POSUDEK SOUDNÍHO DVORA č. 1/94 ze dne 15. listopadu 1994„Pravomoc
Společenství uzavřít mezinárodní dohody v oblasti služeb
a ochrany duševního vlastnictví – Postup podle čl. 228
odst. 6 Smlouvy o ES“Žádostí
předloženou na základě čl. 228 odst. 6 Smlouvy o ES
požádala Komise o posudek Soudního dvora ve věci pravomoci
Evropského společenství uzavřít Dohodu o zřízení Světové obchodní
organizace a zejména Všeobecnou dohodu o obchodu službami
(Dohoda GATS) a Dohodu o obchodních aspektech práv
k duševnímu vlastnictví, včetně obchodu padělaným zbožím (Dohoda
TRIPs).ObsahVysvětlení žádostiI –  Dohody vzešlé z Uruguayského kolaII –  Statut Evropských společenství ve WTOIII –  Vyjednávání a podpis Dohody o WTOIV –  Otázky Komise a postupA –  Otázky KomiseB –  PostupV –  K přípustnosti žádostiVI –  K formulaci otázekVII –  Jádro sporuVIII –  Body, ohledně nichž panuje shodaIX –  Mnohostranné dohody o obchodu zbožímX –  Analýza Dohod GATS a TRIPsA –  Dohoda GATS1.  Smysl existence Dohody GATS2.  Podstata Dohody GATS3.  Definice služeb a způsoby dodávky4.  Dvojí „univerzálnost“ Dohody GATS5.  Povaha přijatých závazkůa)  Všeobecné závazkyb)  Specifické závazky6.  Dynamická povaha dohodyB –  Dohoda TRIPs1.  Cíle a smysl existence2.  Působnost a prostředky přijaté pro uskutečnění sledovaných cílů3.  Specifická podstatná ustanovenía)  Autorská práva a práva s nimi souvisejícíb)  Průmyslové vlastnictvíi)  Ochranné známkyii)  Zeměpisná označeníiii)  Průmyslové vzoryiv)  Patentyv)  Konfigurační schémata (topografie) integrovaných obvodůvi)  Ochrana nezveřejněných technických informacívii)  Kontrola protikonkurenčních praktik ve smluvních licencích4.  Specifická procesní ustanovení (prostředky k dodržování práv k duševnímu vlastnictví)a)  Nápravná opatřeníb)  Procesní zárukyXI –  Společná obchodní politika, Dohody GATS a TRIPs: stanoviska účastníků řízeníA –  Dohoda GATSB –  Dohoda TRIPsXII –  Dohody GATS, TRIPs a implicitní pravomociA –  Obecné úvahy o implicitních pravomocíchB –  Dohoda GATS1.  Stanovisko Komisea)  Pokud jde o existenci vnitřních pravomocíi)  K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ESii)  K pravomocím vyvozeným z obecných ustanovení (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)b)  K nutnosti vnější činnosti Společenství2.  Stanoviska účastníků, kteří předložili vyjádřeníi)  K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ESii)
K pravomocím, které by mohly být odvozeny z obecných ustanovení
Smlouvy (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)C –  Dohoda TRIPs1.  Stanovisko Komisea)  Pokud jde o existenci vnitřních pravomocíi)  K pravomocím vyvozeným ze sekundárního právaii)
K pravomocím, které by mohly být odvozeny z obecných ustanovení
Smlouvy (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)b)  K nutnosti vnější činnosti Společenství2.  Stanoviska účastníků, kteří předložili vyjádřeníXIII –  Problém zastoupení některých území závislých na členských státech, která ale nepatří do SpolečenstvíXIV –  Dopad otázky pravomoci na způsoby vyjádření stanovisek v rámci WTOXV –  Otázky rozpočtové a finanční povahyXVI
–  Odpovědi navrhované Komisí, Radou a státy, které
předložily vyjádření, na otázky položené v žádosti o posudekXVII –  Otázky položené Soudním dvorem Komisi, Radě a členským státům a odpovědi poskytnuté na tyto otázkyA –  První otázkaB –  Druhá otázkaC –  Třetí otázkaD –  Čtvrtá otázkaE –  Pátá otázkaF –  Šestá otázkaG –  Sedmá otázkaH –  Osmá otázkaI –  Devátá otázkaJ –  Desátá otázkaK –  Jedenáctá otázkaZAUJETÍ STANOVISKA SOUDNÍHO DVORAI –  ÚvodII –  K přípustnosti žádostiIII –  K formulaci otázek KomiseIV –  K zastoupení některých území závislých na členských státechV –  K otázkám rozpočtové a finanční povahyVI –  K mnohostranným dohodám o obchodu zbožímVII –  K článku 113 Smlouvy o ES, Dohodě GATS a Dohodě TRIPsA –  Dohoda GATSB –  Dohoda TRIPsVIII –  K vnějším implicitním pravomocím Evropského společenství, Dohodě GATS a Dohodě TRIPsA –  Dohoda GATSB –  Dohoda TRIPsIX –  K povinnosti spolupráce mezi členskými státy a orgány Společenství Vysvětlení žádostiI –  Dohody vzešlé z Uruguayského kolaHospodářská
jednání „nejsložitější v celých světových dějinách“ (podle
vyjádření Rady) završilo podepsání Závěrečného aktu, který přebírá
výsledky obchodních mnohostranných jednání Uruguayského kola,
v Marrakeši dne 15. dubna 1994. Tato jednání trvala sedm let:
jejich výchozím bodem bylo ministerské prohlášení z Punta del Este
ze dne 20. září 1986. Zástupci vlád a Evropských společenství,
kteří vyhotovili Závěrečný akt, se dohodli, že by bylo žádoucí, aby
tento akt vstoupil v platnost dne 1. ledna 1995 nebo pokud
možno co nejdříve po tomto datu.Závěrečný
akt obsahuje Dohodu o zřízení Světové obchodní organizace (dále jen
„Dohoda o WTO“). Takto bude vytvořen společný institucionální
rámec pro řízení obchodních vztahů mezi Členy. Tato dohoda neobsahuje
ustanovení podstatného charakteru. Taková ustanovení se nacházejí
v přílohách, které obsahují různé „mnohostranné obchodní dohody“,
které jsou nedílnou součástí Dohody o WTO.V tomto ohledu je možné uvést:–        Mnohostranné dohody o obchodu zbožím včetně Dohody GATT 1994 (příloha 1A);–        Všeobecnou dohodu o obchodu službami (Dohoda GATS, příloha 1B)(1);–        Dohodu
o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví (Dohoda
TRIPs, příloha 1C) (2);–        Ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů (příloha 2);–        Mechanismus přezkoumávání obchodní politiky (příloha 3).Dohoda
o WTO a její přílohy tvoří jednotný „balík“. Stát, který se
chce stát Členem WTO, musí přijmout všechny mnohostranné dohody sjednané
v rámci Uruguayského kola. Řízení při řešení sporů platí pro
všechny tyto mnohostranné dohody. Toto řízení umožňuje v poslední
instanci opatření nazývaná opatřeními „křížové odvety“. Porušení
jediného prvku celku (bez ohledu na to, zda v oblasti zboží, služeb
nebo ochrany duševního vlastnictví) může být vyrovnáno odvetným
opatřením v jiné oblasti [čl. 22 odst. 3 písm. b)
ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů] nebo
v oblasti jiné dohody [čl. 22 odst. 3 písm. c) ujednání].
Kromě toho, jak uvádí Komise, „vyrovnání může být nabídnuto stejným
způsobem v jiné oblasti nebo v rámci jiné dohody než té,
v jejímž rámci k porušení došlo“.Tento
systém jednotného „balíku“ ukončuje to, čemu se říkalo „GATT à la
carte“. Zvláštní dohody vzešlé z Tokijského kola obsahovaly
proměnlivou účast. Kromě toho měla každá dohoda vlastní řízení při
řešení sporů.V příloze k Dohodě
o WTO se nacházejí také čtyři vícestranné dohody (týkající se
vládních zakázek, obchodu civilními letadly, mléčnými výrobky
a hovězím masem). V těchto oblastech se připouští výjimka ze
zásady jednotného „balíku“: dohody budou zavazovat pouze Členy WTO,
kteří je přijmou. Řízení při řešení sporů se však uplatní ve vztazích
mezi stranami, které je přijmou.II –  Statut Evropských společenství ve WTO Dvě ustanovení Dohody o WTO se týkají výslovně Evropských společenství.Článek
IX, který pojednává o přijímání rozhodnutí, stanoví, že
v případě rozhodování hlasováním „na zasedáních Konference ministrů
a Generální rady bude každý Člen WTO disponovat jedním hlasem“
a „v případech, kdy budou Evropská společenství vykonávat své
hlasovací právo, budou disponovat počtem hlasů, rovnajícím se počtu
jejich členských států, které jsou Členy WTO“.Kromě toho čl. XI odst. 1, který pojednává o původních členech WTO, stanoví, že:„Původními
Členy WTO se stanou smluvní strany GATT 1947 k datu vstupu této
Dohody v platnost a Evropská společenství, které přijmou tuto
Dohodu a Mnohostranné obchodní dohody a pro které jsou
v příloze GATT 1994 připojeny listiny koncesí a závazků
a pro které jsou v příloze GATS [obsažené v příloze 1B]
připojeny listiny zvláštních závazků.“III –  Vyjednávání a podpis Dohody o WTOProhlášení
z Punta del Este, které je výchozím bodem jednání, bylo schváleno
Radou a zástupci vlád členských států „v rozsahu, v jakém se
na ně vztahuje“. Jednání byla vedena jménem Společenství
a členských států pouze Komisí. Rada uvádí, že „pro zajištění co
možná největší soudržnosti při vedení jednání bylo rozhodnuto, že Komise
bude jednat jako jediný vyjednávač Společenství a členských
států“. Zápis ze zasedání, během kterého Rada prohlášení z Punta
del Este schválila, nicméně uvádí, že „stávající rozhodnutí (o pověření
Komise zahájit jednání stanovená v prohlášení) nepředjímá otázku
pravomoci Společenství a členských států, pokud jde
o jednotlivé oblasti“.Dohoda
o WTO byla podepsána jednak předsedou Rady a Sirem Leonem
Brittanem, členem Komise, jménem Rady Evropské unie, a jednak
zástupci států jménem jejich příslušných vlád. Tento postup se řídil
prováděním rozhodnutí přijatého Komisí a zástupci členských států
na zasedání, které se uskutečnilo ve dnech 7. a 8. března
1994. Z písemného dokumentu Rady vyplývá, že Komise nechala do
zápisu z tohoto zasedání zaznamenat, že „Závěrečný akt (...), jakož
i dohody, které jsou k němu připojeny, spadají do výlučné
pravomoci Evropského společenství“.IV –  Otázky Komise a postup A –  Otázky Komise Dne
6. dubna 1994, tedy několik dní před předpokládaným datem podpisu
Dohody o WTO v Marrakeši, avšak několik týdnů po schválení
Závěrečného aktu Výborem pro obchodní jednání (zřízeným konferencí
v Punta del Este pro úspěšné dokončení jednání Uruguayského kola),
zaslala Komise Soudnímu dvoru žádost o posudek na základě
čl. 228 odst. 6 Smlouvy o ES.Otázky jsou následující:„S ohledem na výsledky obchodních jednání Uruguayského kola GATT obsažené v závěrečném aktu ze dne 15. prosince 1993:1)      Má
Evropské společenství na základě Smlouvy o ES, a konkrétněji
pouze na základě článku 113 nebo ve vzájemném spojení s články 100
A nebo 235 uvedené Smlouvy pravomoc uzavřít všechny části Dohody
o zřízení WTO, které se týkají obchodu službami (Dohoda GATS)
a obchodních aspektů práv k duševnímu vlastnictví, včetně
obchodu padělaným zbožím (Dohoda TRIPs)?2)      Má
Evropské společenství pravomoc, aby samo uzavřelo části Dohody
o WTO, které se týkají produktů nebo služeb spadajících výhradně do
působnosti Smlouvy o ESUO a Smlouvy o ESAE ?3)      Pokud
je odpověď na předchozí otázky kladná, je tím dotčena způsobilost
členských států uzavřít Dohodu o WTO, přestože je již dohodnuto, že
budou původními Členy WTO?“B –  Postup V
souladu s čl. 107 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora
byla žádost o posudek doručena Radě Evropské unie (dále jen „Rada“)
a členským státům. Rada, jakož i dánská, německá, řecká,
španělská, francouzská, nizozemská, portugalská vláda a vláda
Spojeného království předložily písemná vyjádření. Na jeho žádost bylo
Evropskému parlamentu povoleno, aby předložil vyjádření.V –  K přípustnosti žádostiRada,
aniž by formálně vznesla nepřípustnost žádosti, připomíná, že ve všech
případech, kdy byl uplatněn postup ve smyslu čl. 228 odst. 6,
„byla žádost předložena před podpisem dohody“. Podle ní „je možné (...)
se vážně zabývat otázkou, zda je postup týkající se žádosti
o předběžný posudek (vzhledem k „zamýšlené“ dohodě) (...)
zahájen poté, co vznikly povinnosti na mezinárodní úrovni“. Nizozemská
vláda sdílí tyto pochybnosti.Španělská
vláda formálně dospěla k závěru o nepřípustnosti žádosti.
Postup týkající se žádosti o posudek by mohl být zahájen pouze do
okamžiku, kdy Společenství ještě nepřijalo mezinárodní závazek.
Španělská vláda zdůrazňuje, že podpis směřoval k ověření textů,
které vzešly z jednání a zahrnoval závazek, že budou
předloženy ke schválení u příslušných orgánů.Francouzská
vláda učinila Komisi výtku spíše politické povahy. Aniž by hovořila
o nepřípustnosti, uvádí, že čekáním na poslední okamžik, to znamená
podepsání a uzavření Dohody o WTO, přičemž se neshoda ohledně
existence pravomocí členských států vyskytuje od roku 1992, projevila
Komise nedostatek smyslu pro spolupráci a přijala postoj, který je
v rozporu se soudržností činnosti Společenství a činnosti
členských států. Státy mohou jen stěží předložit Dohodu o WTO ke
schválení svým Parlamentům, pokud není vyřešena otázka pravomoci. Co se
týče Rady, může taktéž jen stěží předložit Evropskému parlamentu návrh
rozhodnutí o uzavření Dohody, jsou-li právní základy tohoto
rozhodnutí, stejně jako otázka pravomoci, nejisté.VI –  K formulaci otázek Rada kritizuje způsob, jakým Komise formulovala své otázky.Podle
ní, jelikož se postup týká dohody, která byla podepsána Společenstvím
a jeho členskými státy na základě jejich příslušných pravomocí,
nejde o to zjistit, zda Společenství může samo uzavřít tuto dohodu
(podle ní jde o teoretický případ), ale zjistit, zda „společné
uzavření dohod vzešlých z Uruguayského kola Společenstvím
a členskými státy je slučitelné s rozdělením pravomocí
stanoveným smlouvami o založení Evropských společenství“.Podle
portugalské vlády odpovídají otázky, které formulovala Komise, již
překonané fázi procesu uzavírání Dohody. Ve skutečnosti je důležité
určit, zda je model smíšené dohody slučitelný se zásadami
a pravidly Smlouvy o ES a Smlouvy o ESUO, které se
týkají rozdělení pravomocí mezi Společenstvím a členskými státy, či
nikoli.Vláda Spojeného království zkoumá
otázky v jiném pořadí než v tom, které přijala Komise. Nejprve
vysvětluje pravomoc Společenství na základě teorie implicitních
pravomocí a přitom zdůrazňuje souběžnou pravomoc členských států,
a dále uvádí, proč článek 113 nemůže být základem pro uzavření
dohod.VII –  Jádro sporuProblémy,
o kterých je potřeba rozhodnout, se netýkají všech mnohostranných
dohod připojených k Dohodě o WTO, a dokonce ani Dohody
o zřízení WTO.Jak zdůrazňuje Rada,
jedná se především o podstatná ustanovení, která jsou dotčena.
Institucionální ustanovení nevyvolávají žádný specifický problém
z hlediska pravomoci: pravomoc pro účast na institucionálních
ujednáních vyplývá nutně z pravomoci, která existuje vzhledem
k podstatným ustanovením: institucionální ujednání mají zajistit
„správu“ podstatných ujednání. Není proto nezbytné na tomto místě
popisovat tato institucionální ujednání.Rada
uvádí, že mezi podstatnými ustanoveními je potřeba vzít v úvahu
tři významné dohody o zboží (GATT verze z roku 1994),
o službách (GATS) a o duševním vlastnictví (TRIPs).Co
se týče obchodu zbožím (jež je předmětem Dohody GATT 1994
a různých výkladových ujednání), se Rada, vlády, které předložily
vyjádření a Evropský parlament shodují na tom, že pravomoc má
Společenství. Výhrady se týkají pouze produktů ESUO (výhrada
vyjádřená Radou a všemi vládami, které předložily vyjádření),
dohody o technických překážkách obchodu (výhrada pouze nizozemské
vlády) a nutnosti doplňkového uplatňování článku 43 Smlouvy
o ES jako právního základu pro zemědělství (tato poslední výhrada,
vyjádřená Radou, Spojeným královstvím a Evropským parlamentem, však
nezpochybňuje výlučnou pravomoc Společenství).Ústředním
bodem neshody jsou služby a duševní vlastnictví. Komise se
v těchto bodech neshoduje s osmi státy (všemi kromě Belgického
království, Lucemburského velkovévodství, Irska a Italské
republiky) a Evropským parlamentem. Rozpor je stručně řečeno
následující.Podle Komise je pravomoc
Společenství výlučná (buď na základě společné obchodní politiky anebo
podpůrně na základě implicitních pravomocí nebo, přesněji řečeno,
souběžnosti vnitřních a vnějších pravomocí). Podle členských států,
které předložily vyjádření, je pravomoc rozdělena mezi státy
a Společenství. V každém případě státy, které předložily
vyjádření, a Parlament vylučují pravomoc na základě společné
obchodní politiky. Parlament formálně nezaujímá stanovisko
k opodstatněnosti podpůrného tvrzení Komise.VIII –  Body, ohledně nichž panuje shoda Před
vysvětlením bodů, ohledně nichž panuje neshoda, a úvah
uplatňovaných na podporu stanovisek zastávaných jednotlivými subjekty je
třeba uvést body, ohledně nichž se zdá, že stanoviska k nim jsou
konvergentní. –        Z
toho, že Rada a všechny členské státy podepsaly Dohodu o WTO
a její přílohy, vyplývá, že existuje shoda ohledně účelnosti, ba
dokonce nutnosti jejího uzavření. –        Existuje
shoda v tom, že uzavření Dohody o WTO vyžaduje podle
čl. 228 odst. 3 druhého pododstavce Smlouvy o ES
souhlasné stanovisko Evropského parlamentu, protože tato dohoda
předpokládá vytvoření specifického institucionálního rámce.–        Komise
zdůraznila, že „z politických, když ne z právních důvodů, (...)
bude pro uzavření Uruguayského kola jako celku vyžadována
jednomyslnost“. Rada ani státy, které předložily vyjádření, jí
neodporovaly.IX –  Mnohostranné dohody o obchodu zbožím Mnohostranné
Dohody o obchodu zbožím zahrnují hlavně Dohodu GATT z roku
1994, jejíž výklad je upřesněn v různých protokolech o dohodě,
dohodách o některých výrobcích (zemědělství a textil)
a dohodách o použití takových restriktivních právních úprav,
jako jsou technické překážky obchodu, uplatňování sanitárních
a fytosanitárních opatření a TRIMs („Trade related investment
measures“).Komise má za to, že všechny tyto
dohody „se týkají obchodu zbožím a všechny jsou zaměřeny na
rozšíření mezinárodního obchodu odstraňováním překážek obchodu
a obchodních nevyrovnaností“ a spadají do působnosti článku
113 Smlouvy o ES.Rada připouští, že
„výlučná pravomoc Společenství se vztahuje téměř na všechna ustanovení
Dohody GATT a její přílohy“ a že tato pravomoc „vyplývá hlavně
z článku 113“. Zdůrazňuje nicméně, že použití článku 43 bude
nevyhnutelné v případě dohod o zemědělství a dohod
o sanitárních a fytosanitárních opatřeních, poněvadž „se
týkají nejenom obchodních opatření uplatnitelných v mezinárodním
obchodě se zemědělskými produkty, ale (...) především vnitřního režimu
organizace zemědělských trhů“.Co se týče
zemědělství, vláda Spojeného království se připojuje ke stanovisku Rady
a podporuje ji úvahou založenou na konkrétních případech.Uvádí
„dva příklady dopadů dohod, které jsou obsaženy v příloze 1A
Dohody o WTO, na vnitřní režim Společenství zemědělských produktů.
Zaprvé budou mít ustanovení dohody o zemědělství, která omezují
„vnitřní podporu“, přímý dopad na výši podpory, kterou obdrží zemědělci
a zpracovatelé zemědělských produktů od společných organizací
zemědělských trhů, které byly všechny zřízeny na základě článku 43
Smlouvy, a tudíž budou mít přímý účinek na fungování těchto
organizací. Zadruhé se ustanovení dohody o zemědělství
o závazcích na snižování vývozních subvencí dotknou systému
Společenství vývozních náhrad zemědělských produktů Společenství
zavedeného a spravovaného v souladu s článkem 43.
Prakticky všechny společné organizace trhu obsahují ustanovení
o vývozních náhradách a systém je spravován podle prováděcích
nařízení Rady a Komise přijatých v souladu
s ustanoveními, která upravují společné organizace“.Spojené
království zdůrazňuje, že se tato opatření vztahují na zemědělské
produkty pocházející ze Společenství, kdežto obvyklé nástroje obchodní
politiky (množstevní omezení, celní opatření) se týkají produktů
dovážených, nikoliv produktů místních. Vyvozuje z toho, že tato
opatření spadají do působnosti článku 43.Tyto poznámky o zemědělství nezpochybňují výlučnou pravomoc Společenství.Evropský
parlament je taktéž názoru, že použití článku 43 Smlouvy je
nevyhnutelné vzhledem k podstatnému významu dohody
o zemědělství. Upozorňuje na to, že systém všeobecných preferencí
je založen jak na článku 113, tak na článku 43 Smlouvy [nařízení Rady
(EHS) č. 3917/92 ze dne 21. prosince 1992 (Úř. věst.
L 396, s. 1), a nařízení Rady (ES) č. 3668/93 ze dne
20. prosince 1993 (Úř. věst. L 338, s. 22)].Nizozemská
vláda věnuje konkrétněji svou pozornost dohodě o technických
překážkách obchodu. Na rozdíl od Komise, která požaduje výlučnou
pravomoc Společenství pro tuto novou dohodu, se nizozemská vláda
domnívá, že „Společenství do značné míry získalo výlučnou pravomoc
v oblasti technických překážek obchodu“, ale že „členské státy mají
ještě vlastní pravomoc, vzhledem k povaze některých směrnic, ale
taktéž vzhledem ke skutečnosti, že úplná harmonizace v této oblasti
nebyla uskutečněna a ani o ní není uvažováno“.V
oblasti obchodu se zbožím jsou skutečným jablkem sváru jednak mezi
Komisí a jednak mezi Radou a vládami, které předložily
vyjádření, produkty ESUO.Podle Komise
mnohostranné dohody o obchodu zbožím nevyžadují žádný jiný právní
základ než článek 113, i pokud se týkají produktů ESUO nebo
produktů Euratom.Komise se snaží snížit
význam, jaký přikládají ostatní účastníci článku 71 Smlouvy o ESUO.
Toto ustanovení článku 71 o nedotčení nevyhrazuje žádné právo
členských států ve smyslu čl. 232 odst. 1 Smlouvy o ES.Komise
se dovolává posudku č. 1/75 ze dne 11. listopadu 1975
(Recueil, s. 1355, a zejména s. 1365), podle něhož:„je
vyloučeno, aby (článek 71 Smlouvy o ESUO) mohl způsobit neúčinnost
článků 113 a 114 Smlouvy o EHS a dotknout se svěření
pravomoci Společenství k projednávání a uzavírání
mezinárodních dohod spadajících do oblasti společné obchodní politiky“.Komise
má konečně za to, že jiným legálním způsobem pro uzavření obchodních
dohod na základě Smlouvy o ESUO by bylo použití ustanovení článku
95.Rada se naopak domnívá, že „uzavření
Dohody GATT a jejích příloh členskými státy v rozsahu,
v němž jejich ustanovení spadají do pravomoci v oblasti
obchodní politiky, kterou jim vyhrazuje článek 71 Smlouvy o ESUO,
je zcela samozřejmě slučitelné se Smlouvou“.Španělská
vláda trvá na výlučné pravomoci členských států, pokud jde
o produkty ESUO. Řecká republika sdílí tento názor. Stejně je
tomu tak i v případě portugalské vlády.Vláda
Spojeného království vychází rovněž z článku 71 Smlouvy
o ESUO a dochází k závěru o pravomoci členských
států, avšak připouští, jak uvedla Komise, že by použití článku 95
Smlouvy o ESUO bylo jiným legálním způsobem pro uzavření dohody.Pokud
jde o francouzskou vládu, má za to, že „účinkem toho, že ESUO
uzavřelo dohody o obchodním režimu produktů ESUO na základě
článku 95 této Smlouvy, nebylo převedení pravomocí přiznaných členským
státům článkem 71 téže Smlouvy na ESUO“, a že „členské státy
tedy mohou rozhodnout o tom, že samy uzavřou Dohodu GATT
a její přílohy, pokud jde o ustanovení o obchodu produkty
ESUO spadající do pravomoci, kterou jim vyhrazuje článek 71 Smlouvy
o ESUO“.X –  Analýza Dohod GATS a TRIPs A –  Dohoda GATS 1.     Smysl existence Dohody GATSProč
Všeobecná dohoda o obchodu službami? V některých vyspělých
státech se sektor služeb stal dominantním odvětvím hospodářství. Podle
Komise někteří ekonomové v tomto vývoji spatřují „předzvěst
základní restrukturalizace světového hospodářství a čím dál
zřetelnějšího přesunu jednoduchého průmyslu do hospodářství rozvojových
zemí, které by se v důsledku toho staly hlavními vývozci
průmyslových výrobků“. „Vyspělá hospodářství by vyvážela hlavně služby
a zboží s vysokou přidanou hodnotou (s velkým podílem
know-how)“. „Expanze mezinárodního obchodu službami se zpozdila oproti
růstu tohoto sektoru v národních hospodářstvích z toho důvodu,
že žádné mezinárodní pravidlo neposkytuje hospodářským subjektům
nezbytnou bezpečnost a předvídatelnost. Odtud pramení myšlenka
vytvoření rámce, který by umožnil zavedení liberalizace prostřednictvím
sjednání nových pravidel.“2.     Podstata Dohody GATSDohoda
GATS je pokusem o přenesení zásad Dohody GATT do oblasti služeb,
kde překážky obchodu nejsou způsobovány cly nebo dovozními kvótami, ale
předpisy, které se týkají přístupu na trhy a kvalifikace
poskytovatelů služeb. Pravidla, která je třeba dodržovat, nejsou ještě
všechna definována. Jak zdůraznila francouzská vláda na obecnější úrovni
v souvislosti s WTO, Dohoda GATS vytváří rámec pro jednání
pro prohloubení již dohodnutých pravidel a pro uzavření dohod
v nových oblastech. 3.     Definice služeb a způsoby dodávkyPojem
služby je velice široký, neboť zahrnuje „jakoukoli službu
v kterémkoli sektoru kromě služeb, dodávaných při výkonu vládní
moci“. „[S]lužba dodávaná při výkonu vládní moci“ znamená „jakoukoli
službu, která není dodávána ani na komerčním základě, ani v rámci
soutěže s jedním nebo více dodavateli služeb“ [čl. 1 odst. 3
písm. b) a písm. c) Dohody GATS].Obchod službami podle čl. 1 odst. 2 Dohody GATS zahrnuje čtyři typy nebo způsoby dodávky služeb:–        „cross-border
supply“ (neboli „přeshraniční dodávky“): jedná se o dodávku služby
pocházející od jednoho Člena určená jakémukoliv jinému Členu. Rada
uvádí následující příklad této dodávky: architektonická kancelář usazená
v zemi A dodá návrh elektrických instalací inženýrské
kanceláři usazené v zemi B.–        „consumption
abroad“ (neboli „spotřeba v zahraničí“): jedná se o dodávku
služby na území jednoho Člena spotřebiteli služby kteréhokoli jiného
Člena. Příklad: služby poskytované v zemi A turistům, kteří
přijeli ze země B.–        „commercial
presence“ („komerční přítomnost“ neboli „přítomnost právnických osob“):
jedná se o dodávku služby dodavatelem služeb jednoho Člena
prostřednictvím komerční přítomnosti na území kteréhokoli jiného Člena.
„Komerční přítomnost“ podle čl. XXVIII písm. d) znamená
„jakýkoliv typ obchodní firmy nebo firmy, poskytující tzv. profesionální
služby, včetně formy:i)      ustavení, nabytí nebo udržování právnické osoby, neboii)      vytvoření nebo udržování pobočky nebo zastupitelské kanceláře_na území Člena za účelem dodání služby“. Jde
tedy, jak poznamenává Rada, o případ usazování a poskytování
služeb v zemi B podniky nebo firmami poskytujícími tzv.
profesionální služby ze země A. S tímto způsobem dodávky se setkáme
například u bankovních služeb.–        „movement
of persons“ („pohyb osob“, „přítomnost fyzických osob“). Jde
o dodávku služby dodavatelem služeb jednoho Člena prostřednictvím
přítomnosti fyzických osob tohoto Člena na území kteréhokoli jiného
Člena. Podle Rady je to případ podniku ze země A, který poskytuje své
služby v zemi B prostřednictvím pracovníků pocházejících ze země A.
Zcela přirozeně se tím myslí provádění stavebních prací.4.     Dvojí „univerzálnost“ Dohody GATS Rada
zdůrazňuje, že Dohoda GATS má dvojí univerzálnost. Upravuje jednak
všechny sektory služeb (viz výše uvedená definice služby, bod X. A. 3):
jinými slovy se jedná o dopravu, finanční služby a pojištění,
telekomunikace, informační a audiovizuální služby, sektor
turistiky, hotelnictví a pohostinství, stavebnictví, svobodná
povolání a dokonce vzdělávání a zdravotní péči atd. Dohoda
GATS kromě toho upravuje veškeré aspekty usazování a činnosti
poskytovatelů služeb. Dohoda GATS se uplatňuje na „opatření učiněná
Členy, dotýkající se obchodu službami“ v souladu s jeho
definicí. Zahrnuje tedy:–        veškeré
podmínky, které souvisejí s usazováním (prostřednictvím zřízení
nebo nabytí společnosti nebo založení pobočky);–        veškeré
podmínky režimu výkonu těchto činností (počínaje režimem úpadku až po
daňový nebo zaměstnanecký režim).5.     Povaha přijatých závazkůJe třeba rozlišovat mezi všeobecnými závazky a specifickými závazky.a)     Všeobecné závazkyNejdůležitějším
závazkem je zásada zacházení podle nejvyšších výhod (čl. II
odst. 1). V období, které by nemělo překročit deset let (viz
příloha), může nicméně některá země zachovat opatření, které způsobuje
diskriminaci mezi jejími obchodními partnery, je-li toto opatření
uvedeno v příloze na seznamu výjimek a splňuje tam uvedené
podmínky. Článek V krom toho stanoví stálou odchylku od zásady
zacházení podle nejvyšších výhod ve prospěch regionálních integrací,
a to podle vzoru článku XXIV Dohody GATT.Jiným
všeobecným závazkem je závazek transparentnosti: každý Člen je povinen
zejména zveřejnit opatření nebo předpisy, které se týkají služeb (čl.
III odst. 1), což Dohoda nazývá „obecně závaznými opatřeními,
týkajícími se nebo zaměřenými na působení této Dohody“.Je
třeba taktéž poukázat na závazek ustavení (soudních, rozhodčích nebo
správních) řízení, v rámci nichž bude možné přezkoumat správní
rozhodnutí postihující obchod službami (čl. VI odst. 2).Je
třeba ještě zdůraznit závazek všech Členů zabránit tomu, aby monopolní
dodavatel služby na jeho území nejednal způsobem, který je neslučitelný
se zásadou zacházení podle nejvyšších výhod nebo s jeho
specifickými závazky (čl. VIII odst. 1).Konečně jsou přijaty závazky, které se týkají uznání povolení, licencí nebo osvědčení dodavatelům služeb (článek VII).b)     Specifické závazky Specifické
závazky, které se nacházejí v částech III a IV Dohody
a přílohách, spočívají v závazku Člena zpřístupnit trhy
službám a dodavatelům služeb kteréhokoli jiného Člena,
a v jeho rámci přiznání službám a dodavatelům služeb
kteréhokoli jiného Člena, ve vztahu k opatřením, dotýkajícím se
dodávky služeb, zacházení ne méně příznivé, než které poskytuje svým
vlastním obdobným službám a dodavatelům služeb (zásada národního
zacházení).Omezení na základě závazku
zpřístupnit trhy jsou upřesněna v čl. XVI odst. 2: jedná
se v podstatě o upuštění od ukládání množstevních omezení pro
činnost poskytovatelů služeb jiných Členů. Rada uvádí jako příklad tato
omezení:–        maximální
počet televizních nebo dopravních podniků ovládaných podniky nebo
státními příslušníky ze třetích zemí;–        maximální počet „zahraničních“ lékařů;–        maximální
procento „zahraniční“ účasti na kapitálu televizních podniků,
dopravních podniků atd.;–        zákaz
některých činností bankám nebo pojišťovacím společnostem ovládaným ze
zahraničí;–        ustanovení „kvót“ v audiovizuální oblasti pro produkci ze třetích zemí.Tyto
závazky, které nejsou bezpodmínečné ani absolutní, jsou obsaženy
v listinách podle zemí. Člen může vyznačit na své listině, že
neotevře plný přístup na svůj trh, klást podmínky (například komerční
přítomnosti) nebo stanovit omezení. Tyto podmínky a omezení jsou
specifikovány v jeho listině. Totéž platí pro závazek národního
zacházení.Pokud jde o Evropské
společenství, listina byla předložena Společenstvím a členskými
státy: převzaté závazky se však týkají každého členského státu jmenovitě
a podmínky a omezení nejsou pro všechny členské státy
totožné.Tyto specifické závazky jsou
výsledkem mnohostranných jednání, v rámci kterých o vzájemnost
nebylo usilováno sektor od sektoru, ale globálním způsobem.6.     Dynamická povaha dohodyDohoda
GATS, která má vytvořit rámec pro jednání, je dynamické povahy, jak
zdůrazňuje Rada. Rada uvádí článek XIX Dohody GATS, který se týká
povinnosti zahájení po sobě následujících kol jednání s cílem
dosáhnout postupně vyšší úrovně liberalizace. Je třeba uvést také článek
X, který stanoví mnohostranná jednání o otázce nouzových
ochranných opatření, založených na zásadě nediskriminace. Je možné také
zdůraznit článek XIII, který stanoví, že mnohostranná jednání se na toto
téma uskuteční v určité lhůtě, přičemž stanoví neuplatnitelnost
zásady zacházení podle nejvyšších výhod, zvláštních závazků
o zpřístupnění trhu a přiznání národního zacházení při
vládních zakázkách ve službách. Nakonec je třeba zdůraznit článek XV,
který stanoví zahájení jednání s cílem vypracovat potřebná
mnohostranná pravidla, aby bylo zamezeno rozrušujícím účinkům,
způsobeným subvencemi.B –  Dohoda TRIPs 1.     Cíle a smysl existenceHlavním
cílem Dohody TRIPs, jak zdůraznila francouzská vláda, je posílení
a harmonizace ochrany duševního vlastnictví ve světovém měřítku.Francouzská
vláda uvádí, že úsilí vynaložené za tímto účelem v rámci jiných
úkolů, a zejména proto, že práce prováděné v letech 1980 až
1984 za účelem revize Pařížské unijní úmluvy na ochranu průmyslového
vlastnictví byly neúspěšné, naléhaly vyspělé země na to, aby duševní
vlastnictví bylo začleněno do Uruguayského kola takovým způsobem, aby
bylo možné využít celkovou dynamiku Dohody GATT (s jejími vyjednávacími
prostředky) a jejího mechanismu řešení sporů.Jak
uvádí Komise, obchod padělaným zbožím v některých třetích zemích
(přisvojené ochranné známky, napodobované tvary výrobků, padělané
výrobky nebo postupy chráněné patentem, nebo také pirátské kopie knih,
desek a videokazet) způsobuje průmyslu Společenství významnou újmu.
Neexistence účinné ochrany duševního vlastnictví v některých
třetích zemích byla považována za skutečnost, která má stejný účinek na
„zboží, které je předmětem práv k duševnímu vlastnictví“ jako
jakékoliv jiné omezování dovozů.Komise
uvádí, že odvetná obchodní opatření byla uplatněna jak Spojenými státy,
tak Společenstvím vůči zemím, které buď zajišťovaly pouze nedostatečnou
ochranu duševního vlastnictví nebo prováděly diskriminaci mezi svými
obchodními partnery. Tato opatření přispěla k tomu, že rozvojové
země přijaly myšlenku posílení duševního vlastnictví, zatímco doposud
měly sklon v této oblasti práva spatřovat nástroj zneužívání
v rukou průmyslově vyspělých hospodářství. Kromě toho si rozvojové
země, jak uvádí Komise, čím dál více uvědomují možné výhody posílené
ochrany duševního vlastnictví cestou podněcování k místním
inovacím.2.     Působnost a prostředky přijaté pro uskutečnění sledovaných cílůDohoda
TRIPs má velice širokou působnost, neboť se vztahuje jak na literární
a umělecké vlastnictví (autorské právo a práva s ním
související), tak na průmyslové vlastnictví (ochranné známky, označení
původu, patenty, vzory, know-how), nicméně s výjimkou odrůdových
práv (čl. 1 odst. 2 Dohody TRIPs).Část I
Dohody TRIPs (články 1 až 8) obsahuje obecná ustanovení a základní
zásady. Část II (články 9 až 40) stanoví normy týkající se dostupnosti,
rozsahu a užití práv k duševnímu vlastnictví. Část III
(články 41 až 61) uvádí prostředky k dodržování práv
k duševnímu vlastnictví. Část IV (článek 62) definuje postupy
týkající se získání a udržování práv k duševnímu vlastnictví.
Část V (články 63 a 64) pojednává o řešení sporů.
V části VI (články 65 až 67) se nacházejí přechodná ustanovení
a v části VII (články 68 až 73) institucionální
a závěrečná ustanovení.Ochrana
duševního vlastnictví, k jejímuž ustanovení Dohoda TRIPs směřuje,
obsahuje základní úpravu. Dohoda TRIPs ponechává svým členům zároveň
volnost pro zavedení rozsáhlejší ochrany a volbu nejvhodnějších
prostředků pro uplatnění jejích ustanovení (čl. 1 odst. 1 Dohody
TRIPs).Uplatnitelnost dohody je stanovena
osobním kritériem (právo uplatnitelné vůči některým fyzickým
a právnickým osobám, které jsou občany třetích zemí; čl. 1
odst. 3 Dohody TRIPs).Dohoda TRIPs
stanoví zároveň zásadu národního zacházení (článek 3) a zásadu
zacházení podle nejvyšších výhod (článek 4). Z obou těchto zásad
existují výjimky. Zásada národního zacházení tak platí pouze
s výhradou výjimek již stanovených Pařížskou unijní úmluvou na
ochranu průmyslového vlastnictví, Bernskou úmluvou o ochraně
literárních a uměleckých děl, Římskou úmluvou o ochraně
výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů a rozhlasových
organizací a Washingtonskou smlouvou o ochraně duševního
vlastnictví u integrovaných obvodů. Mimo jiné, co se týče výkonných
umělců, výrobců zvukových záznamů a rozhlasových organizací,
povinnost národního zacházení se omezuje pouze na práva poskytnutá
samotnou Dohodou TRIPs (čl. 3 odst. 1 Dohody TRIPs).Cíle
Dohody TRIPs jsou sledovány, jak uvádí Rada, dvojím způsobem: nejprve
odkazem na mezinárodní úmluvy, které podle vyjádření Komise, „(požívaly)
relativně vysoké míry přijetí“, a sice na Pařížskou úmluvu
o průmyslovém vlastnictví a na Bernskou úmluvu
o literárním a uměleckém vlastnictví, úmluvy, které se týkají
také harmonizace práv a poskytování národního zacházení
v dosud nezharmonizovaných oblastech; a dále prostřednictvím
zvláštních podstatných ustanovení („nejzákladnějších“) „v oblastech“,
jak zdůrazňuje Komise, „duševního vlastnictví, kde zúčastněné státy
pociťovaly okamžitou potřebu rozsáhlejší ochrany“.Odkaz
na Pařížskou unijní úmluvu zahrnuje veškerá podstatná ustanovení této
úmluvy: jsou vyloučena pouze institucionální, závěrečná a přechodná
ustanovení (čl. 2 odst. 1 Dohody TRIPs). Odkaz na Bernskou úmluvu
se týká taktéž všech podstatných ustanovení úmluvy, s výjimkou
těch, která se vztahují na autorská práva, udělená podle článku 6 bis
Bernské úmluvy (čl. 9 odst. 1 Dohody TRIPs).Specifická podstatná ustanovení jsou uvedena v částech II, III a IV Dohody TRIPs.Z
oblasti těchto specifických podstatných ustanovení je vyňat důležitý
problém: jde o problém vyčerpání práv. Jedno z obecných
ustanovení Dohody TRIPs, článek 6, stanoví:„Pro
účely řešení sporů v rámci této Dohody, s výhradou ustanovení
článků 3 [národní zacházení] a 4 [zacházení podle nejvyšších
výhod], nebude nic v této Dohodě použito k jednání
o otázce vyčerpání práv k duševnímu vlastnictví.“Pro
připomenutí, zásada vyčerpání je zásadou, která odpírá majitelům práv
k duševnímu vlastnictví možnost tato práva uplatňovat za účelem
kontroly oběhu výrobků, které sami uvedli na trh nebo které byly na trh
uvedeny s jejich souhlasem. Podle Komise z článku 6 Dohody
TRIPs vyplývá, že „pokud člen uplatňuje zásadu ‚národního‘ (nebo
‚regionálního‘ pro celní nebo regionální unie) vyčerpání, není možné
uplatňovat ustanovení Dohody TRIPs, která se týkají řešení sporů (včetně
stížností pro porušení, aniž by k porušení došlo)“.Státy
Společenství, které musejí uplatňovat zásadu vyčerpání ve vztazích
uvnitř Společenství, ji budou moci vyloučit, pokud dovážený výrobek
pochází ze třetí země: totéž bude platit pro samotné Společenství.Pokud
však členský stát vůči svým státním příslušníkům uplatní zásadu
vyčerpání, aniž by ji omezoval na případ uvedení do oběhu ve státě
Společenství, bude ji muset rovněž tímto způsobem uplatnit i vůči
státním příslušníkům třetích zemí na základě zásady národního zacházení.
Taktéž zásada zacházení podle nejvyšších výhod zabrání všem členským
státům Dohody TRIPs uplatňovat odlišné pravidlo podle toho, zda se jedná
o státní příslušníky takové třetí země nebo takové jiné třetí
země.Podle Komise článek 6 Dohody TRIPs
umožní Členovi „se nadále bránit souběžným dovozům zboží (...) uvedeného
na trh v zahraničí (to znamená ve třetí zemi) majitelem práva
k duševnímu vlastnictví nebo s jeho souhlasem“. Komise se
domnívá, že omezení zásady vyčerpání ve vztazích uvnitř Společenství „je
nezbytné pro dodržování ustanovení práva Společenství a pro
umožnění majitelům práv ve Společenství získávat zahraniční trhy (to
znamená trhy třetích zemí) při zachování určité kontroly nad dovozem
(nebo zpětným dovozem) zboží na základě technologie ve Společenství“.3.     Specifická podstatná ustanovení a)     Autorská práva a práva s nimi souvisejícíAutorskoprávní
ochrana se týká vyjádření a nebude poskytnuta myšlenkám, výrobním
metodám nebo matematickým pojmům jako takovým (čl. 9 odst. 2 Dohody
TRIPs). Je stanovena minimální doba ochrany (článek 12).Počítačové programy budou chráněny jako literární díla na základě Bernské úmluvy (čl. 10 odst. 1 Dohody TRIPs).Jsou
zakotvena a definována související práva, kterými jsou práva
výkonných umělců, výrobců zvukových záznamů a rozhlasových
a televizních organizací (článek 14 Dohody TRIPs).Autorům
počítačových programů musí být poskytnuto právo pronajímání. Toto právo
se pro autory kinematografických děl stanoví pouze tehdy, pokud by
pronajímání „vedlo k rozsáhlému kopírování takových děl, což
závažně poškozuje výlučné právo reprodukce udělené (v dotyčném členském
státě) oprávněným autorům nebo jejich právním nástupcům“.b)     Průmyslové vlastnictvíi)     Ochranné známkyOchrana příslušející ochranným známkám platí jak pro ochranné známky výrobků, tak pro ochranné známky služeb.Jsou
stanovena označení, která mohou tvořit ochrannou známku a jsou
definována práva udělená ochrannou známkou (čl. 15 odst. 1
a čl. 16 odst. 1 Dohody TRIPs).Zápisná
způsobilost ochranné známky může záviset na jejím užívání, nikoli však
podání přihlášky k zápisu (čl. 15 odst. 3). Je stanovena
minimální doba trvání zápisu a jeho obnova (článek 18).
V případě zavedení povinnosti užívání Dohoda TRIPs stanoví
minimální dobu neužívání, která může způsobit výmaz ochranné známky
(článek 19).Ochrana všeobecně známých
ochranných známek ve smyslu čl. 6 bis Pařížské unijní úmluvy je
rozšířena na ochranné známky služeb (čl. 16 odst. 2) a nad
rámec podobných produktů (čl. 16 odst. 3).Členové
TRIPs mohou stanovit podmínky pro poskytování licencí a převodů.
Poskytování nucených licencí je však vyloučeno a převod ochranné
známky se může uskutečnit bez současného převodu podniku, kterému
ochranná známka náleží.ii)  Zeměpisná označeníOddíl
3 části II Dohody TRIPs stanoví velice přesná ustanovení
o ochraně, kterou je třeba poskytnout zeměpisným označením, kterými
se rozumí „označení, která určují zboží jako zboží, pocházející
z území Člena, nebo oblasti, nebo místa tohoto území, jestliže lze
danou jakost, pověst nebo jiné charakteristické znaky zboží připsat
v podstatě jeho zeměpisnému původu“ (čl. 22 odst. 1 Dohody
TRIPs).Obecně se bude jednat o zabránění:„a)      užívání
jakýchkoli způsobů označení nebo prezentace zboží, které uvádí nebo
naznačuje, že dotyčné zboží pochází z jiné zeměpisné oblasti, než
je skutečné místo původu způsobem, který, pokud jde o zeměpisný
původ zboží, uvádí veřejnost v omyl;b)      jakémukoli
užívání, které představuje akt nekalé soutěže ve smyslu článku 10 bis
Pařížské úmluvy (1967)“ (čl. 22 odst. 2 Dohody TRIPs).Musí
být zavedena posílená ochrana ve prospěch zeměpisných označení pro vína
a lihoviny: musí existovat možnost, aby prostředky pro zabránění
užívání zeměpisného označení, které identifikuje vína nebo lihoviny,
které nepocházejí z označeného místa, mohly být použity taktéž „v
případech, kdy je skutečný původ zboží uveden, nebo zeměpisné označení
je uvedeno v překladu nebo je doprovázeno výrazy jako ‚druh‘,
‚typ‘, ‚styl‘, ‚napodobenina‘ nebo podobnými“ (čl. 23 odst. 1
Dohody TRIPs).Tato pravidla však budou platit pouze v budoucnosti. Totiž„nic
v tomto oddílu nebude vyžadovat, aby Člen zabránil dalšímu
a podobnému užívání určitého zeměpisného označení jiného Člena,
označujícího vína nebo lihoviny, v souvislosti se zbožím nebo
službami dodávanými kterýmkoli jeho občanem nebo osobou mající
v něm sídlo, která užívala zeměpisné označení trvalým způsobem
v souvislosti se stejným nebo příbuzným zbožím nebo službami na
území tohoto Člena buď a) po dobu alespoň 10 let před 15. dubnem 1994,
nebo b) v dobré víře před tímto datem“ (čl. 24 odst. 4 Dohody
TRIPs).iii)  Průmyslové vzoryNa
oblast průmyslového designu se taktéž vztahuje Dohoda TRIPs. Je třeba
zajistit ochranu novým a původním průmyslovým vzorům (čl. 25
odst. 1). Je stanoven rozsah ochrany a její minimální doba
(článek 26).Pokud jde zejména
o textil, způsoby ochrany nesmí být takové, aby zhoršily
nepřiměřeně možnost získat takovou ochranu (čl. 25 odst. 2 Dohody
TRIPs).iv)  Patenty V oddílu
5 části II o patentech se nejdříve nacházejí ustanovení
o patentovatelnosti (článek 27). Patentovatelný tak musí být
jakýkoliv vynález výrobku nebo výrobního postupu bez ohledu na
technickou oblast (tentýž článek). Rozvojové země však mají možnost po
určitou dobu odložit povinnost rozšíření patentové ochrany výrobků na
oblasti technologie, v nichž je podle jejich práva patentovatelnost
k obecnému datu uplatnění Dohody vyloučena (čl. 65 odst. 4).
Jsou definována práva udělená patentem (článek 28) a musí mít
minimální dobu trvání dvacet let (článek 33). Článek 31 konečně uvádí
ustanovení určená pro omezení podmínek, za kterých budou moci být
poskytnuty nucené licence.v)     Konfigurační schémata (topografie) integrovaných obvodůUstanovení
o topografiích integrovaných obvodů slouží k napravení
nedostatků Washingtonské smlouvy o ochraně duševního vlastnictví
u integrovaných obvodů. Vymezují jak rozsah práva, které musí být
uděleno (článek 36), tak dobu ochrany (článek 38).vi)  Ochrana nezveřejněných technických informacíČlenové
Dohody TRIPs jsou povinni v rámci nekalé soutěže chránit
nezveřejněné informace (čl. 39 odst. 1). Oprávnění držitelé těchto
informací musí mít možnost zabránit tomu, aby tyto informace byly
„zveřejněny, sděleny třetím osobám nebo získány nebo užity třetími
osobami bez jejich souhlasu způsobem, který je v rozporu
s čestnou komerční praxí“. Tato ochrana je podmíněna tím, že tyto
informace jsou tajné, že mají komerční hodnotu proto, že jsou tajné,
a že osoby, které je mají právoplatně ve své moci, podnikly kroky,
aby je udržely v tajnosti (čl. 39 odst. 2).vii)  Kontrola protikonkurenčních praktik ve smluvních licencích Členové
uznali, že některé praktiky nebo ustanovení v oblasti licencí
vztahující se k právům duševního vlastnictví, které omezují soutěž,
mohou mít nepříznivé účinky na obchod a mohou být překážkou
převodu a rozšiřování technologií (článek 40). Dohoda TRIPs
jim tedy uděluje právo specifikovat praktiky nebo podmínky, které
by mohly představovat zneužití práv k duševnímu vlastnictví,
a přijmout přiměřená opatření k zabránění a kontrole
těchto praktik.4.     Specifická procesní ustanovení (prostředky k dodržování práv k duševnímu vlastnictví)Pro
dosažení minimální jednotné ochrany duševního vlastnictví nestačí
definovat obsah různých práv, která musí být uznána. Je zapotřebí ještě
stanovit „účinné a vhodné prostředky“ k jejich dodržování (viz
odůvodnění Dohody TRIPs). Toto vysvětluje existenci části III Dohody
TRIPs o řízeních, která členské státy musí zavést tak, aby
umožňovala účinné kroky vůči jakémukoliv porušování práv
k duševnímu vlastnictví upravených Dohodou TRIPs (čl. 41
odst. 1). Tato část III vyjmenovává jednak opatření, která majitelé
práv k duševnímu vlastnictví budou mít možnost požadovat po
soudních, správních a celních orgánech, jak proti poškozování
jejich práv, tak proti nebezpečím poškozování jejich práv (a),
a jednak ukládá, aby řízení, jejichž prostřednictvím mohou být tato
opatření dosažena, splňovala určité požadavky (b).a)     Nápravná opatření Dohoda
TRIPs stanoví zároveň opatření určená k ukončení nebo postihu
poškozování práv k duševnímu vlastnictví (soudní příkaz
k zanechání, náhrada škody, zabavení nebo zničení padělaných
předmětů, trestní sankce) a opatření určená k předcházení
poškozování práv k duševnímu vlastnictví (prozatímní opatření,
přerušení řízení o propuštění do oběhu celními orgány).Soudní
orgány musí mít pravomoc nařídit porušovateli, aby upustil od
porušování práva k duševnímu vlastnictví žalobce (čl. 44
odst. 1).Soudní orgány musí mít
pravomoc nařídit porušovateli, aby nahradil majiteli práv škodu, pokud
tento porušovatel vědomě nebo s dostatečnými důvody měl vědět, že
se dopustil porušení práva k duševnímu vlastnictví (čl. 45
odst. 1).Soudní orgány musí mít také
pravomoc nařídit, aby zboží, které narušuje právo k duševnímu
vlastnictví, bylo odstraněno z obchodní sítě bez jakékoliv náhrady
nebo zničeno, pokud by to v posledně uvedeném případě nebylo
v rozporu se stávajícími ústavními předpisy (článek 46).Trestní
sankce včetně odnětí svobody musí být zavedeny v případě úmyslného
padělání ochranné známky nebo porušení autorského práva uskutečněného
v komerčním měřítku (článek 61).Předběžná opatření jsou dvojího druhu.Soudní
orgány musí mít především pravomoc nařídit okamžitá a účinná
prozatímní opatření, která zabrání, aby nedošlo k porušení
jakéhokoli práva k duševnímu vlastnictví (čl. 50 odst. 1).
Bude-li to na místě, budou moci být tato opatření přijata bez slyšení
druhé strany (čl. 50 odst. 2), přičemž tato druhá strana však může
později požadovat přezkoumání (čl. 50 odst. 4).Dále
budou muset Členové zavést řízení, které umožní majiteli práva, který
má oprávněné důvody k podezření, že může dojít k dovozu zboží
označeného padělanou ochrannou známkou nebo zboží porušujícího autorská
práva, podat u příslušných správních či soudních orgánů písemnou
žádost, aby celní úřady přerušily řízení o propuštění tohoto zboží
do volného oběhu. Členové budou moci stanovit podobná opatření pro jiná
porušení práv k duševnímu vlastnictví (článek 51).Tato
opatření o přerušení řízení o propuštění zboží do volného
oběhu mají taktéž prozatímní charakter. Jejich zachování je podmíněno
zahájením řízení ve věci samé (viz článek 55).b)     Procesní zárukyŘízení,
týkající se dodržování práv k duševnímu vlastnictví, musí být
spravedlivá a nestranná (čl. 41 odst. 2). Požadavek na
spravedlivost a nestrannost řízení je upřesněn několika způsoby.Majitelé
práv musí mít k dispozici občanskoprávní soudní řízení, týkající
se dodržování jakéhokoli práva k duševnímu vlastnictví,
a odpůrci musí mít právo na včasné písemné oznámení, které bude
obsahovat dostatek údajů, včetně základních skutečností, týkajících se
nároků (článek 42). Strany musejí mít možnost být zastoupeny nezávislým
právním zástupcem a požadavky týkající se povinné osobní účasti
nesmí být nadměrně tíživé (článek 42). Všechny strany takových řízení
musí mít právo zdůvodnit své nároky a předložit všechny příslušné
důkazy (článek 42) a musí mít právo požadovat, aby protistrana
předložila důkazy, které se nacházejí pod její kontrolou (článek 43).
Rozhodnutí ve věci samé musí být založena výhradně na důkazech,
k nimž byla stranám nabídnuta možnost slyšení a musí být
přednostně v písemné formě a odůvodněná (čl. 41 odst. 3).
Strany musí mít právo na to, aby byla
soudním orgánem přezkoumána konečná správní rozhodnutí a počáteční
soudní rozhodnutí (čl. 41 odst. 4).Je
třeba stanovit možnost náhrady škody, kterou by poskytli majitelé práv
k duševnímu vlastnictví, kteří by zneužili nebo neoprávněně užili
řízení, kterých mohou využít (čl. 48 odst. 1).XI –  Společná obchodní politika, Dohody GATS a TRIPs: stanoviska účastníků řízení Jak
již bylo uvedeno, Komise na straně jedné a Rada, státy, které
předložily vyjádření a Evropský parlament na straně druhé se
naprosto rozcházejí, pokud jde o začlenění oblastí upravených
Dohodami GATS a TRIPs do společné obchodní politiky, k níž má
Společenství výlučnou pravomoc na základě článku 113 Smlouvy o ES.Stanoviska účastníků týkající se Dohod GATS a TRIPs budou přezkoumána postupně.A –  Dohoda GATS Komise
se ve své hlavní tezi domnívá, že služby upravené Dohodou GATS
spadají do společné obchodní politiky. Tato politika se nemůže omezovat
na zboží. Základní myšlenkou Komise je to, že jakákoliv dohoda, jež
směřuje k přímému nebo nepřímému ovlivňování objemu nebo struktury
toku obchodu, je dohodou o obchodní politice a musí být
uzavřena na základě článku 113.Jaké jsou její hlavní argumenty?–        Judikatura
Soudního dvora nejprve zdůraznila, že „pojem obchodní politiky má
stejný obsah bez ohledu na to, zda se používá v oblasti mezinárodní
činnosti státu nebo v oblasti mezinárodní činnosti Společenství“
(výše uvedený posudek č. 1/75, zejména s. 1362, čtvrtý
pododstavec). Podle Komise přitom žádný členský stát nemůže vážně
tvrdit, že obchod službami není obchodem a že dohody, které by
v této oblasti uzavřel, nespadají do jeho obchodní politiky.–        Ekonomy
zdůrazňovaná spojitost nebo podobnost mezi zbožím a službami,
přičemž jsou oba tyto sektory zahrnovány do obchodní bilance.–        Právní
teorie, která se podle svého současného stavu prakticky jednomyslně
domnívá, že obchod službami je součástí společné obchodní politiky.
Komise nicméně připouští, že někteří představitelé „nejumírněnějšího“
proudu právní teorie vylučují služby dodávané prostřednictvím provozovny
nacházející se v zemi, ve které jsou služby poskytovány. Podle
Komise není žádný důvod tímto způsobem rozlišovat mezi přímou
přeshraniční dodávkou služeb, která by jediná byla součástí společné
obchodní politiky, a dodávkou služeb prostřednictvím komerční
přítomnosti, která by byla součástí vnější politiky usazování.–        Účel Dohody GATS, kterým je liberalizace obchodu službami.–        Používané
nástroje (zacházení podle nejvyšších výhod, transparentnost), které
jsou tradičními nástroji obchodní politiky. Taktéž by tomu bylo
v případě ustanovení o přístupu na trhy a o národním
zacházení. Listiny specifických závazků, přestože se týkají do značné
míry bariér upravených právními předpisy, jsou srovnatelné
s celními sazebníky Členů v sektoru zboží.Ve zbývající části se Komise snaží poukázat na to, že ustanovení Dohody GATS odpovídají srovnatelným ustanovením Dohody GATT.Vzájemné
překrývání se zboží a služeb by se dalo doložit ještě možností
použití opatření křížové odvety a toto vzájemné překrývání
potvrzuje, že zboží a služby jsou součástí stejné obchodní
politiky.Ustanovení, která se týkají
pozdějších jednání (viz výše X. A. 6. Dynamická povaha Dohody GATS)
„nemohou změnit právní základ nyní přezkoumávané dohody“. „Jakákoliv
dohoda, která vzejde z těchto ustanovení, musí být později
předmětem zvláštního posouzení za účelem určení jejího právního
základu.“Skutečnost, že ne všechny sektory
služeb, které jsou upravené Dohodou GATS, jsou zharmonizovány
v rámci práva Společenství a v některých případech
zůstávají upraveny vnitrostátními právními předpisy, podle Komise
nezpochybňuje pravomoc Společenství. „GATT, a zejména její
ustanovení o národním zacházení, se dotýká vnitrostátních právních
předpisů a právních úprav členských států (například daňových
právních předpisů) již po mnoho let, aniž by se někdy uplatňovalo, že
částečně spadá do pravomoci členských států.“Na závěr předkládá Komise dvě upřesnění, která se týkají článků 59 a 75 Smlouvy o ES.Nebrání
čl. 59 druhý pododstavec Smlouvy o ES, který Radě přiznává
pravomoc rozšířit použití kapitoly o službách na poskytovatele
služeb, kteří jsou státními příslušníky třetího státu a jsou
usazeni ve Společenství, začlenění obchodu službami do článku 113
Smlouvy o ES? Nikoli, odpovídá Komise. Jde o interní
ustanovení, nikoliv o ustanovení společné obchodní politiky.
„Nemůže být právním základem pro konvenční politiku, o níž se má za
to, že upravuje veškeré způsoby mezinárodních dodávek služeb, jakou je
Dohoda GATS.“Nespadá Dohoda GATS
v rozsahu, v němž se týká také dopravy, pod článek 75, který
svěřuje orgánům vnitřní pravomoc (viz rozsudek ze dne 31. března
1971, nazývaný „AETR“, Komise v. Rada, 22/70, Recueil, s. 263,
o souběžnosti vnitřních a vnějších pravomocí)? Odpověď Komise
je záporná. Precedent AETR je možné uplatňovat v případě uzavírání
dohod v odvětvích dopravní politiky, která nejsou obchodního
charakteru. V odvětví dopravy ostatně Rada přijala určitá
restriktivní opatření, která se týkají obchodu, zejména hospodářské
sankce založené na článku 113, které zahrnují pozastavení obchodování
s dopravními službami.Všichni ostatní účastníci řízení jsou rozhodně proti stanovisku obhajovanému Komisí.Podle
Rady vede výklad pojmu společné obchodní politiky, jaký zastává Komise,
k její přeměně ve společnou politiku v oblasti vnějších
hospodářských vztahů. Ve světovém hospodářství výkyvy směnných kurzů měn
nebo rozdíly mezi mzdovými náklady ovlivňují objem a směry
mezinárodního obchodu významněji než například změny celního sazebníku.
„V případě, že by byla teze Komise následována, bylo by nezbytné
vyvodit, že Společenství má na základě článku 113 výlučnou pravomoc pro
úpravu směnných kurzů měn členských států nebo pro uplatňování politiky
stanovení mezd. Takový výklad by zcela zbavil pravomoc členských států
v oblasti hospodářské politiky svého obsahu, přinejmenším pokud jde
o vnější vztahy.“Během mezivládní
konference o Politické unii navrhla Komise takovéto rozšíření
pravomocí Společenství. Pojem společná obchodní politika by byl nahrazen
pojmem společná politika v oblasti vnějších hospodářských vztahů,
který by obsahoval zejména „hospodářská a obchodní opatření
v oblasti služeb, kapitálu, duševního vlastnictví, investic,
usazování a hospodářské soutěže“, oblast s pružnými hranicemi.
Tato politika by spadala do výlučné pravomoci Společenství (čl. Y 17
odst. 2 návrhu Komise). Společenství by ve vztazích s třetími
zeměmi, s mezinárodními organizacemi a na mezinárodních
konferencích výhradně zastupovala Komise.Podle
Rady chtěla Komise ve své žádosti o posudek cestou soudního
výkladu potvrdit návrhy, které byly zamítnuty během mezivládní
konference o Politické unii. Tento argument je obsažen ve spisech
francouzské a dánské vlády a vlády Spojeného království.Rada
skutečně nerozlišuje argumenty, které rozvádí pro vyloučení služeb
z obchodní politiky, od těch, které uplatňuje při přezkoumávání
teorie souběžnosti vnitřních a vnějších pravomocí, aby dospěla ke
společné pravomoci Společenství.Podle Rady
se Dohoda GATS zaměřuje hlavně na dodávku služeb prostřednictvím
komerční přítomnosti v zemi příjemce těchto služeb. Toto je spjato
se samotnou povahou služeb. Služby jsou spotřebovávány nebo užívány ve
stejném čase, kdy jsou dodávány, a není možné je skladovat nebo
přepravovat; proto musí být spotřebovány na stejném místě, na které jsou
dodány. Upravovat komerční přítomnost přitom znamená upravovat podmínky
usazování společnosti ze třetích zemí a právní režim, který se na
ně po tomto usazení bude uplatňovat.Podle
Rady se tento režim prvního usazení řídí vnitrostátním právem
a nevztahuje se na něj pojem společné obchodní politiky. Taktéž,
pokud jde o spotřebu v zahraničí (příklad indických turistů na
návštěvě ve Francii), Rada poznamenává, že pravomoci v oblasti
turistiky nadále patří členským státům a že návrh na udělení
pravomoci Společenství v této oblasti byl zamítnut během mezivládní
konference o Politické unii. Pokud jde o „pohyb osob“ Rada
poznamenává, že se na vstup a pobyt fyzických osob ve státech
Společenství, které jsou státními příslušníky třetích zemí a které
jsou zaměstnány poskytovatelem služeb ze třetí země, vztahují
vnitrostátní právní předpisy a pouze pravomoc členských států. Co
se týče přeshraničních dodávek, Rada zdůrazňuje, že pravomoc členských
států pro úpravu tohoto „mezinárodního obchodu službami“ nebyla nikdy
zpochybňována. „Členský stát může zavést ‚clonové kvóty‘, které mají
zavázat kina k tomu, aby vyhradila minimální prostor
k promítání filmů vyrobených ve Společenství,
a v důsledku toho omezit možnost distribuce filmů, které
vznikly mimo Společenství.“ Zkrátka se podle Rady na mezinárodní obchod
službami vztahuje článek 113 pouze v rozsahu, v němž dotyčné
služby přímo souvisejí s dodávkou zboží (například montáž stroje).Vláda Spojeného království předkládá specifičtější argumentaci, pokud jde o dosah pojmu společné obchodní politiky.Nejprve
uvádí, že pokud jde o služby, kapitoly Smlouvy o usazování
a službách se týkají pouze státních příslušníků členských států.
Pouze státní příslušník členského státu je oprávněn zřídit hlavní
provozovnu v členském státě. Pouze státní příslušník členského
státu, který je usazený v členském státě, může zřídit vedlejší
provozovnu v jiném členském státě. Dále pouze státní příslušníci
členských států mohou využívat volného pohybu služeb, i když
čl. 59 druhý pododstavec stanoví možnost rozšíření použitelnosti
volného pohybu služeb na státní příslušníky ze třetích zemí usazené
v členském státě.Spojené království
dále uplatňuje, že doslovný výklad článku 113, omezující toto ustanovení
na obchod zbožím, je zcela soudržný se systémem Smlouvy. Totiž „pokud
by státy mohly zachovat odlišné obchodní politiky, to znamená podřídit
dovozy ze třetích zemí odlišným pravidlům v oblasti cel
a kvót, způsobilo by to odklon obchodních toků“. Naproti tomu
v případě služeb se toto nebezpečí nevyskytuje. Neexistuje
„nebezpečí, že by poskytovatelé služeb nebo osoby, které se hodlají
usadit v členském státě, který ukládá státním příslušníkům třetích
zemí omezení, toto uskutečňovali prostřednictvím členského státu, který
má tolerantnější pravidla. Pokud členský stát povoluje státnímu
příslušníkovi ze třetí země poskytovat služby na svém území, nezískává
tímto tento státní příslušník právo na poskytování těchto služeb
v jiném členském státě, poněvadž není státním příslušníkem
členského státu“. „Žádná logika (...) proto neukládá existenci výlučné
společné obchodní politiky v oblasti služeb, zatímco existuje
imperativní logika, která ukládá výlučnou společnou obchodní politiku
v oblasti zboží.“I když se hovoří
o „obchodu službami“, jsou problémy, které způsobuje, velice
odlišné od těch, které způsobuje zboží. V případě služeb jsou
základními otázkami usazování zahraničních společností, jejich přímé
investice, volný pohyb zaměstnanců nezbytný pro poskytování služeb
a právní úprava týkající se přístupu k povoláním, která jsou
spojena se službami.Spojené království
konečně připomíná, že Dohoda GATS upravuje také dopravní služby
a že její přílohy upravují leteckou dopravu, jakož i jednání
o námořní dopravě. Odkazuje na čl. 61 první pododstavec, na
článek 74 Smlouvy o ES a na judikaturu (výše uvedený rozsudek
AETR a posudek č. 1/76 ze dne 26. dubna 1977, Recueil,
s. 741, k návrhu dohody, která se týká Evropského útlumového
fondu pro plavidla vnitrozemské vodní dopravy), aby dospělo
k závěru, že „základem dohod se třetími zeměmi v oblasti
poskytování dopravních služeb je ve Smlouvě pouze a jedině hlava
o dopravě“.V tomto ohledu Spojené
království uplatňuje také praxi Rady. Když Rada přijímala vnější
opatření, jejichž základním cílem byla úprava dopravy, učinila tak na
základě hlavy o dopravě. Spojené království k této věci uvádí:
rozhodnutí Rady 80/50/EHS ze dne 20. prosince 1979, kterým se
zavádí postup konzultací o vztazích mezi členskými státy
a třetími zeměmi v oblasti letecké dopravy a
o souvisejících činnostech v mezinárodních organizacích (Úř.
věst. 1980, L 18, s. 24; Zvl. vyd. 07/01, s. 92);
rozhodnutí Rady 82/505/EHS ze dne 12. července 1982 o uzavření
Dohody o mezinárodní příležitostné přepravě cestujících autokary
a autobusy (ASOR) (Úř. věst. L 230, s. 38; Zvl. vyd.
07/01, s. 123), dohody uzavřené mezi Evropským hospodářským
společenstvím na jedné straně, a Rakouskem, Španělskem, Finskem,
Norskem, Portugalskem, Švédskem, Švýcarskem a Tureckem na straně
druhé; nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 ze dne 22. prosince 1986
o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě
mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi
(Úř. věst. L 378, s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 174);
rozhodnutí Rady 92/384/EHS ze dne 22. června 1992 o uzavření
Dohody mezi Evropským hospodářským společenstvím, Norským královstvím
a Švédským královstvím v oblasti civilního letectví (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 200, s. 20); rozhodnutí Rady 92/577/EHS ze dne
27. listopadu 1992 o uzavření Dohody mezi Evropským
hospodářským společenstvím a Rakouskou republikou o tranzitu
zboží po silnici a železnici (Úř. věst. L 373, s. 4);
rozhodnutí Rady 92/578/EHS ze dne 30. listopadu 1992
o uzavření Dohody mezi Evropským hospodářským společenstvím
a Švýcarskou konfederací o přepravě zboží po silnici
a železnici (Úř. věst. L 373, s. 26). Co se týče dvou
posledních rozhodnutí, Spojené království zdůrazňuje, že Komise navrhla
jako právní základ článek 113 Smlouvy o EHS, Rada však přijala
rozhodnutí na základě článku 75 Smlouvy o EHS.Francouzská vláda nejprve upozorňuje na velice širokou působnost Dohody o WTO, která:„se
potencionálně vztahuje na jakoukoli hospodářskou oblast související
s rozvojem obchodu. Tato oblast proto může upravit všechny politiky
Společenství. Neznamená to samozřejmě, že by se tyto politiky,
směřují-li navenek v rámci WTO, a pod záminkou, že mají
obchodní dopad, měly zcela rozplynout ve společné obchodní politice.
Takové rozplynutí by způsobilo vážné problémy, pokud jde
o soudržnost, například v oblasti životního prostředí: stejná
opatření, podle toho, zda by byla zamýšlena na interní úrovni nebo na
jiných vnějších základech, by jakožto začlenění do politiky životního
prostředí spadala do sdílené pravomoci, kdežto pokud by byla diskutována
v rámci WTO, spadala by pod společnou obchodní politiku,
a tudíž pod výlučnou pravomoc Společenství“.Proti
stanovisku obhajovanému Komisí v oblasti služeb dále francouzská
vláda uplatňuje některé již výše zmíněné argumenty, jako je argument
vycházející z prací mezivládní konference o Politické unii,
argument o vazbě mezi Celni unií a společnou obchodní
politikou s ohledem na nebezpečí odklonu obchodu a dále
argument vyvozený z toho, že Dohoda GATS upravuje jiné způsoby
dodávky služeb než přeshraniční dodávky. Co se týče použití klasických
nástrojů obchodní politiky (jako je doložka o zacházení podle
nejvyšších výhod nebo zásada národního zacházení), kterým Komise
přikládá velkou váhu, se francouzská vláda omezuje na upozornění, že
tyto nástroje byly použity mimo obchodní vztahy mezi státy
a v tomto ohledu uvádí případ úmluvy o statutu uprchlíků.
V konečném výsledku dospívá jako Rada k závěru, že pouze
služby přímo související s dodávkou zboží spadají do společné
obchodní politiky.Na základě přezkoumání
čtyř způsobů dodávky služeb upravených Dohodou GATS španělská vláda
dospívá k závěru, že tři poslední způsoby (spotřeba
v zahraničí, komerční přítomnost a pohyb osob) spadají do
pravomoci členských států: ustanovení článků 48, 52 a 59 Smlouvy
o ES upravují volný pohyb pracovníků, právo usazování a volný
pohyb služeb pouze ve vztahu ke státním příslušníkům jiných členských
států Společenství.Portugalská vláda obecně
zdůrazňuje, že klíčem ke sporu mezi Komisí a členskými státy není
otázka nástrojů a účelu, ale spíše povaha oblastí upravených
Dohodou o WTO. „V současném stádiu internacionalizace národních
hospodářství mohou veškeré vnitřní či vnější prostředky,
z dvoustranné nebo mnohostranné oblasti, přijaté v rámci
hospodářských vztahů, přímo nebo nepřímo ovlivňovat objem nebo strukturu
toků a obchodu. Právě proto nemůže toto kritérium sloužit samo
o sobě jako základ pro vymezení výlučné pravomoci Společenství
v rámci společné obchodní politiky (...). Takový výklad by způsobil
přenesení oblastí souvisejících s politikou obchodních daní,
národních měn a přímých i nepřímých mzdových nákladů do
oblasti výlučné pravomoci Společenství.“Pokud
jde konkrétněji o služby, portugalská vláda zdůrazňuje, že ačkoli
přeshraniční dodávky služeb spadají nepochybně do působnosti článku 113,
je tomu jinak u jiných způsobů dodávky služeb, jako je spotřeba
v zahraničí a pohyb osob: právní úprava turistiky, vstupu
a pobytu státních příslušníků třetích zemí, stejně jako statut
pracovních sil, které pocházejí ze zemí mimo Společenství, totiž
podléhají vlastní pravomoci států. Co se týče komerční přítomnosti,
portugalská vláda poznamenává, že článek 52 Smlouvy o ES nesvěřuje
Společenství vlastní pravomoc v oblasti usazování státních
příslušníků třetích zemí.Řecká republika se
domnívá, že uzavření Dohody GATS nutně předpokládá společný zásah
Společenství a států z důvodu dynamické a vývojové povahy
institucionální struktury, kterou vytváří. Účast členských států je
odůvodněna pravomocemi, které jsou jim vlastní, které jsou buď „souběžné
ve vztahu k pravomocím Společenství nebo ve vztahu k nim
přednostní nebo výlučné“. Řecká republika neposkytuje žádné jiné
upřesnění.Nizozemská vláda zdůrazňuje
skutečnost, že přeshraniční dodávky nehrají podstatnou úlohu
v rámci GATS a že tato dohoda se ve skutečnosti týká usazování
poskytovatelů služeb, kteří jsou státními příslušníky třetích zemí
a provádění jejich činnosti v členských státech. Jako příklad
situace, kdy mají členské státy výlučnou pravomoc, uvádí cestování
fyzických osob (státních příslušníků třetích států) na území členského
státu.Zdůrazňuje taktéž, že obchodní
politika a dopravní politika byly výslovně koncipovány jako
zvláštní oblasti a že vnější činnost v oblasti dopravy nemůže
být založena na článku 113.Co se týče
obchodu finančními službami, nizozemská vláda upozorňuje Soudní dvůr na
některá opatření Společenství: druhou směrnici Rady v bankovní
oblasti, která obsahuje hlavu věnovanou vztahům se třetími zeměmi (3),
první směrnici v oblasti pojištění proti škodám, která pro
Společenství stanoví možnost uzavírání úmluv se třetími zeměmi (4) a rozhodnutí Rady, které schvaluje dohodu uzavřenou se Švýcarskem v oblasti pojištění (5).
První dva předpisy jsou založeny na čl. 57 odst. 2 a třetí je
založen zároveň na čl. 57 odst. 2 a na článku 235.
Nejednalo se tedy o článek 113.Německá
vláda se také připojuje k vyjádření Rady. Zdůrazňuje, že Dohoda
GATS upravuje dopravní služby, kterých se na úrovni Společenství týká
článek 74 a následující Smlouvy o ES. Podle ní „článek 113
Smlouvy o ES nestačí pro odůvodnění pravomoci Evropské unie,
jelikož široká oblast upravená Dohodou GATS jde nad rámec služeb
souvisejících s volným pohybem zboží“. Mimo jiné uvádí, že
v některých odvětvích, jako je vzdělávání a kultura, má
Společenství pouze velice omezenou pravomoc, takže základní kulturní
politika patří do kompetence členských států, jak to potvrzuje článek
128 Smlouvy o ES. Kromě toho v jiných odvětvích nemá
Společenství přímo žádnou pravomoc. Německá vláda v tomto ohledu
uvádí oblasti, jako je právo vstupu, pobytu a práce zaměstnanců ze
třetích zemí v souvislosti s poskytováním služeb, jakož
i statut podniků ze třetích zemí.Dánská
vláda se obecně domnívá, že článek 113 Smlouvy nezahrnuje zahraniční
hospodářskou politiku a jako Rada a jiné vlády v tomto
ohledu odkazuje na práce mezivládní konference o Politické unii.
Pokud jde konkrétněji o Dohodu GATS, je dánská vláda názoru, že
článek 113 nelze použít pro uzavírání dohody o službách, zejména
v oblasti dopravy. Podle ní je nutné se odvolat na jiná ustanovení
Smlouvy (kapitola o usazování nebo čtvrtá část Smlouvy týkající se
dopravy).Evropský parlament se domnívá, že
se Komise pokouší o to, aby všechny mezinárodní hospodářské vztahy
spadaly do společné obchodní politiky, a v důsledku toho
oblasti, na které se vztahuje volný pohyb služeb, doprava, daně,
sbližování právních předpisů atd., podřídit působnosti článku 113
Smlouvy. Podle něho je argumentace Komise, která se odvolává na
hospodářské koncepce, sporná. Nejedná se o vypracování
hospodářských perspektiv a teorie, ale o rozebrání otázky
v jejím současném právním kontextu.Evropský
parlament zajisté připouští, že z perspektivy svrchované státní
struktury se pojem obchodu netýká pouze hotových výrobků, ale všech
navazujících prvků, počínaje koncepcí až k prodeji konečnému
zákazníkovi. Tato koncepce je sice zajímavá, musí nicméně ustoupit
otázkám legality tak, jak je v současné době koncipována
v rámci Společenství.Rozšiřující
výklad pojmu společné obchodní politiky by poškodil výsady Evropského
parlamentu, což je neslučitelné s ústavní zásadou parlamentní
účasti, vyvozenou z judikatury „oxid titaničitý“ (rozsudek ze dne
11. června 1991, Komise v. Rada, C‑300/89, Recueil,
s. I‑2867).Evropský parlament
uplatňuje, že v posudku č. 1/78 („kaučuk“) ze dne
4. října 1979 (Recueil, s. 2871) ani v jiných Soudnímu
dvoru předložených případech Soudní dvůr neuplatnil článek 113 Smlouvy
mimo oblast zboží.Evropský parlament
zdůrazňuje, že čl. 228 odst. 3 druhý podostavec Smlouvy
o ES, ve znění revidovaném v Maastrichtu, který stanoví
souhlasné stanovisko Evropského parlamentu pro dohody, které vytváří
institucionální rámec, je nezbytným právním základem pro uzavření Dohody
o WTO.Pokud jde o určité sektory
zvláštních služeb, Evropský parlament zaujímá stanovisko, že právním
základem pro uzavírání mezinárodních dohod v oblasti dopravy je
článek 75 Smlouvy, a nikoliv článek 113. Článek 75 Smlouvy je třeba
považovat za „lex specialis“ k jiným ustanovením Smlouvy,
která se týkají vnějších vztahů Společenství. Ze znění čl. 75
písm. a) a c) jasně vyplývá, že toto ustanovení může sloužit
jako právní základ pro jakýkoliv akt Společenství, který směřuje
k řešení otázek dopravy souvisejících se třetími zeměmi, jako jsou
dohody o tranzitu nebo o infrastrukturálních opatřeních směrem
k hranicím třetích zemí.Parlament se
taktéž domnívá, že se na ustanovení Dohody GATS, která se týkají
vládních zakázek, nevztahuje článek 113 Smlouvy. V tomto bodě
odkazuje na v současné době projednávanou věc C‑360/93, v níž
žádal o zrušení rozhodnutí Rady, která se týkají dohody mezi
Společenstvím a Spojenými státy o uzavírání vládních zakázek,
poněvadž byla založena pouze na článku 113. Podle něj by takové akty
měly být přijímány na základě článků 59 až 66 a 100 A.Konečně
jelikož se Dohoda GATS týká investic prováděných zahraničními podniky,
Parlament uplatňuje, že by právním základem měl být článek 52
a čl. 57 odst. 2 Smlouvy. Co se týče tohoto bodu,
odkazuje na své vyjádření v rámci žádosti o posudek
č. 2/92, která se v současné době projednává před Soudním
dvorem.Kromě toho se Evropský parlament
snaží vyvrátit argumenty, které na podporu toho, že služby spadají do
společné obchodní politiky, Komise vyvozuje z toho, že rozhodnutí
Společenství v oblasti hospodářských sankcí byla přijata pouze na
základě článku 113. Zaprvé tato opatření směřovala k přerušení
obchodního toku, to znamená k postižení obchodu zbožím,
a nikoliv k úpravě dopravy. Pokud tak připomeneme případ
embarga na obchod s Irákem (6)
týkajícího se dováženého nebo vyváženého zboží, je těžko pochopitelné,
jak by mohlo být opatření účinné, pokud by nebylo uplatněno na leteckou
a námořní dopravu. Dále tato rozhodnutí byla přijata
v naléhavých situacích. Jedná se o atypické akty, ve kterých
se právní základ objevuje po bodech odůvodnění jako zohlednění politické
dohody mezi členskými státy. Nejlepším důkazem toho je skutečnost, že
jim Smlouva o Evropské unii zajišťuje zcela výjimečné postavení.
Článek 228 A v podobě, ve které byl zaveden
v Maastrichtu, totiž stanoví, že „[p]ředpokládá-li se ve společných
postojích nebo společných akcích přijatých podle ustanovení Smlouvy
o Evropské unii o společné zahraniční a bezpečnostní
politice určitý postup Společenství směřující k pozastavení,
omezení nebo úplnému přerušení hospodářských vztahů s jednou nebo
několika třetími zeměmi, přijme Rada nezbytná naléhavá opatření. Rada
rozhoduje na návrh Komise kvalifikovanou většinou“.B –  Dohoda TRIPs Komise
vychází z dvojí myšlenky. Jednak společná obchodní politika
zahrnuje veškerá opatření, jejichž hlavním cílem je ovlivnění objemu
nebo struktury obchodu zbožím nebo službami prostřednictvím úpravy nebo
harmonizace práv k duševnímu vlastnictví. Kromě toho jsou předpisy
týkající se práv k duševnímu vlastnictví úzce spjaty
s obchodem zbožím a službami, na které se uplatňují.
Z toho Komise vyvozuje hlavní závěr, že pravomoc Společenství je
výlučná na základě článku 113 Smlouvy o ES.Pokud
je předmětem zamýšlené dohody přímá úprava obchodu s právy
k duševnímu vlastnictví, je třeba mít za to, že dohoda spadá do
společné obchodní politiky.Pro prokázání
velmi úzké vazby spojující jednak práva k duševnímu vlastnictví
a jednak zboží a služby Komise odkazuje na článek 36 Smlouvy
o ES a na odpovídající pravidlo, které Soudní dvůr vyvodil
v oblasti služeb.Podle Komise patří obchodní aspekty práv k duševnímu vlastnictví do působnosti společné obchodní politiky.Kromě toho Komise zmiňuje praxi orgánů.Komise
uvádí tři případy, ve kterých Rada a Komise použily nařízení Rady
(EHS) č. 2641/84, které zavedlo nový nástroj obchodní politiky
určený k tomu, aby Společenství umožnil reagovat na veškeré
nedovolené obchodní praktiky třetích států a vyloučit škodu, která
z nich vyplývá pro průmysl Společenství (7).
Přesto, že se toto nařízení zvlášť nezmiňuje o porušování práv
k duševnímu vlastnictví, Rada a Komise jej do současné doby
využily třikrát pro ochranu zájmů Společenství v oblasti duševního
vlastnictví. Komise z toho usuzuje, že pro zajištění ochrany svých
práv k duševnímu vlastnictví, která ovlivňují objem jeho obchodu
zbožím a službami se zahraničím, má Společenství výlučnou pravomoc
pro přijímání opatření, která v reakci na nedovolené obchodní
praktiky směřují k uplatnění práva při použití existujících
nástrojů obchodní politiky.Stejně tak
Společenství počínaje 1. lednem 1989 vyškrtlo Korejskou republiku ze
seznamu zemí, které mohou využívat jeho systém všeobecných celních
preferencí, jako odvetné opatření proti diskriminujícímu zacházení
s průmyslem Společenství v oblasti ochrany práv
k duševnímu vlastnictví v porovnání se zacházením poskytnutým
průmyslu Spojených států (8).Krom
toho několik dvoustranných dohod uzavřených Společenstvím se třetími
zeměmi obsahuje ustanovení o ochraně práv k duševnímu
vlastnictví. Tak například téměř všechny dvoustranné dohody
o textilu uzavřené v osmdesátých letech na základě článku 113
Smlouvy obsahují ustanovení o ochraně ochranných známek
a vzorů textilních výrobků (9).
Společenství také uzavřelo na základě článku 113 Smlouvy určité
vzájemné dohody se třetími zeměmi za účelem ochrany některých názvů vín,
která pocházejí z těchto zemí a jsou předmětem označení
původu (10). Později do
evropských dohod uzavřených se zeměmi střední a východní Evropy
začlenilo Společenství ustanovení o zvýšení úrovně ochrany
duševního vlastnictví. Obchodní ustanovení těchto dohod, jakož
i ustanovení týkající se práv k duševnímu vlastnictví, byla
uvedena v platnost prostřednictvím prozatímních dohod. Rozhodnutí
Rady, která uplatňují tyto prozatímní dohody ve Společenství, byla
založena na článku 113 Smlouvy o ES (11).Konečně
bylo v roce 1986 na základě článků 113 a 235 Smlouvy přijato
nařízení Rady (EHS) č. 3842/86 ze dne 1. prosince 1986, které
stanoví opatření za účelem zákazu propouštění padělaného zboží do
volného oběhu (neoficiální překlad) (12).
Toto nařízení, jehož účelem je zabránit uvádění padělaného zboží na
trh, je podle Komise klasickým opatřením obchodní politiky, jehož cílem
je ochrana práv k duševnímu vlastnictví Společenství na mezinárodní
úrovni.Na podporu svého stanoviska Komise
nakonec uplatňuje vnější činnost Společenství, zvláště jednak jeho účast
na mezinárodních konferencích, které vypracovaly protokol
k Madridské dohodě o mezinárodním zápisu ochranných známek
a Washingtonskou smlouvu o ochraně duševního vlastnictví
u integrovaných obvodů (smlouva IPIC), a jednak rozhodnutí
Rady, které Komisi zmocňuje k projednávání, jménem Společenství,
nového nástroje na ochranu práv výkonných umělců a výrobců
zvukových záznamů (13).Jak
bylo uvedeno během přednesení příslušných stanovisek účastníků ohledně
Dohody GATS, Rada rozhodně zpochybňuje širší koncepci Komise
o společné obchodní politice. Podle ní pro to, aby Dohoda TRIPs
spadala do společné obchodní politiky, nestačí, aby měla vliv na obchod.
Pro určení právního základu aktu je podstatný hlavní cíl. Co se týče
článku 100 A Smlouvy o ES, Rada odkazuje na rozsudek ze dne
17. března 1993 o „směrnici o odpadech“, Komise
v. Rada (C‑155/91, Recueil, s. I‑939, body 19 a 20).Stejně
jak to učinila v případě Dohody GATS, Rada připomíná, že návrhy
Komise, aby byla Společenství udělena výlučná pravomoc uzavírat
mezinárodní dohody v oblasti duševního vlastnictví, byly zamítnuty
mezivládní konferencí o Politické unii.Komisi,
která připomněla svůj návrh rozhodnutí Rady zavazujícího členské státy
k přistoupení k Bernské (Pařížský akt) a Římské úmluvě,
Rada odpovídá, že tento návrh nebyl Radou přijat právě z důvodu
mimořádného převodu pravomocí, který by takové rozhodnutí způsobilo.Co
se týče přítomnosti Společenství na mezinárodní scéně v oblasti
duševního vlastnictví, Rada zdůrazňuje, že pokaždé, když zmocnila Komisi
k jednáním jménem Společenství, to bylo vždy v oblastech, kde
existovaly akty sekundárního práva.Německá
vláda se domnívá, pokud jde o Dohodu TRIPs, že článek 113 Smlouvy
o ES může být právním základem pouze pro převod a užívání práv
k duševnímu vlastnictví v přímé souvislosti s dodávkami
zboží a služeb, které je doprovázejí.Vláda
Spojeného království uplatňuje, že úkolem společné obchodní politiky,
stanovené Smlouvou pro zboží, je umožnit volný pohyb veškerého zboží na
vnitřním trhu, bez ohledu na to, zda pochází z členského státu nebo
z třetí země a je propuštěno do volného oběhu v členském
státě. Tato úloha nesvědčí ve prospěch rozšíření společné obchodní
politiky na projednávání mezinárodních dohod, které mají zajistit
dodržování práv k duševnímu vlastnictví ve Společenství a ve
třetích zemích. Skutečností, že členský stát uznává, že nějaká osoba
vlastní práva k duševnímu vlastnictví, která se týkají zboží
dovezeného ze třetí země, není dotčeno právo majitele z jiného
členského státu odvolávat se na ustanovení práva o duševním
vlastnictví posledně uvedeného členského státu za účelem omezení dovozu
dotyčného výrobku – tento posledně uvedený majitel se může odvolávat na
článek 36 Smlouvy o ES pro ochranu práv, která mu přiznává právní
řád tohoto členského státu. Skutečnost, že práva k duševnímu
vlastnictví nepodléhají společné obchodní politice, tedy nemůže způsobit
odklon obchodních toků.Vláda Spojeného
království, která kvalifikovala stanovisko Komise o dosahu společné
obchodní politiky jako výstřední, zdůrazňuje nemožnost začlenění
oblasti, která z velké části podléhá vnitrostátním neharmonizovaným
pravidlům, do sféry výlučné pravomoci Společenství. Připouští nicméně,
že se na oddíl 4 části III Dohody TRIPs (články 51 až 60)
o přerušení řízení o propouštění do volného oběhu celními
orgány, kterému odpovídají ustanovení výše uvedeného nařízení
č. 3842/86 o padělaném zboží, vztahuje článek 113 Smlouvy.Francouzská
vláda poznamenává, že samotný název dohody poukazuje na to, že Dohoda
TRIPs nepojednává hlavně o mezinárodním obchodu, s výhradou
několika ustanovení o obchodu padělaným zbožím (a sice několika
článků části III, které pojednávají o prostředcích k zajištění
dodržování práv k duševnímu vlastnictví a článku 69, který
zřizuje spolupráci za účelem odstraňování padělaného zboží
z mezinárodního obchodu). V podstatě se odvolává na výsady
majitelů práv k duševnímu vlastnictví, které je třeba posílit
a harmonizovat ve světovém měřítku.V
odpovědi na argument, který Komise vyvozuje ze začlenění ustanovení
o duševním vlastnictví do dohod se třetími státy, Francouzská
republika zdůrazňuje, že se tato ustanovení většinou omezují pouze na
jeden článek a jsou pouze ustanoveními o „nejlepším úsilí“,
která se ve skutečnosti týkají pouze dotyčných třetích zemí.Francie
dospívá k závěru, že jelikož jejím hlavním cílem není mezinárodní
obchod, ale ochrana duševního vlastnictví, nemůže Dohoda TRIPs vycházet
z právního základu, kterým je pouze článek 113.Podle
dánské vlády Společenství nemůže mít výlučnou pravomoc v oblasti
duševního vlastnictví na základě článku 113, poněvadž jak vyplývá
z rozsudku ze dne 20. října 1993, Phil Collins a další
(C‑92/92 a C‑326/92, Recueil, s. I‑5145), jde o oblast,
která v důsledku neexistence harmonizace Společenství spadá do
pravomoci vnitrostátních právních předpisů.Řecká,
nizozemská a portugalská vláda taktéž uplatňují, že Dohoda TRIPs
se týká oblastí, které spadají do pravomoci členských států, pokud na
úrovni Společenství nebyla uskutečněna žádná harmonizace.Španělská
vláda zdůrazňuje, že neexistuje právní úprava Společenství, která by se
vztahovala na všechno, co souvisí s právem k duševnímu
vlastnictví: členské státy si tedy zachovávají pravomoc
a Společenství nemůže v této oblasti požadovat výlučnou
pravomoc.Komisi, která na podporu své teze
uvádí příklady opatření společné obchodní politiky, která byla přijata
Společenstvím pro ochranu duševního vlastnictví, Španělská vláda zvláště
odpovídá, že tato opatření upravovala režim dovozů, nedotkla se nijak
režimu duševního vlastnictví a neobsahovala ani závazky
Společenství v této oblasti.Evropský
parlament rovněž nesouhlasí se stanoviskem Komise, pokud jde
o Dohodu TRIPs ze stejných důvodů, které předložil v případě
Dohody GATS (viz výše XI. A.).XII –  Dohody GATS, TRIPs a implicitní pravomoci A –  Obecné úvahy o implicitních pravomocích V
případě, že by Soudní dvůr usoudil, že Dohody GATS a TRIPs
nespadají pod společnou obchodní politiku, Komise podpůrně uvádí, že
Společenství má výlučnou pravomoc na základě teorie implicitních
pravomocí, pravomocí odvozených buď ze zvláštních ustanovení Smlouvy
(jako je článek 54 Smlouvy o ES), anebo z ustanovení obecné
povahy (článek 100 A a článek 235 Smlouvy o ES). Naopak
státy, které předložily vyjádření, a Rada sice uznávají, že
Společenství má určité pravomoci, tvrdí však, že členské státy mají
taktéž pravomoc.Komise rozlišuje dvě
situace, v nichž by Společenství mělo implicitní pravomoc na
mezinárodní úrovni, pravomoc, která má výlučnou povahu:–        první
situace: ustanovení Smlouvy svěřila orgánům Společenství vnitřní
pravomoci pro uskutečnění zvláštního cíle a účast Společenství na
mezinárodním závazku je nezbytná pro splnění tohoto cíle (což Komise
nazývá „právní teorií posudku č. 1/76“). Podle Komise není
nezbytné, aby vnitřní pravomoci již byly vykonány.–        druhá
situace: bylo vytvořeno sekundární právo, dokonce
i v oblastech, které nespadají do společných politik,
a zamýšlené mezinárodní závazky obsahují pravidla, která, pokud by
byla přijata členskými státy mimo rámec společných orgánů, by se mohla
dotknout nebo narušit dosah existujících pravidel Společenství (což
Komise nazývá „právní teorií AETR“).Rada
uplatňuje, že argumenty rozvíjené Komisí, pokud jde o implicitní
pravomoci, odstraňují rozdíly mezi existencí pravomocí a jejich
výkonem. Pouze výkon vnitřních pravomocí Společenstvím může přiznat
výlučný charakter vnějším pravomocím, které z toho vyplývají. Kromě
toho pokud státům zůstávají pravomoci na vnitřní úrovni, zůstávají jim
i na úrovni mezinárodní.Vláda
Spojeného království tvrdí, že pokud předmět návrhu mezinárodní dohody
spadá do oblasti ustanovení Smlouvy o ES, které povoluje vnitřní
opatření, a pokud byla v rámci tohoto ustanovení přijata
vnitřní opatření, může Společenství z tohoto ustanovení vyvodit
vnější implicitní pravomoc pro dotyčnou dohodu. Skutečnost, že
Společenství má implicitní pravomoc k uzavření mezinárodní dohody,
ale nutně nevylučuje účast členských států. Tato účast není vyloučená
zejména tehdy, pokud vnitrostátní právní úpravu, která upravuje oblast
návrhu dohody, netvoří výlučná harmonizační opatření. Členské státy se
tedy mohou zúčastnit uzavření dotyčné mezinárodní dohody. Podle těchto
zásad stanovených judikaturou Soudního dvora má Společenství pravomoc
účastnit se uzavření Dohody GATS na základě článků 54, 57, 66, 75, 84,
99 a 100 A Smlouvy o ES a na základě článků 100 A,
113 a 235, pokud jde o Dohodu TRIPs. Členské státy mají taktéž
pravomoc účastnit se obou Dohod.Podle
vlády Spojeného království výlučná nebo nevýlučná povaha pravomoci
Společenství záleží nejenom na ustanoveních Smlouvy, ale taktéž na
rozsahu opatření, která byla přijata orgány Společenství pro uplatnění
těchto ustanovení. Francouzská vláda
zdůrazňuje, že v případech, kdy Společenství má vnitřní pravomoc,
kterou však ještě nevykonalo, a v případech, kdy se ustanovení
dohod se třetími státy nedotýkají pravidel přijatých Společenstvím, si
členské státy zachovávají pravomoc pro uzavírání mezinárodních závazků.Podle
německé vlády má vnější implicitní pravomoc Společenství výlučnou
povahu pouze a jedině tehdy, kdy orgány Společenství skutečně
vykonaly svou pravomoc na vnitřní úrovni. Vnitřní legislativní pravomoc,
která nebyla vykonána, nemůže přiznat výlučnou vnější pravomoc.Portugalská
vláda zdůrazňuje, že v oblastech, které nebyly upraveny
prostřednictvím aktů Společenství nebo jejichž úprava podléhá kritériím
minimální harmonizace, přetrvává souběžná pravomoc členských států, je
ale pouze přechodná.Evropský parlament
poznamenává, že jestliže Soudní dvůr uzná pravomoc Společenství uzavřít
Dohodu o WTO a její přílohy na základě teorie implicitních
pravomocí, musí být v tomto rozhodnutí přesně uvedeny právní
základy rozhodnutí o uzavření Dohody jménem Společenství.B –  Dohoda GATS 1.     Stanovisko KomiseArgumentaci
Komise je možné rozdělit na dvě části. V první části je úmyslem
Komise identifikovat vnitřní pravomoci orgánů, z nichž je možné
vyvodit pravomoc Společenství na mezinárodní úrovni. V druhé části
je jejím cílem přesvědčit o nutnosti činnosti Společenství nebo
o nebezpečí, které by s sebou nesla rozptýlená činnost
členských států vůči třetím státům.a)     Pokud jde o existenci vnitřních pravomocí Komise
se nejprve snaží dokázat, že pravomoc Společenství na vnitřní úrovni
vyplývá z kapitol Smlouvy o právu usazování a o službách;
odkazuje stručně na sekundární právo (i). Dále pro případ, že by bylo
rozhodnuto o tom, že Společenství nemá dostatečné pravomoci na
základě zvláštních ustanovení Smlouvy, tvrdí, že by Společenství mohlo
uzavřít Dohodu GATS na základě takových obecných ustanovení Smlouvy,
jako jsou články 100 A a 235 (ii).i)     K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ESKomise
se domnívá, že vnitřní pravomoc Společenství zahrnuje čtyři způsoby
dodávek, na které se vztahuje Dohoda GATS. Podle ní volný pohyb služeb
ve smyslu Smlouvy zahrnuje jak „přeshraniční dodávky“ (viz například
rozsudek ze dne 3. prosince 1974, Van Binsbergen, 33/74, Recueil,
s. 1299), tak i „spotřebu v zahraničí“ ve smyslu GATS
(viz rozsudek ze dne 26. února 1991, nazývaný „Turistický
průvodce“, Komise v. Francie, C‑154/89, Recueil, s. I‑659,
body 9 a 10). Služby poskytované prostřednictvím komerční
přítomnosti (třetí způsob služeb stanovený Dohodou GATS) nebo
prostřednictvím pohybu fyzických osob (čtvrtý a poslední způsob
služeb, kterého se týká Dohoda GATS) jsou taktéž upraveny ustanoveními
Smlouvy o volném pohybu služeb (článek 59 a čl. 60 třetí
pododstavec) a ustanoveními o právu usazování (články 52
a 58 ve spojení s článkem 66).Komise
tedy na podporu svého stanoviska uvádí pouze ustanovení, která se
týkají jenom státních příslušníků členských států Společenství. Domnívá
se, že žádné ustanovení kapitol Smlouvy, které se týkají práva usazování
a služeb, nicméně nezavazuje zákonodárce Společenství
k uplatňování pravomocí, které mu jsou svěřeny, výlučně uvnitř
Společenství. Zdůrazňuje taktéž, že charakteristickou vlastností
judikatury AETR je nalézt uplatnění v případech, kdy Smlouva
výslovně stanovila pouze ustanovení vnitřních pravidel.Komise
uvádí, že stejně jako v kapitole Smlouvy o volném pohybu
služeb pojem služeb v Dohodě GATS označuje služby ze všech sektorů
kromě služeb dodávaných „při výkonu vládní moci“ (čl. 1 odst. 3
písmeno b) Dohody GATS). Podle ní tato výjimka byla zavedena za účelem
vyhnout se kolizím s ustanoveními Smlouvy o ES, která vylučují
z oblasti služeb činnosti, které podléhají výkonu veřejné moci.Z
toho, že judikatura Soudního dvora ukládá členským státům v rámci
práva Společenství povinnost „přijmout veškerá opatření, jak procesní,
tak věcná, způsobilá k zajištění účinnosti práva Společenství“,
vyvozuje Komise pravomoc Společenství pro převzetí tohoto typu závazků
v rámci mezinárodní dohody. Proto se domnívá, že do výlučné
pravomoci Společenství spadá čl. VI odst. 2 písm. a)
Dohody GATS, který ukládá Členům WTO povinnost udržovat nebo ustavit
soudy nebo řízení, které umožní provádět přezkoumání správních
rozhodnutí postihujících obchod službami.Pokud
jde o článek XVI Dohody GATS, který se týká přijetí specifických
závazků v oblasti přístupu na trh, Komise tvrdí, že Společenství má
na vnitřní úrovni pravomoci nezbytné pro odstraňování množstevních
omezení v přístupu na trhy vyjmenovaných v tomto ustanovení
(kvóty, maximální počet osob zaměstnávaných dodavatelem služeb, typy
závazných struktur společností pro dodavatele určitých služeb atd.).Od
Maastrichtské smlouvy má Společenství taktéž na vnitřní úrovni
zákonodárné pravomoci, které zcela upravuje článek XI Dohody GATS. Tento
článek stanoví, že Členové WTO nebudou uplatňovat omezení mezinárodních
převodů a plateb u běžných transakcí vztahujících se ke
specifickým závazkům, s výjimkou okolností uvedených v článku
XII (ochrana rovnováhy platební bilance). V právu Společenství jsou
totiž veškerá omezení pohybu kapitálu a plateb jak mezi členskými
státy, tak mezi členskými státy a třetími zeměmi zakázána (čl. 73 B
odst. 1 a 2 Smlouvy o ES). Navíc čl. 73 C
odst. 2 přiznává Radě nezbytné pravomoci přijímat opatření ve věci
pohybu kapitálu určeného do nebo pocházejícího ze třetích zemí,
zahrnuje-li přímé investice.V oblasti
uznávání diplomů, licencí a osvědčení (článek VII Dohody GATS)
Komise tvrdí, že Společenství má vnitřní pravomoci na základě článků 49,
57 a 66 Smlouvy, které ostatně využilo.V
tomto ohledu Komise odkazuje na směrnici Rady 89/48/EHS ze dne
21. prosince 1988 o obecném systému pro uznávání
vysokoškolských diplomů vydaných po ukončení nejméně tříletého odborného
vzdělávání a přípravy (Úř. věst. 1989, L 19, s. 16; Zvl.
vyd. 05/01, s. 337) a na směrnici Rady 92/51/EHS ze dne
18. června 1992 o druhém obecném systému pro uznávání
odborného vzdělávání a přípravy (Úř. věst. L 209, s. 25;
Zvl. vyd. 05/02, s. 47).Komise sice
připouští, že obecný systém vzájemného uznávání zavedený těmito dvěma
směrnicemi se nevztahuje na kvalifikaci nebo odbornou zkušenost získané
ve třetím státě. Podle ní však z ratio decidendi rozsudku ze
dne 9. února 1994, Tawil-Albertini (C‑154/93, Recueil,
s. I‑451) jasně vyplývá, že opatření o uznávání kvalifikace
získané ve třetích zemích mohou být přijata na úrovni Společenství (body
11 až 15 rozsudku).Konečně co se týče
všech způsobů dopravy, Společenství má na vnitřní úrovni rozsáhlé
pravomoci pro přijímání opatření nezbytných pro dosažení zvláštních cílů
společné politiky, kterou je povinno provádět (článek 74 a násl.
Smlouvy o ES). Všechny způsoby dopravy tvoří v pravém smyslu
slova dodávku služeb, pro níž je mezinárodní činnost pro dosažení cílů
Smlouvy zvláště nezbytná. Tak výše uvedené nařízení č. 4055/86
stanovuje pravidla týkající se uplatnění zásady volného pohybu služeb
v námořní dopravě mezi členskými státy a třetími zeměmi. Kromě
toho již Společenství v rozsáhlé míře využilo svých pravomocí na
vnější úrovni.ii)  K pravomocím vyvozeným z obecných ustanovení (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)V
případě, že by se pravomoci, které Společenství vyvozuje ze zvláštních
ustanovení Smlouvy o ES, netýkaly všech oblastí Dohody GATS, Komise
tvrdí, že by pro jejich uzavření bylo možné odvolat se na článek 100 A.
Podle ní tento článek „zřetelně“ ukládá Radě právní závazek jednat za
účelem uskutečnění vnitřního trhu.V
případě, že by tento základ byl považován za nedostatečný, Komise tvrdí,
že by bylo namístě použít článek 235 Smlouvy pro přiznání nezbytných
vnějších pravomocí orgánům Společenství. Členské státy totiž nemají
možnost vykonávat společnou činnost prostřednictvím dohody uzavřené mimo
rámec Společenství, jsou-li splněny podmínky článku 235. Podle Komise
jsou však tyto podmínky splněny. Nutnost uzavření dohody není
zpochybňována: dohoda přispěje k uskutečnění cílů Smlouvy
a souvisí přímo s fungováním společného trhu. Jednostranná
činnost členských států mimo rámec Společenství, aniž by mohla přispět
k naplnění zvláštních cílů Společenství, by mohla tomuto naplnění
překážet a vést k postupnému zpochybnění
a k postupné dezintegraci vnitřního trhu.b)     K nutnosti vnější činnosti SpolečenstvíKomise
zaprvé zdůrazňuje, že pokud by bylo Společenství stranou dohody vedle
vlastních členských států, byla by dotčena soudržnost vnitřního trhu.
V tomto ohledu uplatňuje tři argumenty.Nejprve,
když uvádí příklad finančních služeb, uplatňuje, že uznání pravomoci
členských států by postavilo ty z nich, které mají vyvinutá
finanční centra, do pozice síly v bilaterálních jednáních se
třetími zeměmi. Náhradou za jejich poměrně štědré nabídky by mohly
získat nejvýznamnější koncese. Jejich poskytovatelé služeb by si tak
vylepšili své konkurenční postavení nepřiměřeným způsobem
v porovnání s poskytovateli služeb z jiných členských
států.Podle Komise se právě tomuto chtěla
vyhnout výše uvedená druhá směrnice 89/646 o bankovní činnosti.
Tato směrnice, která zharmonizovala podmínky pro povolení uvnitř
Společenství, totiž obsahuje taktéž ustanovení o obchodu finančními
službami se třetími zeměmi (viz hlava III věnovaná vztahům se třetími
zeměmi, články 8 a 9). Směřuje k tomu, aby nedošlo
k rozdílnostem v podmínkách přístupu bank ze třetích zemí na
vnitřní trh a recipročně k tomu, aby jakákoli třetí země
poskytovala úvěrovým institucím Společenství bez ohledu na to,
z kterého členského státu pocházejí, účinný přístup srovnatelný
s přístupem, který nabízí Společenství svým úvěrovým institucím. Co
se týče tohoto posledního bodu, pokud Komise shledá, že třetí země
takový přístup neposkytuje, „může Radě navrhnout, aby ji pověřila
jednáním s cílem získat srovnatelné příležitosti v hospodářské
soutěži pro úvěrové instituce Společenství. Rada rozhodne
kvalifikovanou většinou.“ (neoficiální překlad) (viz čl. 9 odst. 3 druhé směrnice). Dále
Komise zdůrazňuje, že jakmile se v členském státě usadí pobočky
bank ze třetích zemí, budou napříště v souladu s článkem 58
Smlouvy považovány za státní příslušníky Společenství a budou moci
soutěžit s bankami z ostatních členských států, aniž by se
k tomu tyto banky mohly nějak vyjadřovat.Komise
konečně tvrdí, že by nebylo možné rozhodnout, že při striktním
uplatnění výše uvedeného rozsudku AETR se pravomoc Společenství omezuje
na oblasti, které byly předmětem harmonizace na vnitřní úrovni, vzhledem
k tomu, že všechny sektory služeb nebyly harmonizovány. Pokud by
totiž bylo přijato toto kritérium rozdělení pravomoci, státy, jejichž
klíčové sektory v oblasti služeb jsou předmětem harmonizovaných
pravidel, by zcela podléhaly pravidlům Společenství, kdežto ty státy,
jejichž hlavní sektor služeb nebyl předmětem harmonizovaných pravidel
nebo byl harmonizován jen částečně, by si ponechaly téměř netknutou
svobodu pro jednání. Podle Komise by taková situace zbavila Společenství
možnosti vyváženého jednání v zájmu všech členských států ve všech
sektorech služeb.Zadruhé Komise tvrdí, že
pokud by si členské státy ponechaly pravomoci, mohlo by dojít
k dotčení nebo narušení existujících pravidel Společenství.
V tomto ohledu uplatňuje tři argumenty.Nejprve
uvádí, že tři roky po vstoupení Dohody o WTO v platnost budou
moci Členové jednostranně změnit své listiny specifických závazků
prostřednictvím poskytnutí vyrovnání Členům GATS, kteří mohou uplatnit,
že jsou jejich práva změnou „zrušena nebo ohrožena“. Jelikož vyrovnání
v systému GATS mohou spočívat pouze ve změně právních předpisů
(například pro zmírnění podmínek přístupu na trh v sektoru služeb),
se Komise domnívá, že se dotknou právních předpisů Společenství nebo
naruší jejich dosah. Proto členským státům nelze přiznat pravomoc
uzavřít Dohodu GATS.Dále podle Komise
k tomu, aby se mezinárodní závazky mohly dotknout existujících
pravidel Společenství, není nezbytné, aby s nimi byly
v rozporu. Stačí, když se týkají oblasti, která je již upravena „z
velké části“ předpisy Společenství (viz posudek č. 2/91 ze dne
19. března 1993, Recueil, s. I‑1061, body 25 a 26). Celá
oblast, které se týká Dohoda GATS, je přitom upravena předpisy
Společenství.Konečně Komise uvádí, že žádná
změna specifických závazků není v zásadě možná v průběhu tří
let následujících po vstoupení Dohody o WTO a jejích příloh
v platnost. Pokud by tedy členské státy uzavřely Dohodu o WTO
svým vlastním jménem, mohly by po celou tuto dobu využívat záminky
případných neslučitelností právních předpisů Společenství s jejich
závazky na základě Dohody GATS pro to, aby neuplatňovaly právo
Společenství.2.     Stanoviska účastníků, kteří předložili vyjádřeníRada a vlády, které předložily vyjádření, zpochybňují stanovisko Komise.Státy
ani Rada se nijak nevyjadřují k nutnosti vnější činnosti
Společenství. Jaké jsou argumenty, které namítají proti tezi
o pravomoci Společenství, kterou Komise zakládá na zvláštních
ustanoveních Smlouvy nebo na obecných ustanoveních článků 100
A a 235 Smlouvy o ES?i)     K pravomocím vyvozeným ze zvláštních ustanovení Smlouvy o ESZaprvé
Rada, španělská vláda a portugalská vláda tvrdí, že pojem služeb
je v Dohodě GATS širší než v právu Společenství. Na rozdíl od
Dohody GATS se totiž Smlouva netýká bezplatného poskytování služeb
(článek 60 Smlouvy).Podle Rady Komise stírá
jakoukoli odlišnost mezi režimem, který je uplatnitelný vůči státním
příslušníkům a společnostem z členských států, a režimem,
který je uplatnitelný vůči státním příslušníkům a společnostem ze
třetích států. Rada uvádí, že články Smlouvy, které se týkají práva
usazování a volného pohybu služeb, se nevyjadřují k zacházení
vyhrazenému pro státní příslušníky a společnosti ze třetích států.
Článek 59 druhý pododstavec Smlouvy tvoří jedinou výjimku. Toto
ustanovení tvoří zvláštní právní základ pro vydávání předpisů ve vztahu
k poskytovatelům služeb ze třetích zemí, jestliže jsou již ovšem
usazeni ve Společenství. Je zcela zbytečné, aby Společenství mělo už na
vnitřní úrovni pravomoci vůči státním příslušníkům ze třetích států
v oblasti volného pohybu služeb a svobody usazování, jak tvrdí
Komise.Podle Rady právo Společenství
upravuje, pokud jde o státní příslušníky ze třetích zemí, pouze
otázky druhé provozovny a poskytování služeb z první
provozovny ve Společenství. Co se týče „komerční přítomnosti“, rozlišuje
Rada mezi dceřinými společnostmi společnosti ze třetího státu
a jednoduchými pobočkami společnosti ze třetího státu. Připouští,
že právo Společenství je možné uplatnit na dceřinou společnost
Společenství společnosti ze třetího státu. Naopak na jednoduché pobočky
společností ze třetích zemí, které jsou usazeny ve Společenství, se
vztahuje pravomoc členských států, jelikož se článek 58 Smlouvy týká
pouze společností.Rada zpochybňuje
pravomoc, kterou by podle Komise mělo Společenství pro specifické
závazky, které se týkají přístupu na trhy služeb. Listiny specifických
závazků byly totiž po četných debatách předloženy jménem Společenství
a členských států, a omezení, jakož i podmínky uvedené
v těchto závazcích, se liší podle jednotlivých členských států.
Rada zdůrazňuje, že letmý pohled na dokument, který obsahuje specifické
závazky v oblasti služeb, který považuje za dokument
nejdůležitějšího významu, jasně ukazuje, že se týká přímo vnitrostátních
právních předpisů. Nabídka specifických závazků učiněná Společenstvím
a členskými státy tedy z velké části spadá do pravomoci
členských států. Podle Rady pouhá existence této listiny umožňuje
odpovědět na otázky předložené Soudnímu dvoru.Podle
španělské vlády se celé části Dohody GATS týkají oblastí, v nichž
Společenství nemá pravomoci na vnitřní úrovni. Tak do pravomoci
členských států spadají ustanovení Dohody GATS, která se týkají:–        dodávky
služeb společnostmi ze třetích zemí, které se hodlají usadit ve
Společenství (komerční přítomnost);–        dodávky
služeb prostřednictvím pohybu fyzických osob, které jsou státními
příslušníky třetích zemí;–        bezplatného poskytování služeb;–        závazků
v oblasti pohybu kapitálu státních příslušníků třetích zemí, kteří
nejsou usazeni ve Společenství (článek XI Dohody GATS), vzhledem
k tomu, že článek 67 Smlouvy vyžaduje odstranění omezení pohybu
kapitálu pouze pro kapitál, který patří osobám usazeným v některém
členském státě;–        závazků,
které se týkají uznávání diplomů nebo titulů získaných ve třetích
zemích.Portugalská vláda zdůrazňuje, že
způsoby dodávek služeb, kterých se týká Dohoda GATS, jiné než
„přeshraniční dodávky“, spadají do pravomoci členských států.Trvá
na tom, že „nejdůležitější a nejcitlivější oblasti mezinárodní
liberalizace služeb se týkají podmínek usazování společností ze třetích
zemí a režimu uplatnitelného vůči nezávislým podnikatelům
a zaměstnancům společností ze třetích zemí“. Podle ní tyto oblasti
spadají do pravomoci států.Podle dánské
vlády je nepochybné, že právní akty Společenství přijaté v sektoru
služeb se týkají pouze určitých oblastí. V těchto oblastech se
přijaté právní akty týkají pouze určitých aspektů poskytování služeb.
Z toho vyplývá, že členské státy mají pravomoc uzavírat mezinárodní
dohody, jak v oblastech, ve kterých neexistuje právní úprava
Společenství, tak v oblastech, ve kterých právní úprava
Společenství existuje, ale je fragmentární.Nizozemská
vláda se připojuje ke stanovisku Rady a zdůrazňuje případ výlučné
pravomoci členských států, který se týká přesídlování fyzických osob ze
třetího státu do Společenství (mobilita pracovníků).Souhrnně
řečeno, vláda Spojeného království se domnívá, že Společenství má
pravomoc účastnit se uzavření Dohody GATS na základě článků 54, 57, 66,
75, 84, 99 a 100 A Smlouvy o ES. Některé aspekty Dohody
totiž spadají do oblastí pravomoci Společenství, které jsou upraveny
těmito ustanoveními a v nichž Společenství přijalo vnitřní
opatření. Veškeré hospodářské činnosti, které upravuje Dohoda GATS, však
nebyly předmětem právní úpravy Společenství. A pokud byla taková
právní úprava přijata, často spočívala v harmonizačních opatřeních,
která stanovila minimální normy, které členské státy mohou překročit.
Z toho vyplývá, že členské státy mají taktéž pravomoc účastnit se
uzavření Dohody GATS.Spojené království nejprve zdůrazňuje, že kapitola o usazování ani kapitola o službách neupravují:–        poskytování
služby z území třetí země na území některého členského státu (čl.
I odst. 2 písm. a) Dohody GATS);–        poskytování
služby dodavatelem, který je státním příslušníkem třetí země,
prostřednictvím komerční přítomnosti (jiné než společnosti, na kterou se
vztahuje článek 58 Smlouvy o ES) na území některého členského
státu (čl. I odst. 2 písm. c) Dohody GATS);–        poskytování
služby dodavatelem, který je státním příslušníkem třetí země,
prostřednictvím přítomnosti fyzických osob ze třetí země na území
některého členského státu (čl. I odst. 2 písm. d) Dohody
GATS).Vláda Spojeného království zvláště
uvádí, že žádné ustanovení Smlouvy nepojednává o prvním usazení
fyzických a právnických osob, které jsou státními příslušníky
třetích zemí, které chtějí v členských státech zahájit činnost
v oblasti služeb. Zdůrazňuje, že čl. 59 druhý pododstavec
Smlouvy se týká pouze státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou již
ve Společenství usazeni. Vzhledem k neexistenci vnitřních právních
předpisů Společenství tyto otázky zůstávají v pravomoci členských
států.Pokud jde o dceřiné společnosti
a pobočky, vláda Spojeného království nicméně připouští, že orgány
Společenství přijaly opatření, která určují „pravidla týkající se výkonu
vnější pravomoci Společenstvím, která se týká usazování státních
příslušníků třetích zemí ve Společenství“, na základě čl. 57
odst. 2 Smlouvy o ES.Článek 9
odst. 3 první směrnice Rady 77/780/EHS ze dne 12. prosince
1977 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se
přístupu k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 322, s. 30) tak stanoví, že „[...] může Společenství
v dohodách uzavřených v souladu se Smlouvou s jednou nebo
více třetími zeměmi sjednat použití ustanovení, jež na základě
vzájemnosti poskytnou pobočkám úvěrové instituce, která má sídlo mimo
Společenství, stejné zacházení na celém území Společenství.“ (neoficiální překlad)
Taktéž je cílem článků 8 a 9 výše uvedené směrnice 89/646 zaručit,
aby úvěrové instituce Společenství, které působí ve třetích zemích,
v nich požívaly výhod rovnocenných výhodám, kterých požívají
společnosti ze třetích zemí, mateřské společnosti společností
Společenství, které tvoří společnosti ve smyslu článku 58 Smlouvy.Podobná
ustanovení existují v odvětví pojišťovnictví. Článek 32 směrnice
Rady 79/267/EHS ze dne 5. března 1979 o koordinaci právních
a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti
v přímém životním pojištění a jejího výkonu (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 63, s. 1) tak stanoví, že „Společenství může
v dohodách uzavřených podle Smlouvy s jednou třetí zemí nebo
s více třetími zeměmi sjednat použití odlišných ustanovení oproti
ustanovením této hlavy s cílem zabezpečit za podmínek reciprocity
dostatečnou ochranu pojistníků členských států.“ (neoficiální překlad) Článek
32b, zavedený směrnicí Rady 90/619/EHS ze dne 8. listopadu 1990
(Úř. věst. L 330, s. 50), ve svém odstavci 3 stanoví, že
„[s]hledá-li Komise [...], že třetí země nezabezpečuje pojišťovacím
podnikům Společenství účinný přístup na svůj trh, srovnatelný
s přístupem poskytovaným Společenstvím pojišťovacím podnikům
z této třetí země, může Radě navrhnout, aby ji pověřila jednáním
s cílem získat pro pojišťovací podniky Společenství srovnatelné
příležitosti v hospodářské soutěži. Rada rozhodne kvalifikovanou
většinou.“ (neoficiální překlad)Ve
věci prvního usazení fyzických osob, které jsou státními příslušníky
třetích zemí, vláda Spojeného království poukazuje rovněž na existenci
ustanovení sekundárního práva.Článek 1
písm. c) směrnice Rady 73/148/EHS ze dne 21. května 1973
o odstranění omezení pohybu a pobytu státních příslušníků
členských států uvnitř Společenství v oblasti usazování
a pohybu služeb (Úř. věst. L 172, s. 14; Zvl. vyd. 05/01,
s. 167), přijaté na základě čl. 54 odst. 2
a čl. 63 odst. 2, totiž manželovi nebo manželce
a dětem státních příslušníků třetích zemí přiznává právo pobytu.Vláda
Spojeného království dodává, že tato výjimečná ustanovení
v oblasti prvního usazení právnických nebo fyzických osob, které
jsou státními příslušníky třetích zemí, mají často omezený dosah.Tak
hlava III výše uvedené první bankovní směrnice 77/780 nebrání členským
státům, aby ve vztahu k pobočkám úvěrových institucí ze třetích
států v případě, že zahajují nebo pokračují ve své činnosti ve
Společenství, používaly přísnějších podmínek než vůči pobočkám úvěrových
institucí Společenství (viz v tomtéž smyslu body odůvodnění výše
uvedené druhé směrnice 89/646, a devátý bod odůvodnění směrnice
Rady 92/96/EHS ze dne 10. listopadu 1992, Úř. věst. L 360,
s. 1, v oblasti pojištění).Vláda
Spojeného království dochází k závěru, že s výhradou těchto
výjimečných ustanovení je první usazení právnických a fyzických
osob, které jsou státními příslušníky třetích zemí, oblastí, v níž
si členské státy zachovávají přechodnou pravomoc.Dále
přezkoumává příslušné pravomoci členských států a Společenství,
pokud jde o režim, kterému podléhá činnost dceřiných společností
a poboček společností ze třetích zemí, jakmile se usadí ve
Společenství.V tomto ohledu uvádí, že
z vnitřního hlediska jakmile se dceřiné společnosti nebo pobočky
společností zapsaných ve třetím státě usadí v některém členském
státě, má Společenství pravomoc upravovat jejich činnost na základě
kapitol o usazování a službách. Zdůrazňuje rovněž, že
Společenství tuto pravomoc v některých odvětvích využilo.Směrnice
Rady 89/117/EHS ze dne 13. února 1989 o povinnostech
v oblasti zveřejňování ročních účetních dokladů (Úř. věst.
L 44, 1989, s. 40; Zvl. vyd. 06/02, s. 213) se tak
uplatňuje nejen na pobočky společností Společenství, ale i na
pobočky společností ze třetích zemí (články 1 a 3). Taktéž
jedenáctá směrnice Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince 1989
o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými
formami společností řídících se právem jiného členského státu (Úř. věst.
L 395, s. 36; Zvl. vyd. 17/01, s. 100) se uplatňuje na
pobočky společností ze třetích zemí (články 7 až 10). Hlavy III výše
uvedené první bankovní směrnice 77/780 a rovněž výše uvedené
směrnice 79/267 v oblasti pojištění obsahují rovněž ustanovení,
která se týkají poboček podniků, které mají své sídlo mimo Společenství.Ve
zbývající části ale režim, jemuž podléhá činnost dceřiné společnosti
nebo pobočky společnosti ze třetího státu, nadále spadá do pravomoci
členských států z důvodu neexistence vnitřních právních předpisů
Společenství.Pokud jde o čl. VI
odst. 2 písm. a) Dohody GATS (udržování nebo ustavení soudů
nebo řízení, které umožní provádět přezkoumání správních rozhodnutí
postihujících obchod službami), vláda Spojeného království tvrdí, že
otázky související s pravomocí, řízením a opravnými prostředky
zůstávají v pravomoci členských států, s výhradou několika
ustanovení sekundárního práva, která harmonizují vnitřní postupy
a opravné prostředky.V tomto
ohledu vláda Spojeného království uvádí směrnici Rady 89/665/EHS ze dne
21. prosince 1989 o koordinaci právních a správních
předpisů týkajících se přezkumného řízení při zadávání veřejných zakázek
na dodávky a stavební práce (Úř. věst. L 395, s. 33;
Zvl. vyd. 06/01, s. 246). Upřesňuje nicméně, že tato směrnice je
opatřením částečné harmonizace, které členským státům ponechává široký
výběr prostředků pro dosažení jejich cílů.Z
toho vyvozuje, že členské státy mají pravomoc účastnit se uzavření
Dohody GATS v oblasti, kterou upravuje čl. VI odst. 2
písm. a) této dohody.Konečně pokud jde
o článek VII Dohody GATS (uznávání diplomů a kvalifikace),
vláda Spojeného království uvádí, že jestliže předpisy Společenství
stanoví harmonizaci a vzájemné uznávání kvalifikace získané
v členských státech, pak tyto členské státy naproti tomu mají
pravomoc ve věci kvalifikace vydané ve třetích státech. V tomto
ohledu odkazuje na výše uvedený rozsudek Tawil-Albertini.ii)  K
pravomocím, které by mohly být odvozeny z obecných ustanovení
Smlouvy (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)Rada
zpochybňuje, že články 100 A a 235 Smlouvy ukládají
zákonodárci Společenství právní povinnost jednat. Připuštění takové
myšlenky by smazalo odlišení mezi existencí pravomoci a jejím
výkonem a bylo by ve zjevném rozporu s článkem 3 B Smlouvy,
který vyjadřuje zásadu subsidiarity.Vláda
Spojeného království uplatňuje, že Soudní dvůr nepřipustil, že by
směrnice, které stanovují minimální normy, mohly být zdrojem výlučné
pravomoci Společenství (viz výše uvedený posudek č. 2/91, bod 21).
Vnější výlučná pravomoc totiž může vycházet pouze z vnitřních
opatření v oblasti výhradní harmonizace. Tím spíše vnější výlučná
pravomoc nemůže v případě neexistence vnitřních pravidel vyplývat
pouze z článku 100.Francouzská vláda
nevykládá článek 235 Smlouvy stejným způsobem jako Komise. Na rozdíl od
Komise má za to, že Rada má širokou pravomoc pro posouzení, zda je
činnost Společenství nezbytná pro uskutečnění jednoho z cílů
Společenství. Domnívá se, že v tomto případě se tato nezbytnost
nevyskytla.Německá vláda vysvětluje, že
článek 235 nemůže Společenství přiznávat pravomoci v odvětvích,
která spadají do výlučné pravomoci členských států a že
v každém případě liberalizace obchodu službami ve světovém měřítku
není jedním z cílů Společenství.Portugalská
vláda zpochybňuje, že by bylo možné z článku 235 Smlouvy vyvodit
závaznou a výlučnou vnitřní nebo vnější pravomoc ve stanovené
oblasti, což, jak se zdá, tvrdí Komise. Předkládá následující důvody.Jednak
má Rada při posuzování toho, jaký druh prostředků je nejvhodnější pro
uskutečnění cílů Společenství, volný výběr. Může například z důvodů
mezinárodní nebo vnitřní povahy upřednostňovat použití mechanizmu
spolupráce mezi Společenstvím a členskými státy, což by na úrovni
vnějších vztahů vedlo k uzavírání smíšených dohod. Takový je názor
Soudního dvora, když měl za to, že „[i] když článek 235 umožňuje Radě
přijmout ‚všechna vhodná opatření‘ také v oblasti vnějších vztahů,
nezakládá tento článek žádnou povinnost, ale poskytuje Radě možnost,
jejíž nevyužití se nemůže dotknout platnosti usnesení“ (výše uvedený
rozsudek AETR, bod 95). Kromě toho článek 235 neumožňuje, aby zbytkové
pravomoci, které jsou vlastní členským státům, byly převedeny na
Společenství. Za tímto účelem by bylo nezbytné Smlouvy změnit.Španělská
vláda má za to, že články 100 A a 235 Smlouvy jsou kromě
jiných ustanovení ustanoveními, která poskytují právní základ pro
pravomoc Společenství.Evropský parlament
uplatňuje, že případné použití článku 235 Smlouvy o ES nemůže být
v žádném případě vykládáno jako ohrožení jeho volnosti odmítnout
vydání souhlasného stanoviska, pokud by se mu dohoda zdála být
s ohledem na cíle Smlouvy a zájmy občanů nepřijatelná.C –  Dohoda TRIPs 1.     Stanovisko KomiseStejně
jako v případě Dohody GATS je možné argumentaci Komise rozdělit na
dvě části. V první části je úmyslem Komise identifikovat vnitřní
pravomoci orgánů, z nichž je možné vyvodit pravomoc Společenství na
mezinárodní úrovni. V druhé části je jejím cílem přesvědčit
o nutnosti činnosti Společenství nebo o nebezpečí, které by
s sebou nesla rozptýlená činnost členských států vůči třetím
státům.a)     Pokud jde o existenci vnitřních pravomocí Komise
se nejprve snaží dokázat, že pravomoc Společenství na vnitřní úrovni
vyplývá z aktů sekundárního práva existujících v oblasti
duševního vlastnictví (i). Dále pro případ, že by bylo rozhodnuto
o tom, že Společenství nemá dostatečné pravomoci na základě aktů
sekundárního práva, tvrdí, že by Společenství mohlo uzavřít Dohodu TRIPs
na základě takových obecných ustanovení Smlouvy, jako jsou články 100
A a 235 (ii).i)     K pravomocím vyvozeným ze sekundárního právaPokud
jde o Dohodu TRIPs, Komise nejprve uvádí, že cílem článku 36
Smlouvy o ES není vyhradit určité oblasti do výlučné pravomoci
členských států (viz rozsudek ze dne 4. října 1991, Richardt
a „Les Accessoires Scientifiques“, C‑367/89, Recueil,
s. I‑4621, body 19 až 21).Dále bod za
bodem a velice podrobně porovnává Dohodu TRIPs a relevantní
ustanovení práva Společenství a vyvozuje z toho obecným
způsobem, že Společenství má vnější pravomoc nezbytnou pro uzavření
Dohody TRIPs jako celku.1. Pokud jde
o autorské právo (oddíl 1 části II Dohody TRIPs, články 9 až 14),
Komise nejprve připouští, že Společenství není stranou ani Bernské
úmluvy (úmluva o ochraně literárních a uměleckých děl,
Pařížský akt ze dne 24. července 1971) ani Římské úmluvy
(Mezinárodní úmluva o ochraně výkonných umělců, výrobců zvukových
záznamů a rozhlasových organizací ze dne 26. října 1961).Zdůrazňuje,
že Dohoda TRIPs v oddílu 1 své části II, která se týká
autorského práva a práv s autorským právem souvisejících,
zavazuje Členy WTO k tomu, aby stanovili minimální ochranu.Připomíná,
že Rada přijala několik směrnic v oblasti autorských práv
a práv s nimi souvisejících, ohledně nichž se domnívá, že na
vnitřní úrovni upravují oblasti uvedené v článcích 10 až 14 Dohody
TRIPs.Směrnice Rady 91/250/EHS ze dne
14. května 1991 o právní ochraně počítačových programů (Úř.
věst. L 122, s. 42; Zvl. vyd. 17/01, s. 114) tak
odpovídá, pokud jde o její čl. 1 odst. 1, čl. 10
odst. 1 Dohody TRIPs, který stanoví, že počítačové programy budou
chráněny jako literární díla na základě Bernské úmluvy. Článek 2
odst. 1 směrnice Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992
o právu na pronájem a půjčování a o některých právech
v oblasti duševního vlastnictví souvisejících s autorským
právem (Úř. věst. L 346, s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120)
podle Komise odpovídá článku 11 Dohody TRIPs, který se týká práva
pronajímání. Článek 6 odst. 1, článek 7 a čl. 8
odst. 1 této směrnice upravují oblast článku 14 Dohody TRIPs
(související práva). Směrnice Rady 93/98/EHS ze dne 29. října 1993
o harmonizaci doby ochrany autorského práva a určitých práv
s ním souvisejících (Úř. věst. L 290, s. 9; Zvl. vyd.
17/01, s. 114) upravuje oblast článku 12 Dohody TRIPs, který se
týká doby ochrany autorského práva. Komise konečně uvádí, že Radě
předložila návrh směrnice o právní ochraně databází (Úř. věst. C
308, 15.11.1993, s. 1), jejímž cílem je vyjasnění ochrany databází
z hlediska autorského práva a udělení práva k zabránění
nepovolenému nakládání s informacemi obsaženými v databázi.
Upřesňuje, že tento návrh nebyl ještě přijat, zdůrazňuje však, že
pravomoc Společenství pro přijetí takové směrnice nebyla zpochybněna.2.
Pokud jde o ochranné známky (články 15 až 21 Dohody TRIPs
v oddílu 2 části II dohody), Komise uvádí, že Rada ve vnitřním řádu
přijala nařízení (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993
o ochranné známce Společenství (Úř. věst. 1994, L 11,
s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146) a první směrnici
89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují právní
předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989,
L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92).Komise
připouští, že první směrnice se omezuje na vnitrostátní ustanovení,
která se bezprostředně dotýkají fungování vnitřního trhu, zdůrazňuje
však, že Rada prohlásila, že je připravena přijmout později nové
směrnice, které sblíží vnitrostátní právní předpisy o ochranných
známkách.3. Pokud jde o zeměpisná
označení (články 22 až 24 Dohody TRIPs v oddílu 3), Komise tvrdí,
že ustanovení Společenství přijatá v této oblasti jsou přesnější
a rozsáhlejší než to, co stanoví příslušný oddíl Dohody TRIPs.Nejprve
směrnice Rady 79/112/EHS ze dne 18. prosince 1978
o sbližování právních předpisů členských států týkajících se
označování potravin určených k prodeji konečnému spotřebiteli,
jejich obchodní úpravy a související reklamy (neoficiální překlad) (Úř.
věst. 1979, L 33, s. 1) zakazovala jakékoli označování
potravin, které by mohlo uvést kupujícího v omyl, pokud jde
o původ nebo vznik potravin. Dále Rada přijala nařízení (EHS)
č. 2081/92 ze dne 14. července 1992 o ochraně zeměpisných
označení a označení původu zemědělských produktů a potravin
(Úř. věst. L 208, s. 1; Zvl. vyd. 03/13, s. 4). Konečně
v rámci společné organizace trhů s vínem nebo na základě
článků 43 a 100 A Smlouvy přijala Rada několik nařízení, která
souvisí s označováním a obchodní úpravou vín a lihovin.4.
V oblasti průmyslových vzorů (upravených oddílem 4 části II Dohody
TRIPs, články 25 a 26) Komise upozorňuje na to, že předložila Radě
na základě článku 100 A Smlouvy návrh směrnice, určené pro
harmonizaci vnitrostátních právních předpisů o vzorech, jakož
i návrh nařízení, které zřizuje vzor Společenství. Úroveň ochrany
předpokládaná těmito dvěma návrhy je podle ní mnohem propracovanější než
obecné povinnosti formulované v článcích 25 a 26 Dohody
TRIPs.5. V oblasti patentů (upravených
oddílem 5 části II Dohody TRIPs, články 27 až 34) Komise uvádí, že
součástí právního řádu Společenství je jak Mnichovská úmluva
o udělování evropských patentů ze dne 5. října 1973, tak
i Lucemburská úmluva o patentech Společenství ze dne
15. prosince 1989 (Úř. věst. L 401, s. 1), podepsaná
členskými státy, která však ještě nevstoupila v platnost.
Uplatňuje, že Společenství má pravomoc přijmout ustanovení
v oblasti patentového práva, pokud jsou tato ustanovení nezbytná
pro řádné fungování vnitřního trhu. Rada ostatně přijala nařízení (EHS)
č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových
ochranných osvědčení pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 182,
s. 1; Zvl. vyd. 13/11, s. 200) a přijala společné
stanovisko k návrhu směrnice o právní ochraně
biotechnologických vynálezů, která harmonizuje právo členských států,
pokud jde o patentovatelnost biotechnologického materiálu.6.
V oblasti topografie integrovaných obvodů Komise uvádí, že
směrnice Rady 87/54/EHS ze dne 16. prosince 1986 o právní
ochraně topografií polovodičových výrobků (Úř. věst. 1987, L 24,
s. 36; Zvl. vyd. 13/08, s. 231) na vnitřní úrovni odpovídá
oddílu 6 části II Dohody TRIPs (články 35 až 38, které se týkají
konfiguračních schémat integrovaných obvodů).7.
Pokud jde o část III Dohody TRIPs, která zavádí pravidla
k dodržování práv k duševnímu vlastnictví, Komise zdůrazňuje,
že pravomoci Společenství na vnitřní úrovni v této oblasti jsou
stejně rozsáhlé jako ustanovení článků 41 až 61 Dohody TRIPs. Dodává, že
pravomoci Společenství již byly vykonány přijetím výše uvedeného
nařízení č. 3842/86, které stanoví opatření za účelem zákazu
propouštění padělaného zboží do volného oběhu.Souhrnně
řečeno, podle Komise všem ustanovením Dohody TRIPs odpovídají na
vnitřní úrovni ustanovení sekundárního práva Společenství.ii)  K
pravomocím, které by mohly být odvozeny z obecných ustanovení
Smlouvy (články 100 A a 235 Smlouvy o ES)Komise
obecně uplatňuje stejné argumenty ve prospěch použití článku
100 A nebo článku 235 jako právního základu pro uzavření
Dohody TRIPs jako ty, které předložila v souvislosti s Dohodou
GATS. Jediným zvláštním argumentem, který se týká Dohody TRIPs, je
následující argument. Poněvadž Dohoda TRIPs stanovuje pravidla
v oblastech, ve kterých neexistují harmonizační ustanovení
Společenství, její uzavření by umožnilo uskutečnit přímo harmonizaci
uvnitř Společenství, a tímto způsobem přispět k vytváření
a fungování vnitřního trhu.b)     K nutnosti vnější činnosti Společenství Komise
uplatňuje, že pokud by Společenství bylo vedle vlastních členských
států pouze jednou ze stran Dohody TRIPs mezi jinými, by soudržnost
vnitřního trhu byla dotčena dvěma způsoby. Jednak by na vnitřním trhu
došlo k narušení hospodářské soutěže a jednak by se tím uměle
zkreslily konkurenční možnosti na trhu třetích států.Podle
Komise je nebezpečí narušení obchodu následující: jestliže by členské
státy mohly volně vyjednávat a uzavírat své vlastní dohody
v oblasti upravené Dohodou TRIPs, mohly by tak vystavit své podniky
do výhodnějšího konkurenčního postavení než podniky jiných členských
států, a tudíž poskytovat svému hospodářství výhodu neslučitelnou
s nezkreslenou hospodářskou soutěží na vnitřním trhu.Komise
uvádí příklad aktu sekundárního práva, který neumožňuje členským státům
volně vyjednávat dvoustranné dohody se třetími státy.V
rámci výše uvedené směrnice 87/54 o ochraně topografií
polovodičových výrobků mohou členské státy rozšířit tuto ochranu na
státní příslušníky třetích států pouze za určitých podmínek. Tato
směrnice již byla několikrát uplatněna pro rozšíření ochrany topografií
polovodičových výrobků na základě vzájemnosti na omezený seznam zemí
splňujících kritéria směrnice a poskytujících stejnou úroveň
ochrany státním příslušníkům Společenství. Členským státům není dovoleno
odchylovat se od ustanovení rozhodnutí Rady, která tuto ochranu
poskytují. Důvod toho je uveden v preambuli směrnice, kde je
uvedeno, že rozdíly, které charakterizují právní ochranu, jež vyplývá
z právních předpisů členských států, mají přímé negativní účinky na
fungování společného trhu.Pokud jde
o nebezpečí poškození globální soudržnosti předpisů Společenství
v případě sdílené pravomoci, Komise uplatňuje, že přijetím Dohody
TRIPs jak členskými státy jejich vlastním jménem, tak Společenstvím může
být „dotčeno“ právo Společenství nebo „narušen jeho dosah“ ve smyslu
judikatury AETR, a to z následujících důvodů.Zaprvé,
i když Dohoda TRIPs stanoví pouze minimální požadavky, „dotýká“ se
nicméně práva Společenství v oblastech, v nichž je úroveň
ochrany, kterou toto právo zajišťuje, nižší než je úroveň stanovená
Dohodu TRIPs.Zadruhé, i když Dohoda
TRIPs stanoví pouze minimální úroveň ochrany, musí být rozšířena na
všechny Členy uvedené dohody. Pokud by členské státy mohly vyjednávat se
třetími státy mimo rámec Společenství za účelem rozšíření ochrany
duševního vlastnictví na státní příslušníky třetích zemí, vznikly by
potenciální rozdílnosti a konflikty mezi jejich vnějšími režimy
v této oblasti a režimem Společenství.Zatřetí,
i když Dohoda TRIPs stanoví pouze minimální požadavky, předpisy
Společenství v oblasti duševního vlastnictví nestanoví minimální
úroveň ochrany. Komise, která odkazuje na výše uvedený posudek
č. 2/91, ve kterém Soudní dvůr uvedl, že pouhá souběžná existence
mezinárodních pravidel a pravidel Společenství, upravujících
stejnou oblast, se může dotknout práva Společenství
i v případě neexistence rozporů mezi nimi, z toho
vyvozuje, že by uzavřením Dohody TRIPs členskými státy „byly dotčeny“
stávající předpisy Společenství.Začtvrté,
Dohoda TRIPs ponechává svým Členům možnost zvýšení jejich úrovně ochrany
potud, pokud nová ochrana, která z toho vyplyne, zůstane
slučitelná s minimálními požadavky Dohody. Jelikož Společenství
uplatňuje zásadu národního vyčerpání nebo vyčerpání „na úrovni
Společenství“, stačilo by, aby některý členský stát přijal zásadu
„mezinárodního vyčerpání“, kterou stanoví Dohoda TRIPs, aby tím byla
dotčena pravidla Společenství a fungování vnitřního trhu.Konečně,
pokud by byla Dohoda TRIPs uzavřena na základě sdílené pravomoci
Společenstvím i členskými státy, závažně by tím bylo dotčeno právo
Společenství, poněvadž by to v praxi znamenalo „zmrazení“ nebo
odmítnutí harmonizačních pravidel Společenství v oblasti uplatnění
dohody. Došlo by také k „dotčení“ práva Společenství
v rozsahu, v němž by členské státy i nadále uplatňovaly
výjimku článku 36 Smlouvy o ES pro ochranu zvláštního „předmětu“
práv k duševnímu vlastnictví, což by zabraňovalo harmonizaci na
úrovni Společenství a vytváření nebo fungování vnitřního trhu.2.     Stanoviska účastníků, kteří předložili vyjádřeníRada
analyzuje nejprve stav legislativní činnosti Společenství
v oblasti duševního vlastnictví. Rozlišuje čtyři „bloky“ právních
předpisů Společenství.–        První
„blok“ tvoří opatření Společenství přijatá zejména na základě článku 43
Smlouvy o ES, která se týkají ochrany zeměpisných označení.Rada
se domnívá, že se dosah tohoto prvního „bloku“ shoduje s dosahem
oddílu 3 části II Dohody TRIPs, který se týká zeměpisných označení,
a má za to, že podmínky k tomu, aby byla uplatněna vnější
implicitní pravomoc podle judikatury AETR, jsou v tomto případě
obecně splněny.–        Druhý
„blok“ právních předpisů tvoří harmonizační opatření Společenství
vnitrostátních právních předpisů přijatá na základě článku 100
A Smlouvy, jakož i v některých případech na základě
článků 57 a 66, která se týkají některých aspektů režimu duševního
vlastnictví.Jde o směrnice
o autorském právu a právech s ním souvisejících [směrnici
Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem
a půjčování a o některých právech v oblasti duševního
vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346,
s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120); směrnici Rady 93/83/EHS ze
dne 27. září 1993 o koordinaci určitých předpisů týkajících se
autorského práva a práv s ním souvisejících při družicovém
vysílání a kabelovém přenosu (Úř. věst. L 248, s. 15;
Zvl. vyd. 17/01, s. 134); směrnici Rady 93/98/EHS ze dne
29. října 1993 o harmonizaci doby ochrany autorského práva
a určitých práv s ním souvisejících (Úř. věst. L 290,
s. 9; Zvl. vyd. 17/01, s. 141); směrnici Rady 91/250/EHS ze
dne 14. května 1991 o právní ochraně počítačových programů
(Úř. věst. L 122, s. 42; Zvl. vyd. 17/01, s. 114);
směrnici Rady 87/54/EHS ze dne 16. prosince 1986 o právní
ochraně topografií polovodičových výrobků (Úř. věst. L 24,
s. 36; Zvl. vyd. 13/08, s. 231) a první směrnici
Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince 1988, kterou se sbližují
právní předpisy členských států o ochranných známkách (Úř. věst.
L 40, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 92)].Podle
Rady lze dosah druhého „bloku“ právních předpisů jen velmi částečně
srovnat s oblastmi upravenými v oddílech 1 a 2 části II
Dohody TRIPs (autorské právo a ochranné známky). Rada uvádí, že
naproti tomu nebylo přijato žádné harmonizační opatření v oblasti
průmyslových vzorů a patentů (upravené v oddílech 4 a 5
části II Dohody TRIPs).V každém případě
přijetí ustanovení práva Společenství neukládá povinnost jejich
uplatnění vůči státním příslušníkům třetích zemí, kdežto právě cílem
Dohody TRIPs je upřesnění minimálních pravidel, která budou muset být
uplatněna vůči státním příslušníkům těchto zemí.–        Třetí
„blok“ právních předpisů Společenství tvoří opatření Společenství,
která směřují k vytvoření režimu ochrany v rámci Společenství,
který se připojuje k režimům ustanoveným jednotlivými
vnitrostátními právními předpisy, pro některé aspekty práv
k duševnímu vlastnictví. Jde o nařízení Rady (EHS)
č. 1768/92 ze dne 18. června 1992 o zavedení dodatkových
ochranných osvědčení pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 182,
s. 1; Zvl. vyd. 13/11, s. 200) a o výše uvedené nařízení
č. 40/94 o ochranné známce Společenství.Opatření
obsažená v tomto třetím „bloku“ podle Rady směřují pouze ke
zřízení režimu ochrany v rámci Společenství, který se překrývá
s vnitrostátními režimy. Domnívá se proto, že pokud se teorie
implicitních pravomocí stanovená rozsudkem AETR může uplatnit ve vztahu
k nařízením Společenství, může se tak uplatnit pouze v rozsahu
předmětu těchto doplňkových režimů a nevztahuje se k tomu, co
je nadále předmětem vnitrostátních režimů ochranných známek (částečně
harmonizovaných) a patentů (neharmonizovaných).–        Čtvrtý
„blok“ právních předpisů tvoří výše uvedené nařízení č. 3842/86
o opatřeních za účelem zákazu propouštění padělaného zboží do
volného oběhu.Podle Rady toto nařízení
odpovídá pouze některým ustanovením části III Dohody TRIPs (části, která
se týká prostředků k dodržování práv k duševnímu
vlastnictví), a sice takovým ustanovením, která souvisejí se
zákazem propouštění padělaného zboží do oběhu (články 51 až 60 Dohody
TRIPs). Naproti tomu podstatná část ustanovení této části III nadále
spadá do pravomoci členských států (články 41 až 50 a 61). Je tak
tomu zvláště v případě ustanovení, která se týkají zavedení
trestních nápravných opatření (článek 61 Dohody TRIPs).Rada
se tedy domnívá, že se judikatura AETR může uplatnit pouze v malé
míře, kdy nařízení, které zakazuje propouštění padělaného zboží do
volného oběhu, přebírá několik ustanovení Dohody TRIPs.Rada z toho vyvozuje, že Společenství a členské státy mají společnou pravomoc uzavřít Dohodu TRIPs.Vláda
Spojeného království nejprve zdůrazňuje, že pokaždé, když vyvinula
zákonodárnou iniciativu v oblasti duševního vlastnictví, se
Společenství postaralo o to, aby bylo uznáno zachování
vnitrostátních práv k duševnímu vlastnictví.V
důsledku toho si každý členský stát zachovává vlastní právní systém
ochrany patentů, ochranných známek, autorských práv a vzorů. Vláda
Spojeného království trvá na jedné skutečnosti: dokonce i ochranná
známka Společenství a patent Společenství (pokud bude zaveden)
budou existovat souběžně s vnitrostátními právy, přičemž je
ponechají v podstatě nedotčena.Dále
vláda Spojeného království uvádí, že předpisy Společenství, které se
týkají obsahu práv k duševnímu vlastnictví, jsou vzácné. Existuje
málo příkladů harmonizace vnitrostátních předpisů, které definují
zvláštní předmět duševního vlastnictví. Spojené království uvádí dva
takové příklady: výše uvedenou směrnici 89/104 o ochranné
známce a taktéž výše uvedenou směrnici 87/54 o topografii
polovodičových výrobků.Pokud jde zejména
o autorské právo a práva s ním související, Spojené
království uvádí, že určitá ustanovení Dohody TRIPs se týkají obsahu
nebo zvláštního předmětu autorského práva a práv s ním
souvisejících, zatímco na úrovni Společenství, pokud jde o tyto
oblasti, neexistoval žádný pokus o harmonizaci. Z toho
vyvozuje, že „členským státům přísluší definovat obsah autorského práva
a práv s ním souvisejících v jejich vnitrostátních
právních předpisech, s odkazem na [Bernskou] úmluvu, či nikoli“.Spojené
království připomíná taktéž, pokud jde o autorské právo, že článek
9 Dohody TRIPs vyžaduje od svých Členů dodržování článků 1 až 21
Bernské úmluvy. Jelikož Společenství jako takové není stranou Bernské
úmluvy, rozhodnutí o uzavření dohody zavazující státy
k dodržování zásad úmluvy v jejich vztazích se třetími zeměmi
podléhá pouze pravomoci členských států.Pokud
jde o patenty, Spojené království připomíná, že neexistuje žádná
harmonizace na úrovni Společenství. Komisi, která se odvolává na úmluvu
o patentu Společenství, vláda Spojeného království odpovídá, že
tato úmluva, která nevstoupila v platnost, byla sjednána na
mezivládní úrovni, a nikoliv na úrovni Společenství, a že
ponechává vnitrostátní patentové systémy nedotčeny.Kromě
oblasti patentů a autorských práv uvádí Spojené království zejména
tři oblasti práva k duševnímu vlastnictví, které upravuje Dohoda
TRIPs a pro které neexistuje žádné harmonizační opatření
Společenství: průmyslové vzory, ochranu nezveřejněných informací
a prostředky k dodržování práv k duševnímu vlastnictví.Spojené
království zdůrazňuje, že i tam, kde existovala harmonizace
vnitrostátních předpisů na úrovni Společenství, je její dosah omezen
výslovným odkazem na právní předpisy členských států nebo implicitním
uznáním toho, že členské státy mohou nadále uplatňovat svůj vlastní
systém ochrany duševního vlastnictví v oblastech, které nejsou
upraveny právními předpisy Společenství.V tomto ohledu uvádí několik příkladů.a)      Ustanovení
výše uvedené směrnice 87/54 o topografii polovodičových výrobků
nezasahují do práv přiznaných členskými státy na základě povinností,
které jim přísluší podle mezinárodních dohod.b)      Výše
uvedená směrnice 89/104 o ochranných známkách se netýká úplného
sblížení dotyčných právních předpisů členských států, ale pouze sblížení
ustanovení, která se bezprostředně dotýkají fungování vnitřního trhu
(třetí bod odůvodnění). Členské státy si zachovávají zejména právo na
ochranu ochranných známek získaných užíváním.c)      Výše
uvedenou směrnicí 91/250 o právní ochraně počítačových programů
nejsou dotčeny vnitrostátní předpisy vztahující se na práva vyplývající
z patentů, ochranných známek, nekalé soutěže, obchodního tajemství,
ochrany polovodičových výrobků nebo smluvního práva (čl. 9
odst. 1).d)      Výše
uvedená směrnice 92/100 o právu na pronájem a půjčování
ponechává veškerou posuzovací pravomoc členských států, pokud jde
o účelnost uložení povinnosti organizacím pro kolektivní správu
práv požadovat pouze spravedlivou odměnu, jakož i určování dlužníků
(článek 4).e)      Výše
uvedená směrnice 93/83 o koordinaci určitých předpisů týkajících
se autorského práva a práv s ním souvisejících při družicovém
vysílání a kabelovém přenosu umožňuje členským státům přiznat
dotyčným majitelům práv významnější ochranu než právo bránit vysílání
stanovené v článku 8 směrnice 92/100 (článek 6).Obecně
vláda Spojeného království ještě uvádí, že s výhradou určitých
výjimek, které upřesňuje, žádné z opatření Společenství
v oblasti duševního vlastnictví nepojednává o otázkách
vzájemnosti, vzájemného uznávání nebo práv, která je třeba poskytovat
státním příslušníkům třetích zemí ve Společenství.Závěrem
se domnívá, že Společenství a členské státy mají společnou
pravomoc účastnit se uzavření Dohody TRIPs. Společenství má zajisté
pravomoc účastnit se uzavření Dohody TRIPs na základě právní teorie
o implicitních pravomocích, vzhledem k tomu, že některé
vymezené aspekty této dohody jsou upraveny vnitřními opatřeními
přijatými podle článků 100 A a 235 Smlouvy o ES, členské
státy ale mají rovněž pravomoc, jelikož si zachovávají významnou vnitřní
pravomoc v oblastech, které jsou předmětem Dohody TRIPs.Pokud
jde o Dohodu TRIPs a implicitní pravomoci, ostatní členské
státy kromě Spojeného království se obecně připojují k vyjádření
Rady. Pouze německá, španělská, francouzská, portugalská
a nizozemská vláda tuto otázku poněkud rozvíjejí.Německá
vláda tvrdí, že Dohoda TRIPs musí být uzavřena v podobě smíšené
dohody. Jednak má Společenství pravomoc v rozsahu, v němž
vydalo předpisy v oblasti duševního vlastnictví. Kromě toho mají
členské státy také pravomoc ze tří důvodů. Autorské právo zůstává do
značné míry neharmonizováno; státy přistoupily k mezinárodním
úmluvám v této oblasti; povinnosti, které vyplývají z Dohody
TRIPs, mohou být většinou splněny pouze členskými státy (jde zejména
o povinnost upravení správních, občanských a dokonce trestních
řízení pro uplatňování jednotlivých práv k duševnímu vlastnictví).Španělská
vláda má rovněž za to, že Dohoda TRIPs musí být uzavřena v podobě
smíšené dohody. Zaprvé totiž právní úprava Společenství upravuje pouze
některé aspekty práv k duševnímu a průmyslovému vlastnictví.
Dále jejím cílem není vždy harmonizace vnitrostátních právních předpisů.
Výše uvedené nařízení č. 40/94 o ochranné známce Společenství
tak ponechává vnitrostátní právní předpisy v oblasti ochranné
známky nedotčeny; vytváří pouze režim zvláštní ochrany pro ochrannou
známku Společenství, která existuje souběžně s národními ochrannými
známkami. Nakonec se některá ustanovení Společenství v této
oblasti omezují na stanovení minimální ochrany. Členské státy si tudíž
zachovávají možnost přijímat restriktivnější opatření [viz
například článek 18 nařízení Rady (EHS) č. 823/87 ze dne
16. března 1987, kterým se zavádějí zvláštní ustanovení, která se
týkají jakostních vín vyrobených v určitých oblastech (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 84, s. 59)].Španělská
vláda se rovněž domnívá, že ustanovení Dohody TRIPs, která se týkají
takových opatření, která je třeba přijmout pro zajištění účinné ochrany
práv k duševnímu a průmyslovému vlastnictví, jakými jsou
záruka spravedlivého a nestranného řízení, předkládání důkazů,
právo být vyslechnut, odůvodnění rozhodnutí, právo podávat opravné
prostředky, předběžná a zajišťovací opatření, úkony celních orgánů
z úřední povinnosti, náhrady škod a trestní sankce spadají do
pravomoci členských států. Právní řád Společenství totiž neobsahuje
žádné ustanovení týkající se těchto bodů.Kromě
toho španělská vláda kritizuje odkaz učiněný Komisí na článek 36
Smlouvy. Podle ní je nemístný. Článek 36 je uplatnitelný pouze na obchod
„mezi členskými státy“, a proto se neuplatňuje na omezení dovozů
pocházejících ze třetích zemí z důvodů ochrany duševního
vlastnictví (viz rozsudek ze dne 15. června 1976, EMI, 96/75,
Recueil, s. 913).Francouzská vláda se připojuje k vyjádřením Rady.Zdůrazňuje
nicméně, že pokud jde o patenty, které tvoří podstatu Dohody
TRIPs, je možné stanovisko Komise kritizovat. Připomíná, že
v evropském měřítku je celá problematika upravena mezinárodními
úmluvami, z nichž hlavní (výše uvedená Mnichovská úmluva
o udělování evropských patentů) v praxi přesahuje rámec
Společenství, jelikož k ní přistoupilo sedmnáct evropských států.Francouzská
vláda dále dodává, že jedním ze specifických rysů Dohody TRIPs je to,
že je přijímána v oblasti, kde byly již dávno přijaty rozsáhlé
mnohostranné úmluvy, které jsou nadále v platnosti a které
jsou nadále spravovány specializovanou institucí Spojených národů,
Světovou organizací duševního vlastnictví (WIPO). Společenství nikdy
nezamýšlelo nahradit členské státy v těchto úmluvách, není členem
WIPO a o členství nepožádalo. Pokud by byla přijata teze Komise,
členské státy by ztratily veškerou vnější souběžnou pravomoc
a nemohly by již napříště uzavírat ani spravovat dvoustranné nebo
mnohostranné smlouvy v oblastech upravených Dohodou TRIPs.Pokud jde o Dohodu TRIPs, portugalská vláda rovněž odkazuje na vyjádření Rady.Zdůrazňuje
pouze, že z judikatury Soudního dvora (výše uvedené rozsudky EMI
a Phil Collins a další) vyplývá, že za současného stavu práva
Společenství a při neexistenci ustanovení Společenství
o harmonizaci právních předpisů přísluší stanovení podmínek
a způsobů ochrany literárního a uměleckého vlastnictví
členským státům. Podle ní se harmonizační opatření Společenství týkají
pouze velmi omezené části oblastí upravených Dohodou TRIPs (oddíl 6
části II týkající se topografií integrovaných obvodů).Konečně
portugalská vláda trvá na skutečnosti, že účast členských států se
vynucuje rovněž přítomností ustanovení o soudních řízeních
v části III Dohody TRIPs (oddíl 2 části III Dohody TRIPs)
a trestních ustanovení (oddíl 5 části III Dohody TRIPs), což jsou
oblasti spadající do vlastní pravomoci členských států.Nizozemská
vláda se zase domnívá, že Dohoda TRIPs upravuje do značné míry oblasti,
v nichž členské státy mají pravomoc, jelikož na úrovni
Společenství nedošlo k žádné harmonizaci. Připomíná, že nařízení
o ochranné známce Společenství ponechává v platnosti
vnitrostátní právní předpisy v oblasti ochranných známek a že
kromě toho jsou smluvní předpisy v oblasti patentů mezivládní
povahy.Kromě toho trvá na skutečnosti, že
Dohoda TRIPs upravuje oblasti, v nichž členské státy mají výlučnou
pravomoc, zejména článek 61 Dohody TRIPs o trestních řízeních. Na
rozdíl od všech ostatních členských států nizozemská vláda odkazuje na
ustanovení hlavy VI Smlouvy o Evropské unii, která se týkají
spolupráce v oblasti spravedlnosti a vnitřních věcí. Podle ní
mezivládní konference tím, že ustanovením, která se týkají trestního
práva, poskytla odlišné postavení v porovnání s postavením
poskytnutým ustanovením Smlouvy o ES, jasně uvedla, že tato oblast
spadá do pravomoci členských států.Podle ní
pouze tyto důvody postačí k tomu, aby se účast členských států na
uzavření Dohody TRIPs stala nezbytnou. Je to tím důležitější, že pouze
členské státy mohou odpovídat za dodržování závazků, které v této
oblasti vyplývají z Dohody.XIII –  Problém zastoupení některých území závislých na členských státech, která ale nepatří do SpolečenstvíPokud
jde o postavení závislých území, jejichž vnější vztahy jsou
zajišťovány některými členskými státy, je podle Komise nepochybné, že
dotyčné členské státy jsou způsobilé uzavřít Dohodu o WTO jménem
těchto území v rozsahu, v němž tato území mohou být sama
stranami Dohody o WTO.Rada uvádí, že
pokud jde o GATT, některé členské státy mají nadále pravomoc
uzavírat a provádět dohody jménem území, na něž se smlouvy
o založení Evropských společenství neuplatní, to znamená na
zámořská území.Vláda Spojeného království
poznamenává, že pouze ona má pravomoc uzavřít Dohodu o WTO jménem
svých závislých území, která nejsou jednotlivě Členy WTO. Odkazuje na
výše uvedený posudek č. 2/91 (bod 35).Francouzská
vláda zdůrazňuje, když odkazuje na stejný posudek, že pokud ustanovení
mezinárodní dohody nespadají do oblasti podléhající režimu přidružení
zámořských zemí a území, členské státy, které zajišťují mezinárodní
vztahy těchto území, mají pravomoc uzavírat dotčené dohody.Dohoda
o WTO a dohody k ní připojené v mnoha bodech
nespadají do oblasti podléhající režimu přidružení zámořských zemí
a území. To vychází zaprvé z věcné působnosti Dohody
o WTO a jejích příloh: specifická odvětví, jako jsou
poskytování služeb v oblasti dopravy, ale také duševní vlastnictví,
v současné době nepodléhají režimu přidružení se ZZÚ (zámořské
země a území). Vyplývá to rovněž z „osobní“ působnosti Dohody
o WTO a jejích příloh. Na obchod s výrobky mezi
zámořskými zeměmi a územími a třetími zeměmi, jakož i na
usazování a poskytování služeb státních příslušníků nebo podniků ze
třetích zemí, pokud nejsou usazeni či usazeny v některém členském
státě Společenství, se totiž ustanovení režimu přidružení se ZZÚ
nevztahují.Nizozemská vláda se domnívá, že
bez ohledu na konečné rozdělení pravomocí mezi Společenstvím
a členskými státy jsou členské státy, které mají vazby se
zámořskými zeměmi a územími, alespoň oprávněny k tomu, aby na
ochranu zájmů těchto zemí a území uzavřely Dohodu o WTO
autonomním způsobem, a při uplatňování této dohody jednaly ve
prospěch těchto zemí a území.V tomto
ohledu připomíná judikaturu Soudního dvora ve výše uvedeném posudku
č. 1/78, který se týká mezinárodní dohody o přírodním kaučuku,
a rovněž ve výše uvedeném posudku č. 2/91, který se týká
úmluvy MOP č. 170.Dále uvádí
prohlášení o zastoupení zámořských zemí a území uvedených
v čl. 227 odst. 3 a odst. 5 písm. a)
a b) Smlouvy o ES, přijaté při uzavření Smlouvy
o Evropské unii. Toto prohlášení vykládá tak, že platí pro všechny
kapitoly Smlouvy o Evropské unii (14).
Podle ní na základě tohoto prohlášení členský stát, který na
mezinárodní úrovni zastupuje závislá území, musí v rámci možností
dbát na to, aby jeho zásah nebyl v rozporu s všeobecným
postojem přijatým Společenstvím v dané záležitosti. Podle
nizozemské vlády tyto zásady platí také v rámci správy Dohody
o WTO.XIV –  Dopad otázky pravomoci na způsoby vyjádření stanovisek v rámci WTOKomise
uvádí, že souhlasila s tím, aby se členské státy staly Členy WTO,
poněvadž považovala z politických důvodů za vhodné zachovat
situaci, která existovala v rámci GATT, to znamená společnou účast
Evropských společenství a členských států, zpevněnou pravidly
Společenství, pokud jde o stanoviska přijímaná v rámci GATT.Domnívá
se, že uzavření Dohody pouze Společenstvím bude mít za následek to, že
členské státy, které se stanou plnoprávnými Členy WTO v souladu
s články XI a XIV Dohody o WTO (viz výše II. Statut
Evropských společenství ve WTO), již nebudou moci vykonávat veškerá svá
svrchovaná práva v rámci WTO, ale budou jakožto Členové WTO
podléhat postupům Společenství, které vyplývají z článku 113 nebo
jiných relevantních ustanovení Smlouvy o ES. Komise jim tedy bude
sloužit jako mluvčí a oficiální stanoviska budou moci být přijímána
v rámci WTO pouze na základě postupů podle článku 113 (nebo
jakéhokoliv jiného relevantního článku Smlouvy). Členské státy se budou
moci vyjadřovat a zaujímat stanoviska pouze tehdy, když k tomu
budou zvláště zplnomocněny, nebo když se budou vyjadřovat jménem
jednoho ze svých „závislých území“. Taková je ostatně současná situace
v rámci GATT.Komise tvrdí, že pokud by
si členské státy zachovaly některé pravomoci, pokud jde o Dohodu
GATS nebo Dohodu TRIPs, mohly by se stejně jako Společenství ocitnout
v právní situaci, kdy by nemohly vykonávat právo přijímat opatření
křížové odvety. V případě, že by byl členský stát v oblasti
své pravomoci řádně oprávněn přijímat odvetná opatření, ale usoudil by,
že by byla neúčinná, pokud by byla přijata v oblastech upravených
Dohodami GATS nebo TRIPs, neměl by tak s ohledem na právo
Společenství pravomoc přijímat odvetná opatření v oblasti obchodu
zbožím, poněvadž tato oblast v každém případě spadá do výlučné
pravomoci Společenství na základě článku 113 Smlouvy. Opačně, pokud by
Společenství získalo právo na odvetné opatření v oblasti zboží, ale
usoudilo by, že je nezpůsobilé jej vykonávat, ocitlo by se
v právní situaci, kdy by nemohlo přijmout odvetná opatření
v oblasti služeb nebo Dohody TRIPs, poněvadž by nezbytné pravomoci
byly vyhrazeny členským státům.Podle Komise
by mohlo přiznání pravomocí členským státům v oblasti Dohod GATS
a TRIPs vést k nerovnostem jak pro členské státy, tak pro
Společenství. V případě, kdy by třetí země získala právo
k odvetnému opatření vůči Společenství za porušení Dohody GATT nebo
některé z dohod o zboží, ale kdy by podle postupu článku 22
ujednání při řešení sporů byla nakonec oprávněna přijmout odvetná
opatření v oblasti spadající do pravomoci členských států
v rámci Dohod GATS nebo TRIPs, by tak členské státy byly potrestány
za porušení, které by bylo přičitatelné pouze Společenství. Stejně tak
by Společenství mohlo být postiženo odvetnými opatřeními v oblasti
zboží za porušení, jehož se dopustil některý z jeho členských států
v rámci Dohod GATS nebo TRIPs.Rada
rozhodně zpochybňuje to, že určení způsobů účasti Společenství
a jeho členských států ve WTO je otázkou politické povahy. Domnívá
se, že společná účast Společenství a členských států ve WTO je
právně odůvodněná a může být uskutečněna při dodržení zásady
soudržnosti vnější činnosti Unie zakotvené čl. C druhým podostavcem
(15) a čl. J.1 odst. 4 druhou a třetí větou(16)
Smlouvy o Evropské unii, článkem 5 Smlouvy o ES, jakož
i podmínkami stanovenými Soudním dvorem v jeho výše uvedeném
posudku č. 2/91.Rada prohlašuje, že si
uvědomuje právní povinnost, kterou mají orgány Společenství
a členské státy, aby našly formy, které by zaručovaly společnou,
koordinovanou a soudržnou činnost Společenství a členských
států. Připouští, že v současné době není schopna předložit text,
který by definoval takové formy účasti. Odpovědnost za to přičítá
Komisi, která se vzhledem ke svému „absolutistickému“ postoji
k výlučné pravomoci Společenství uzavřít Dohodu o WTO
a její přílohy odmítla zúčastnit diskuse o tomto problému.Podle
jejího názoru není tento problém nepřekonatelný. Jednání Uruguayského
kola byla za Společenství a jeho členské státy vedena tak, aby
zajišťovala jednotu postupu. Správa dohod v rámci WTO bude
pravděpodobně méně složitá než jednání.Žádná
skutečnost neopravňuje Komisi předpokládat, že by požadavky uvedené ve
Smlouvě o Unii, smlouvách a judikatuře Soudního dvora mohly
být v budoucnu porušeny. Komise může ostatně využít soudních
prostředků, které má k dispozici (články 169 a 173 Smlouvy)
pro zajištění souladu aktů Rady a členských států s právem
Společenství.Členské státy, které předložily vyjádření, souhlasí s Radou.Vláda
Spojeného království, poté, co odkázala na výše uvedený posudek
č. 2/91 a na čl. C druhý pododstavec Smlouvy
o Evropské unii, jak učinila Rada, zdůrazňuje, že druh úzkého
spojení, doporučeného těmito texty, přesně charakterizoval jednání
Uruguayského kola. Tato jednání ukázala, že je možné nalézt
a účinně uvést do chodu systém jednání se třetími zeměmi při
dodržování pravomocí Společenství a členských států.Francouzská
vláda, která uvádí, že počet hlasů Společenství přímo a výhradně
závisí na příslušnosti členských států k WTO, má jako Rada za to,
že příslušnost členských států je odůvodněná nikoliv údajnými
politickými důvody, ale existencí pravomocí, které tyto členské státy
mají, jinými slovy nevýlučnou povahou pravomoci Společenství pro
uzavření této dohody.Nizozemská vláda,
která odkazuje na výše uvedený posudek č. 2/91, na povinnost
loajality v rámci Společenství formulovanou článkem 5 Smlouvy
o ES, jakož i na nezbytnost zajištění soudržnosti vnějších
činností Unie, uvedenou v čl. C druhém pododstavci Smlouvy
o Evropské unii, se domnívá, že Rada, Společenství a členské
státy se mohou dohodnout na všech aspektech činnosti, kterou je třeba
vést v rámci WTO, jako je vzájemné sbližování stanovisek, výkon
funkce mluvčího během jednání a zásah v rámci řešení sporů.Zdůrazňuje,
že vypracování takového ujednání při dodržení stávajících pravomocí
Společenství a pravomocí členských států je věcí vnitřní, kterou je
třeba vyřešit mezi Společenstvím a členskými státy, která nic
nemění na skutečnosti, že Společenství nemá výlučné pravomoci
v oblastech upravených Dohodou o WTO.Pro
případ společné účasti členských států Společenství na uzavření Dohody
o WTO a jejích příloh španělská vláda uznává nezbytnost
koordinovat současnou a budoucí činnost Společenství
a členských států v rámci nové organizace. V tomto ohledu
uvádí stejnou judikaturu (posudky č. 1/78 a 2/91)
a stejné smluvní předpisy jako ostatní vlády, které předložily
vyjádření (povinnost loajality v rámci Společenství uvedená
v článku 5 Smlouvy o ES).Řecká
vláda pouze zdůrazňuje, že společná účast Společenství a členských
států v řízeních týkajících se přijetí rozhodnutí WTO bude moci
fungovat pouze tehdy, pokud bude dodržována zásada soudržnosti vnějších
činností Evropské unie, kterou zakotvuje čl. C druhý pododstavec
Smlouvy o Evropské unii.XV –  Otázky rozpočtové a finanční povahy Pokud
jde o finanční ustanovení Dohody o WTO, Komise zdůrazňuje, že
provozní výdaje WTO, přestože jsou naprosto nutné pro řádný chod
Organizace, nezaujímají v Dohodě ústřední místo, jak tomu bylo
v případě finančních ustanovení v systematice dohody
o přírodním kaučuku, která je předmětem výše uvedeného posudku
č. 1/78 (bod 55). Rozpočet WTO je pouhým důsledkem sledování
obecných cílů Organizace.I když by tedy
platba stanovených příspěvků měla být prováděna členskými státy, toto
nemůže zpochybnit výlučnou pravomoc Společenství uzavřít Dohodu
o WTO: členské státy by jednoduše plnily na účet Společenství
mezinárodní závazky, které by bylo oprávněno sjednávat pouze
Společenství.Pro případ, že by Soudní dvůr
byl nicméně názoru, že členské státy mohou přispívat svým vlastním
jménem do rozpočtu WTO, Komise zdůrazňuje, že sdílené pravomoci, které
by z toho vyplývaly, by byly nadále omezeny na rozpočtové
a finanční aspekty nové organizace.Portugalská
vláda se domnívá, že jedním z rozhodujících důvodů k tomu,
aby mezinárodní smlouva byla uzavřena společně, ale autonomně
Společenstvím a členskými státy, je financování výdajů
vyplývajících z uplatnění Smlouvy členskými státy. Judikatura
Společenství tento výklad potvrdila ve výše uvedeném posudku
č. 1/78.Portugalská vláda zdůrazňuje,
že členské státy budou financovat výdaje vyplývající ze zřízení
a fungování WTO, vzhledem k tomu, že jsou jejími původními
Členy (viz článek XI Dohody o zřízení WTO). Domnívá se, že tato
skutečnost stačí pro odůvodnění účasti členských států na uzavření
Dohody, a to ze dvou důvodů.První
důvod vychází z práva Společenství: v praxi Společenství je
jedním z rozhodujících důvodů pro uzavření mezinárodní dohody
Společenstvím a členskými státy to, že financování výdajů
vyplývajících z uplatnění Smlouvy přísluší členským státům.Na
rozdíl od toho, co tvrdí Komise, nezáleží na tom, zda financování
zaujímá podstatné místo v systematice Dohody (jak tomu bylo
v případě dohody o přírodním kaučuku, ohledně níž byl vydán
posudek č. 1/78), nebo nikoliv. Řada mezinárodních dohod
o základních výrobcích tak byla uzavřena po vydání posudku
č. 1/78 ve formě smíšené dohody, poněvadž finanční odpovědnost
příslušela národním rozpočtům, i když příspěvky směřovaly pouze
k pokrytí výdajů vlastních fungování orgánů zřízených pro
spravování předmětných dohod. Opačně, obdobné dohody byly přijaty čistě
ve formě Společenství z jediného důvodu, že bylo stanoveno, že
jejich financování bude prováděno z rozpočtu Společenství.Ve
prospěch účasti členských států na uzavření Dohody o WTO
portugalská vláda uvádí druhý důvod, vycházející z vlastního
ústavního práva. Na základě čl. 164 písm. j) Ústavy
Portugalské republiky přísluší Shromáždění Republiky schvalování
mezinárodních smluv, které stanoví účast Portugalska
v mezinárodních organizacích, a dále prezidentovi Republiky
jejich ratifikace (viz čl. 137 písm. b). Podle ní přistoupení
Portugalska k Evropským společenstvím nemůže znemožnit uplatnění
těchto ústavních ustanovení, alespoň v případech, kdy účast
Portugalska v mezinárodních organizacích implikuje finanční
příspěvky k tíži národního rozpočtu.XVI –  Odpovědi navrhované Komisí, Radou a státy, které předložily vyjádření, na otázky položené v žádosti o posudekS ohledem
na předcházející úvahy Komise a účastníci, kteří předložili
vyjádření, navrhují následující odpovědi na položené otázky.Komise navrhuje:„–      části
Dohody o zřízení Světové obchodní organizace (WTO), které se
týkají obchodu zbožím, to znamená Dohoda GATT z roku 1994
a její přílohy, spadají do výlučné pravomoci Společenství
v rámci článku 113 Smlouvy o ES, pravděpodobně s výjimkou
některých aspektů, týkajících se produktů ESUO;–      část
Dohody o WTO týkající se obchodu službami (GATS) spadá rovněž do
výlučné pravomoci Společenství v rámci článku 113 Smlouvy o ES
nebo článků 235 nebo 100 A uvedené Smlouvy, a případně podle
zásady implicitních pravomocí ve smyslu právní teorie posudku
č. 1/76 a právní teorie AETR;–      část
Dohody o WTO, která se týká obchodu v oblasti práv
k duševnímu vlastnictví (TRIPs) rovněž spadá do výlučné pravomoci
Společenství v rámci článku 113 Smlouvy o ES nebo článků 100
A nebo 235 uvedené Smlouvy, a případně podle zásady
implicitních pravomocí ve smyslu právní teorie posudku č. 1/76
a právní teorie AETR.“Rada navrhuje následující:„Co se týče řízeníRada
ponechá řešení otázky, zda za zvláštních okolností případu – jelikož se
jedná nikoliv o dohodu „zamýšlenou“, nýbrž již podepsanou
s výhradou uzavření – je žádost o (předběžný) posudek
přípustná, na úvaze Soudního dvora. V každém případě považuje za
nezbytné, aby otázky položené Komisí byly Soudním dvorem přeformulovány.Co se týče věci saméSpolečenství
má výlučnou pravomoc, pokud jde o téměř celou Dohodu GATT,
s výjimkami, zejména pokud jde o režim uplatnitelný na
produkty podléhající Smlouvě o ESUO a na zámořská území, na
která se nevztahují Smlouvy Společenství. Kromě toho má Společenství
podle judikatury AETR výlučnou pravomoc, pokud jde o některé
zvláštní aspekty Dohod GATS a TRIPs.Mimo
jiné a především v rozsahu, v němž Rada již nyní
rozhodla o nevykonávání případné pravomoci Společenství, pokud jde
o Dohody GATS a TRIPs, je pravomoc členských států pro velký
počet oblastí upravených těmito dvěma dohodami rozhodující. Konečně,
některé oblasti, na něž se vztahují Dohody GATS a TRIPs, mohou
v každém případě podle současného stavu Smlouvy spadat pouze do
pravomoci členských států.“Rada navrhuje, aby:„v rozsahu, v němž je žádost o posudek přípustná, na ni Soudní dvůr odpověděl v následujícím smyslu:Uzavření
dohod vzešlých z Uruguayského kola společně Společenstvím
a členskými státy je slučitelné s rozdělením pravomocí
stanoveným smlouvami o založení Evropských společenství“.Vláda Spojeného království navrhuje následující:„1)      Společenství
má pravomoc účastnit se uzavření Dohody GATS na základě článků 54, 57,
66, 75, 84, 99 a 100 A Smlouvy o ES.2)      Členské státy mají rovněž pravomoc účastnit se uzavření Dohody GATS.3)      Členské státy mají pravomoc účastnit se uzavření Dohody TRIPs.4)      Společenství
má rovněž pravomoc účastnit se uzavření Dohody TRIPs na základě článků
100 A, 113 a 235 Smlouvy o ES.5)      Členské
státy mají pravomoc účastnit se uzavření dohody o zřízení Světové
obchodní organizace“.Francouzská vláda
„vyzývá Soudní dvůr, aby na žádost Komise odpověděl tak, že uzavření
Dohody o WTO (včetně k ní připojených příloh) spadá zároveň do
pravomocí Společenství i do pravomocí členských států a že,
pokud jde o Společenství, rozhodnutí nemůže vycházet
z právního základu omezeného pouze na článek 113 ani pouze
z článků 100 A, 113 a 235“.Španělská
vláda vyzývá Soudní dvůr, aby vydal posudek, ve kterém by konstatoval,
že mezi Společenstvím a členskými státy v rámci Dohody
o zřízení Světové obchodní organizace existují sdílené pravomoci,
a že v důsledku toho má tato dohoda smíšenou povahu.Portugalská vláda navrhuje:„–      Dohoda
o WTO v části, která se týká služeb, práv k duševnímu
vlastnictví, právní úpravy o obchodu výrobky, kterých se týká
Smlouva o ESUO, upravuje oblasti, které zčásti spadají do souběžné
nebo vlastní pravomoci členských států;–      financování
provozních výdajů WTO z národních rozpočtů je otázkou vyhrazenou
vlastní pravomoci členských států;–      jelikož
oblasti, kterých se týká Dohoda o WTO, spadají zčásti do pravomoci
Společenství a zčásti do pravomoci členských států, je forma
smíšené dohody nejenom slučitelná se systémem Společenství rozdělení
pravomocí stanoveným v základních Smlouvách, ale je také jediná,
která může zajistit jednotu a soudržnost zájmů Evropské unie
a členských států ve Světové obchodní organizaci, pokud jde
o mezinárodní zastoupení.“Německá vláda navrhuje:„Dohody
GATS a TRIPs, cla ESUO a Dohoda o WTO musí být
uzavřeny ve formě smíšených dohod. Tyto dohody musí být ratifikovány
Spolkovou republikou Německo“.Dánská vláda navrhuje:„Evropská společenství nemají (...) výlučnou pravomoc uzavřít Dohodu o zřízení Světové obchodní organizace“.Podle dánské vlády„členské
státy mohou rozhodnout, zda Společenství uzavře dohodu. Členské státy
mohou rovněž zvolit smíšenou formu tak, aby dohoda byla uzavřena jak
Společenstvím, tak i členskými státy. Podle dánské vlády by otázka
uplatnění dohody měla být součástí tohoto posouzení. V oblastech,
v nichž členské státy v současné době nebo v budoucnosti
zamýšlejí uplatnit tuto dohodu vnitrostátně, není vhodné, aby
Společenství uzavíralo dohodu samo. Týká se to některých částí Dohod
GATS a TRIPs. Pro obě dvě oblasti upravené těmito dvěma dohodami
považuje dánská vláda za nezbytné zachovat smíšenou pravomoc
a přidat k dohodě označení nezbytného právního základu“.Pro
případ, že by Soudní dvůr měl za to, že je žádost o posudek
předložená Komisí přípustná, nizozemská vláda se domnívá, že uzavření
Dohody o WTO a jejích příloh spadá do společné pravomoci
členských států a Společenství.Řecká vláda„od Soudního dvora očekává, že se vyjádří ve prospěch stanovisek obhajovaných Radou“.Evropský parlament navrhuje Soudnímu dvoru, aby:„–      prohlásil,
že Dohoda o zřízení Světové obchodní organizace musí být uzavřena
na základě čl. 228 odst. 3 druhého pododstavce Smlouvy
o ES;–      prohlásil,
že nezávisle na tom, co bylo uvedeno, článek 113 Smlouvy o ES není
dostatečným právním základem;–      prohlásil,
že případné použití článku 235 Smlouvy o ES nebo judikatury
Soudního dvora by žádným způsobem nemohlo být vykládáno tak, že pro
Parlament může založit právní závazek vydat souhlasné stanovisko
i v případech, kdy by uzavření dohody s ohledem na její
obsah bylo pro Evropský parlament nepřijatelné.“XVII –  Otázky položené Soudním dvorem Komisi, Radě a členským státům a odpovědi poskytnuté na tyto otázky Soudní dvůr se rozhodl položit Komisi a účastníkům, kteří předložili vyjádření, následující otázky.A –  První otázkaKomise
je požádána, aby odpověděla na argument, který Rada vyvozuje ze
způsobu, jakým byla vyhotovena listina specifických závazků předložená
jménem Společenství a členských států. Z přezkoumání tohoto
dokumentu totiž vyplývá, že podmínky kladené na zrušení omezení
v přístupu na trh služeb a omezení tímto zrušením způsobená se
v každém členském státě liší.V
odpovědi se Komise domnívá, že způsob přípravy nabídky Společenství,
její obsah a právní důvod nemají žádný dopad na otázku stanovení
pravomoci Společenství.Komise tak
souhlasila s tím, aby listina byla předložena jménem Společenství
a jeho členských států pouze pro uklidnění obavy těchto členských
států, že nebudou moci získat postavení Člena WTO v případě
neexistence nabídky „Služby“ předložené jejich jménem. Tento čistě
politický ústupek neznamená uznání pravomoci členských států pro
uzavření Dohody GATS.Pokud jde
o rozdíly mezi jednotlivými členskými státy v podmínkách pro
odstranění omezení v přístupu na trhy služeb jednoho členského
státu jiným členským státem, lze je vysvětlit metodologií přijatou
Dohodou GATS a nedokončením harmonizace Společenství.Základním
cílem Dohody GATS je liberalizace mezinárodního obchodu službami. Ve
snaze o flexibilitu však články XVI a XVII Dohody GATS
opravňují Členy WTO k zápisu omezení a podmínek na jejich
listiny specifických závazků. Z důvodů transparentnosti bylo
považováno za vhodné vyjmenovat druhy stávajících omezení, spíše než
uvádět obecné ustanovení „standstill“.Vyjmenování
stávajících omezení se v jednotlivých členských státech liší,
poněvadž harmonizace Společenství nebyla úplná a členské státy
ještě mají souběžnou vnitřní pravomoc. Z toho však nevyplývá, že
vnější pravomoci jsou rovněž sdílené.Oblast
zboží poskytuje frapantní příklad výlučné vnější pravomoci Společenství
překrývající se s částečně souběžnou vnitřní pravomocí. Například
právní úprava v oblasti technických překážek obchodu nadále na
vnitřní úrovni zčásti spadá do pravomoci členských států, zatímco na
mezinárodní úrovni má Společenství výlučnou pravomoc na základě článku
113 Smlouvy. Právě na základě tohoto ustanovení uzavřelo Společenství
Kodex GATT o technických překážkách obchodu. Pokud by
v současné době měl být proveden inventární soupis stavu
v oblasti technických standardů a norem uplatňovaných na
zboží, srovnatelný s listinou závazků v oblasti služeb,
rozdílnost by byla značná. Nezpochybňuje to však výlučnou pravomoc
Společenství uzavřít mezinárodní dohodu, týkající se liberalizace
v této oblasti. Společenství z toho vyvozuje, že ze způsobu
vypracování a z obsahu listin specifických závazků nelze pro
určení příslušných pravomocí Společenství a členských států pro
uzavření Dohody GATS vyvodit žádný argument.B –  Druhá otázka Podle
shrnutí, jaké Komise činí z posudku č. 1/76, není pravomoc
Společenství pro přijímání mezinárodních závazků omezena na případ, kdy
již vnitřní pravomoc byla použita, může však rovněž existovat, jsou-li
vnitřní opatření Společenství přijata pouze při uzavření a uvedení
mezinárodních dohod v platnost. Komise je požádána o to, aby
uvedla vnitřní opatření, jejichž přijetí je zamýšleno při uzavření
a uvedení Dohody GATS a Dohody TRIPs v platnost.Komise uplatňuje, že ve svém návrhu prováděcích aktů výsledků Uruguayského kola, který byl nedávno předán Radě, navrhla:–      změnu
článků 5 a 29 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne
20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (Úř. věst.
L 11, s. 1; Zvl. vyd. 17/01, s. 146);–      změnu
nařízení Rady, která se týkají ochrany zeměpisných označení vín,
aromatizovaných vín a lihovin [nařízení Rady (EHS) č. 822/87
ze dne 16. března 1987 o společné organizaci trhu s vínem
(neoficiální překlad) (Úř. věst. L 84, s. 1); nařízení
Rady č. 1576/89 ze dne 29. května 1989, kterým se stanoví
obecná pravidla pro definici, označování a obchodní úpravu lihovin
(Úř. věst. L 160, s. 1; Zvl. vyd. 03/09, s. 59),
a nařízení Rady č. 1601/91 ze dne 10. června 1991, kterým
se stanoví obecná pravidla pro definici, označování a obchodní
úpravu aromatizovaných vín, aromatizovaných vinných nápojů
a aromatizovaných vinných koktejlů (Úř. věst. L 149,
s. 1; Zvl. vyd. 03/11, s. 286)];–      rozhodnutí
o rozšíření ochrany směrnice Rady 87/54/EHS ze dne
16. prosince 1986 o právní ochraně topografií polovodičových
výrobků (Úř. věst. 1987, L 24, s. 36) na fyzické
a právnické osoby zemí Členů WTO;–      pozměněný
návrh nařízení, které stanovuje opatření pro zákaz propouštění do
volného oběhu, vývozu nebo tranzitu padělaného zboží a pirátského
zboží.Komise dodává, že se bezprostředně
omezila pouze k navržení opatření, která jsou naprosto nezbytná pro
správné provádění Dohody o WTO a jejích příloh. Proto bude
uvažovat až později o opatřeních Společenství pro provádění Dohody
GATS.C –  Třetí otázka1.      Komise
uvedla, že žádné ustanovení kapitol Smlouvy o ES o právu
usazování a volném pohybu služeb nezavazuje zákonodárce
Společenství k čistě vnitřnímu použití (to znamená vůči státním
příslušníkům členských států) pravomocí, které mu tyto kapitoly svěřují.
Komise je požádána o to, aby uvedla případy, ve kterých,
a úvahy, na základě kterých zákonodárce Společenství již použil
tyto pravomoci vůči státním příslušníkům třetích zemí.Komise
poskytla seznam třiceti tří aktů sekundárního práva, obsahujících
vnější aspekty. Některé byly přijaty v oblasti bankovní, finanční,
pojišťovnictví a telekomunikací a jsou založeny na článku 54,
čl. 57 odst. 2 nebo článku 66 Smlouvy. Jiné byly přijaty
v oblasti dopravy a jsou založeny na čl. 84 odst. 2
Smlouvy. Nejdůležitější z aktů uváděných Komisí je možné seskupit
následovně.a)      Některé
akty sekundárního práva stanoví, že se jejich ustanovení uplatňují
rovněž vůči pobočkám Společenství společností ze třetích států, ba
dokonce pro ně stanoví zvláštní ustanovení.Viz:–        článek
3 směrnice Rady  89/117/EHS ze dne 13. února 1989
o povinnostech poboček usazených ve členském státě, zřízených
úvěrovými a finančními institucemi se sídlem mimo tento členský
stát, pokud se jedná o zveřejňování ročních účetních dokladů (Úř.
věst. L 44, s. 40; Zvl. vyd. 06/01, s. 213), založené na
článku 54 Smlouvy;–        článek
7 jedenácté směrnice Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince 1989
o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými
formami společností řídících se právem jiného členského státu (Úř. věst.
L 395, s. 36; Zvl. vyd. 17/01, s. 100), založené na
článku 54 Smlouvy;–        směrnice
Rady 91/308/EHS ze dne 10. června 1991 o předcházení zneužití
finančního systému k praní peněz, založená na čl. 57
odst. 2 a na článku 100 A (Úř. věst. L 166,
s. 77; Zvl. vyd. 09/01, s. 153);–        směrnice
Evropského parlamentu a Rady 94/19/ES ze dne 30. května 1994
o systémech pojištění vkladů (Úř. věst. L 135, s. 5; Zvl.
vyd. 06/02, s. 252), založená na čl. 57 odst. 2 Smlouvy.
Článek 6 této směrnice stanoví, že členské státy ověří, zda pobočky
zřízené úvěrovou institucí, která má sídlo mimo Společenství, mají
pojistné krytí rovnocenné krytí, které stanoví tato směrnice. Pokud tomu
tak není, mohou členské státy stanovit, že pobočky zřízené úvěrovou
institucí, která má sídlo mimo Společenství, se musí připojit
k některému systému pojištění vkladů, který působí na jejich území.b)      Ve
finanční oblasti se právní úprava Společenství uplatní na veškeré cenné
papíry, které jsou přijaty nebo které jsou předmětem žádosti
o přijetí ke kotování na burze cenných papírů, která se nachází
nebo působí v členském státě, i když je jejich vystavovatel
usazen ve třetím státě.Viz články 1
směrnice Rady 79/279/EHS ze dne 5. března 1979 o koordinaci
podmínek pro přijetí cenných papírů ke kotování na burze cenných papírů (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 66, s. 21) a směrnice Rady 80/390/EHS ze dne
17. března 1980 o koordinaci požadavků na sestavení, kontrolu
a šíření prospektů cenných papírů, které mají být zveřejněny pro
přijetí cenných papírů ke kotování na burze cenných papírů (neoficiální překlad)
(Úř. věst. L 100, s. 1), přičemž obě tyto směrnice jsou
založeny na čl. 54 odst. 3 písm. g) a článku 100
Smlouvy.c)      Ve
velmi podobném sledu myšlenek se jedna ze směrnic uplatní na
společnosti ze třetích zemí, jejichž akcie byly přijaty ke kotování na
burze cenných papírů Společenství.Viz
směrnice Rady 82/121/EHS ze dne 15. února 1982 o informacích,
které mají pravidelně uveřejňovat společnosti, jejichž akcie byly
přijaty ke kotování na burze cenných papírů (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 48, s. 26), založená na čl. 54 odst. 3 písm. g) a na článku 100 Smlouvy.Jiná
směrnice se uplatní na společnosti ze třetích zemí, které nabývají nebo
postupují podstatný podíl ve společnosti, na kterou se vztahují právní
předpisy jednoho z členských států a jejíž akcie jsou přijaty
ke kotování na burze cenných papírů Společenství.Viz
směrnice Rady 88/627/EHS ze dne 12. prosince 1988
o zveřejňování informací o nabytí nebo postoupení podstatného
podílu ve společnosti kotované na burze (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 348, s. 62), založená na článku 54 Smlouvy.d)      Směrnice
„televize bez hranic“ stanoví, že každý členský stát zabezpečí, aby
veškeré šíření televizního vysílání zajišťované subjekty televizního
vysílání, které spadají do jeho pravomoci, nebo subjekty televizního
vysílání, které užívají kmitočty nebo kapacitu družice udělenou dotyčným
členským státem nebo družicové spojení umístěné v dotyčném
členském státu i tehdy, nespadají-li do pravomoci žádného členského
státu, bylo v souladu s právními předpisy vztahujícími se na
vysílání určené veřejnosti v dotyčném členském státě.Viz
článek 2 směrnice Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989
o koordinaci některých právních a správních předpisů členských
států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst.
L 298, s. 23; Zvl. vyd. 06/01, s. 224), založené na
čl. 57 odst. 2 a článku 66 Smlouvy.e)      Některé
akty sekundárního práva opravňují Společenství ke spolupráci
s orgány třetích zemí za účelem posílení účinnosti právních
předpisů Společenství.Viz:–        směrnice
Rady 92/30/EHS ze dne 6. dubna 1992 o dohledu nad úvěrovými
institucemi na konsolidovaném základě (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 110, s. 52), založená na čl. 57 odst. 2
Smlouvy. Článek 8 opravňuje Radu k uzavírání dohod s třetími
zeměmi o prostředcích výkonu dohledu na konsolidovaném základě
jednak nad úvěrovými institucemi, jejichž mateřské podniky mají sídlo ve
třetí zemi, a jednak nad úvěrovými institucemi ve třetích zemích,
jejichž mateřské podniky, ať už jsou to úvěrové instituce nebo finanční
holdingové společnosti, mají sídlo ve Společenství;–        směrnice
Rady 89/592/EHS ze dne 13. listopadu 1989 o koordinaci
předpisů o obchodování zasvěcených osob (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 334, s. 30), založená na článku 100 A Smlouvy.
Článek 11 opravňuje Společenství k uzavírání dohod se třetími státy
v oblastech upravených touto směrnicí.f)      Některé
akty sekundárního práva opravňují Společenství k uzavírání dohod
s jednou nebo s více třetími zeměmi za účelem dohodnutí
výhodnějších pravidel pro pobočky Společenství společností z těchto
třetích států, než jsou pravidla obsažená v těchto aktech
sekundárního práva, pokud je srovnatelné zacházení vyhrazeno pobočkám
společností Společenství v těchto třetích zemích (zásada
vzájemnosti). Komise v tomto ohledu odkazuje:–        na
čl. 9 odst. 3 první směrnice Rady 77/780/EHS ze dne
12. prosince 1977 o koordinaci právních a správních
předpisů týkajících se přístupu k činnosti úvěrových institucí
a jejího výkonu (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 322, s. 30), založené na článku 57 Smlouvy;–        na
článek 32 první směrnice Rady 79/267/EHS ze dne 5. března 1979
o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se
přístupu k činnosti v přímém životním pojištění a jejího
výkonu (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 63, s. 1), taktéž založené na článku 57 Smlouvy;–        na
článek 29 první směrnice Rady 73/239/EHS ze dne 24. července 1973
o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se
přístupu k činnosti v přímém pojištění jiném než životním
a jejího výkonu (Úř. věst. L 228, s. 3; Zvl. vyd. 06/01,
s. 14), založené na čl. 57 odst. 2 Smlouvy. Podle článku
29 této první směrnice tak byla uzavřena dohoda se Švýcarskou
konfederací na základě čl. 57 odst. 2 a článku 235 (Úř.
věst. 1991, L 205, s. 2).g)      Jiné
akty sekundárního práva upravují stalý postup pro hodnocení přístupu
vyhrazeného hospodářským subjektům Společenství na trhy třetích států.
Pokud se ukáže, že podniky Společenství na nich nepožívají srovnatelného
přístupu na trh jako přístup poskytovaný Společenstvím podnikům
z těchto třetích států, může Komise zahájit jednání s dotyčnou
třetí zemí pro napravení situace, případně navrhnout Radě uzavření trhu
Společenství dceřiným společnostem Společenství společností
z tohoto třetího státu.V tomto ohledu Komise odkazuje:–        na
články 8 a 9 druhé směrnice Rady 89/646/EHS ze dne
15. prosince 1989 o koordinaci právních a správních
předpisů týkajících se přístupu k činnosti úvěrových institucí
a jejího výkonu a o změně směrnice 77/780/EHS (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 386, s. 1), založené na čl. 57 odst. 2;–        na
článek 4 směrnice Rady 90/618/EHS ze dne 8. listopadu 1990, kterou
se mění směrnice 73/239/EHS a směrnice 88/357/EHS
o koordinaci právních a správních předpisů členských států
týkajících se přímého pojištění jiného než životního, zejména ve vztahu
k pojištění občanskoprávní odpovědnosti z provozu motorových
vozidel (Úř. věst. L 330, s. 44; Zvl. vyd. 06/01,
s. 252);–        na
článek 8 druhé směrnice Rady 90/619/EHS ze dne 8. listopadu 1990
o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se
přímého životního pojištění, kterou se stanoví opatření pro usnadnění
účinného výkonu volného pohybu služeb a kterou se mění směrnice
79/267/EHS (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 330, s. 50);–        na
článek 7 směrnice Rady 93/22/EHS ze dne 10. května 1993
o investičních službách v oblasti cenných papírů (Úř. věst.
L 141, s. 27; Zvl. vyd. 06/02, s. 43), založené na
čl. 57 odst. 2 Smlouvy.h)      Ve
finanční oblasti směrnice Rady opravňují Společenství k uzavírání
dohod s třetími zeměmi za účelem uznávání, na základě vzájemnosti,
prospektů sestavených a kontrolovaných v souladu s právní
úpravou této třetí země nebo těchto třetích zemí pro přijetí ke
kotování nebo pro veřejnou nabídku.Viz směrnice Rady 87/345/EHS ze dne 22. června 1987, kterou se mění výše uvedená směrnice 80/390 (neoficiální překlad)
(Úř. věst. L 185, s. 81), založená na čl. 54
odst. 2 Smlouvy, a směrnice Rady 89/298/EHS ze dne
17. dubna 1989 o koordinaci požadavků na sestavení, kontrolu
a šíření prospektu, který má být zveřejněn při veřejné nabídce
převoditelných cenných papírů (Úř. věst. L 124, s. 8; Zvl.
vyd. 06/01, s. 216), založená na článku 54 Smlouvy.i)      V
oblasti veřejných zakázek jedna ze směrnic stanoví, že nabídka učiněná
za účelem zadání zakázky na dodávky smí být odmítnuta, pokud podíl
výrobků pocházejících ze třetí země přesahuje 50 % celkové hodnoty
výrobků zahrnutých do nabídky, ledaže by Společenství uzavřelo
s touto třetí zemí dohodu zajišťující srovnatelný a účinný
přístup na její trhy pro podniky ze Společenství.Viz
článek 29 směrnice Rady 90/531/EHS ze dne 17. září 1990
o postupech při zadávání veřejných zakázek subjekty působícími
v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy
a telekomunikací (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 297, s. 1), založené na čl. 57 odst. 2 a článcích 66, 100 A a 113 Smlouvy.Na
základě článku 29 této směrnice uzavřelo Evropské společenství se
Spojenými státy americkými dohodu ve formě memoranda o porozumění
týkající se veřejných zakázek. Tato dohoda zajišťuje srovnatelný
a účinný přístup podniků ze Společenství na trhy Spojených států
amerických, pokud jde o zadávání veřejných zakázek na dodávky
a stavební práce jeho zadavatelskými subjekty v odvětví
elektřiny [viz rozhodnutí Rady 93/323/EHS ze dne 10. května 1993
o schválení dohody (neoficiální překlad) (Úř. věst.
L 125, s. 1), založené na článku 113, a rozhodnutí Rady
93/324/EHS ze dne 10. května 1993 o rozšíření použitelnosti
ustanovení směrnice 90/531/EHS na Spojené státy americké (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 125, s. 54), taktéž založené na článku 113 Smlouvy].Na
základě jiné směrnice kdykoliv Komise zjistí, že třetí země
s ohledem na zakázky na služby neposkytuje podnikům ze Společenství
účinný přístup srovnatelný s přístupem poskytovaným Společenstvím
podnikům z této země, může navrhnout, aby Rada rozhodla
o pozastavení nebo omezení zadávání zakázek na služby, a to:–        podnikům podléhajícím právu dané třetí země;–        podnikům
přidruženým k podnikům uvedeným v písmenu a), které mají
sídlo ve Společenství, ale nemají žádné přímé a skutečné spojení
s hospodářstvím členského státu;–        podnikům,
které podaly nabídky, jejichž předmětem jsou služby pocházející
z dané třetí země.Viz čl. 37
odst. 3 směrnice Rady 93/38/EHS ze dne 14. června 1993
o koordinaci postupů při zadávání zakázek subjekty působícími
v odvětví vodního hospodářství, energetiky, dopravy
a telekomunikací (Úř. věst. L 199, s. 84; Zvl. vyd.
06/02, s. 194), založené na čl. 57 odst. 2
a článcích 66, 100 A a 113 EHS.j)      V
oblasti námořní dopravy jedno z nařízení stanoví postup, který je
třeba dodržet pro zamezování nekalých cenových praktik některých
majitelů lodí z určitých třetích zemí provozujících mezinárodní
liniovou nákladní dopravu.Viz nařízení Rady
(EHS) č. 4057/86 ze dne 22. prosince 1986 o nekalých
cenových praktikách v námořní dopravě (Úř. věst. L 378,
s. 14; Zvl. vyd. 07/01, s. 251), založené na čl. 84
odst. 2 Smlouvy.Jiné nařízení stanoví
postup, který se použije, pokud opatření třetí země nebo jejích zástupců
omezí nebo hrozí omezit volný přístup společností liniové dopravy
členských států nebo plavidel registrovaných ve členském státě (článek
1). Použije se na společnosti liniové dopravy třetí země provozující
dopravu mezi vlastní zemí nebo jinou třetí zemí a jedním nebo více
členskými státy (článek 2). Článek 4 odst. 1 písm. b) dovoluje
koordinované přijetí protiopatření proti takovým společnostem (bod b).Viz
nařízení Rady (EHS) č. 4058/86 ze dne 22. prosince 1986
o koordinovaném postupu k zajištění volného přístupu
k nákladu v zaoceánské dopravě (Úř. věst. L 378,
s. 21; Zvl. vyd. 07/01, s. 258), založené na čl. 84
odst. 2 Smlouvy.2. Obecněji se od
Komise požaduje, aby v případě, že by pravomoc byla omezena na
státní příslušníky členských států, jak tvrdí Rada a některé státy,
které předložily vyjádření, rozvinula argumenty, které by umožnily
vyvodit z takto omezené vnitřní pravomoci pravomoc vnější, která by
zahrnovala zacházení, které je třeba poskytnout státním příslušníkům
třetích zemí.Úvodem Komise zdůrazňuje, že
jak Dohoda GATS, tak i Smlouva o ES jsou založeny na zásadě
zákazu diskriminace a používají stejné právní prostředky pro
uskutečnění jejich cíle, kterým je liberalizace poskytování služeb.
Články 52 a 59 Smlouvy tak brání členským státům přijímat opatření,
která by poškozovala zásadu zákazu diskriminace na základě státní
příslušnosti. Dohoda GATS zakazuje svým Členům, aby prováděli
diskriminaci mezi státními příslušníky různých Členů (ustanovení
o zacházení podle nejvyšších výhod) a také, aby zacházeli
rozdílně s tuzemskými a zahraničními poskytovateli služeb,
pokud jde o přístup na trh a podmínky pro výkon jejich
činnosti (ustanovení o přístupu na trh a o národním
zacházení).Právě proto, pokud by byla
Společenství udělena vnější pravomoc k uzavření Dohody GATS na
základě teorie souběžnosti pravomocí, neznamenalo by to, že vnější
pravomoci Společenství mají širší dosah než jeho pravomoci vnitřní, ale
spíše to, že mají srovnatelný, respektive užší dosah.Komise
dále uplatňuje dva argumenty ve prospěch vnější pravomoci Společenství,
která zahrnuje zacházení, které je potřeba poskytnout státním
příslušníkům třetích zemí: jednak nezbytnost vnější činnosti,
a jednak nebezpečí, že budou dotčeny předpisy Společenství.Pokud
jde o nezbytnost vnější činnosti, Komise uvádí, že hospodářské
výhody, které poskytovatelé služeb Společenství získávají ze
Smlouvy, dosahují s realizací vnitřního trhu téměř svých mezí.
Liberalizace obchodu službami ve třetích zemích je v současné době
nepříhodnější pro podporu hospodářského rozvoje členských států. Podle
Komise Společenství nemůže usilovat o to, aby získalo obchodní
výhody pro hospodářské subjekty Společenství na trzích třetích zemí,
aniž by bylo schopno nabídnout protihodnotu poskytovatelům služeb ze
třetích zemí na společném trhu, což předpokládá, že má pravomoc upravit
jejich přístup na společný trh.Pro
znázornění úzké vzájemné závislosti mezi těmito dvěma dimenzemi činnosti
Společenství uvádí Komise dva příklady: dohodu mezi Evropským
hospodářským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přímém
pojištění jiném než životním ze dne 10. října 1989 a výše
uvedenou druhou bankovní směrnici. Dohoda uzavřená se Švýcarskou
konfederací „má za cíl na základě vzájemnosti stanovit nezbytné
a dostatečné podmínky pro to, aby byl zastoupením a pobočkám
podniků, jejichž sídlo se nachází na území smluvní strany a které
se chtějí usadit nebo jsou usazeny na území jiné smluvní strany, umožněn
přístup k samostatné výdělečné činnosti v přímém pojištění
jiném než životním nebo vykonávání této činnosti“ (článek 1). Druhá
bankovní směrnice stanoví možnost pozastavení žádostí o povolení
dceřiných společností Společenství úvěrových institucí ze třetích zemí,
aby byl Společenství poskytnut prostředek pro vyjednání účinného
přístupu na trh dotyčných třetích zemí ve prospěch dceřiných společností
úvěrových institucí Společenství, které byly v těchto zemích
založeny.Druhým argumentem předkládaným
Komisí je to, že pokud by se vnitřní pravomoc Společenství omezovala na
státní příslušníky členských států, mohly by být dotčeny zásady svobody
usazování a volného pohybu služeb.Nejprve
by mohlo dojít k odklonu poskytování služeb a k narušení
hospodářské soutěže, pokud by každý členský stát mohl pro státní
příslušníky třetích států určovat předpisy upravující přístup na jejich
trh a výkon samostatně výdělečných činností. Například
nejliberálnější členský stát v oblasti bankovnictví
a pojištění by shromáždil největší část poskytovatelů těchto služeb
z třetích zemí tím, že by uplatňoval méně striktní podmínky než
právo Společenství (v oblasti minimálního kapitálu, technických rezerv,
míry solventnosti atd.). A také pojištěnci usazení v méně
liberálních členských státech by se odvrátili od pojišťovacích
společností usazených v těchto státech a obrátili by se na
pojišťovací společnosti působící v nejliberálnějším státě.Dále
by existovalo nebezpečí, že budou dotčeny základní zásady práva
Společenství bez ohledu na to, zda došlo k harmonizaci
Společenství, či nikoliv. Například v oblasti uznávání odborné
kvalifikace, pokud by členský stát stanovil pro státní příslušníky
třetího státu výhodnější režim než režim uplatnitelný na státní
příslušníky Společenství, bránil by právu usazování a právu na
volný pohyb služeb státních příslušníků jiných členských států na svém
území. Taková právní úprava by byla ostatně v rozporu se zásadou
soudržnosti nebo preference Společenství, viz článek 5 Smlouvy.D –  Čtvrtá otázkaRada
se domnívá, že kapitoly Smlouvy o ES, které se týkají práva
usazování a služeb, se v podstatě nevyjadřují
k zacházení, které je třeba poskytnout státním příslušníkům
(společnostem a fyzickým osobám) z třetích zemí. Dále, pokud
jde o způsob dodávky nazvaný „komerční přítomnost“, podle
terminologie Dohody GATS rozlišuje mezi dceřinými společnostmi
společnosti ze třetího státu a jednoduchými pobočkami společnosti
ze třetího státu. Rada je požádána o to, aby objasnila své
stanovisko.Úvodem Rada sděluje Soudnímu
dvoru, že v průběhu zasedání Rady (pro obecné záležitosti) dne
4. října 1994 v Lucemburku schválila návrh rozhodnutí
o uzavření Dohod Uruguayského kola, který byl zaslán Evropskému
parlamentu, aby mohl vyjádřit svůj postoj v rámci postupu
o souhlasném stanovisku. Tento návrh rozhodnutí bude případně
změněn ve světle posudku, který vydá Soudní dvůr dne 15. listopadu
1994. V této fázi Rada uplatila jakožto právní základ pro pravomoc
Společenství články 43, 54, 57, 66, 75, čl. 84 odst. 2, články
99, 100, 100 A, 113 a 235, ve spojení s čl. 228
odst. 3 druhým pododstavcem Smlouvy o ES.Po
jednání dne 11. října 1994 předložila Rada Soudnímu dvoru „kodex
chování“ vypracovaný společně Radou, členskými státy a Komisí,
pokud jde o jednání o službách „po Uruguayském kole“. Jeho
znění je následující:„1.      V
souvislosti s jednáními o obchodu v oblasti služeb
stanovenými v ministerských rozhodnutích přijatých v Marrakeši
dne 15. dubna 1994 a během zcela jiné diskuze týkající se
obchodu v této oblasti, vedené pod záštitou buď Přípravného výboru
anebo Rady Světové obchodní organizace pro obchod službami, bylo
dohodnuto, že s výhradou jednotlivých stanovisek o novém
mandátu a o otázce rozdělení pravomocí a aniž by bylo možné
předjímat výsledek žádosti o posudek, se kterou se Komise obrátila
na Soudní dvůr ve věci pravomocí, by měla Komise nadále (17):a)      vyjednávat
jménem Společenství a členských států v rámci výše uvedených
jednání a diskuzí;b)      informovat
členské státy s co možná největším předstihem o datu
a místě konání veškerých plánovaných diskuzí nebo jednání
s jinými stranami, bez ohledu na to, zda v rámci oficiálních
nebo jiných vyjednávacích skupin, pokud členské státy nebyly informovány
přímo;c)      vyjadřovat
stanoviska přijatá na základě relevantních rozhodovacích postupů ve
všech otázkách (18);d)      dohlížet
na to, aby se zástupci všech členských států mohli zúčastnit veškerých
setkání a jednání ve věci samé, přičemž se rozumí, že členské státy
mohou pověřit předsednictvo, aby je zastupovalo;e)      urychleně
předávat členským státům veškeré úřední nebo poloúřední zprávy,
vydávané Sekretariátem GATT nebo jinými účastníky, včetně samotné
Komise, které by nebyly zasílány přímo členským státům.2.      Rada
se rozhodla, že bude pravidelně sestavovat výsledky jednání na základě
zpráv, které Komise předloží Radě včas tak, aby jí poskytla čas pro
přípravu jejich prací. Rada bude nadále přezkoumávat formulaci cílů
jednání pro každý sektor služeb a vyhrazuje si právo na to, aby
Komisi dávala včas vhodné pokyny.“Rada se
domnívá, že kapitoly Smlouvy o ES, které se týkají práva usazování
a služeb, se v podstatě nevyjadřují k zacházení, které je
třeba poskytnout fyzickým nebo právnickým osobám pocházejícím ze
třetích zemí, poněvadž podle ní ze samotného znění článku 52
a následujících, článku 59 a následujících
a z článku 221 vyplývá, že Smlouva o ES neukládá členským
státům žádnou povinnost, pokud jde o zacházení, které je třeba
poskytnout státním příslušníkům třetích států.Rada upřesňuje své úvahy pomocí příkladu: privatizace veřejného podniku poskytujícího služby.V
případě neexistence harmonizačního opatření Společenství v této
oblasti mají členské státy nadále pravomoc upravovat podmínky
privatizace. Při výkonu této pravomoci však členské státy musí dodržovat
podmínky a meze, které jim ukládají relevantní ustanovení Smlouvy
(například zásada zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti,
kterou článek 58 uplatňuje na společnosti). V tomto ohledu je třeba
rozlišovat mezi společnostmi založenými v členských státech
a „zahraničními“ společnostmi, to znamená založenými ve třetích
zemích. Při stanovení podmínek, za kterých by soukromé společnosti mohly
nabýt kapitál privatizovaného podniku, na základě vnitrostátního
zákona, by tak nebylo možné diskriminovat společnosti založené
v členských státech z důvodu jejich „státní příslušnosti“.
Naproti tomu v případě zahraničních společností pravomoc členských
států zůstává úplná a může být prováděna, aniž by bylo uplatnitelné
jakékoliv ustanovení práva Společenství.Pomocí
stejného příkladu může Rada vysvětlit rozdíl, jaký činí u způsobu
dodávky „komerční přítomnost“ mezi dceřinými společnostmi
a pobočkami nebo zastoupeními společností ze třetích zemí.Podle
Rady pokud společnost ze třetí země vlastní dvě dceřiné společnosti
usazené v různých členských státech, členský stát, který provádí
privatizaci, nebude moci na základě článku 58 Smlouvy o ES
vykládaného ve spojení s článkem 52 při určování podmínek pro
přístup soukromých společností ke kapitálu provádět diskriminaci mezi
těmito dvěma dceřinými společnostmi.Pokud
naopak společnost ze třetí země má v členských státech pouze
pobočky nebo zastoupení (tedy formy bez právní subjektivity), se článek
58, který se týká pouze společností, neuplatní a členský stát,
který provádí privatizaci, bude moci poskytnout těmto různým pobočkám
nebo zastoupením odlišné zacházení.E –  Pátá otázkaSpojené
království uvádí, že žádné ustanovení Smlouvy nepojednává o prvním
usazení fyzických a právnických osob pocházejících ze třetích
zemí, které v některém členském státě hodlají zahájit činnost
v oblasti služeb. Uvádí však, že orgány Společenství přijaly
opatření, která stanoví „pravidla týkající se výkonu vnější pravomoci
Společenstvím, která se týká usazování státních příslušníků třetích zemí
ve Společenství“. V tomto ohledu Spojené království uvádí směrnice
přijaté v oblasti bankovnictví a pojišťovnictví. Spojené
království je požádáno, aby uvedlo, jakým způsobem je tato praxe (kterou
nezpochybňuje) v souladu s principiálním stanoviskem, které
krom toho obhajuje, pokud jde o dosah kapitol o usazování
a volném pohybu služeb.Vláda Spojeného
království konstatuje, že kapitoly Smlouvy o ES týkající se
usazování a služeb neobsahují žádné zvláštní ustanovení, pokud jde
o vnitřní pravomoc Společenství v oblasti prvního usazení
státních příslušníků ze třetích států v členských státech. Jediným
cílem kapitoly o právu usazování je zajištění usazování
příslušníků některého členského státu na území jiného členského státu.
Cílem kapitoly o volném pohybu služeb je zajištění této svobody
státním příslušníkům některého členského státu, kteří jsou usazeni
v jiném členském státě Společenství. Tyto kapitoly tedy nesledují
žádný zvláštní cíl ve smyslu judikatury Soudního dvora
o mezinárodní pravomoci, který by mohl být základem pro mezinárodní
implicitní pravomoc pro uzavírání dohod se třetími zeměmi.V tomto
ohledu existuje kontrast jednak mezi kapitolami o usazování
a volném pohybu služeb, a jednak kapitolami, které se týkají
dopravy.V rozsudku ze dne 14. července
1976, Kramer (3/76, 4/76 a 6/76, Recueil, s. 1279), měl
Soudní dvůr za to, že některá ustanovení Smlouvy o EHS a aktu
o přistoupení, jakož i nařízení Rady (EHS) č. 2142/70 ze
dne 20. října 1970 o společné organizací trhů v odvětví
produktů rybolovu (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 236,
s. 5), svěřují Společenství vnitřní pravomoc pro úpravu činnosti
rybolovu na volném moři za účelem zachování svých biologických zdrojů.
Měl za to, že z uložených závazků a z pravomocí
příslušejících orgánům Společenství na vnitřní úrovni vyplývá, že
Společenství má pravomoc sjednávat mezinárodní závazky za účelem ochrany
biologických zdrojů na volném moři. Vláda Spojeného království uvádí,
že se soudní pravomoc každého státu na volném moři omezuje na lodě
plující pod jeho vlajkou a že zásoby ryb migrují. V důsledku
toho by ochranná opatření přijatá státem (nebo Společenstvím, pokud jde
o vody podléhající svrchovanosti členských států) neměla žádný
užitečný účinek, pokud by nebyla přijata odpovídající opatření
i sousedními státy. Z toho vyplývá, že ochrana zdrojů na
volném moři může být z důvodu své povahy uskutečněna pouze
uzavřením mezinárodních dohod mezi stranami, které mají v těchto
vodách soudní pravomoc.Vláda Spojeného
království zdůrazňuje, že pokud v rozsudku AETR mohl Soudní dvůr
vyvodit vnitřní pravomoc z článků 74 a 75 Smlouvy o EHS,
učinil tak na základě čl. 75 písm. a), který „se týká rovněž
dopravy z nebo do třetích států, pokud část trasy prochází územím
Společenství“. Soudní dvůr tak mohl dospět k závěru, že „pravomoc
Společenství se týká i vztahů vyplývajících z mezinárodního
práva, a zahrnuje tudíž pro danou oblast nutnost dohod se
zainteresovanými třetími státy“.Naproti
tomu založení vnější pravomoci Společenství pro uzavření Dohody GATS je
třeba hledat nikoliv v ustanoveních Smlouvy o usazování
a službách, ale v ustanoveních sekundárního práva přijatých
v rámci kapitol o usazování a službách.Skutečnost,
že kapitoly o usazování a službách nedefinují žádný zvláštní
cíl, pokud jde o první usazení nebo volný pohyb služeb státních
příslušníků ze třetích zemí, nevylučuje, že Společenství může za
určitých okolností přijmout akty, které se týkají státních příslušníků
ze třetích zemí. Vláda Spojeného království uvádí dvě situace, kdy to
Společenství může učinit.Zaprvé, pokud Rada
přijímá vnitřní předpisy za účelem usnadnění výkonu svobody usazování
a volného pohybu služeb státními příslušníky členských států, tyto
vnitřní předpisy mohou také upravovat situaci státních příslušníků ze
třetích zemí v míře nezbytné pro zajišťování účinného výkonu výše
uvedených práv státními příslušníky členských států za podmínek
stanovených Smlouvou pro fungování vnitřního trhu. Spojené království
uvádí dva takové příklady. Pro zjednodušení práva usazování státních
příslušníků členských států umožnila jedna ze směrnic, aby jejich
rodinní příslušníci, kteří jsou státními příslušníky třetí země, měli
právo na vstup a pobyt. Dalším příkladem je rozšíření předpisů
týkajících se poboček společností, které mají své sídlo v členském
státě, na pobočky společností, které mají své sídlo ve třetích zemích.
Vláda Spojeného království v tomto ohledu odkazuje na jedenáctou
směrnici Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince 1989
o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě některými
formami společností řídících se právem jiného členského státu (Úř. věst.
L 395, s. 36; Zvl. vyd. 17/01, s. 100).Zadruhé
vnitřní předpisy mohou prostřednictvím výslovného ustanovení stanovit
vnější pravomoc Společenství v oblastech, jež upravují. Vnitřní
předpisy tak mohou upravit uzavírání dohod s třetími zeměmi, které
stanovují, že zacházení s pobočkami společností ze třetích zemí
musí být stejné v různých členských státech nebo také uzavírání
dohod se třetími zeměmi takovým způsobem, aby pobočkám společností
pocházejícím z členských států bylo poskytnuto ne méně příznivé
zacházení, než je zacházení poskytované ve Společenství pobočkám
společností ze třetích zemí. V tomto ohledu Spojené království
odkazuje na ustanovení výše uvedené první a druhé bankovní
směrnice, jakož i na ustanovení první směrnice Rady 79/267/EHS ze
dne 5. března 1979 o koordinaci právních a správních
předpisů týkajících se přístupu k činnosti v přímém životním
pojištění a jejího výkonu (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 63, s. 1), která vysvětlila podrobněji ve svých písemných vyjádřeních (bod XII. B. 2. i)).Vláda
Spojeného království nakonec připomíná, že z judikatury Soudního
dvora vyplývá, že pokud Společenství na základě kapitol o usazování
a službách přijalo předpisy, které samy o sobě tvoří opatření
v oblasti výhradní harmonizace, a to aniž by stanovilo
výslovná ustanovení pro výkon mezinárodní pravomoci, mohou být tyto
vnitřní předpisy samy o sobě základem pro implicitní mezinárodní
pravomoc Společenství (viz výše uvedený rozsudek AETR). Avšak pokud
relevantní vnitřní předpisy nejsou opatřeními výhradní harmonizace, není
výlučná ani vnější pravomoc odvozená od výkonu vnitřní pravomoci.F –  Šestá otázkaRada
ani státy, které předložily vyjádření, neodpovídají na argumenty, které
Komise rozvinula pro to, aby prokázala nezbytnost vnější činnosti pouze
Společenství samotného. Jsou požádány o to, aby na ně buď
odpověděly, anebo aby uvedly, proč nepovažují za nezbytné na ně
odpovídat.Rada zdůrazňuje obtíže, které
měla při pochopení argumentů rozvinutých Komisí pro prokázání
nezbytnosti vnější činnosti pouze Společenství samotného. Ve zbývající
části nepovažovala za nutné na ně odpovídat výslovným způsobem
a vysvětluje tuto skutečnost následovně.Nejprve
Rada uvádí, že precedent, který uplatňuje Komise pro obhajobu
„nezbytnosti“ účasti pouze Společenství v Dohodě GATS, se týká tzv.
„evropských“ dohod se zeměmi střední a východní Evropy, které byly
uzavřeny společně právě Společenstvím a členskými státy.Dále
má Rada za to, stejně jako Evropský parlament, že Komise směšuje dvě
odlišné otázky, a to otázku právního rámce, který musí být
dodržován zákonodárcem Společenství a otázku kritérií politické
příhodnosti, na základě kterých zákonodárce Společenství rozhodne
o tom, zda bude jednat (nebo o tom, že jednat nebude), a
o rozsahu, který je třeba jeho činnosti poskytnout.Konečně
podle Rady argument Komise týkající se nebezpečí rozptýlené mezinárodní
činnosti členských států, uzavřou-li tyto členské státy Dohodu GATS
a Dohodu TRIPs na základě svých vlastních pravomocí, vychází
z nesprávného uvedení skutkových okolností.Rada
uplatňuje, že doposud pravomoc členských států ve značné části oblastí
upravených těmito dvěma dohodami nebyla zpochybňována a byla
vykonávána stále na mezinárodní úrovni (například úmluvy uzavřené pod
záštitou WIPO). Toto nezabránilo postupnému vývoji vnitřních právních
předpisů Společenství a mezinárodní činnosti Společenství.Dánská a řecká vláda k této otázce Soudního dvora neposkytly žádné upřesnění.Podle
německé vlády, pokud bychom připustili, jak podpůrně tvrdí Komise, že
Společenství má povinnost jednat a využít pravomocí, jaké mu
svěřují články 100 A a 235 Smlouvy o ES, by toto
stanovisko bylo v rozporu s článkem 4 téže Smlouvy
a vedlo by ke změně této Smlouvy. Spolková vláda uvádí
institucionální problémy, které by způsobilo takové stanovisko vzhledem
k úvahám rozvinutým Bundesverfassungsgericht v jeho
rozsudku ze dne 12. října 1993, který se týká ratifikace smlouvy
o Evropské unii, zejména v části C II 3b, která stanoví:„Smlouva
o Unii činí zásadní rozdíl jednak mezi výkonem pravomoci
veřejné moci vymezené restriktivním způsobem, a jednak změnou
Smlouvy; její výklad by tudíž nemohl vést k výsledku rovnajícímu se
jejímu rozšíření; obdobný výklad norem týkajících se pravomoci by nebyl
pro Německo závazný.“Podle španělské vlády
argumenty, které rozvinula Komise pro prokázání nezbytnosti vnější
činnosti pouze Společenství samotného, jsou v rozporu se zásadou
zvláštního svěření pravomocí, vyjádřenou v článku 3 B
a čl. 4 odst. 1 Smlouvy o ES. Samotné zjištění
nezbytnosti společné vnější činnosti nemůže založit výlučnou pravomoc
Společenství, jestliže mu tato pravomoc nebyla svěřena členskými státy.
Připuštění opaku by znamenalo změnu Smlouvy, přičemž by byl porušen
postup upravený za tímto účelem článkem N Smlouvy o Evropské unii.
Španělská vláda dodává, že teorie souběžnosti vnitřních pravomocí
a vnějších pravomocí, rozvinutá judikaturou Soudního dvora,
neznamená, že v oblastech, ve kterých nemá Společenství vnitřní
pravomoc, může tuto pravomoc získat na základě uzavření vnější dohody,
a vydávat tak předpisy na vnitřní úrovni v oblastech, ve
kterých to dříve činit nemohlo.Francouzská
vláda se domnívá, že články 100 A a 235 Smlouvy o ES,
které Komise podpůrně uplatňuje pro založení výlučné pravomoci
Společenství, ponechávají Radě rozsáhlou pravomoc pro posouzení, zda
jsou jejich podmínky pro uplatnění splněny.V tomto
ohledu francouzská vláda poznamenává, že ve většině odvětví upravených
Dohodou TRIPs a Dohodou GATS nedochází k narušování dříve
existujících předpisů Společenství. Nevyskytuje se ani nezbytnost
činnosti pouze Společenství samotného pro uskutečňování cílů
Společenství. S několika vzácnými výjimkami k provádění těchto
dohod nedojde na úrovni Společenství, jelikož členské státy mají
i nadále pravomoc v mnoha oblastech. Francouzská vláda
z toho vyvozuje, že není nutné, ani možné, aby Společenství
uzavřelo samo Dohodu o WTO.Podle
nizozemské vlády úvahy Komise, jejichž cílem je prokázat nezbytnost
vnější činnosti pouze Společenství samotného, spadají do politiky
zamýšlené Komisí de lege ferenda. Za současného stavu integrace Společenství ale nemohou vyplývat z uplatnění judikatury AETR.Portugalská
vláda se domnívá, že vnější pravomoc Společenství musí vycházet
z kritérií právní povahy a nemůže záviset na posuzování
vhodnosti povahy nebo míry nezbytnosti společné činnosti. Vnější
pravomoc může vyplývat z ustanovení Smlouvy, které stanoví vnitřní
pravomoc, má-li se za to, že výkon této vnější pravomoci je nezbytný pro
uskutečnění jednoho z cílů Společenství a nevede k tomu,
že si Společenství přisvojí právo přijímat opatření v oblasti
vlastních pravomocí členských států. Portugalská vláda připomíná rovněž
zásadu zvláštního svěření pravomocí, kterou podle ní stanovisko Komise
porušuje.Za těchto podmínek má portugalská
vláda za to, že nezbytnost vnější činnosti Společenství nepostačuje pro
to, aby byla prokázána výlučnost pravomoci Společenství. Je nesporné, že
se Dohoda o WTO ve svých přílohách vztahujících se na Dohodu GATS
a Dohodu TRIPs týká oblastí podléhajících zčásti pravomoci
členských států, takže úvahy Komise, které směřují k prokázání
výlučnosti pravomoci Společenství v této oblasti, odrážejí pouze
posouzení politické povahy.V odpovědi
Komisi, která uplatňuje, že v případě uznání sdílené pravomoci mezi
Společenstvím a členskými státy pro uzavření dohody by byla
narušena soudržnost vnitřního trhu, docházelo by k narušování
hospodářské soutěže a byly by zkresleny konkurenční možnosti na
trzích třetích států, vláda Spojeného království zdůrazňuje, že situace,
kterou Komise zvolila k předložení jako předpoklad, je situací,
která ve skutečnosti převládala během jednání Uruguayského kola. Hned od
počátku a po celou dobu jednání bylo jasně naznačováno, že jednání
jsou vedena bez předjímání pravomoci Společenství a členských
států v jednotlivých oblastech. Jednání byla vedena Komisí, která
byla pověřena zastupováním Společenství a členských států. Zájmy
těchto členských států byly chráněny prostřednictvím postupů
Společenství určených k dosažení konsenzu. Z hlediska
členských států se jednání uskutečnila za předpokladu, že je pravomoc
rozdělena mezi Společenství a členské státy. Výsledek těchto
jednání plně zohlednil jak zájmy Společenství, tak i zájmy států.Komise
uvádí sektor finančních služeb jako příklad odvětví, ve kterém by mohlo
docházet k narušování hospodářské soutěže. Tento případ byl ale
zkoumán v průběhu mnohostranných jednání (Spojené království
připomíná, že Dohoda GATS obsahuje přílohu o finančních službách).
Je v tom podle vlády Spojeného království možno spatřovat projev
této vyvážené vyjednávací pravomoci, kterou je podle Komise možné
získat pouze prostřednictvím výlučné pravomoci Společenství. Podle této
vlády se totiž vyskytly značné obtíže takového druhu jako jsou ty,
které nastaly během projednávání příloh Dohody GATS o finančních
službách rovněž tehdy, když se jednalo o dosažení dohody
v rámci Rady ohledně témat, o kterých se mělo za to, že
spadají do výlučné pravomoci Společenství (vzájemnost pro úvěrové
instituce na základě článku 9 druhé bankovní směrnice).Podle
Spojeného království samotná Komise správně připouští, že služby se
nemohou mezi členskými státy pohybovat volně. Znamená to, že přístup
státního příslušníka ze třetí země na trh členského státu mu sám
o sobě nezaručuje právo na poskytování služeb nebo na usazení se
v jiných členských státech, poněvadž se kapitoly o usazování
a službách uplatňují pouze na státní příslušníky členských států.Vláda
Spojeného království uvádí, že Komise nicméně trvá na dvou argumentech.
Zaprvé, uzavření dohod s třetími zeměmi členskými státy by
vytvořilo v některých státech výhody, které by nebylo možno
uplatnit ve státech jiných, což by znamenalo nepřijatelné narušení
hospodářské soutěže. Zadruhé, státní příslušníci některých členských
států by získali na trzích třetích zemí výhody, kterých by nemohli
využívat státní příslušníci jiných členských států.Spojené
království nicméně poukazuje na to, že možnost, že členský stát se
třetím státem uzavře dohodu upravující podmínky výkonu profesní činnosti
na jeho území, nemůže být považována za neslučitelnou s vnitřním
trhem. V rozsudku ze dne 9. února 1994, Tawil-Albertini
(C‑154/93, Recueil, s. I‑451), Soudní dvůr rozhodl, že směrnice
Rady 78/686/EHS ze dne 25. července 1978 o vzájemném uznávání
diplomů, osvědčení a jiných dokladů o dosažené kvalifikaci
zubních lékařů obsahující opatření k usnadnění účinného výkonu
práva usazování a volného pohybu služeb (Úř. věst. L 233,
s. 1; Zvl. vyd. 06/01, s. 67) ponechává nedotčenu pravomoc
členských států uzavírat vnější dohody se třetími zeměmi v této
oblasti. Výkon takové pravomoci přitom může narušit podmínky hospodářské
soutěže mezi členskými státy. Kvalifikace získaná ve třetí zemi tak
může být uznána v jednom členském státě, nikoliv však v jiném.
Stejně tak výsledkem obdobné pravomoci může být to, že kvalifikace
státních příslušníků jednoho členského státu bude uznána na území
třetího státu, kdežto kvalifikace státních příslušníků jiného členského
státu uznána nebude, a to vše navzdory skutečnosti, že ve
Společenství musí být kvalifikace jak prvně uvedených, tak
i následně uvedených státních příslušníků považována za
rovnocennou. Takováto situace, která vyplývá z rozdělení pravomocí
mezi Společenstvím a členskými státy v dotyčném odvětví,
nemůže být sama o sobě považována za odporující vnitřnímu trhu. Tím
spíše tomu stejně tak musí být pro to, aby členské státy mohly uzavírat
dohody se třetími zeměmi v oblasti služeb v sektorech, pro
které nebyly přijaty vnitřní předpisy.Kromě
toho v odvětvích činnosti, ve kterých byly přijaty vnitřní
předpisy, může Rada rozhodnout, že Společenství bude vykonávat vnější
výlučnou pravomoc (viz například článek 9 druhé bankovní směrnice). Radě
přísluší při přijímání vnitřních předpisů pro jednotlivá odvětví určit,
zda je namístě stanovit vnější výlučnou pravomoc Společenství pro
upravenou oblast. Pokud Rada takto svěří Společenství vnější pravomoc
výlučné povahy, umožní to vyrovnat podmínky hospodářské soutěže zároveň
uvnitř Společenství, jakož i mezi státními příslušníky
z různých členských států na trzích třetích států. Rozsah vnější
pravomoci ponechané členským státům po přijetí vnitřních předpisů na
základě kapitol o usazování a službách tak závisí na
rozhodnutí zákonodárce Společenství. Tato analýza je mnohem vhodnější
než stanovisko doporučované Komisí, které spočívá v automatickém
vyvození vnější výlučné pravomoci Společenství z ustanovení samotné
Smlouvy. Jelikož podle vlády Spojeného království kapitoly Smlouvy
o usazování a službách samy o sobě neumožňují
identifikovat „zvláštní cíl“, který by mohl Společenství svěřit vnější
implicitní pravomoc, jsou to nezbytně vnitřní předpisy sekundárního
práva, přijaté na základě těchto kapitol, které mohou poskytnout základ
pro vnější pravomoc Společenství v oblasti služeb. Tyto předpisy
však neexistují pro celou oblast hospodářských činností upravených
Dohodou GATS, a pokud existují, ne vždy představují výhradní
harmonizací režimu odvětví, které upravují.Komise
uplatnila, že společná pravomoc členských států a Společenství by
podkopávala vnitřní trh. Na podporu tohoto argumentu uvedla, že
poskytovatelé služeb pocházející ze třetí země by mohli založit
společnost na základě zákona členského státu, který by jim to umožnil,
a následně zřídit zastoupení a pobočky v jiných členských
státech, přičemž by takto vystavovali státní příslušníky těchto států
zvýšené konkurenci ze strany společností z dotyčné třetí země.
Tento argument vládu Spojeného království nepřesvědčuje.Zaprvé
dceřiná společnost založená v členském státě státním příslušníkem
třetí země podléhá zákonu tohoto členského státu, a její pobočky
a zastoupení zase podléhají zákonům členských států, ve kterých
budou zřízeny.Zadruhé, účinkem Dohody GATS
není to, aby pouhé založení společnosti v členském státě mohlo
sloužit jako odrazový můstek pro vniknutí na trhy jiných členských
států. Listina specifických závazků stanoví pod názvem „Omezení
národního zacházení“, že „méně výhodné zacházení může být vyhrazeno
dceřiným společnostem (společností ze třetích států) založeným
v souladu s právními předpisy členského státu, pokud mají na
území Společenství pouze sídlo, ledaže by se dalo prokázat, že mají
skutečnou a trvalou vazbu s hospodářstvím členského státu“.Kromě
toho je třeba zdůraznit, že založení dceřiné společnosti je pouze
jedním ze způsobů dodávky služeb stanovených Dohodou GATS. Služby mohou
být rovněž poskytovány zastoupeními nebo pobočkami. Založení zastoupení
nebo poboček státními příslušníky třetích států nemůže v každém
případě mít pro vnitřní trh následky, které Komise přisuzuje založení
dceřiných společností v členských státech těmito státními
příslušníky. Pobočka nebo zastoupení společnosti pocházející ze třetího
státu, usazená v členském státě, totiž nemá právo usazování ani
právo na poskytování služeb na území jiných členských států;
s výhradou výše uvedených omezení se nicméně Dohoda GATS uplatní na
usazování prostřednictvím zastoupení nebo poboček stejným
způsobem, jakým se uplatňuje na usazování formou dceřiných společností.Není
tak možné dospět k závěru o vnější výlučné pravomoci
s odvoláním se na následky, jaké by měl článek 58 Smlouvy pro
státní příslušníky ze třetích států, kteří se sami usazují na území
členského státu. Argument, který Komise vyvozuje z článku 58, tedy
v každém případě nemůže narušit pravomoc členských států uplatněním
Dohody GATS na usazování prostřednictvím zastoupení nebo poboček
v členských státech.Pokud jde
o argument, který Komise zakládá na možnosti přijímání opatření
křížové odvety, vláda Spojeného království se domnívá, že otázka
rozdělení pravomocí mezi Společenství a členské státy pro uzavření
mezinárodní dohody nemůže být vyřešena ve světle pouze jednoho
izolovaného ustanovení této dohody, nýbrž ve světle veškerých jejích
ustanovení. Ustanovení o opatřeních křížové odvety nemůže samo
o sobě mít vliv na rozšíření pravomocí Společenství, pokud jde
o dohodu o službách nebo na omezení pravomocí členských států
ohledně stejné dohody.Komisi, která
uplatňuje, že by se uzavření Dohody GATS státy dotklo nebo že by
narušilo dosah práva Společenství, poněvadž předpisy Společenství
upravují celou Dohodu GATS, Spojené království odpovídá, že toto tvrzení
je zcela nesprávné. Vnitřní předpisy Společenství se totiž netýkají
všech hospodářských činností v oblasti usazování a služeb
a tam, kde tyto předpisy existují, jsou často pouze opatřeními
částečné harmonizace, nebo se omezují na stanovení minimálních
standardů.Spojené království vyjadřuje své
překvapení nad tvrzením Komise, podle kterého by Dohoda GATS mohla být
tak či onak v rozporu s právem Společenství – primárním nebo
sekundárním –, což by na základě judikatury AETR vynutilo výlučnou
pravomoc Společenství pro uzavření Dohody GATS. Úkolem Komise, když
vyjednávala Dohodu GATS, totiž muselo být to, aby se ujistila
o jejím souladu s právem Společenství. Komise prohlašuje, že
vyjednávala se zohledněním veškerého existujícího práva Společenství.
Vláda Spojeného království se nemůže zbavit pocitu, že Komise se ze
všech sil snaží objevit jakýkoliv druh neslučitelnosti, který by mohl
existovat mezi Dohodou GATS a právem Společenství tak, aby jej
využila jako záminku pro potvrzení výlučné pravomoci Společenství.
Spojené království zdůrazňuje, že Komise nepoukazuje na to, že skutečně
existují rozpory mezi Dohodou GATS a platnými předpisy
Společenství. V každém případě pokud by se takovéto rozpory mezi
Dohodou GATS a některými existujícími předpisy Společenství
vyskytly, tyto rozpory by nevylučovaly pravomoc členských států mimo
oblast předmětných předpisů Společenství.Komisi,
která uplatňuje to, že uzavřením Dohody TRIPs rovněž jménem členských
států by mohl být dotčen nebo narušen dosah práva Společenství, Spojené
království odpovídá, že Společenství má zajisté pravomoc, pokud jde
o Dohodu TRIPs, avšak v omezené míře, v níž se Dohoda
TRIPs může dotknout harmonizačních opatření přijatých na základě článku
100 A nebo nařízení o ochranné známce Společenství přijatého
na základě článku 235. Spojené království zdůrazňuje, že se jeho
nesouhlas s Komisí tedy netýká vnější pravomoci Společenství
v oblasti upravené Dohodou TRIPs, ale výlučnosti této pravomoce.Spojené
království, které odkazuje na zásady formulované Soudním dvorem
v jeho posudku č. 2/91, se domnívá, že pravomoc uzavřít Dohodu
TRIPs je rozdělená mezi Společenství a členské státy, protože
většina oblastí upravených Dohodou TRIPs zůstává buď zcela mimo
harmonizaci Společenství, anebo je předmětem pouze částečné harmonizace,
omezené výslovným nebo implicitním uznáváním vnitrostátního práva
k duševnímu vlastnictví.Komise uvádí
pouze jeden příklad oblasti, ve které se minimální požadavky, uvedené
Dohodou TRIPs, zdají být striktnější než požadavky uvedené právními
předpisy Společenství (jde o podmínky poskytování nucených licencí
v oblasti topografií polovodičových výrobků, které upřesňuje výše
uvedená směrnice 87/54). Skutečnost, že by se Dohoda TRIPs mohla
dotknout nebo narušit dosah této směrnice je správným důvodem pro to,
aby se Společenství účastnilo na uzavření Dohody TRIPs. Tato skutečnost
ale nemůže odůvodnit převod na Společenství vnější pravomoci uzavřít
dohodu, která se z velké části týká oblastí, v rámci nichž
zákonodárce Společenství nepřijal žádná opatření, nebo v rámci
nichž je zachování pravomoci členských států uznáno výslovně buď
Smlouvou o ES, anebo použitelným sekundárním právem.Komisi,
která uplatňuje, že skutečnost, že členské státy mohou jednat
v oblasti upravené Dohodou TRIPs, může vést k divergencím
a kolizím v jejich vnějších režimech, které by dále mohly být
v rozporu se stávající nebo s budoucí harmonizací na úrovni
Společenství, Spojené království odpovídá, že pravomoc, kterou členské
státy sdílí se Společenstvím, pokud jde o uzavření Dohody TRIPs, je
v žádném případě neopravňuje k jednání neslučitelnému
s existujícími předpisy Společenství, a to buď tím, že by
přijaly právní předpisy, anebo tím, že by uzavřely nové mezinárodní
dohody, které by odporovaly právu Společenství.G –  Sedmá otázka Komise
je požádána o to, aby vysvětlila argumenty, které rozvíjí proto,
aby prokázala, že v případě společné účasti Společenství
a členských států na uzavření Dohod GATS a TRIPs by došlo
k dotčení nebo narušení stávajících předpisů Společenství.Podle
Komise pokud by byla uznána smíšená pravomoc v bankovní oblasti,
mohly by být dotčeny nebo narušeny předpisy Společenství ve smyslu
judikatury AETR třemi způsoby.Nejprve,
pokud by členské státy mohly určit své vlastní specifické závazky
v oblasti přístupu k bankovní činnosti na svém území, by byla
dotčena ustanovení výše uvedené druhé bankovní směrnice,
a konkrétněji ustanovení týkající se harmonizace podmínek povolení
(hlava II). Mimo jiné, vyjednávací mechanismus stanovený článkem 9 druhé
směrnice pro získání přístupu na trhy třetích států ve prospěch
úvěrových institucí Společenství srovnatelného s přístupem
společností ze třetích států na trh Společenství, by byl zbaven své
podstaty. Byl by to návrat do doby, kdy každý členský stát měl svůj
vlastní režim vzájemnosti.Dále by členské
státy měly možnost v rámci své pravomoci určovat povahu
a úroveň svých specifických závazků. Mohlo by tedy souběžně
existovat několik úrovní požadavků: pro oblasti spadající do pravomoci
členských států by existovala úroveň A specifických závazků
v Dohodě GATS a pro oblasti spadající do pravomoci
Společenství by existovala jednak právní úprava Společenství (úroveň B)
a jednak specifické závazky přijaté Společenstvím v rámci
Dohody GATS (úroveň C). Jelikož se tyto tři úrovně mohou rozcházet, je
pravděpodobné, že předpisy Společenství budou dotčeny nebo narušeny ve
smyslu rozsudku AETR.Konečně právní úprava
Společenství týkající se přístupu na bankovní trh by značně ztratila na
hodnotě, pokud by každý členský stát mohl určovat své závazky, které by,
stejně jako závazky Společenství, měly být uplatňovány na základě
zásady nejvyšších výhod. Týká se to zejména oblastí, pro které je
požadována smíšená pravomoc z důvodu, že právní úprava Společenství
obsahuje minimální požadavky. Vzhledem k tomu, že by se
v takovém případě pravomoci Společenství a členských států
týkaly stejného předmětu, by jakýkoliv závazek přijatý členským státem
zbavil hodnoty závazek přijatý Společenstvím.Komise
se rovněž vrací k problému vyčerpání práv k duševnímu
vlastnictví. Uvádí, že Dohoda TRIPs ponechává členům volnosti při
stanovení jejich režimu vyčerpání, s výhradou toho, že jej
uplatní v souladu se zásadami nejvyšších výhod a národního
zacházení (viz článek 6), a že právo Společenství uplatní zásadu
vyčerpání v rámci Společenství. V případě smíšené kompetence
by tedy mohly souběžně existovat tři režimy vyčerpání:–        v
rámci své pravomoci by některé členské státy mohly uplatňovat systém
mezinárodního vyčerpání vůči třetím zemím;–        jiné členské státy by přijaly zásadu národního vyčerpání;–        vzhledem
k tomu, že v každém případě v oblastech spadajících do
pravomoci Společenství budou muset všechny členské státy uplatňovat
zásadu vyčerpání v rámci Společenství.Vzhledem
k tomu, že ne vždy bude snadné určit, v jakém režimu byl
výrobek nebo služba, zahrnující právo k duševnímu vlastnictví,
dovezen do členského státu, budou moci být v členských státech
podány žaloby na porušení práv k duševnímu vlastnictví. Mohly by
být ohroženy paralelní dovozy. Je pravděpodobné, že bude dotčen nebo
narušen dosah zásady volného pohybu.Například
pokud bylo na trh třetí země uvedeno zboží majitelem práva
k duševnímu vlastnictví nebo s jeho svolením, toto zboží bude
moci být dovezeno paralelním dovozcem do členských států Společenství,
které uplatňují zásadu mezinárodního vyčerpání. Majitel však bude moci
bránit dovozu tohoto zboží do těch členských států, které uplatňují
národní vyčerpání. Z výše uvedeného rozsudku Soudního dvora EMI
v. CBS implicitně vyplývá, že majitel práva bude moci zakázat dovoz
předmětného výrobku paralelním dovozcem do jiných členských států ze
státu, který uplatňuje zásadu mezinárodního vyčerpání. Bude tomu tak
proto, že majitel nebude ve skutečnosti souhlasit s prvním dovozem
zboží do Společenství uskutečněným paralelním dovozcem. Nebude možné
tedy uplatnit zásadu vyčerpání v rámci Společenství. Harmonizace se
tedy jeví v této oblasti jako nezbytná a byla již zahájena ve
věci některých práv k duševnímu vlastnictví tak, aby byla
vyloučena možnost mezinárodního vyčerpání.Komise
připomíná, že Dohoda GATS neumožňuje jednostranně měnit listiny
specifických závazků po dobu tří let, které následují po jejím vstupu
v platnost. V důsledku toho pokud by taková změna zrušila nebo
ohrozila práva jiných Členů Dohody GATS, musí jim být poskytnuto
vyrovnání (článek XXI). Komise se tedy domnívá, že v případě
sdílené pravomoci by se členské státy mohly pokoušet bránit jakémukoli
dalšímu rozvoji práva Společenství z obavy před povinností
poskytovat vyrovnání třetím zemím. Tímto nebezpečím zmrazení práva
Společenství je podle Komise dotčeno nebo narušeno právo Společenství ve
smyslu judikatury AETR.Kromě toho Komise
uvádí, že článek V Dohody GATS stanoví obecnou odchylku pro
hospodářské integrace. Přetrvává však nejistota, pokud jde o přesný
dosah některých ustanovení článku V. Není zcela jisté, zda evropské
dohody uzavřené se zeměmi střední a východní Evropy (viz dohody
uzavřené Společenstvím nebo Společenstvími s Polskou republikou ze
dne 16. prosince 1991, Úř. věst. 1993, L 348, s. 2;
s Českou a Slovenskou federativní republikou ze dne
16. prosince 1991, Úř. věst. 1992, L 115, s. 2;
s Maďarskou republikou ze dne 16. prosince 1991, Úř. věst.
1993, L 347, s. 2; s Bulharskou republikou ze dne
8. března 1993, Úř. věst. L 323, s. 2; s Rumunskem
ze dne 1. února 1993, Úř. věst. L 81, s. 2) splňují
podmínky článku V. Pokud by se ukázalo, že některé dohody nejsou
v souladu s tímto ustanovením, mohly by být zachovány jakožto
preferenční dohody pouze tehdy, pokud by byla získána odchylka od
zásady nejvyšších výhod. Pokud by členské státy odmítly, aby taková
žádost byla učiněna, prospěch z těchto dohod by musel být rozšířen
na základě zásady nejvyšších výhod na všechny Členy Dohody GATS.Komise
rovněž zdůrazňuje, že článek 6 výše uvedené směrnice 87/54
o topografiích polovodičových výrobků stanoví méně náročné
požadavky, než jsou minimální požadavky stanovené Dohodou TRIPs, pokud
jde o poskytování nucených licencí. S odvoláním na výše
uvedený posudek č. 2/91 (body 25 a 26) Komise připomíná, že
pouhou souběžnou existencí mezinárodních předpisů a ustanovení
práva Společenství v dané oblasti může být dotčeno právo
Společenství, dokonce i v případě, že mezi nimi neexistuje
rozpor.Nakonec Komise upozorňuje na to, že
z důvodu povahy jednotného balíku Dohody o WTO a pravidla
o opatřeních křížové odvety v ujednání při řešení sporů by
porušení, jehož se dopustí členský stát jedné z Dohod připojených
k Dohodě o WTO, mohlo, pokud by byla uznána smíšená pravomoc,
vést k odvetným opatřením v rámci dohody, která by spadala do
oblasti pravomoci Společenství. Tato možnost opatření křížové odvety se
sama o sobě dotýká nebo narušuje předpisy Společenství ve smyslu
rozsudku AETR.H –  Osmá otázkaOddíl
3 části II Dohody TRIPs zavazuje každého Člena k ochraně
zeměpisných označení ostatních Členů. Rada a Komise uvádějí, že
nařízení Rady (EHS) č. 2081/92 ze dne 14. července 1992
o ochraně zeměpisných označení a označení původu zemědělských
produktů a potravin (Úř. věst. L 208, s. 1) zčásti
odpovídá tomuto požadavku. Rada a Komise jsou požádány o to,
aby uvedly, jak toto nařízení může sloužit jako základ pro ochranu
označení původu ze třetích zemí.Komise
uvádí, že na základě článku 12 se toto nařízení uplatňuje rovněž na
zeměpisná označení ze třetích zemí: ta označení, která splní podmínky,
které klade (zejména podmínky souladu se specifikací a podrobení se
kontrolnímu mechanismu) budou moci získat, na základě stejného postupu,
zvláštní ochranu, jakou poskytuje článek 13 tohoto nařízení.Rada
připomíná, že oddíl 3 části II Dohody TRIPs zavazuje každou smluvní
stranu k poskytnutí ochrany zeměpisným označením ostatních
smluvních stran. Ze samotné logiky Dohody vyplývá, že její uplatnění
může zpochybnit ochranu poskytnutou právní úpravou Společenství.Pro
znázornění této situace uvádí Rada příklad stížnosti Maďarské
republiky, Člena WTO, která tvrdí, že ochrana, kterou Společenství
poskytuje označení „Tokay“ je v rozporu s Dohodou TRIPs,
poněvadž toto označení musí být vyhrazeno vínům vyráběným
v maďarské oblasti Tokay. Jelikož je označení „Tokay“ chráněno
právními předpisy Společenství, Rada se domnívá, že pravomoc, aby se
bránilo proti nárokům Maďarské republiky v rámci takového sporu, má
Společenství, a nikoli členské státy.Rada
však přiznává, že problém ochrany zeměpisných označení třetích zemí
může taktéž vyvstat, aniž by byla dotčena právní úprava Společenství
a že takový případ ve svých písemných vyjádřeních neuvedla.V
tomto ohledu Rada uvádí příklad ochrany, kterou je třeba poskytnout ve
Španělsku alkoholickému nápoji vyráběnému v Mexiku, nazývanému
„Tequila z Mexika“. Podle Rady takový problém spadá do pravomoci
členských států, s výhradou aktu sekundárního práva Společenství,
který se týká této otázky. Vzhledem k tomuto poslednímu příkladu
chce Rada změnit svá písemná vyjádření: dosah opatření Společenství
v oblasti zeměpisných označení není zcela shodný s dosahem
oddílu 3 části II Dohody TRIPs. Pravomoc Společenství vyplývající
z rozsudku AETR tedy nezahrnuje celý tento oddíl 3,
a pravomoci členských států tedy zčásti zůstávají v platnosti.I –  Devátá otázkaKomise
a Rada jsou požádány o to, aby uvedly, zda v případě, že
existuje akt Společenství v rámci harmonizace práv
k duševnímu vlastnictví, pro členské státy existuje povinnost
uplatňování předpisů, jejichž přijetí se jim ukládá, vůči státním
příslušníkům ze třetích zemí.Komise se
domnívá, že pokud jde o akty Společenství, které harmonizují práva
k duševnímu vlastnictví upravená Pařížskou úmluvou
o průmyslovém vlastnictví nebo Bernskou úmluvou o ochraně
literárních a uměleckých děl, je tato otázka upravena samotnými
těmito mezinárodními úmluvami.Články 2
a 3 Pařížské úmluvy totiž pro příslušníky zemí Pařížské unie, jakož
i pro osoby, které mají bydliště nebo skutečné (opravdové) závody
na území jedné z těchto zemí, stanoví národní zacházení pro
současné a budoucí „výhody“ poskytované právními předpisy
v oblasti průmyslového vlastnictví. Tato zásada se tedy automaticky
uplatní na ustanovení první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne
21. prosince 1988, kterou se sbližují právní předpisy členských
států o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1;
Zvl. vyd. 17/01, s. 92).Na základě
článků 3 a 5 Bernské úmluvy autoři, kteří jsou občany jednoho ze
států Bernské unie nebo v něm mají trvalé bydliště, požívají
současných a budoucích práv, která právní předpisy přiznávají
tuzemcům.Tato zásada musí být automaticky uplatněna na ustanovení v oblasti autorských práv:–        směrnice
Rady 92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem
a půjčování a o některých právech v oblasti duševního
vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346,
s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120);–        směrnice
Rady 93/83/EHS ze dne 27. září 1993 o koordinaci určitých
předpisů týkajících se autorského práva a práv s ním
souvisejících při družicovém vysílání a kabelovém přenosu (Úř.
věst. L 248, s. 15; Zvl. vyd. 17/01, s. 139).Pokud
jde o jiná práva k duševnímu vlastnictví, odpověď se liší
podle aktů Společenství. Na základě čl. 3 odst. 7 směrnice
Rady 87/54/EHS ze dne 16. prosince 1986 o právní ochraně
topografií polovodičových výrobků (Úř. věst. 1987, L 24,
s. 36; Zvl. vyd. 13/08, s. 231) o rozšíření ochrany na
státní příslušníky třetích zemí rozhoduje Rada. Ve směrnici Rady
92/100/EHS ze dne 19. listopadu 1992 o právu na pronájem
a půjčování a o některých právech v oblasti duševního
vlastnictví souvisejících s autorským právem (Úř. věst. L 346,
s. 61; Zvl. vyd. 17/01, s. 120) se předpokládalo, že členské
státy budou nadále poskytovat tato práva na základě vzájemnosti
a poskytovat národní zacházení státním příslušníkům zemí, které
jsou stranami Římské úmluvy. Toto stanovisko bylo výslovně potvrzeno ve
směrnici Rady 93/98/EHS ze dne 29. října 1993 o harmonizaci
doby ochrany autorského práva a určitých práv s ním
souvisejících (Úř. věst. L 290, s. 9; Zvl. vyd. 17/01,
s. 141). Dvacátý třetí bod odůvodnění směrnice totiž odkazuje na
ochranu státních příslušníků třetích zemí na základě mezinárodních
smluv.Rada nejprve uplatňuje, že pokud
existuje akt Společenství v rámci harmonizace práv k duševnímu
vlastnictví, členské státy nejsou v zásadě povinny vůči státním
příslušníkům třetích zemí uplatňovat předpisy, jejichž přijetí je jim
uloženo.Všeobecně se totiž harmonizační
opatření týkají usazování a fungování vnitřního trhu a jejich
cílem je odstraňování překážek volného pohybu uvnitř Společenství.
Jejich cílem není harmonizace zacházení, které je třeba poskytnout
státním příslušníkům a společnostem ze třetích zemí. Nejčastěji se
ostatně nevyjadřují k zacházení, jaké každý členský stát může
poskytnout státním příslušníkům třetích zemí.Rada
nicméně přiznává, že harmonizační opatření Společenství někdy mohou
obsahovat obecné pravidlo uplatnitelné na veškerou činnost vykonávanou
na území členských států, včetně činnosti vykonávané státními
příslušníky nebo společnostmi ze třetích zemí. Například harmonizační
opatření by mohlo uložit povinnost zápisu všem podnikatelům, kteří
hodlají provádět svou činnost ve Společenství nebo všem osobám, fyzickým
nebo právnickým, které hodlají chránit právo k duševnímu
vlastnictví, jehož jsou majiteli. Toto obecné pravidlo by se uplatnilo
vůči státním příslušníkům třetích zemí.Právě
proto se Rada domnívá, že odpověď, kterou je třeba poskytnout na
devátou otázku, může být zformulována pouze se zřetelem na současný stav
harmonizace Společenství: v současné době právní předpisy
Společenství ukládají členským státům povinnosti, pokud jde o práva
k duševnímu vlastnictví, která je třeba poskytnout státním
příslušníkům třetích zemí, pouze výjimečně.J –  Desátá otázkaJelikož
Společenství není stranou několika úmluv v oblasti duševního
vlastnictví spravovaných WIPO, je Komise vyzvána k tomu, aby
uvedla, kdo by se účastnil správy těchto úmluv, pokud by byla uznána
výlučná pravomoc Společenství k uzavírání úmluv s třetími
zeměmi v oblasti duševního vlastnictví.Úvodem
Komise upřesňuje, že tvrdila, že Společenství má výlučnou pravomoc pro
uzavření Dohody o WTO, poněvadž se jedná hlavně o dohodu,
která se týká obchodu (trade-related), a nikoliv že Společenství má
výlučnou pravomoc pro uzavírání veškerých úmluv s třetími zeměmi
v oblasti duševního vlastnictví.Podle
ní je třeba pro určení, zda jde o dohodu obchodní, přezkoumat
úmluvy případ od případu a v případě záporné odpovědi určit,
zda zákonodárce Společenství již přijal opatření, která mohou být
dotčena dotyčnou úmluvou nebo se chystá toto učinit uzavřením uvedené
úmluvy.Komise zdůrazňuje, že vnější
pravomoci Společenství mají evoluční povahu, zejména v oblasti
duševního vlastnictví. V současné době se tak Společenství nemůže
stát Členem WIPO nebo přistoupit ke stávajícím úmluvám, jako jsou
Pařížská nebo Bernská úmluva, jelikož tuto možnost mají pouze státy.
Komise má ve WIPO, kde vyvíjí koordinovanou činnost s členskými
státy, pouze statut pozorovatele. Naproti tomu bylo Společenství těsněji
přidruženo k vypracování dvou nedávno vyhotovených úmluv WIPO,
a to Washingtonské smlouvy o ochraně duševního vlastnictví
u integrovaných obvodů ze dne 26. května 1989
a Madridského protokolu ze dne 28. června 1989
k Madridské dohodě o mezinárodním zápisu ochranných známek.
Účastnilo se totiž Diplomatické konference se statutem delegace
a může se stát smluvní stranou těchto úmluv.K –  Jedenáctá otázkaRada
a státy, které předložily vyjádření, jsou požádány o to, aby
přesně označily, jakými způsoby by mohla být zajištěna jednota vnější
činnosti Společenství a států v případě, že by bylo rozhodnuto
o tom, že uzavření Dohod GATS a TRIPs vyžaduje společnou
účast Společenství a členských států.Rada
uvádí, že otázka způsobů společné účasti Společenství a členských
států ve WTO ještě nebyla vyřešena, neboť dokud nebude vydán posudek
Soudního dvora, bude přetrvávat nejistota ohledně existence sdílené
pravomoci Společenství a členských států.Rada se spokojuje s nastíněním obrysů řešení, které je třeba uplatnit pro případ společné účasti.Nejprve bude muset toto řešení plně dodržovat Smlouvy a acquis communautaire.
Dále musí být uplatněna zásada jediného společného mluvčího
i v těch oblastech, které nespadají nebo nespadají úplně do
výlučné pravomoci Společenství. Pokud jde o vlastní rozhodnutí,
musí být přijímána v rámci Rady, dokonce i v oblastech,
které nespadají do rámce Společenství, tak, aby v plném rozsahu
naplňovala roli, kterou jí svěřuje Smlouva o Evropské unii. Nakonec
musí být uplatněna zásada jediné „poštovní schránky“ tak, aby jiným
Členům WTO nebyla ukládána povinnost určovat, zda má pravomoc
Společenství nebo členské státy. Jakákoliv žádost o konzultaci nebo
jakákoliv stížnost může být adresována buď „Evropské unii“ anebo
„Společenství a členským státům“ a musí být přijata bez ohledu
na otázku, kdo je příslušný.Rada dodává,
že Soudní dvůr pro zodpovězení otázky, která je mu položena, tedy zda
členské státy mají pravomoc v určité konkrétní oblasti, v níž
jsou povinnosti stanoveny Dohodou GATS nebo Dohodou TRIPs, nemusí znát
způsoby, které budou přijaty v případě společné účasti Společenství
a členských států. V každém případě tvrdí, že si je vědoma
povinností, které jí ukládají články Smlouvy, které stanoví soudržnost
vnější činnosti Evropské unie.Podle dánské
vlády z článku C Smlouvy o Evropské unii a článku 5
Smlouvy o ES, jakož i z judikatury Soudního dvora
vyplývá, že orgány Společenství a členské státy musí loajálně
spolupracovat a že tato povinnost loajální spolupráce platí jak
v případě výlučné pravomoci Společenství, tak i v případě
pravomoci sdílené mezi Společenstvím a členskými státy.
V tomto posledně uvedeném případě je tato povinnost nutná bez
ohledu na způsob, jakým členské státy vykonávají své pravomoci.Německá
vláda odkazuje na „kodex chování“ přijatý Radou v květnu 1994 za
účelem umožnění pokračování v jednáních „po-Uruguayského kola“
v oblasti služeb (viz výše uvedené znění této dohody
v odpovědi na čtvrtou otázku), jakož i na návrh „kodexu
chování“, projednávaný v Radě, zamýšleného obecněji pro celou WTO.
Tyto kodexy mohou odstranit obtíže spojené s ochranou jednoty
vnější činnosti Společenství a členských států.Řecká
vláda uvádí rovněž, že jednota činnosti členských států
a Společenství v rámci WTO bude moci být zajištěna
prostřednictvím „kodexu chování“ přijatého rozhodnutím zástupců vlád
členských států, shromážděných v Radě. Tento kodex by označoval
Komisi „společným mluvčím“ členských států a Společenství
v rámci WTO, jak pro otázky spadající do výlučné pravomoci
Společenství, tak pro otázky spadající do pravomoci členských států.
Pokud jde o druhou kategorii otázek, členské státy by byly vyzvány
k tomu, aby definovaly společné postoje, které by Komise vysvětlila
v rámci příslušných orgánů WTO. Konečně v případě, že by
členské státy nedospěly k definici společného postoje,
a jedině v tomto případě by podle řecké vlády členské státy
mohly obhajovat svá stanoviska v rámci WTO.Španělská
vláda rovněž zdůrazňuje nezbytnost přijetí kodexu chování, který by
stanovil odkaz na postupy stanovené Smlouvami v oblastech
spadajících do pravomoci Společenství a hledání konsenzu mezi
členskými státy v oblastech spadajících do jejich pravomoce. Pokud
se ukáže, že tohoto konsenzu není možné dosáhnout, budou moci členské
státy podle španělské vlády předložit své vlastní stanovisko. Konečně
Komise bude vyzvána k tomu, aby se vyjádřila a vyjednávala
jménem Společenství a členských států podle pokynů udělených
v jednotlivých případech buď Radou anebo členskými státy.Francouzská
vláda rovněž poznamenává, že pro uplatnění dohod vzešlých
z Uruguayského kola musí být zajištěna soudržnost činnosti
Společenství a činnosti jeho členských států v souladu
s čl. C druhým pododstavcem Smlouvy o Evropské unii
a článkem 5 Smlouvy o ES. Podle francouzské vlády návrh kodexu
chování, který je projednáván v Radě, umožní zajištění této
jednoty činnosti. Tento nástroj musí obsahovat následující prvky: zásadu
jediného mluvčího Komise ve WTO; vedení jednání ve WTO Komisí jménem
Společenství a členských států v rámci jednoho mandátu,
pravidelné zprávy z jednání pro Radu a pro její orgány
pověřené jejich sledováním, přidružení členských států ve všech etapách
jednání nebo diskuzí. Mimo jiné Komise musí přijímat žádosti
o konzultace členských států a dočasně přerušovat diskuze,
je-li to nutné. Mezi Komisí, členskými státy a generálním
sekretariátem Rady musí být zavedena úzká spolupráce za účelem
uspořádaného vedení jednání. Akce a zaujímání postoje musí vycházet
ze společného postoje přijatého v souladu s příslušnými
ustanoveními Smlouvy, pokud jde o oblasti pravomoci Společenství
a z konsenzu v oblastech spadajících do pravomoci
členských států. Členské státy by se vyjadřovaly k otázkám
spadajícím do pravomoci členských států pouze tehdy, pokud by nemohl být
přijat společný postoj.Nizozemská vláda
odkazuje na posudek č. 2/91, aby zdůraznila nezbytnost nejužší
možné spolupráce mezi Společenstvím a jeho členskými státy
v případě společné pravomoci. Tato spolupráce musí být vyjádřena
přijetím kodexu chování. Nizozemská vláda v tomto ohledu připomíná
obsah bývalého článku 116 Smlouvy o EHS, ujednání existujícího
v rámci FAO, jakož i postupy existující v rámci třetího
pilíře Smlouvy o Evropské unii, zejména ustanovení článku K.5.Podle
portugalské vlády případné obtíže, které by se mohly vyskytnout na
úrovni zastupování vlastních zájmů členských států ve WTO nebo na úrovni
utváření jejich vůle, nemohou určit odpověď na otázku rozdělení
pravomocí a zabránit vyvození smíšené povahy předmětných dohod.
Portugalská vláda připomíná povinnosti spolupráce a soudržnosti
stanovené článkem C, čl. J.1 odst. 4 a čl. J.2
odst. 3 Smlouvy o Evropské unii, a článkem 5 Smlouvy
o ES. Cíl jednoty činnosti Společenství a členských států byl
v průběhu jednání WTO dosažen. Takto získaná zkušenost musí podle
portugalské vlády sloužit jako odkaz pro vypracování kodexu chování,
který by definoval zároveň specifické úkoly Komise jakožto mluvčího
členských států a způsob přijímání společných nebo dohodnutých
postojů členských států v záležitostech spadajících do jejich
pravomoce. O rozhodnutí formou konsenzu se musí usilovat
v případě, kdy jsou dotčeny životně důležité nebo velmi významné
zájmy členského státu.Vláda Spojeného
království zdůrazňuje, že skutečný dosah otázky Soudního dvora se týká
budoucí účasti Společenství a členských států ve WTO. Připomíná, že
Společenství a členské státy během mnohostranných jednání
Uruguayského kola účinně spolupracovaly stejným způsobem, jak by to
činily, pokud by byla uznána společná pravomoc všemi stranami od samého
začátku. To dokazuje, že podobná spolupráce je z politického
hlediska možná a může být zvláště účinná pro zajištění dodržování
zájmů Společenství a členských států.Stanovená
metoda spolupráce však není nutně vhodná pro veškeré dohody a za
všech okolností. Z tohoto důvodu Spojené království může pouze
nastínit pravděpodobné obrysy postupu dohody, prostřednictvím kterého
bude možné dosáhnout soudržnosti vnější činnosti v rámci WTO.1.
Postup by upravil chování Společenství a členských států
v rámci WTO, ať už jednotlivé oblasti spadají do pravomoci
Společenství nebo do pravomoci členských států.2.
Komise by byla obvykle jediným „mluvčím“ a vyjednávala by na účet
Společenství a členských států; ve výjimečných případech by však
členské státy měly mít také možnost se vyjadřovat a vyjednávat.
Uplatnitelný postup by vymezoval okolnosti, za kterých by mohly toto
právo vykonávat.3. Komise by informovala členské státy o stavu jednání a diskusí a umožňovala by jim vhodným způsobem účast.4. Komise by pečlivě doručovala členským státům veškeré příslušné dokumenty, včetně textů.5. Komise by zohlednila stanoviska členských států. Uplatnitelné postupy by měly být předmětem dohody.6.
Postoje nebo akce, o kterých by bylo rozhodnuto, by byly založeny
na předpisech a postupech Společenství tam, kde se tyto předpisy
a postupy uplatní (například v rámci čl. 228 odst. 1
druhé věty Smlouvy o ES) a v ostatních případech by
vyplývaly ze společného postoje dosaženého na základě konsenzu.7.
Členské státy by se ohledně správních a rozpočtových záležitostí
vyjadřovaly tak, jak to dělají v současné době, tedy na svůj
vlastní účet, ale vyvarovaly by se přijímání odlišných postojů.8.
Měla by být přijata ustanovení pro určení způsobu, jakým Společenství
spravuje postupy vyřizování sporů v rámci WTO. Tato ustanovení by
měla stanovit úzkou spolupráci mezi Komisí a členskými státy.9.
Pro případ, že by určité členské státy byly dotčeny chováním jiných
stran Dohody o WTO, které by tuto dohodu porušily, musí ustanovení
stanovit postup konzultace mezi Komisí a členskými státy, jakož
i úzkou spolupráci mezi nimi.Podle
vlády Spojeného království je nepochybné, že postup odpovídající výše
uvedeným rysům bude v blízké době upraven. Členské státy nemají
žádný zájem na tom, aby podkopávaly obrovskou vyjednávací moc, kterou
vykonávají společně; v jejich nejvyšším zájmu je použít této
vyjednávací moci nejúčinnějším možným způsobem. ZAUJETÍ STANOVISKA SOUDNÍHO DVORAI –  Úvod1      Předmětem
otázek, které Komise předložila Soudnímu dvoru prostřednictvím žádosti o
posudek, podané na základě čl. 228 odst. 6 Smlouvy o založení ES, je
nejprve výlučná nebo nevýlučná povaha pravomoci Společenství uzavírat
mnohostranné dohody o obchodu zbožím v rozsahu, v němž se tyto dohody
týkají produktů ESUO a produktů Euratomu. Dále se týkají výlučné
pravomoci, kterou by Společenství pro uzavření Všeobecné dohody o
obchodu službami (dále jen „Dohoda GATS“) a Dohody o obchodních
aspektech práv k duševnímu vlastnictví, včetně obchodu padělaným zbožím
(dále jen „Dohoda TRIPs“) vyvozovalo buď z článku 113 Smlouvy o ES, nebo
ze souběžnosti vnitřních a vnějších pravomocí, nebo také z článků 100 A
nebo 235 Smlouvy o ES.2      Tyto
různé dohody jsou připojeny k Dohodě o zřízení Světové obchodní
organizace (dále jen „Dohoda o WTO“). Tato dohoda vytváří společný
institucionální rámec pro řízení obchodních vztahů mezi členskými
zeměmi, pokud jde o všechny otázky spojené s dohodami a souvisejícími
právními nástroji, zahrnutými do jejích příloh (čl. II odst. 1 Dohody o
WTO). Tyto různé dohody obsahují výsledky mnohostranných obchodních
jednání Uruguayského kola, jejichž výchozím bodem bylo ministerské
prohlášení z Punta del Este ze dne 20. září 1986. 3      Když
Rada a členské státy schvalovaly toto prohlášení, rozhodly se „pro
zajištění maximální soudržnosti při vedení jednání“, že „Komise bude
jednat jako jediný vyjednávač Společenství a členských států“. V zápisu
ze zasedání však bylo upřesněno, že toto rozhodnutí „nepředjímá otázku
pravomocí Společenství a členských států, pokud jde o jednotlivé
oblasti“.4      Dne
15. prosince 1993 Výbor pro obchodní jednání, útvar speciálně zřízený
Konferencí v Punta del Este pro úspěšné vedení jednání Uruguayského
kola, který se sešel na úrovni vysokých úředníků, schválil Závěrečný
akt, který obsahuje výsledky mnohostranných obchodních jednání
Uruguayského kola. 5      Během
svého zasedání dne 7. a 8. března 1994 se Rada rozhodla přistoupit k
podpisu tohoto Závěrečného aktu a Dohody o WTO. Pověřila předsedu Rady a
sira Leona Brittana, člena Komise, aby dne 15. dubna 1994 podepsali v
Marrakeši jménem Rady Evropské unie Závěrečný akt a Dohodu o WTO.
Zástupci vlád členských států, kteří usoudili, že tyto akty „se rovněž
týkají otázek příslušnosti členských států“, se téhož dne dohodli na
přistoupení k podpisu Závěrečného aktu a Dohody o WTO. Komise nechala
zaznamenat do zápisu, že „Závěrečný akt (...) a dohody, které jsou k
němu připojeny, spadají do výlučné pravomoci Společenství“.6      Dne
6. dubna 1994 předložila Komise svou žádost o posudek. Její otázky jsou
zformulovány takto:„S ohledem na výsledky obchodních jednání Uruguayského kola GATT obsažené v závěrečném aktu ze dne 15. prosince 1993: 1)      Má
Evropské společenství na základě Smlouvy o ES, a konkrétněji
pouze na základě článku 113 nebo ve vzájemném spojení s články 100
A nebo 235 uvedené Smlouvy pravomoc uzavřít všechny části Dohody
o zřízení WTO, které se týkají obchodu službami (Dohoda GATS)
a obchodních aspektů práv k duševnímu vlastnictví, včetně
obchodu padělaným zbožím (Dohoda TRIPs)?2)      Má
Evropské společenství pravomoc, aby samo uzavřelo části Dohody
o WTO, které se týkají produktů nebo služeb spadajících výhradně do
působnosti Smlouvy o ESUO a Smlouvy o ESAE?3)      Pokud
je odpověď na předchozí otázky kladná, je tím dotčena způsobilost
členských států uzavřít Dohodu o WTO, přestože je již dohodnuto, že
budou původními Členy WTO?“7      Dne
15. dubna 1994 byly dohody vzešlé z Uruguayského kola skutečně v
Marrakeši podepsány. Za Společenství a jeho členské státy se podpis
uskutečnil v souladu s výše uvedenými rozhodnutími (viz bod 5). 8      Dne
24. května 1994 byla žádost o posudek předložená Komisí doručena Radě a
členským státům. II –  K přípustnosti žádosti9      Nejprve
je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury může být posudek
Soudního dvora na základě čl. 228 odst. 6 Smlouvy poskytnut
zejména k otázkám, které se týkají rozdělení pravomocí mezi
Společenstvím a členskými státy pro uzavření určité dohody se
třetími zeměmi, jak je tomu v projednávaném případě (viz zejména
posudek č. 1/75 ze dne 11. listopadu 1975, Recueil,
s. 1355 a zvláště s. 1360, posudek č. 1/78 ze dne
4. října 1979, Recueil, s. 2871, bod 30, a posudek
č. 2/91 ze dne 19. března 1993, Recueil, s. I‑1061, bod
3). 10      Španělské
království dospívá k závěru o nepřípustnosti žádosti. Postup
týkající se žádosti o posudek na základě článku 228 může být podle
něj zahájen pouze do okamžiku, kdy Společenství ještě nepřijalo
mezinárodní závazek. Španělské království zdůrazňuje, že podpis
Závěrečného aktu v Marrakeši směřoval k ověření textů vzešlých
z jednání a zahrnoval mimo jiné závazek signatářů předložit
je ke schválení jejich příslušným orgánům. Rada a nizozemská vláda
se omezují na vyjádření pochybností ohledně toho, zda již podepsaná
dohoda je ještě dohodou pouze zamýšlenou ve smyslu článku 228.11      Tyto výhrady a pochybnosti musí být odmítnuty.12      Soudní
dvůr může být vyzván k tomu, aby se na základě čl. 228
odst. 6 Smlouvy vyjádřil kdykoli před tím, než Společenství
s konečnou platností vyjádří souhlas s tím, aby bylo dohodou
vázáno. Jelikož tento souhlas vydán nebyl, zůstává dohoda dohodou
zamýšlenou. Nic tedy nebrání přípustnosti projednávané žádosti.III –  K formulaci otázek Komise13      Rada
kritizuje způsob, jakým Komise formulovala své otázky. Vzhledem
k tomu, že se postup týká dohody podepsané Společenstvím
a členskými státy na základě jejich příslušných pravomocí, nejde
o to zjistit, zda Společenství může samo podepsat a uzavřít
tuto dohodu (teoretický případ podle Rady), ale určit, zda „společné
uzavření dohod vzešlých z Uruguayského kola Společenstvím
a členskými státy je (...) slučitelné s rozdělením pravomocí
stanoveným smlouvami o založení Evropských společenství“, přičemž
by tomu tak nebylo, pokud by celá dohoda spadala do výlučné pravomoci
Společenství.14      Kritika
Rady, k níž se připojuje portugalská vláda, musí být odmítnuta.
Bez ohledu na to, zda jsou otázky položeny ve znění, které navrhuje
Rada, nebo zda jsou formulovány ve znění použitém Komisí, základním
problémem je určit, zda pravomoc Společenství uzavřít Dohodu o WTO
a její přílohy je výlučná, či nikoliv. Soudní dvůr se bude zabývat
tímto základním problémem v další části tohoto posudku, přičemž
postupně uvede některé zvláštní problémy, které vznáší mnohostranné
dohody o obchodu zbožím, Dohoda GATS a Dohoda TRIPs. Je však
třeba napřed posoudit argumenty, které Rada a některé z vlád,
které předložily vyjádření, vyvozují ze zastupování území závislých na
členských státech a argumenty, které portugalská vláda zakládá na
účasti států při financování fungování WTO.IV –  K zastoupení některých území závislých na členských státech15      Proti
výlučné pravomoci, kterou Komise uplatňuje ve prospěch Společenství pro
uzavření Dohody o WTO a jejích příloh, Rada a několik
vlád, které předložily vyjádření, namítají, že některé členské státy
mají nadále pravomoc uzavírat a provádět dohody týkající se území,
na něž se smlouvy o založení Evropských společenství neuplatní.16      Francouzská
vláda krom toho uvádí, že Dohoda o WTO a její přílohy
v mnoha bodech nespadají do oblasti podléhající režimu přidružení
se ZZÚ (zámořské země a území), a že má tedy v tomto
rozsahu jedině ona sama pravomoc uzavřít Dohodu o WTO
a její přílohy. 17      Jak
Soudní dvůr rozhodl ve výše uvedeném posudku č. 1/78 (bod 62), se
dotyčná území v rozsahu, v němž zůstávají mimo oblast
uplatnění Smlouvy o EHS, nacházejí vzhledem ke Společenství ve
stejné situaci jako třetí země. Státy, k nimž patří tato území,
jsou tedy povolány k účasti na dohodě jakožto státy, které
zajišťují mezinárodní vztahy na území, která jsou na nich závislá, která
ale nejsou součástí prostoru, na němž se uplatní právo Společenství,
a nikoli jakožto členové Společenství.18
Jak však zdůraznil Soudní dvůr
v tomto posudku (stejný bod), zvláštní postavení těchto členských
států nemůže ovlivnit řešení problému týkajícího se vymezení oblastí
pravomoci uvnitř Společenství.V –  K otázkám rozpočtové a finanční povahy19      Portugalská
vláda, odkazujíc na článek VII Dohody o WTO, který stanoví, že
každý člen bude přispívat na výdaje WTO, a s ohledem na
skutečnost, že státy Společenství získají postavení původních členů WTO
(viz čl. XI odst. 1), se domnívá, že tato okolnost stačí
k tomu, aby odůvodnila účast členských států na uzavření dohody,
i když financování nemá stejný rozhodující význam jako
u mezinárodní dohody o kaučuku, která byla předmětem výše
uvedeného posudku č. 1/78. Portugalská vláda připojuje důvod
vyplývající z jejího vlastního ústavního práva, které vyžaduje
schválení mezinárodních smluv, které předpokládají účast Portugalské
republiky v mezinárodních organizacích, národním parlamentem. 20      Co
se týče tohoto posledního argumentu, stačí odpovědět, že ustanovení
vnitrostátního právního řádu, i když ústavní povahy, nejsou
způsobilá měnit takové rozdělení mezinárodních pravomocí mezi členskými
státy a Společenstvím, které vyplývá ze Smlouvy.21      Ani
první argument nemůže být přijat. Vzhledem k tomu, že jde
o mezinárodní organizaci, která bude disponovat pouze provozním
rozpočtem, a nikoliv nástrojem finanční činnosti, by financování
výdajů WTO členskými státy v žádném případě nemohlo samo
o sobě odůvodnit účast členských států na uzavření Dohody.VI –  K mnohostranným dohodám o obchodu zbožím22      Pokud
jde o mnohostranné dohody o obchodu zbožím, Komise
a účastníci, kteří předložili vyjádření, se shodují v tom, že
uznávají, že většinou spadají do výlučné pravomoci, kterou má
Společenství v oblasti společné obchodní politiky na základě článku
113 Smlouvy o ES. Neshody se týkají pouze zvláštních bodů.23      Požadavek
Komise na výlučnou pravomoc ve prospěch Společenství pro uzavírání
mnohostranných dohod o obchodu zbožím, jsou-li uplatňovány na
produkty Euratomu, není zpochybňován Radou, ani žádným ze států, které
předložily vyjádření. Vzhledem k tomu, že tento problém byl vznesen
Komisí v její druhé otázce, je nicméně třeba jej prozkoumat.24      Článek
232 odst. 2 Smlouvy o ES upřesňuje, že její ustanovení
„nemění ustanovení Smlouvy o založení Evropského společenství pro
atomovou energii“. Vzhledem k tomu, že Smlouva Euratom neobsahuje
žádné ustanovení o zahraničním obchodu, nic nebrání tomu, aby se
dohody uzavřené podle článku 113 Smlouvy o ES týkaly mezinárodního
obchodu s produkty Euratomu.25      Případ
produktů ESUO naproti tomu představuje sporný bod jednak mezi
Komisí, pro kterou výlučná pravomoc Společenství na základě článku 113
Smlouvy o ES platí rovněž pro produkty ESUO, a jednak
Radou a většinou členských států, které předložily vyjádření, které
dospívají k závěru o pravomoci států, když odkazují na článek
71 Smlouvy o ESUO.26 Podle článku 71
Smlouvy o ESUO „pravomoc vlád členských států v oblasti
obchodní politiky není prováděním této smlouvy dotčena, není-li
stanoveno jinak“. Krom toho čl. 232 odst. 1 Smlouvy o ES
upřesňuje, že tato smlouva nemění ustanovení Smlouvy o založení
ESUO, zejména pokud jde o práva a povinnosti členských států
a pravomoci orgánů.27      Vzhledem
k tomu, že Smlouva o ESUO byla vyhotovena v době, kdy
Evropské hospodářské společenství ještě neexistovalo, se však článek 71
této Smlouvy mohl týkat pouze produktů z uhlí a oceli.
V každém případě mohl členským státům vyhradit pravomoc pouze
v případě dohod, které se týkaly specificky produktů ESUO.
Naproti tomu pouze Společenství má na základě článku 113 Smlouvy
o ES pravomoc uzavírat vnější dohodu všeobecné povahy, to znamená
zahrnující všechny druhy zboží, i když by mezi tímto zbožím byly
i produkty ESUO. Jak Soudní dvůr uvedl ve výše uvedeném
posudku č. 1/75 (s. 1365, třetí pododstavec), je vyloučeno,
aby článek 71 Smlouvy o ESUO mohl „způsobit neúčinnost článků 113
a 114 Smlouvy o EHS a dotknout se svěření pravomoci
Společenství k projednávání a uzavírání mezinárodních dohod
spadajících do oblasti společné obchodní politiky“. V projednávaném
případě se po přezkoumání mnohostranných dohod o obchodu zbožím
zdá, že se žádná z nich netýká specificky produktů ESUO.
Z toho vyplývá, že výlučná pravomoc Společenství uzavírat tyto
dohody nemůže být zpochybněna z důvodu, že se uplatňují rovněž na
produkty ESUO. 28      Rada
uvádí, že použití článku 43 Smlouvy o ES jako základ pro
rozhodnutí Rady o uzavření Dohody o WTO a jejích příloh
bude nutné pro Dohodu o zemědělství, protože se týká nejen
obchodních opatření uplatnitelných na mezinárodní obchod zemědělskými
produkty, nýbrž rovněž, a dokonce především vnitřního režimu
organizace zemědělských trhů. Vláda Spojeného království vysvětluje
zvláště, že závazky na omezení vnitřní podpory a vývozních náhrad,
které obsahuje Dohoda o zemědělských produktech, budou mít dopad na
společné organizace trhů a že vzhledem k tomu, že se týkají
produktů Společenství, a nikoli dovážených produktů, překročí rámec
článku 113 Smlouvy o ES.29      Co
se týče Dohody o zemědělství, je jistě pravda, že článek 43 byl
považován za právní základ vhodný pro směrnici, jejímž předmětem je
jednotná právní úprava podmínek obchodování s produkty, nejen při
obchodu uvnitř Společenství, nýbrž i tehdy, pochází-li ze třetích
zemí (viz rozsudek ze dne 16. listopadu 1989, Komise v. Rada,
C‑131/87, Recueil, s. I‑3764, bod 27). Jednalo se nicméně
o směrnici zaměřenou na splnění jednoho nebo několika cílů společné
zemědělské politiky, uvedených v článku 39 Smlouvy. V případě
Dohody o zemědělství, přiložené k Dohodě o WTO, tomu tak
není. Tato dohoda má totiž za cíl ustanovit „spravedliv[ý] a tržně
orientovan[ý] zemědělsk[ý] obchodn[í] systém“ na světové úrovni (viz
preambule Dohody o zemědělství). Skutečnost, že závazky stanovené
v rámci této Dohody implikují to, aby vnitrostátní prováděcí
opatření byla přijímána na základě článku 43 Smlouvy, nebrání tomu, aby
samotné mezinárodní závazky mohly být přijaty pouze na základě článku
113.30      Rada
ještě uvádí, že použití článku 43 Smlouvy o ES bude taktéž nutné
jako základ pro její rozhodnutí o uzavření Dohody
o uplatňování sanitárních a fytosanitárních opatření,
a to ze stejných důvodů jako jsou ty, které uvedla v případě
Dohody o zemědělství. 31      Toto
stanovisko musí být odmítnuto. Dohoda o uplatňování sanitárních
a fytosanitárních opatření se omezuje, jak vyplývá z jejího
odůvodnění, na „ustavení mnohostranného rámce pravidel [...]
k přípravě, přijímání a uplatňování sanitárních
a fytosanitárních opatření s cílem na nejnižší míru snížit
jejich negativní vliv na obchod“. Podobná dohoda může být podepsána
pouze na základě článku 113. 32      Podle
nizozemské vlády je společná účast Společenství a členských států
na Dohodě o WTO odůvodněná, neboť členské státy mají z důvodu
volitelného charakteru některých směrnic Společenství v této
oblasti vlastní pravomoc ve věci technických překážek obchodu,
a protože úplná harmonizace nebyla provedena a v této
oblasti se o ní neuvažuje.33      Tento
argument nelze přijmout. Dohodu o technických překážkách obchodu
je třeba chápat tak, že spadá do společné obchodní politiky, protože
její ustanovení mají pouze zabránit tomu, aby technické předpisy
a normy, jakož i postupy pro posuzování shody
s technickými předpisy a normami, vytvářely zbytečné překážky
mezinárodního obchodu (viz odůvodnění a články 2.2 a 5.1.2
Dohody).34      Z
předchozích úvah vyplývá, že pouze Společenství má na základě článku
113 Smlouvy o ES pravomoc uzavřít mnohostranné dohody
o obchodu zbožím. VII –  K článku 113 Smlouvy o ES, Dohodě GATS a Dohodě TRIPs35      Teze,
kterou Komise hlavně obhajuje, je následující: uzavření jak Dohody
GATS, tak i Dohody TRIPs spadá do výlučné pravomoci, kterou
Společenství má v oblasti obchodní politiky na základě článku 113
Smlouvy o ES. Podstata tohoto stanoviska byla hluboce zpochybněna
Radou, členskými státy, které předložily vyjádření a Evropským
parlamentem, kterému bylo na jeho žádost povoleno předložit vyjádření.
Nejprve je třeba přezkoumat tuto hlavní tezi Komise, se zřetelem
postupně k Dohodě GATS a Dohodě TRIPs.
A –  Dohoda GATS 36      Komise,
která v podstatě vycházela z nerestriktivního výkladu pojmu
společná obchodní politika (viz výše uvedený posudek č. 1/78, body
44 a 45), který poskytla judikatura Soudního dvora, z vazeb
nebo vzájemného překrývání se mezi zbožím a službami, z účelu
Dohody GATS, jakož i z použitých nástrojů dospěla
k závěru, že služby spadají do společné obchodní politiky, aniž by
bylo třeba rozlišovat mezi jednotlivými způsoby dodávky služeb,
a zvláště mezi službami, které jsou předmětem přímé přeshraniční
dodávky, a službami, které jsou dodávány prostřednictvím komerční
přítomnosti v zemi příjemce plnění. Komise rovněž tvrdí, že
mezinárodní dohody obchodní povahy v oblasti dopravy (na rozdíl od
těch, které se týkají bezpečnostních předpisů) spadají do společné
obchodní politiky, a nikoliv do zvláštní hlavy, kterou Smlouva
věnuje společné dopravní politice.37      Nejprve
je třeba se zabývat jinými službami než dopravou, a poté
zvláštními službami, jakými je doprava.38      Pokud
jde o prvně uvedené služby, je namístě úvodem připomenout, že
v posudku č. 1/75 Soudní dvůr, který se měl vyjádřit
k rozsahu pravomocí Společenství, pokud jde o ujednání
týkající se normy místních výdajů, usoudil, „že oblast společné obchodní
politiky, a konkrétněji oblast vývozní politiky zahrnuje nutně
režimy podpor vývozu a konkrétněji opatření týkající se úvěrů
určených k financování místních výdajů souvisejících s vývozní
činností“ (Recueil 1975, s. 1362). Předmětné místní výdaje se
týkaly výdajů na dodávku jak zboží, tak i služeb. Soudní dvůr
nicméně uznal výlučnou pravomoc Společenství, aniž by rozlišoval mezi
zbožím a službami.39      Ve
svém výše uvedeném posudku č. 1/78 (bod 44) Soudní dvůr odmítl
výklad článku 113, „jehož účinkem by bylo omezení společné obchodní
politiky na použití nástrojů určených k tomu, aby ovlivňovaly
samotné tradiční aspekty zahraničního obchodu“. Měl naopak za to, že
„otázka zahraničního obchodu musí být upravena v otevřené
perspektivě“, což potvrzuje „okolnost, že výčet cílů obchodní politiky
v článku 113 [...] je pojímán jako demonstrativní výčet“ (výše
uvedený posudek č. 1/78, bod 45).40      Ve
své žádosti o posudek Komise zdůraznila, že v některých
vyspělých zemích se sektor služeb stal dominantním hospodářským odvětvím
a že světové hospodářství je na cestě k zásadní
restrukturalizaci s tím, že jednoduchý průmysl směřuje k tomu,
aby byl převeden do hospodářství rozvojových zemí, zatímco vyspělá
hospodářství se stávají hlavně vývozci služeb a zboží
s vysokou přidanou hodnotou. Soudní dvůr konstatuje, že tento vývoj
prokazuje Dohoda o WTO a její přílohy, které jsou předmětem
společných jednání zahrnujících zboží a služby.41      S
ohledem na tento vývoj mezinárodního obchodu otevřená povaha společné
obchodní politiky ve smyslu Smlouvy brání tomu, aby obchod službami byl
bez dalšího a ze zásady vyloučen z působnosti článku 113, jak
by si to přály některé vlády, které předložily vyjádření. 42      Pro
upřesnění tohoto závěru je nicméně třeba přihlédnout k definici
obchodu službami, kterou poskytuje Dohoda GATS, aby bylo patrno, zda
systém Smlouvy jako celek nemůže omezit začlenění obchodu službami do
článku 113.43      Obchod
službami ve smyslu Dohody GATS zahrnuje na základě jejího čl.
I odst. 2 čtyři způsoby dodávky služeb: 1) přeshraniční
dodávky, při nichž nedochází k žádnému pohybu osob; 2) spotřebu
v zahraničí, která zahrnuje přemístění odběratele na území Člena
WTO, kde je dodavatel usazen; 3) komerční přítomnost, t.j. přítomnost
dceřiné společnosti nebo pobočky na území Člena WTO, kde má být služba
poskytována; 4) přítomnost fyzických osob Člena WTO, jejichž
prostřednictvím dodavatel Člena dodává služby na území kteréhokoli
jiného Člena.44      V
případě přeshraničních dodávek je služba poskytována dodavatelem
usazeným v určité zemi odběrateli usazenému v jiné zemi. Nejde
o přemístění dodavatele do země odběratele, ani opačně
o přemístění odběratele do země dodavatele. Tato situace tedy není
nepodobná obchodu zbožím, který nepochybně spadá do společné obchodní
politiky ve smyslu Smlouvy. Žádný zvláštní důvod tedy nebrání tomu, aby
takovéto plnění spadalo pod pojem společné obchodní politiky. 45      Jinak
je tomu u ostatních tří způsobů dodávky služeb uvedených
v Dohodě GATS; spotřeby v zahraničí, komerční přítomnosti
a přítomnosti fyzických osob.46      Co
se týče fyzických osob, z článku 3 Smlouvy, který ve svém písmenu
b) rozlišuje „společnou obchodní politiku“ a ve svém písmenu d)
„opatření týkající se vstupu a pohybu osob“, vyplývá, že zacházení
se státními příslušníky třetích zemí při překračování vnějších hranic
členských států nelze považovat za zacházení spadající do společné
obchodní politiky. Obecnějším způsobem existence zvláštních kapitol ve
Smlouvě věnovaných volnému pohybu osob, jak fyzických, tak právnických,
ukazuje, že tyto oblasti nejsou zahrnuty do společné obchodní politiky. 47      Z
toho vyplývá, že způsoby dodávky služeb, které Dohoda GATS nazývá
„spotřebou v zahraničí“, „komerční přítomností“ a „přítomností
fyzických osob“, nejsou upraveny společnou obchodní politikou.48      Nyní
je třeba přezkoumat zvláštní služby, jakými je doprava. Je předmětem
zvláštní hlavy Smlouvy (hlava IV), odlišné od hlavy VII, která je
věnována společné obchodní politice. Soudní dvůr poprvé rozhodl
o tom, právě ohledně dopravní politiky, že pravomoc Společenství
pro uzavírání mezinárodních dohod „vyplývá nejen z výslovného
svěření pravomoci Smlouvou – jako je tomu v případě článků 113
a 114 pro celní a obchodní dohody a článku 238 pro dohody
o přidružení – ale může vyplývat také i z jiných
ustanovení Smlouvy a aktů přijatých v rámci těchto ustanovení
orgány Společenství“ (viz rozsudek ze dne 31. března 1971, nazvaný
„AETR“, Komise v. Rada, 22/70, Recueil, s. 263, bod 16).
Myšlenkou, která je základem této judikatury, je to, že mezinárodní
dohody v oblasti dopravy nespadají pod článek 113.49      Dosah
rozsudku AETR nemůže být omezen tím, že se rozliší dohody
o takových bezpečnostních předpisech týkajících se doby pro řízení
vozidla profesionálními řidiči, které jsou předmětem rozsudku AETR,
a dohody obchodní povahy.50      Rozsudek
AETR totiž neobsahuje žádné rozlišení tohoto druhu. Soudní dvůr
potvrdil svoji analýzu v posudku č. 1/76 ze dne 26. dubna
1977 (Recueil, s. 741) ohledně dohody, jejímž předmětem bylo
ozdravení hospodářské situace říční plavby, jinak řečeno dohody
hospodářské povahy, která se netýká stanovení bezpečnostních předpisů.
Četné dohody se třetími zeměmi, jejichž dlouhý seznam poskytla vláda
Spojeného království ve svých vyjádřeních, byly ostatně uzavřeny na
základě hlavy „doprava“. 51      Na
podporu svého stanoviska uvedla Komise ještě řadu opatření týkajících
se embarga, která byla založena na článku 113 a která obsahovala
přerušení dopravních služeb ?opatření přijatá proti Iráku: nařízení Rady
(EHS) č. 2340/90 ze dne 8. srpna 1990 o zabránění
obchodu Společenství s Irákem a Kuvajtem (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 213, s. 1), nařízení Rady (EHS) č. 3155/90 ze
dne 29. října 1990, které rozšířilo a změnilo nařízení (EHS)
č. 2340/90 o zabránění obchodu Společenství s Irákem
a Kuvajtem (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 304,
s. 1) a nařízení Rady (EHS) č. 1194/91 ze dne
7. května 1991, kterým se mění nařízení (EHS) č. 2340/90
a nařízení (EHS) č. 3155/90 o zabránění obchodu
Společenství s Irákem a Kuvajtem (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 115, s. 37); opatření přijatá proti Svazové republice
Jugoslávie (Srbsku a Černé Hoře): nařízení Rady (EHS)
č. 990/93 ze dne 26. dubna 1993 o obchodu mezi Evropským
hospodářským společenstvím a Svazovou republikou Jugoslávie
(Srbskem a Černou Horou) (neoficiální překlad) (Úř. věst.
L 102, s. 14); opatření přijatá proti Haiti: nařízení Rady
(EHS) č. 1608/93 ze dne 24. června 1993, kterým se zavádí
embargo na určitý obchod mezi Evropským hospodářským společenstvím
a Haiti (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 155,
s. 2)?. Tyto precedenty nejsou přesvědčivé. Jak správně zdůraznil
Evropský parlament, embargo, které by se týkalo nejprve vývozu
a dovozu produktů, by nemohlo být účinné, kdyby nebylo současně
rozhodnuto o přerušení dopravních služeb. Toto přerušení dopravních
služeb se jeví jako nezbytný doplněk hlavního opatření. Tyto precedenty
tedy postrádají relevanci, pokud jde o zjištění, zda Společenství
má na základě článku 113 výlučnou pravomoc uzavírat mezinárodní dohody
v oblasti dopravy. 52      V
každém případě se podle ustálené judikatury obyčejná praxe Rady nemůže
odchýlit od pravidel Smlouvy, a nemůže tudíž vytvořit precedens,
který by zavazoval orgány Společenství, pokud jde o volbu správného
právního základu (rozsudek ze dne 23. února 1988, Spojené
království v. Rada, 68/86, Recueil, s. 855, bod 24). 53      Z
předchozích úvah vyplývá, že do působnosti článku 113 Smlouvy spadají
pouze přeshraniční dodávky a že mezinárodní dohody v oblasti
dopravy jsou z něj vyloučeny.B –  Dohoda TRIPs 54      Na
podporu výlučné pravomoci Společenství na základě článku 113 Komise
hlavně uvádí, že předpisy týkající se práv k duševnímu vlastnictví
jsou úzce spjaty s obchodem zbožím a službami, na které se
uplatňují.55      Nejprve
je namístě uvést, že oddíl 4 části III Dohody TRIPs, který se zabývá
prostředky k dodržování práv k duševnímu vlastnictví, obsahuje
zvláštní předpisy týkající se opatření na hranicích. Jak uvedla vláda
Spojeného království, tomuto oddílu odpovídají ustanovení nařízení Rady
(EHS) č. 3842/86 ze dne 1. prosince 1986, které stanoví
opatření za účelem zákazu propouštění padělaného zboží do volného oběhu (neoficiální překlad)
(Úř. věst. L 357, s. 1). Vzhledem k tomu, že se toto
nařízení týká zákazu propouštění padělaného zboží do volného oběhu, bylo
správně založeno na článku 113 Smlouvy: jde totiž o opatření,
která musejí být přijata celními orgány na vnějších hranicích
Společenství. Vzhledem k tomu, že tento typ opatření může být
přijat autonomním způsobem orgány Společenství na základě článku 113
Smlouvy o ES, přísluší pouze Společenství uzavírat mezinárodní
dohody s tímto předmětem.56      Kromě
ustanovení Dohody TRIPs, která se týkají zákazu propouštění padělaného
zboží do volného oběhu, však stanovisko zastávané Komisí nelze přijmout.57      Existuje
zajisté vazba mezi duševním vlastnictvím a obchodem se zbožím.
Práva k duševnímu vlastnictví umožňují jejich majitelům, aby
zabránili třetím osobám v uskutečňování určitých činností. Pravomoc
zakázat používání ochranné známky, výrobu produktu, kopii modelu,
reprodukci knihy, desky nebo videokazety má nevyhnutelně účinky na
obchod. Práva k duševnímu vlastnictví jsou ostatně přesně
koncipována tak, aby tyto účinky vyvolávala. To však nestačí
k tomu, aby spadala do působnosti článku 113. Práva
k duševnímu vlastnictví se totiž netýkají specificky mezinárodního
obchodu: dotýkají se stejně, ne-li více, vnitřního obchodu než obchodu
mezinárodního.58      Jak
na to správně upozornila francouzská vláda, prvním cílem Dohody TRIPs
je posílit a harmonizovat ochranu duševního vlastnictví ve světovém
měřítku. Sama Komise připustila, že vzhledem k tomu, že Dohoda
TRIPs stanoví pravidla v oblastech, v nichž neexistují
harmonizační opatření Společenství, by její uzavření umožnilo zároveň
uskutečnit harmonizaci uvnitř Společenství, a tím přispět
k vytváření a fungování společného trhu.59      V
tomto ohledu je namístě zdůraznit, že v rámci vnitřní legislativy
má Společenství pravomoc harmonizovat vnitrostátní právní předpisy na
základě článků 100 a 100 A, pokud jde o duševní vlastnictví,
a může vycházet z článku 235, aby vytvořilo nové právní
předpisy, které by se překrývaly s vnitrostátními předpisy, jak to
učinilo v případě nařízení o ochranné známce Společenství
[nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993
o ochranné známce Společenství, Úř. věst. L 11, 14. ledna
1994, s. 1]. Tato ustanovení podléhají pravidlům hlasování
(jednomyslnost, pokud jde o články 100 a 235) nebo procesním
pravidlům (konzultace s Parlamentem v případě článku 100
a článku 235, postup spolurozhodování v případě článku 100 A),
která se liší od pravidel, která jsou uplatnitelná v rámci článku
113.60      Pokud
by byla uznána výlučná pravomoc Společenství pro zapojení se do dohod
se třetími zeměmi za účelem harmonizace ochrany duševního vlastnictví
a současně pro provádění harmonizace na úrovni Společenství, mohly
by se orgány Společenství vyhnout omezením, která jsou jim kladena na
vnitřní úrovni, co se týče postupu a způsobu hlasování.61      Tento
závěr nemůže být změněn na základě praxe orgánů, která spočívá
v autonomních opatřeních nebo vnějších dohodách přijatých podle
článku 113.62      Komise
uplatňuje tři případy, kdy podle „nového nástroje obchodní politiky“
?nařízení Rady (EHS) č. 2641/84 ze dne 17. září 1984
o posílení společné obchodní politiky, zejména v oblasti
ochrany před nedovolenými obchodními praktikami (neoficiální překlad)
(Úř. věst. L 252, s. 1), nařízení samo založené na článku 113
Smlouvy? bylo zahájeno řízení za účelem ochrany zájmů Společenství
v oblasti duševního vlastnictví ?rozhodnutí Komise 87/251/EHS ze
dne 12. března 1987, týkající se zahájení mezinárodního
konzultačního řízení a řešení sporů týkajících se amerického
opatření, které z trhu Spojených států amerických vylučuje dovozy
některých aramidových vláken (neoficiální překlad) (Úř. věst.
L 117, s. 18); oznámení o zahájení postupu „proti
nedovoleným obchodním praktikám“ týkajícím se nepovolené reprodukce
nahraných nosičů zvuku v Indonésii (Úř. věst. 1987, C 136,
s. 3); oznámení o zahájení vyšetřovacího řízení týkajícího se
nedovolených obchodních praktik ve smyslu nařízení Rady (EHS)
č. 2641/84, spočívajících v porušení autorského práva
u zvukových záznamů Společenství v Thajsku (Úř. věst. 1991, C
189, s. 26)?.63      Opatření,
která mohou být přijata na základě tohoto nařízení jako reakce na
nedostatek ochrany práv k duševnímu vlastnictví, jejichž jsou
podniky Společenství majiteli, ve třetí zemi (nebo na diskriminaci
prováděnou vůči nim v této oblasti) nesouvisejí s harmonizací
ochrany duševního vlastnictví, která je hlavním cílem Dohody TRIPs.
Podle čl. 10 odst. 3 výše uvedeného nařízení č. 2641/84
jde totiž nejprve o pozastavení nebo odnětí celé koncese vzešlé
z jednání v rámci obchodní politiky; poté o zvýšení
stávajících cel nebo zavedení jakékoliv jiné formy zdanění dovozu;
a nakonec o zavedení množstevních omezení nebo jakýchkoli
jiných opatření měnících podmínky dovozu nebo vývozu s dotyčnou
třetí zemí. Veškerá tato opatření vycházejí svou samotnou podstatou
z obchodní politiky.64      Komise
vyvozuje rovněž argument z opatření přijatých Společenstvím vůči
Korei v rámci nařízení Rady (EHS) č. 4257/88 ze dne
19. prosince 1988 o uplatnění všeobecných celních preferencí
pro rok 1989 na některé průmyslové výrobky pocházející
z rozvojových zemí (neoficiální překlad) (Úř. věst.
L 375, s. 1). Vzhledem k tomu, že Korea prováděla
diskriminaci mezi svými obchodními partnery v oblasti ochrany
duševního vlastnictví (viz osmnáctý bod odůvodnění nařízení),
Společenství pozastavilo všeobecné celní preference, pokud jde
o její výrobky (č. 1 odst. 3 téhož nařízení).65      Tento
argument není přesvědčivější než předchozí. Vzhledem k tomu, že
udělení všeobecných preferencí je opatřením obchodní politiky, jak
o tom rozhodl Soudní dvůr (viz rozsudek ze dne 26. března
1987, nazvaný „všeobecné celní preference“, Komise v. Rada, 45/86,
Recueil, s. 1493, bod 21), je tomu stejně i s jejich
pozastavením. To nijak neprokazuje, že by Společenství mělo na základě
článku 113 výlučnou pravomoc uzavírat dohody se třetími zeměmi směřující
k harmonizaci ochrany duševního vlastnictví na světové úrovni.66      Na
podporu svého stanoviska Komise ještě zmínila ustanovení týkající se
ochrany duševního vlastnictví, která se vyskytují v dohodách se
třetími zeměmi, které byly uzavřeny na základě článku 113 Smlouvy.67      Je
namístě zdůraznit, že dosah těchto ustanovení je mimořádně omezen.
Dohoda mezi Evropským hospodářským společenstvím a Čínskou lidovou
republikou o obchodu s textilním zbožím (neoficiální překlad),
parafovaná dne 9. prosince 1988 (Úř. věst. L 380, s. 1),
stejně tak jako dohoda mezi Evropským hospodářským společenstvím
a Svazem sovětských socialistických republik o obchodu
s textilním zbožím (neoficiální překlad), parafovaná dne
11. prosince 1989 (Úř. věst. L 397, s. 1), stanoví pouze
konzultační postup ve věci ochrany ochranných známek nebo vzorů
textilního zboží. Krom toho všechny tři prozatímní dohody uzavřené mezi
Společenstvím a některými zeměmi východní Evropy ?dohoda
s Maďarskem ze dne 16. prosince 1991 (Úř. věst. 1992,
L 116, s. 1); dohoda s Českou a Slovenskou
federativní republikou ze dne 16. prosince 1991 (Úř. věst. 1992,
L 115, s. 1); dohoda s Bulharskou republikou ze dne
8. března 1993 (Úř. věst. L 323, s. 1)? obsahují
ustanovení, vyhotovené v totožném znění, které vyzývá tyto země ke
zlepšení ochrany duševního vlastnictví, aby v určité lhůtě
zajistily „úroveň ochrany podobnou úrovni ochrany zaručené ve
Společenství“ prostřednictvím aktů Společenství. Jak to správně
zdůraznila francouzská vláda, ustanovení tohoto typu zavazuje pouze
třetí zemi, která je stranou dohody.68      Skutečnost,
že Společenství a jeho orgány jsou oprávněny do vnějších dohod,
které ve zbývající části spadají pod článek 113, začlenit vedlejší
ustanovení, která upravují čistě konzultační postupy nebo ustanovení
vyzývající druhou stranu, aby zvýšila úroveň ochrany duševního
vlastnictví, nevede k závěru, že by pouze Společenství mělo
pravomoc uzavřít mezinárodní dohodu povahy a rozsahu jako Dohoda
TRIPs.69      Konečně
je zajisté správné, že, jak uvádí Komise, v dohodě
s Rakouskou republikou o vzájemné kontrole a ochraně
jakostních vín, jakož i vína „retsina“ ze dne 23. prosince
1988 (neoficiální překlad) (Úř. věst. 1989, L 56,
s. 1), a v dohodě s Austrálií o obchodu
s vínem ze dne 26. a 31. ledna 1994 (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 86, s. 1) jsou uvedena ustanovení týkající se
vzájemné ochrany označení vín. Názvy rakouských vinařských regionů jsou
tak na území Společenství vyhrazeny výhradně rakouským vínům, pro která
se používají, a smějí být užívány pouze za podmínek stanovených
rakouskou právní úpravou (čl. 3 odst. 3 dohody). Podobné ustanovení
je začleněno do dohody s Austrálií (čl. 7 odst. 3). 70      Jak
však vyplývá z bodů odůvodnění rozhodnutí Rady 94/184/ES ze dne
24. ledna 1994 o uzavření Dohody mezi Evropským společenstvím
a Austrálií o obchodu s vínem (Úř. věst. L 86,
s. 1), tato dohoda byla uzavřena na úrovni Společenství, protože
její ustanovení jsou bezprostředně spojena s opatřeními společné
zemědělské politiky a přesněji s pravidly Společenství
o vínu a vinohradnictví. Kromě toho nelze z tohoto
precedentu vyvozovat žádný argument pro patenty a vzory, ochranu
nezveřejněných technických informací, ochranné známky nebo také autorské
právo, které jsou rovněž upraveny Dohodou TRIPs. 71      S
ohledem na předchozí úvahy je namístě dospět k závěru, že Dohoda
TRIPs nespadá do oblasti společné obchodní politiky, s výjimkou
těch jejích ustanovení, která se týkají zákazu propouštění padělaného
zboží do volného oběhu.VIII –  K vnějším implicitním pravomocím Evropského společenství, Dohodě GATS a Dohodě TRIPs72      Pro
případ, že by Soudní dvůr zamítl její hlavní tezi o výlučné
pravomoci Společenství na základě článku 113, Komise podpůrně tvrdila,
že výlučná pravomoc Společenství pro uzavření Dohody GATS a Dohody
TRIPs implicitně vyplývá z ustanovení Smlouvy, která stanoví její
vnitřní pravomoc, nebo z existence aktů sekundárního práva, které
je provádějí nebo také z nutnosti přijmout mezinárodní závazky pro
uskutečnění cíle, který je stanoven Společenstvím na vnitřní úrovni.
Komise také uvádí, že při neexistenci dostatečných pravomocí na základě
zvláštních ustanovení Smlouvy nebo aktů sekundárního práva by
Společenství odvodilo výlučnou pravomoc z článků
100 A a 235 Smlouvy. Rada a státy, které předložily
vyjádření, sice uznávají, že Společenství má určité pravomoci, popírají
však jejich výlučnou povahu.A –  Dohoda GATS 73      Pokud
jde konkrétněji o Dohodu GATS, Komise se zmiňuje o třech
možných zdrojích vnější výlučné pravomoci Společenství: pravomocech,
které přiznává Smlouva orgánům Společenství na vnitřní úrovni,
nezbytnosti uzavření dohody pro dosažení cíle Společenství,
a konečně článcích 100 A a 235. 74      Komise
zaprvé uvádí, že v Dohodě GATS neexistuje žádná oblast nebo žádné
zvláštní ustanovení, pro něž by Společenství nemělo odpovídající
pravomoci pro přijímání opatření na vnitřní úrovni. Tyto pravomoci jsou
uvedeny v kapitolách o právu usazování, o volném pohybu
služeb a o dopravě. Z těchto pravomocí na vnitřní úrovni
vyplývá vnější výlučná pravomoc.75       Toto stanovisko je třeba odmítnout.76      Soudní
dvůr, který vycházel z ustanovení čl. 75 odst. 1
písm. a), který se týká rovněž dopravy z nebo do třetích
států, pokud část trasy prochází územím Společenství, ve výše uvedeném
rozsudku AETR (bod 27) rozhodl, že „pravomoc Společenství se týká
i vztahů vyplývajících z mezinárodního práva, a zahrnuje
tudíž pro danou oblast nutnost dohod se zainteresovanými třetími státy“.77      Dokonce i v oblasti dopravy však vnější výlučná pravomoc Společenství nevychází ipso facto
z jeho pravomoci vydávat předpisy na vnitřní úrovni. Jak bylo
zdůrazněno v rozsudku AETR (body 17 a 18), členské státy, ať
jednají jednotlivě nebo společně, ztrácejí právo sjednávat závazky vůči
třetím zemím v rozsahu, v němž jsou zaváděna společná
pravidla, která by mohla být těmito závazky dotčena. Pouze
v rozsahu, v němž byla společná pravidla zavedena na vnitřní
úrovni, se vnější pravomoc Společenství stává výlučnou. Všechny otázky
týkající se dopravy však ještě nejsou předmětem společných pravidel.78      Na
jednání Komise uplatnila, že volnost ponechaná členským státům
k provádění vnější politiky dvoustranných dohod s třetími
zeměmi povede nevyhnutelně k narušování toku služeb
a k postupnému podkopávání vnitřního trhu. Uvedla tak, že si
cestující zvolí let z letiště členského státu, který uzavřel se
třetí zemí a se svou leteckou společností dvoustrannou dohodu typu
„open-skies“, která umožňuje poskytnout nejlepší poměr kvality
a ceny v oblasti dopravy. Dále by také v důsledku
existence německo-polské dohody osvobozující německé silniční dopravce
od jakéhokoliv tranzitního poplatku, zatímco podobná dohoda mezi Polskem
a Nizozemskem ukládá nizozemským dopravcům poplatek 650 DM, došlo
k narušení hospodářské soutěže mezi nizozemskými a německými
dopravci, co se týče dopravy do Ruska, Běloruska a pobaltských
zemí.79      Na
tento argument stačí odpovědět tak, že žádná skutečnost ve Smlouvě
nebrání orgánům upravit v rámci společných pravidel, která přijmou,
dohodnutý postup vůči třetím zemím, ani stanovit postoje, které by měly
zaujmout členské státy navenek. Několik nařízení, která Komise uvedla
v oblasti dopravy ve své odpovědi na třetí písemnou otázku, kterou
jí zaslal Soudní dvůr, ostatně tuto možnost dokládá.80      Článek
3 třetí pododstavec nařízení Rady (EHS) č. 4058/86 ze dne
22. prosince 1986 o koordinovaném postupu k zajištění
volného přístupu k nákladu v zaoceánské dopravě (Úř. věst.
L 378, s. 21) tak stanoví, že Rada postupem hlasování podle
čl. 84 odst. 2 Smlouvy rozhodne o koordinovaném postupu,
jestliže opatření přijaté třetím státem omezuje volný přístup
společností liniové dopravy členských států k liniové dopravě. Dále
také nařízení Rady (EHS) č. 4055/86 ze dne 22. prosince 1986
o uplatňování zásady volného pohybu služeb v námořní dopravě
mezi členskými státy a mezi členskými státy a třetími zeměmi
(Úř. věst. L 378, s. 1) stanoví, že systémy sdílení nákladu
obsažené ve stávajících dohodách budou opouštěny nebo upraveny (článek
3) a že systémy sdílení nákladu ve všech příštích dohodách
podléhají postupu povolení Společenství (článek 5).81      Na
rozdíl od kapitoly o dopravě kapitoly o právu usazování
a volném pohybu služeb neobsahují žádné ustanovení, které by
výslovně rozšířilo pravomoc Společenství na „vztahy vyplývající
z mezinárodního práva“. Jak správně zdůraznila Rada a většina
států, které předložily vyjádření, jejich jediným cílem je zajistit
právo usazování a volný pohyb služeb ve prospěch státních
příslušníků členských států. Neobsahují žádné ustanovení, které by
upravovalo problematiku prvního usazení státních příslušníků ze třetích
zemí a režim jejich přístupu k samostatně výdělečným
činnostem. Je tedy vyloučeno, aby bylo možno z těchto kapitol
vyvodit bez dalšího výlučnou pravomoc Společenství pro uzavírání dohody
se třetími státy, směřující k liberalizaci prvního usazení
a přístupu na trhy služeb jiné než ty, které jsou předmětem
přeshraničních dodávek ve smyslu Dohody GATS, které spadají pod článek
113 (viz výše, bod 42). 82      Komise,
odkazujíc na výše uvedený posudek č. 1/76 (body 3 a 4), dále
uvádí, že vnější výlučná pravomoc Společenství není omezena na případy,
kdy již vnitřní pravomoc byla použita pro přijetí opatření v rámci
provádění společných politik. Pokud právo Společenství pro orgány
stanovilo vnitřní pravomoci pro uskutečnění stanoveného cíle,
mezinárodní pravomoc Společenství vyplývá implicitně z těchto
ustanovení. Stačí, aby účast Společenství na mezinárodní dohodě byla
nezbytná pro uskutečnění jednoho z cílů Společenství. 83      Komise
v tomto ohledu uvádí důvody jak vnitřní, tak i vnější povahy,
které odůvodňují pouze účast Společenství samotného na uzavření Dohody
GATS a Dohody TRIPs. Na vnitřní úrovni Komise uplatňuje, že pokud
by tomu tak nebylo, byla by dočena soudržnost vnitřního trhu. Na vnější
úrovni si nemůže Evropské společenství dovolit, aby zůstalo nečinné na
mezinárodní scéně: nezbytnost uzavření Dohody o WTO a jejích
příloh, odrážející globální přístup k mezinárodnímu obchodu
(zahrnujícímu zboží, služby a duševní vlastnictví), není
zpochybněna.84      Toto uplatnění posudku č. 1/76 nelze v případě Dohody GATS přijmout.85      Posudek
č. 1/76 se týká odlišného problému, než je ten, který se týká
Dohody GATS. Jednalo se o ozdravení hospodářské situace říční
plavby v povodí řeky Rýna a Mosely, jakož i na všech
nizozemských vodních cestách a německých vodních cestách
navazujících na povodí řeky Rýna tím, že byly odstraněny konjunkturální
přebytky kapacit. Vypracování společných autonomních pravidel neumožnilo
uskutečnění tohoto cíle z důvodu tradiční účasti lodí
podléhajících Švýcarsku na plavbě na dotyčných vodních cestách. Bylo
tedy nezbytné k zamýšlenému režimu Švýcarsko přidružit
prostřednictvím mezinárodní dohody (viz výše uvedený posudek
č. 1/76, bod 2). Stejně tak by v oblasti ochrany mořských
zdrojů bylo málo účinné omezit vnitřními legislativními opatřeními
rybářskou činnost lodí plujících pod vlajkou členského státu na volném
moři, jestliže by se stejná omezení neměla uplatnit na lodi plující pod
vlajkou třetí země ležící na pobřeží stejných vod. Rozumí se tedy, že
vnější pravomoc může být vykonána bez předběžného přijetí vnitřního
právního aktu, a stát se tak výlučnou. 86      Situace
v oblasti služeb je odlišná: realizace svobody usazování
a volného pohybu služeb ve prospěch státních příslušníků členských
států není neoddělitelně spjata se zacházením, které by mělo být ve
Společenství vyhrazeno státním příslušníkům třetí země nebo ve třetích
zemích státním příslušníkům členských států Společenství.87      Zatřetí
Komise odkazuje na články 100 A a 235 Smlouvy jakožto základ
pro vnější výlučnou pravomoc.88      Pokud
jde o článek 100 A, je nepopíratelné, že byla-li harmonizační
pravomoc vykonána, harmonizační opatření takto přijatá mohou omezit
volnost členských států jednat s třetími zeměmi, případně jim ji
mohou odejmout. Je však vyloučeno, aby harmonizační pravomoc na vnitřní
úrovni, která nebyla uplatněna ve stanovené oblasti, mohla vést
k tomu, aby v této oblasti ve prospěch Společenství stanovila
výlučnou pravomoc na vnější úrovni.89      Co
se týče článku 235, který umožňuje Společenství napravit nedostatek
pravomocí, které jsou mu výslovně nebo implicitně svěřeny pro
uskutečnění jeho cílů, nemůže založit jako takový výlučnou pravomoc
Společenství na mezinárodní úrovni. Kromě případu, kdy může být užitečně
vykonávána pouze současně s vnější pravomocí (viz výše uvedený
posudek č. 1/76 a výše uvedený bod 85), totiž vnitřní pravomoc
může založit vnější výlučnou pravomoc pouze tehdy, jestliže je
vykonávána, a je tomu tak a fortiori stejně, pokud jde o článek 235. 90      Z
toho, že jediným cílem výslovně uvedeným v kapitolách o právu
usazování a o volném pohybu služeb je realizace těchto svobod ve
prospěch státních příslušníků členských států Společenství, však
nevyplývá, že by orgánům Společenství bylo zakázáno užívat pravomocí,
které jim jsou svěřeny v tomto rámci, pro upřesnění zacházení,
které musí být vyhrazeno státním příslušníkům třetích zemí. Četné akty
vydané Radou – o nichž se však Rada vůbec nezmínila – na základě
článku 54 a čl. 57 odst. 2 Smlouvy obsahují ustanovení
k této věci. Komise sestavila jejich seznam v odpovědi na
otázku Soudního dvora.91      Z
přezkoumání těchto aktů vyplývá, že začleněním těchto vnějších
ustanovení mohou být sledovány velmi rozdílné cíle.92      Směrnice
o koordinaci ve věci zveřejňování a účtů společností byly
uplatňovány pouze na společnosti jako takové, nikoliv však na jejich
pobočky. To vyvolalo z hlediska ochrany společníků a třetích
osob určitou nerovnost mezi společnostmi, které působí v jiných
členských státech prostřednictvím vytváření poboček,
a společnostmi, které tam působí prostřednictvím vytváření
dceřiných společností. Směrnice Rady 89/666/EHS ze dne 21. prosince
1989 o zveřejňování poboček vytvořených v členském státě
některými formami společností řídících se právem jiného členského státu
(Úř. věst. L 395, s. 36), založená na článku 54 Smlouvy, byla
tedy zavedena za účelem úpravy povinností ve věci zveřejňování, které
jsou uloženy takovýmto pobočkám. Pro zabránění jakékoliv diskriminace na
základě země původu společností se měla tato směrnice rovněž týkat
poboček vytvořených společnostmi řídícími se právem třetí země.93      Dále
také druhá směrnice Rady 89/646/EHS ze dne 15. prosince 1989
o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se
přístupu k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu a
o změně směrnice 77/780/EHS (neoficiální překlad) (Úř. věst.
L 386, s. 1), založená na čl. 57 odst. 2 Smlouvy,
obsahuje hlavu III o „vztazích s třetími zeměmi“. Tato
směrnice zavedla systém jednotného povolení a stanoví vzájemné
uznávání kontrol.94      Získá-li
úvěrová instituce povolení v členském státě, může vykonávat svoji
činnost v jiném členském státě, například tím, že v něm zřídí
pobočku, aniž by musela žádat o nové povolení tohoto státu. Za
těchto podmínek by stačilo, aby úvěrová instituce, která má své sídlo
v třetím státě, vytvořila dceřinou společnost v členském státě
nebo získala kontrolu nad institucí, která v něm má své sídlo, aby
mohla zřídit pobočky ve všech ostatních státech Společenství, aniž by
musela znovu žádat o povolení. Proto hlava III této směrnice
stanoví řadu opatření, včetně postupů pro jednání, určených k tomu,
aby bylo umožněno dosáhnout toho, aby ve třetích zemích byly úvěrovým
institucím Společenství poskytnuty srovnatelné příležitosti
v hospodářské soutěži. Podobná ustanovení byla přijata
v oblasti pojištění ?článek 4 směrnice Rady 90/618/EHS ze dne
8. listopadu 1990, kterou se mění směrnice 73/239/EHS
a směrnice 88/357/EHS o koordinaci právních a správních
předpisů členských států týkajících se přímého pojištění jiného než
životního, zejména ve vztahu k pojištění občanskoprávní
odpovědnosti z provozu motorových vozidel (Úř. věst. L 330,
s. 44; Zvl. vyd. 06/01, s. 252); článek 8 druhé směrnice Rady
90/619/EHS ze dne 8. listopadu 1990 o koordinaci právních
a správních předpisů týkajících se přímého životního pojištění,
kterou se stanoví opatření pro usnadnění účinného výkonu volného pohybu
služeb a kterou se mění směrnice 79/267/EHS (neoficiální překlad)
(Úř. věst. L 330, s. 50)? a ve finanční oblasti ?článek 7
směrnice Rady 93/22/EHS ze dne 10. května 1993 o investičních
službách v oblasti cenných papírů (Úř. věst. L 141,
s. 27; Zvl. vyd. 06/02, s. 43)?.95      Jakmile
Společenství do svých vnitřních právních aktů začlenilo ustanovení
týkající se zacházení vyhrazeného státním příslušníkům třetích zemí nebo
kdy výslovně přiznalo svým orgánům pravomoc jednat se třetími zeměmi,
získává vnější výlučnou pravomoc v rozsahu upraveném těmito akty.96      Je
tomu tak v každém případě rovněž tehdy, i při neexistenci
výslovného ustanovení, které by zmocňovalo jeho orgány jednat se třetími
státy, kdy Společenství provedlo úplnou harmonizaci režimu přístupu
k samostatně výdělečné činnosti, neboť by společná pravidla takto
přijatá mohla být dotčena ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR, pokud
by si členské státy zachovaly volnost pro jednání se třetími zeměmi.97      Není tomu tak však ve všech sektorech služeb, jak to Komise sama připustila.98      Z
předchozích úvah vyplývá, že pravomoc uzavřít Dohodu GATS je rozdělena
mezi Společenství a členské státy.B –  Dohoda TRIPs 99      Na
podporu svého požadavku na výlučnou pravomoc Společenství pro uzavření
Dohody TRIPs Komise uplatňuje existenci aktů sekundárního práva, které
by mohly být dotčeny ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR, pokud by se
státy společně účastnily jejího uzavření, a jako v případě
Dohody GATS nezbytnost, aby se Společenství účastnilo dohody pro
uskutečnění jednoho z cílů, které mu byly stanoveny Smlouvou (tzv.
právní teorie posudku č. 1/76), jakož i články
100 A a 235. 100      Relevantnost
odkazu na posudek č. 1/76 je stejně sporná jak v případě
Dohody TRIPs, tak i v případě Dohody GATS: sjednocení nebo
harmonizace duševního vlastnictví v rámci Společenství nemusí být
nutně doprovázeny dohodami s třetími zeměmi, mají-li mít užitečný
účinek.101      Pokud
jde o články 100 A a 235 Smlouvy, nemohou, jak již bylo
uvedeno, zakládat jako takové výlučnou pravomoc ve prospěch
Společenství.102      Nezbývá
tedy než přezkoumat, zda akty sekundárního práva, přijaté v rámci
Společenství, mohou být v případě účasti států na uzavření Dohody
TRIPs dotčeny ve smyslu výše uvedeného rozsudku AETR, jak to tvrdí
Komise.103      V
tomto ohledu stačí konstatovat, že v každém případě harmonizace
uskutečněná v rámci Společenství v určitých oblastech
upravených Dohodou TRIPs je pouze částečná a že v jiných
oblastech se s žádnou harmonizací nepočítalo. Harmonizace je pouze
částečná v oblasti ochranných známek, například: z třetího
bodu odůvodnění první směrnice Rady 89/104/EHS ze dne 21. prosince
1988, kterou se sbližují právní předpisy členských států
o ochranných známkách (Úř. věst. 1989, L 40, s. 1) totiž
vyplývá, že se omezuje na sblížení vnitrostátních právních předpisů,
které „se bezprostředně dotýkají fungování vnitřního trhu“.
V jiných oblastech upravených Dohodou TRIPs nebyl přijat žádný
harmonizační akt Společenství. Je tomu tak v oblasti ochrany
nezveřejněných technických informací, v oblasti vzorů, pro které
byly předloženy pouze návrhy a v oblasti patentů.
V oblasti patentů jsou jedinými akty, které Komise zmiňuje, úmluvy
mezivládního původu, a nikoliv akty Společenství: Mnichovská úmluva
o udělování evropských patentů ze dne 5. října 1973
(Úřední věstník Francouzské republiky, nařízení č. 77-1151 ze dne
27. září 1977, s. 5002) a Lucemburská úmluva
o patentech Společenství ze dne 15. prosince 1989 (Úř. věst.
L 401, s. 1), která ostatně ještě nevstoupila v platnost.104      Některé
z vlád, které předložily vyjádření, uplatňovaly, že ustanovení
Dohody TRIPs týkající se takových opatření, která je třeba přijmout pro
zaručení účinné ochrany práv k duševnímu vlastnictví, jako je
záruka loajálního a spravedlivého procesu, pravidla, která se
týkají předkládání důkazů, právo být vyslechnut, odůvodnění rozhodnutí,
právo podat opravné prostředky, předběžná opatření a náhrada škody,
spadají do pravomoci členských států. Pokud tento argument má být
chápán tak, že znamená, že všechny tyto otázky spadají do určité
vyhrazené oblasti členských států, nemůže být přijat. Společenství má
zajisté pravomoc harmonizovat vnitrostátní předpisy v těchto
oblastech, mají-li podle formulace článku 100 Smlouvy „přímý vliv na
vytváření nebo fungování společného trhu“. Jisté je, že orgány
Společenství do této doby nevykonaly svoje pravomoci v oblasti
„prostředků k dodržování práv k duševnímu vlastnictví“, kromě
výše uvedeného nařízení č. 3842/86 (viz výše v bodu 55)
o zákazu propouštění padělaného zboží do volného oběhu. 105      Z
předchozích úvah vyplývá, že Společenství a členské státy mají
sdílenou pravomoc uzavřít Dohodu TRIPs.IX –  K povinnosti spolupráce mezi členskými státy a orgány Společenství106      Na
jednání upozornila Komise Soudní dvůr na obtíže, které z hlediska
správy dohod vyplynou z uznání sdílené pravomoci Společenství
a členských států k účasti na uzavření Dohody GATS
a Dohody TRIPs. Zatímco při vyjednávání dohod ve skutečnosti
převládl postup podle článku 113 Smlouvy s několika minimálními
úpravami, členské státy budou nevyhnutelně požadovat, aby se mohly
v rámci WTO vyjadřovat jednotlivě k otázkám spadajícím do
jejich pravomocí, pokud nebude možno dojít ke konsenzu. Mimoto budou
následovat nekonečné diskuse pro určení, zda takováto otázka patří do
pravomoci Společenství, přičemž se v takovém případě uplatní
mechanizmy Společenství, stanovené v relevantních ustanoveních
Smlouvy nebo do pravomoci Států, přičemž v takovém případě se
uplatní pravidlo konsenzu. Bude tím tak podkopána jednota postupu
Společenství navenek a výrazně se tím oslabí jeho vyjednávací síla.107      V
odpovědi na tuto zcela oprávněnou obavu je namístě nejprve zdůraznit,
že obtíže, které vzniknou z hlediska provádění Dohody o WTO
a jejích příloh, co se týče nezbytné koordinace pro zajištění
jednoty postupu v případě společné účasti Společenství
a států, nemohou pozměnit smysl odpovědi, kterou je třeba
poskytnout na otázku pravomoci. Tato otázka je totiž otázkou předběžnou.
Jak zdůraznila Rada, problém rozdělení pravomoci nemůže být řešen
s ohledem na případné obtíže, které se mohou objevit při správě
dohod.108      Je
třeba dále připomenout, že pokud se ukáže, že určitá oblast dohody nebo
úmluvy spadá zčásti do pravomoci Společenství a zčásti do
pravomoci členských států, je třeba zajistit úzkou spolupráci mezi
členskými státy a orgány Společenství, jak v procesu
vyjednávání a uzavírání, tak i při plnění převzatých závazků.
Tato povinnost spolupráce vyplývá z požadavku na jednotu
mezinárodního zastoupení Společenství (neodkladné usnesení č. 1/78
ze dne 14. listopadu 1978, Recueil, s. 2151, body 34 až 36,
a výše uvedený posudek č. 2/91, bod 36).109      Tato
povinnost spolupráce se ukládá tím naléhavěji v případě takových
dohod, jako jsou dohody, které jsou připojeny k Dohodě o WTO,
mezi kterými existuje neoddělitelná spojitost, a s ohledem na
mechanizmus křížové odvety, který zavádí ujednání o pravidlech
a řízení při řešení sporů. Členský stát, který by byl v rámci
své pravomoci řádně oprávněn přijmout odvetná opatření, ale usoudil by,
že budou neúčinná, pokud by byla přijata v oblastech upravených
Dohodou GATS nebo Dohodou TRIPs, by tak v případě neexistence úzké
spolupráce neměl s ohledem na právo Společenství pravomoc přijmout
odvetná opatření v oblasti obchodu se zbožím, poněvadž tato oblast
v každém případě spadá do výlučné pravomoci, kterou má Společenství
na základě článku 113 Smlouvy. Opačně, pokud by Společenství získalo
právo na odvetné opatření v oblasti zboží, ale usoudilo by, že je
nezpůsobilé jej vykonat, ocitlo by se v případě neexistence téže
úzké spolupráce v právní situaci, kdy by nemohlo přijmout odvetná
opatření v oblastech upravených Dohodou GATS a Dohodou TRIPs,
která by spadala do pravomoci států.110      Vzhledem
k tomu, že Komise položila svou třetí otázku pouze pro případ, kdy
by Soudní dvůr uznal výlučnou pravomoc Společenství, není namístě na ni
odpovídat.Rodríguez IglesiasJolietSchockweilerKapteynGulmannManciniKakourisMoitinho de AlmeidaMurrayEdward       La PergolaVyhotoveno v Lucemburku, dne 15. listopadu 1994.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 –	GATS je zkratka anglického názvu: „General Agreement on Trade in Services“.2 –	TRIPs je zkratka anglického názvu: „Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights“.3
–      Směrnice Rady č. 89/646/EHS
ze dne 15. prosince 1989 o koordinaci právních
a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti
úvěrových institucí a jejího výkonu a o změně směrnice
č. 77/780/EHS (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 386, s. 1).4
–      Směrnice Rady č. 73/239/EHS
ze dne 24. července 1973 o koordinaci právních
a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti
v přímém pojištění jiném než životním a jejího výkonu (Úř.
věst. L 228, s. 3; Zvl. vyd. 06/01, s. 14).5
–      Rozhodnutí Rady č. 91/370/EHS
ze dne 20. června 1991 o uzavření dohody mezi Evropským
hospodářským společenstvím a Švýcarskou konfederací o přímém
pojištění jiném než životním (Úř. věst. L 205, s. 2; Zvl. vyd.
06/01, s. 268).6
–      Nařízení Rady (EHS)
č. 2340/90 ze dne 8. srpna 1990 o zabránění obchodu
Společenství s Irákem a Kuvajtem (neoficiální překlad) (Úř.
věst. L 213, s. 1).7
–      Nařízení ze dne 17. září 1984
o posílení společné obchodní politiky, zejména v oblasti
ochrany před nedovolenými obchodními praktikami (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 252, s. 1).8
–      Viz nařízení Rady (EHS)
č. 4257/88 ze dne 19. prosince 1988 o uplatnění
všeobecných celních preferencí pro rok 1989 na některé průmyslové
výrobky pocházející z rozvojových zemí (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 375, s. 1).9
–      Viz například článek 18 dohody
mezi Evropským hospodářským společenstvím a Čínskou lidovou
republikou o obchodu s textilním zbožím, parafované dne
9. prosince 1988 (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 380,
s. 1), a článek 20 dohody mezi Evropským hospodářským
společenstvím a Svazem sovětských socialistických republik
o obchodu s textilním zbožím, parafované dne 11. prosince
1989 (neoficiální překlad) (Úř. věst. L 397, s. 1).10
–      Viz například dohoda
s Marockým královstvím: nařízení Rady (EHS) č. 482/77 ze dne
8. března 1977 (Úř. věst. L 65, s. 1; Zvl. vyd. 03/03,
s. 113); dohoda s Tuniskou republikou: nařízení Rady (EHS)
č. 3618/87 ze dne 30. listopadu 1987 (Úř. věst. L 340,
s. 27; Zvl. vyd. 03/07, s. 312); dohoda s Rakouskem:
rozhodnutí Rady č. 89/146/EHS ze dne 12. prosince 1988 (Úř.
věst. 1989, L 56, s. 1).11
–       Viz například rozhodnutí Rady
č. 92/230/EHS ze dne 25. února 1992 (Úř. věst. L 116,
s. 1) o prozatímní dohodě s Maďarskou republikou (neoficiální překlad)
(článek 35); rozhodnutí Rady č. 93/690/ES ze dne 10. prosince
1993 (Úř. věst. L 323, s. 1) o prozatímní dohodě
s Bulharskou republikou (neoficiální překlad) (článek 37);
rozhodnutí Rady č. 92/229/EHS ze dne 25. února 1992 (Úř. věst.
L 115, s. 1) o prozatímní dohodě s Českou
a Slovenskou federativní republikou (neoficiální překlad) (článek 36).12 –      Úř. věst. L 357, s. 1.13 –      Úř. věst. C 24, 31.1.1991, s. 5.14
–      „Konference, která poznamenává, že
za výjimečných okolností mohou existovat rozdílnosti mezi zájmy Unie
a zájmy zámořských zemí a území uvedených v čl. 227
odst. 3 a odst. 5 písm. a) a b) Smlouvy
o založení Evropského společenství, se dohodla na tom, že se Rada
pokusí nalézt řešení v souladu s postojem Unie.
V případě, že by to nebylo možné, se však konference dohodla na
tom, že dotyčný členský stát může v zájmu uvedených zámořských zemí
a území jednat odděleně, aniž by tím byl poškozen zájem
Společenství. Tento členský stát bude informovat Radu a Komisi
o nebezpečí výskytu takové rozdílnosti zájmů a, je-li oddělená akce
nevyhnutelná, zřetelně uvede, že jedná v zájmu výše uvedeného
zámořského území.	Toto prohlášení se uplatní také na Macao a Východní Timor.“ (neoficiální překlad) 15
–      „Unie zajišťuje zejména soudržnost
všech svých vnějších činností jako celku v rámci své zahraniční,
bezpečnostní a hospodářské politiky a politiky rozvoje. Rada
a Komise odpovídají za zajištění této soudržnosti. V rámci
svých pravomocí zajišťují provádění těchto politik.“16
–      Na základě tohoto článku se
členské státy „zdrží jakéhokoli jednání, které je v rozporu se
zájmy Unie nebo může snižovat účinnost jejího působení jako soudržné
síly v mezinárodních vztazích. Rada dbá na dodržování těchto
zásad“.17
–       Do zápisu Rady bude zapsáno
následující prohlášení: „Rada, členské státy a Komise se dohodly na
tom, že první odstavec tohoto kodexu chování nebrání Komisi v tom,
aby na svou vlastní odpovědnost hledala řešení veškerých otázek,
o kterých se jedná.“18 –      Do zápisu Rady budou zapsána následující prohlášení:
a)		„Rada prohlašuje, že výrazem „relevantní rozhodovací postupy“,
který se používá v odst. 1 písm. c), se rozumí –
existuje-li pravomoc jednotlivých států – konsenzus.“;		b)		„Komise prohlašuje, že při uplatňování relevantních rozhodovacích postupů je třeba pro dosažení konsenzu učinit maximum.“