia atitinkamam ūkio subjektui parduoti produktus su ekologiškų produktų ženklu tam tikrą laikotarpį, kurį nustato kontrolės įstaiga kartu su valstybės narės kompetentinga institucija.
<…>
11.   Nuo 1998 m. sausio 1 d. nepažeidžiant 5 ir 6 straipsnio dalių nuostatų patvirtintos kontrolės įstaigos turi atitikti reikalavimus, nustatytus 1989 m. birželio 26 d. standarto EN 45011 (
6
) sąlygose.
<…>” (Pataisytas vertimas)
9.
10 straipsnyje numatomas nuorodos ir (arba) identifikavimo ženklo pateikimas ant produktų, kuriems taikoma kontrolės sistema, etikečių. Šiuo atžvilgiu 10 straipsnio 3 dalyje kontrolės įstaigoms įtvirtinamos tokios pačios vykdomosios pareigos kaip ir nurodytosios to paties reglamento 9 straipsnio 9 dalyje.
10.
10a straipsnyje, reglamentuojančiame bendrąsias vykdymo priemones, numatoma:
„1.   Jei valstybė narė randa neatitikimų arba pažeidimų, susijusių su šio reglamento taikymu, kitos valstybės narės produkte, turinčiame 2 straipsnyje ir (arba) V priede nurodytų nuorodų, ji apie tai informuoja valstybę narę, kuri paskyrė kontrolės instituciją arba patvirtino kontrolės įstaigą, ir Komisiją.
2.   Valstybės narės imasi visų priemonių ir veiksmų, kurių reikia užkirsti apgaulingam 2 straipsnyje ir (arba) V priede nurodytų nuorodų naudojimui.“
11.
III priede patikslinami būtiniausi kontrolės reikalavimai ir atsargumo priemonės pagal šio reglamento 8 ir 9 straipsniuose nurodytą kontrolės sistemą. V priede įvairiomis kalbomis vardijamos nuorodos ir identifikavimo ženklai, kurie gali būti naudojami ženklinant etiketėmis.
12.
Remdamosi reglamento 9 straipsnio 1 dalimi, tiek Austrija, tiek Vokietija pasirinko sukurti privačių įstaigų vykdomą kontrolės sistemą.
Austrijos teisė
13.
Galiojantys teisės aktai nenumato reikalavimo, kad privačios kontrolės įstaigos turi būti įsteigtos Austrijoje tam, kad galėtų čia vykdyti savo veiklą. Tačiau pripažįstama, jog Austrijos valdžios institucijos, kad tokios įstaigos būtų patvirtintos, iš tiesų reikalauja, kad veiktų bent filialas, turintis būtinų žmogiškųjų išteklių, administracinių ir techninių priemonių (
7
).
14.
Atsakydama į Teisingumo Teismo rašytinius klausimus, Austrija nurodė, jog kompetentinga institucija reglamento 9 straipsnio prasme yra atitinkamų federalinių žemių gubernatoriai. Jie įgalioti patenkinti ar atmesti potencialių privačių kontrolės įstaigų patvirtinimo prašymus ir atsako už ataskaitų pateikimo tvarkos laikymąsi bei už patvirtintų kontrolės įstaigų veiklos priežiūrą. Jie taip pat turi teisę atšaukti patvirtinimą.
15.
Patvirtintos privačios kontrolės įstaigos neturi galios skirti nuobaudų ar jas vykdyti. Jos tiesiog gali teikti rekomendacijas federalinių žemių gubernatoriams. Tačiau jos turi teisę daryti individualias reglamente numatytas išimtis (prižiūrint federalinių žemių gubernatoriams).
Vokietijos teisė
16.
Pagal Vokietijos federacinę sistemą reglamento įgyvendinimas yra kiekvienos federalinės žemės reikalas. 1994 m. federalinės žemės sudaryta ad hoc darbo grupė (Arbeitsgemeinschaft) parengė gaires, skirtas vieningam kontrolės sistemos taikymui skatinti. Nors gairės turėjo būti rekomendacinio pobūdžio, tačiau federalinės žemės iš dalies jas pakeitė į privalomas administracines nuostatas (
8
).
17.
Pagal gairių 1 ir 2 punktus įvairių federalinių žemių kompetentingos institucijos patvirtina ir prižiūri privačias įstaigas, kurios įpareigotos atlikti patikrinimo procedūras pagal reglamento 9 straipsnį.
18.
2.1 punkte numatyta: (
9
)
„<…> Kontrolės įstaiga gali būti patvirtinta, jei ji turi verslo vietą ES. Kontrolės įstaiga, kuri neturi padalinio nacionalinėje teritorijoje, gali kreiptis dėl patvirtinimo tik tuo atveju, jei yra paskirtas atstovas, kurio gyvenamoji vieta yra (Vokietijoje) <…>
Perduoti (įgaliojimus) kontrolės įstaigoms galima <…>“
19.
2002 m. liepos 10 d. Vokietija priėmė Įstatymą dėl Bendrijos teisės aktų ekologinio žemės ūkio srityje perkėlimo (
10
) (toliau – ÖLG) visų pirma skirtą Reglamentui Nr. 2092/91 įgyvendinti. Pagal ÖLG 15 dalį tam tikros nuostatos įsigaliojo kitą dieną po jo oficialaus paskelbimo, o būtent 2002 m. liepos 16 d., o kitos – 2003 m. balandžio 1 dieną.
20.
Pagal vieną iš bylos aplinkybių metu galiojusia nuostata (
11
), 2 dalies 3 punktą, buvo suteikti įgaliojimai federalinėms žemės visiškai ar iš dalies kontrolės įstaigoms ar kitiems privatinės teisės reglamentuojamiems fiziniams ar juridiniams asmenims perduoti teisę prižiūrėti, kaip gamintojai ir ūkio subjektai laikosi reglamento, arba paskirti juos bendradarbiauti (dalyvauti) vykdant šią užduotį.
21.
Kalbant apie kitas nuostatas, reikėtų pažymėti, jog 3 dalies 1 punkte nustatyta, kad jei federalinė žemė neperdavė priežiūros funkcijos, tai kontrolės įstaigos turi atlikti reglamente numatytą patikrinimą, „jei tik užduotis nėra susijusi su administracinės procedūros vykdymu“, o 4 dalies 1 bei 4 punktai aiškiai ir griežtai perteikia ankstesnių gairių tikslą kaip vieną iš kontrolės įstaigos patvirtinimo sąlygų nustatydami reikalavimą turėti padalinį Vokietijoje.
Byla C-393/05
22.
1999 m. Komisija gavo skundą iš Vokietijoje įsteigtos ir patvirtintos privačios kontrolės įstaigos. Pasirodė, kad iš pradžių įstaiga buvo patvirtinta teikti paslaugas Austrijoje, tačiau patvirtinimas buvo atšauktas, nes ji čia neturėjo padalinio.
23.
Po dviejų prašymų suteikti informaciją 2008 m. lapkričio 8 d. Komisija adresavo Austrijai oficialų pranešimą, nurodydama mananti, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtoms ir patvirtintoms privačioms kontrolės įstaigoms nustatyta sąlyga turėti padalinį ar nuolatinę infrastruktūrą Austrijoje norint joje atlikti tikrinimus, pažeidžia EB 49 straipsnį. Austrija atsakė 2001 m. balandžio 25 d. laišku. 2002 m. spalio 16 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę.
24.
Apsvarsčiusi Austrijos 2002 m. gruodžio 23 d. atsakymą, šį ieškinį Komisija pareiškė 2005 m. lapkričio 4 dieną, prašydama Teisingumo Teismo pripažinti, kad, „nustatydama kitoje valstybėje narėje įsteigtoms ir patvirtintoms privačioms kontrolės įstaigoms ekologinio žemės ūkio srityje sąlygą turėti padalinį ar kitą nuolatinę infrastruktūrą Austrijoje norint čia vykdyti savo veiklą, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį“ ir priteisti iš Austrijos bylinėjimosi išlaidas.
25.
Iš pradžių Austrija pageidavo, kad būtų surengtas posėdis, tačiau vėliau atsiėmė savo prašymą. Todėl posėdis neįvyko.
Byla C-404/05
26.
2008 m. lapkričio 8 d. Komisija adresavo Vokietijai oficialų pranešimą, kuriuo informavo mananti, kad kitoje valstybėje narėje įsteigtoms ir patvirtintoms privačioms kontrolės įstaigoms nustatyta sąlyga turėti padalinį ar kitą nuolatinę infrastruktūrą Vokietijoje norint joje atlikti tikrinimus, pažeidžia EB 49 straipsnį. Vokietija atsakė 2001 m. vasario 19 d. laišku. 2002 m. spalio 16 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę.
27.
Apsvarsčiusi Vokietijos 2003 m. vasario 13 d. atsakymą, šį ieškinį Komisija pareiškė 2005 m. lapkričio 17 d., prašydama Teisingumo Teismo Vokietijos Federacinės Respublikos atžvilgiu priimti tokį patį sprendimą kaip ir Austrijos atveju ir priteisti iš Vokietijos bylinėjimosi išlaidas.
28.
Kadangi niekas nepageidavo pareikšti pastabų žodžiu, posėdis nebuvo surengtas.
Vertinimas
29.
Akivaizdu, jog Austrijoje ir Vokietijoje galiojanti tvarka iš tiesų privačioms kontrolės įstaigoms, įsteigtoms ir patvirtintoms kitoje valstybėje narėje, tačiau neturinčioms padalinio atitinkamai Austrijoje ar Vokietijoje, trukdo teikti reglamente numatytas paslaugas. Komisija tvirtina, jog reikalavimas tokiai įstaigai turėti padalinį priimančioje valstybėje narėje apriboja EB 49 straipsnyje numatytą laisvę teikti paslaugas.
30.
Pirmiausia kyla klausimas dėl reglamentu nustatyto suderinimo lygio. Vokietija įrodinėja, kad reglamente išsamiai suderinama kontrolės sistema ir todėl Sutartyje numatytos pagrindinės laisvės nebėra kriterijus, pagal kurį turi būti vertinamas valstybės narės vidaus teisės teisėtumas. Austrija teigia priešingai, kad reglamente nesuderinti visų privačių kontrolės įstaigų patvirtinimo ir priežiūros aspektai, todėl tiek Sutarties nuostatos dėl laisvės teikti paslaugas, tiek nuostatos, kuriomis leidžiama nukrypti nuo pirmųjų, turi būti taikomos klausimams, kurie nesuderinti reglamente.
31.
Toliau Austrija ir Vokietija iš esmės pateikia du gynybos argumentus:
32.
Pirma, jos teigia, kad privačių kontrolės įstaigų veikla yra susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu EB 45 straipsnio prasme.
33.
Antra (Vokietijos bylos atveju tai tik papildomas argumentas), jos remiasi privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais (
12
), norėdamos pateisinti reikalavimą jų nacionalinėje teritorijoje veikiančioms kontrolės įstaigoms čia taip pat turėti padalinį.
Reglamentu nustatytas suderinimo lygis
34.
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, jei Bendrijos teisė suderina tam tikrą veiklą išsamiai reglamentuodama, tai nacionalinės teisės nuostatos turi būti vertinamos atsižvelgiant į atitinkamas Bendrijos teisės nuostatas, o ne į Sutarties straipsnius (
13
).
35.
Remiantis šiuo principu (pagrįstai) manoma, jog Taryba, tam tikroje srityje numatydama visišką suderinimą, tai daro nepažeisdama Sutartyje numatytų pagrindinių laisvių. Todėl, kai visiškas suderinimas yra pasiektas, valstybės narės nacionalinės teisės suderinamumas tokiais atvejais turi būti vertinamas atsižvelgiant į suderinimo reglamentą, o ne į pačią Sutartį.
36.
Atvirkščiai, kai srityse, nepatenkančiose į suderinimą Bendrijos lygiu, valstybėms narėms lieka teisė nustatyti teisinį reguliavimą, tai darydamos jos privalo nepažeisti Sutartyje numatytų pagrindinių laisvių (
14
). Teisingumo Teismas jau yra taikęs šį principą situacijai, kai Bendrijos teisės aktai suderino tam tikrus kontrolės sistemos aspektus, tačiau ne kontrolės įstaigos padalinio vietą, nustatydamas, jog EB 49 straipsnis pažeidžiamas tada, kai valstybė narė reikalauja, jog įmonė būtų įsisteigusi jos teritorijoje tam, kad būtų patvirtinta kaip kontrolės įstaiga (
15
).
37.
Šioje byloje akivaizdu, jog kontrolės veikla nėra išsamiai suderinta (
16
).
38.
Terminų „būtiniausios“ ir „pagrindinės“ (Pataisytas vertimas) vartojimas preambulėje jau leidžia suprasti, kad suderinimas yra neišsamus. Lygiai taip pat 9 straipsnio 3 dalyje ir 7 dalies a punkte minima garantija, kad taikomos „bent“ III priede nurodytos kontrolės ir atsargumo priemonės.
39.
Tačiau visų svarbiausia, atsižvelgiant į reglamentuojamą sritį, yra tai, kad 3 straipsnyje aiškiai nurodoma, jog reglamentas taikomas „nepažeidžiant kitų Bendrijos nuostatų arba Bendrijos teisei neprieštaraujančių nacionalinių nuostatų“.
40.
Reglamente nėra nuostatų dėl vienoje valstybėje narėje įsteigtos ir patvirtintos privačios įstaigos paslaugų teikimo kitoje valstybėje narėje. Manau, 3 straipsnio negalima suprasti kaip panaikinančio EB 49 straipsnio taikymą tokioms paslaugoms. Todėl Austrijos ir Vokietijos nustatytas reikalavimas, kad kontrolės įstaigos turėtų padalinį atitinkamose nacionalinėse teritorijose, mano manymu, turi būti vertinamas pagal minėtą straipsnį ir atsižvelgiant į iš Sutarties ar Teisingumo Teismo praktikos išplaukiančius pateisinimus, leidžiančius nuo jo nukrypti.
Reglamento sukelta problema
41.
Atsižvelgiant į tai, kad reglamentas neapima tarpvalstybinių paslaugų teikimo, būtų naudinga įvertinti teisinę padėtį.
42.
Reglamente Nr. 2092/91 nustatomi tam tikri būtiniausi reikalavimai produkcijai su Bendrijos nuoroda arba ženklu, patvirtinančiais ekologinės produktų gamybos būdą. Jis reikalauja, kad valstybės narės sukurtų produkcijos priežiūros ir jos ženklinimo etiketėmis sistemą. Valstybių narių pasirinkimu tokia sistema gali būti patikėta vienai ar kelioms valstybės kontrolės institucijoms ir (arba) privačioms kontrolės įstaigoms, kurias patvirtina ir prižiūri valstybės valdžios institucijos. Kontrolės sistema privalo savaime užtikrinti tam tikrų būtiniausių priemonių taikymą.
43.
Tais atvejais, kai valstybės narės pasirinko patikėti kontrolę tik vienai ar kelioms valstybės institucijoms, nekyla klausimo dėl tarpvalstybinių paslaugų teikimo. Priėmus tokį sprendimą, privačios įstaigos neturi kompetencijos šiose valstybėse narėse atlikti tikrinimą, nesvarbu, kokia jų kilmė ir kur jos turi vieną ar kelis padalinius. Valstybės valdžios institucijos vien dėl savo pobūdžio negali atlikti tikrinimų už nacionalinės teritorijos ribų.
44.
Tuo atveju, kai vienoje valstybėje narėje patvirtinta privati kontrolės įstaiga nori teikti paslaugas kitoje valstybėje narėje, kuri pasirinkusi tikrinimą patikėti privačioms įstaigoms, reglamente nenumatoma jokių taisyklių ir nepateikiama jokių gairių. Iš esmės tokios įstaigos turi turėti bent jau teisę teikti paslaugas pagal EB 49 straipsnį, išskyrus šios teisės apribojimus, kurie leidžiami remiantis Sutartimi arba Teisingumo Teismo praktika.
45.
Tačiau kyla praktinių sunkumų ir suprantama, kad valstybės narės siekia juos išspręsti.
46.
Patvirtintos kontrolės įstaigos privalo, be kita ko, leisti priežiūros institucijai lankytis administracinėse ir gamybinėse patalpose (reglamento 9 straipsnio 8 dalis). Priežiūros institucija privalo, be kita ko, užtikrinti, kad atliekamas tikrinimas būtų objektyvus, ir tikrinti, ar jis efektyvus (9 straipsnio 6 dalis).
47.
Laikantis šių pareigų, kyla klausimas, kaip yra tais atvejais, kai priežiūros institucija ir kontrolės įstaiga yra skirtingose valstybėse narėse. Ar priežiūros institucija gali patikrinti savo teritorijoje atliktus kitos valstybės narės patvirtintos įstaigos tikrinimus? Ar ji turi teisę reikalauti patekti į kontrolės įstaigos administracines ir gamybines patalpas, esančias kitoje valstybėje narėje, tiek jei ji pati patvirtino įstaigą, tiek jei įstaiga patvirtinta kitoje valstybėje narėje? Ar ji gali patikrinti tikrinimus, kuriuos kitoje valstybėje narėje atliko jos patvirtinta įstaiga? Ar yra grėsmė, jog kontrolės įstaiga išvengs paslaugų, kurias ji teikia kitoje valstybėje narėje, nei ji patvirtinta, priežiūros?
48.
Austrija ir Vokietija, abi pasirinkusios patvirtintų privačių įstaigų vykdomą kontrolės sistemą, į šiuos klausimus atsakė numatydamos reikalavimą turėti nuolatinį padalinį (arba Vokietijos atveju – bent jau pagal gaires – atstovybę, kuri gali būti prilyginama padaliniui (
17
)) jų teritorijoje kaip būtiną sąlygą patvirtinimui teikti čia kontrolės paslaugas.
49.
Tačiau, rodos, įmanoma (ir proporcinga) bet kokius galimus sunkumus išspręsti bendradarbiaujant valstybių narių institucijoms. Nustatyti tokias priemones nėra Teisingumo Teismo užduotis, tai padaryti turi Bendrijos teisės aktų leidėjas, tačiau ikiteisminės stadijos metu abiejose bylose Komisija pažymėjo galimybę tokiais atvejais taikyti sutrumpintą leidimo išdavimo procedūrą (
18
).
50.
Todėl Austrijoje ir Vokietijoje nustatytas bendro pobūdžio reikalavimas pažeidžia EB 49 straipsnį, nebent jis yra pateisinamas leistinais pagrindais. Austrija ir Vokietija pateikia du tokius pagrindus.
Viešosios valdžios funkcijų vykdymas
51.
Remiantis EB 45 straipsniu (skaitant kartu su EB 55 straipsniu), EB 49 straipsnis nėra taikomas veiklai, kuri konkrečioje valstybėje narėje yra susijusi, nors ir laikinai, su viešosios valdžios funkcijų vykdymu.
52.
Kaip nuo Sutartimi užtikrinamos pagrindinės laisvės leidžiančią nukrypti nuostatą EB 45 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jo taikymo sritis turi būti apribota tuo, kas yra būtina siekiant apsaugoti interesus, kuriuos ši nuostata leidžia saugoti valstybėms narėms (
19
). Todėl ši nuostata apima tik veiklą, kuri savaime reiškia tiesioginį ir konkretų dalyvavimą vykdant viešosios valdžios funkcijas (
20
), o tai reiškia, kad į ją neįeina tik papildomos ar parengiamosios funkcijos, palyginti su tomis, kurias atlieka subjektas, vykdantis viešosios valdžios funkcijas ir turintis galutinio sprendimo teisę (
21
). Teisingumo Teismas, norėdamas nustatyti, ar veikla yra susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu pagal 45 straipsnį, vertina, ar asmens arba ūkio subjekto, užsiimančių ta veikla, priimami sprendimai yra privalomi (
22
).
53.
Nagrinėjamoje byloje patvirtintas kontrolės įstaigas prižiūri ir kontroliuoja kilmės valstybės narės kompetentinga institucija. Privačios kontrolės įstaigos savarankiškai atlieka reglamente numatytus būtinus tikrinimus. Ūkio subjektams už pažeidimus jos gali taikyti sankcijas, įskaitant numatytąsias 9 straipsnio 9 dalyje ir 10 straipsnio 3 dalyje. Kaip pažymi Vokietija, jos taip pat gali padaryti tam tikrų išimčių.
54.
Kaip minėta, reglamente nustatoma sistema, pagal kurią iš esmės kontrolės įstaigos veikia produktų sertifikavimo srityje prižiūrimos kompetentingos institucijos (
23
). Su EB 45 straipsniu susijusioje Teisingumo Teismo praktikoje, mano manymu, naudinga analogija yra sprendimas Thijssen (
24
) byloje dėl draudimo įmonių auditorių atliekamų pareigų. Toje byloje auditorius patvirtindavo ir prižiūrėdavo viešoji institucija – Belgijos draudimo inspekcija (Belgian Insurance Inspectorate). Draudimo įmonė buvo įpareigota paskirti patvirtintą auditorių, kurio pareigos, be kita ko, buvo teikti ataskaitas apie įmonę inspekcijai ir ją informuoti apie pažeidimus bei kitas aplinkybes, dėl kurių gali kilti grėsmė įmonės finansinei padėčiai. Auditorius turėjo teisę iki aštuonių dienų sustabdyti sprendimo, dėl kurio gali būti padarytas pažeidimas, vykdymą (
25
).
55.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad auditoriaus pareigos buvo tik papildomos ir parengiamosios inspekcijos funkcijų atžvilgiu, nes inspekcija priimdavo galutinius sprendimus. Todėl auditoriaus pareigos nebuvo tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu. Tas pats pasakytina ir dėl laikino veto teisės, nes galutinį sprendimą priima inspekcija, kurios nevaržo auditoriaus veto (
26
).
56.
Tuo remiantis, reglamente savaime nei nenumatoma, nei nurodoma, kad patvirtintų kontrolės įstaigų atliekamos pareigos yra susijusios su viešosios valdžios funkcijų vykdymu, kaip jos yra aiškinamos Teisingumo Teismo.
57.
Kokiu būdu reglamentas realiai buvo įgyvendintas abiejose valstybėse narėse?
58.
Atrodo, kad Vokietijoje praktika skiriasi kiekvienoje federalinėje žemėje. Kai kurios federalinės žemės pasirinko suteikti įgaliojimus privačioms kontrolės įstaigoms arba paskirti jas kartu dalyvauti vykdant šias funkcijas. Kitose federalinėse žemėse privačios kontrolės įstaigos veikia tik privatinės teisės srityje. Tačiau visais atvejais kontrolės įstaigos yra pavaldžios atitinkamai kompetentingai institucijai.
59.
Kontrolės įstaigų kompetencija skirti sankcijas labai skiriasi kiekvienoje federalinėje žemėje. Kai kuriose žemėse šios įstaigos savo iniciatyva arba kartu su kompetentinga institucija gali skirti tam tikras arba visas reglamento 9 straipsnio 9 dalyje ir 10 straipsnio 3 dalyje numatytas priemones. Kitais atvejais priemones skiria federalinės žemės institucijos. Kai įgaliojimai yra suteikti, kompetencija yra administracinė. Tačiau taip pat priemonės gali būti numatytos kontrolės įstaigų ir gamintojų sudarytose sutartyse ir dėl to patekti į privatinės teisės taikymo sritį. Teisė vykdyti sankcijas (o taip pat ir bausti už tam tikrus pažeidimus) yra, išskyrus kelias išimtis, palikta kompetentingoms institucijoms.
60.
Austrijos pozicija yra paprastesnė. Federalinių žemių gubernatoriai yra atsakingi už privačių kontrolės įstaigų priežiūrą bei patvirtinimą ir skiria sankcijas, atsižvelgdami (neprivalomai) į kontrolės įstaigų siūlymus.
61.
Daugiausia, ką privati kontrolės įstaiga atlieka viešosios valdžios srityje, – išduoda sertifikatus. Mano manymu, tokia veikla nėra susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu EB 45 straipsnio prasme (
27
).
62.
Be to, šiose bylose nėra nieko, kas leistų teigti, kad visiškas apribojimas teikti tarpvalstybines privačios kontrolės paslaugas priimančioje valstybėje narėje, kuri yra pasirinkusi, kad kontrolės paslaugas atliktų patvirtintos ir jos teritorijoje įsisteigusios kontrolės įstaigos, „tikrai būtinas“ siekiant išsaugoti atitinkamų valstybių narių interesus (
28
).
63.
Reglamente nedraudžiama valstybėms narėms perduoti administracinių įgaliojimus kontrolės įstaigoms. Todėl Austrija ir Vokietija tai gali daryti, tačiau tokiu atveju jos privalo neapriboti pagrindinių laisvių.
64.
Austrija daugiausia remiasi sprendimu byloje Van Schaik (
29
) (kuri susijusi su automobilių kontrolės sertifikatų išdavimu). Generalinis advokatas F. G. Jacobs nemanė, kad tokia veikla yra susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu (
30
). Teisingumo Teismas nusprendė, kad „Nyderlandų suteiktas pripažinimas <…> kitoje valstybėje narėje įsteigtiems autoservisams yra susijęs su valstybės valdžios galių išplėtimu už nacionalinės teritorijos ribų ir todėl nepatenka į Sutarties (49) straipsnio taikymo sritį“ (
31
).
65.
Tačiau nėra aišku, ar viešosios valdžios funkcijų vykdymas, kuriuo rėmėsi Teisingumo Teismas minėtoje byloje, buvo susijęs su Nyderlandų kitose valstybėse įsteigtų autoservisų pripažinimu ar konkrečiai su automobilių sertifikavimu. Jei tai buvo pastarasis atvejis, tuomet keista, kad Teisingumo Teismas nemotyvavo tokios savo išvados (net nepaminėjo dabartinio EB 45 straipsnio), visų pirma atsižvelgiant į tai, kaip griežtai savo praktikoje jis aiškina šią išimtį ir, antra, į priešingą generalinio advokato požiūrį. Todėl, mano nuomone, sprendimas byloje Van Schaik negali padėti priimant sprendimą šiose bylose.
66.
Iš to darau išvadą, jog patvirtintų privačių kontrolės įstaigų veikla nėra susijusi su viešosios valdžios funkcijų vykdymu EB 45 straipsnio prasme.
Privalomieji bendrojo intereso pagrindai
67.
Kaip alternatyvą 45 straipsnio išimčiai abi valstybės narės nurodo vartotojų apsaugą kaip privalomąjį bendrojo intereso pagrindą. Jos mano, kad reikalavimas privačiai kontrolės įstaigai įsisteigti nacionalinėje teritorijoje yra proporcingas siekiamam tikslui įgyvendinti, t. y. užtikrinti objektyvią ir aukšto lygio priežiūrą. Priežiūros institucijos pareigos pagal reglamento 9 straipsnio 6 dalį yra tęstinio pobūdžio. Jos gali būti tinkamai atliktos tik tuo atveju, jei kontrolės įstaigos yra toje pačioje valstybėje kaip ir kompetentinga institucija. 10a straipsnyje numatytа procedūrа, pagal kurią kitos valstybės narės ir Komisija informuojamos apie produkto neatitikimus, negali būti pagal analogiją taikoma ir kontrolės įstaigoms. Kontrolės įstaigos įsipareigoja atlikti kitokius uždavinius, remdamosi jų kilmės valstybių narių paskirtomis pareigomis. Todėl priežiūros lygis taip pat skiriasi. Komisijos pasiūlyta supaprastinta patvirtinimo procedūra šiuo atveju būtų neveiksminga.
68.
Remiantis Teisingumo Teismo praktika, privalomieji bendrojo intereso pagrindai gali pateisinti nacionaline priemone nustatytą laisvės teikti paslaugas apribojimą, jei tas interesas dar nesaugomas Bendrijos suderinimo priemonėmis (
32
) arba paslaugų teikėjo kilmės valstybės narės teisės normomis (
33
). Tačiau toks apribojimas turėtų būti taikomas visiems asmenims ir įmonėms, užsiimantiems veikla toje valstybėje narėje, ir būtų pateisinamas tik tuo atveju, jei jis būtinas interesų, kuriuos juo siekiama užtikrinti, apsaugai ir jei šio tikslo negalima pasiekti mažiau ribojančiomis priemonėmis (
34
).
69.
Vartotojų apsauga gali sudaryti privalomąjį bendrojo intereso pagrindą (
35
), o reikalavimas įsisteigti tiek Austrijoje, tiek Vokietijoje yra taikomas visoms privačioms kontrolės įstaigoms, siekiančioms teikti paslaugas.
70.
Nors reglamente išsamiai nesuderinama ekologinio žemės ūkio sritis (
36
), jame pateikiami suderinti kriterijai, pagal kuriuos priežiūra atitinka tuos pačius būtiniausius standartus visoje Bendrijoje. Todėl, jei kontrolės įstaiga yra įsteigta kitoje valstybėj narėje, kurioje jos administracinės ir gamybinės patalpos yra prižiūrimos kompetentingos nacionalinės institucijos, to pakanka atsisakyti nereikalingos tokios pat priežiūros Austrijoje ar Vokietijoje ir atmesti bet kokį reikalavimo įsisteigti priimančioje valstybėje pateisinimą (
37
).
71.
Mano manymu, valstybių narių atsakovių argumentai dėl privalomųjų bendrojo intereso pagrindų turi būti atmesti.
Komisijos reikalavimai
72.
Galiausiai pereinu prie mažiau svarbaus aspekto.
73.
Abiejose bylose Komisija prašo pripažinti, kad atitinkama valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį, numatydama kitoje valstybėje narėje įsteigtoms ir patvirtintoms privačioms kontrolės įstaigoms reikalavimą turėti bent nuolatinę infrastruktūrą jos teritorijoje, kad galėtų vykdyti čia savo veiklą.
74.
Tačiau, kaip matyti iš šalių pareiškimų, praktika (
38
) yra tokia, kad tiek Austrijoje, tiek Vokietijoje, reikalaujama, jog tokios įstaigos turėtų bent nuolatinę infrastruktūrą nacionalinėje teritorijoje tam, kad būtų joje patvirtintos, ir jos neturi teisės vykdyti veiklos, jei nėra patvirtintos nacionalinių institucijų.
75.
Bylos medžiagos dokumentai atskleidžia sudėtingesnę situaciją nei nurodyta Komisijos reikalavimuose. Kadangi pareiškimuose aprašyta situacija apima ir apibūdintąją Komisijos prašymuose, nėra kliūčių patenkinti Komisijos reikalavimus abiejose bylose. Tačiau šis skirtumas turi reikšmės atkuriamosioms priemonėms, kurių turi imtis valstybės narės.
76.
Iš esmės, jei vienoje valstybėje narėje patvirtintai kontrolės įstaigai turi būti suteikta teisė laisvai teikti paslaugas kitoje valstybėje narėje tinkamai ją prižiūrint, tai antroji valstybė narė turi dvi galimybes. Ji gali pati patvirtinti įstaigą, remdamasi pirminiu patvirtinimu ir pati kontroliuoti įstaigos veiklą savo teritorijoje arba ji gali priimti kontrolės įstaigą be papildomo patvirtinimo ir prižiūrėti jos veiklą bendradarbiaudama su kilmės valstybės narės priežiūros institucija. Nors Teisingumo Teismas neprivalo nurodyti, kaip konkrečiai turi būti elgiamasi, tačiau gaila, kad teisės aktų leidėjas to nepadarė, bet abu minėti atvejai, mano manymu, būtų suderinami su EB 49 straipsniu.
Bylinėjimosi išlaidos
77.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė. Manau, kad reikalavimai turi būti patenkinti abiejose bylose, o Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas tiek iš Vokietijos, tiek iš Austrijos.
Išvada
78.
Todėl Teisingumo Teismui siūlau:
byloje C-393/05
—
pripažinti, kad nustatydama kitoje valstybėje narėje įsteigtoms ir patvirtintoms privačioms kontrolės įstaigoms ekologinio žemės ūkio srityje sąlygą turėti padalinį ar kitą nuolatinę infrastruktūrą Austrijoje norint vykdyti čia savo veiklą, Austrijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį,
—
priteisti iš Austrijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas,
o byloje C-404/05
—
pripažinti, kad nustatydama kitoje valstybėje narėje įsteigtoms ir patvirtintoms privačioms kontrolės įstaigoms ekologinio žemės ūkio srityje sąlygą turėti padalinį ar kitą nuolatinę infrastruktūrą Vokietijoje norint vykdyti čia savo veiklą, Vokietijos Federacinė Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį,
—
priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: anglų.
(
2
)	1991 m. birželio 24 d. Tarybos reglamentas dėl ekologinės žemės ūkio produktų gamybos ir nuorodų apie tokią gamybą ant žemės ūkio ir maisto produktų (OL L 198, 1991, p. 1) su pakeitimais (toliau tekste – reglamentas). Galiojančią konsoliduotą versiją galima rasti http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/site/en/consleg/1991/R/01991R2092-20020323-en.pdf
(
3
)	Žr. penktą konstatuojamąją dalį.
(
4
)	Žr. aštuntą konstatuojamąją dalį.
(
5
)	Žr. 12 ir 13 konstatuojamąsias dalis.
(
6
)	Apimantis reikalavimus produktų sertifikavimo sistemas valdančioms įstaigoms.
(
7
)	Komisija pažymi, kad pagal pateiktą įstatymo projektą yra aiškiai reikalaujama, jog tam, kad būtų patvirtintos, kontrolės įstaigos turi būti įsisteigusios Austrijoje.
(
8
)	Žr. 2002 m. spalio 4 d. Berlyno Biologinio žemės ūkio tyrimų instituto (Forschungsinstitut für biologischen Landbau) galutinės ataskaitos 3.3.1 punktą.
(
9
)	Cituoju 2001 m. balandžio 6 d. redakciją. Komisija savo pranešime remiasi ankstesne kitos numeracijos redakcija.
(
10
)	2002 m. liepos 10 d.Gesetz zur Durchführung der Rechtsakte der Europäischen Gemeinschaft auf dem Gebiet des ökologischen Landbaus – ÖLG (Öko-Landbaugesetz) (BGBl. 2002 I 47, p. 2558).
(
11
)	Bylose pagal EB 226 straipsnį vertinant, ar nacionalinės nuostatos atitinka valstybės narės įsipareigojimus pagal Bendrijos teisę, laikotarpis, į kurį reikia atsižvelgti, yra Komisijos pagrįstoje nuomonėje nurodyto termino pabaiga (žr. neseniai priimtą 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Komisija prieš Nyderlandus, C-50/06, Rink. p. I-4383, 48 punktas). Šioje byloje minėto terminas prasidėjo praėjus dviem mėnesiams nuo 2002 m. spalio 16 d. pagrįstos nuomonės perdavimo.
(
12
)	Teisingumo Teismo praktikoje suformuluotas pateisinimo pagrindas, žr., pvz., 1995 m. lapkričio 30 d. Sprendimą Gebhard (C-55/94, Rink. p. I-4165, 37 punktas).
(
13
)	Žr. 2003 m. sausio 23 d. Sprendimą Komisija prieš Austriją (C-221/00, Rink. p. I-1007, 42 punktas ir jame cituojama teismo praktika).
(
14
)	Žr. 2001 m. vasario 1 d. Sprendimą Mac Quen ir kt. (C-108/96, Rink. p. I-837, 24 punktas ir jame cituojama teismo praktika) ir Sprendimą Gräbner (C-294/00, Rink. p. I-6515, 26 punktas).
(
15
)	2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Komisija prieš Austriją (C-257/05, nepaskelbta Rinkinyje, 18 punktas ir rezoliucinė dalis). Byloje nagrinėtas Bendrijos teisės aktas – 1997 m. gegužės 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/23/EB dėl valstybių narių įstatymų dėl slėginės įrangos suderinimo (OL L 181, 1997, p. 1).
(
16
)	Galima pridurti, kad Komisija pažymėjo, jog Reglamente Nr. 2092/91 nesiremiama EB 45 straipsnio antrąja pastraipa, kurioje numatyta, kad Taryba gali nuspręsti, jog tam tikroms veiklos rūšims šio skyriaus nuostatos netaikomos.
(
17
)	Žr. 1986 m. gruodžio 4 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (205/84, Rink. p. 3755, 21 punktas). Taip pat kitoje srityje žr. 1988 m. birželio 22 d. Antrosios Tarybos direktyvos 88/357/EEB dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su tiesioginiu draudimu, išskyrus gyvybės draudimą, derinimo, apibrėžiančios nuostatas, padedančias veiksmingai naudotis laisve teikti paslaugas, ir iš dalies keičiančios Direktyvą 73/239/EEB (OL L 172, 1988, p. 1), 3 straipsnį.
(
18
)	Pagal siūlomą procedūrą būtų atsižvelgiama į kilmės valstybės narės tinkamai įvertintus aspektus, tačiau priimanti valstybė narė turėtų teisę įsitikinti, jog kontrolės įstaiga: a) turi kvalifikuotą personalą, administracinių ir techninių priemonių tikrinimams jos teritorijoje atlikti ir gali garantuoti patirtį, patikimumą ir objektyvumą; b) tinkamai atlieka tikrinimą pagal 9 straipsnio 6 dalį ir ypač sistemingai ir tinkamai informuoja kompetentingą instituciją apie visus neatitikimus ir pažeidimus; c) tinkamai taiko kontrolės sistemos kriterijus.
(
19
)	1988 m. kovo 15 d. Sprendimas Komisija prieš Graikiją (147/86, Rink. p. 1637, 7 punktas); 1998 m. spalio 29 d. Sprendimas Komisija prieš Ispaniją (C-114/97, Rink. p. I-6717, 34 punktas) ir 2006 m. kovo 30 d. Sprendimas Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C-451/03, Rink. p. I-2941, 45 punktas).
(
20
)	1974 m. birželio 21 d. Sprendimas Reyners (2/74, Rink. p. 631, 45 punktas) ir Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (46 punktas ir jame cituojama teismo praktika).
(
21
)	1993 m. liepos 13 d. Sprendimas Thijssen (C-42/92, Rink. p. I-4047, 22 punktas).
(
22
)	Žr. minėtų sprendimų Reyners 52 ir 53 punktus bei Thijssen 21 punktą; taip pat 1991 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Komisija prieš Graikiją (C-306/89, Rink. p. I-5863, 7 punktas).
(
23
)	Iš tiesų pagal reglamento 9 straipsnio 11 dalį jos turi laikytis standarto EN 45011, kuris apima reikalavimus produktų sertifikavimo sistemas valdančioms įstaigoms.
(
24
)	Sprendimas Thijssen, nurodytas 21 išnašoje.
(
25
)	Ten pat, 11 ir 16–19 punktai. Taip pat žr. posėdžio protokolą.
(
26
)	Ten pat, 21 ir 22 punktai.
(
27
)	Žr. Sprendimą Thijssen, minėtą šios išvados 54 ir 55 punktuose.
(
28
)	Žr. šios išvados 52 punktą.
(
29
)	1994 m. spalio 5 d. Sprendimas (C-55/93, Rink. p. I-4837).
(
30
)	Žr. šios išvados 17 punktą.
(
31
)	Sprendimo 16 punkte.
(
32
)	1991 m. liepos 25 d. Sprendimas Collectieve Antennevoorziening Gouda (C-288/89, Rink. p. I-4007, 12 punktas) ir 15 išnašoje nurodytas 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimas Komisija prieš Austriją, 23 punktas.
(
33
)	1981 m. gruodžio 17 d. Sprendimas Webb (279/80, Rink. p. 3305, 17 punktas); Sprendimas Genhard, nurodytas 12 išnašoje, 38 punktas ir 1997 m. liepos 9 d. Sprendimas Parodi (C-222/95, Rink. p. I-3899, 21 punktas ir jame cituojama teismo praktika).
(
34
)	Minėto sprendimo Collectieve Antennevoorziening Gouda 12 ir 15 punktai bei jame nurodyta teismo praktika ir minėto sprendimo Parodi 21 punktas.
(
35
)	Sprendimas Collectieve Antennevoorziening Gouda, 14 punktas.
(
36
)	Žr. šios išvados 40 punktą.
(
37
)	Pagal analogiją žr. 15 išnašoje nurodytą sprendimą Komisija prieš Austriją, 26–27 punktai, byla susijusi su vandens šildytuvų kontrolės inspektorių laisve teikti paslaugas. Tačiau Reglamentas Nr. 2092/91 skiriasi nuo Bendrijos teisės aktų, nagrinėjamų 1992 m. gegužės 20 d. Sprendime Ramrath (C-106/91, Rink. p. I-3351), kuriuo savo atsiliepime į ieškinį remiasi Austrija. Minėti teisės aktai aiškiai nustato valstybėms narėms reikalavimą vykdyti atitinkamą vertinimą pagal nacionalinę teisę. Žr. Sprendimo Ramrath 34 punktą.
(
38
)	Primintina, kad bent jau nacionalinių taisyklių atitikties vertinimo metu, šios taisyklės buvo iš esmės įtvirtintos administracinėje praktikoje, o ne teisės aktuose.