62023CC0457
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
ANDREY BIONDIHO
přednesené dne 16. října 2025 (
1
)
Věc C‑457/23 P
Deutsche Lufthansa AG
proti
Ryanair DAC,
Condor Flugdienst GmbH,
Evropské komisi,
Spolkové republice Německo,
Francouzské republice
„Kasační opravný prostředek – Státní podpora – Německý trh letecké dopravy – Podpora poskytnutá Spolkovou republikou Německo letecké společnosti v souvislosti s pandemií covidu-19 – Dočasný rámec pro opatření státní podpory – Rekapitalizace Deutsche Lufthansa AG – Rozhodnutí Evropské komise nevznést námitky“
Obsah
I. Úvod
II. Úvodní poznámky
A. Cíl, oblast působnosti a právní povaha dočasného rámce
B. Rozsah soudního přezkumu
C. Flexibilita při uplatňování dočasného rámce
III. Ke kasačnímu opravenému prostředku
A. K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
1. K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
2. Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
a) První výtka
b) Druhá výtka
c) Třetí výtka
d) Čtvrtá výtka
e) Závěry k druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
3. Třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
a) První výtka
b) Druhá výtka
c) Třetí výtka
d) Čtvrtá výtka
e) Pátá výtka
f) Výtky Komise a Spolkové republiky Německo vycházející z porušení jejich práva na spravedlivý proces
g) Závěr k prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
B. K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
1. K alternativnímu mechanismu doprovázejícímu kapitálovou účast
a) K první výtce
b) K druhé výtce:
2. K alternativnímu mechanismu doprovázejícímu tichou účast II
3. Závěr k druhému důvodu kasačního opravného prostředku
C. K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
D. Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
1. První výtka, vycházející z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že Komise měla při stanovení významné tržní síly zohlednit další faktory
2. Druhá výtka, vycházející z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, když shledala, že společnost DLH nemá významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a Vídni
E. K pátému důvodu kasačního opravného prostředku
F. K šestému důvodu kasačního opravného prostředku
G. Závěry ke kasačnímu opravnému prostředku a nákladům řízení
IV. Závěry
I. Úvod
1.
Dne 12. června 2020 oznámila Spolková republika Německo Evropské komisi na základě čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU a Dočasného rámce pro opatření státní podpory na podporu hospodářství při stávajícím šíření koronavirové nákazy COVID-19 (
2
) (dále jen „dočasný rámec“) navrhovanou individuální podporu ve formě rekapitalizace ve výši 6 miliard eur (dále jen „dotčené opatření“) ve prospěch společnosti Deutsche Lufthansa AG (dále jen „DLH“) (
3
). Dotčené opatření, které bylo součástí širší řady podpůrných opatření ve prospěch Lufthansa Group (dále jen „skupina LH Group“), zahrnovalo tři prvky, a sice 20% kapitálovou účast a dvě tiché účasti („TÚ I“ a „TÚ II“).
2.
Dne 25. června 2020 přijala Komise napadené rozhodnutí, v němž konstatovala, že dotčené opatření představuje státní podporu slučitelnou s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU a dočasného rámce (dále jen „sporné rozhodnutí“) (
4
). Společnosti Ryanair DAC (dále jen „Ryanair“) a Condor Flugdienst GmbH (dále jen „Condor“) podaly každá žalobu na neplatnost tohoto rozhodnutí (
5
).
3.
Rozsudkem ze dne 10. května 2023, Ryanair a Condor Flugdienst v. Komise (Lufthansa; COVID-19) (
6
) Tribunál zrušil sporné rozhodnutí (dále jen „napadený rozsudek“). Podle Tribunálu bylo toto rozhodnutí stiženo několika vadami nebo nesrovnalostmi týkajícími se použití dočasného rámce, přičemž každé z nich mohlo odůvodnit jeho zrušení (
7
).
4.
Svým kasačním opravným prostředkem se společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, nyní domáhá zrušení napadeného rozsudku.
II. Úvodní poznámky
5.
Navzdory jeho délce a množství konkrétních důvodů a argumentů předložených všemi účastníky řízení vyvstávají v rámci projednávaného kasačního opravného prostředku v podstatě dvě otázky. Zaprvé rozsah volnosti a flexibility, kterou má Komise při uplatňování nebo odchýlení se od dočasného rámce. Zadruhé úroveň soudního přezkumu, kterou Tribunál použil při posuzování souladu sporného rozhodnutí s určitými zvláštními kritérii stanovenými samotným dočasným rámcem. Je poměrně zřejmé, že odpověď na druhou otázku závisí na formulaci první otázky, což z velké části závisí na cíli, oblasti působnosti a právní povaze tohoto nástroje. Ačkoli dočasný rámec již není použitelný, projednávaná věc má v oblasti práva státních podpor horizontální význam vzhledem k šíření a rostoucímu významu podobných nástrojů v průběhu let.
A.
Cíl, oblast působnosti a právní povaha dočasného rámce
6.
Zaprvé, pokud jde o cíl a oblast působnosti dočasného rámce, je třeba uvést, že jeho právní základ je stanoven v čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU (
8
), jímž se doplňují další dostupné možnosti, a sice čl. 107 odst. 2 písm. b) SFEU (
9
), s cílem vypořádat se s mimořádnými situacemi a pomoci členským státům při jejich řešení. V souvislosti s celosvětovou pandemií covidu-19 bylo použití právního základu podle SFEU, který se týká mimořádných situací, pravděpodobně zcela odůvodněné, neboť vážnou poruchou v hospodářství byly v různé míře postiženy všechny členské státy (
10
). Není tedy pochyb o tom, že dočasný rámec byl navržen především tak, aby se zajistilo, že podnikům všech typů zůstane k dispozici dostatečná likvidita, a aby byla zachována kontinuita hospodářských činností během pandemie covidu-19 a po ní. Dočasný rámec sloužil rovněž k dalším doplňkovým, ale stejně zásadním cílům, tj. uplatňovat pravidla státní podpory „cíleným a přiměřeným“ způsobem, aby se zajistilo, že vnitrostátní podpůrná opatření budou účinně pomáhat podnikům postiženým během pandemie covidu-19 a aby vnitrostátní podpůrná opatření podléhala systému kontroly státních podpor s cílem zajistit, že vnitřní trh Unie nebude roztříštěn a budou zachovány rovné podmínky (
11
). Dočasný rámec totiž neodložil uplatňování pravidel v oblasti státních podpor, jen je pouze přizpůsobil mimořádné situaci.
7.
Nelze rovněž zapomínat, že dočasný rámec byl druhem živého nástroje, který byl sedmkrát přepracován, aktualizován a změněn (
12
). Vzhledem k tomu, že Komise získala u každé nové verze více zkušeností a poznatků o dopadu pandemie covidu-19 na vnitřní trh Unie, byla postupně zaváděna konkrétnější a podrobnější kritéria slučitelnosti vnitrostátních opatření. Existuje mnoho příkladů, z nichž nejvýstižnější je ustanovení o rekapitalizaci doplněná ve třetí verzi dočasného rámce (
13
). Nejen že příjemci podléhali řadě omezení, ale v případě opatření přesahujících 250 milionů eur poskytnutých podnikům s významnou tržní silou dočasný rámec vyžadoval, aby členské státy navrhly dodatečná opatření k zachování účinné hospodářské soutěže, jako jsou strukturální závazky nebo závazky týkající se chování (
14
). Uložení pravidel hospodářské soutěže a nápravných prostředků v rámci dočasného rámce potvrdilo záměr zachovat rovné podmínky a zajistit otevřený nediskriminační přístup na trh.
8.
Zadruhé, pokud jde o právní povahu dočasného rámce, je třeba připomenout, jak Soudní dvůr opakovaně potvrdil, že v rámci posuzování slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 SFEU má Komise širokou posuzovací pravomoc a při výkonu této pravomoci může přijímat nástroje „soft law“, aby stanovila kritéria, na jejichž základě hodlá provést toto posouzení (
15
).
9.
Není třeba dodávat, že tyto nástroje musí být vždy v souladu se Smlouvou (
16
). Jak tedy upřesnil Soudní dvůr, Komise nemůže jednat v rozporu s čl. 107 odst. 3 SFEU přijetím právního rámce stiženého právním omylem či zjevně nesprávným posouzením nebo se přijetím takového právního rámce vzdát posuzovací pravomoci, kterou má na základě tohoto ustanovení (
17
).
10.
Komise se přijetím takových pokynů, sdělení nebo jiných nástrojů „soft law“ a zveřejněním oznámení, že se napříště použijí na případy jimi dotčené, omezuje při výkonu své posuzovací pravomoci a nemůže se v zásadě od těchto nástrojů odchýlit, aniž by byla případně sankcionována z důvodu porušení obecných právních zásad, jako je zásada rovného zacházení nebo ochrana legitimního očekávání (
18
).
11.
Cílem těchto nástrojů „soft law“ je tedy vymezit posuzovací pravomoc Komise, nikoli ji rozšiřovat. Kromě toho prostřednictvím obecných unijních zásad stanoví parametry pro soudní přezkum toho, jak Komise vykonává svou posuzovací pravomoc.
12.
Soudní dvůr rovněž upřesnil, že přijetí pravidel chování nezbavuje Komisi povinnosti zkoumat konkrétní výjimečné okolnosti, na které členský stát poukáže v konkrétním případě, aby se domohl přímého použití čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU (
19
). Členské státy si proto zachovávají možnost oznamovat Komisi záměry opatření státních podpor, které kritéria stanovená těmito pravidly nesplňují (
20
). Tím však riskují, že Komise vůči nim přijme rozhodnutí prohlašující tyto podpory za neslučitelné s vnitřním trhem, neboť uvedená pravidla stanoví podmínky, jejichž cílem je zajistit, aby opatření státní podpory poskytnuté v rámci jejich oblasti působnosti byly v souladu s právem Unie, přičemž Komise se od těchto podmínek může odchýlit pouze za výjimečných okolnost (
21
). I když nástroje „soft law“ nejsou pro členské státy závazné (
22
), poskytují pokyny, které vymezují a směrují opatření přijatá členskými státy.
13.
Tyto známé zásady se zjevně vztahují i na dočasný rámec, který představuje referenční rámec pro posouzení slučitelnosti státního opatření přijatého v souvislosti s covidem-19 s vnitřním trhem. Soudní dvůr totiž jasně uvedl, že takový nástroj je pro Komisi závazný (
23
). V souladu s připomenutou ustálenou judikaturou tedy platí, že pokud některý členský stát oznámí Komisi záměr státní podpory, jenž je v souladu s kritérii stanovenými v dočasném rámci, Komise v zásadě musí tento záměr schválit. Na druhou stranu si členské státy zachovávají možnost oznamovat Komisi zamýšlené podpory, které uvedená kritéria nesplňují, a Komise může za mimořádných okolností takové záměry schválit (
24
).
B.
Rozsah soudního přezkumu
14.
Podrobení výkonu diskreční rozhodovací pravomoci výkonné moci soudnímu přezkumu představuje základní zásadu každého právního systému založeného na právním státu. Avšak vzhledem k tomu, že takový výkon zahrnuje komplexní ekonomická, technická a sociální posouzení, jakož i politická rozhodnutí, podléhá tento přezkum omezením, jejichž cílem je zachovat určitou institucionální rovnováhu mezi výkonnou a soudní mocí a zohlednit nedostatek odborných znalostí nespecializovaných soudců.
15.
Posouzení slučitelnosti opatření podpory s vnitřním trhem podle čl. 107 odst. 3 SFEU patří do výlučné pravomoci Komise (
25
), která, jak bylo zdůrazněno výše, disponuje širokou posuzovací pravomocí, jejíž výkon zahrnuje komplexní posouzení hospodářského a sociálního charakteru. Podle ustálené judikatury Soudního dvora se soudní přezkum tohoto posouzení musí omezovat na ověření dodržení procesních pravidel a pravidel týkajících se odůvodnění, ověření věcné správnosti skutkových zjištění, jakož i neexistence zjevně nesprávného posouzení skutkového stavu, nesprávného právního posouzení, nebo zneužití pravomoci (
26
). Soudu Unie nepřísluší nahrazovat hospodářské posouzení Komise vlastním posouzením.
16.
Nicméně právě s ohledem na diskreční pravomoc Komise při použití čl. 107 odst. 3 SFEU je rozhodující přísný soudní přezkum, byť v mezích vyjádřených výše. Soudní dvůr tuto nutnost jasně vyjádřil, když uvedl, že v případech, kdy jsou unijní orgány nadány posuzovací pravomocí, má dodržení zajištění přiznaných právním řádem Unie ve správních řízeních o to zásadnější význam. Mezi tyto zajištění patří zejména povinnost příslušného orgánu zkoumat pečlivě a nestranně všechny relevantní skutečnosti projednávaného případu a právo dotčené osoby vyjádřit své stanovisko, jakož i právo na dostatečné odůvodnění rozhodnutí. Pouze za těchto okolností může soud ověřit, zda byly dány skutkové a právní okolnosti, na nichž závisí výkon posuzovací pravomoci (
27
).
17.
Soudní dvůr upřesnil, že prostor pro uvážení, kterým Komise disponuje při provádění komplexních hospodářských posouzení, zejména v oblasti státních podpor, neznamená, že unijní soud nesmí přezkoumávat výklad údajů hospodářské povahy provedený Komisí (
28
). Unijní soudy totiž musí zejména ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a jejich soudržnost, ale rovněž přezkoumat, zda tyto skutečnosti představují veškeré relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (
29
).
18.
Intenzita soudního přezkumu hospodářských posouzení tak skutečně závisí na míře jejich složitosti a na tom, zda zahrnují politická nebo objektivní rozhodnutí. Proto je třeba věnovat zvláštní pozornost tomu, aby se předešlo riziku, že automatické použití obecného vzorce o marginálním přezkumu „komplexních hospodářských posouzení“ povede k celým kategoriím posouzení Komise, které se automaticky vymykají dostatečně intenzivnímu soudnímu přezkumu.
19.
Závěrem považuji za nutné zdůraznit, že velmi specifická povaha nástrojů „soft law“ v oblasti státních podpor nesmí být zaměňována se správnou úrovní soudního přezkumu, kterou musí unijní soud provést. Tyto nástroje mohou být „měkké“, neboť se odchylují od standardních požadavků na tvorbu práva a institucionálních požadavků, konzultace a zveřejnění, ale jakmile jsou přijaty, není důvod k tomu, aby kontrola způsobu jejich uplatňování nebyla „tvrdá“, tj. podléhala stejné intenzitě (a omezením), kterou unijní soudy vztahují na uplatňování tvrdých právních opatření Unie.
C.
Flexibilita při uplatňování dočasného rámce
20.
Dočasný rámec obsahuje několik „otevřených pravidel“, a sice v oblasti rekapitalizace (
30
), která Komisi umožňují přijmout alternativní řešení namísto těch výslovně uvedených v ustanoveních dočasného rámce. Vyvstává proto otázka, jakou má Komise podle těchto pravidel možnost odchýlit se od dočasného rámce.
21.
Cílem těchto pravidel je poskytnout omezenou flexibilitu v případech, kdy není možné formalisticky aplikovat dočasný rámec pouhým „zaškrtáváním políček“, což Komisi umožňuje provést celkové posouzení struktury a účinků opatření (
31
). Tuto flexibilitu však nelze ztotožňovat s plnou volností rozhodování, neomezenou pokyny, které Komise sama zveřejnila. Flexibilita prostřednictvím „otevřených pravidel“ v rámci dočasného rámce nemůže znamenat volnou ruku pro Komisi, která je v zásadě vázána pravidly, jež sama přijímá. Jakýkoli volnější výklad by byl v rozporu s ustálenou judikaturou týkající se závaznosti pokynů, snižoval by účinnost soudního přezkumu a narušoval by právní jistotu tím, že by Komise mohla využít otevřenosti znění dočasného rámce k obcházení vlastních pravidel, která si sama stanovila.
22.
Kromě toho by vnitrostátní opatření, které nesplňuje všechny podmínky příslušných pokynů, v tomto případě dočasného rámce, mělo být v zásadě zakázáno, ledaže lze jasně prokázat, že výjimečné okolnosti vyžadují, aby bylo posuzováno přímo podle Smlouvy (
32
). Jinými slovy, pokud metoda „zaškrtávání políčka“ ani metoda celkového posouzení nejsou proveditelné, může být vnitrostátní opatření přijato na základě použití čl. 107 odst. 3 SFEU pouze za výjimečných okolností. Volný výklad svých pokynů ze strany Komise, který by skutečně obcházel pravidla, jež si sama stanovila, je v rozporu s touto judikaturou, jejímž cílem je zejména zajistit dodržování obecné zásady rovného zacházení.
23.
Na základě všech výše uvedených úvah nyní přezkoumám projednávaný kasační opravný prostředek.
III. Ke kasačnímu opravenému prostředku
24.
Na podporu svého kasačního opravného prostředku DLH uvádí šest důvodů.
A.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
25.
V rámci prvního důvodu kasačního opravného prostředku společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, zpochybňuje body 112 až 138 napadeného rozsudku, které vycházejí z nesprávného výkladu bodu 49 písm. c) dočasného rámce a z uplatnění nesprávné kritérium přezkumu.
26.
Bod 49 dočasného rámce stanoví čtyři podmínky „způsobilosti a státní účasti“, které musí rekapitalizační opatření (
33
) poskytnuté v souvislosti s pandemií covidu-19 splňovat. V bodech 112 až 138 napadeného rozsudku Tribunál přezkoumal a vyhověl výtkám společností Ryanair a Condor vycházejícím z porušení bodu 49 písm. c) dočasného rámce, podle kterého k tomu, aby příjemce mohl být způsobilý pro opatření rekapitalizace, musí být zejména neschopen získat financování na trzích za přijatelných podmínek.
27.
Zaprvé Tribunál konstatoval, že v období před přijetím sporného rozhodnutí vlastnila skupina LH Group velkou většinu svého letadlového parku a DLH mohla používat její letadla, jakož i náhradní díly, jako zajištění k získání finančních prostředků na finančních trzích. Podle Tribunálu tato zjištění „jasně, jednoznačně a shodně vyplývají z několika důkazů“ předložených společností Ryanair (
34
), na které společnost Ryanair upozornila jak německou vládu, tak Komisi před přijetím sporného rozhodnutí (
35
) (body 118 až 121 napadeného rozsudku). Zadruhé Tribunál uvedl, že ve sporném rozhodnutí se Komise pouze omezila na tvrzení, že DLH neměla „dostatečné zajištění“ pro získání nástrojů financování na trzích „pro celkovou částku“ podpory, aniž toto tvrzení jakkoli podložila. Nic ve sporném rozhodnutí totiž nenasvědčuje tomu, že by Komise zkoumala případnou dostupnost zajištění, jako jsou nezastavená letadla DLH, jejich hodnotu a podmínky případných úvěrů, které mohly být poskytnuty na finančních trzích proti takovým zajištěním (body 122 až 124 napadeného rozsudku). V tomto ohledu Komise nemohla postupovat na základě domněnek (bod 131 napadeného rozsudku). Konečně Tribunál uvedl, že tvrzení Komise v bodě 22 sporného rozhodnutí, podle kterého zajištění společnosti DLH nepostačují k pokrytí celkové částky nezbytných finančních prostředků, spočívá na chybném předpokladu, podle kterého financování, které lze získat na trzích, musí nutně pokrývat veškeré potřeby příjemce podpory. Ani znění, ani účel nebo kontext bodu 49 písm. c) dočasného rámce neumožňují tuto tezi podpořit. Komise tím, že vycházela z takového nesprávného předpokladu, a tudíž tím, že neposoudila, zda DLH mohla získat nezanedbatelnou část nezbytného financování na trzích, nezohlednila všechny relevantní skutečnosti pro účely přezkumu podmínky stanovené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce. Jak bod 44 dočasného rámce, který stanoví, že rekapitalizace nesmí přesáhnout minimum potřebné k zajištění životaschopnosti příjemce, tak i obecná zásada proporcionality v širším smyslu tento závěr potvrzují (body 125, 127 až 130 a 132 napadeného rozsudku). Tribunál dále konstatoval, že Komise každopádně opřela své tvrzení o vyšší částku (9 miliard eur), než je částka, která je předmětem dotčeného opatření (6 miliard eur podle bodu 26 odůvodnění sporného rozhodnutí), což „zpochybňuje samotný základ jejího přezkumu“ (bod 126 napadeného rozsudku).
28.
První důvod kasačního opravného prostředku se dělí na tři části.
1. K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
29.
Společnost DLH tvrdí, že Tribunál zkreslil argumenty Komise uvedené v bodech 22 a 100 odůvodnění sporného rozhodnutí. Podle ní Tribunál nebyl oprávněn z těchto bodů odůvodnění vyvodit, že podle Komise financování na soukromých trzích vždy „musí nutně“ pokrývat veškeré potřeby příjemce podpory.
30.
Podotýkám, že ve sporném rozhodnutí obsahuje posouzení způsobilosti dotčeného opatření ze strany Komise podle bodu 49 písm. c) dočasného rámce pouze jediný bod odůvodnění, a to bod 100. V první větě tohoto bodu odůvodnění (
36
) Komise odkazuje na body 21 až 24 odůvodnění v oddíle 2.3 uvedeného rozhodnutí, které popisují předmět opatření. Body 22 a 23 odůvodnění opakují argumenty německých orgánů týkající se způsobilosti podle bodu 49 písm. c) dočasného rámce. Tyto body odůvodnění se týkají výlučně neschopnosti společnosti DLH uvolnit buď na straně dluhu, nebo na straně vlastního kapitálu dostatečné zdroje k pokrytí celkové částky 9 miliard eur nezbytné pro zachování kontinuity hospodářské činnosti skupiny během krize covidu-19 a po ní. Namísto toho nebyla poskytnuta žádná analýza schopnosti společnosti DLH nalézt financování pouze pro část této částky – nebo částky 6 miliard eur stanovené dotčeným opatřením. Za těchto podmínek Tribunál správně vyložil body 22 a 100 odůvodnění sporného rozhodnutí jako vyjádření názoru, že podle bodu 49 písm. c) dočasného rámce musí financování, které lze získat na trzích, nutně pokrývat veškeré potřeby příjemce. Je třeba poznamenat, že Komise ve svých písemnostech nezachovává odlišný výklad těchto bodů odůvodnění.
31.
S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že první část prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta.
2. Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
32.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že se Tribunál dopustil pochybení, když rozhodl, že Komise byla povinna ve fázi analýzy způsobilosti uvedené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce posoudit, zda nezanedbatelná část potřeb financování příjemce mohla být financována na trzích. Společnost DLH vznáší v tomto ohledu čtyři výtky.
a) První výtka
33.
Společnost DLH tvrdí, že znění bodu 49 písm. c) dočasného rámce nepodporuje tezi Tribunálu, která spočívá na neúplném a nesprávném výkladu tohoto ustanovení.
34.
Tato výtka musí být podle mého názoru zamítnuta.
35.
V rozporu s tím, co tvrdí DLH, je otevřené a široké znění bodu 49 písm. c) dočasného rámce zcela slučitelné s výkladem navrženým Tribunálem, podle kterého jsou podniky způsobilé pro rekapitalizační opatření podle dočasného rámce pouze v rozsahu a do té míry, v jaké nejsou schopny nalézt financování na trzích.
36.
Je pravda, jak tvrdí společnost DLH i Komise, že z úplného znění bodu 49 písm. c) dočasného rámce lze vyvodit, že rozhodujícím kritériem pro prokázání způsobilosti je to, zda je příjemce schopen získat dostatečné financování k zajištění jeho „životaschopnosti“ (
37
).
37.
Takový výklad však není v rozporu s výkladem Tribunálu, podle kterého, pokud je příjemce schopen zvýšit na trzích (nezanedbatelnou) část prostředků nezbytných k tomu, aby zůstal životaschopný, není podmínka stanovená takovým ustanovením splněna v plném
rozsahu jeho potřeb.
b) Druhá výtka
38.
Společnost DLH tvrdí, že Tribunál nesprávně vyložil účel bodu 49 písm. c) dočasného rámce a dopustil se pochybení, když použil zásadu minimální nezbytnosti zakotvenou v analýze proporcionality na analýzu způsobilosti. Podle DLH představuje bod 49 dočasného rámce vstupní bod pro posouzení oznámeného opatření, který Komisi umožňuje ověřit, zda oznámené opatření splňuje obecná a formálnější kritéria. Účelem bodu 49 dočasného rámce, a zejména účelu podmínky stanovené v písm. c) tohoto bodu, tedy není provést podrobnou analýzu otázky, zda je veřejný zásah omezen na nezbytné minimum, což spadá pod kritérium proporcionality podle bodu 54 dočasného rámce (
38
). Komise i Spolková republika Německo se se stanoviskem společnosti DLH ztotožňují.
39.
V bodě 129 napadeného rozsudku Tribunál rozhodl, že cílem podmínky stanovené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce je „omezit státní zásah, a tedy použití veřejných prostředků, pouze na případy, kdy příjemce není schopen nalézt financování na finančních trzích za přijatelných podmínek.“
40.
Na základě samotného znění tohoto ustanovení nelze podle mého názoru takový výklad jeho účelu vážně zpochybnit (
39
). Jak společnost DLH sama uznává, každá z podmínek stanovených v uvedeném bodě 49 má zvláštní účel. Není pochyb o tom, že cílem uvedeným v písmenu c) je zabránit členským státům ve vynakládání veřejných výdajů na pomoc podnikům schopným nalézt jiné formy financování. V souvislosti s pandemií covidu-19 bylo zásadní zabránit takovým výdajům vzhledem k velkému počtu podniků postižených ve všech hospodářských odvětvích a potřebě členských států přidělovat jejich omezené zdroje podle priorit.
41.
Vzhledem k tomu je třeba podle mého názoru tvrzení DLH zamítnout z následujících důvodů.
42.
Zaprvé je pravda, jak společnost DLH správně uvedla, že bod 49 dočasného rámce je „vstupním bodem“ pro posouzení oznámeného opatření na základě takového nástroje. To však nutně neznamená, že Komise není povinna provést úplnou a podrobnou analýzu všech relevantních skutečností, aby ověřila, zda jsou splněny podmínky stanovené v uvedeném bodě.
43.
Celkově je cílem takových podmínek v podstatě vyloučit rekapitalizační opatření, která nejsou nezbytná s ohledem na cíle sledované dočasným rámcem nebo která neodpovídají společnému zájmu, a nemohou být tedy prohlášena za slučitelná s vnitřním trhem. Pokud je podnik schopen získat podstatnou nebo nezanedbatelnou část svých finančních potřeb na trzích za přijatelných podmínek, nelze rekapitalizační opatření k pokrytí všech těchto potřeb považovat za „nezbytné“ (
40
).
44.
Nemohu se proto ztotožnit s názorem, že v kontextu bodu 49 písm. c) dočasného rámce stačí, aby Komise vycházela z celkových finančních potřeb příjemce a posoudila, zda je lze zcela získat na trzích. Argument Komise, že bod 49 písm. c) dočasného rámce má ze své podstaty binární povahu v tom smyslu, že pokud podmínka stanovená v tomto bodě není zcela splněna, podnik nebude způsobilý k rekapitalizaci, je mylný. Tato úvaha přikládá větší váhu možným nepříznivým hospodářským důsledkům pro příjemce zamítnutého nesouladného opatření než správnému posouzení samotného opatření.
45.
Na základě výkladu bodu 49 písm. c) dočasného rámce, který navrhuje společnost DLH, Komise a Spolková republika Německo, by docházelo k situacím, kdy by opatření podle oddílu 3.11 dočasného rámce bylo považováno za způsobilé, i když by jeho příjemce byl schopen získat na trzích financování téměř celé částky podpory. Takový výsledek by nebyl slučitelný se zásadou proporcionality a byl by v rozporu s požadavky stanovenými v bodě 19 dočasného rámce (
41
).
46.
Zadruhé, pokud jde o tvrzení, že Tribunál provedl část testu proporcionality podle bodu 54 dočasného rámce ve vztahu k posouzení způsobilosti, je třeba uvést, že první část tohoto testu ukládá Komisi, aby ověřila, že objem rekapitalizace v souvislosti s pandemií covidu-19 „nepřekročí minimum potřebné k tomu, aby byla zajištěna životaschopnost příjemce“.
47.
Mám za to, že takové ověření se zásadně liší od posouzení, které musí Komise provést podle bodu 49 písm. c) dočasného rámce, jak jej vyložil Tribunál v bodech 127 až 131 napadeného rozsudku. Posouzení, zda a do jaké míry může příjemce oznámeného rekapitalizačního opatření nalézt alternativní formy financování, aby pokryl své potřeby, se liší od posouzení, zda opatření přesahuje rámec toho, co je nezbytné k zajištění životaschopnosti příjemce. Odlišný je i účel bodu 54 dočasného rámce, který má zajistit, aby příjemce nedostal více podpory, než je nezbytné k obnovení likvidity a zajištění jeho životaschopnosti.
48.
V systému dočasného rámce proto není nic nesoudržného na tom, že tato dvě posouzení byla zakotvena v odlišných ustanoveních bez ohledu na to, že obě mají za cíl vyjádřit zásadu proporcionality (
42
).
49.
V každém případě i za předpokladu, že by společnost DLH měla správně za to, že Tribunál přesunul posouzení podle bodu 54 dočasného rámce do fáze týkající se způsobilosti, je její argument příliš formalistický. Za předpokladu, že by Komise musela ve své analýze proporcionality rekapitalizačního opatření oznámeného na základě dočasného rámce ověřit, zda takové opatření pokrývá více než potřeby příjemce, které si tento nemůže zajistit na trzích, není podstatné, v jaké fázi k tomuto ověřování dojde. V projednávaném případě se přitom nezdá, že by Komise takové posouzení provedla ani při zkoumání proporcionality podpory podle bodu 54 dočasného rámce.
c) Třetí výtka
50.
Společnost DLH, podporovaná Komisí, tvrdí, že si Tribunál v bodech 150 až 217 napadeného rozsudku protiřečil, když všechny výtky vznesené společnostmi Ryanair a Condor týkající se výše podpory zamítl jako neopodstatněné.
51.
V tomto ohledu stačí konstatovat, že všechny výtky přezkoumané a zamítnuté Tribunálem v těchto bodech se týkaly výkladu bodu 54 dočasného rámce nebo jeho použití na projednávanou věc. Společnosti Ryanair a Condor v podstatě Komisi vytýkaly, že nesprávně vypočítala výši podpory nezbytné k zajištění životaschopnosti DLH, nebo že neposoudila správně rozsah výhody poskytnuté dotčeným opatřením. Žádná z těchto výtek se netýkala otázky, zda byla podpora omezena na částku, kterou DLH nebyla schopna získat na trzích.
52.
Neexistuje tedy žádný rozpor mezi úvahami Tribunálu uvedenými ve výše zmíněných bodech napadeného rozsudku a úvahami, kterými se řídí analýza bodu 49 písm. c) dočasného rámce (
43
). Tato výtka musí být tedy podle mého názoru zamítnuta.
d) Čtvrtá výtka
53.
Společnost DLH tvrdí, že extenzivní výklad bodu 49 písm. c) dočasného rámce provedený v napadeném rozsudku je v rozporu s judikaturou Tribunálu, zejména v rozsudku ze dne 19. května 2021, Ryanair v. Komise (Španělsko; Covid-19) (
44
) a v rozsudku Tribunálu Finnair II. S odkazem na tento posledně uvedený bod uplatňuje společnost DLH další výtku, v níž tvrdí, že Tribunál porušil zásadu rovného zacházení tím, že použil přísnější výkladový standard u bodu 49 písm. c) dočasného rámce, ačkoli rekapitalizace společností Finnair a DLH se týkaly téměř totožné situace.
54.
Pokud jde o první z výše uvedených rozsudků, společnost DLH odkazuje na část úvah Tribunálu, kterou Tribunál odmítl tvrzení podporující alternativní kritérium ke kritériím zvoleným dotyčným členským státem pro způsobilost v rámci dotčeného režimu podpory (
45
). V bodě 49 uvedeného rozsudku Tribunál uvedl, že v rámci posouzení opatření souvisejících s covidem-19 Komise „není povin[na] pozitivně prokázat, že žádné jiné představitelné, a tedy již pojmově hypotetické, opatření by neumožnilo zajistit sledovaný cíl lepším způsobem“, a nesmí se uchýlit k „legislativn[ímu] průzkumu za účelem přezkumu jakéhokoli myslitelného alternativního opatření“ (
46
).
55.
V tomto ohledu připomínám, že v bodech 125 až 132 napadeného rozsudku měl Tribunál za to, že Komise nesprávně vyložila rozsah podmínky stanovené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce, a v důsledku toho dostatečně neprokázala, že tato podmínka byla splněna pro celou částku oznámeného opatření. Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost DLH, tedy Tribunál neuložil Komisi povinnost posoudit jakékoli hypotetické a stejně legitimní opatření, které by případně mohlo být provedeno namísto oznámeného opatření, ale pouze vyžadoval, aby jednoznačně prokázala, že oznámené opatření je v souladu s bodem 49 písm. c) dočasného rámce.
56.
Pokud jde o rozsudek Tribunálu Finnair II, společnost DLH tvrdí, že Komise nebyla povinna analyzovat, zda by příjemce mohl získat nezanedbatelnou část financování na trhu (
47
). Tribunál tedy přijal výklad bodu 49 písm. c) dočasného rámce, podle něhož veškeré potřeby likvidity příjemce tvoří základ posouzení způsobilosti.
57.
Tento výklad rozsudku Tribunálu Finnair II nesdílím. Z bodů 50, 51 a 53 uvedeného rozsudku vyplývá, že Finnair předložila Finské republice žádost o rekapitalizační opatření teprve poté, co využila všech disponibilních tržních řešení, aniž se jí podařilo získat finanční prostředky, které by jí umožnily pokrýt všechny její potřeby likvidity (
48
). Toto opatření tedy mělo pokrýt pouze potřeby likvidity, které Finnair nebyla prokazatelně schopna uspokojit jinými prostředky.
58.
Tribunál tedy v projednávaném případě, aniž by si protiřečil, odmítl výklad bodu 49 písm. c) dočasného rámce, podle něhož ke splnění podmínky stanovené v tomto bodě stačí prokázat, že příjemce není schopen uspokojit veškeré své potřeby likvidity na trzích.
59.
S ohledem na výše uvedené úvahy mám za to, že čtvrtá výtka druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta. Stejně tak musí být zamítnuta i další výtka, kterou společnost DLH namítá porušení zásady rovného zacházení, protože postrádá skutkový základ.
e) Závěry k druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
60.
Z uvedených důvodů musí být podle mého názoru všechny výtky vznesené společností DLH na podporu druhé části jejího prvního důvodu kasačního opravného prostředku zamítnuty, a v důsledku toho musí být tato část zamítnuta v plném rozsahu.
3. Třetí část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
61.
Ve třetí části prvního důvodu kasačního opravného prostředku společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že se Tribunál v bodech 117 a 131 až 135 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když požadoval, aby Komise za účelem posouzení dodržení bodu 49 písm. c) dočasného rámce vyhledala dodatečné informace. Tvrdí rovněž, že Tribunál vyvodil vlastní závěry o disponibilitě financování společnosti DLH, přičemž svým vlastním posouzením komplexních hospodářských okolností nahradil posouzení Komise, přestože předtím nedospěl k závěru, že je toto posouzení nepravděpodobné. Společnost DLH vznáší pět výtek.
a) První výtka
62.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že Tribunál nesprávně použil judikaturu Soudního dvora týkající se rozsahu povinností Komise při předběžném posouzení oznámeného opatření státní podpory. DLH odkazuje zejména na rozsudek ze dne 2. září 2021, Komise v. Tempus Energy a Tempus Energy Technology (
49
).
63.
V tomto rozsudku Soudní dvůr v souladu se svou ustálenou judikaturou připomněl, že legalita rozhodnutí nevznášet námitky přijatého na konci předběžného přezkumného řízení musí být unijním soudem posuzována nejen v závislosti na informacích, které měla Komise k dispozici v okamžiku, kdy jej přijala, ale také na základě informací, které mohla mít k dispozici. Informace, které Komise „mohla mít k dispozici“, přitom zahrnují informace, které se zdály být relevantní ve fázi předběžného posouzení (
50
), a které mohla Komise na svou žádost získat v průběhu správního řízení (
51
). Komisi však nepřísluší, aby z vlastního podnětu a při neexistenci jakékoliv indicie v tomto smyslu vyhledala všechny informace, které by mohly vykazovat spojitost s věcí, která jí byla předložena, i kdyby takové informace byly veřejně dostupné (
52
).
64.
Domnívám se, že v projednávané věci Tribunál vyložil rozsah povinností Komise, které jsem právě uvedl, správně.
65.
Jak bylo připomenuto v bodě 27 tohoto stanoviska, Tribunál v podstatě rozhodl, že přezkum provedený Komisí v průběhu správního řízení byl nedostatečný nebo neúplný ze dvou důvodů. Zaprvé Komise nezkoumala případnou dostupnost nezatížených letadel DLH jako zajištění za účelem získání financování na trzích za přijatelných podmínek bez ohledu na důkazy, na které ji společnost Ryanair upozornila. Zadruhé Komise neposoudila, zda takové zajištění mohlo společnosti DLH umožnit zvýšit nezanedbatelnou část nezbytného financování na trzích.
66.
Tím, že Tribunál Komisi vytkl, že nezkoumala možnost společnosti DLH získat financování na trzích s využitím svého letadlového parku jako zajištění, jí neuložil povinnost vyhledat informace z vlastního podnětu při neexistenci důkazů, které by vyžadovaly další šetření. Tribunál pouze požadoval, aby Komise použila relevantní informace, které již měla k dispozici, a sice prohlášení z března 2020 (
53
) zmíněné Tribunálem v bodě 118 napadeného rozsudku, které obsahovalo údaje týkající se hodnoty nezatížených letadel DLH, jak jsou uvedeny v témže bodě, jakož i v bodě 134 napadeného rozsudku (
54
).
67.
V tomto ohledu zaprvé podotýkám, že je stěží zpochybnitelné, že druh a hodnota aktiv držených příjemcem, jakož i jejich disponibilita jako zajištění jsou v zásadě relevantními informacemi pro posouzení jeho schopnosti získat financování na trzích podle bodu 49 písm. c) dočasného rámce (
55
). Zadruhé mám za to, že pouhá skutečnost zdůrazněná společností DLH a Komisí, že prohlášení z března 2020 předcházelo oznámení dotčeného opatření o více než dva měsíce, sama o sobě nestačí – a to ani v kontextu rychlých změn vyvolaných pandemií – k tomu, aby byla automaticky zpochybněna přesnost těchto údajů v okamžiku, kdy bylo provedeno předběžné přezkumné řízení (
56
).
68.
Podle mého názoru tedy Tribunál nepochybil, když dospěl k závěru, že Komise byla povinna zohlednit tyto informace a přezkoumat, včetně vyhledávání dodatečných důkazů, okolnosti, za kterých by DLH mohla získat financování na výše uvedených trzích proti výše uvedenému zajištění (
57
).
69.
Kromě toho z úplného výkladu bodu 132 napadeného rozsudku jasně vyplývá, že když Tribunál uvedl, že Komise nezohlednila „všechny relevantní skutečnosti pro účely přezkumu podmínky stanovené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce“ (
58
), odkázal na neposouzení schopnosti společnosti DLH získat nezanedbatelnou část nezbytného financování na trzích. Na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, tedy z tohoto tvrzení nelze vyvodit, že Tribunál uložil Komisi příliš rozsáhlou povinnost vyhledávat a přezkoumat informace, o jejichž existenci nebo relevanci nevěděla.
70.
Konečně argumenty společnosti DLH, Komise a Spolkové republiky Německo, kterými se tyto účastnice řízení snaží zpochybnit posouzení důkazní hodnoty důkazů o které se Tribunál opřel v bodech 118 a 119 napadeného rozsudku, musí být odmítnuty jako nepřípustné. Podle ustálené judikatury přísluší v zásadě pouze Tribunálu, aby provedl takové posouzení (
59
).
71.
Z výše uvedeného vyplývá, že tato výtka musí být podle mého názoru zamítnuta jako neopodstatněná.
b) Druhá výtka
72.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, vytýká Tribunálu, že se dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že Komise nepřezkoumala, zda společnost DLH mohla získat financování na trzích za přijatelných podmínek nabídnutím zajištění. Odkazují zejména na bod 22 odůvodnění sporného rozhodnutí, ve kterém Komise uvedla, že „DLH by neměla dostatečné zajištění k tomu, aby na trzích získala dluhové nástroje sekuritizované v rozsahu celé částky při současných hodnotách poměru úvěru k hodnotě majetku a tržních hodnotách“.
73.
V tomto ohledu podotýkám, že v bodě 122 napadeného rozsudku Tribunál uznal, že Komise ve sporném rozhodnutí posoudila, zda společnost DLH měla „dostatečné zajištění“ pro získání nástrojů financování na trzích. Nicméně měl za to, že toto tvrzení je zcela nepodložené, že zajištění, na které se Komise odvolává, nejsou identifikovány a že z žádného ustanovení sporného rozhodnutí nevyplývá, že by byla zkoumána dostupnost nezatížených letadel společnosti DLH jako zajištění (
60
). Tribunál rovněž uvedl, že bod 22 odůvodnění sporného rozhodnutí výslovně odkazuje pouze na schopnost společnosti DLH nalézt financování v plné výši svých potřeb [9 miliard eur] a že Komise neposoudila, zda DLH mohla získat nezanedbatelnou část nezbytného financování na trzích (
61
).
74.
Ani společnost DLH, ani Komise nebo Spolková republika Německo nepředkládají argumenty, které by umožnily zpochybnit tato zjištění.
75.
Zaprvé tvrzení Spolkové republiky Německo, podle kterého Tribunál zkreslil bod 22 odůvodnění sporného rozhodnutí, se překrývá s výtkou vznesenou společností DLH v rámci první části jejího prvního důvodu kasačního opravného prostředku. Odkazuji proto zpět na analýzu uvedenou v bodech 29 až 30 tohoto stanoviska, kde jsem navrhl zamítnutí této výtky.
76.
Zadruhé rozsáhlé odkazy společnosti DLH na vyjádření Spolkové republiky Německo v průběhu správních řízení (
62
) neprokazují, že otázka, zda DLH mohla použít svá nezatížená letadla jako zajištění k získání financování na trzích, byla řešena, natož zkoumána, v rámci tohoto řízení (
63
). Kromě toho všechny argumenty předložené společností DLH za účelem prokázání, že taková možnost není životaschopná, odkazují na celou částku 9 miliard eur (
64
), a jsou tedy nepostačující ke zpochybnění odůvodnění Tribunálu.
77.
Zatřetí značná část argumentů předložených společností DLH, Komisí a Spolkovou republikou Německo se zaměřuje na prokázání toho, že je nepravděpodobné, že by společnost DLH dokázala získat všechny své finanční potřeby nebo jejich podstatnou část na trzích. Cílem těchto argumentů je dodatečně odůvodnit neexistenci jakéhokoli posouzení případného částečného financování prostřednictvím zajištěného dluhu ve sporném rozhodnutí a nejsou tedy způsobilé prokázat, že Komise takové posouzení skutečně provedla.
78.
Konečně tvrzení Spolkové republiky Německo, podle kterého Komise nebyla povinna se dále vyjádřit k použití zajištění společností DLH, jelikož rozhodnutí podle čl. 108 odst. 3 SFEU musí pouze uvádět důvody, proč posouzení slučitelnosti oznámeného opatření s vnitřním trhem nevyvolává závažné obtíže, vychází z nesprávného výkladu napadeného rozsudku. V bodech 118 až 138 tohoto rozsudku Tribunál konstatoval, že posouzení provedené za účelem prokázání, zda bylo dotčené opatření v souladu s bodem 49 písm. c) dočasného rámce, bylo nedostatečné a neúplné, a nikoli že Komise v tomto ohledu neuvedla důvody.
79.
S ohledem na výše uvedené se domnívám, že i tato druhá výtka je neopodstatněná a musí být zamítnuta.
c) Třetí výtka
80.
Společnost DLH tvrdí, že Tribunál v bodě 120 napadeného rozsudku zkreslil její spis vedlejšího účastníka, jakož i argumentaci Komise, když uvedl, že nezpochybnily údaje poskytnuté znalcem společnosti Ryanair v jeho zprávě Oxera I a převzaté v bodech 118 a 119 tohoto rozsudku.
81.
K posouzení této výtky je třeba uvést, že údaje, jejichž „správnost a spolehlivost“ nebyly podle zjištění Tribunálu v bodě 120 napadeného rozsudku zpochybněny, jsou uvedené v bodech 118 a 119 tohoto rozsudku. Týkají se konzistentnosti letadlového parku skupiny LH, hodnoty nezatížených letadel a náhradních dílů a schopnosti společnosti DLH zvýšit dluhové financování o 1 až 3,7 miliardy eur za použití těchto aktiv jako zajištění.
82.
Ze spisu vedlejšího účastníka před Tribunálem vyplývá, že společnost DLH skutečně zpochybnila argumenty společnosti Ryanair vycházející ze zprávy Oxera I týkající se schopnosti jiných leteckých společností získat alternativní financování na trhu prostřednictvím sekuritizovaného dluhového financování. Nevyplývá však, že by společnost DLH zpochybnila údaje o hodnotě aktiv uvedené v bodě 81 tohoto stanoviska. Pokud jde o její schopnost použít svůj letadlový park jako zajištění, společnost DLH pouze uvedla, že nemá „dostatečné zajištění k tomu, aby na trzích získala dluhové nástroje sekuritizované v požadované výši 9 miliard eur“, přičemž připustila, že zajištění jejích letadel by umožnilo finanční operace, ale pouze „ve velmi omezené výši“ bez dalšího upřesnění.
83.
Je tedy zřejmé, že Tribunál nezkreslil prohlášení společnosti DLH jako vedlejší účastnice řízení. Totéž platí pro argumentaci Komise, která se rovněž zaměřila na spolehlivost údajů obsažených ve zprávě Oxera I týkajících se alternativních řešení financování jiných leteckých společností.
84.
Tato výtka tedy musí být podle mého názoru zamítnuta jako neopodstatněná.
d) Čtvrtá výtka
85.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že Tribunál tím, že vyvodil vlastní závěry o dostupnosti financování společnosti DLH, předložil vlastní posouzení komplexních hospodářských okolností, a nahradil tak posouzení Komise. Tribunál tím zasáhl do široké posuzovací pravomoci, kterou má Komise při provádění komplexních hospodářských posouzení, namísto toho, aby se omezil na přezkum legality tohoto posouzení.
86.
V tomto ohledu je třeba konstatovat, že Tribunál v bodě 117 napadeného rozsudku uznal, že otázka, zda společnost DLH nemohla získat financování na trzích za přijatelných podmínek, zahrnuje komplexní hospodářská posouzení, které podléhá omezenému přezkumu. Dospěl však k závěru, že v rámci takového přezkumu Komise nezohlednila „všechny relevantní [prvky (
65
)] pro účely přezkumu podmínky stanovené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce.“ (
66
)
87.
Na rozdíl od tvrzení společnosti DLH, Komise a Spolkové republiky Německo tedy Tribunál neprovedl analýzu finančních trhů, která by nahradila hospodářské posouzení Komise vlastním posouzením. Tribunál na základě důkazů předložených společností Ryanair rozhodl, že přezkum provedený Komisí byl nedostatečný nebo neúplný, neboť se nezabýval otázkou dostupnosti zajištěného dluhového financování, které představovalo „důležitý aspekt podmínky stanovené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce“ (
67
).
88.
Tribunál tedy použil judikaturu připomenutou v bodě 17 tohoto stanoviska podle které mu přísluší ověřit, zda tyto důkazy představují veškeré rozhodné údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (
68
).
89.
Nezohlednění podstatných skutečností představuje zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu (
69
), které samo o sobě zpochybňuje věrohodnost (
70
) analýzy provedené autorem napadeného aktu (
71
). Kromě toho zjištění nedostatečného nebo neúplného přezkumu zpochybňuje legalitu takového rozhodnutí nevznášet námitky, jako je sporné rozhodnutí, neboť představuje indicii existence závažných obtíží při posuzování oznámeného opatření (
72
).
90.
Z výše uvedených důvodů je tato výtka podle mého názoru neopodstatněná a musí být zamítnuta.
e) Pátá výtka
91.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, zpochybňuje tvrzení uvedené v bodě 126 napadeného rozsudku, podle kterého Komise nesprávně opřela své posouzení schopnosti společnosti DLH nalézt financování na trzích o vyšší částku, než je částka, která je předmětem dotčeného opatření (9 miliard eur namísto 6 miliard eur).
92.
Jak jsem již připomněl, dotčené opatření bylo součástí širší řady podpůrných opatření ve prospěch LH Group. Mezi ně patřila státní půjčka ve výši 3 miliard eur poskytnutá prostřednictvím německé státní podpůrné banky Kreditanstalt für Wiederaufbau (dále jen „KfW“).
93.
Je pravda, že sporné rozhodnutí uvádí, že společnost DLH potřebovala k zajištění své životaschopnosti celkové financování ve výši 9 miliard eur (
73
). Dotčené opatření, ve vztahu k němuž měla být ověřena první část podmínky způsobilosti stanovené v bodě 49 písm. c) dočasného rámce, však činilo 6 miliard eur. Zbývající 3 miliardy eur měly být pokryty výše uvedeným úvěrem, tj. horizontálním opatřením, jehož dostupnost měla být zohledněna v rámci druhé části této podmínky. Tvrzení Tribunálu je tedy správné.
94.
Společnost DLH, Komise a Spolková republika Německo tvrdí, že důvodem, proč bod 22 odůvodnění sporného rozhodnutí zmiňoval částku 9 miliard eur, bylo to, že KfW požadovala rekapitalizaci DLH jako předběžnou podmínku pro poskytnutí úvěru. Nevylučuji, že existence takové souvislosti mezi oběma opatřeními může odůvodnit odkaz Komise na veškeré potřeby financování společnosti DLH, i když takové odůvodnění není obsaženo v části sporného rozhodnutí týkající se posouzení podle bodu 49 písm. c) dočasného rámce.
95.
V každém případě i za předpokladu, že by byla tato výtka prohlášena za opodstatněnou, nestačí sama o sobě ke zpochybnění závěru Tribunálu o porušení bodu 49 písm. c) dočasného rámce.
f) Výtky Komise a Spolkové republiky Německo vycházející z porušení jejich práva na spravedlivý proces
96.
Komise tvrdí, že Tribunál v bodech 118 a 119 napadeného rozsudku z vlastního podnětu identifikoval konkrétní informace z příloh spisu, ale neposkytl Komisi nebo vedlejším účastníkům řízení možnost vyjádřit se k těmto argumentům, o něž se nakonec při svém posouzení významně opíral. Spolková republika Německo uplatňuje v podstatě stejnou výtku.
97.
Podotýkám, že tato tvrzení mají jinou povahu (
74
) než tvrzení společnosti DLH uvedená v její třetí výtce, ne-li povahu přímo diametrálně odlišnou (
75
), takže jejich přípustnost se jeví být sporná (
76
).
98.
V každém případě však musí být tyto výtky zamítnuty jako nedůvodné. V tomto ohledu stačí konstatovat, že se Tribunál nezabýval žádnou výtkou bez návrhu (
77
) a ani se neopřel o údaje, které nebyly Komisi či vedlejším účastníkům řízení v prvním stupni dostupné, a k nimž se tedy nemohli vyjádřit ani být vyslechnuti (
78
). Kromě toho byly argumenty společnosti Ryanair týkající se konzistence a hodnoty letadlového parku skupiny LH, jakož i schopnosti společnosti DLH pokrýt alespoň část svých finančních potřeb na trzích tím, že nabídne svá letadla a náhradní díly jako zajištění, jasně uvedeny v jejích písemnostech před Tribunálem, zejména v její odpovědi na spis společnosti DLH jako vedlejší účastnice (
79
).
g) Závěr k prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
99.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr první důvod kasačního opravného prostředku zamítl.
B.
K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
100.
Svým druhým důvodem kasačního opravného prostředku společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, napadá body 242 až 270 napadeného rozsudku a tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když konstatoval, že ani kapitálová účast, ani tichá účast II nebyly doprovázeny „alternativními mechanismy“ ve smyslu bodů 62 a 68 dočasného rámce.
1. K alternativnímu mechanismu doprovázejícímu kapitálovou účast
101.
Podle bodu 61 dočasného rámce, „součástí každého rekapitalizačního opatření musí být mechanismus navýšení protiplnění ve prospěch státu s cílem motivovat příjemce ke zpětnému odkupu státních kapitálových injekcí.“ (
80
) V bodě 62 dočasného rámce se dále uvádí, že „Komise může přijmout i alternativní mechanismy za předpokladu, že celkově povedou k obdobnému výsledku, pokud jde o motivační účinky na ukončení státní účasti, a budou mít obdobný celkový dopad na protiplnění ve prospěch státu.“
102.
V projednávaném případě je nesporné, že protiplnění za kapitálovou účast nestanoví mechanismus navýšení protiplnění ve smyslu bodu 61 dočasného rámce. Komise však měla v bodech 136 až 142 odůvodnění sporného rozhodnutí za to, že „celková struktura“ dotčeného opatření představuje alternativní mechanismus v souladu s bodem 62 dočasného rámce, pokud jde o protiplnění státu a motivaci příjemce odkoupit kapitálovou injekci státu. Pokud jde o protiplnění ve prospěch státu, Komise uvedla, že Spolková republika Německo získá akcie společnosti DLH se slevou ve výši 71,9 % z maximální ceny akcií stanovené v bodě 60 dočasného rámce (
81
). Taková sleva poskytla Spolkové republice Německo při vstupu (podíl ve výši 20 %) podstatně vyšší majetkovou účast, než jakou by mělo při maximální ceně akcií, a to i po dvou navýšeních protiplnění stanovených v bodě 61 dočasného rámce. Pokud jde o motivační účinky k ukončení účasti státu, Komise měla za to, že jednotlivé složky dotčeného opatření (kapitálová účast, tiché účasti I a II) jsou vzájemně propojeny a že je třeba zohlednit jejich kombinované účinky z hlediska motivace k ukončení účasti státu. V souladu s tím Komise v bodech 139 a 141 odvodnění sporného rozhodnutí uvedla několik faktorů, které jsou uvedeny v bodě 248 napadeného rozsudku a které odůvodňují tento závěr (
82
).
103.
Tribunál v napadeném rozsudku dospěl k závěru, že Komise porušila body 61 a 62 dočasného rámce, jelikož nepožadovala začlenění mechanismu navýšení protiplnění nebo obdobného mechanismu do protiplnění za kapitálovou účast (bod 270 napadeného rozsudku).
104.
Společnost DLH vznáší proti tomuto závěru dvě výtky.
a) K první výtce
105.
V rámci první výtky společnost DLH tvrdí, že Tribunál při posuzování, zda se na kapitálovou účast vztahuje alternativní mechanismus podle bodu 62 dočasného rámce, zaujal nesprávný formalistický přístup, čímž téměř zcela nerespektoval širokou posuzovací pravomoc Komise, překročil meze soudního přezkumu a nesprávně vyložil dočasný rámec.
106.
V tomto ohledu je třeba nejprve konstatovat, že argumenty společnosti DLH jsou částečně založeny na nesprávném výkladu napadeného rozsudku. V rozporu s tím, co tvrdí společnost DLH, Tribunál nerozhodl, že by Komise nemohla posoudit kombinované účinky dotčeného opatření týkajícího se motivace k ukončení státní podpory za účelem schválení alternativního mechanismu k mechanismu navýšení protiplnění podle bodu 62 dočasného rámce. Naopak po přezkumu analýzy Komise dospěl Tribunál k závěru, že Komise „právně dostačujícím způsobem neprokázala“, že „celková struktura“ dotčeného opatření má celkově motivační účinky k ukončení účasti státu srovnatelné s motivačními účinky vyvolanými mechanismem navýšení protiplnění nebo obdobným mechanismem ve smyslu bodu 62 dočasného rámce (
83
).
107.
Zadruhé ze zásad připomenutých v bodech 15 až 18 tohoto stanoviska vyplývá, že Tribunál v bodech 249 až 262 napadeného rozsudku nepřekročil meze soudního přezkumu posouzení, která je Komise povinna provést v rámci ověření dodržení bodu 62 dočasného rámce (
84
). V těchto bodech se Tribunál omezil na ověření relevance skutečností uplatněných Komisí, jakož i hospodářské a právní opodstatněnosti závěrů, které z nich byly vyvozeny. Tím, že se DLH omezuje pouze na připomenutí široké posuzovací pravomoci, kterou má Komise při uplatnění bodu 62 dočasného rámce, neprokazuje komplexní povahu posouzení obsažených v bodech 139 až 141 odůvodnění sporného rozhodnutí a nedokládá své tvrzení, že Tribunál nahradil posouzení Komise vlastním posouzením.
108.
Zatřetí, pokud jde o údajný nesprávný výklad dočasného rámce, připomínám, že podle ustálené judikatury Soudního dvora vyžaduje výklad ustanovení unijního práva, aby bylo zohledněno nejen znění takového ustanovení, ale i kontext, do něhož zapadá, jakož i cíle a účel, které sleduje akt, jehož je součástí (
85
). Každé ustanovení unijního práva musí být zasazeno do příslušných souvislostí a vyloženo ve světle ustanovení unijního práva jako celku, s ohledem na jeho cíle a vývoj v době, kdy má být dotčené ustanovení použito (
86
). Historie vzniku ustanovení unijního práva může rovněž poskytnout informace relevantní pro jeho výklad (
87
). Tyto zásady, kterými se řídí výklad ustanovení unijního práva, jsou rovněž použitelné tehdy, když mají unijní soudy vykládat pokyny Komise v oblasti státních podpor, a to bez ohledu na jejich povahu „soft law“ (
88
).
109.
Ačkoli bod 62 dočasného rámce, který stanoví možnost Komise přijmout alternativní mechanismy ke standardnímu mechanismu navýšení protiplnění stanovenému v bodě 61 dočasného rámce, není výslovně vykládán jako odchylka od tohoto mechanismu, měl by být jeho rozsah podle mého názoru vykládán restriktivně s ohledem na jeho cíl.
110.
Cílem bodu 62 dočasného rámce je poskytnout omezenou flexibilitu v případech, kdy není možné aplikovat pravidla dočasného rámce týkajících se protiplnění a ukončení státní účasti pouhým „zaškrtáváním políček“, což Komisi umožňuje provést celkové posouzení struktury a účinků opatření (
89
). Vždy však vyžaduje, aby alternativní mechanismus nabízel výsledek podobný standardnímu mechanismu navýšení protiplnění výslovně uvedenému v dočasném rámci, a to jak z hlediska motivačních účinků na ukončení účasti státu, tak z hlediska protiplnění ve prospěch příslušejícího státu. Z toho vyplývá, že pokud se Komise odchyluje od standardního mechanismu navýšení protiplnění stanoveného v bodě 61 dočasného rámce, musí být schopna jasně prokázat, že alternativní mechanismus zajišťuje podobný výsledek. V této souvislosti nemůže rozsudek Finnair II, na který odkazuje Komise, poskytnout žádnou oporu. Míra flexibility, kterou Soudní dvůr dočasnému rámci v tomto rozsudku (
90
) přiznal, nemůže odůvodnit odchylku od požadavků, které tento rámec stanoví, pokud členský stát neprokázal existenci výjimečných okolností (
91
).
111.
Konečně tvrzení, že Tribunál v bodě 62 dočasného rámce vyloučil relevanci jednoho z faktorů uvedených v bodě 248 napadeného rozsudku z důvodu, že se dotčené otázky a předměty řídí odlišnými ustanoveními a požadavky, rovněž vychází z neúplného výkladu tohoto rozsudku.
112.
Pokud jde o počáteční kupní cenu akcií, je pravda, že Tribunál v bodě 255 napadeného rozsudku zdůraznil, že body 60 a 61 dočasného rámce uvádějí dva odlišné požadavky. Tribunál se však zdaleka neopíral pouze o toto tvrzení, ale vysvětlil, že mechanismy stanovené v bodech 61 a 62 dočasného rámce mají za cíl motivovat dotčeného příjemce ex post k co nejrychlejšímu zpětnému odkupu účasti státu, avšak kupní cena akcií má naopak dopad na situaci dotyčného příjemce ex ante a nemá nutně za cíl zvyšovat motivaci ke zpětnému odkupu uvedené účasti, „jelikož cena akcií se může měnit jak směrem nahoru, tak směrem dolů.“ (
92
) Skutečnost, kterou zdůraznila společnost DLH, že dotčené opatření zajišťovalo „nadměrné dodržování“ dočasného rámce z důvodu vysoké slevy poskytnuté Spolkové republice Německo vůči maximální ceně akcií, tento závěr nezpochybňuje. Stejně tak i skutečnost, o kterou se opírala také společnost DLH, že taková sleva zajišťovala Spolkové republice Německo 20% podíl a blokační menšinu. Dočasný rámec nestanoví, že požadavek na mechanismus navýšení protiplnění nebo rovnocenný mechanismus závisí na výši nabyté veřejné účasti (
93
) nebo na její ceně.
113.
Podobné úvahy lze uvést i ve vztahu k ceně akcií v okamžiku, kdy je stát prodá zpět, k rostoucí úrokové sazbě u tichých účastí I a II, jakož i k závazkům týkajícím se způsobu chování, které společnost DLH přijala, na něž se odkazuje v bodech 259, 260 a 262 napadeného rozsudku.
114.
Vzhledem k tomu, že se na tyto faktory vztahují body 63, 66 a 72 dočasného rámce, které stanoví specifické požadavky, měl Tribunál správně za to, že se Komise nemohla spoléhat na jejich splnění (či dokonce nadměrné splnění) za účelem prokázání existence alternativního mechanismu ve smyslu bodu 62 dočasného rámce (
94
). Podle dočasného rámce by rekapitalizační opatření „měl[a] podléhat přísným podmínkám“ (
95
) stanoveným v článcích 3.11.2 a 3.11.4 až 3.11.7. Úvaha, podle níž by Komise považovala jednu z těchto podmínek za splněnou pouze z toho důvodu, že všechny ostatní jsou splněny, by představovala přehlížení závazné povahy dotčené podmínky a obcházení jejího uplatnění.
115.
Komise musí prokázat, jaký dopad mají tyto faktory na splnění bodu 62 dočasného rámce. Právě to však podle Tribunálu Komise ve sporném rozhodnutí neučinila.
116.
S ohledem na výše uvedené úvahy musí být podle mého názoru první výtka společnosti DLH zamítnuta.
b) K druhé výtce:
117.
V rámci druhé výtky společnost DLH Tribunálu vytýká, že provedl nesprávné právní posouzení skutkového stavu a vyvodil z toho chybné právní závěry.
118.
Zaprvé společnost DLH Tribunálu vytýká, že rozhodl, že jednotlivé faktory, o něž se Komise opírala, nemohou být zohledněny k prokázání souladu s bodem 62 dočasného rámce. Tato výtka v podstatě opakuje tytéž argumenty, které byly uvedeny na podporu první výtky společnosti DLH, a kritizuje formalistický přístup, který údajně Tribunál použil. Jak bylo uvedeno výše, tyto argumenty vycházejí z nesprávného výkladu napadeného rozsudku (
96
). Tribunál totiž nikde v tomto rozsudku netvrdí, že by uvedené faktory vůbec nemohly být zohledněny. Namísto toho byly považovány za nedostatečné k odůvodnění neexistence mechanismu navýšení protiplnění nebo jiného mechanismu, který by splňoval podmínky stanovené v bodě 62 dočasného rámce.
119.
Zadruhé společnost DLH vytýká Tribunálu, že zkreslil účel bodů 60 až 62 dočasného rámce tím, že konstatoval, že mechanismy alternativní k mechanismu navýšení protiplnění musí vždy zahrnovat postupně rostoucí protiplnění a musí mít ex post motivační účinky směřující k včasnému ukončení účasti státu. Tato výtka musí být rovněž zamítnuta. Výklad bodů 61 a 62 dočasného rámce provedený Tribunálem je zcela v souladu se zněním a účelem těchto ustanovení (
97
), jakož i s obecnými zásadami protiplnění a splacení rekapitalizace v souvislosti s covidem-19 uvedenými v bodech 55 až 59 dočasného rámce (
98
).
120.
Zbývajícími argumenty společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, vytýká Tribunálu zkreslení skutkového stavu. V tomto ohledu připomínám, že v souladu s ustálenou judikaturou je jedině Tribunál příslušný jednak zjistit skutkový stav a jednak tento skutkový stav posoudit (
99
). Posouzení tohoto skutkového stavu a důkazů, s výhradou případu, kdy by došlo k jejich zkreslení, tedy nepředstavuje právní otázku, která by jako taková podléhala přezkumu Soudního dvora v rámci řízení o kasačním opravném prostředku (
100
). Pokud tedy navrhovatel tvrdí, že Tribunál zkreslil důkazy nebo skutkové okolnosti, musí prokázat pochybení v analýze, která při jeho posouzení vedla Tribunál k tomuto zkreslení. Zkreslení navíc musí zjevně vyplývat z písemností ve spisu, aniž by bylo nutné provést nové posouzení skutkového stavu (
101
). Tyto podmínky nejsou podle mého názoru v projednávané věci splněny. Společnost DLH se v podstatě snaží dosáhnout nového posouzení skutkového stavu Soudním dvorem pouhým opakováním argumentů předložených před Tribunálem nebo předložením nových skutečností a argumentů, které jsou ve fázi kasačního opravného prostředku nepřípustné a každopádně nejsou dostatečně odůvodněné (
102
).
121.
S ohledem na výše uvedené úvahy je tedy nutno tuto výtku zamítnout.
2. K alternativnímu mechanismu doprovázejícímu tichou účast II
122.
Při zpochybňování závěru Tribunálu o neexistenci alternativního mechanismu doprovázejícího tichou účast II podle bodu 68 dočasného rámce (
103
) se společnost DLH dovolává stejných argumentů, které uvedla na podporu svého tvrzení týkajícího se kapitálové účasti (
104
). Proto obdobně odkazuji na výše uvedené úvahy, na jejichž základě je třeba tento žalobní důvod zamítnout.
123.
Komise předložila samostatnou výtku, podle které Tribunál rozhodl ultra petita, když v bodě 270 napadeného rozsudku konstatoval, že Komise porušila bod 70 dočasného rámce (
105
). V tomto ohledu se omezím na konstatování, že i kdyby byla tato výtka opodstatněná, neumožnila by zpochybnit ostatní porušení, a to porušení bodů 61, 62 a 68 dočasného rámce, na jejichž základě bylo vyhověno výtce společnosti Ryanair týkající se neexistence mechanismu postupného navyšování protiplnění. Proto by to nemohlo vést ke zrušení této části napadeného rozsudku.
3. Závěr k druhému důvodu kasačního opravného prostředku
124.
Z výše uvedených důvodů se domnívám, že druhý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut.
C.
K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
125.
Třetím důvodem kasačního opravného prostředku společnost DLH zpochybňuje body 272 až 288 napadeného rozsudku, v nichž Tribunál konstatoval, že Komise porušila bod 67 dočasného rámce tím, že při konverzi tiché účasti II na vlastní kapitál přijala cenu akcií, která se neřídila metodikou uvedenou v tomto bodě.
126.
Podle bodu 67 dočasného rámce, „konverze hybridních kapitálových nástrojů na vlastní kapitál se provádí sazbou 5 % nebo více pod úrovní teoretické ceny bez upisovacího práva (TERP) v okamžiku konverze.“
127.
V projednávané věci se tichá účast II skládala ze dvou tranší („tichá účast II-A“ a „tichá účast II-B“), v závislosti na události, která vyvolala její přeměnu na vlastní kapitál. Tichá účast II-A, může být přeměněna na akcie za pevně stanovenou cenu 2,56 eura za akcii (
106
), zatímco tichá účast II-B, může být přeměněna za tržní cenu akcií v okamžiku konverze sníženou o 10 % nebo 5,25 % (
107
). V bodě 158 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise vysvětlila, že je možné „očekávat, že všechny tyto ceny budou v souladu s požadavkem stanoveným v bodě 67 dočasného rámce“, přičemž připustila, že „může existovat cena, pod kterou nebude splněn požadavek bodu 67 dočasného rámce“. Na druhou stranu Komise uvedla, že se Spolková republika Německo zavázala vyžádat si její souhlas s uplatněním práva na konverzi „v případě, že maximální konverzní cena vypočtená podle metodiky TERP v okamžiku konverze snížená o 5 % bude nižší než konverzní ceny stanovené pro tichou účast II (tranše A nebo B) v okamžiku konverze.“
128.
V napadeném rozsudku měl Tribunál zaprvé za to, že Komise ani nevysvětlila důvody, proč bylo odůvodněné stanovit nebo vypočítat ceny akcií při konverzi tiché účasti II na vlastní kapitál, aniž použila způsob požadovaný v bodě 67 dočasného rámce (
108
) či uvedla nějakou výjimečnou okolnost, která by mohla odůvodnit toto nedodržení (
109
). Zadruhé měl Tribunál za to, že Komise nemohla odchýlit od pravidla stanoveného v bodě 67 dočasného rámce pod záminkou, že dotyčný členský stát požádá před uplatněním svého práva na konverzi o povolení. V tomto ohledu zdůraznil, že podle režimu předchozího povolení podle čl. 108 odst. 3 SFEU, podpora musí být prohlášena za slučitelnou s vnitřním trhem ex ante před tím, než může být provedena (
110
).
129.
Společnost DLH na podporu třetího důvodu kasačního opravného prostředku vznáší dvě výtky.
130.
Svou první výtkou DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že Tribunál nezohlednil bod 59 dočasného rámce, který umožňuje použití alternativních metod stanovení protiplnění. Podle společnosti DLH konverzní ceny celkově vedou k výsledku obdobnému tomu, který sleduje bod 67 dočasného rámce, a že v projednávaném případě byla navíc nezbytná jiná metoda výpočtu konverzní ceny, neboť nebylo možné vypočítat teoretickou cenu bez upisovacího práva (TERP).
131.
Tím, že zpochybňuje výklad a použití bodů 59 a 67 dočasného rámce, k nimž dospěl Tribunál, tato výtka jako celek vznáší právní otázku, která jako taková podléhá přezkumu Soudního dvora. Z důvodů, které vysvětlím, se však domnívám, že je neopodstatněná.
132.
Bod 59 dočasného rámce totiž skutečně umožňuje alternativní řešení k metodám stanovení protiplnění, které jsou v něm uvedeny. Komise v tomto bodě odkázala na bod 134 odůvodnění sporného rozhodnutí a uvedla obecné zásady týkající se protiplnění a ukončení účasti státu. V následujícím bodě odůvodnění Komise upřesnila, že posoudila soulad dotčeného opatření s těmito obecnými zásadami. Z toho vyplývá, že Komise nepochybně zvažovala možnost vycházet z alternativních metod stanovení protiplnění v celém svém posouzení, a to i s ohledem na hybridní kapitálové nástroje.
133.
Nejprve podotýkám, že bod 67 dočasného rámce je formulován normativně a na rozdíl od bodů 62 a 68, které Komisi výslovně opravňují k přijetí alternativních mechanismů, takovou možnost nestanoví. Podle mého názoru tyto skutečnosti zpochybňují správnost výkladu navrženého společností DLH, podle kterého bod 59 dočasného rámce umožňuje Komisi odchýlit se od způsobu výpočtu stanoveného v bodě 67 dočasného rámce.
134.
Zadruhé tento posledně uvedený bod dále stanoví maximální konverzní cenu. Vyvstává tedy otázka, zda je logické použít na takový požadavek kritérium „podobného výsledku“. Ve stejném duchu si lze klást otázku, jak může předem stanovená konverzní cena, jako je ta určená pro tichou účast II-A, a konverzní ceny vypočtené podle alternativních parametrů, jako jsou ty určené pro tichou účast II-B, vůbec zaručit předvídatelné a systematické dodržování této maximální ceny. Komise si byla vědoma, že možnost odchýlení se od výsledku sledovaného bodem 67 dočasného rámce není jen teoretická, jak vyplývá ze znění bodu 158 odůvodnění sporného rozhodnutí.
135.
Zatřetí Komise ve sporném rozhodnutí neuvedla žádný odkaz na bod 59 dočasného rámce, aby odůvodnila odchylku od bodu 67 dočasného rámce v souvislosti s konverzními cenami pro tichou účast II-A a II-B (
111
). Komise rovněž před Tribunálem ani výslovně netvrdila (
112
), že byla přijata alternativní metodika v souladu s výše uvedeným bodem 59. Jak poznamenal Tribunál v bodě 282 napadeného rozsudku, Komise ve sporném rozhodnutí, ani ve svých písemnostech před Tribunálem neuvedla žádnou část dočasného rámce, jiné právní pravidlo nebo výjimečnou okolnost, která by jí umožnila odchýlit se od bodu 67 dočasného rámce (
113
). Je tedy patrné, že ačkoli Komise před Tribunálem hájila použité metody stanovení protiplnění jako slučitelné s tímto bodem, na bod 59 dočasného rámce a na odůvodnění založené na alternativních mechanismech se odvolávala poprvé až před Soudním dvorem. To pravděpodobně vysvětluje, proč Tribunál výslovně nezmínil tento posledně uvedený argument v bodech 272 až 288 napadeného rozsudku a proč měl za to, že Komise neuvedla žádnou mimořádnou okolnost, která by mohla odůvodnit nedodržení metodiky stanovené v bodě 67 dočasného rámce (
114
).
136.
Začtvrté i za takových okolností Tribunál neopomněl možnost Komise opřít se o alternativní metodu stanovení konverzní ceny při konverzi hybridních kapitálových nástrojů na vlastní kapitál. V bodě 279 napadeného rozsudku totiž konstatoval, že Komise neodůvodnila odchylku od metody stanovené v bodě 67 dočasného rámce. Takové odůvodnění však předpokládalo prokázat, že zvolená alternativní metoda celkově vede k podobnému výsledku, který sleduje tento bod. Mám za to, že lze stěží zpochybnit, že takové prokázání nebylo provedeno. Naopak sama Komise uznala, že maximální konverzní cena vypočtená odkazem na TERP nemohla být vždy dodržena, čímž připustila, že v některých případech se zvolená alternativní metoda mohla odchýlit jak od bodu 67, tak od bodu 59 dočasného rámce.
137.
Konečně, pokud jde o tvrzení společnosti DLH, podle kterého v projednávané věci nebylo možné vypočítat TERP, stačí konstatovat, že v žádném fázi sporného rozhodnutí taková nemožnost nenastala a nebyla ani uplatněna k odůvodnění odchylky od bodu 67 dočasného rámce (
115
). Kromě toho otázka, zda byl tento výpočet proveditelný, spadá do posouzení skutkového stavu, které přísluší Tribunálu. Totéž platí pro argument předložený Komisí, podle kterého metodika výpočtu konverzní ceny stanovené pro tichou účast II byla pro stát výhodnější než metoda vyplývající z použití dočasného rámce. V každém případě se jeví, že společnost DLH i Komise se celkově spíše snaží dodatečně odůvodnit odchylku od relevantních pravidel dočasného rámce než se řádně dovolávat nedostatečného nebo nesprávného posouzení skutkového stavu Tribunálem.
138.
V rámci druhé výtky společnost DLH, podporovaná Komisí, tvrdí, že riziko nedodržení bodu 67 dočasného rámce bylo pouze teoretické a že plánovaná žádost o povolení podaná Komisi měla zajistit jeho dodržení, a nikoli být pojímána jako odchylka nebo jako odložení přijetí rozhodnutí. Kromě toho společnost DLH tvrdí, že zvolený alternativní mechanismus zajišťoval ex ante soulad s bodem 67, jelikož podle bodu 158 odůvodnění sporného rozhodnutí měl být souhlas Komise vyžádán a získán před provedením konverze.
139.
Tato výtka musí být podle mého názoru rovněž zamítnuta.
140.
Komise se tím, že předložila až po přijetí sporného rozhodnutí své konečné posouzení toho, zda byl splněn jeden z požadavků dočasného rámce, upustila od provedení úplného předběžného posouzení slučitelnosti dotčeného opatření s vnitřním trhem, jak to požaduje čl. 108 odst. 3 SFEU. Jak Tribunál správně rozhodl, Komise není oprávněna povolit odchylku od pravidel stanovených v jejích pokynech v okamžiku přijetí svého rozhodnutí o slučitelnosti pouze z toho důvodu, že se dotyčný členský stát zavazuje požádat o nové povolení (
116
).
141.
Na rozdíl od tvrzení společnosti DLH bod 158 odůvodnění sporného rozhodnutí nestanoví žádnou „dodatečnou úroveň zajištění“, která by měla zajistit „maximální dodržení“ dočasného rámce. Spíše povoluje odchylku od pravidel stanovených v tomto nástroji, neboť nahrazuje předběžné posouzení souladu podle dočasného rámce ex post procesním požadavkem a následným souhlasem. Kromě toho je ze znění bodu 158 odůvodnění sporného rozhodnutí zřejmé, že Spolková republika Německo se sice zavázala, že před uplatněním svého práva na konverzi požádá o souhlas Komise (a tento souhlas získá), avšak nezavázala se zajistit, aby konverzní cena pro tichou účast II splňovala požadavky bodu 67 dočasného rámce (
117
). V tomto ohledu nelze Tribunálu vytýkat žádný nesprávný výklad sporného rozhodnutí (
118
).
142.
Nejen že v bodě 158 odůvodnění sporného rozhodnutí Komise odložila rozhodnutí o přiměřenosti konverzní ceny na okamžik, kdy k této konverzi dojde. Komise v něm rovněž bez jakéhokoli odůvodnění přijala metodiku, která byla ex ante uznána za nezpůsobilou zajistit výsledek sledovaný bodem 67 dočasného rámce, a současně ponechala otevřenou možnost odchýlit se od tohoto bodu ex post, tedy ve fázi jeho uplatnění.
143.
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr třetí důvod kasačního opravného prostředku zamítl.
D.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
144.
Čtvrtým důvodem kasačního opravného prostředku společnost DLH zpochybňuje body 373 až 412 napadeného rozsudku. Společnost DLH vznáší dvě výtky. Zaprvé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení a překročil meze svého soudního přezkumu, když konstatoval, že Komise měla povinnost zohlednit dodatečné faktory při posuzování existence významné tržní síly při použití bodu 72 dočasného rámce. Zadruhé DLH tvrdí, že Tribunál dospěl k nesprávnému závěru, že Komise nemohla správně dospět k závěru, že společnost DLH neměla významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a Vídni přinejmenším během letní letové sezóny IATA 2019.
145.
V souladu s bodem 72 dočasného rámce platí, že pokud je příjemce rekapitalizačního opatření covid-19 převyšujícího 250 milionů eur podnikem s významnou tržní silou nejméně na jednom z relevantních trhů, na nichž působí, musí členský stát k zachování účinné hospodářské soutěže na těchto trzích navrhnout další opatření, zejména nabízet strukturální závazky nebo závazky k určitému chování uvedené v oznámení o nápravných prostředcích.
1. První výtka, vycházející z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že Komise měla při stanovení významné tržní síly zohlednit další faktory
146.
Ve sporném rozhodnutí měla Komise za to, že trhy, na kterých příjemce působí a které jsou relevantní pro účely posouzení narušujících účinků dotčeného opatření na hospodářskou soutěž, jsou trhy pro poskytování služeb osobní letecké dopravy na letiště obsluhovaná společností DLH a z těchto letišť. Komise posuzovala, zda má LH Group na relevantních letištích (
119
) významnou tržní sílu na základě tří kritérií, a zejména podílu letištních časů této skupiny na těchto letištích, míry přetížení na těchto letištích a podílu letištních časů konkurentů (
120
). Na základě těchto skutečností dospěla Komise k závěru, že LH Group měla významnou tržní sílu pouze na letištích ve Frankfurtu a Mnichově během letní letové sezóny IATA 2019 a během zimní letové sezóny 2019/2020.
147.
V napadeném rozsudku Tribunál konstatoval, že tím, že Komise zkoumala pouze faktory související v podstatě s překážkami vstupu na trh a expanze, pokud jde o letištní kapacitu, nezohlednila všechny relevantní faktory pro posouzení existence významné tržní síly na trhu služeb letecké přepravy cestujících. Podle Tribunálu Komise nezohlednila faktory přímo související s poskytováním těchto služeb, jako je počet provozovaných letů nebo počet nabízených míst v přidělených letištních časech, které mohou poskytnout přímé informace o tržních podílech společnosti DLH a jejích konkurentů na tomto trhu (
121
). Komise se tím, že nezohlednila tyto skutečnosti navzdory významu tržních podílů jako ukazatele významné tržní síly (
122
), dopustila zjevně nesprávného posouzení, jímž byla stižena sporné i opravné rozhodnutí.
148.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že Tribunál neprokázal existenci zjevně nesprávného posouzení, překročil meze soudního přezkumu tím, že nahradil odůvodnění Komise vlastním odůvodněním a provedl zjevně nesprávné posouzení důkazů. Podle nich byla kritéria přezkoumaná ve sporném rozhodnutí správná a představovala dostatečný ukazatel postavení společnosti DLH na trhu na relevantních letištích a faktory identifikované Tribunálem neměly žádnou významnou přidanou důkazní hodnotu. Kromě toho Tribunál neuvedl dostatečný důvod, proč byla Komise povinna zohlednit tyto faktory, ale pouze příliš vágně poukázal na „všechny relevantní faktory“.
149.
Zaprvé podotýkám, že Tribunál při přezkumu volby relevantních kritérií Komise pro identifikaci významné tržní síly použil kritérium zjevně nesprávného posouzení a upřesnil, že rozsah jeho přezkumu je v tomto ohledu omezen (
123
). Tvrzení společnosti DLH tedy musí být odmítnuto v rozsahu, v němž tvrdí, že Tribunál neuznal širokou posuzovací pravomoc, kterou má Komise v této oblasti.
150.
Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí společnost DLH na základě neúplného a nesprávného výkladu napadeného rozsudku, Tribunál přesně uvedl, které faktory Komise nezohlednila a proč jsou tyto faktory v projednávané věci relevantní (
124
). Tribunál dostatečně odůvodnil, proč byla Komise povinna je zohlednit.
151.
Zatřetí, jak jsem již připomněl, Tribunálu přísluší přezkoumat, zda dovolávané důkazy představují veškeré relevantní údaje, jež musí být při posuzování komplexní situace vzaty v úvahu, a zda o ně lze opřít závěry, které z nich byly vyvozeny (
125
). Jak již bylo připomenuto, nezohlednění podstatných skutečností představuje zjevně nesprávné posouzení skutkového stavu, které samo o sobě zpochybňuje věrohodnost analýzy provedené autorem napadeného aktu (
126
). Tribunál tedy mohl mít za to, aniž překročil rozsah svého přezkumu nebo nahradil posouzení Komise (či její úvahy) vlastním posouzením, že se Komise dopustila takového pochybení tím, že nezohlednila faktory, které mohly mít významný dopad (
127
) při posouzení tržní síly společnosti DLH ve smyslu bodu 72 dočasného rámce.
152.
Začtvrté Tribunál pouze potvrdil relevanci těchto faktorů a nedostatečnost kritérií zkoumaných Komisí, přičemž se výslovně zdržel posouzení jejich dopadu a vzájemného vztahu, což by znamenalo nahrazení hospodářského posouzení Komise vlastním posouzením (
128
). Tím, že zrušil sporné rozhodnutí, Tribunál neposkytl alternativní posouzení, ale ponechal na Komisi, aby toto posouzení provedla s ohledem na všechny relevantní skutečnosti.
153.
Zapáté je třeba zdůraznit, že Tribunál nezpochybnil vhodnost ukazatelů použitých Komisí. Naopak uznal jejich relevanci jako ukazatelů překážek vstupu na trh a expanze. Tribunál měl však za to, že nejsou dostatečné, neboť neposkytují údaje o tržních podílech společnosti DLH a jejích konkurentů na relevantním trhu. Na podporu svého závěru o významu zahrnutí faktorů souvisejících s trhem poskytování služeb osobní letecké přepravy vycházel Tribunál z údajů obsažených ve spise, které před ním nebyly zpochybněny. Podle těchto údajů byly tržní podíly společnosti DLH, vyjádřené prostřednictvím frekvencí (počtem letů) a míst nabízených v letech s odletem a příletem na relevantních letištích, v některých případech výrazně vyšší než její podíly letištních časů, jak jsou uvedeny ve sporném rozhodnutí (
129
). V tomto ohledu společnost DLH netvrdila zkreslení důkazů.
154.
Zašesté mě nepřesvědčil argument Komise, podle něhož se tržní podíly podle frekvencí a počtu míst buď nutně překrývají s ukazateli použitými ve sporném rozhodnutí (a lze je z nich odvodit), nebo rovněž představují měřítko letištní kapacity. Ačkoli je pravda, že podle nařízení č. 95/93 (
130
) přiznává letištní čas pouze právo na jedno přistání nebo vzlet v určitém čase (
131
), letečtí dopravci si zachovávají určitý prostor pro uvážení ohledně frekvence svých letů, přičemž pravidlo „use it or lose it“ („použij, nebo ztratíš“) platí nejvýše do 80% letištních časů přidělených každému dopravci (
132
). Kromě toho se zdá, že tento argument je v rozporu s nezpochybněnými údaji, z nichž Tribunál vycházel.
155.
Konečně společnost DLH, podporovaná Komisí, tvrdí, že kritéria použitá ve sporném rozhodnutí jsou v souladu s praxí a judikaturou týkající se spojování podniků. Judikatura, které se dovolávají společnost DLH a Komise, se však týkala získání letištních časů od dopravců, kteří ukončili činnost a již nepůsobili na trhu poskytování služeb osobní letecké dopravy (
133
), zatímco cílem dotčeného opatření je umožnit společnosti DLH pokračovat v činnosti na tomto trhu. Jestliže tedy podíly na trhu podle frekvencí a počtu míst nemají v prvním případě žádný význam, mohou být ve druhém případě relevantními ukazateli tržní síly, jak vyplývá z údajů, o něž se Tribunál opřel. Skutečnost, že Tribunál při přezkumu vymezení relevantních trhů konstatoval, že rekapitalizační opatření, jako je dotčené opatření, má účinek podobný koncentraci týkající se letištních časů (
134
), sama o sobě automaticky nezpochybňuje relevanci tržních podílů při poskytování služeb letecké dopravy na dotčených letištích při posuzování významné tržní síly.
2. Druhá výtka, vycházející z toho, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když dospěl k závěru, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, když shledala, že společnost DLH nemá významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a Vídni
156.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že Tribunál neprokázal, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení, když měla za to, že DLH nemá významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a Vídni. Tato výtka směruje proti bodům 388 až 412 napadeného rozsudku.
157.
Jak pro letiště v Düsseldorfu, tak pro letiště ve Vídni Tribunál uvedl, že celkové posouzení kritérií zohledněných Komisí dokládá velmi vysoký podíl letištních časů LH Group, a to i v dobách dopravní špičky (
135
), velmi vysokou míru přetížení, a slabé postavení konkurentů uvedené skupiny. Tribunál proto dospěl k závěru, že pouze na základě těchto kritérií Komise nemohla dovodit, že LH Group neměla na těchto letištích významnou tržní sílu alespoň během letní letové sezóny IATA 2019 (
136
). Navíc Tribunál uvedl, že údaje, které vedly Komisi k závěru, že LH Group disponovala významnou tržní silou na letištích ve Frankfurtu a Mnichově, se každopádně podstatně nelišily od údajů týkajících se letišť v Düsseldorfu a ve Vídni, přinejmenším pokud jde o letní letovou sezónu IATA 2019 (
137
).
158.
Na úvod poznamenávám, že v případě, že by Soudní dvůr, jak navrhuji, zamítl první výtku tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, bylo by nesprávné posouzení zjištěné Tribunálem, pokud jde o kritéria zvolená Komisí pro posouzení, zda měla LH Group významnou tržní sílu, potvrzeno i pro letiště v Düsseldorfu a ve Vídni. V takovém případě by tato výtka byla bezpředmětná (
138
). Přesto ji stručně přezkoumám.
159.
Společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, zaprvé tvrdí, že Tribunál překročil meze svého soudního přezkumu tím, že zasáhl do prostoru pro uvážení Komise a nahradil analýzu trhu provedenou Komisí vlastní analýzou trhu.
160.
K tomuto bodu bych pouze poznamenal, že společnost DLH se opět opírá o restriktivní výklad mezí soudního přezkumu komplexních hospodářských posouzení ze strany unijních soudů, který z již uvedených důvodů nesdílím. V projednávané věci z bodů 396 až 407 napadeného rozsudku vyplývá, že se Tribunál omezil na tvrzení, že údaje, z nichž Komise vycházela, samy o sobě neumožňují dospět k závěru, že LH Group neměla významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a ve Vídni. Ve zbývající části se Tribunál výslovně zdržel nahrazení hospodářského posouzení Komise vlastním posouzením (
139
).
161.
Společnost DLH rovněž tvrdí, že odůvodnění napadeného rozsudku je příliš vágní a nedostatečné k tomu, aby bylo možné dospět k závěru o existenci zjevně nesprávného posouzení, a že Tribunál dostatečně neodůvodnil své rozhodnutí.
162.
Toto tvrzení musí být zamítnuto. Tribunál založil své úvahy na údajích zohledněných Komisí a jasně uvedl, proč tyto údaje nemohly samy o sobě vést Komisi k zjištění, že společnost DLH nedržela významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a ve Vídni. Body 396 až 407 jsou v tomto ohledu dostatečně odůvodněny.
163.
Konečně podle společnosti DLH Komise správně rozhodla, že společnost DLH neměla významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a Vídni. Zaprvé se ukazatele významné tržní síly na letištích v Düsseldorfu a ve Vídni podstatně lišily od ukazatelů na letištích ve Frankfurtu a Mnichově, přičemž podíl společnosti DLH na držbě letištních časů byl na těchto posledně uvedených letištích podstatně vyšší. Kromě toho, na rozdíl od úvah Tribunálu, průměrný podíl letištních časů ve výši 44 % nebo 46 % nestačí k tomu, aby bylo možné předpokládat existenci dominantního postavení podle judikatury a ustálené praxe Komise ve věcech kontroly spojování podniků. Zadruhé porovnávání údajů z letní letové sezóny IATA 2019 s údaji ze zimní letové sezóny IATA 2019/2020, jak to učinil Tribunál, není vhodné, neboť v leteckém průmyslu představují letní a zimní sezóny zcela odlišná období.
164.
Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost Condor, není toto tvrzení čistě skutkové, ale zpochybňuje právní kvalifikaci skutkového stavu provedenou Tribunálem, a je tudíž přípustné. To však musí být podle mého názoru zamítnuto.
165.
Nejprve je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co předpokládají společnost DLH a Komise, Tribunál nevycházel z domněnky, podle které průměrné držení letištních časů překračující hranici 40 % svědčí o dominantním postavení, a tedy o významné tržní síle. V bodě 397 napadeného rozsudku Tribunál s odkazem na judikaturu týkající se pojmu dominantního postavení (
140
) výslovně uvedl, že podíl na trhu vyšší než 40 % je „prvním ukazatelem, který je nutno zohlednit“, a nikoli rozhodující skutečností, která sama o sobě určuje posouzení existence významné tržní síly (
141
). V tomto ohledu je nutno připomenout, že Tribunál nedospěl k závěru, že LH Group měla na letištích v Düsseldorfu a ve Vídni významnou tržní sílu. Dospěl pouze k závěru, že kritéria, z nichž Komise vycházela, nejsou dostatečná k jejímu vyloučení, a tedy že závěry z nich vyvozené jsou nekonzistentní.
166.
Pokud jde o argument, že se Tribunál dopustil pochybení, když srovnal podíly letištních časů a míru přetížení mezi letišti v Düsseldorfu a Vídni během letní letové sezóny IATA 2019 na jedné straně a letišti v Mnichově a Frankfurtu v zimní letové sezóně IATA 2019/2020 na straně druhé, přikláním se k názoru společnosti Ryanair, že toto srovnání není samo o sobě nesprávné, neboť podíl na držbě letištních časů je relativním ukazatelem. Vzhledem k tomu, že Komise nepovažovala pro posouzení významné tržní síly během letní letové sezóny ve srovnání se zimní letovou sezónou za nezbytné vyšší podíly na držbě letištních časů, zůstává takové srovnání platné.
167.
V každém případě je závěr, že Komise nemohla pouze na základě údajů uvedených ve sporném rozhodnutí mít za to, že LH Group neměla významnou tržní sílu na letištích v Düsseldorfu a Vídni, autonomní. Pouze podpůrně Tribunál konstatoval, že takový závěr je rovněž nekonzistentní, jelikož kritéria, která vedla Komisi k závěru, že LH Group měla na letištích ve Frankfurtu a Mnichově významnou tržní sílu, se podstatně neodlišovala od kritérií týkajících se letišť v Düsseldorfu a Vídni (
142
). V rozsahu, v němž společnost DLH tvrdí, že se tato kritéria liší, vznáší skutkový argument, který nespadá do pravomoci Soudního dvora.
168.
Na základě výše uvedených okolností jsem názoru, že čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut v plném rozsahu.
E.
K pátému důvodu kasačního opravného prostředku
169.
V rámci pátého důvodu kasačního opravného prostředku, který zpochybňuje body 467 až 480 napadeného rozsudku, společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení a nahradil posouzení Komise při kontrole strukturálních závazků uložených na základě bodu 72 dočasného rámce vlastním posouzením. Společnost DLH a Komise rovněž tvrdí, že Tribunál přijal rozporné odůvodnění.
170.
Dotčené opatření bylo podmíněno závazkem Spolkové republiky Německo, podle něhož se společnost DLH zavázala vzdát se dodatečných letištních časů a dalších aktiv ve prospěch jednoho leteckého dopravce na letišti Frankfurt (FRA) a jednoho leteckého dopravce na letišti Mnichov (
143
). Postoupení letištních časů mělo proběhnout ve dvou fázích (
144
). Zaprvé letištní časy měly být nabízeny pouze „novým účastníkům na trhu“, tj. leteckým dopravcům, kteří na letištích ve Frankfurtu a Mnichově nemají základnu, a to zejména pod podmínkou, že se zaváží vytvořit na těchto letištích základnu alespoň čtyř letadel. Zadruhé, pokud po třech letových sezónách IATA po úplném obnovení pravidla, podle kterého nevyužité letištní časy propadnou, nebudou letištní časy postoupeny „novému účastníkovi trhu“, budou ve druhé fázi poskytnuty dopravcům, kteří už na těchto dvou letištích základnu mají (
145
). Z toho vyplývá, že konkurenti LH Group, kteří již měli základnu na letištích ve Frankfurtu a v Mnichově, nebyli v první fázi tohoto postupu způsobilí získat portfolio letištních časů, které mělo být postoupeno.
171.
V napadeném rozsudku Tribunál dospěl k závěru, že Komise tím, že z první fáze postupování letištních časů vyloučila konkurenty disponující základnou, nezvážila všechny důležité faktory vztahující se k navrhovanému závazku, posouzené s ohledem na strukturu a zvláštní vlastnosti relevantních trhů, včetně postavení příjemce a jeho konkurentů na těchto trzích, a dopustila se tedy zjevně nesprávného posouzení (
146
).
172.
Zaprvé společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že Tribunál neoprávněně zasáhl do široké posuzovací pravomoci Komise při schvalování strukturálních závazků podle bodu 72 dočasného rámce, nahradil posouzení Komise vlastním posouzením a je v rozporu s vlastní judikaturou ve věci Niki Luftfahrt v. Komise (
147
).
173.
Stejně jako u dalších aspektů sporného rozhodnutí uvedených výše odůvodňují komplexní hospodářská posouzení, která je Komise povinna provést v rámci přezkumu závazků, to, že má širokou posuzovací pravomoc při posuzování jejich vhodnosti a dostatečnosti. To má nevyhnutelně dopad na pravomoci Soudního dvora v rámci jeho soudního přezkumu přijatých závazků, jak je uvedeno výše v bodech 15 až 18 tohoto stanoviska a jak sám Tribunál připomněl v napadeném rozsudku (
148
). Tato diskreční pravomoc však není neomezená. Zejména nezbavuje Komisi soudního přezkumu dostatečnosti dovolávaných důkazů ani přezkumu opodstatněnosti závěrů, které z nich byly vyvozeny. Nezbavuje to ani Komisi přezkumu jejího výkladu hospodářských údajů ani přezkumu dodržování mezí, které si sama stanovila pro svůj vlastní prostor pro uvážení při přijímání pokynů (
149
). Jak Tribunál správně upřesnil v napadeném rozsudku (
150
), závazky přijaté na základě bodu 72 dočasného rámce musí být nejen v souladu s dočasným rámcem, ale rovněž s podmínkami stanovenými v oznámení o nápravných prostředcích, na které tento bod výslovně odkazuje. Proto jak dočasný rámec, tak i oznámení o nápravných prostředcích vymezují a omezují rozsah posuzovací pravomoci Komise při hodnocení závazků podle uvedeného bodu.
174.
Na rozdíl od toho, co tvrdí společnost DLH, Komise a Spolková republika Německo, podle mého názoru Tribunál nenahradil posouzení Komise svým vlastím posouzením, a ani nenavrhl alternativní strukturu závazku. Omezil se na přezkum analýzy Komise a konstatoval, že Komise nezohlednila všechny relevantní skutečnosti týkající se navrhovaného posouzení, jak to konkrétně vyžaduje bod 12 oznámení o nápravných prostředcích (
151
). Tribunál měl za to, že Komise nepřezkoumala, zda vyloučení stávajících konkurentů v první fázi postupování letištních časů bylo vhodné a nezbytné pro zachování účinné hospodářské soutěže na základě bodu 72 dočasného rámce (
152
), přičemž vysvětlil důvody, proč byl takový přezkum v projednávané věci nezbytný (
153
). Tribunál měl zejména výhrady k posouzení Komise, neboť tato neanalyzovala, zda by vyloučení leteckých dopravců disponujících základnou mohlo mít za následek další roztříštění hospodářské soutěže na těchto letištích (
154
).
175.
Tribunál tím, že poukázal na nedostatky posouzení Komise, uvedl jasné příklady k ilustraci svých pochybností a nakonec shledal, že tato analýza je zjevně neúplná a neodpovídá pravidlům, jimiž se řídí výkon diskreční pravomoci Komise, nepřekročil rámec svého přezkumu komplexního hospodářského posouzení, jak vyplývá z judikatury Soudního dvora.
176.
Komise ve svých písemnostech stručně tvrdí, že bod 12 oznámení o nápravných prostředcích, tedy zvláštní požadavek zohlednit „strukturu a zvláštní vlastnosti trhu, včetně postavení stran a ostatních účastníků“, je „obecným ustanovením“, které jí neukládá konkrétně posoudit každý jednotlivý aspekt navržených závazků podle těchto kritérií.
177.
Argument Komise není přesvědčivý, zejména s ohledem na specifika dočasného rámce, která musí být nutně zohledněna při posuzování přiměřenosti a dostatečnosti závazků uložených podle bodu 72 tohoto nástroje. S ohledem na tyto charakteristiky musí být cílem takových závazků zajistit, že příjemce nebude po poskytnutí podpory na trhu silnější, než byl před vypuknutím pandemie COVID-19 a na dotčených trzích bude zachována účinná hospodářská soutěž, jak správně uvedl Tribunál (
155
). Z toho vyplývá, že zohlednění struktury a vlastností trhu, včetně postavení stávajících konkurentů příjemce, jak vyžaduje bod 12 oznámení o nápravných prostředcích, je tedy zjevně relevantní ve smyslu bodu 72 dočasného rámce. To je tím spíše zřejmé, neboť – jak zdůrazňuje bod 45 dočasného rámce – podpora ve formě vlastního kapitálu nebo hybridních kapitálových nástrojů značně narušuje hospodářskou soutěž.
178.
V této souvislosti by nereagování na obavy týkající se dalšího roztříštění hospodářské soutěže při analýze Komise mohlo představovat zjevně nesprávné posouzení Komise, které byl Tribunál oprávněn konstatovat (
156
). To platí zejména v situaci, kdy sama Komise při posuzování existence významné tržní síly uznala, že hospodářská soutěž, které je LH Group vystavena na letištích ve Frankfurtu a Mnichově, byla slabá a roztříštěná (
157
). Totéž platí, pokud jde o existující nepoměr v tržní síle mezi příjemcem a jeho nejbližšími konkurenty.
179.
S ohledem na výše uvedené mám za to, že Tribunál nenahradil posouzení Komise svým vlastním posouzením ani nepostupoval v rozporu se svou vlastní judikaturou, když dospěl k závěru, že se Komise dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že ve sporném rozhodnutí nezkoumala, zda je vhodné vyloučit konkurenty, kteří již mají na letištích ve Frankfurtu a Mnichově základnu, z první fáze postupování letištních časů.
180.
Zadruhé společnost DLH, podporovaná Komisí, tvrdí, že úvahy uvedené v bodech 473, 474 a 476 napadeného rozsudku jsou v přímém rozporu se zjištěními Tribunálu uvedenými v bodech 452 a 463 téhož rozsudku.
181.
Takové rozpory neshledávám.
182.
Zaprvé v bodě 452 napadeného rozsudku Tribunál dospěl k závěru, že počet letištních časů, které mají být postoupeny, by umožnil vstup nového konkurenta podobné velikosti jako soutěžitelé již přítomní na trhu, což by vedlo k vytvoření konkurenčního tlaku srovnatelného s tlakem vyvíjeným stávajícími konkurenty.
183.
Tento závěr není v rozporu s bodem 473, v němž Tribunál zdůraznil větší tržní váhu LH Group ve srovnání s jejími nejbližšími konkurenty, zejména pokud jde o počet letadel nacházejících se na letištích v Mnichově a Frankfurtu. Taková nerovnováha by přetrvávala i po převodu, přičemž velikost nového konkurenta by byla srovnatelná s velikostí konkurentů, kteří už na těchto letištích základnu mají. Rozpor neexistuje ani ve vztahu k bodu 474 napadeného rozsudku. První věta tohoto bodu totiž téměř doslova přejímá první větu bodu 452, která se týká srovnatelné velikosti nového účastníka trhu a stávajících konkurentů (
158
). Bod 474 se však zabývá otázkou dopadu vyloučení konkurentů, kteří již mají základnu na letištích ve Frankfurtu a Mnichově, z první fáze postupování letištních časů na úroveň roztříštění hospodářské soutěže na těchto letištích. Nelze nalézt žádný rozpor s bodem 452, který se zabývá jinou otázkou, totiž tím, zda je počet letištních časů, které mají být postoupeny, dostatečný.
184.
Zadruhé tvrzení, že bod 476 napadeného rozsudku je v rozporu s bodem 463 tohoto rozsudku, spočívá stejným způsobem na neúplném výkladu napadeného rozsudku. Závěr Tribunálu, podle něhož konkurenti, kteří již mají základnu na letištích ve Frankfurtu a Mnichově, mohli mít lepší předpoklady ke zvýšení konkurenčního tlaku na společnost DLH, jelikož by nesli nižší náklady, není v rozporu s odmítnutím tvrzení společnosti Ryanair, podle něhož je povinnost uložená novým účastníkům na trhu vytvořit základnu nepřiměřená, protože zvyšuje vstupní náklady. V bodě 463 napadeného rozsudku Tribunál tento požadavek schválil poté, co zvážil dodatečné vstupní náklady uložené novým účastníkům trhu a přínosy spočívající v silnějším konkurenčním tlaku na společnost DLH. Pokud jde o přezkum vhodnosti vyloučení stávajících konkurentů v první fázi postoupení, Tribunál přezkoumal vysoké vstupní náklady pro nové účastníky trhu z jiného úhlu pohledu, a sice z hlediska jejich dopadu na účinnost tohoto postoupení (
159
).
185.
Konečně Spolková republika Německo vznesla samostatnou výtku vycházející z toho, že „dalekosáhlý přístup“ přijatý Tribunálem v bodě 472 a následujících napadeného rozsudku a nadměrné požadavky na dodatečné strukturální závazky podle bodu 72 dočasného rámce mají v podstatě za následek omezení působnosti čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU. Cílem bodu 72 dočasného rámce je mimoto zmírnit omezení hospodářské soutěže u podpory, která již byla považována za přiměřenou podle tohoto ustanovení Smlouvy. Tribunál tedy nezohlednil vzájemný vztah mezi dočasným rámcem a primárním právem.
186.
Tato výtka, která vyvolává obavy ohledně její přípustnosti (
160
), je v každém případě zjevně neopodstatněná. Spolková republika Německo nezpochybňuje soulad bodu 72 dočasného rámce s čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU v rozsahu, v němž toto ustanovení v případě rekapitalizačních opatření přesahujících určitou prahovou hodnotu vyžaduje přijetí dodatečných opatření k zachování hospodářské soutěže na trzích, na nichž má příjemce významnou tržní sílu, a jejichž splněním může být podpora považována za slučitelnou. Zpochybňuje pouze způsob, jakým Tribunál provedl přezkum takových opatření v projednávané věci. Závazky přijaté v souvislosti s opatřeními spadajícími do působnosti čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU a bodu 72 dočasného rámce však podléhají náležitému posouzení jejich přiměřenosti a dostatečnosti, a to s cílem zajistit slučitelnost těchto opatření.
187.
V této souvislosti je vhodné připomenout, že cílem závazků přijatých podle bodu 72 dočasného rámce a oznámení o nápravných prostředích je zcela odstranit obavu, že by dotčené rekapitalizační opatření mohlo významně narušit účinnou hospodářskou soutěž na trzích, na nichž má příjemce významnou tržní sílu, a odstranit pochybnosti o slučitelnosti tohoto opatření s vnitřním trhem (
161
). Komise proto musí dbát na to, aby uložené závazky mohly být dostatečně účinně a včas provedeny, případně i zvýšením přitažlivosti nápravného prostředku (
162
). Unijním soudům potom přísluší, aby posouzení Komise přezkoumaly v mezích, které již byly uvedeny. Z výše uvedených důvodů nebyly v projednávané věci tyto meze překročeny. Výtka vznesená Spolkovou republikou Německo proto musí být zamítnuta.
188.
Vzhledem ke všem výše uvedeným úvahám navrhuji, aby Soudní dvůr pátý důvod kasačního opravného prostředku zamítl.
F.
K šestému důvodu kasačního opravného prostředku
189.
V rámci šestého důvodu kasačního opravného prostředku, který zpochybňuje body 496 až 502 napadeného rozsudku, společnost DLH, podporovaná Komisí a Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že Komise dostatečně neodůvodnila požadavek na protiplnění za dotčené postoupení letištních časů.
190.
Podle ustálené judikatury je povinnost uvést odůvodnění stanovená v článku 296 SFEU podstatnou formální náležitostí, která musí být odlišena od otázky opodstatněnosti odůvodnění, jež spadá pod legalitu sporného aktu po meritorní stránce. Odůvodnění požadované tímto článkem musí být přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a úvahy orgánu, který tento akt vydal, musí být vyjádřeny tak jasně a jednoznačně, aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody přijetí vydaného opatření a příslušný soud mohl provést soudní přezkum. V tomto ohledu není požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové a právní poznatky, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky uvedeného článku, musí být posuzována s ohledem nejen na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (
163
).
191.
Pokud jde konkrétně o rozhodnutí nevznášet námitky vůči určitému opatření podpory podle čl. 108 odst. 3 SFEU, o jaké se jedná v projednávané věci, Soudní dvůr již měl příležitost upřesnit, že takové rozhodnutí, přijaté v rámci krátkých lhůt, musí obsahovat pouze důvody, na jejichž základě se Komise domnívá, že se při posuzování slučitelnosti dotčené podpory s vnitřním trhem nestřetla se závažnými obtížemi, a i stručné odůvodnění tohoto rozhodnutí musí být z hlediska požadavku odůvodnění, který je stanoven v čl. 296 druhém pododstavci SFEU, považováno za dostatečné, pokud z něho jasně a jednoznačně vyplývají důvody, proč se Komise domnívala, že se s takovými obtížemi nestřetla (
164
). Rovnováha mezi povinností uvést odůvodnění a potřebou účinnosti, která je zakotvena v této judikatuře, má zásadní význam během krizí, jako je krize covidu-19, kdy se Komise potýká s výjimečným objemem oznámení (
165
). Je však třeba mít na paměti, že kontext, do něhož spadá oznámené opatření podpory, neumožňuje snížit standard odůvodnění, který unijním orgánům ukládá článek 296 SFEU, jak je vykládán výše uvedenou judikaturou (
166
).
192.
V projednávané věci Tribunál potvrdil dostatečnost odůvodnění Komise ve většině aspektů sporného rozhodnutí, a to i tehdy, když se toto odůvodnění jevilo jako obzvláště stručné (
167
). Nedostatek odůvodnění shledal pouze ve vztahu k požadavku, aby postoupení letištních časů bylo provedeno za úplatu.
193.
Takové zjištění je podle mého názoru v souladu s výše uvedenou judikaturou a není zatíženo pochybeními, která společnost DLH, Komise a Spolková republika Německo vytýkají.
194.
Zaprvé Tribunál správně uvedl, že ve sporném rozhodnutí chybí informace vysvětlující, proč Komise považovala za vhodné, aby byla za postoupení letištních časů poskytnuta úplata (
168
). Na rozdíl od tvrzení společnosti DLH, Komise a Spolkové republiky Německo body 71 a 74 odůvodnění tohoto rozhodnutí, které jsou uvedeny v oddíle 2 s názvem „Popis opatření“, pouze popisují obsah navržených závazků a postup přidělování letištních časů, ale neposkytují žádné odůvodnění ohledně požadavku na úplatu.
195.
Zadruhé Tribunál neopomněl zohlednit skutečnost, že navržené závazky zahrnovaly nejen postoupení letištních časů, ale i další aktiva potřebná pro nového účastníka trhu k vytvoření základny, což výslovně uvedl v bodě 497 napadeného rozsudku. Nicméně správně oddělil otázku poskytnutí úplaty za postoupení letištních časů od otázky úplaty za vedlejší aktiva, přičemž se zaměřil na úplatu za postoupení letištních časů, jak jasně vyplývá z poslední věty výše uvedeného bodu 497 a z následujících bodů 498 až 501.
196.
Zatřetí Tribunál správně odůvodnil, proč bylo v projednávané věci rozhodující odůvodnit požadavek na úplatu za postoupení letištních časů. Zdůraznil, že takový požadavek může snížit účinnost souvisejících závazků (
169
). Na rozdíl od toho, co tvrdí Spolková republika Německo, musí být závazky podle bodu 72 dočasného rámce navrženy tak, aby byly co nejefektivnější. Aby byl splněn cíl, který uvedené ustanovení dočasného rámce sleduje, totiž zachovat účinnou hospodářskou soutěž na trzích, na nichž má příjemce významnou tržní sílu, musí být možné tyto závazky splnit účinným a rychlým způsobem (
170
).
197.
Začtvrté společnost DLH nesprávně tvrdí, že Tribunál přijal argument společnosti Condor, podle kterého dotčené postoupení letištních časů spadá pod článek 8b nařízení č. 95/93 (
171
), ačkoli bylo výslovně založeno na čl. 8a odst. 1 písm. b) bodě iii) tohoto nařízení (
172
). V tomto ohledu je třeba zaprvé uvést, že nikde ve sporném rozhodnutí Komise netvrdila, že postoupení letištních časů bylo založeno na posledně uvedeném ustanovení. Pouhou skutečnost, že body 71 a 74 uvedeného rozhodnutí při prezentaci obsahu závazků týkajících se postoupení letištních časů, jak je navrhla Spolková republika Německo, částečně přebírají znění výše uvedeného čl. 8a odst. 1 písm. b) bodu iii), nelze vykládat tak, že Komise tím zaujala stanovisko k (správnému) právnímu základu dotčeného postoupení letištních časů podle nařízení č. 95/93. Zadruhé je třeba připomenout, že na rozdíl od toho, co tvrdí společnost DLH, se Tribunál touto výše uvedenou otázkou nezabýval, ani nepoužil článek 8b uvedeného nařízení na věci týkající se státní podpory. Pouze zdůraznil, že jelikož postoupení letištních časů bylo vyžadováno orgánem veřejné moci v rámci výkonu jeho pravomocí a že nařízení č. 95/93 obsahuje v tomto ohledu zvláštní pravidla vylučující peněžní náhrady, bylo tím spíše důležité zabývat se otázkou slučitelnosti požadavku na odměnu s tímto nařízením. Tribunál měl tedy za to, že sporné rozhodnutí nebylo ani v tomto bodě odůvodněno.
198.
Konečně, pokud jde o tvrzení, že Tribunál nesprávně posoudil požadovanou míru odůvodnění, stačí uvést, že v bodech 499 až 501 napadeného rozsudku neshledal, že by odůvodnění bylo nedostatečné, k tomu, aby splňovalo požadovaný právní standard použitelný na rozhodnutí podle čl. 108 odst. 3 SFEU nebo na komplexní hospodářská posouzení. Měl však za to, že sporné rozhodnutí v otázkách zásadního významu neobsahovalo žádné odůvodnění.
199.
Na základě výše uvedených okolností se domnívám, že šestý důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako neopodstatněný.
G.
Závěry ke kasačnímu opravnému prostředku a nákladům řízení
200.
S ohledem na všechny tyto úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek v plném rozsahu zamítl. Proto navrhuji Soudnímu dvoru, aby uložil společnosti DLH náhradu nákladů řízení vynaložených společnostmi Ryanair a Condor v souvislosti s tímto kasačním opravným prostředkem a aby Spolková republika Německo a Komise nesly vlastní náklady řízení podle čl. 138 odst. 1 a čl. 140 odst. 1 jednacího řádu, které se na řízení o kasačním opravném prostředku použijí na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu.
IV. Závěry
201.
Navrhuji, aby Soudní dvůr kasační opravný prostředek zamítl, uložil společnosti Deutsche Lufthansa AG náhradu nákladů řízení vynaložených společnostmi Ryanair DAC a Condor Flugdienst GmbH a rozhodl, že Spolková republika Německo a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.
(
1
) – Původní jazyk: angličtina.
(
2
) – Sdělení Komise ze dne 19. března 2020 (Úř. věst. 2020, C 91 I, s. 1, oprava Úř. věst. 2020, C 195, s. 35), ve znění změn ze dne 3. dubna 2020 (Úř. věst. 2020, C 112 I, s. 1) a ze dne 8. května 2020 (Úř. věst. 2020, C 164, s. 3). V květnu 2022 oznámila Komise postupné ukončování provádění dočasného rámce. Datum skončení platnosti většiny poskytnutých nástrojů bylo 30. června 2022. Členským státům však bylo povoleno zavést opatření na podporu investic do 31. prosince 2022 a na podporu solventnosti do 31. prosince 2023. Kromě toho byla do 30. června 2023 možná konverze a restrukturalizace dluhových nástrojů, jako jsou půjčky a zajištění, na jiné formy podpory, jako jsou přímé granty.
(
3
) – DLH je mateřskou společností stojící v čele skupiny Lufthansa Group, která zahrnuje zejména společnosti Lufthansa Passenger Airlines, Brussels Airlines SA/NV, Austrian Airlines AG, Swiss International Air Lines Ltd a Edelweiss Air AG.
(
4
) – Rozhodnutí Komise C(2020) 4372 final ze dne 25. června 2020 o státní podpoře SA 57153 (2020/N) – Německo – COVID-19 – Podpora ve prospěch Lufthansy. Sdělení o uvedeném rozhodnutí bylo zveřejněno 20. listopadu 2020 (Úř. věst. 2020, C 397, s. 2). Dne 14. prosince 2021 přijala Komise rozhodnutí C (2021) 9606 final, kterým se opravuje sporné rozhodnutí (dále jen „opravné rozhodnutí“).
(
5
) – Spolková republika Německo a Francouzská republika vstoupily do řízení jako vedlejší účastnice na podporu Komise ve věci T‑34/21.
(
6
) – T‑34/21 a T‑87/21, EU:T:2023:248.
(
7
) – Viz napadený rozsudek, body 504 a 505.
(
8
) – Článek 107 odst. 3 písm. b) SFEU umožňuje Komisi, aby případně prohlásila za slučitelnou s vnitřním trhem podporu, která má napravit vážnou poruchu v hospodářství některého členského státu.
(
9
) – Podle čl. 107 odst. 2 písm. b) SFEU musí Komise de iure prohlásit podpory „určené k náhradě škod způsobených přírodními pohromami nebo jinými mimořádnými událostmi“ za slučitelné s vnitřním trhem.
(
10
) – Stejně jako v případě finanční krize v roce 2008, viz stanovisko generálního advokáta N. Wahla ve věcech Kotnik a další (C‑526/14, EU:C:2016:102, bod 56), a rozsudek ze dne 30. září 2003, Freistaat Sachsen a další v. Komise (C‑57/00 P a C‑61/00 P, EU:C:2003:510, body 97 a 98).
(
11
) – Viz dočasný rámec, bod 10.
(
12
) – Komise má totiž po přezkumu a konzultaci diskreční pravomoc kdykoliv změnit, upravit (nebo dokonce zrušit) své pokyny a stanovit dobu jejich platnosti. Komise je ve skutečnosti povinna své pokyny průběžně přezkoumávat, aby zachytila jakýkoliv zásadní vývoj, s nimž tyto akty nepočítaly (viz rozsudek ze dne 8. března 2016, Řecko v. Komise (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, bod 71).
(
13
) – Úř. věst. 2020, C 164, s. 3.
(
14
) – Viz dočasný rámec, bod 72. Tyto závazky měly být uplatněny v souladu s ustanoveními oznámení Komise o nápravných prostředcích, které jsou přijatelné podle nařízení Rady (ES) č. 139/2004 a podle nařízení Komise (ES) č. 802/2004 (Úř. věst. 2008, C 267, s. 1, dále jen „oznámení o nápravných prostředcích).
(
15
) – Mimo jiné viz rozsudek ze dne 19. července 2016, Kotnik a další (C‑526/14, EU:C:2016:570, dále jen „rozsudek Kotnik“, body 38 a 39).
(
16
) – Viz zejména rozsudky ze dne 11. září 2008, Německo a další v. Kronofrance (C‑75/05 P a C‑80/05 P, EU:C:2008:482, bod 65), a ze dne 2. prosince 2010, Holland Malt v. Komise (C‑464/09 P, EU:C:2010:733, bod 47 a citovaná judikatura).
(
17
) – Viz rozsudek ze dne 8. března 2016, Řecko v. Komise (C‑431/14 P, EU:C:2016:145, bod 71).
(
18
) – Viz rozsudek ze dne 7. listopadu 2024, Ryanair v. Komise (C‑588/22 P, dále jen rozsudek Finnair II, EU:C:2024:935, bod 58 a citovaná judikatura).
(
19
) – Viz rozsudek Kotnik, bod 41 a rozsudek ze dne 31. ledna 2023, Komise v. Braesch a další (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, bod 93).
(
20
) – Viz rozsudek Kotnik, bod 43.
(
21
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 31. ledna 2023, Komise v. Braesch a další (C‑284/21 P, EU:C:2023:58, body 92 a 95).
(
22
) – V tomto smyslu viz rozsudek Kotnik, bod 44.
(
23
) – Viz rozsudek Finnair II, bod 59.
(
24
) – Viz obdobně rozsudek Kotnik, bod 43.
(
25
) – Viz zejména rozsudek Kotnik, bod 37.
(
26
) – Na základě dobře známého znění rozsudku Tribunálu ze dne 11. července 1985, Remia a další v. Komise (42/84, EU:C:1985:327, bod 34), vydaného v rámci unijního práva hospodářské soutěže, který byl uplatněn zejména v oblasti státních podpor. Viz rozsudek ze dne 26. září 2002, Španělsko v. Komise (C‑351/98, EU:C:2002:530, bod 74) a rozsudek ze dne 4. října 2024, E. Breuninger v. Komise (C‑124/23 P, EU:C:2024:860, bod 30).
(
27
) – Viz rozsudek ze dne 21. listopadu 1991, Technische Universität München (C‑269/90, EU:C:1991:438, bod 14).
(
28
) – Viz rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, bod 64).
(
29
) – Viz rozsudek ze dne 15. února 2005, Komise v. Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2005:87, bod 39) v oblasti spojování podniků a v oblasti státních podpor rozsudek ze dne 2. září 2010, Komise v. Scott (C‑290/07 P, EU:C:2010:480, bod 64), a ze dne 20. září 2018, Španělsko v. Komise (C‑114/17 P, EU:C:2018:753, bod 104).
(
30
) – Viz například body 62 a 68 dočasného rámce.
(
31
) – Použití „zaškrtávání políček“ a celkové posouzení dočasného rámce je rozlišením, které provádí sama Komise na jednání.
(
32
) – Viz body 12 a 13 tohoto stanoviska.
(
33
) – Tato definice se vztahuje na rekapitalizační režimy a jednotlivá rekapitalizační opatření členských států určená pro nefinanční podniky podle dočasného rámce, na něž se nevztahuje jeho oddíl 3.1, viz bod 46 dočasného rámce.
(
34
) – Konkrétně se jedná o prohlášení samotného finančního ředitele společnosti DLH ze dne 19. března 2020 (dále jen „prohlášení z března 2020“), zprávu nazvanou „Assessment of the Commission’s analysis of the Proportionality of the aid to DLH“ (posouzení analýzy Komise týkající se přiměřenosti podpory poskytnuté DLH) ze dne 21. ledna 2021 vypracované společností Oxera (dále jen „zpráva Oxera I“) a zprávu nazvanou „Rating Action: Moody’s downgrades Lufthansa to Ba1, ratings placed on review for downgrade“ (ratingové hodnocení: Moody’s snižuje rating Lufthansy na Ba1, rating přezkoumáván pro účely možného snížení) ze dne 17. března 2020 vypracovanou společností Moody’s (dále jen „zpráva Moody’s“).
(
35
) – Tribunál odkazuje na dva dopisy z 1. a 3. dubna 2020 zaslané společností Ryanair německé vládě a Komisi.
(
36
) – Druhá věta bodu 100 odůvodnění sporného rozhodnutí se týkala dostupnosti horizontálních opatření pro společnost DLH ve Spolkové republice Německo.
(
37
) – Ať už získáním financování na trzích za přijatelných podmínek, nebo prostřednictvím horizontálních opatření na podporu likvidity existujících v dotčeném členském státě, nebo kombinací obou těchto možností.
(
38
) – V bodě 54 dočasného rámce je stanoveno, že „aby byla zajištěna přiměřenost podpory, nesmí objem rekapitalizace COVID-19 přesáhnout minimum potřebné k tomu, aby byla zajištěna životaschopnost příjemce, a neměl by jít nad rámec obnovení kapitálové struktury příjemce do stavu před vypuknutím koronavirové nákazy COVID-19, tj. situace ke dni 31. prosince 2019.“
(
39
) – Nezdá se, že by společnost DLH zpochybňovala výklad účelu bodu 49 písm. c) dočasného rámce převzatý Tribunálem (nebo v každém případě takové tvrzení nepodložila), a totéž platí i pro Komisi.
(
40
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. června 2022, Ryanair v. Komise (Finnair II; Covid-19) (T‑657/20, EU:T:2022:390, rozsudek Tribunálu „Finnair II“, body 53 a 54). Kasační opravný prostředek podaný proti tomuto rozsudku byl rozsudkem Finnair II zamítnut.
(
41
) – Podle bodu 19 dočasného rámce musí členské státy prokázat, že opatření státní podpory oznámená Komisi v rámci tohoto sdělení jsou nezbytná, vhodná a přiměřená k tomu, aby napravila vážnou poruchu v hospodářství dotčeného členského státu.
(
42
) – Je třeba poznamenat, že společnost Condor před Tribunálem napadla posouzení společnosti DLH týkající se možnosti nalézt financování na trzích v rámci své výtky, že analýza přiměřenosti podpory je nedostatečná a neúplná. Tribunál při přeskupení výtek společností Ryanair a Condor v bodě 71 napadeného rozsudku dodržel strukturu dočasného rámce a oddělil analýzu způsobilosti společnosti DLH podle bodu 49 písm. c) (body 112 až 138 uvedeného rozsudku) od analýzy výše podpory podle bodu 54 (body 150 až 217 téhož rozsudku).
(
43
) – Totéž platí pro body 186 až 189 napadeného rozsudku, na které odkazuje Komise. V těchto bodech Tribunál uvedl, že se Komise nedopustila zjevně nesprávného posouzení, když použila úvěrový rating BBB jako referenční bod, jelikož nebylo zpochybněno, že takový rating by umožňoval získávat financování na trzích za přijatelných podmínek. Na rozdíl od toho, co podle všeho tvrdí Komise, se Tribunál nezabýval otázkou, o níž pojednávají body 125 až 132 napadeného rozsudku, zda společnost DLH byla schopna nalézt financování na trzích za přijatelných podmínek alespoň pro nezanedbatelnou část svých potřeb vzhledem k zajištění, které mohla nabídnout.
(
44
) – Věc T‑628/20, EU:T:2021:285.
(
45
) – Podotýkám, že podobné úvahy lze nalézt v bodech 146 a 147 napadeného rozsudku, v nichž Tribunál zamítl výtku vycházející z porušení bodu 53 dočasného rámce, přičemž vycházel ze stejné judikatury, jako je judikatura uvedená v bodě 49 rozsudku ze dne 19. května 2021, Ryanair v. Komise (Španělsko; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
(
46
) – Viz bod 49 rozsudku ze dne 19. května 2021, Ryanair v. Komise (Španělsko; Covid-19) (T‑628/20, EU:T:2021:285).
(
47
) – Společnost DLH odkazuje na bod 53 rozsudku Tribunálu Finnair II, přičemž tvrdí, že Tribunál v tomto bodě rozhodl, že Finnair je způsobilá pro podporu na rekapitalizaci, jelikož se jí nepodařilo získat financování na trzích, které by jí umožnilo pokrýt všechny její potřeby likvidity.
(
48
) – Finnair se pokusila získat financování na úvěrových trzích a podařilo se jí získat úvěrovou facilitu a sjednat smlouvu o prodeji a zpětném pronájmu svých nezatížených letadel za účelem získání dodatečného financování (bod 50 rozsudku Tribunálu Finnair II). Navzdory těmto opatřením se očekávalo, že její vlastní kapitál výrazně klesne ve srovnání se stavem, který existoval před pandemií covidu-19 (bod 51 rozsudku Tribunálu Finnair II).
(
49
) – Viz rozsudek ze dne 2. září 2021, Komise v. Tempus Energy a Tempus Energy Technology (C‑57/19 P, EU:C:2021:663, dále jen „rozsudek Tempus“).
(
50
) – Podle judikatury Soudního dvora legalita rozhodnutí nevznášet námitky po ukončení předběžného přezkoumání závisí na otázce, zda posouzení informací a skutečností, které měla Komise k dispozici, muselo objektivně vyvolat pochybnosti o slučitelnosti oznámeného opatření s vnitřním trhem, jelikož takové pochybnosti musí vést k zahájení formálního vyšetřovacího řízení. Viz rozsudek Tempus, bod 38.
(
51
) – Viz rozsudek Tempus, body 42 a 43 a citovaná judikatura.
(
52
) – Viz rozsudek Tempus, bod 45 a citovaná judikatura.
(
53
) – Viz poznámka pod čarou 34 tohoto stanoviska.
(
54
) – Komise nezpochybňuje, že o takovém prohlášení věděla.
(
55
) – Viz bod 124 napadeného rozsudku.
(
56
) – Stejně tak argumenty společnosti DLH, jejichž cílem je kritizovat údaje obsažené v prohlášení z března 2020 jako základ pro obezřetný výpočet zajištění, které měla DLH k dispozici s ohledem na kontext tržního prostředí v době pandemie, nejsou způsobilé zbavit tyto údaje jejich relevance.
(
57
) – Viz bod 134 napadeného rozsudku. Je třeba poznamenat, že podle odůvodnění Tribunálu to byly právě informace obsažené v prohlášení z března 2020, které měly Komisi přimět k tomu, aby prověřila možnost společnosti DLH financovat alespoň část svých potřeb na trzích tím, že nabídne svá letadla jako zajištění. Zpráva Oxera I a zpráva Moody’s byly určeny pouze na doložení údajů obsažených v tomto prohlášení.
(
58
) – Viz bod 132 druhá věta napadeného rozsudku. V tomto ohledu je třeba uvést, že slovo „evidence“ je – podle mého názoru nesprávným – anglickým překladem slova „éléments“ ve francouzském znění napadeného rozsudku. Výraz „tous les éléments pertinents“ totiž označuje různé prvky posouzení, které měla Komise provést, a nikoli důkazy, o které se měla opřít.
(
59
) – Viz rozsudek ze dne 10. září 2024, Komise v. Irsko a další (C‑465/20 P, EU:C:2024:724, bod 247 a citovaná judikatura).
(
60
) – Viz body 123 a 125 napadeného rozsudku.
(
61
) – Viz body 125 a 132 napadeného rozsudku.
(
62
) – Společnost DLH odkazuje na svou odpověď ze dne 8. června 2020 na otázky položené Komisí dne 19. května 2020 (dále jen „odpověď ze dne 8. června 2020“). Odkazuje rovněž na dva důkazy předložené v příloze A.2 této odpovědi, a sice na prezentaci Deutsche Bank o neexistenci možností financování, které měla DLH k dispozici, a na neúspěšný pokus o získání peněz prostřednictvím vlastní směnky. Tyto důkazy podle ní potvrzovaly obtíže, na které narazila při hledání finančních prostředků během pandemie bez předchozí podpory státu.
(
63
) – Tvrzení společnosti DLH, že Komise „ověřila, že použití letadel jako zajištění by umožnilo získat pouze velmi omezený objem financování, zejména proto, že transakce financování letadel se zcela zastavily, neboť se zdálo, že potenciální věřitelé společnosti DLH po vypuknutí pandemie covidu-19 svou činnost zcela pozastavili“, není vůbec, nebo přinejmenším není dostatečně, podloženo.
(
64
) – Z odpovědi ze dne 8. června 2020 vyplývá, že Komise zejména požádala společnost DLH, aby vysvětlila důvody, proč nebyla schopna nalézt financování na trzích za přijatelných podmínek od vypuknutí pandemie covidu-19, a aby své argumenty podložila důkazy. Odpověď společnosti DLH na tuto otázku byla zaměřena na celkovou potřebu financování ve výši 9 miliard eur a na nemožnost získat celou tuto částku na trzích dluhového financování. Kromě toho se důkazy předložené společností DLH týkaly hlavně nezajištěného financování.
(
65
) – Viz poznámka pod čarou 58 tohoto stanoviska.
(
66
) – Viz bod 132 napadeného rozsudku.
(
67
) – Viz bod 124 napadeného rozsudku. Argumenty předložené Komisí proti tvrzení Tribunálu o významu posouzení případného financování prostřednictvím zajištění se omezují na obecná tvrzení, která nemohou zpochybnit opodstatněnost tohoto závěru. V tomto ohledu podotýkám, že bod 49 písm. c) dočasného rámce nerozlišuje mezi dluhovým a kapitálovým financováním. Sama Komise uznává, že „přiměřená kombinace dluhových a kapitálových nástrojů může účinně zajistit celkovou podporu, kterou podnik potřebuje“. Následně však upřesňuje, že „není v žádném případě jisté, zda dluhová složka (a tím spíše zajištěné dluhové financování) může nebo by měla často představovat nezanedbatelnou část tohoto celkového financování“ (viz bod 26 ve vyjádření Komise). Toto je však právě ten přezkum, který podle Tribunálu měla Komise provést, ale neučinila tak.
(
68
) – Viz rovněž body 77 a 117 napadeného rozsudku.
(
69
) – V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. listopadu 2024, Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics a Jushi Egypt for Fiberglass Industry v. Komise (C‑269/23 P a C‑272/23 P, EU:C:2024:984, bod 126 a citovaná judikatura).
(
70
) – V tomto ohledu podotýkám, že Soudní dvůr sice uvedl, že zjevně nesprávné posouzení může být prokázáno důkazy, které činí posouzení skutkového stavu provedené Komisí v jejím rozhodnutí nevěrohodným, avšak v žádném případě neomezil široký pojem „zjevně nesprávné posouzení“ na tento jediný případ. Viz rozsudek ze dne 7. května 2020, BTB Holding Investments a Duferco Participations Holding v. Komise, (C‑148/19 P, ECLI:EU:C:2020:354, bod 72).
(
71
) – Identifikace relevantních skutkových okolností pro účely hospodářského posouzení může samozřejmě sama o sobě znamenat výkon diskreční pravomoci, jak zdůrazňuje Komise. Tribunál však může vykonávat smysluplnou kontrolu opodstatněnosti posouzení Komise pouze tím, že přezkoumá právě tuto relevanci. Proto jsou podle judikatury uvedené v bodech 15 až 17 tohoto stanoviska unijní soudy povinny zkoumat relevanci těchto skutečností a jejich úplnost.
(
72
) – Viz zejména rozsudek Tempus, bod 41.
(
73
) – Viz bod 6 odůvodnění a poznámka 6 sporného rozhodnutí.
(
74
) – Společnost DLH tvrdí, že došlo k nesprávnému výkladu jejího písemného vyjádření před Tribunálem, zatímco Komise a Spolková republika Německo se dovolávají porušení svého práva na spravedlivý proces.
(
75
) – Společnost DLH tvrdí, že jak ona, tak Komise zpochybnily údaje, z nichž Tribunál vycházel, zatímco Komise a Spolková republika Německo uvádějí, že neměly možnost se k nim vyjádřit.
(
76
) – Podle judikatury Soudního dvora z článků 172, 174, 176 a 178 jednacího řádu Soudního dvora, vykládaných společně, vyplývá, že kasační odpověď nemůže směřovat ke zrušení rozhodnutí Tribunálu z důvodů, které se liší od důvodů uplatněných v tomto kasačním opravném prostředku, nebo z důvodů na nich nezávislých, neboť takové důvody lze předkládat pouze v rámci vedlejšího kasačního opravného prostředku [viz rozsudky ze dne 30. května 2017, Safa Nicu Sepahan v. Rada (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, bod 20), a ze dne 3. září 2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland a další v. Komise (C‑817/18 P, EU:C:2020:637, bod 47)].
(
77
) – Rozsudek ze dne 2. prosince 2009, Komise v. Irsko a další (C‑89/08 P, EU:C:2009:742, bod 56), kterého se dovolává Komise, tedy není relevantní.
(
78
) – Všechny tyto údaje byly uvedeny v přílohách písemného vyjádření společnosti Ryanair a byly součástí spisu Tribunálu.
(
79
) – Bez ohledu na skutečnost, že jak uvedla Komise, písemné vyjádření společnosti Ryanair před Tribunálem se netýkalo konkrétně části zprávy společnosti Oxera I zmíněné v bodě 119 napadeného rozsudku.
(
80
) – Navýšení protiplnění může mít formu dodatečných akcií poskytnutých státu nebo jiných mechanismů a musí odpovídat 10% navýšení protiplnění ve prospěch příslušejícího státu čtyři roky po poskytnutí kapitálové injekce, pokud stát neprodal alespoň 40 % své kapitálové účasti vyplývající z této injekce, a šest let po kapitálové injekci, pokud stát neprodal celou svou účast.
(
81
) – Maximální cena akcií stanovená v bodě 60 dočasného rámce odpovídá průměrné ceně akcií za 15 dnů před podáním žádosti o kapitálovou injekci. Pro společnost DLH činila tato cena 9,12 eura za akcii. Dotčené opatření stanovilo cenu 2,56 eura za akcii.
(
82
) – Těmito faktory jsou: i) výrazná sleva, se kterou Spolková republika Německo nabyla akcie od společnosti DLH; ii) skutečnost, že účast státu ve společnosti DLH byla pro příjemce nežádoucí; iii) skutečnost, že tiché účasti I a II měly rostoucí úrokové sazby; iv) pravděpodobnost přeměny části tiché účasti II na vlastní kapitál se časem zvýšila, což by způsobilo rozmělnění stávajících účastí ve prospěch státu a v) závazky týkající se způsobu chování, zejména zákaz výplaty dividend, které zůstaly v platnosti až do úplného splacení podpory.
(
83
) – Viz bod 263 napadeného rozsudku.
(
84
) – Jak společnost DLH uznala, Tribunál v bodech 73 až 78 napadeného rozsudku správně připomněl ustálenou judikaturu týkající se široké posuzovací pravomoci, kterou má Komise při provádění komplexních hospodářských hodnocení, a tudíž omezeného rozsahu přezkumu těchto posouzení prováděného unijním soudem.
(
85
) – Viz rozsudky ze dne 17. listopadu 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, bod 12), a ze dne 10. července 2025, Sánchez Romero Carvajal Jabugo (C‑322/24, EU:C:2025:556, bod 35).
(
86
) – Viz rozsudky ze dne 6. října 1982, Cilfit a další (283/81, EU:C:1982:335, bod 20), a ze dne 3. září 2024, Illumina a Grail v. Komise (C‑611/22 P a C‑625/22 P, EU:C:2024:677, bod 127).
(
87
) – Viz rozsudky ze dne 3. října 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a další v. Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 50), a ze dne 8. května 2025, KG a WA (C‑236/24, EU:C:2025:321, bod 21).
(
88
) – Viz rozsudek ze dne 12. října 2023, Est Wind Power (C‑11/22, EU:C:2023:765, bod 46).
(
89
) – Viz bod 21 tohoto stanoviska.
(
90
) – V rozsudku Finnair II Soudní dvůr rozhodl, že „Tribunál správně použil judikaturu tím, že zkoumal, zda Komise byla oprávněna dospět k závěru, že existují zvláštní výjimečné okolnosti, které mohou v konkrétním případě umožnit povolit opatření podpory podle čl. 107 odst. 3 písm. b) SFEU, i když toto opatření nesplňuje všechny požadavky dočasného rámce“. V projednávané věci nebylo přitom takové posouzení provedeno.
(
91
) – Podotýkám, že Spolková republika Německo neuvedla žádné výjimečné okolnosti, které by odůvodňovaly neaplikování dočasného rámce.
(
92
) – Viz bod 256 napadeného rozsudku.
(
93
) – Mimochodem poznamenávám, že sporné rozhodnutí není založeno na takovém konkrétním důvodu. V každém případě se podle dočasného rámce má za to, že mechanismus navýšení protiplnění je použitelný i v situacích, kdy účast státu v příjemci vyplývající z kapitálové injekce přesahuje úroveň, kterou v projednávaném případě získala Spolková republika Německo (viz příklad v poznámce pod čarou 49 dočasného rámce).
(
94
) – Viz rovněž bod 267 napadeného rozsudku.
(
95
) – Viz bod 45 dočasného rámce.
(
96
) – Viz bod 106 tohoto stanoviska.
(
97
) – Jak již bylo uvedeno, bod 61 dočasného rámce vyžaduje „navýšení protiplnění příslušejícího státu“, s cílem motivovat příjemce ke zpětnému odkupu státních kapitálových injekcí. Bod 62 dočasného rámce vyžaduje, aby každý „alternativní mechanismus“ měl „podobný výsledek“, což na rozdíl od tvrzení společnosti DLH, znamená, že jakákoli odchylka od bodu 61 musí v každém případě zaručit stejný účinek, tedy aby se veřejná účast postupem času stávala náročnější.
(
98
) – Podle bodu 55 dočasného rámce členské státy „musí zavést mechanismus, který zajistí postupné vytváření pobídek ke splacení“, a bod 58 dočasného rámce uvádí, že „rekapitalizační opatření COVID-19 musí zahrnovat vhodné pobídky, aby podniky byly motivovány ke splacení této rekapitalizace a hledání alternativního kapitálu, až to tržní podmínky dovolí, a to prostřednictvím požadavku na dostatečně vysoké protiplnění za rekapitalizaci“. Tato ustanovení obsahují podle mého názoru jasný odkaz na pobídky, které mají fungovat ex post. Bod 59 dočasného rámce není ničím jiným než parafrází bodu 62.
(
99
) – Viz rozsudky ze dne 1. října 2014, Rada v. Alumina (C‑393/13 P, EU:C:2014:2245, bod 16), a ze dne 9. prosince 2020, Groupe Canal + v. Komise (C‑132/19 P, EU:C:2020:1007, bod 68).
(
100
) – Viz rozsudky ze dne 18. prosince 2008, Les Éditions Albert René v. OHIM (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, bod 80), a ze dne 4. října 2024, García Fernández a další v. Komise a SRB (C‑541/22 P, EU:C:2024:820, bod 211).
(
101
) – V tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. června 2020, SATCEN v. KF (C‑14/19 P, EU:C:2020:492, bod 105 a citovaná judikatura), a ze dne 3. července 2025, Glonatech v. REA (C‑114/24 P, EU:C:2025:520, bod 108).
(
102
) – Společnost DLH, podporovaná Spolkovou republikou Německo, tvrdí, že mechanismus navýšení protiplnění, jak je uveden v bodě 61 dočasného rámce, by byl neslučitelný s německým právem akciových společností (Aktiengesetz) a se sekundárním unijním právem, pokud jde o kapitálovou účast německého státu. Tato údajná právní omezení nebyla před Tribunálem vznesena, a představují tedy nová skutková tvrzení, která jsou v této fázi řízení nepřípustná. Společnost DLH a Spolková republika Německo navíc pouze odkazují na možné neslučitelnosti, aniž zdůvodňují, jak a proč by tyto neslučitelnosti bránily mechanismu navýšení protiplnění.
(
103
) – Bod 68 dočasného rámce obsahuje ustanovení obdobná ustanovením v bodech 61 a 62 tohoto rámce, pokud jde o hybridní kapitálové nástroje po jejich konverzi na vlastní kapitál.
(
104
) – V bodě 265 napadeného rozsudku Tribunál rovněž vycházel ze stejných důvodů uvedených v bodech 252 až 257 tohoto rozsudku, které se týkají kapitálové účasti.
(
105
) – Bod 70 dočasného rámce stanoví, že „jelikož se povaha hybridních nástrojů značně liší, Komise neposkytuje pokyny ke všem typům nástrojů. Hybridní nástroje se v každém případě řídí výše uvedenými zásadami s tím, že protiplnění odráží riziko konkrétních nástrojů.“
(
106
) – Konverze tiché účasti II byla možná pouze v případě nabídky převzetí nebo získání kontroly (bod 2.10.1.3.1 sporného rozhodnutí).
(
107
) – V závislosti na rozhodné události (10 %, je-li právo na konverzi uplatněno za účelem ochrany státu před oslabením, a 5,25 %, pokud je uplatnění práva na konverzi vyvoláno nezaplacením, viz bod 2.10.1.3.2 sporného rozhodnutí).
(
108
) – Tribunál konstatoval, že cena stanovená pro tichou účast II-A nemá vůbec žádnou souvislost s metodikou požadovanou v bodě 67 dočasného rámce a že na rozdíl od ceny pro tichou účast II-B, se TERP neshoduje se skutečnou tržní cenou akcií v okamžiku konverze.
(
109
) – Viz body 277 až 279 napadeného rozsudku.
(
110
) – Viz bod 283 napadeného rozsudku.
(
111
) – Na okraj uvádím, že terminologie použitá v bodě 158 odůvodnění sporného rozhodnutí se mi jeví jako stěží slučitelná se schválením použití alternativní metody stanovení protiplnění podle bodu 59 dočasného rámce.
(
112
) – Alespoň během písemné části řízení.
(
113
) – Tento závěr nebyl před Soudním dvorem zpochybněn.
(
114
) – Jak je patrné a jak správně uvedla společnost DLH, je-li zaveden platný alternativní mechanismus, Komise není povinna prokázat existenci výjimečných okolností, které by odůvodňovaly odhlédnutí od dočasného rámce, a návrat k přímému posouzení podle Smlouvy.
(
115
) – V tomto ohledu uvádím, že Spolková republika Německo se zavázala požádat Komisi o povolení v případě, že by konverzní cena byla vyšší než cena získaná použitím metodiky TERP v okamžiku konverze snížené o 5 %, což naznačuje, že výpočet TERP byl skutečně možný.
(
116
) – Zejména když Komise sama uznala případné nedodržení použitelných pravidel, jak to učinila v bodě 158 odůvodnění sporného rozhodnutí. Podotýkám, že projednávaná věc se liší od věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 28. září 2023, Ryanair v. Komise (C‑320/21 P, EU:C:2023:712, body 63 a 64), v němž Soudní dvůr rozhodl, že se Tribunál nedopustil nesprávného právního posouzení, když připustil, že Komise mohla vycházet ze závazku přijatého švédskými orgány předložit podrobnou metodu výpočtu, která bude použita k vyčíslení škody vzniklé příjemci ex post. V uvedené věci Tribunál dospěl k závěru, že rozhodnutí Komise obsahovalo dostatečně přesný popis metody výpočtu výše uvedené škody ve smyslu čl. 107 odst. 2 písm. b) SFEU, jak jej vykládá Soudní dvůr, a odmítl proto tvrzení společnosti Ryanair, že Tribunál nesplnil svou povinnost posoudit slučitelnost dotčeného opatření s vnitřním trhem.
(
117
) – Viz rovněž poznámky pod čarou 36 a 40 sporného rozhodnutí.
(
118
) – Viz bod 284 napadeného rozsudku.
(
119
) – Devět koordinovaných letišť (tj. letiště s vysokou mírou přetížení, viz bod 181 odůvodnění sporného rozhodnutí), a sice letiště Berlín Tegel, Brusel, Düsseldorf, Frankfurt, Hamburk, Mnichov, Palma de Mallorca, Stuttgart a Vídeň, a navíc v opravném rozhodnutí letiště Hannover.
(
120
) – Viz bod 179 odůvodnění sporného rozhodnutí. Jak připomněl Tribunál, Komise zohlednila i počet letadel, která mají na některých relevantních letištích využívaných uvedenou skupinou a jejími konkurenty základnu (viz bod 373 napadeného rozsudku).
(
121
) – Viz body 376 až 382 napadeného rozsudku.
(
122
) – V bodě 368 napadeného rozsudku Tribunál rozhodl, že pojem „významná tržní síla“ ve smyslu bodu 72 dočasného rámce proto musí být považován za ekvivalentní pojmu „dominantní postavení“ v právu hospodářské soutěže. V bodech 383 a 384 Tribunál vycházel analogicky z judikatury týkající se posouzení dominantního postavení.
(
123
) – Bod 386 napadeného rozsudku.
(
124
) – V bodech 378 až 382 napadeného rozsudku Tribunál uvedl, že kritéria použitá ve sporném rozhodnutí se týkala především letištní kapacity a že Komise poté, co definovala relevantní trhy jako trhy služeb letecké přepravy cestujících, nemohla faktory, které se poskytování těchto služeb přímo dotýkaly, ponechat bez povšimnutí, a sice faktory frekvence letů a nabízených míst.
(
125
) – Viz bod 17 tohoto stanoviska.
(
126
) – Viz bod 89 tohoto stanoviska.
(
127
) – Viz zejména závěr bodu 379 napadeného rozsudku.
(
128
) – Viz bod 394 napadeného rozsudku.
(
129
) – Viz bod 380 napadeného rozsudku. Viz rovněž body 392 a 393 uvedeného rozsudku.
(
130
) – Nařízení Rady ze dne 18. ledna 1993 o společných pravidlech pro přidělování letištních časů na letištích Společenství (Úř. věst. 1993, L 14, s. 1; Zvl. vyd. 07/02, s. 3) ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 894/2002 ze dne 27. května 2002, nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1554/2003 ze dne 22. července 2003, nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 793/2004 ze dne 21. dubna 2004, nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 545/2009 ze dne 18. června 2009 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2020/459 ze dne 30. března 2020.
(
131
) – Viz čl. 2 písm. a) nařízení č. 95/93.
(
132
) – Nařízení č. 95/93, čl. 10 odst. 2. Argument Komise, podle něhož má tento faktor jen omezený význam pro přetížené letiště, kde lze mít za to, že DLH má tržní sílu, vyžaduje posouzení skutkového stavu, které přísluší výlučně Tribunálu.
(
133
) – Viz rozsudky ze dne 20. října 2021, Polskie Linie Lotnicze LOT v. Komise (T‑240/18, EU:T:2021:723, bod 57), a ze dne 20. října 2021, Polskie Linie Lotnicze LOT v. Komise (T‑296/18, EU:T:2021:724, bod 80), na které společnost DLH a Komise odkazují.
(
134
) – Viz bod 319 napadeného rozsudku, v němž Tribunál citoval rozsudky ze dne 20. října 2021, Polskie Linie Lotnicze LOT v. Komise (T‑240/18, EU:T:2021:723, bod 57), a ze dne 20. října 2021, Polskie Linie Lotnicze LOT v. Komise (T‑296/18, EU:T:2021:724, bod 80). Tribunál vycházel při tomto srovnání ze skutečnosti, že kapitál poskytnutý DLH není přidělen konkrétním linkám a může být použit k zajištění jakékoli linky O & D s odletem z některého letiště.
(
135
) – V případě letiště Düsseldorf se jednalo o 40 až 50 % (50 až 60 % až 55 až 65 % ve špičce) a v případě letiště Vídeň o 35 až 45 % (50 až 60 % ve špičce). Tyto údaje se týkaly letní letové sezóny IATA 2019 (bod 397 napadeného rozsudku).
(
136
) – Viz body 396 až 401 napadeného rozsudku pro letiště Düsseldorf a body 403 až 407 pro letiště Vídeň.
(
137
) – Tribunál měl za to, že údaje týkající se letišť v Düsseldorfu a Vídni, jak jsou uvedeny ve sporném rozhodnutí, jsou v podstatě srovnatelné, či dokonce překračují údaje charakterizující konkurenční situaci na letištích ve Frankfurtu a Mnichově během zimní letové sezóny IATA 2019/2020, u nichž Komise dospěla k závěru, že LH Group má významnou tržní sílu (viz body 402 a 409 napadeného rozsudku).
(
138
) – Viz bod 411 napadeného rozsudku.
(
139
) – Viz bod 394 napadeného rozsudku.
(
140
) – Viz rozsudky ze dne 3. července 1991, AKZO v. Komise (C‑62/86, EU:C:1991:286, bod 60), a ze dne 14. února 1978, United Brands a United Brands Continentaal v. Komise (27/76, EU:C:1978:22, body 107 až 113).
(
141
) – Odkazy společnosti DLH na judikaturu a na rozhodovací praxi v oblasti dominantního postavení musí být tedy zamítnuty jako irelevantní.
(
142
) – Viz body 401 až 402 a 408 až 409 napadeného rozsudku.
(
143
) – Bod 70 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
144
) – Bod 231 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
145
) – Body 72 a 231 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
146
) – Napadený rozsudek, bod 479. Tribunál uvedl pět důvodů, proč byla analýza Komise neúplná nebo vykazovala nedostatky: i) několikanásobně větší váha LH Group než její nejbližší konkurenti; ii) absence analýzy toho, zda by vstup nových účastníků na trh a vyloučení konkurentů disponujících základnou, mohly mít na těchto letištích za následek další roztříštění hospodářské soutěže; iii) skutečnost, že vyloučení leteckých dopravců disponujících základnou z první fáze řízení de facto znemožnilo nejbližším konkurentům LH Group účastnit se této první fáze; iv) to že, konkurenti, kteří již mají na těchto letištích základnu, by na rozdíl od nových účastníků vynaložili nižší náklady v důsledku nabytí letištních časů a „mohli mít lepší předpoklady k získání dotčeného portfolia letištních časů a ke zvýšení konkurenčního tlaku“; v) skutečnost, že způsobilost dopravců disponujících základnou závisela na neúspěchu první fáze, a zůstávala tedy nejistá (viz body 473 až 477 napadeného rozsudku).
(
147
) – Rozsudek ze dne 13. května 2015, Niki Luftfahrt v. Komise (T‑162/10, EU:T:2015:283, bod 295), v němž Tribunál v rámci kontroly spojování podniků rozhodl, že „skutečnost, že mohly být přijaty rovněž další závazky, které dokonce mohly být pro hospodářskou soutěž příznivější, nemůže vést ke zrušení uvedeného rozhodnutí, pokud Komise mohla odůvodněně dospět k závěru, že závazky uvedené v rozhodnutí umožňují odstranit vážné pochybnosti“. Tato úvaha je skutečně obsažena v judikatuře Tribunálu v oblasti spojování podniků a objevuje se v ní již delší dobu (viz například rozsudky ze dne 4. července 2006, easyJet v. Komise, T‑177/04, EU:T:2006:187, bod 128; a ze dne 13. listopadu 2024, Iliad Italia v. Komise, T‑692/20, EU:T:2024:825, bod 59). Soudní dvůr ji však nikdy jednoznačně nepodpořil. V každém případě, jak vysvětlím níže, se nedomnívám, že by Tribunál zpochybnil svou vlastní judikaturu.
(
148
) – Viz napadený rozsudek, body 422 a 423.
(
149
) – Viz body 17 a 21 tohoto stanoviska.
(
150
) – Viz předběžné úvahy Tribunálu podrobně uvedené v bodech 415 až 423 napadeného rozsudku.
(
151
) – Podle bodu 12 oznámení o nápravných prostředcích musí Komise „zvážit všechny důležité faktory vztahující se k samotnému navrhovanému nápravnému prostředku“, zejména jejich „druh, rozsah a oblast působnosti […], posouzené s ohledem na strukturu a zvláštní vlastnosti trhu, na kterém vznikly obavy o ohrožení hospodářské soutěže, včetně postavení stran a ostatních účastníků na trhu.“ Přestože Tribunál v bodech 478 a 479 napadeného rozsudku výslovně nezmínil oznámení Komise o nápravných prostředcích, jasně odkázal na bod 12 tohoto oznámení, jehož obsah je převzat v bodě 418.
(
152
) – Viz body 478 a 479 napadeného rozsudku. Ačkoli Tribunál v těchto bodech výslovně nezmínil oznámení Komise o nápravných prostředcích, jasně odkázal na bod 12 tohoto oznámení, jehož obsah je převzat do úvodních poznámek obsažených v bodě 418 tohoto rozsudku.
(
153
) – Viz poznámka pod čarou 146 tohoto stanoviska.
(
154
) – Viz bod 474 napadeného rozsudku.
(
155
) – Viz bod 421 napadeného rozsudku.
(
156
) – Nelze tedy konstatovat žádný rozpor s rozsudkem ze dne 13. května 2015, Niki Luftfahrt v. Komise (T‑162/10, EU:T:2015:283, bod 295).
(
157
) – Body 190 a 197 odůvodnění sporného rozhodnutí.
(
158
) – Podle bodu 474 „[…] by upřednostnění nových účastníků trhu vedlo ke vstupu nového konkurenta, který by měl srovnatelné postavení jako konkurenti, kteří již mají na těchto letištích základnu, a to kvůli velikosti portfolia letištních časů a počtu letadel, kterým bude muset vytvořit na těchto letištích základnu, tj. čtyř; počet letadel konkurentů, kteří již mají na těchto letištích základnu, se přitom pohybuje mezi dvěma a deseti.“
(
159
) – V tomto ohledu poznamenávám, že vyloučení stávajících konkurentů z první fáze postoupení by mohlo výrazně snížit šanci, že k postoupení skutečně dojde, což by mohlo způsobit, že by tento závazek byl neslučitelný zejména s body 10 (požadovaný stupeň jistoty, že bude možné převod provést) a 47 (schopnost podniku přilákat vhodného kupce) oznámení o nápravných prostředcích.
(
160
) – Viz poznámka pod čarou 76 tohoto stanoviska.
(
161
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 16. března 2023, American Airlines v. Komise (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, body 79 a 87).
(
162
) – Obdobně viz rozsudek ze dne 16. března 2023, American Airlines v. Komise (C‑127/21 P, EU:C:2023:209, body 93 a 95).
(
163
) – Viz rozsudek ze dne 11. září 2025, Rakousko v. Komise (Paks II nuclear power station) (C‑59/23 P, EU:C:2025:686, bod 101 a citovaná judikatura).
(
164
) – Viz rozsudek ze dne 23. listopadu 2023, Ryanair v. Komise (C‑210/21 P, EU:C:2023:908, bod 106 a citovaná judikatura).
(
165
) – Viz zejména rozsudek ze dne 23. ledna 2025, Neos v. Ryanair a Komise (C‑490/23 P, EU:C:2025:32, body 58 a 59), týkající se povinnosti Komise odůvodnit, proč neprovedla výslovné posouzení slučitelnosti opatření podpory s ohledem na jiná ustanovení nebo zásady unijního práva, než jsou normy týkající se státních podpor. Ke specifičnosti tohoto rozsudku viz stanovisko generální advokátky L. Medina ve věci Rakousko v. Komise (jaderná elektrárna Paks II) (C‑59/23 P, EU:C:2025:125, poznámka pod čarou 66).
(
166
) – Viz stanovisko generálního advokáta G. Pitruzzelly ve věci Ryanair v. Komise (C‑320/21 P, EU:C:2023:54, bod 98).
(
167
) – Viz body 207, 293, 431 a 459 napadeného rozsudku.
(
168
) – Viz bod 498 napadeného rozsudku.
(
169
) – Viz body 498 a 500 napadeného rozsudku.
(
170
) – Viz bod 9 oznámení o nápravných prostředcích a judikatura v poznámkách pod čarou 161 a 162.
(
171
) – Podle čl. 8b druhé a třetí věty nařízení č. 95/93, „[t]ímto nařízením nejsou dotčeny pravomoci orgánů veřejné moci požadovat převedení letištních časů mezi leteckými dopravci a určovat, jak jsou tyto letištní časy přidělovány v souladu s vnitrostátními právními předpisy o hospodářské soutěži nebo články 81 nebo 82 Smlouvy nebo nařízením Rady (EHS) č. 4064/89 ze dne 21. prosince 1989 o kontrole spojování podniků. Tyto převody se mohou uskutečnit jen bez peněžní náhrady.“
(
172
) – Podle čl. 8a odst. 1 písm. b) bodu iii) nařízení č. 95/93, „Letištní časy mohou být […] převáděny […] v případě celkového nebo částečného převzetí, jestliže jsou letištní časy přímo spojeny s převzatým leteckým dopravcem“.