62022TJ0494
VISPĀRĒJĀS TIESAS SPRIEDUMS (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
2024. gada 11. septembrī (
*1
)
Kopējā ārpolitika un drošības politika – Ierobežojošie pasākumi attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība – Līdzekļu iesaldēšana – To personu, vienību un struktūru saraksts, attiecībā uz kurām piemēro saimniecisko resursu iesaldēšanu – Prasītāja nosaukuma iekļaušana un saglabāšana sarakstā – Pienākums norādīt pamatojumu – Kļūda vērtējumā – Jēdziens “materiāls vai finansiāls atbalsts Krievijas Federācijas valdībai” – Darījumdarbības brīvība – Tiesības uz īpašumu – Samērīgums
Lietā T‑494/22
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
, Maskava (Krievija), ko pārstāv N. Tuominen, M. Krestiyanova, J.‑P. Fierens un C. Gieskes, advokāti,
prasītāja,
pret
Eiropas Savienības Padomi, ko pārstāv M. Bishop, pārstāvis, kuram palīdz B. Maingain, advokāts,
atbildētāja,
ko atbalsta
Eiropas Komisija, ko pārstāv J.‑F. Brakeland, G. von Rintelen, L. Mantl un M. Carpus Carcea, pārstāvji,
persona, kas iestājusies lietā,
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
šādā sastāvā: priekšsēdētājs D. Špīlmans [D. Spielmann], tiesneši M. Brkana [M. Brkan] (referente), J. Gilja [I. Gâlea], T. Tots [T. Tóth] un S. L. Kalēda [S. L. Kalėda],
sekretāre: I. Kurme, administratore,
ņemot vērā tiesvedības rakstveida daļu, it īpaši:
–
prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 12. augustā,
–
rīkojumus, 2023. gada 31. marts, NSD/Padome (T‑494/22, nav publicēts, EU:T:2023:196), un 2023. gada 31. marts, NSD/Padome (T‑494/22, nav publicēts, EU:T:2023:197), ar kuriem noraidīts A. Lipatov un Maritime Bank JSC pieteikums par iestāšanos lietā,
–
grozījumu rakstu, ko prasītāja Vispārējās tiesas kancelejā iesniegusi 2023. gada 25. aprīlī,
–
grozījumu rakstu, ko prasītāja Vispārējās tiesas kancelejā iesniegusi 2023. gada 24. novembrī,
pēc 2024. gada 23. janvāra tiesas sēdes
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Prasītāja NKO AO National Settlement Depository (NSD) ar prasību, kas celta, pamatojoties uz LESD 263. pantu, lūdz atcelt, pirmkārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2022/883 (2022. gada 3. jūnijs), ar kuru groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022, L 153, 92. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2022/878 (2022. gada 3. jūnijs), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022, L 153, 15. lpp., turpmāk tekstā abi kopā – “sākotnējie tiesību akti”); otrkārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2023/572 (2023. gada 13. marts), ar ko groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023, L 75 I, 134. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2023/571 (2023. gada 13. marts), ar ko īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023, L 75 I, 1. lpp., turpmāk tekstā abi kopā – “2023. gada marta tiesību akti par saglabāšanu sarakstos”); un, treškārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2023/1767 (2023. gada 13. septembris), ar ko groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023, L 226, 104. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2023/1765 (2023. gada 13. septembris), ar ko īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023, L 226, 3. lpp., turpmāk tekstā – “2023. gada septembra tiesību akti par saglabāšanu sarakstos”) – daļā, kurā ar visiem šiem tiesību aktiem prasītājas nosaukums tiek iekļauts un saglabāts minēto tiesību aktu pielikumā pievienotajos sarakstos.
I. Tiesvedības priekšvēsture
2
Prasītāja ir atbilstoši Krievijas tiesībām dibināta sabiedrība – licencēts depozitārijs, kas kā centrālais depozitārijs sniedz vērtspapīru glabāšanas un arhivēšanas pakalpojumus, kā arī finanšu pakalpojumus, tostarp kā nebanku kredītiestāde, kurai ir licence, kas tai piešķir tiesības sniegt regulētus banku pakalpojumus.
3
Šī lieta ir saistīta ar ierobežojošiem pasākumiem, par kuriem Eiropas Savienība ir lēmusi tādu darbību dēļ, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība.
4
Eiropas Savienības Padome 2014. gada 17. martā, pamatojoties uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 16. lpp.).
5
Tajā pašā datumā Padome, pamatojoties uz LESD 215. pantu, pieņēma Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 6. lpp.).
6
2022. gada 25. februārī, ņemot vērā situācijas nopietnību Ukrainā, Padome pieņēma, pirmkārt, Lēmumu (KĀDP) 2022/329, ar ko groza Lēmumu 2014/145 (OV 2022, L 50, 1. lpp.), un, otrkārt, Regulu (ES) 2022/330, ar ko groza Regulu Nr. 269/2014 (OV 2022, L 51, 1. lpp.), lai tostarp grozītu kritērijus, atbilstoši kuriem attiecīgos ierobežojošos pasākumus var piemērot fiziskām vai juridiskām personām, vienībām vai struktūrām.
7
Tādējādi grozītā Lēmuma 2014/145 (turpmāk tekstā – “grozītais Lēmums 2014/145) 2. panta 1. un 2. punkts noteic:
“1.   Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir šādu personu īpašumā vai valdījumā, turējumā vai kontrolē:
[..]
f)
fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, kuras sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai, kas ir atbildīga par Krimas aneksiju vai Ukrainas destabilizāciju, vai kuras gūst labumu no tās [..]
2.   Pielikumā uzskaitītajām fiziskajām vai juridiskajām personām, vienībām vai struktūrām vai to labā nedara pieejamus, ne tieši, ne netieši, nekādus līdzekļus vai saimnieciskos resursus.”
8
Šīs līdzekļu iesaldēšanas nosacījumi ir definēti grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta sekojošos punktos.
9
Regulā Nr. 269/2014, redakcijā, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu 2022/330 (turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 269/2014”), prasīts veikt līdzekļu iesaldēšanas pasākumus un definēta šīs līdzekļu iesaldēšanas kārtība, kas būtībā ir tāda pati kā grozītajā Lēmumā 2014/145. Tā šīs regulas 3. panta 1. punkta a)–g) apakšpunktā būtībā ir pārņemts minētā lēmuma 2. panta 1. punkta a)–g) apakšpunkts.
10
Padome 2022. gada 3. jūnijā, ņemot vērā Krievijas Federācijas agresijas kara turpināšanu pret Ukrainu, pieņēma sākotnējos tiesību aktus, ar kuriem tā pievienoja prasītājas nosaukumu to personu, vienību vai struktūru sarakstam, kas ietverts grozītā Lēmuma 2014/145 pielikumā un grozītās Regulas Nr. 269/2014 I pielikumā (turpmāk tekstā – “strīdīgie saraksti”).
11
Pamatojums prasītājas nosaukuma iekļaušanai strīdīgajos sarakstos ir šāds:
“[Prasītāja] ir Krievijas nebanku finanšu iestāde un Krievijas centrālais vērtspapīru depozitārijs. Tā ir lielākais vērtspapīru depozitārijs Krievijā pēc kapitāla tirgus vērtības un pēc glabāšanā turēto parāda vērtspapīru apjoma, un vienīgā, kurai ir piekļuve starptautiskajai finanšu sistēmai.
Krievijas valdība un Centrālā banka [prasītāju] ir atzinusi par sistēmiski nozīmīgu Krievijas finanšu iestādi. [Tai] ir būtiska nozīme Krievijas finanšu sistēmas darbībā un tās sasaistē ar starptautisko finanšu sistēmu, tādējādi tieši un netieši ļaujot Krievijas valdībai īstenot tās darbības, politiku un mobilizēt resursus.
[Prasītāja] gandrīz pilnībā pieder Maskavas biržai, kuras uzdevums ir nodrošināt pilnīgu piekļuvi Krievijas finanšu tirgiem. Savukārt Maskavas birža tās lomas un akcionāru dēļ lielā mērā ir Krievijas valdības kontrolē. Tādējādi [prasītāja] ir vienība vai struktūra, kura materiāli vai finansiāli atbalsta Krievijas Federācijas valdību, kas ir atbildīga par Krimas aneksiju un Ukrainas destabilizāciju.”
12
2022. gada 3. jūnijā Padome Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī (OV 2022, C 219 I, 1. lpp.) publicēja paziņojumu personām, vienībām un struktūrām, kurām piemēro sākotnējos tiesību aktos paredzētos ierobežojošos pasākumus. Šajā paziņojumā tostarp bija norādīts, ka attiecīgās personas var iesniegt Padomei lūgumu pārskatīt lēmumu, ar kuru to vārdi vai nosaukumi ir tikuši iekļauti strīdīgajos sarakstos, pievienojot tam pamatojošus dokumentus.
13
Prasītāja ar 2022. gada 4. augusta vēstuli lūdza Padomei sniegt pamatojumu un pierādījumu elementus, kas pamato tās iekļaušanu strīdīgajos sarakstos.
14
Padome 2022. gada 10. augustā nosūtīja prasītājai lietas WK 7236/2022/EXT 1 materiālus (turpmāk tekstā – “pirmie pierādījumu materiāli”), uz kuriem tā bija balstījusi savu lēmumu.
II. Fakti pēc prasības celšanas
15
Padome 2022. gada 14. septembrī pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2022/1530, ar ko groza Lēmumu 2014/145 (OV 2022, L 239, 149. lpp.), un Īstenošanas regulu (ES) 2022/1529, ar ko īsteno Regulu Nr. 269/2014 (OV 2022, L 239, 1. lpp.). No Lēmuma 2022/1530 izriet, ka Lēmums 2014/145 ir piemērojams līdz 2023. gada 15. martam un ka tādējādi prasītājai piemērojamie individuālie ierobežojošie pasākumi ir pagarināti, jo tās nosaukums ir saglabāts strīdīgajos sarakstos to pašu iemeslu dēļ, kādi izklāstīti šī sprieduma 11. punktā.
16
Ar 2022. gada 22. decembra vēstuli Padome informēja prasītāju, ka tā paredz saglabāt attiecībā uz prasītāju pieņemtos ierobežojošos pasākumus, nosūtīja prasītājai lietas WK 17708/2022 INIT materiālus (turpmāk tekstā – “otrie pierādījumu materiāli”) un lūdza tai iesniegt savus apsvērumus ne vēlāk kā līdz 2023. gada 12. janvārim.
17
2023. gada 13. martā Padome pieņēma 2023. gada marta tiesību aktus par saglabāšanu sarakstā. No Lēmuma 2023/572 izriet, ka Lēmums 2014/145 ir piemērojams līdz 2023. gada 15. septembrim un ka tādējādi prasītājai piemērojamie individuālie ierobežojošie pasākumi ir pagarināti, jo tās nosaukums ir saglabāts strīdīgajos sarakstos to pašu iemeslu dēļ, kādi izklāstīti šī sprieduma 11. punktā.
18
Ar 2023. gada 14. marta vēstuli Padome informēja prasītāju par savu lēmumu saglabāt tās iekļaušanu strīdīgajos sarakstos un lūdza tai iesniegt savus apsvērumus ne vēlāk kā līdz 2023. gada 1. jūnijam.
19
Ar 2023. gada 10. jūlija vēstuli Padome informēja prasītāju, ka tā paredz saglabāt attiecībā uz prasītāju pieņemtos ierobežojošos pasākumus, nosūtīja tai lietas WK 7807/2023/REV2 materiālus (turpmāk tekstā – “trešie pierādījumu materiāli”) un lūdza tai iesniegt savus apsvērumus ne vēlāk kā līdz 2023. gada 25. jūlijam.
20
Padome 2023. gada 13. septembrī pieņēma 2023. gada septembra tiesību aktus par saglabāšanu sarakstā. No Lēmuma 2023/1767 izriet, ka Lēmums 2014/145 ir piemērojams līdz 2024. gada 15. martam un ka tādējādi prasītājai piemērojamie individuālie ierobežojošie pasākumi ir pagarināti, jo tās nosaukums ir saglabāts strīdīgajos sarakstos to pašu iemeslu dēļ, kādi izklāstīti šī sprieduma 11. punktā.
III. Lietas dalībnieku prasījumi
21
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdētos tiesību aktus;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22
Padomes, ko atbalsta Eiropas Komisija, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt atcelšanas prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV. Juridiskais pamatojums
23
Pirms izvērtēt prasītājas izvirzīto pamatu pamatotību, jāizvērtē prasības pieņemamība daļā, kurā tā attiecas uz Īstenošanas regulu 2023/1765.
A.
Par prasības pieņemamību daļā, kurā tā attiecas uz Īstenošanas regulu 2023/1765
24
Apsvērumos par otro procesuālo rakstu, ar kuru grozīts prasības pieteikums, Komisija apgalvo, ka tas ir acīmredzami nepieņemams daļā, kurā lūdz atcelt Īstenošanas regulu 2023/1765, jo tas neatbilst Vispārējās tiesas Reglamenta 86. panta 1. punktam. Komisijas ieskatā minētā īstenošanas regula neaizstāj un negroza apstrīdētos tiesību aktus daļā, kurā tie attiecas uz prasītāju.
25
Prasītāja apgalvo, ka otrais procesuālais raksts par grozījumu veikšanu ir pieņemams, ciktāl tā priekšmets attiecībā uz prasītāju ir Īstenošanas regulas 2023/1765 atcelšana.
26
Šajā ziņā jāatgādina, ka Reglamenta 86. panta 1. punkts noteic, ka tad, ja tiesību akts, kuru lūgts atcelt, ir aizstāts vai grozīts ar citu tiesību aktu, kam ir tāds pats priekšmets, prasītājs pirms tiesvedības mutvārdu daļas pabeigšanas vai pirms Vispārējās tiesas lēmuma izlemt lietu bez tiesvedības mutvārdu daļas var grozīt prasības pieteikumu, lai ņemtu vērā šo jauno faktu.
27
Prasības, kas celta attiecībā uz Īstenošanas regulu 2023/1765, pieņemamība ir jāizvērtē, ņemot vērā Padomes pienākumu veikt periodisku Regulas Nr. 269/2014 I pielikumā ietvertā saraksta pārskatīšanu atbilstoši šīs pašas regulas 14. panta 4. punktam. Šajā ziņā jānorāda, ka pēc pārskatīšanas pieņemtās īstenošanas regulas, tostarp Īstenošanas regula 2023/1765, atspoguļo tikai grozījumus un svītrojumus, kas šajā pārskatīšanā veikti strīdīgajos tiesību aktos tādējādi, ka saskaņā ar šīm regulām veiktā iekļaušana, kas nav tikusi grozīta vai svītrota, ir pagarināta (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 28. aprīlis, Sharif/Padome, T‑540/19, nav publicēts, EU:T:2021:220, 48. punkts).
28
Saskaņā ar judikatūru – pat tad, kad attiecīgā persona nav minēta nākamajā tiesību aktā, ar ko groza sarakstu, kurā ierakstīts tās vārds vai nosaukums, un pat tad, ja ar šo nākamo tiesību aktu netiek grozīti iemesli, kuru dēļ šīs personas vārds vai nosaukums sākotnēji tika ierakstīts, šāds akts uzskatāms par acīmredzamu Padomes gribas izpausmi saglabāt attiecīgās personas vārdu vai nosaukumu minētajā sarakstā un līdz ar to tās līdzekļu iesaldēšanas saglabāšanu, ņemot vērā, ka Padomei ir pienākums regulāros laikposmos veikt šī saraksta izvērtējumu (skat. spriedumu, 2020. gada 8. jūlijs, Neda Industrial Group/Padome, T‑490/18, nav publicēts, EU:T:2020:318, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
29
Turklāt atbilstoši Regulas Nr. 269/2014 14. panta 3. punktam, ja ir iesniegti apsvērumi vai jauni būtiski pierādījumi, Padome pārskata savu lēmumu par personas iekļaušanu strīdīgajos sarakstos. Izskatāmajā lietā Padome ar 2023. gada 15. septembra vēstuli norādīja prasītājai, ka pēc tās 2023. gada 25. jūlija lūguma par to, lai tās iekļaušana strīdīgajos sarakstos tiek atkārtoti izvērtēta, Padome nolēma attiecībā uz prasītāju saglabāt pieņemtos ierobežojošos pasākumus, pieņemot Lēmumu 2023/1767 un Regulu Nr. 269/2014, kas grozīta ar Īstenošanas regulu 2023/1765. Tādēļ jāuzskata, ka gan Lēmums 2023/1767, gan Īstenošanas regula 2023/1765 ir pieņemti pēc prasītājas situācijas atkārtota izvērtējuma.
30
Visbeidzot, lai gan ir tiesa, ka 2023. gada septembra tiesību aktos par saglabāšanu sarakstā prasītājas iekļaušanas iemesli nav tikuši grozīti, tomēr jākonstatē, ka šie akti ir balstīti uz papildu pierādījumiem, kurus Padome sniegusi trešajos pierādījumu materiālos.
31
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāsecina, ka šī prasība ir pieņemama daļā, kurā lūdz atcelt Īstenošanas regulu 2023/1765 attiecībā uz prasītāju.
B.
Par lietas būtību
32
Prasības pamatojumam prasītāja izvirza četrus pamatus saistībā ar, pirmkārt, pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, otrkārt, acīmredzamu kļūdu vērtējumā, treškārt, nesamērīgu pamattiesību pārkāpumu un, ceturtkārt, pierādījumu nepietiekamību.
1. Par pirmo pamatu – pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu
33
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojums neatbilst prasībām, kas judikatūrā iedibinātas attiecībā uz LESD 296. pantu. Tās ieskatā Padome ir tikai pārformulējusi iekļaušanas kritēriju, pamatojoties uz kuru prasītājas nosaukums iekļauts strīdīgajos sarakstos. Tāpat tā uzskata, ka apstrīdētie tiesību akti neietver precīzus un konkrētus elementus, tajos nav norādīts laiks un apstākļi, kādos sniegta palīdzība Krievijas valdībai, lai tai ļautu īstenot savas darbības un politiku un mobilizēt savus resursus, un nav minēta konkrēta darbība. Turklāt prasītājas ieskatā motīvs par tās netiešu atrašanos Krievijas valdības kontrolē ir kļūdains.
34
Prasītāja arī pārmet Padomei, ka tā nav izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ attiecībā uz prasītāju pieņemtie ierobežojošie pasākumi ietver tās klientu līdzekļu iesaldēšanu.
35
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šo argumentāciju.
36
Jāatgādina, ka pienākuma norādīt nelabvēlīga akta pamatojumu, kas papildina tiesību uz aizstāvību ievērošanu, mērķis ir, pirmkārt, sniegt ieinteresētajai personai pietiekamu informāciju, lai zinātu, vai lēmums ir pamatots vai arī tajā, iespējams, ir pieļautas kļūdas, kas ļauj apstrīdēt lēmuma spēkā esamību Savienības tiesā, un, otrkārt, ļaut šai tiesai veikt šā akta tiesiskuma kontroli (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 15. novembris, Padome/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 49. punkts).
37
LESD 296. pantā paredzētajam pamatojumam jābūt atbilstošam attiecīgā akta būtībai un kontekstam, kādā tas ticis pieņemts. Prasība norādīt pamatojumu ir jāvērtē atkarībā no lietas apstākļiem, it īpaši atkarībā no šī tiesību akta satura, norādīto motīvu rakstura un intereses saņemt paskaidrojumus – šāda interese var būt šī tiesību akta adresātiem vai citām personām, kuras minētais akts skar tieši un individuāli. Tostarp netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu uzskaitīti visi atbilstošie faktiskie un tiesiskie apstākļi, nedz arī lai tas detalizēti atbildētu uz ieinteresētās personas formulētajiem apsvērumiem konsultāciju laikā pirms šī akta pieņemšanas, tā kā jautājums par to, vai akta pamatojums ir pietiekams, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visu tiesisko noteikumu kopumu, kas regulē attiecīgo jomu. Līdz ar to nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmā kontekstā, kas ļauj tai izprast pret to noteiktā pasākuma tvērumu (spriedums, 2012. gada 15. novembris, Padome/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 53. un 54. punkts, skat. arī spriedumu, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 48. punkts un tajā minētā judikatūra).
38
Tādējādi lēmuma pamatojuma precizitātes pakāpei jābūt samērīgai ar materiālajām iespējām un tehniskajiem nosacījumiem vai termiņu, kurā tas jāsniedz (skat. spriedumu, 2022. gada 27. jūlijs, RT France/Padome, T‑125/22, EU:T:2022:483, 104. punkts un tajā minētā judikatūra).
39
Turklāt judikatūrā ir precizēts, ka Padomes tiesību akta, ar ko noteikts ierobežojošs pasākums, pamatojumā jānorāda ne tikai šī pasākuma juridiskais pamats, bet arī īpašie un konkrētie iemesli, kuru dēļ Padome, īstenojot savu rīcības brīvību, uzskata, ka attiecīgajai personai jāpiemēro šāds pasākums (skat. spriedumu, 2022. gada 27. jūlijs, RT France/Padome, T‑125/22, EU:T:2022:483, 105. punkts un tajā minētā judikatūra).
40
Izskatāmajā lietā konteksts ir precizēts gan sākotnējos tiesību aktos, gan 2023. gada marta un 2023. gada septembra tiesību aktu par saglabāšanu sarakstā attiecīgajos apsvērumos un juridiskajā pamatojumā, balstoties uz kuru tie pieņemti. Konkrēti – no apstrīdēto aktu preambulām izriet, ka situācijas nopietnība Ukrainā, kā arī to darbību turpināšana, ar ko tiek grauta vai apdraudēta šīs valsts teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, attaisno minēto personu iekļaušanu strīdīgajos sarakstos, kā arī to saglabāšanu šajos sarakstos.
41
Turklāt faktisko apstākļu izklāsts, kā atgādināts šī sprieduma 11. punktā, ir pietiekami skaidrs un precīzs pamatojums, lai ļauj prasītājai saprast iemeslus, kuru dēļ tās nosaukums tika iekļauts un pēc tam saglabāts strīdīgajos sarakstos, un Vispārējai tiesai – īstenot tās kontroli. Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, no apstrīdētajiem tiesību aktiem izriet, ka tie neaprobežojas ar grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētā iekļaušanas kritērija pārformulēšanu. Konkrēti – iekļaušanas motīvi precizē, ka prasītāja ir galvenais Krievijas vērtspapīru depozitārijs, ka tai ir piekļuve starptautiskajai finanšu sistēmai un ka tā ir atzīta par sistēmiskas nozīmes finanšu iestādi, kurai ir būtiska loma Krievijas finanšu sistēmas funkcionēšanā tādējādi, ka tā tieši vai netieši ļauj Krievijas valdībai īstenot savas darbības un politiku un mobilizēt savus resursus. Turklāt iekļaušanas motīvos minēts arī fakts, ka prasītāju kontrolē Krievijas valdība.
42
Arī tādēļ, ka netiek nedz prasīts, lai pamatojumā būtu konkrēti norādīti visi vērā ņemamie faktiskie un tiesiskie apstākļi, nedz arī, ka tajā detalizēti jāatbild uz ieinteresētās personas formulētajiem apsvērumiem konsultāciju laikā pirms akta pieņemšanas, nevar atbalstīt argumentu, saskaņā ar kuru apstrīdētajos tiesību aktos nav identificēts laiks un apstākļi, kādos sniegta palīdzība Krievijas valdībai, un nav minēta konkrēta darbība.
43
Attiecībā uz argumentu, ka iekļaušanas motīvu izklāsts esot kļūdains, tā kā tajā norādīts, ka prasītāju netieši kontrolē Krievijas valdība, jāatgādina, ka pienākums norādīt akta pamatojumu ir būtiska formas prasība, kura jānošķir no jautājuma par motīvu pamatotību, kas attiecas uz apstrīdētā tiesību akta tiesiskumu pēc būtības. Akta pamatojumu veido formāls to motīvu izklāsts, uz kuriem šis akts ir balstīts. Ja šajos motīvos ir pieļautas kļūdas, tie skar lēmuma tiesiskumu pēc būtības, nevis tā pamatojumu, kas var būt pietiekams, pat izklāstot kļūdainus motīvus (spriedumi, 2014. gada 5. novembris, Mayaleh/Padome, T‑307/12 un T‑408/13, EU:T:2014:926, 96. punkts, un 2022. gada 22. jūnijs, Haswani/Padome, T‑479/21, nav publicēts, EU:T:2022:383, 57. punkts). No tā izriet, ka prasītājas arguments ir noraidāms.
44
Runājot par prasītājas argumentu par to, ka Padome nav izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ attiecīgie ierobežojošie pasākumi ietver prasītājas klientu līdzekļu iesaldēšanu un to, ka esot bijis jāidentificē, kurus no klientiem skar minētie pasākumi, kā arī jāpārbauda, vai katrs no tiem individuāli atbilst iekļaušanas kritērijos paredzētajiem nosacījumiem, jānorāda, kā to darījusi arī Padome, ka pienākums norādīt pamatojumu neietver nedz pienākumu izklāstīt visas apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas sekas attiecībā uz citām personām, nedz arī Padomes pienākumu identificēt visas personas, kuras netieši var skart ierobežojošie pasākumi attiecībā uz prasītāju.
45
Tādēļ pirmais pamats jānoraida.
2. Par otro un ceturto pamatu – acīmredzamu kļūdu vērtējumā un pierādījumu nepietiekamību
46
Jānorāda, ka argumentācija, pamatojot ceturto pamatu, būtībā aprobežojas ar to, ka tiek apgalvots, ka iekļaušanas motīvi nav balstīti uz pietiekamiem pierādījumiem. Tā kā kļūdas vērtējumā pārbaude nozīmē Padomes faktiskā pamata pietiekamības izvērtējumu, ceturtais pamats jāizvērtē kopā ar otro pamatu, kas saistīts ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
47
Otrais pamats iedalās trīs daļās saistībā ar, pirmkārt, acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl konstatēts, ka prasītāja ir Krievijas finanšu sistēmai nozīmīga iestāde, kas ļauj Krievijas valdībai īstenot savas darbības un politiku un mobilizēt savus resursus; otrkārt, acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl konstatēts, ka prasītāju kontrolē minētā valdība; un, treškārt, acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ciktāl Padome nav pierādījusi pietiekamas saiknes esamību starp prasītāju un Krievijas valdību.
a) Ievada apsvērumi
48
Pirmām kārtām, jānorāda, ka prasītājas izvirzītais otrais pamats ir uzskatāms par balstītu uz kļūdu vērtējumā un nevis uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā. Proti, lai arī ir taisnība, ka Padomei ir zināma rīcības brīvība, lai katrā atsevišķā gadījumā noteiktu, vai ir ievēroti juridiskie kritēriji, ar kuriem pamatoti attiecīgie ierobežojošie pasākumi, Savienības tiesām tomēr principā ir jānodrošina pilnīga visu Savienības tiesību aktu tiesiskuma kontrole (skat. spriedumu, 2023. gada 15. novembris, OT/Padome, T‑193/22, EU:T:2023:716, 121. punkts un tajā minētā judikatūra).
49
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. pantā garantētā tiesas kontroles efektivitāte tostarp nozīmē, ka Savienības tiesām ir jānodrošina, lai lēmums, ar ko noteikti vai saglabāti ierobežojoši pasākumi un kam attiecībā uz konkrēto personu vai vienību ir individuāla piemērojamība, būtu balstīts uz pietiekami drošiem faktiem. Tas nozīmē, ka jāpārbauda motīvu izklāstā norādītie fakti, kas minētā lēmuma pamatā, tādēļ tiesas kontrolei nav jāaprobežojas tikai ar norādīto motīvu abstraktas ticamības vērtējumu, bet jāpārbauda arī tas, vai ir pamatoti šie motīvi vai vismaz viens no tiem, kurš pats par sevi tiek uzskatīts par pietiekamu šī lēmuma pamatojumam (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija/Kadi u.c., C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119. punkts, un 2022. gada 26. oktobris, Ovsyannikov/Padome, T‑714/20, nav publicēts, EU:T:2022:674, 62. punkts).
50
Šāds vērtējums jāveic, pārbaudot pierādījumus un informāciju nevis izolēti, bet gan kontekstā, kurā tie iekļaujas. Padome ir izpildījusi savu pierādīšanas pienākumu, ja Savienības tiesā tā sniedz pietiekami konkrētu, precīzu un saskaņotu norāžu kopumu, kas ļauj konstatēt, ka pastāv pietiekama saikne starp personu, uz kuru attiecas līdzekļu iesaldēšanas pasākums, un režīmu vai apkarotajām situācijām vispār (skat. spriedumu, 2017. gada 20. jūlijs, Badica un Kardiam/Padome, T‑619/15, EU:T:2017:532, 99. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2022. gada 26. oktobris, Ovsyannikov/Padome, T‑714/20, nav publicēts, EU:T:2022:674, 63. un 66. punkts).
51
Ja attiecībā uz konkrēto personu vai vienību norādīto motīvu pamatotība tiek apstrīdēta, tā jāpierāda tieši kompetentajai Savienības iestādei, un šai personai nav jāiesniedz negatīvi pierādījumi par šo motīvu pamatotības trūkumu. Šajā nolūkā Padomei nav jāiesniedz Savienības tiesā visa informācija un pierādījumi, kas saistīti ar aktā, kura atcelšana tiek lūgta, norādītajiem motīviem. Ir svarīgi, lai iesniegtā informācija un pierādījumi pamatotu motīvus, kas vērsti pret attiecīgo personu vai vienību (spriedumi, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 121. un 122. punkts, un 2013. gada 28. novembris, Padome/Fulmen un Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, 66. un 67. punkts; skat. arī spriedumu, 2022. gada 1. jūnijs, Prigozhin/Padome, T‑723/20, nav publicēts, EU:T:2022:317, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
52
Šādā gadījumā Savienības tiesai jāpārbauda, vai, ņemot vērā šo informāciju vai pierādījumus, apgalvotie fakti ir patiesi, un atkarībā no attiecīgās lietas apstākļiem un ņemot vērā iespējamos apsvērumus, ko par tiem iesniegusi tostarp attiecīgā persona vai vienība, jāizvērtē to pierādījumu spēks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija/Kadi u.c., C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 124. punkts).
53
Konkrētāk – saistībā ar tiesiskuma kontroli, kāda tiek īstenota attiecībā uz aktiem par konkrētās personas vārda saglabāšanu strīdīgajos sarakstos, jāatgādina, ka ierobežojošiem pasākumiem piemīt saglabājošs un pēc definīcijas arī provizorisks raksturs un to spēkā esamība vienmēr ir atkarīga no tā, vai to noteikšanas pamatā esošie faktiskie un tiesiskie apstākļi joprojām pastāv, kā arī no tā, vai tie būtu jāsaglabā spēkā, lai sasniegtu ar tiem saistītos mērķus. Padomei, periodiski pārskatot šos pasākumus, jāveic aktualizēts situācijas vērtējums un jāizstrādā šādu pasākumu iedarbības bilance, lai noskaidrotu, vai tie ir ļāvuši sasniegt mērķus, kas izvirzīti ar attiecīgo personu vārdu un vienību nosaukumu sākotnējo iekļaušanu strīdīgajā sarakstā, un vai attiecībā uz minētajām personām un vienībām vēl arvien var izdarīt to pašu secinājumu (skat. spriedumu_2022. gada 27. aprīlis, Ilunga Luyoyo/Padome, T‑108/21, EU:T:2022:253, 55. punkts un tajā minētā judikatūra; 2022. gada 26. oktobris, Ovsyannikov/Padome, T‑714/20, nav publicēts, EU:T:2022:674, 67. punkts).
54
No tā izriet, ka, lai pamatotu personas vārda saglabāšanu to personu un vienību sarakstā, attiecībā uz kurām noteikti ierobežojošie pasākumi, Padomei nav aizliegts pamatoties uz tiem pašiem pierādījumiem, kas iepriekš pamatoja šīs personas vārda sākotnējo iekļaušanu, atkārtotu iekļaušanu vai saglabāšanu šajā sarakstā, ja vien, pirmkārt, iekļaušanas motīvi nav mainījušies un, otrkārt, konteksts nav mainījies tādējādi, ka šie pierādījumi ir novecojuši (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 23. septembris, Kaddour/Padome, T‑510/18, EU:T:2020:436, 99. punkts). Šajā ziņā konteksta izmaiņas ietver to, ka tiek ņemta vērā, pirmkārt, situācija tajā valstī, attiecībā uz kuru ir tikusi noteikta ierobežojošo pasākumu sistēma, kā arī attiecīgās personas konkrētā situācija (spriedums, 2022. gada 26. oktobris, Ovsyannikov/Padome, T‑714/20, nav publicēts, EU:T:2022:674, 78. punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2020. gada 23. septembris, Kaddour/Padome, T‑510/18, EU:T:2020:436, 101. punkts), un, otrkārt, visi atbilstošie apstākļi un it īpaši ar ierobežojošajiem pasākumiem izvirzīto mērķu sasniegšana (spriedums, 2022. gada 27. aprīlis, Ilunga Luyoyo/Padome, T‑108/21, EU:T:2022:253, 56. punkts; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 12. februāris, Amisi Kumba/Padome, T‑163/18, EU:T:2020:57, 82.–84. punkts).
55
Otrām kārtām, jānorāda, ka prasītājas nosaukums tika iekļauts strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzēto kritēriju, kas tostarp paredz juridiskas personas, vienības vai struktūras, kuras sniedz materiālu vai finanšu palīdzību Krievijas Federācijas valdībai (turpmāk tekstā – “materiālās vai finanšu palīdzības valdībai kritērijs”).
56
Ierobežojošo pasākumu mērķis ir īstenot maksimālu spiedienu uz Krievijas iestādēm, lai tās izbeigtu savas Ukrainu destabilizējošās darbības un politiku, kā arī militāro agresiju pret šo valsti (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 27. jūlijs, RT France/Padome, T‑125/22, EU:T:2022:483, 163. punkts un tajā minētā judikatūra), it īpaši, palielinot to Krievijas Federācijas darbību izmaksas, ar kurām tiek grauta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 13. septembris, Rosneft u.c./Komisija, T‑715/14, nav publicēts, EU:T:2018:544, 157. punkts).
57
Jāprecizē, ka kritērijs par materiālo vai finanšu palīdzību valdībai neparedz, ka attiecīgās personas vai vienības sniedz palīdzību, kas tieši vai netieši ir saistīta ar Krimas aneksiju vai Ukrainas destabilizāciju. Proti, materiālā vai finanšu palīdzība šī kritērija izpratnē jāsaprot kā jebkāda palīdzība, kas tās kvantitatīvā vai kvalitatīvā nozīmīguma dēļ var sniegt minētajai valdībai resursus vai materiālās vai finanšu iespējas, kas tai ļauj veikt Ukrainu destabilizējošas darbības (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 7. aprīlis, Irānas Centrālā banka/Padome, C‑266/15 P, EU:C:2016:208, 44. punkts).
58
Šo principu gaismā jāpārbauda, vai Padome ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, kad tā nolēma iekļaut un pēc tam saglabāt prasītājas nosaukumu strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz materiālās vai finanšu palīdzības valdībai kritēriju.
b) Par elementiem, kuri iekļauti Padomes pierādījumu materiālos
59
Izskatāmajā lietā, lai pamatotu prasītājas nosaukuma iekļaušanu un saglabāšanu strīdīgajos sarakstos, Padome ir izveidojusi trīs pierādījumu materiālus.
60
Lai pamatotu prasītājas sākotnējo iekļaušanu strīdīgajos sarakstos, Padome iesniedza pirmos pierādījumu materiālus, kuros iekļauti publiski pieejamas informācijas elementi, proti, saites uz tīmekļvietnēm, ekrānšāviņi un informatīvi raksti. Runa ir par šādiem elementiem:
–
ekrānšāviņš no prasītājas prezentācijas lapas, kas atrodas tās tīmekļvietnē, kura aplūkota 2022. gada 29. aprīlī (materiāls Nr. 1);
–
ekrānšāviņš no prasītājas citas prezentācijas lapas, kas atrodas tās tīmekļvietnē, kura aplūkota 2022. gada 12. maijā (materiāls Nr. 2);
–
izraksts no tehniskas piezīmes ar nosaukumu “Financial sector assesement programm Russian Federation, Financial infrastructure” (Krievijas Federācijas finanšu nozares vērtējuma programma, finanšu infrastruktūra), kas publicēta 2016. gada jūlijā, pieejama tīmekļvietnē “worldbank.org”, kura aplūkota 2022. gada 12. maija (materiāls Nr. 7);
–
izraksts no ziņojuma par prasītājas finanšu darbības rezultātiem 2021. gada otrajā ceturksnī, kas 2021. gada 2. septembrī publicēts Association of Eurasian central securites depositories (Eirāzijas centrālo vērtspapīru depozitāriju asociācija) tīmekļvietnē, kas aplūkota 2022. gada 12. maijā (materiāls Nr. 8);
–
paziņojums ar nosaukumu “Russia paid coupon on seven OFZ bond issues – finance ministry” (Krievija ir izmaksājusi procentlikmi par septiņām obligāciju emisijām OFZ – Finanšu ministrija), kas publicēts 2022. gada 31. martā informatīvajā tīmekļvietnē “reuters.com”, kura aplūkota 2022. gada 2. maijā (materiāls Nr. 11).
61
Lai pamatotu prasītājas iekļaušanu strīdīgajos sarakstos atbilstoši 2023. gada marta tiesību aktiem par saglabāšanu sarakstā, Padome ir balstījusies arī uz pierādījumu elementiem, kas sniegti otrajos pierādījumu materiālos, kuros iekļauti publiski pieejamas informācijas elementi, proti, saites uz tīmekļvietnēm, ekrānšāviņi un informatīvi raksti. Tie tostarp ir šādi elementi:
–
izraksts no Maskavas biržas (turpmāk tekstā “MOEX”) gada pārskata par 2021. gadu, kas publicēts 2022. gada 4. martā un pieejams šī uzņēmuma tīmekļvietnē, kura aplūkota 2022. gada 22. novembrī (materiāls Nr. 2);
–
preses paziņojums saistībā ar prasītājas finanšu novērtējumu, kas publicēts tās tīmekļvietnē 2022. gada 15. novembrī, kura aplūkota 2022. gada 22. novembrī (materiāls Nr. 3);
–
paziņojums ar nosaukumu “The Ministry of Finance transferred 4.9 billion rubles to NSD to pay the coupon on the Eurobonds Russia 2042” (Finanšu ministrija ir pārskaitījusi NSD 4,9 miljardus rubļu, lai samaksātu procentlikmi par euroobligācijām Russia 2042), kas 2022. gada 5. oktobrī publicēts informācijas tīmekļvietnē “interfax.ru”, kura aplūkota 2022. gada 25. novembrī (materiāls Nr. 5);
–
raksts ar nosaukumu “The Ministry of Finance paid coupons in rubles on two issues of Eurobonds” (Finanšu ministrija ir izmaksājusi procentlikmi rubļos par divām euro obligāciju emisijām), kas 2022. gada 16. septembrī publicēts informācijas tīmekļvietnē “ria.ru”, kura aplūkota 2022. gada 17. novembrī (materiāls Nr. 8);
–
raksts ar nosaukumu “The Ministry of Finance paid the coupon on Eurobonds falling due in 2035 in roubles” (Finanšu ministrija ir izmaksājusi procentlikmi rubļos par euro obligācijām, kuru dzēšanas termiņš ir 2035. gadā), kas publicēts 2022. gada 29. septembrī informācijas tīmekļvietnē “ria.ru”, kura aplūkota 2022. gada 17. novembrī (materiāls Nr. 9);
–
ekrānšāviņš no publikācijas Krievijas Finanšu ministrijas oficiālajā tīmekļvietnē saistībā ar sekmīgo euro obligāciju procentlikmju izmaksu –aplūkota 2022. gada 25. novembrī (materiāls Nr. 10).
62
Izskatāmajā lietā, tā kā motīvi prasītājas nosaukuma iekļaušanai un saglabāšanai strīdīgajos sarakstos ir palikuši nemainīgi, nav jānošķir, pirmkārt, sākotnējie tiesību akti un, otrkārt, 2023. gada marta un 2023. gada septembra tiesību akti par saglabāšanu sarakstos, jo informācijas, kas sniegta motīvu izklāstā, kā arī pierādījumu, kuri ietverti pierādījumu materiālos, pārbaude būtībā attiecas uz vieniem un tiem pašiem faktiskajiem apstākļiem.
c) Par Padomes procesuālajiem aktiem pievienotajiem pierādījumiem
63
Tiesas sēdē prasītāja apgalvoja, ka Padomes iesniegtie pierādījumi, kas pievienoti iebildumu rakstam un atbildes rakstam uz repliku, jāatzīst par nepieņemamiem.
64
Pirmkārt, attiecībā uz atbildes rakstam uz repliku pievienotajiem pierādījumiem prasītāja norāda, ka tie iesniegti novēloti, pārkāpjot Reglamenta 85. panta 1. punktu.
65
Šajā ziņā jāatgādina, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 85. panta 1. punkts noteic, ka pierādījumus un pierādījumu piedāvājumus iesniedz pirmajā procesuālo rakstu apmaiņā. Saskaņā ar šī paša panta 2. punktu replikas rakstā vai atbildes rakstā uz repliku puses savas argumentācijas atbalstam var sniegt papildu pierādījumus vai izteikt pierādījumu piedāvājumus, ar nosacījumu, ka kavēšanās šo ziņu iesniegšanā ir attaisnota.
66
Turklāt Reglamenta 85. panta 2. punkts ir interpretējams, ņemot vērā šī Reglamenta 92. panta 7. punktu, kurā skaidri noteikts, ka ir iespējams iesniegt pierādījumu atspēkojumus un papildināt iepriekš iesniegtos pierādījumus. Līdz ar to, kā izriet no pastāvīgās judikatūras, uz pierādījumu atspēkojumiem un uz pierādījumu papildinājumiem, kas iesniegti, atbildot uz pretējās puses pierādījumu atspēkojumiem, neattiecas šī reglamenta 85. panta 2. punktā paredzētais noteikums par termiņa izbeigšanos (spriedumi, 2017. gada 18. septembris, Uganda Commercial Impex/Padome, T‑107/15 un T‑347/15, nav publicēts, EU:T:2017:628, 72. punkts, un 2023. gada 13. septembris, ITD un Danske Fragtmænd/Komisija, T‑525/20, EU:T:2023:542, 78. punkts).
67
Izskatāmajā lietā no atbildes raksta uz repliku izriet, ka pielikumi D.1 līdz D.6 minētajam procesuālajam rakstam veido pierādījumus attiecībā uz centrālo vērtspapīru depozitāriju (turpmāk tekstā – “CVD”) un prasītājas nozīmīgumu pareizā finanšu sistēmas darbībā. Jānorāda, ka Padome iesniedza šos pierādījumus, lai atbildētu uz prasītājas replikas rakstā izvirzītajiem argumentiem, ar kuriem apstrīdēta iebildumu rakstā sniegto elementu ticamība.
68
Padome iesniedza atbildes raksta uz repliku pielikumu D.7 attiecībā uz sistēmiski nozīmīgām maksājumu sistēmām, lai atbildētu uz replikas rakstā izvirzīto argumentu, ar kuru prasītāja apstrīd, ka tā devusi priekšroku Krievijas valdībai kā sistēmiski nozīmīgam maksājumu sistēmas operatoram.
69
Atbildes raksta uz repliku pielikumi D.8 un D.9 attiecībā uz Krievijas Federācijas Centrālo banku ir domāti, lai atbildētu uz replikas raksta izvirzītajiem argumentiem, saskaņā ar kuriem šī finanšu iestāde esot neatkarīga no Krievijas federālajām iestādēm. Atbildes raksta uz repliku pielikums D.10 saistībā ar Krievijas banku Sberbank tika iesniegts, lai atbildētu uz replikas rakstā izklāstīto argumentāciju, kurā norādīts uz šīs finanšu iestādes neatkarību no Krievijas Federācijas valdības. Atbildes raksta uz repliku pielikumi D.11 un D.12, kuri attiecas uz VEB.RF, ir domāti, lai atbildētu uz replikas rakstā izklāstīto argumentāciju, ar kuru tiek apgalvots, ka šī finanšu iestāde neatkarīgi pārvalda savus aktīvus.
70
Tādējādi jāuzskata, ka atbildes raksta uz repliku pielikumi, kas domāti, lai atspēkotu prasītājas replikas rakstā sniegtos argumentus vai pierādījumu elementus, veido pierādījumu atspēkojumus Reglamenta 92. panta 7. punkta izpratnē.
71
Attiecīgi atbildes raksta uz repliku pielikumi ir pieņemami.
72
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka Vispārējā tiesa nevar ņemt vērā iebildumu rakstam un atbildes rakstam uz repliku pievienotos pierādījumus tādēļ, ka tie nav iekļauti pirmajos pierādījumu materiālos.
73
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesību akta tiesiskums ir jāvērtē, ņemot vērā tiesiskos un faktiskos apstākļus, kas pastāvēja datumā, kurā šis tiesību akts tika pieņemts (spriedumi, 2015. gada 3. septembris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Komisija, C‑398/13 P, EU:C:2015:535, 22. punkts, un 2023. gada 8. marts, Prigozhina/Padome, T‑212/22, nav publicēts, EU:T:2023:104, 80. punkts).
74
Jāatgādina arī, ka Vispārējai tiesai piekrītošā tiesiskuma kontrole pēc būtības it īpaši attiecībā uz strīdiem par ierobežojošiem pasākumiem ir jāveic, ņemot vērā ne vien apstrīdēto tiesību aktu motīvu izklāstā ietvertos elementus, bet arī tos, kurus Padome šo aktu apstrīdēšanas gadījumā sniedz, lai pierādītu šajos izklāstos apgalvoto faktu pamatotību (spriedums, 2021. gada 22. aprīlis, Padome/PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 64. punkts).
75
Ir taisnība – kā norāda prasītāja –, ka lietā, kas ir 2022. gada 1. jūnija sprieduma Prigozhin/Padome (T‑723/20, nav publicēts, EU:T:2022:317) pamatā, Vispārējā tiesa nosprieda, ka Padomes rīcībā apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas brīdī jābūt elementiem, lai pierādītu motīvu izklāstā apgalvoto faktu pamatotību (minētā sprieduma 52. punkts). Tomēr Vispārējā tiesa šādi nebija paredzējusi izslēgt jebkādu iespēju, veicot apstrīdēto tiesību aktu tiesiskuma kontroli, ņemt vērā papildu pierādījumus, kuri nebija pierādījumu materiālos un kuri tika iesniegti, lai iekļaušanas motīvos apstiprinātu apgalvoto faktu pamatotību, tāpēc ka, pirmkārt, šie pierādījumi apstiprina Padomes rīcībā esošos elementus un, otrkārt, minētie pierādījumi ir saistīti ar faktiem, kas ir agrāki par attiecīgo tiesību aktu pieņemšanas brīdi.
76
Izskatāmajā lietā, runājot par iebildumu raksta pielikumiem B.1 līdz B.6, proti, biogrāfiska rakstura elementiem, kas saistīti ar dažiem MOEX valdes locekļiem, jānorāda, ka vairāki elementi ir saistīti ar personām, kuras sākotnējo tiesību aktu pieņemšanas brīdī nebija darbojošies valdes locekļi. Līdz ar to iebildumu raksta pielikumos B.1 līdz B.6 sniegtie pierādījumi nevar tikt ņemti vērā, lai pārbaudītu sākotnējo tiesību aktu tiesiskumu.
77
Attiecībā uz atbildes raksta uz repliku pielikumiem, kā izriet no šī sprieduma 67.–69. punkta, Padome tos ir iesniegusi nevis tādēļ, lai argumentētu iekļaušanas motīvos apgalvoto faktu pamatotību, bet lai atbildētu uz prasītājas replikas rakstā izvirzītajiem argumentiem. Tā kā šie nav pierādījumi, kas iesniegti, lai argumentētu iekļaušanas motīvos apgalvoto faktu pamatotību, nav piemērojami šī sprieduma 73.–75. punktā izklāstītie principi. Tādējādi izskatāmajā lietā, lai pārbaudītu prasītājas apgalvojumu pamatotību, Vispārējā tiesa var ņemt vērā pierādījumus, kas iesniegti atbildes raksta uz repliku stadijā.
d) Par otrā pamata pirmo daļu, ar kuru apgalvots, ka prasītāja neļauj valdībai mobilizēt tās resursus
78
Prasītāja norāda, ka apgalvojums, saskaņā ar kuru tā esot vienīgais vērtspapīru depozitārijs Krievijā, kuram ir pieeja starptautiskajai finanšu sistēmai, ir kļūdains, jo citiem depozitārijiem Krievijā ir vērtspapīru konti starptautiskos CVD.
79
Prasītāja uzsver, ka, būdama CVD Krievijas tiesību izpratnē, tā veido daļu no starptautiskas darījumu ar vērtspapīriem ķēdes un piedalās dažādu vērtspapīru izmantošanā, glabāšanā, norēķinu un maksājumu veikšanā saistībā ar tiem. Tā apgalvo, ka lielākā daļa no tās darījumiem CVD statusā ir paredzēti tirgus dalībniekiem – privātpersonām, nevis Krievijas valdībai. Attiecībā uz Krievijas Finanšu ministrijas emitētajiem vērtspapīriem tā norāda, ka ir tikai viena no daudzām finanšu iestādēm, kas piedalās vērtspapīru emisijā. Turklāt prasītāja precizē, ka, būdama CVD, tā darbojas vienīgi klientu vārdā un uzdevumā un ka tā neizvieto pašas aktīvus savos kontos, kuri atvērti ārzemju CVD un kurus tā tur vienīgi kā fiduciārs savu klientu vārdā. Prasītāja arī apgalvo, ka CVD statusā tās attiecības ar vienībām, kas saistītas ar Krievijas valdību, ir pilnībā uz konkurenci balstītas komercattiecības, kuras neatšķiras no tās attiecībām ar citiem publiskā un privātā sektora klientiem. Tādēļ tā apstrīd, ka tās attiecības ar vienībām, kas saistītas ar Krievijas valdību, tiek uzskatītas par materiālu vai finanšu atbalstu minētajai valdībai. Turklāt prasītāja savos apsvērumos par Komisija iestāšanās rakstu norāda, ka Krievijas Finanšu ministrija var emitēt vērtspapīrus, neizmantojot tās pakalpojumus.
80
Vēl arī prasītāja apstrīd tās izmantotās maksājumu sistēmas nozīmīgumu un katrā ziņā uzskata, ka Padome nav pierādījusi, ka sistēmiska un valsts nozīmes maksājumu sistēmas izmantošana nozīmē ļaut Krievijas valdībai īstenot savas darbības un politiku un mobilizēt savus resursus. Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka maksājumu sistēmas pārvaldnieces statusā tās attiecības ar vienībām, kas saistītas ar Krievijas valdību, tiek īstenotas pilnīgas konkurences apstākļos tādējādi, ka pakalpojumu sniegšana šajā statusā nenozīmē materiālu vai finanšu atbalstu minētajai valdībai. Tāpat prasītāja norāda, ka mērķis, kas vērsts uz Krievijas ekonomikas darbības apdraudēšanu, nav ticis sasniegts, jo eksistē daudzas citas nozīmīgas maksājumu sistēmas, kuras spēj pildīt tās pašas funkcijas.
81
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šo argumentāciju.
82
Pirmām kārtām, jāpārbauda, vai Padome ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka prasītāja ir nozīmīga sistēmiska finanšu iestāde, kurai ir būtiska loma Krievijas finanšu sistēmas darbībā.
83
Šajā ziņā saskaņā ar materiālu Nr. 1, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, prasītāja tiek uzskatīta par “būtisku Krievijas finanšu infrastruktūras sastāvdaļu”. No materiāla Nr. 2, kas ietilpst šajos pašos pierādījumu materiālos, izriet, ka Krievijas Federācijas Centrālā banka uzskata, ka prasītāja ir “sistēmiskas nozīmes finanšu tirgus infrastruktūra: sistēmiskas nozīmes centrālais vērtspapīru depozitārijs, norēķinu depozitārijs, komerciāls orientieris un finanšu transakciju reģistrs”. Turklāt materiālā Nr. 2, kas ietilpst otrajā pierādījumu materiālā, tā ir precizējusi, ka prasītājas izmantotajai maksājumu sistēmai ir sistēmiska un valsts līmeņa nozīme. Šie pierādījumu elementi norāda arī uz prasītājas saikni ar starptautisko finanšu sistēmu, ņemot vērā, ka tā tiek uzskatīta par vērtspapīru kontu turētāju citos CVD un starptautiskos CVD astoņās valstīs, ka tās turējumā ir konti starptautiskos banku depozitārijos, kā arī korespondējošie konti lielās ārvalstu un Krievijas bankās. Tāpat arī saskaņā ar materiālu Nr. 2, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, 2020. gadā to aktīvu, kuru pamatā esošos vērtspapīrus glabāja prasītāja, vērtība sasniedza 63,6 biljonus rubļu (jeb aptuveni 636 miljardus EUR).
84
Jānorāda, ka materiāls Nr. 7, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, norāda arī uz prasītājas saikni ar starptautisko finanšu sistēmu un materiāls Nr. 8, kas ietilpst šajos pierādījumu materiālos, apstiprina to aktīvu, kuru pamatā esošos vērtspapīrus glabā prasītāja, nozīmīgumu; šie aktīvi 2020. gada otrajā ceturksnī sasniedza 69,5 biljonus (jeb 695 miljardus EUR).
85
Tādējādi jākonstatē, ka Padomes rīcībā, kad tā pieņēma sākotnējos tiesību aktus, bija pietiekama faktiskā bāze, lai uzskatītu, ka prasītāja ir Krievijas finanšu sistēmai nozīmīga finanšu iestāde, kura saistīta ar starptautisko finanšu sistēmu.
86
Turklāt materiāls Nr. 3, kas ietilpst otrajos pierādījumu materiālos, 2023. gada marta un 2023. gada septembra tiesību aktu par saglabāšanu sarakstā pieņemšanas laikā pierāda prasītājas nozīmi Krievijas finanšu sistēmai, ņemot vērā, ka prasītāja tiek aprakstīta kā tāda, kurai kā CVD ir “kritiska nozīme” un kurai ir “izņēmuma loma Krievijas finanšu pakalpojumu tirgū, lai nodrošinātu pareizu tirgus infrastruktūras darbību”.
87
Prasītājas argumenti nevar atspēkot šo secinājumu.
88
Pirmkārt, prasītāja apstrīd CVD nozīmi finanšu sistēmā un to saiknes ar valdību. Taču no precizējumiem, kurus Padome sniegusi savos procesuālajos rakstos un Komisija sniegusi tiesas sēdē, izriet, ka CVD tiek uzskatīti par sistēmiskas nozīmes vienībām, kas ir būtiskas it īpaši tādēļ, lai efektīvi īstenotu monetāro politiku, publiskā parāda pārvaldīšanas programmas uzticamību, garantiju pārvaldīšanu, kā arī vērtspapīru tirgus drošību un efektivitāti. Prasītājas apgalvojumi ir pretrunā ne vien Starptautiskā Valūtas fonda darba dokumentiem (atbildes raksta uz repliku pielikums D.1), bet arī informācijai, kuras avots ir Bundesbank (Vācijas Federālā banka) (atbildes raksta uz repliku pielikums D.3) vai Banka Slovenije (Slovēnijas Centrālā banka) (atbildes raksta uz repliku pielikums D.4). Jākonstatē, ka prasītāja nav sniegusi nevienu elementu, kas var atspēkot šīs informācijas ticamību.
89
Otrkārt, attiecībā uz argumentāciju, kas vērsta uz to, lai apstrīdētu prasītājas izmantotās maksājumu sistēmas nozīmīgumu, jānorāda, ka prasītāja nav sniegusi nevienu pierādījumu elementu, kas ļauj pamatot tās apgalvojumu, ka būtībā tās maksājumu sistēmas sistēmiskā nozīme esot tikusi atzīta vienīgi tādēļ, ka tā apstrādā maksājumu darījumus, kas veikti organizētās tirdzniecības ietvaros. Proti, kā pamatoti norāda Komisija, prasītājas iesniegtā 2011. gada 27. jūnija Krievijas federālā likuma Nr. 161-FZ par valsts maksājumu sistēmu 22. panta 1. punktā ir izklāstīti kritēriji, lai maksājumu sistēmu atzītu par sistēmiski nozīmīgu, bet tajā nav norādīts, ka prasītāja par tādu ir atzīta, balstoties uz kritēriju par organizētās tirdzniecības ietvaros veikto maksājuma darījumu apstrādi. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tās maksājumu sistēma netika uzskatīta par valstiski nozīmīgu tikai tādēļ vien, ka tās izmantotās informatīvās infrastruktūras atrodas Krievijā. Protams, saskaņā ar minētā likuma 22. panta 13. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar Krievijas Federācijas Centrālās bankas 2014. gada 25. jūlija paziņojumu par prasībām attiecībā uz informatīvajām tehnoloģijām, ko izmanto maksājumu pakalpojumu operatori, lai atzītu par valstiski nozīmīgu maksājumu sistēmu, kuru lietas materiālos iesniegusi prasītāja, viens no kritērijiem, lai atzītu par valstiski nozīmīgu iestādi, ir prasība, ka informatīvās infrastruktūras atrodas Krievijā. Tomēr šī tiesību norma prasa izpildīt arī citu kritēriju, proti, pierādīt, ka Krievijas Federācija, Krievijas Federācijas Centrālā banka vai Krievijas Federācijas pilsoņi tieši vai netieši kontrolē maksājumu sistēmas operatoru un maksājumu infrastruktūras pakalpojumu operatorus. Katrā ziņā jākonstatē, ka ne 2011. gada 27. jūnija Krievijas federālais likums Nr. 161-FZ par valsts maksājumu sistēmu, ne iepriekš minētais Krievijas Federācijas Centrālās bankas paziņojums nevar likt apšaubīt prasītājas izmantotās maksājumu sistēmas nozīmīgumu vai to, ka runa ir par sistēmiskas nozīmes finanšu iestādi Krievijā. Turklāt jānorāda, ka no replikas raksta pielikuma C.6 izriet, ka prasītājas maksājumu sistēmu citstarp izmanto Krievijas Federācijas Centrālā banka, kad tā refinansē kredītiestādes vai “open market” (atvērtā tirgus) darījumus, kas ļauj piegādāt vai pārvaldīt līdzekļus tirgū. Līdz ar to prasītāja nevar apgalvot, ka tās izmantotā maksājumu sistēma nav nozīmīga, ņemot vērā, ka tā citstarp tiek izmantota Krievijas monetārās politikas īstenošanai.
90
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru mērķis apdraudēt Krievijas ekonomikas funkcionēšanu neesot ticis sasniegts tostarp tādēļ, ka pastāv 54 citas maksājumu sistēmas, kuras spēj pildīt tās pašas funkcijas kā prasītājas izmantotā maksājumu sistēma, jānorāda, ka prasītāja nesniedz nevienu pierādījumu par šo citu maksājumu sistēmu pastāvēšanu, ne arī kādu elementu, kas ļautu uzskatīt, ka runa ir par sistēmiski nozīmīgām maksājumu sistēmām. Turklāt apgalvotais fakts, ka ierobežojošie pasākumi neesot sasnieguši savu mērķi, nav tāds, kas var likt apšaubīt konstatējumu, saskaņā ar kuru prasītāja izmanto sistēmiski nozīmīgu maksājumu sistēmu. Proti, šādam faktam nav saiknes ar minētās maksājumu sistēmas sistēmisko nozīmīgumu.
91
Treškārt, prasītāja neapstrīd to, ka tai ir saiknes ar starptautisko finanšu sistēmu, bet apgalvo, ka pārējiem Krievijas vērtspapīru depozitārijiem arī esot piekļuve starptautiskajai finanšu sistēmai. Konkrētāk – tā norāda, ka divas citas finanšu iestādes tieši tur vērtspapīru kontus Euroclear. Tādēļ tā apgalvo, ka Padome ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, iekļaušanas sarakstā motīvos konstatējot, ka tā ir vienīgais Krievijas depozitārijs, kuram ir piekļuve starptautiskajai finanšu sistēmai. Šajā ziņā jānorāda, ka prasītājas iekļaušana strīdīgajos sarakstos ir pamatota ar tās lomu Krievijas finanšu sistēmas funkcionēšanā, it īpaši kā centrālajam vērtspapīru depozitārijam, un tās saikni ar starptautisko finanšu sistēmu. Līdz ar to, pat pieņemot, ka Padome ir pieļāvusi kļūdu, konstatējot, ka prasītāja ir vienīgais vērtspapīru depozitārijs Krievijā, kuram ir saikne ar starptautisko finanšu sistēmu, šāda kļūda vien nevar ietekmēt apstrīdēto tiesību aktu tiesiskumu. Proti, apstāklis, ka varētu būt citi vērtspapīru depozitāriji, kuriem ir piekļuve starptautiskajai finanšu sistēmai, neatspēko konstatējumu, saskaņā ar ko prasītāja ir vienīgais centrālais depozitārijs Krievijā un tai ir būtiska loma Krievijas finanšu sistēmas funkcionēšanā.
92
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka Padome ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, konstatējot, ka tā ir nozīmīga sistēmiska finanšu iestāde, kurai ir būtiska loma Krievijas finanšu sistēmas darbībā.
93
Otrām kārtām, jāpārbauda, vai, ņemot vērā prasītājas būtisko lomu Krievijas finanšu sistēmā, Padome ir kļūdījusies, konstatējot, ka tā tieši vai netieši ļauj Krievijas Federācijas valdībai īstenot savas darbības un politiku un mobilizēt savus resursus.
94
Pirmkārt, no materiāla Nr. 2, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, izriet, ka 2020. gadā Krievijas Finanšu ministrijas emitētās obligācijas veidoja 22 % no visiem prasītājas glabātajiem aktīviem, kas tādējādi bija aptuveni 12,72 biljoni rubļu (jeb aptuveni 127,2 miljardi EUR). Saskaņā ar materiālu Nr. 8, kas ietilpst tajos pašos pierādījumu materiālos, 2021. gada otrajā ceturksnī prasītājas glabāto federālo obligāciju pārdošanas vērtība bija pieaugusi, sasniedzot 15,2 biljonus rubļu (jeb aptuveni 152 miljardus EUR). Turklāt prasītāja nodrošina federālo obligāciju pārvaldību, ņemot vērā, kā izriet no materiāla Nr. 11, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, ka tā saņem pārskaitījumus no Krievijas Finanšu ministrijas, lai nodrošinātu procentu samaksu federālo obligāciju kreditoriem.
95
Tādējādi attiecībā uz sākotnējiem tiesību aktiem, ņemot vērā pirmos pierādījumu materiālus, Padomes rīcībā bija pietiekama faktiskā bāze, lai konstatētu, ka prasītāja, kas kā CVD sniedz pakalpojumus Krievijas valdībai, emitējot, glabājot un pārvaldot federālās obligācijas, palīdzēja tai īstenot tās darbības un politiku un mobilizēt resursus.
96
Šis secinājums ir apstiprināts, pieņemot 2023. gada marta un 2023. gada septembra tiesību aktus par saglabāšanu sarakstā. Tā, no materiāla Nr. 2, kas ietilpst otrajos pierādījumu materiālos, izriet, ka 2021. gada beigās prasītājas glabāto federālo obligāciju pārdošanas vērtība bija sasniegusi 15,5 biljonus rubļu (jeb aptuveni 155 miljardus EUR). Turklāt otrajos pierādījumu materiālos ietilpst materiāli, kas norāda uz vairākiem miljardiem rubļu, kurus prasītājai pārskaitījusi Krievijas Finanšu ministrija, lai samaksātu procentlikmes par noteiktām obligācijām, it īpaši par Eurobonds “Russia-2042” (euroobligācijas “Krievija-2042”) (materiāls Nr. 5), kā arī par euroobligācijām ar dzēšanas termiņu 2023. un 2043. gadā (materiāls Nr. 8), 2035. gadā (materiāls Nr. 9), 2027. un 2032. gadā (materiāls Nr. 10).
97
Šis secinājums ar prasītājas argumentiem nevar tikt atspēkots.
98
Vispirms – pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, fakts, ka tā neiegādājas Krievijas Finanšu ministrijas emitētās obligācijas savā vārdā, bet rīkojas vienīgi tās klientu vārdā un labā, neatspēko konstatējumu, saskaņā ar kuru prasītāja kā CVD, piedāvājot finanšu pakalpojumus Krievijas Federācijas valdībai, kad tā emitē savas obligācijas, sekmē, kā arī, kā pamatoti norāda Padome un Komisija, atbalsta publiskā parāda pārvaldības programmas uzticamību. Tādējādi, būdama finanšu starpnieks federālo obligāciju glabāšanā un pārvaldīšanā, prasītāja ļauj Krievijas valdībai mobilizēt finanšu resursus. Šajā ziņā jāatgādina, ka saskaņā ar materiālu Nr. 2, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos un materiālu Nr. 2, kas ietilpst otrajos pierādījumu materiālos, prasītāja glabā un pārvalda kvantitatīvi nozīmīgu federālo obligāciju daudzumu un nodrošina kreditoriem to integritāti un procentlikmju izmaksu Krievijas valdības vārdā.
99
Turpinot – lai gan ir tiesa, ka Krievijas Finanšu ministrijas obligāciju emisijas ietvaros prasītāja piedalās iepriekš minētajās emisijās līdzās citām finanšu iestādēm un starptautiskajiem advokātu birojiem, tomēr jāņem vērā prasītājas sniegto pakalpojumu izšķirošā lomā Krievijas Federācijas publiskā parāda pārvaldīšanā. Tā, federālo obligāciju apkalpošana un glabāšana, kā arī prasītājas iesaiste procentlikmju izmaksāšanā kreditoriem sekmē, kā norādīts šī sprieduma 98. punktā, publiskā parāda pārvaldīšanas programmas uzticamību, kas prasītāju nošķir no citām federālo obligāciju emisijās iesaistītajām finanšu iestādēm. Šajā ziņā attiecībā uz argumentu par to, ka Krievijas Finanšu ministrija varot emitēt obligācijas, izmantojot citu Krievijas vērtspapīru depozitāriju vai ārvalstu vērtspapīru depozitāriju pakalpojumus, jākonstatē, ka tas nav pamatots ne ar vienu pierādījumu. Jebkurā gadījumā šim argumentam nevar piekrist. Pat pieņemot, ka Krievijas valdība var izmantot citus operatorus, šis fakts vien nevar atspēkot nozīmīgumu, ko prasītāja ieguvusi federālo obligāciju emisijā un pārvaldīšanā, ņemot vērā, ka 2021. gada beigās tā savos reģistros glabāja federālās obligācijas par summu, kas pārsniedz vairākus biljonus rubļu, proti, 15,5 biljonus rubļu (jeb aptuveni 155 miljardus EUR). Turklāt no materiāla Nr. 2, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, izriet, ka 2020. gadā Krievijas valdība izmantoja prasītājas pakalpojumus, lai emitētu federālās obligācijas par 4,7 biljoniem rubļu (jeb aptuveni 47 miljardiem EUR). Saskaņā ar materiālu Nr. 2, kas ietilpst otrajos pierādījumu materiālos, laikposmā starp 2020. un 2021. gadu kopējā federālo obligāciju, ko glabāja prasītāja, summa palielinājās par 13,3 %. Tādējādi šādi elementi var apliecināt pakalpojumu, ko prasītāja sniegusi Krievijas valdībai tās publiskā parāda vērtspapīru emisiju programmas ietvaros, nozīmīgumu. Turklāt apstāklis, saskaņā ar kuru prasītāja kā CVD sniedza pakalpojumus arī privātuzņēmumiem, nevar atspēkot faktu, ka pakalpojumi, kas minētajai valdībai sniegti publiskā parāda pārvaldīšanā, ļāva šai valdībai mobilizēt tās resursus.
100
Visbeidzot – attiecībā uz argumentāciju, saskaņā ar kuru prasītājas attiecības ar vienībām, kas saistītas ar Krievijas valdību, ir pilnībā uz konkurenci balstītas komercattiecības, kuras salīdzināmas ar tās attiecībām ar klientiem, kas ir privātpersonas, jānorāda, ka šis fakts vien nevar atspēkot nozīmīgumu, kāds piemīt prasītājas piedāvātajiem pakalpojumiem federālo obligāciju emisijā, glabāšanā un pārvaldīšanā, un šim faktam nav saistības ar minēto pakalpojumu nozīmīgumu. Turklāt saskaņā ar materiālu nr. 11, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, 2022. gada martā prasītāja informēja ieguldītājus, ka atbilstoši Krievijas Federācijas Centrālās bankas rīkojumam federālo obligāciju turētājiem ārvalstniekiem vairs nav atļauts saņemt procentlikmju maksājumus par minētajām obligācijām. Tādēļ fakts, ka sākotnējo tiesību aktu pieņemšanas laikā prasītājai bija jārīkojas atbilstoši Centrālās bankas rīkojumam, ļāva Padomei pamatoti uzskatīt, ka prasītāja vairs nedarbojas parastos komerciālās izmantošanas apstākļos. Jānorāda, ka prasītāja neapstrīd šo faktu, ņemot vērā, ka apsvērumos par Komisijas iestāšanās rakstu tā apstiprināja, ka 2022. gada 28. februārī Krievijas Federācijas Centrālā banka izdeva vērtspapīru depozitārijiem saistošu rīkojumu, lūdzot tiem pagaidu kārtībā apturēt darījumus, ar kuriem tiek debitēti Krievijas vērtspapīru emitentu konti par labu vērtspapīru turētāju kontiem, kas kvalificēti kā ārvalstnieki vai ārvalstu kontu īpašnieki. No tā izriet, ka no brīža, kad prasītāja īstenoja Krievijas Federācijas Centrālās bankas 2022. gada 28. februāra rīkojumu, tā vairs nevar pamatoti apgalvot, ka tās attiecības ar vienībām, kas saistītas ar Krievijas valdību, ir pilnībā uz konkurenci balstītas komercattiecības, kuras salīdzināmas ar tās attiecībām ar tās klientiem, kas ir privātpersonas.
101
Otrkārt, jānorāda, ka saskaņā ar materiālu Nr. 8, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, 2021. gadā Krievijas federālā Valsts kase izmantoja prasītājas garantiju pārvaldības sistēmu, lai izvietotu līdzekļus pirkšanas ar atpārdošanu darījumos par summu, kas sasniedza 40,8 biljonus rubļu (jeb aptuveni 408 miljardus EUR). Šo faktu apstiprina materiāls Nr. 2, kas ietilpst otrajos pierādījumu materiālos, laikā, kad tika pieņemts 2023. gada tiesību akts par saglabāšanu sarakstā. Atbildot uz procesa organizatorisko pasākumu, prasītāja apstiprināja, ka Krievijas federālā Valsts kase izmantoja tās garantiju pārvaldības sistēmu. Savā atbildē prasītāja izdarīja atrunu, ar kuru tā uzsvēra, ka Padomes iesniegtie materiāli neesot ticami. Taču pietiek norādīt, ka materiāls Nr. 2, kas ietilpst otrajos pierādījumu materiālos, ir MOEX ziņojums, proti, tā ir sabiedrība, kurai pieder 99 % no prasītājas kapitāldaļām, tādējādi prasītāja nevar apgalvot, ka tajā ietvertā informācija nav ticama. Turklāt attiecībā uz norādi, saskaņā ar kuru Krievijas federālā Valsts kase izmantojot prasītājas pārvaldības sistēmu pilnībā uz konkurenci balstītos apstākļos, kas salīdzināmi ar tiem, kurus piemēro klientiem, kas ir privātpersonas, to pašu iemeslu dēļ, kuri izklāstīti šī sprieduma 100. punktā, prasītāja nevar pamatoties uz tādu faktu, lai apstrīdētu to pakalpojumu nozīmīgumu, kurus tā sniedz Krievijas Federācijas valdībai. Tādējādi, ievērojot to līdzekļu apjomu, kurus Krievijas federālā Valsts kase izvietoja, izmantojot prasītājas garantiju pārvaldības sistēmu, Padome, nepieļaujot kļūdu vērtējumā, varēja uzskatīt, ka prasītāja ļauj Krievijas valdībai mobilizēt resursus.
102
Treškārt, no materiāla Nr. 8, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, un materiāla Nr. 2, kurš ietilpst otrajos pierādījumu materiālos, izriet arī, ka Krievijas Federācijas Centrālā banka izmantoja prasītājas garantiju pārvaldības sistēmu darījumiem, kas 2021. gadā sasniedza 2,3 biljonu rubļu (jeb aptuveni 23 miljardus EUR) apjomu. Turklāt materiālā Nr. 8, kas ietilpst pirmajos pierādījumu materiālos, Krievijas Federācijas Centrālās bankas pirkšanas ar atpārdošanu darījumi, kuros bija iesaistīti prasītājas sniegtie finanšu pakalpojumi, ir aprakstīti kā darījumi, kas vērsti uz valsts ekonomikas atbalstu.
103
Turklāt, kā izriet no šī sprieduma 89. punkta, Krievijas Federācijas Centrālā banka prasītājas maksājumu sistēmu izmanto arī, lai īstenotu monetārās politikas darījumus.
104
Tomēr jākonstatē, līdzīgi kā Komisija norādījusi atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu, ka līdzekļu pārvaldība ir būtiska monetārās politikas sastāvdaļa, kam ir ietekme uz Krievijas ekonomikas sniegumu un tātad netieši uz Krievijas Federācijas ieņēmumiem. No tā izriet, ka prasītājas Krievijas Federācijas Centrālajai bankai sniegtie pakalpojumi pamatoti varēja tikt uzskatīti par tādiem, kas netieši ļauj Krievijas valdībai mobilizēt resursus.
105
Ceturtkārt, kā pamatoti norāda Padome, ņemot vērā prasītājas nozīmīgo lomu Krievijas finanšu sistēmā, kas pastiprina finanšu tirgu efektivitāti, tā sekmē investīciju piesaisti Krievijā, tādējādi veicinot ekonomikas izaugsmi, un līdz ar to tā sekmē to, lai netieši ļautu Krievijas valdībai mobilizēt resursus.
106
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, jānorāda, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, konstatējot, ka prasītāja ļauj Krievijas valdībai īstenot tās darbības un politiku un mobilizēt tās resursus. Ņemot vērā prasītājas sniegto finanšu pakalpojumu nozīmīgumu gan minētajai valdībai, gan Krievijas Federācijas Centrālajai bankai un tās vispārīgāko ieguldījumu Krievijas finanšu sistēmas pareizā darbībā, jākonstatē, ka Padome pamatoti varēja uzskatīt, ka prasītāja sniedz būtisku materiālu vai finanšu atbalstu – no kvantitatīva un kvalitatīva skatpunkta – Krievijas Federācijas valdībai, ļaujot tai mobilizēt finanšu resursus ar mērķi īstenot Ukrainu destabilizējošas darbības.
107
Attiecīgi otrā prasības pamata pirmā daļa jānoraida.
e) Par otrā pamata otrā daļu, ar kuru tiek apgalvots, ka prasītāja neesot Krievijas valdības kontrolē
108
Prasītāja apstrīd konstatējumu, saskaņā ar kuru to kontrolē Krievijas valdība. Tā apgalvo, ka MOEX un pati prasītāja ir juridiski nošķirtas vienības un ka Padome nav pierādījusi, ka to kontrolē MOEX. Turklāt prasītāja norāda, ka minētā valdība nespēj ne juridiski, ne faktiski īstenot kontroli pār MOEX.
109
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šo argumentāciju.
110
Jānorāda, ka grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzētais valdības materiālā vai finanšu atbalsta kritērijs neprasa pierādīt minētās valdības kontroli pār personu, vienību vai struktūru, kas tai sniedz atbalstu.
111
Tādējādi, tā kā no pirmās daļas izvērtējuma izriet, ka Padomes rīcībā bija pietiekama faktiskā bāze un tā nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, konstatējot, ka prasītāja sniedz būtisku materiālu vai finanšu atbalstu Krievijas Federācijas valdībai, konstatējums, saskaņā ar kuru prasītāju ir kontrolējusi šī valdība, veido papildu konteksta elementu, kam nevar būt izšķirošā nozīme, lai pamatotu tās iekļaušanu strīdīgajos sarakstos.
112
No tā izriet, ka prasītājas argumenti, kas vērsti uz to, lai apstrīdētu šāda konstatējuma pamatotību, jānoraida kā neiedarbīgi.
113
Attiecīgi otrā prasības pamata otrā daļa jānoraida.
f) Par otrā pamata trešo daļu – pietiekamas saiknes starp prasītāju un Krievijas valdību neesamību
114
Prasītāja būtībā norāda, ka apstrīdētie tiesību akti nepierāda, kādā veidā attiecībā uz to vērstie ierobežojošie pasākumi ir pieņemti pret Krievijas Federāciju.
115
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šo argumentāciju.
116
Šajā ziņā jānorāda, ka prasītāja tika iekļauta strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta f) apakšpunktā paredzēto valdības materiālā vai finanšu atbalsta kritēriju. No šī prasības pamata pirmās daļas izvērtējuma izriet, ka Padomes rīcībā bija pietiekams konkrētu, precīzu un saskaņotu norāžu kopums, lai pamatotu prasītājas iekļaušanu minētajos sarakstos, balstoties uz šo kritēriju. No tā izriet, ka Padome ir konstatējusi pietiekamu saikni starp prasītāju un Krievijas Federāciju, un nav nepieciešams pierādīt, ka pastāv papildu saikne, kas pārsniedz materiālo vai finanšu atbalstu, kādu paredz iekļaušanas kritērijs, kas pieņemts attiecībā uz prasītāju.
117
Tādēļ otrā pamata trešā daļa jānoraida.
118
Attiecīgi ir pilnībā jānoraida otrais pamats un, ņemot vērā šī sprieduma 46. un 47. punktā izklāstītos apsvērumus, pilnībā jānoraida ceturtais pamats.
3. Par trešo pamatu – nesamērīgu pamattiesību pārkāpumu
119
Prasītāja norāda, ka apstrīdētie tiesību akti pārkāpj tās darījumdarbības brīvību un tiesības uz īpašumu, kas garantētas ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pantu. Tā uzskata, ka apstrīdētie tiesību akti liedz tai brīvi īstenot ekonomisko darbību un izpildīt pienākumus attiecībā pret klientiem un ka tas aizskar tās uzņēmējdarbības veikšanas brīvību un tās tiesības uz īpašumu.
120
Turklāt prasītāja uzskata, ka apstrīdētie akti neņem vērā tās Hartas 16. un 17. pantā garantēto tiesību galveno būtību. Tā arī uzskata, ka attiecīgie pasākumi nav nedz piemēroti, nedz nepieciešami, lai sasniegtu Padomes īstenojamos mērķus. Tāpat prasītāja apgalvo, ka Padome nav pierādījusi, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi bija vismazāk ierobežojošie līdzekļi īstenojamā mērķa sasniegšanai vai ka nebija iespējams pieņemt mazāk ierobežojošus pasākumus.
121
Vēl arī prasītāja uzskata, ka nav pietiekamas saiknes starp attiecīgajiem ierobežojošajiem pasākumiem un īstenojamajiem mērķiem un nevar tikt atzīts, ka attiecībā uz sabiedrībām, kuras nekontrolē valsts, var tikt pieņemti šādi pasākumi tikai tā iemesla dēļ, ka tās savu darbību veic nozīmīgā ekonomikas nozarē.
122
Prasītāja atsaucas arī uz to, ka attiecībā uz to pieņemtie pasākumi aizskar tās klientu pamattiesības un ka tie nevar izmantot savus vērtspapīrus, kurus prasītāja uz fiduciāra pamata tur savos kontos, kas iesaldēti Savienībā reģistrētos vērtspapīru depozitārijos.
123
Padome, kuru atbalsta Komisija, apstrīd šo argumentāciju.
124
Jāatgādina, ka darījumdarbības brīvība un tiesības uz īpašumu ir nostiprinātas attiecīgi Hartas 16. un 17. pantā.
125
Tāpat jāatgādina, ka prasītājas norādītās pamattiesības nerada absolūtas priekšrocības un to īstenošanā var tikt noteikti ierobežojumi, kas attaisnoti ar Savienības izvirzītiem vispārējo interešu mērķiem, ar nosacījumu, ka šādi ierobežojumi faktiski atbilst minētajiem vispārējo interešu mērķiem un saistībā ar izvirzīto mērķi nav uzskatāmi par pārmērīgu un nepieņemamu iejaukšanos, kas aizskar šādi garantēto pamattiesību pašu būtību (spriedumi, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 148. punkts, un 2020. gada 25. jūnijs, VTB Bank/Padome, C‑729/18 P, nav publicēts, EU:C:2020:499, 80. punkts).
126
Lai attiecīgo pamattiesību aizskārums būtu saderīgs ar Savienības tiesībām, tam jābūt noteiktam tiesību aktos, ar to jāņem vērā minēto brīvību galvenā būtība, tam jāatbilst Savienības atzītam vispārējo interešu mērķim un tas nedrīkst būt nesamērīgs (skat. spriedumu, 2022. gada 27. jūlijs, RT France/Padome, T‑125/22, EU:T:2022:483, 222. punkts un tajā minētā judikatūra).
127
Šo apsvērumu gaismā jānosaka, vai apstrīdētie tiesību akti nesamērīgi aizskar darījumdarbības brīvību un tiesības uz īpašumu.
128
Pirmām kārtām, jāizvērtē argumentācija, ar kuru prasītāja apgalvo, ka attiecībā uz to pieņemtie ierobežojošie pasākumi esot izraisījuši tās klientiem piederošo līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanu aptuveni 1,479 miljardu EUR apjomā, tādējādi minētie pasākumi pārkāpjot šo klientu tiesības uz īpašumu.
129
Šajā ziņā jānorāda, ka prasītāja atcelšanas prasības pamatojumā nevar atsaukties uz tiesībām uz īpašumu, kuru tai nav (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 22. jūnijs, Anglo Austrian AAB un Belegging-Maatschappij Far-East/ECB, T‑797/19, pārsūdzēts apelācijā, EU:T:2022:389, 285. punkts). Proti, saskaņā ar judikatūru uz subjektīvo tiesību pārkāpumu principā var atsaukties tikai persona, kuras tiesības šķietami esot tikušas pārkāptas un nevis trešās personas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 19. septembris, Zhejiang Jndia Pipeline Industry/Komisija, T‑228/17, EU:T:2019:619, 36. punkts un tajā minētā judikatūra). Izskatāmajā lietā, kā to arī tiesas sēdē atzina prasītāja, tās klientiem ir pieejami tiesību aizsardzības līdzekļi valsts tiesās, kurās tie citstarp var atsaukties uz Hartas 17. pantā nostiprināto tiesību uz īpašumu aizskārumu.
130
Turklāt attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru atkāpe, kas paredzēta grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 15. punktā un grozītās Regulas Nr. 269/2014 6.b panta 5. punktā, nesot ļāvusi tās klientiem panākt savu līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšanas atbrīvošanu valsts iestāžu bezdarbības dēļ vai minēto iestāžu noteikto pārlieku ierobežojošo nosacījumu dēļ, jānorāda, ka ar šo argumentu prasītāja faktiski neapstrīd Padomes pieņemtās minētās atkāpes tiesiskumu, bet to pasākumu tiesiskumu, ko valsts iestādes pieņēmušas, īstenojot šo tiesību normu.
131
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējās tiesas kompetencē, izskatot atcelšanas prasību atbilstoši LESD 263. pantam, neietilpst kontrole pār tādu lēmumu tiesiskumu, ko pieņēmušas valsts iestādes vai spriedumiem, kurus taisījušas valsts tiesas (šajā ziņā skat. rīkojumus, 1983. gada 5. oktobris, Chatzidakis Nevas/Caisse des juristes à Athènes, 142/83, EU:C:1983:267, 4. punkts, un 2010. gada 24. augusts, Grúas Abril Asistencia/Komisija, T‑386/09, nav publicēts, EU:T:2010:331, 28. punkts). Proti, saskaņā ar iedibināto judikatūru vienīgi kompetentajām valsts tiesām ir jāveic kontrole pār valsts pasākumu, ar kuriem īsteno Savienības tiesību aktus, spēkā esamību (šajā ziņā skat. spriedumus, 1996. gada 11. jūlijs, Branco/Komisija, T‑271/94, EU:T:1996:103, 53. punkts, un 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome, T‑200/14, nav publicēts, EU:T:2016:216, 268. punkts).
132
Turklāt jāatgādina, ka, lemjot par lūgumu atbrīvot iesaldētos līdzekļus atbilstoši atkāpēm, ko paredz grozītais Lēmums 2014/145 un grozītā Regula Nr. 269/2014, kompetentā valsts iestāde piemēro Savienības tiesības. No tā izriet, ka tai, īstenojot savu rīcības brīvību, jāievēro Harta atbilstoši tās 51. panta 1. punktam (šajā ziņā skat. spriedumus, 2014. gada 12. jūnijs, Peftiev, C‑314/13, EU:C:2014:1645, 24. punkts, un 2016. gada 14. aprīlis, Ben Ali/Padome, T‑200/14, nav publicēts, EU:T:2016:216, 266. punkts).
133
No tā izriet, ka attiecībā uz prasītājas klientiem, kurus neskar nekāds ierobežojošs pasākums un kuru līdzekļi vai saimnieciskie resursi ir iesaldēti prasītājai piemēroto ierobežojošo pasākumu dēļ, valsts iestādēm, kad tās izvērtē pieteikumus par minēto līdzekļu vai minēto saimniecisko resursu atbrīvošanu, jāpārliecinās, ka ar iejaukšanos šo klientu tiesībās uz īpašumu tiek ņemti vērā Hartas 52. pantā paredzētie nosacījumi.
134
Otrām kārtām, jānorāda, ka prasītājas darījumdarbības brīvība tāpat kā tās tiesības uz īpašumu attiecībā uz līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem, kas tai pieder un izvietoti finanšu iestādēs, kuras darbojas Savienībā, ir ierobežotas ar tai piemērotajiem ierobežojošajiem pasākumiem. Tādēļ jāpārbauda, vai ir izpildīti šī sprieduma 126. punktā atgādinātie nosacījumi, lai attaisnotu iejaukšanos tās pamattiesībās.
135
Pirmām kārtām, jākonstatē, ka attiecīgie ierobežojošie pasākumi ir paredzēti tiesību aktos, jo tie ir izklāstīti aktos, kuri tostarp ir vispārpiemērojami un kuriem ir skaidrs juridiskais pamats Savienības tiesībās, proti attiecīgi LES 29. pants un LESD 215. pants.
136
Otrām kārtām, jāatgādina, ka pieņemto ierobežojošo pasākumu sekas ir prasītājai piederošo līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšana kā nodrošināšanas pasākums. Turklāt apstrīdētie tiesību akti ir piemērojami sešus mēnešus un tie tiek pastāvīgi pārskatīti, kā paredzēts Lēmuma 2014/145 6. pantā. Līdz ar to, tā kā minētajiem pasākumiem ir pagaidu un atgriezenisks raksturs, jāuzskata, ka tie neapdraud prasītājas darījumdarbības brīvības un tiesību uz īpašumu galveno būtību. Jākonstatē, ka prasītāja neizvērš pamatotu argumentāciju, kas varētu atspēkot šo secinājumu.
137
Trešām kārtām, attiecīgie ierobežojošie pasākumi atbilst Savienības atzītam vispārējo interešu mērķim, kas var attaisnot pat ievērojamas negatīvas sekas atsevišķiem tiesību subjektiem (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 150. punkts). Proti, to mērķis ir īstenot spiedienu uz Krievijas iestādēm, lai tās izbeigtu savas Ukrainu destabilizējošās darbības un politiku. Šajā ziņā 2022. gada februārī Padome vēlējās stratēģiski vājināt Krievijas ekonomiku, pirmkārt, aizliedzot it īpaši Krievijas Federācijas, tās valdības un Centrālās bankas finansēšanu, un, otrkārt, piemērojot šādus pasākumus it īpaši finanšu, aizsardzības un enerģētikas jomā. Turklāt no Lēmuma 2022/329 11. apsvēruma izriet, ka Padome uzskatīja, ka, ņemot vērā situācijas Ukrainā nopietnību, sarakstā iekļaušanas kritēriji ir jāgroza. Līdz ar to jākonstatē, ka Savienība cenšas samazināt Krievijas valsts ienākumus un īstenot spiedienu uz Krievijas valdību, lai mazinātu tās spēju finansēt darbības, kas grauj Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību, un izbeigt šīs darbības, lai saglabātu Eiropas un pasaules stabilitāti. Tas ir viens no mērķiem, kādi izvirzīti ar kopējo ārpolitiku un drošības politiku un minēti LES 21. panta 2. punkta b) un c) apakšpunktā, proti, saglabāt mieru, novērst konfliktus un stiprināt starptautisko drošību.
138
Ceturtām kārtām, jāpārbauda, vai prasītājas darījumdarbības brīvības un tiesību uz īpašumu ierobežojums attiecībā uz tai piederošajiem līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem ir samērīgs mērķiem, kas tiek īstenoti ar ierobežojošajiem pasākumiem.
139
Vispirms, runājot par prasītājai piemēroto ierobežojošo pasākumu piemērotību, jāatgādina, ka, ņemot vērā starptautiskajai sabiedrībai tik būtiskus vispārējo interešu mērķus kā miera un starptautiskās drošības saglabāšana, šie pasākumi paši par sevi nevar tikt uzskatīti par nepiemērotiem (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 2. decembris, Kalai/Padome, T‑178/19, nav publicēts, EU:T:2020:580, 171. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2021. gada 3. februāris, Boshab/Padome, T‑111/19, nav publicēts, EU:T:2021:54, 150. punkts un tajā minētā judikatūra). Izskatāmajā lietā prasītāja nevar apgalvot, ka attiecībā uz to pieņemtie ierobežojošie pasākumi ir nepiemēroti nepietiekamu saikņu dēļ ar mērķiem, kurus īsteno apstrīdētie tiesību akti, jo tā esot iekļauta strīdīgajos sarakstos, pamatojoties uz to, ka tā veic savu darbību nozīmīgā Krievijas ekonomikas nozarē. Proti, tādēļ, ka apstrīdēto tiesību aktu mērķis ir samazināt Krievijas valsts ienākumus un izdarīt spiedienu uz Krievijas valdību, lai samazinātu tās spēju finansēt savas darbības, kas grauj Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību, pieeja vērsties pret ekonomikas dalībniekiem, kuri līdzīgi prasītājai sniedz materiālu vai finanšu palīdzību Krievijas Federācijas valdībai, saskanīgi atbilst minētajam mērķim un līdz ar to nevar tikt uzskatīta par nepiemērotu saistībā ar īstenojamo mērķi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 147. punkts).
140
Turpinot – attiecībā uz ierobežojošo pasākumu nepieciešamību – lai gan prasītāja apgalvo, ka alternatīvi mazāk ierobežojoši pasākumi būtu ļāvuši sasniegt īstenojamos mērķus, jākonstatē, ka tā nenorāda nevienu alternatīvu mazāk ierobežojošu pasākumu, kā arī nepierāda, ka Padome varēja iecerēt pieņemt mazāk ierobežojošus pasākumus, kas ir tikpat piemēroti kā tie, kurus tā paredzēja ar apstrīdētajiem tiesību aktiem. Proti, kā arī norāda Padome, ir jau nospriests, ka alternatīvi un mazāk ierobežojoši pasākumi, tādi kā iepriekšēja atļauju sistēma vai pienākums a posteriori pamatot izmaksāto līdzekļu izmantošanu neļauj tikpat efektīvi sasniegt īstenojamo mērķi, it īpaši, ņemot vērā iespēju apiet noteiktos ierobežojumus (spriedums, 2016. gada 30. novembris, Rotenberg/Padome, T‑720/14, EU:T:2016:689, 182. punkts, un 2022. gada 1. jūnijs, Prigozhin/Padome, T‑723/20, nav publicēts, EU:T:2022:317, 136. punkts).
141
Visbeidzot – attiecīgo interešu izsvēršana pierāda, ka ierobežojošo pasākumu radītās neērtības prasītājai nav nesamērīgas, ņemot vērā starptautiskā miera un drošības uzturēšanas fundamentālo nozīmīgumu.
142
Proti, ka norādījušas Padome un Komisija, ierobežojošo pasākumu sekas darbojas tikai Savienības teritorijā tādējādi, ka tās labākajā gadījumā skar tikai daļu no prasītājai piederošajiem pašas līdzekļiem vai saimnieciskajiem resursiem un tās netraucē prasītājai veikt darbību valstīs, kurās tā ir reģistrēta vai citās trešās valstīs.
143
Jākonstatē arī, ka, lai gan patiešām ierobežojošie pasākumi traucē prasītājai izmantot tai piederošos pašas līdzekļus vai saimnieciskos resursus, tie tai tomēr neliedz tiesības atbilstoši Lēmuma 2014/145 2. panta 6. punkta a) apakšpunktam un Regulas Nr. 269/2014 7. panta 2. punkta a) apakšpunktam saņemt procentus vai citu atlīdzību no tās iesaldētajiem kontiem, kuros ir noguldīti minētie līdzekļi un saimnieciskie resursi, ja vien visi šie procenti un pārējā atlīdzība arī nav iesaldēti.
144
Turklāt apstrīdētie tiesību akti paredz atkāpes, kas valsts iestādēm dod iespēju atļaut konkrētu līdzekļu vai konkrētu saimniecisko resursu atbrīvošanu. Tā, Regulas Nr. 269/2014 4. panta 1. punkts paredz iespēju atļaut tādu iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu izmantošanu, kas nepieciešami strīdīgajos sarakstos iekļauto juridisko personu, vienību vai struktūru pamatvajadzību segšanai, atlīdzībai par izdevumiem saistībā ar juridiskiem pakalpojumiem, komisijas maksai vai apkalpošanas maksai par iesaldēto līdzekļu vai resursu parastu turēšanu vai pārvaldību, kā arī ārkārtas izdevumu segšanai.
145
Jāpiebilst, ka Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punkts un Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punkts paredz iespēju atbrīvot konkrētus prasītajai piederošos iesaldētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus, lai tai ļautu veikt maksājumu saskaņā ar līgumu vai nolīgumu, kas noslēgts pirms tās iekļaušanas strīdīgajos sarakstos datuma.
146
No tā izriet, ka prasītājas darījumdarbības brīvībai un tiesībām uz īpašumu radušās neērtības nevar tikt uzskatītas par nesamērīgām.
147
Citi prasītājas argumenti nevar atspēkot šo secinājumu.
148
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, kas būtībā attiecas uz to, ka prasītājas darījumdarbības brīvības aizskārums esot jo nozīmīgāks apgalvotās neiespējamības dēļ izpildīt līgumsaistības pret saviem klientiem, jo atkāpes tai neesot ļāvušas atdot klientiem viņiem piederošos vērtspapīrus, kurus tā tur savos iesaldētajos kontos, ir secīgi jāizvērtē Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punktā un Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punktā paredzētā atkāpe, kā arī atkāpe, kas bija paredzēta grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 19. punktā un grozītās Regulas Nr. 269/2014 6.b panta 5. punktā.
149
No vienas puses, jānorāda, ka saskaņā ar Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punktā paredzēto atkāpi, kas bija piemērojama sākotnējo tiesību aktu pieņemšanas laikā, personas, vienības vai struktūras līdzekļu vai saimniecisko resursu iesaldēšana neaizliedz šai personai, vienībai vai struktūrai veikt maksājumus saskaņā ar līgumu, kas noslēgts pirms datuma, kurā šāda persona, vienība vai struktūra ir iekļauta šī lēmuma pielikumā, ar noteikumu, ka attiecīgā dalībvalsts ir secinājusi, ka maksājumu tieši vai netieši nesaņem minētajā sarakstā iekļautā persona, vienība vai struktūra.
150
Arī atbilstoši Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punktam valsts iestādes var atļaut personas, vienības vai struktūras konkrētu iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu atbrīvošanu ar nosacījumu, ka ir konstatēts, kā izriet no šīs tiesību normas a) apakšpunkta, ka šos līdzekļus vai saimnieciskos resursus izmantos šī persona, šī vienība vai šī struktūra un, kā izriet no šīs pašas tiesību normas b) apakšpunkta, ka veicamais maksājums nepārkāpj minētās regulas 2. panta 2. punktā paredzēto aizliegumu tieši vai netieši darīti pieejamus līdzekļus vai saimnieciskos resursus strīdīgajos sarakstos iekļautajām personām, vienībām vai struktūrām vai ar tām saistītām personām, vienībām vai struktūrām.
151
Jānorāda, ka jēdziens “līdzekļi” ir plaši definēts Regulas Nr. 269/2014 1. panta g) punktā tādējādi, ka tas aptver visus “jebkāda veida finanšu aktīv[us] un ieguvum[us]”. Tas pats attiecas uz tās pašas regulas 1. panta d) punktā definēto jēdzienu “saimnieciskie resursi”, kas aptver “visdažādāk[os] materiāl[os] vai nemateriāl[os], kustam[os] vai nekustam[os] aktīv[us], kas nav līdzekļi, bet ko var izmantot, lai iegūtu līdzekļus, preces vai pakalpojumus”. Tādēļ, ka līdzekļi vai saimnieciskie resursi var tikt atbrīvoti, lai ļautu personai, vienībai vai struktūrai veikt “maksājumu” saskaņā ar līgumu vai nolīgumu, kas noslēgts ar trešajām personām pirms iekļaušanas strīdīgajos sarakstos, “maksājuma” jēdziens noteikti ir jāinterpretē plaši un to nevar attiecināt vienīgi uz kādas summas pārskaitījuma veidā veiktiem maksājumiem. Proti, kā tiesas sēdē norādīja Komisija, “maksājuma” jēdziena šaura interpretācija būtu pretrunā ar iespēju atbrīvot plaši definētos līdzekļus vai saimnieciskos resursus, lai veiktu maksājumu.
152
No tā izriet, ka sākotnējo tiesību aktu pieņemšanas brīdī Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punktā un Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punktā paredzētā atkāpe ļāva valsts iestādēm atļaut atbrīvot prasītājas līdzekļus vai saimnieciskos resursus, lai dotu tai iespēju veikt maksājumu, kas izpaužas kā tādu tās klientu vērtspapīru atdošana, kurus tā turēja savos iesaldētajos kontos, kas atvērti Savienība reģistrētos vērtspapīru depozitārijos.
153
Pretēji tam, ko apgalvo Padome un Komisija, prasītājai veicot darījumus, lai tās klientiem piederošos vērtspapīrus nodotu šo klientu rīcībā, pamatojoties uz šī sprieduma 152. punktā minēto atkāpi, Regulas Nr. 269/2014 2. panta 2. punkts pieļauj komisijas maksas vai izdevumu maksājumu, ko šie klienti maksā prasītājai, lai tā veiktu minētos darījumus. Faktiski prasītājas iespēja saņemt maksājumu kā atlīdzību par pakalpojumu, kas sniegts, izpildot līgumu vai nolīgumu, kurš noslēgts pirms tās iekļaušanas strīdīgajos sarakstos, ir tieši paredzēta Regulas Nr. 269/2014 7. panta 2. punkta b) apakšpunktā, ar nosacījumu, ka šie klientu veiktie maksājumi tiks iesaldēti atbilstoši minētās regulas 2. panta 1. punktam.
154
Ir tiesa, ka Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punkta b) apakšpunkts paredz, ka maksājums, kas jāveic prasītājai, nedrīkst pārkāpt šīs pašas regulas 2. panta 2. punktu, proti, aizliegumu tieši vai netieši darīt pieejamus līdzekļus vai saimnieciskos resursus personām, vienībām vai struktūrām, kuras iekļautas tās I pielikumā esošajā sarakstā, vai ar tām saistītām personām, vienībām vai struktūrām. Tomēr šis aizliegums neparedz maksājumus, kurus prasītājas klienti var tai veikt kā atlīdzību par pakalpojumu, kas izpaužas kā to vērtspapīru atdošana, izpildot līgumu vai nolīgumu, kas noslēgts pirms prasītājas iekļaušanas minētajā sarakstā. Tas paredz aizliegt prasītājai veikt maksājumu, kas izskatāmajā lietā ir vērtspapīru atdošana personai, attiecībā uz kuru piemēroti ierobežojošie pasākumi. Proti, kā izriet no Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punkta, kura gaismā jāinterpretē Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punkta b) apakšpunkts (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 28. marts, Rosneft, C‑72/15, EU:C:2017:236, 141. punkts), šajā Regulas Nr. 269/2014 tiesību normā paredzētais nosacījums nozīmē valsts iestāžu pienākumu pārliecināties, ka prasītājas veikto maksājumu tieši vai netieši nesaņem strīdīgajos sarakstos iekļauta persona, vienība vai struktūra.
155
Argumentācijai saistībā ar valsts iestāžu bezdarbību attiecībā uz prasītājas pieteikumiem izmantot Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punktā un Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punktā paredzēto atkāpi nevar piekrist. Proti, kā atgādināts šī sprieduma 131. punktā, Vispārējās tiesas kompetencē, izskatot atcelšanas prasību atbilstoši LESD 263. pantam, neietilpst tādu valsts iestāžu tiesību aktu tiesiskuma kontrole, kurus tās pieņēmušas, īstenojot Savienības tiesības.
156
Turklāt jānorāda, ka pirms 2023. gada marta tiesību aktu par saglabāšanu sarakstā pieņemšanas, ar Padomes 2022. gada 6. oktobra Lēmuma (KĀDP) 2022/1907, ar ko groza Lēmumu 2014/145 (OV 2022, L 259 I, 98. lpp.), un Padomes 2022. gada 6. oktobra Regulas (ES) 2022/1905, ar ko groza Regulu Nr. 269/2014 (OV 2022, L 259 I, 76. lpp.), pieņemšanu tika ieviesta atkāpe attiecīgi grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 19. punktā un grozītās Regulas Nr. 269/2014 6.b panta 5. punktā, lai atļautu prasītājai piederošo iesaldēto līdzekļu vai saimniecisko resursu atbrīvošanu vai nodošanu tās rīcībā ar mērķi ne vēlāk kā līdz 2023. gada 7. janvārim izbeigt darījumus, līgumus vai citus nolīgumus, kas ar to noslēgti vai tai kā citādi saistoši.
157
Padome tiesas sēdē norādīja, ka šī sprieduma 156. punktā minētā atkāpe tika ieviesta, lai pārvarētu sarežģījumus, kas radušies, īstenojot Lēmuma 2014/145 2. panta 5. punktā un Regulas Nr. 269/2014 6. panta 1. punktā paredzēto atkāpi attiecībā uz darījumiem, kas domāti, lai atļautu prasītājai atdot tās klientiem viņu vērtspapīrus, kurus tā tur savos iesaldētajos kontos, kas atvērti Savienībā reģistrētos vērtspapīru depozitārijos.
158
No grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 19. punktā un grozītās Regulas Nr. 269/2014 6.b panta 5. punktā paredzētās atkāpes formulējuma izriet, ka tā precizē nosacījumus, saskaņā ar kuriem valsts iestādes var atļaut prasītājas līdzekļu vai saimniecisko resursu atbrīvošanu, lai dotu iespēju tās klientiem saņemt savus vērtspapīrus, kas tiek glabāti prasītājas iesaldētajos kontos. Šajā ziņā jānorāda, ka prasītāja neapstrīd šīs atkāpes tiesiskumu, bet gan to pasākumu tiesiskumu, kurus valsts iestādes pieņēmušas, īstenojot šo atkāpi. Proti, kā atgādināts šī sprieduma 131. punktā, Vispārējās tiesas kompetencē, izskatot atcelšanas prasību atbilstoši LESD 263. pantam, neietilpst tādu valsts iestāžu tiesību aktu tiesiskuma kontrole, kurus tās pieņēmušas, īstenojot Savienības tiesības.
159
Turklāt jānorāda, ka, pieņemot Padomes 2023. gada 23. jūnija Lēmumu (KĀDP) 2023/1218, ar ko groza Lēmumu 2014/145 (OV 2023, L 159 I, 526. lpp.), un Padomes 2023. gada 23. jūnija Regulu (ES) 2023/1215, ar ko groza Regulu Nr. 269/2014 (OV 2023, L 159 I, 330. lpp.), tika ieviesta papildu atkāpe attiecīgi grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 25. punktā un grozītās Regulas Nr. 269/2014 6.b panta 5.a punktā. Atbilstoši grozītā Lēmuma 2014/145 2. panta 25. punktam valsts iestādes, ja ir ievēroti zināmi nosacījumi, ne vēlāk kā līdz 2023. gada 24. decembrim var atļaut dalībvalsts valstspiederīgajiem vai rezidentiem, vai Savienībā reģistrētai vienībai veikt ārvalstu akciju apliecības, kuras pamatā ir prasītājas turējumā esošs Krievijas vērtspapīrs, konvertēšanu, lai pārdotu [šīs akciju apliecības] pamatā esošo vērtspapīru un darītu pieejamus līdzekļus saistībā ar ārvalstu akciju apliecības konvertēšanu un [tās] pamatā esošā vērtspapīra tiešu vai netiešu pārdošanu prasītājai.
160
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka gan attiecībā uz sākotnējiem tiesību aktiem, gan 2023. gada marta un 2023. gada septembra tiesību aktiem par saglabāšanu sarakstā prasītājai nav pamata apgalvot par iespējamu papildu tās darījumdarbības brīvības aizskārumu saistībā ar to, ka Lēmumā 2014/145 un Regulā Nr. 269/2014 paredzētās atkāpes neesot varējušas tai ļaut atdot tās klientiem vērtspapīrus, kurus tā turēja savos iesaldētajos kontos, kas atvērti Savienība reģistrētajos depozitārijos.
161
Otrkārt, prasītāja nevar apgalvot, ka attiecībā uz to pieņemto ierobežojošo pasākumu piemērošana ir nesamērīga tādēļ, ka tā neesot izdarījusi nekādu pārkāpumu. Jāatgādina, ka ierobežojošie pasākumi ir mērķtiecīgi preventīvi pasākumi, kuru mērķis atbilstoši LES 21. panta 2. punkta c) apakšpunktam tostarp ir saglabāt mieru, novērst konfliktus un stiprināt starptautisko drošību. Turklāt Lēmuma 2014/145 noteikumi neparedz ne sodīt, ne novērst jebkādu darbību atkārtošanu. Šie pasākumi ir vērsti tikai uz to, lai saglabātu aktīvus, kuri ir minētā lēmuma 2. panta 1. punktā paredzēto personu, vienību un struktūru turējumā atbilstoši LES 21. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētajiem mērķiem (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 15. februāris, Belaeronavigatsia/Padome, T‑536/21, EU:T:2023:66, 34. un 35. punkts).
162
Treškārt, pieņemot, ka prasītāja vēlas norādīt, ka Padome, pieņemot apstrīdētos tiesību aktus, esot ietiekusies Savienības kompetencē kopējās tirdzniecības politikas jomā, jāatgādina, ka, lai sasniegtu LES 21. panta 2. punkta c) apakšpunktā minētos mērķus, Padomes kompetencē, balstoties uz līgumu noteikumiem attiecībā uz kopējo ārpolitiku un drošības politiku, it īpaši uz LES 29. pantu un LESD 215. panta 2. punktu, ir pieņemt ierobežojošus pasākumus attiecībā uz fiziskām vai juridiskām personām un nevalstiskām grupām vai struktūrām. Turklāt Savienības pilnvaras atbilstoši kopējai ārpolitikai un drošības politikai un atbilstoši citiem LESD noteikumiem, kā, piemēram, saistībā ar kopējo tirdzniecības politiku, savstarpēji neizslēdz, bet papildina viena otru, tā kā katrai no tām ir sava piemērošanas joma un tās ir vērstas uz atšķirīgu mērķu sasniegšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2022. gada 27. jūlijs, RT France/Padome, T‑125/22, EU:T:2022:483, 61. punkts). Taču izskatāmajā lietā apstrīdēto tiesību aktu īstenojamie mērķi neskar kopējo tirdzniecības politiku, bet kopējo ārpolitiku un drošības politiku. Tādēļ prasītāja nevar apgalvot, ka Padome, pieņemot attiecībā uz to ierobežojošos pasākumus, ir ietiekusies Savienības kompetencē kopējās tirdzniecības politikas jomā.
163
Attiecīgi trešais pamats ir jānoraida.
164
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasība ir noraidāma kopumā.
V. Par tiesāšanās izdevumiem
165
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies Padomei, atbilstoši tās izvirzītajiem prasījumiem.
166
Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu iestādes, kas iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas. Izskatāmajā lietā Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
Prasību noraidīt.
2)
NKO AO National Settlement Depository (NSD) sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
3)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.
Spielmann
Brkan
Gâlea
Tóth
Kalėda
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2024. gada 11. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.