62022CJ0125
ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA (čtvrtého senátu)
9. listopadu 2023 (
*1
)
„Řízení o předběžné otázce – Společná politika v oblasti azylu a doplňkové ochrany – Směrnice 2011/95/EU – Článek 15 – Podmínky přiznání doplňkové ochrany – Zohlednění informací týkajících se konkrétního postavení a osobní situace žadatele, jakož i celkové situace panující v zemi původu – Humanitární situace“
Ve věci C‑125/22,
jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná na základě článku 267 SFEU rozhodnutím rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (soud v Haagu, zasedající v ’s-Hertogenboschi, Nizozemsko) ze dne 22. února 2022, došlým Soudnímu dvoru dne 22. února 2022, v řízení
X,
Y,
jejich 6 nezletilých dětí
proti
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid,
SOUDNÍ DVŮR (čtvrtý senát),
ve složení: C. Lycourgos, předseda senátu, O. Spineanu-Matei, J.-C. Bonichot, S. Rodin a L. S. Rossi (zpravodajka), soudci,
generální advokát: P. Pikamäe,
za soudní kancelář: A. Lamote, radová,
s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 23. března 2023,
s ohledem na vyjádření, která předložili:
–
za Y, X a jejich 6 nezletilých dětí: S. Rafi, P. J. Schüller a J. W. J. van den Broek, advocaten,
–
za nizozemskou vládu: M. K. Bulterman, M. H. S. Gijzen, A. Hanje a J. M. Hoogveld, jako zmocněnci,
–
za belgickou vládu: M. Jacobs a M. Van Regemorter, jako zmocněnkyně,
–
za německou vládu: J. Möller a A. Hoesch, jako zmocněnci,
–
za francouzskou vládu: R. Bénard, A.-L. Desjonquères a J. Illouz, jako zmocněnci,
–
za Evropskou komisi: A. Azéma a F. Wilman, jako zmocněnci,
po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. června 2023,
vydává tento
Rozsudek
1
Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 15 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. 2011, L 337, s. 9; oprava Úř. věst. 2017, L 167, s. 58).
2
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi X, Y a jejich 6 nezletilými dětmi, kteří jsou všichni libyjští státní příslušníci, na jedné straně a Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (státní tajemník pro spravedlnost a bezpečnost, Nizozemsko) (dále jen „státní tajemník“) na straně druhé ohledně toho, že státní tajemník zamítl žádosti těchto libyjských státních příslušníků o mezinárodní ochranu.
Právní rámec
Unijní právo
3
V bodech 12, 16 a 34 odůvodnění směrnice 2011/95 je uvedeno:
„(12)
Hlavním cílem této směrnice je na jedné straně zajistit, aby členské státy používaly společná kritéria pro zjišťování totožnosti osob, které mezinárodní ochranu skutečně potřebují, a na druhé straně zajistit minimální úroveň výhod poskytovaných uvedeným osobám ve všech členských státech.
[…]
(16)
Tato směrnice ctí základní práva a dodržuje zásady uznané zejména Listinou základních práv Evropské unie [dále jen ‚Listina‘]. Tato směrnice zejména usiluje o zajištění plného dodržování lidské důstojnosti a práva na azyl u žadatelů o azyl a jejich rodinných příslušníků, kteří je doprovázejí, a o podporu používání článků 1, 7, 11, 14, 15, 16, 18, 21, 24, 34 a 35 této [L]istiny, a je třeba ji proto odpovídajícím způsobem provést.
[…]
(34)
Je nezbytné zavést společná kritéria, na jejichž základě mají být žadatelé o mezinárodní ochranu uznáváni za osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu. Tato kritéria by měla být definována na základě mezinárodních závazků vyplývajících z právních aktů v oblasti lidských práv a stávající praxe v členských státech.“
4
Článek 2 této směrnice, nadepsaný „Definice“, stanoví:
„Pro účely této směrnice se rozumí
a)
‚mezinárodní ochranou‘ postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany ve smyslu písmen e) a g);
b)
‚osobou požívající mezinárodní ochrany‘ osoba, které bylo přiznáno postavení uprchlíka nebo status doplňkové ochrany ve smyslu písmen e) a g);
[…]
f)
‚osobou, která má nárok na doplňkovou ochranu‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, která nesplňuje podmínky pro uznání za uprchlíka, ale u které existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se vrátila do země svého původu, nebo v případě osoby bez státní příslušnosti do země svého dosavadního pobytu, byla by vystavena reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu uvedenou v článku 15, a na kterou se nevztahuje čl. 17 odst. 1 a 2, přičemž tato osoba nemůže nebo vzhledem ke shora uvedené hrozbě nechce přijmout ochranu dotyčné země;
g)
‚statusem doplňkové ochrany‘ uznání státního příslušníka třetí země nebo osoby bez státní příslušnosti členským státem za osobu, která má nárok na doplňkovou ochranu;
h)
‚žádostí o mezinárodní ochranu‘ žádost o ochranu členským státem podaná státním příslušníkem třetí země nebo osobou bez státní příslušnosti, u níž lze předpokládat, že žadatel usiluje o získání postavení uprchlíka nebo statusu doplňkové ochrany, a ve které nežádá výslovně o jinou formu ochrany, jež nespadá do oblasti působnosti této směrnice a o niž lze požádat samostatně;
i)
‚žadatelem‘ státní příslušník třetí země nebo osoba bez státní příslušnosti, kteří podali žádost o mezinárodní ochranu, o níž dosud nebylo pravomocně rozhodnuto;
[…]“
5
Článek 4 uvedené směrnice, nadepsaný „Posuzování skutečností a okolností“, který je obsažen v kapitole II této směrnice týkající se „[p]osuzování žádostí o mezinárodní ochranu“, stanoví:
„1.   Členské státy mohou pokládat za povinnost žadatele předložit co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o mezinárodní ochranu. Povinností členského státu je posoudit významné náležitosti žádosti ve spolupráci se žadatelem.
[…]
3.   Posouzení žádosti o mezinárodní ochranu se provádí jednotlivě a jsou při něm zohledněny
a)
všechny významné skutečnosti týkající se země původu v době rozhodování o žádosti, […]
b)
významná prohlášení a dokumenty předložené žadatelem, včetně informací o tom, zda žadatel byl nebo by mohl být pronásledován nebo zda utrpěl nebo by mohl utrpět vážnou újmu;
c)
konkrétní postavení a osobní situace žadatele, včetně takových faktorů jako jsou původ, pohlaví a věk, aby na základě osobní situace žadatele bylo možno posoudit, zda by jednání, kterým žadatel byl nebo mohl být vystaven, mohla být považována za pronásledování nebo vážnou újmu;
[…]
4.   Skutečnost, že žadatel již byl pronásledován nebo utrpěl vážnou újmu nebo byl vystaven přímým hrozbám pronásledování nebo způsobení vážné újmy, je závažným ukazatelem odůvodněnosti obav žadatele z pronásledování nebo reálného nebezpečí utrpění vážné újmy, neexistují-li závažné důvody domnívat se, že pronásledování nebo způsobení vážné újmy se již nebude opakovat.
5.   Uplatňují-li členské státy zásadu, podle které je povinností žadatele, aby žádost o mezinárodní ochranu zdůvodnil, a nejsou-li jednotlivá prohlášení žadatele doložena písemnými nebo jinými doklady, nevyžadují tato prohlášení důkazy při splnění těchto podmínek:
a)
žadatel vynaložil skutečné úsilí, aby svou žádost odůvodnil;
b)
žadatel předložil všechny náležitosti, které měl k dispozici, a podal uspokojivé vysvětlení ohledně jiných chybějících náležitostí;
c)
prohlášení žadatele byla shledána souvislými a hodnověrnými a nejsou v rozporu s dostupnými zvláštními i obecnými informacemi o případu žadatele;
d)
žadatel požádal o mezinárodní ochranu v nejkratší možné době, ledaže může prokázat dobrý důvod, proč tak neučinil, a dále
e)
byla zjištěna celková hodnověrnost žadatele.“
6
Článek 8 odst. 2 téže směrnice, nadepsaný „Vnitrostátní ochrana“, zní takto:
„Při posuzování otázky, zda nemá žadatel opodstatněný důvod se obávat pronásledování ani mu nehrozí reálné nebezpečí vážné újmy či zda má v části země původu přístup k ochraně před pronásledováním nebo vážnou újmou v souladu s odstavcem 1, přihlížejí členské státy při rozhodování o žádosti k celkové situaci panující v dotyčné části země a k osobní situaci žadatele v souladu s článkem 4. Členské státy proto zajistí, aby z příslušných zdrojů, jako je úřad Vysokého komisaře OSN pro uprchlíky a Evropský podpůrný úřad pro otázky azylu, získávaly přesné a aktuální informace.“
7
Článek 15 směrnice 2011/95, nadepsaný „Vážná újma“, který je obsažen v kapitole V této směrnice týkající se „[p]odmín[ek] pro získání nároku na doplňkovou ochranu“, zní:
„Vážnou újmou se rozumí
a)
trest smrti nebo poprava nebo
b)
mučení, nelidské či ponižující zacházení nebo trest vůči žadateli v zemi původu nebo
c)
vážné a individuální ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku svévolného [nerozlišujícího] násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“
8
Článek 18 této směrnice, nadepsaný „Přiznání statusu doplňkové ochrany“, stanoví:
„Členské státy přiznají status doplňkové ochrany státnímu příslušníku třetí země nebo osobě bez státní příslušnosti splňujícím podmínky pro získání doplňkové ochrany podle kapitol II a V.“
Nizozemské právo
9
Článek 29 Vreemdelingenwet 2000 (cizinecký zákon z roku 2000) ze dne 23. listopadu 2000 (Stb. 2000, č. 495), ve znění použitelném na spor v původním řízení, v odstavci 1 stanoví:
„1.   Povolení k pobytu na dobu určitou […] lze udělit cizinci, který:
a)
má postavení uprchlíka nebo
b)
dostatečným způsobem prokáže, že má oprávněné důvody se domnívat, že by mu v případě vyhoštění hrozilo reálné nebezpečí vážné újmy, kterou se rozumí:
1°.
trest smrti nebo poprava,
2°.
mučení, nelidské či ponižující zacházení či trest nebo
3°.
vážné a individuální ohrožení života nebo nedotknutelnosti civilisty v důsledku nerozlišujícího násilí během mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
10
Dva manželé libyjské státní příslušnosti X a Y podali dne 28. ledna 2018 rovněž jménem svých šesti nezletilých dětí u státního tajemníka žádosti o mezinárodní ochranu; tvrdili, že kdyby byli navráceni do Libye, byli by vystaveni reálnému nebezpečí, že utrpí „vážnou újmu“ ve smyslu čl. 15 písm. b) nebo c) směrnice 2011/95.
11
X a Y na podporu těchto žádostí o mezinárodní ochranu uvedli skutečnosti týkající se jak jejich osobní situace, tak celkové situace panující v zemi jejich původu, zejména celkové míry násilí v Libyi a z toho plynoucí humanitární situace.
12
X konkrétně uvedl, že od roku 2012 do června 2017 pracoval v Tripolisu (Libye) jako osobní strážce významných politiků, a to zejména dvou předsedů vlád, jednoho místopředsedy vlády a několika ministrů. X tvrdí, že se stal v mimopracovní době obětí střelby, při níž byl postřelen do hlavy a utrpěl střepinové poranění na levé tváři a následně mu bylo v telefonátech vyhrožováno smrtí – poprvé přibližně pět měsíců po této střelbě a podruhé jeden až dva roky po ní. X má podezření, kdo je za tyto činy odpovědný, avšak nemůže toto podezření prokázat. X kromě toho uvedl, že mu jeho bratr sdělil, že se milice snaží zabrat pozemek, který zdědil po svém otci, a vyhrožují, že zabijí každého, kdo jim v tom bude bránit. Nakonec X uvedl, že z Libye odešel i kvůli těžkým životním podmínkám panujícím v Tripolisu, které jsou důsledkem nedostatku pohonných hmot, pitné vody a elektřiny. Pokud jde o Y, ta svou žádost o mezinárodní ochranu odůvodnila obavami plynoucími z osobních zkušeností X a z celkově nebezpečné situace v Libyi, která jí způsobila mimo jiné zdravotní potíže.
13
Státní tajemník samostatnými rozhodnutími ze dne 24. prosince 2020 žádosti o mezinárodní ochranu, které podali X a Y, zamítl jako nedůvodné. Konstatoval, že se žadatelé nemusí obávat vážné újmy ve smyslu čl. 15 písm. b) směrnice 2011/95. Měl totiž za to, že ani jedna ze dvou tvrzených výhrůžek není věrohodná a X neprokázal, že by střelba, jíž se stal obětí, cílila konkrétně na něj, ani že by existovala nějaká souvislost mezi tímto násilným činem a jeho povoláním osobního strážce vysoce postavených politiků. Státní tajemník dále konstatoval, že je na něm, aby vymezil ohrožené skupiny a určil, zda se jedná o takové nebezpečí, jaké je uvedeno v čl. 15 písm. c) této směrnice. Vzhledem k tomu, že nepovažoval za nutné zabývat se celkovou bezpečnostní situací v Libyi, dospěl k závěru, že se žalobci nemusí obávat vážné újmy ani ve smyslu tohoto druhého ustanovení.
14
X a Y podali proti těmto rozhodnutím žaloby k rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (soud v Haagu, zasedající v ’s-Hertogenboschi, Nizozemsko).
15
Zmíněný soud nejprve zdůraznil, že žádosti o mezinárodní ochranu dotčené ve věci v původním řízení jsou odůvodněny jak individuálními a osobními okolnostmi týkajícími se žalobců, tak odkazem na všeobecně násilné poměry a z toho plynoucí humanitární situaci v zemi původu. Poznamenal však, že takové informace – jsou-li posuzovány samostatně – podle všeho nedosahují míry individualizace vážné újmy, která se vyžaduje za účelem přiznání doplňkové ochrany podle čl. 15 písm. b) směrnice 2011/95, a stupně závažnosti nerozlišujícího násilí, který se za tímto účelem vyžaduje podle čl. 15 písm. c) této směrnice.
16
Podle předkládajícího soudu tedy vyvstává otázka, zda musí být článek 15 této směrnice vykládán v tom smyslu, že projevy vážné újmy uvedené v tomto článku 15 musí být posuzovány striktně odděleně, v důsledku čehož by skutečnosti a okolnosti tvrzené žadatelem byly relevantní pouze v tom, že by dokládaly obavu z jednoho z těchto druhů vážné újmy, nebo naopak, že je třeba nejprve provést úplné a společné posouzení všech významných informací týkajících se jak konkrétního postavení a osobní situace žadatele, tak celkové situace panující v zemi původu a teprve poté určit, jaký projev vážné újmy lze takovými skutečnostmi a okolnostmi doložit.
17
Předkládající soud má v tomto ohledu za to, že východiskem pro posouzení existence reálného nebezpečí vážné újmy je potřeba ochrany žadatele a že v důsledku prvního způsobu výkladu článku 15 směrnice 2011/95, který je shrnut v předchozím bodě, má ochrana poskytovaná tímto ustanovením mezeru, jež režim doplňkové ochrany upravený v této směrnici připravuje o užitečný účinek. Co se týče druhého způsobu výkladu tohoto článku 15, který je shrnut v předchozím bodě, ten odpovídá systematice této směrnice, jejím cílům i judikatuře Evropského soudu pro lidská práva týkající se výkladu článku 3 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“), kterou je třeba podle čl. 52 odst. 3 Listiny vzít při výkladu článku 4 Listiny do úvahy.
18
Předkládající soud Soudní dvůr dále žádá, aby upřesnil, jakým způsobem mají být při posuzování prováděném z hlediska čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95 zohledněny důvody příznačné pro osobní situaci žadatele, jak byly vymezeny v rozsudku ze dne 17. února 2009, Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94). Předkládající soud v této souvislosti Soudní dvůr žádá především o to, aby objasnil, zda zohlednění konkrétního postavení a osobní situace žadatele o mezinárodní ochranu překračuje rámec podmínky individualizace, jak vyplývá z rozsudku ESLP ze dne 17. července 2008, NA. v. Spojené království (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, bod 115), a sice zda mohou obavu z vážné újmy definované v tomto ustanovení doložit i jiné individuální okolnosti než pouhá skutečnost, že žadatel pochází z oblasti dané země, kde dochází k „nejextrémnějším případům všeobecně se vyskytujícího násilí“ ve smyslu posledně uvedeného rozsudku.
19
Pokud ano, předkládající soud Soudní dvůr žádá, aby uvedl, zda je nutno zohlednit osobní faktory či nebezpečí, že se žadatel stane v důsledku nerozlišujícího násilí obětí „trestně postižitelného násilí“, a dále individuální okolnosti neosobní povahy, jako je výkon určitých povolání nebo místa jejich výkonu anebo skutečnost, že je nutno se dostavovat na místa poskytování základních služeb.
20
Předkládající soud se rovněž táže, jakým způsobem má být při posuzování existence vážné újmy ve smyslu čl. 15 písm. a) a b) směrnice 2011/95 zohledněna míra nerozlišujícího násilí v zemi původu žadatele, jak je uvedeno v čl. 15 písm. c) této směrnice. Konkrétně chce zjistit, zda se nepřímá úměra mezi schopností žadatele prokázat, že v ohrožení je konkrétně on sám z důvodu skutečností, které jsou příznačné pro jeho osobní situaci, a mírou nerozlišujícího násilí, která se vyžaduje k tomu, aby mohl mít nárok na doplňkovou ochranu, jež vyplývá z judikatury vycházející z rozsudku ze dne 17. února 2009, Elgafaji (C‑465/07, EU:C:2009:94, bod 39), uplatní i při posuzování vážné újmy uvedené ve zmíněném čl. 15 písm. b), jestliže se v zemi původu žadatele rozmáhá všeobecně se vyskytující násilí ve vysoké míře, která však sama o sobě nepostačuje jako důvod k přiznání doplňkové ochrany.
21
Předkládající soud se konečně táže, zda a za jakých podmínek má být při posuzování žádosti o doplňkovou ochranu zohledněna humanitární situace, která je – na rozdíl od situace ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 18. prosince 2014, M’Bodj (C‑542/13, EU:C:2014:2452) – přímým či nepřímým důsledkem násilných činů, jichž se dopustil původce vážné újmy vzniklé v rámci mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu, a která může vést k porušení článků 1, 4 a čl. 19 odst. 2 Listiny. Předkládající soud v tomto ohledu uvádí, že má na mysli jak humanitární situaci, kterou původce vážné újmy záměrně vyvolal, tak humanitární situaci, která nastala kvůli lhostejnému postoji takového původce k důsledkům ozbrojeného konfliktu pro civilní obyvatelstvo.
22
Za těchto podmínek se rechtbank Den Haag, zittingsplaats ’s-Hertogenbosch (soud v Haagu, zasedající v ’s-Hertogenboschi) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 15 směrnice [2011/95], ve spojení s čl. 2 písm. g) a článkem 4 této směrnice, jakož i s článkem 4 a čl. 19 odst. 2 [Listiny] vykládán v tom smyslu, že při zjišťování toho, zda žadatel potřebuje doplňkovou ochranu, je vždy nejprve nutno v plném rozsahu a ve vzájemné souvislosti prověřit a posoudit všechny významné informace, které se týkají jak konkrétního postavení a osobní situace žadatele, tak celkové situace panující v zemi původu, a teprve poté určit, jaký obávaný projev vážné újmy mohou tyto informace doložit?
2)
Pokud Soudní dvůr odpoví na první otázku záporně, platí, že v rámci posuzování podle čl. 15 písm. c) směrnice [2011/95] je posouzení konkrétního postavení a osobní situace žadatele – což jsou faktory, ve vztahu k nimž již Soudní dvůr uvedl, že musí být v tomto směru zohledněny – obsáhlejší než zkoumání toho, zda byla dodržena podmínka individualizace ve smyslu rozsudku ESLP [ze dne 17. července 2008,] NA. v. Spojené království [(CE:ECHR:2008:0717JUD002590407)]? Lze k těmto faktorům přihlédnout v souvislosti se stejnou žádostí o doplňkovou ochranu jak při posuzování podle čl. 15 písm. b) směrnice [2011/95], tak při posuzování podle jejího čl. 15 písm. c)?
3)
Musí být článek 15 směrnice [2011/95] vykládán v tom smyslu, že při posuzování potřeby doplňkové ochrany musí být tzv. degresivní měřítko, ve vztahu k němuž již Soudní dvůr uvedl, že je nutno jej uplatnit při posuzování tvrzené obavy z vážné újmy ve smyslu čl. 15 písm. c) [této směrnice], použito i při posuzování tvrzené obavy z vážné újmy ve smyslu čl. 15 písm. b) [této směrnice]?
4)
Musí být článek 15 směrnice [2011/95], ve spojení s články 1, 4 a čl. 19 odst. 2 [Listiny] vykládán v tom smyslu, že při posuzování toho, zda žadatel potřebuje doplňkovou ochranu, musí být zohledněna humanitární situace, která je přímým či nepřímým důsledkem jednání nebo opomenutí původce vážné újmy?“
23
Řízení v dané věci bylo rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 8. dubna 2022 přerušeno podle čl. 55 odst. 1 písm. b) jednacího řádu Soudního dvora, a to až do vydání rozhodnutí, jímž se končí řízení ve věci Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pojem „vážné a individuální ohrožení“) (C‑579/20).
24
Poté, co byla žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná ve zmíněné věci vzata zpět a tato věc byla usnesením ze dne 18. května 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Pojem vážné a individuální ohrožení) (C‑579/20, EU:C:2022:416), vyškrtnuta z rejstříku, v řízení v projednávané věci bylo dne 20. května 2022 pokračováno.
K žádosti o projednání věci ve zrychleném řízení
25
Předkládající soud požádal o projednání této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve zrychleném řízení podle článku 105 jednacího řádu.
26
Na podporu této žádosti předkládající soud uvedl, že i když je pobyt žalobců až do vydání konečného rozhodnutí ve sporu v původním řízení oprávněný, nezletilé děti X a Y jsou v nejisté situaci. V tomto ohledu předkládající soud uvedl, že pěti ze šesti nezletilých dětí X a Y je od 22. dubna 2020 poskytována podpora v oblasti vzdělávání, že je vážně ohrožen vývoj těchto dětí a že tyto děti vyrůstají v nebezpečném a nestabilním výchovném prostředí, v němž jsou svědky a oběťmi agrese a trpí pocitem emočního a fyzického zanedbávání. Předkládající soud kromě toho zdůraznil, že tento stav nejistoty je dle názoru X a Y rovněž důsledkem délky původního řízení a pochybností o tom, jaký bude jeho výsledek.
27
Článek 105 odst. 1 jednacího řádu stanoví, že k žádosti předkládajícího soudu, nebo výjimečně i bez návrhu může předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudce zpravodaje a generálního advokáta rozhodnout o projednání předběžné otázky ve zrychleném řízení odchylně od ustanovení tohoto jednacího řádu, pokud povaha věci vyžaduje, aby byla projednána bez zbytečného odkladu.
28
V projednávané věci předseda Soudního dvora po vyslechnutí soudkyně zpravodajky a generálního advokáta dne 20. května 2022 rozhodl, že se žádost uvedená v bodě 25 tohoto rozsudku zamítá.
29
Je totiž třeba připomenout, že zrychlené řízení představuje procesní nástroj, který má reagovat na mimořádně naléhavé situace (rozsudek ze dne 13. července 2023, Azienda Ospedale-Università di Padova, C‑765/21, EU:C:2023:566, bod 26 a citovaná judikatura).
30
Předkládající soud přitom nepředložil informace, na jejichž základě by bylo možno posoudit, zda taková mimořádně naléhavá situace nastala, a zejména jaká hrozí rizika, pokud se tato žádost o rozhodnutí o předběžné otázce projedná běžným postupem. Předkládající soud sice poukázal na rizika, která hrozí vývoji nezletilých dětí X a Y a pramení z jejich rodinného, sociálního a výchovného prostředí, avšak neprokázal, že by existovala nějaká souvislost mezi délkou řízení před Soudním dvorem a prodloužením nebezpečné situace, v níž se tyto děti nacházejí. Předkládající soud navíc nevysvětlil ani to, proč by bylo v důsledku projednání dané věci ve zrychleném řízení možné těmto rizikům zabránit nebo tuto situaci vyřešit – právní nejistota uvedených dětí, pokud jde o výsledek původního řízení, sama o sobě nemůže použití zrychleného řízení odůvodnit (v tomto smyslu viz usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 27. června 2016, S., C‑283/16, EU:C:2016:482, bod 11 a citovaná judikatura).
31
Kromě toho je třeba podotknout, že ve prospěch přijetí rozhodnutí o projednání této žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce ve zrychleném řízení nesvědčí ani značný časový odstup mezi podáním žádostí žalobců o mezinárodní ochranu a rozhodnutími státního tajemníka o zamítnutí těchto žádostí na jedné straně a podáním projednávané žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce na straně druhé, byť sama o sobě tato skutečnost není rozhodující (v tomto smyslu viz usnesení předsedy Soudního dvora ze dne 27. června 2016, S., C‑283/16, EU:C:2016:482, bod 12).
K předběžným otázkám
Úvodní poznámky
32
Před tím, než bude odpovězeno na položené otázky, je třeba předně připomenout, že cílem směrnice 2011/95, která byla přijata zejména na základě čl. 78 odst. 2 písm. b) SFEU, je především zavést jednotný režim doplňkové ochrany. Z bodů 12 a 34 odůvodnění této směrnice v tomto ohledu vyplývá, že jedním z jejích hlavních cílů je zajistit, aby členské státy používaly společná kritéria pro určování osob, které mezinárodní ochranu skutečně potřebují, a poskytnout tak těmto osobám náležité postavení [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. května 2019, Bilali, C‑720/17, EU:C:2019:448, bod 35 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, body 22 a 34].
33
Z článku 18 směrnice 2011/95, ve spojení s definicí výrazu „osoba, která má nárok na doplňkovou ochranu“, jež je obsažena v čl. 2 písm. f) této směrnice, a definicí výrazu „status doplňkové ochrany“, jež je obsažena v jejím čl. 2 písm. g), dále vyplývá, že status doplňkové ochrany podle uvedené směrnice musí být v zásadě přiznán každému státnímu příslušníku třetí země nebo každé osobě bez státní příslušnosti, kteří by v případě návratu do země svého původu nebo do země svého dosavadního pobytu byli vystaveni reálné hrozbě, že utrpí vážnou újmu ve smyslu článku 15 téže směrnice [rozsudek ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, bod 23 a citovaná judikatura].
34
A nakonec je třeba podotknout, že směrnicí 2011/95 byla s účinností k 21. prosinci 2013 zrušena a nahrazena směrnice Rady 2004/83/ES ze dne 29. dubna 2004 o minimálních normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli žádat o postavení uprchlíka nebo osoby, které z jiných důvodů potřebují mezinárodní ochranu, a o obsahu poskytované ochrany (Úř. věst. 2004, L 304, s. 12; Zvl. vyd. 19/07, s. 96). Tato změna právního předpisu ovšem nevedla k žádné změně právního režimu pro přiznávání doplňkové ochrany ani ke změně číslování dotyčných ustanovení, takže judikatura týkající se směrnice 2004/83 je relevantní i pro výklad směrnice 2011/95. Konkrétně je pak třeba uvést, že znění článku 15 směrnice 2011/95 je totožné se zněním článku 15 směrnice 2004/83, a judikaturu týkající se tohoto druhého ustanovení tedy lze použít i v souvislosti s prvně uvedeným ustanovením [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, bod 24].
K první otázce
35
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 15 směrnice 2011/95 vykládán v tom smyslu, že při zjišťování toho, zda může být žadateli o mezinárodní ochranu přiznána doplňková ochrana, musí příslušný vnitrostátní orgán nejprve prověřit všechny významné informace týkající se jak konkrétního postavení a osobní situace žadatele, tak celkové situace panující v zemi původu a teprve poté určit, jaký druh vážné újmy mohou tyto informace doložit.
36
V prvé řadě je třeba uvést, že v tomto článku 15 jsou uvedeny tři druhy „vážné újmy“, která může odůvodnit přiznání doplňkové ochrany osobě, jež by v případě návratu do země svého původu nebo do země svého dosavadního pobytu byla vystavena reálnému nebezpečí, že takovou újmu utrpí.
37
Pokud jde zaprvé o důvody uvedené v písmeni a) zmíněného článku 15, tedy nebezpečí „trestu smrti nebo popravy“, a v písmeni b) tohoto článku, tedy nebezpečí „mučení, nelidského či ponižujícího zacházení nebo trestu“, taková „vážná újma“ se vztahuje na situace, ve kterých je žadatel o doplňkovou ochranu konkrétně vystaven nebezpečí újmy určitého druhu; předpokládá se tedy zřetelná míra individualizace [rozsudky ze dne 17. února 2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, body 32 a 38, jakož i ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, bod 25 a citovaná judikatura].
38
Z toho vyplývá, že předpokladem přiznání doplňkové ochrany podle čl. 15 písm. a) a b) směrnice 2011/95 je skutečnost, že existují závažné důvody se domnívat, že pokud by se žadatel vrátil do země svého původu nebo do země svého dosavadního pobytu, byl by konkrétně a osobně vystaven reálnému nebezpečí, že na něm bude vykonán trest smrti nebo poprava anebo bude mučen nebo podroben nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestu.
39
Při posuzování existence takového nebezpečí ovšem musí být prověřeny i informace týkající se celkové situace panující v dotčené zemi, a to zejména ty, které souvisejí s celkovou mírou násilí a nebezpečí v této zemi. Na základě takového celkového kontextu totiž lze přesněji posoudit, do jaké míry je žadatel skutečně vystaven nebezpečí, že utrpí vážnou újmu definovanou v čl. 15 písm. a) nebo b) směrnice 2011/95.
40
Co se zadruhé týče újmy vymezené v čl. 15 písm. c) této směrnice, která spočívá ve „vážném a individuálním ohrožení života nebo nedotknutelnosti“ žadatele, je třeba uvést, že se toto ustanovení týká „obecnějšího“ nebezpečí újmy než v případech uvedených v písmenech a) a b) téhož článku. V širším smyslu se jedná spíše „[…] o ohrožení života nebo nedotknutelnosti“ civilisty nežli o nějaké konkrétní násilí. Kromě toho je třeba podotknout, že toto ohrožení je vlastní celkové situaci ozbrojeného konfliktu vedoucího ke „svévolnému [nerozlišujícímu] násilí“, což znamená, že se může dotýkat osob i bez ohledu na jejich osobní situaci a totožnost, dosáhne-li natolik vysoké úrovně, že existují závažné důvody se domnívat, že by byl civilista v případě vrácení do dotyčné země nebo případně regionu vystaven – z pouhého důvodu své přítomnosti na území této země nebo regionu – reálnému nebezpečí takového ohrožení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, body 26 a 28, jakož i citovaná judikatura].
41
Z toho plyne, že v rámci takové mimořádné situace, jako je situace popsaná v předchozím bodě tohoto rozsudku, nepodléhá konstatování existence nebezpečí „vážného a individuálního ohrožení“ ve smyslu čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95 podmínce, aby žadatel prokázal, že v ohrožení je konkrétně on sám z důvodu skutečností, které jsou příznačné pro jeho osobní situaci [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. února 2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, bod 43, jakož i ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, bod 27].
42
V jiných situacích, které jsou méně mimořádné, však skutečnosti týkající se konkrétního postavení a osobní situace žadatele relevantní jsou. Čím více je žadatel schopen prokázat, že je v ohrožení konkrétně on sám z důvodu skutečností, které jsou příznačné pro jeho konkrétní postavení nebo osobní situaci, tím nižší míra nerozlišujícího násilí bude požadována pro to, aby mohl získat nárok na doplňkovou ochranu podle čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95 (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. února 2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, bod 39, a ze dne 30. ledna 2014, Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, bod 31).
43
Z toho vyplývá, že článek 15 směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že informacemi významnými pro posouzení každé žádosti o doplňkovou ochranu ze strany příslušného vnitrostátního orgánu mohou být jak okolnosti týkající se celkové situace panující v zemi původu, zejména celkové míry násilí a nebezpečí v této zemi, tak okolnosti týkající se konkrétního postavení a osobní situace žadatele, a to bez ohledu na konkrétní druh vážné újmy ve smyslu tohoto článku 15, jehož se týká takové posouzení.
44
V tomto ohledu je ještě třeba zdůraznit, že ačkoliv každý druh vážné újmy uvedené v čl. 15 písm. a) až c) směrnice 2011/95 představuje samostatný důvod pro přiznání doplňkové ochrany, jehož podmínky musí být splněny v plném rozsahu, má-li být tato ochrana přiznána, nic to nemění na tom – jak v podstatě uvedl generální advokát v bodech 30, 40 a 41 svého stanoviska – že tento článek nestanoví žádné hierarchické pořadí těchto druhů vážné újmy a neplyne z něj žádné pořadí pro posuzování existence skutečného nebezpečí vzniku některého z těchto druhů vážné újmy. Na základě jedné žádosti o mezinárodní ochranu totiž může být zjištěno, že žadateli v případě návratu do země jeho původu nebo do země jeho dosavadního pobytu hrozí, že utrpí několik druhů vážné újmy. Dále platí, že k prokázání existence skutečného nebezpečí, že žadatel utrpí několik druhů této vážné újmy, může sloužit jedna informace.
45
Ve druhé řadě je třeba konstatovat, že výklad článku 15 směrnice 2011/95 uvedený v bodě 43 tohoto rozsudku je podpořen i normativním kontextem tohoto článku.
46
V tomto ohledu je předně nutno podotknout, že z článku 4 této směrnice – který je obsažen v její kapitole II týkající se „[p]osuzování žádostí o mezinárodní ochranu“, a vztahuje se tedy jak na žádosti o přiznání postavení uprchlíka, tak na žádosti o udělení doplňkové ochrany ve smyslu zmíněné směrnice – vyplývá, že posuzování skutečností a okolností, kterými je odůvodněna žádost o mezinárodní ochranu, probíhá ve dvou různých etapách. První etapa se týká zjištění skutkových okolností, které mohou sloužit jako důkazy na podporu žádosti, kdežto druhá etapa se týká právního posouzení těchto důkazů a spočívá v rozhodnutí, zda jsou vzhledem ke skutečnostem charakterizujícím daný případ splněny hmotněprávní podmínky stanovené v článku 15 téže směrnice pro přiznání doplňkové ochrany [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. března 2022, Secretary of State for the Home Department (Postavení uprchlíka osoby bez státní příslušnosti palestinského původu), C‑349/20, EU:C:2022:151, bod 63 a citovaná judikatura].
47
Třebaže podle čl. 4 odst. 1 směrnice 2011/95 platí, že členské státy mohou požadovat, aby žadatel v první z těchto etap předložil co nejdříve všechny náležitosti potřebné k doložení žádosti o ochranu, nic to nemění na tom, že orgány členských států musí s žadatelem v případě potřeby aktivně spolupracovat ve snaze zjistit a doplnit významné náležitosti žádosti – tyto orgány totiž navíc často mívají k určitým druhům dokumentů lepší přístup než žadatel [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. března 2022, Secretary of State for the Home Department (Postavení uprchlíka osoby bez státní příslušnosti palestinského původu), C‑349/20, EU:C:2022:151, bod 64 a citovaná judikatura], přičemž pokud nejsou některá jednotlivá prohlášení žadatele doložena písemnými nebo jinými doklady, nevyžadují tato prohlášení důkazy, jsou-li splněny kumulativní podmínky stanovené v čl. 4 odst. 5 písm. a) až e) této směrnice (rozsudek ze dne 2. prosince 2014, A a další, C‑148/13 až C‑150/13, EU:C:2014:2406, bod 58).
48
Jak konstatoval generální advokát v bodech 34 a 41 svého stanoviska, vnitrostátní orgán příslušný k posouzení žádosti o mezinárodní ochranu je povinen prověřit v první etapě tohoto posuzování všechny významné skutkové okolnosti daného případu, které mohou představovat důkazy, a poté ve druhé etapě uvedeného posuzování určit, jaký druh vážné újmy definované v článku 15 této směrnice mohou případně tyto důkazy doložit; od důkazů, které mohou být pro posouzení této žádosti potenciálně významné přitom nelze odhlédnout pouze z toho důvodu, že je žadatel uvedl jen na podporu jednoho druhu vážné újmy definované v tomto článku 15.
49
Z článku 4 odst. 3 uvedené směrnice dále vyplývá, že k významným informacím, které musí tento orgán zohlednit při posuzování každé žádosti o mezinárodní ochranu, patří mimo jiné i „všechny významné skutečnosti týkající se země původu“ ve smyslu písmene a) tohoto ustanovení a „konkrétní postavení a osobní situace žadatele“ ve smyslu písmene c) tohoto ustanovení.
50
Soudní dvůr v této souvislosti rozhodl, že i když žádost o mezinárodní ochranu podaná na základě čl. 15 písm. c) téže směrnice neodkazuje na skutečnosti, které jsou příznačné pro situaci žadatele, z čl. 4 odst. 3 této směrnice vyplývá, že taková žádost musí být předmětem individuálního posouzení, pro jehož účely je třeba v rámci komplexního zohlednění všech relevantních okolností daného případu vzít do úvahy celou řadu informací vyjmenovaných v tomto ustanovení [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, body 40 a 41].
51
Podle čl. 4 odst. 4 směrnice 2011/95 kromě toho platí, že skutečnost, že žadatel již byl pronásledován nebo utrpěl vážnou újmu nebo byl vystaven přímým hrozbám pronásledování nebo způsobení vážné újmy, v zásadě může představovat závažný ukazatel reálného nebezpečí utrpění vážné újmy, takže tyto okolnosti související s osobní situací žadatele musí být vždy zohledněny při posuzování existence reálného nebezpečí utrpění kteréhokoliv z druhů vážné újmy definované v článku 15 téže směrnice.
52
Konečně je třeba podotknout, že požadavek, aby byla žádost o mezinárodní ochranu posouzena s přihlédnutím ke všem významným informacím, a to včetně těch, které jsou připomenuty v bodě 49 tohoto rozsudku, a aby se za tímto účelem se žadatelem aktivně spolupracovalo, je potvrzen i v čl. 8 odst. 2 této směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2012, M., C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 67), jelikož toto ustanovení ukládá příslušným vnitrostátním orgánům povinnost přihlédnout při posuzování otázky, zda má žadatel o mezinárodní ochranu v části země původu přístup k ochraně mimo jiné i před jakýmkoliv druhem vážné újmy v souladu s odstavcem 1 tohoto ustanovení, jak k celkové situaci panující v dotyčné části země, tak k osobní situaci žadatele.
53
Ve třetí a poslední řadě je nutno uvést, že výklad článku 15 směrnice 2011/95 provedený v bodech 43 a 48 tohoto rozsudku je v souladu s cíli této směrnice, které byly připomenuty v bodě 32 tohoto rozsudku. Kdyby se totiž při posuzování žádostí o mezinárodní ochranu nepostupovalo tak, že se nejprve zohlední všechny relevantní okolnosti daného případu, a zejména všechny informace vyjmenované v čl. 4 odst. 3 této směrnice, a teprve poté je určen druh vážné újmy definované v článku 15 této směrnice, kterou tyto informace případně mohou doložit, došlo by k porušení povinnosti, kterou uvedená směrnice ukládá členským státům a která spočívá v určení osob, jež tuto ochranu skutečně potřebují [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. června 2021, Bundesrepublik Deutschland (Pojem vážné a individuální ohrožení), C‑901/19, EU:C:2021:472, bod 44].
54
Takový výklad je kromě toho v souladu s ustanoveními Listiny, na která poukazuje předkládající soud, a sice s článkem 4 Listiny, který se týká zákazu mučení a nelidského či ponižujícího zacházení anebo trestu, a s čl. 19 odst. 2 Listiny, který se týká ochrany v případě vystěhování, vyhoštění nebo vydání. V tomto ohledu je však třeba poznamenat, že i když musí být při provádění směrnice 2011/95, a tedy i při posuzování žádostí o doplňkovou ochranu z hlediska jejího článku 15 respektována základní práva zaručená v těchto ustanoveních, v rámci odpovědi na danou předběžnou otázku z uvedených ustanovení nevyplývají žádné další specifické poznatky o rozsahu požadavku spočívajícího v tom, že se při takovém posuzování musí systematicky prověřovat všechny významné informace týkající se jak konkrétního postavení a osobní situace žadatele, tak celkové situace panující v zemi původu (obdobně viz rozsudky ze dne 25. července 2018, Alheto, C‑585/16, EU:C:2018:584, bod 129, a ze dne 4. října 2018, Ahmedbekova, C‑652/16, EU:C:2018:801, bod 64).
55
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že článek 15 směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že při zjišťování toho, zda může být žadateli o mezinárodní ochranu přiznána doplňková ochrana, musí příslušný vnitrostátní orgán nejprve prověřit všechny významné informace týkající se jak konkrétního postavení a osobní situace žadatele, tak celkové situace panující v zemi původu a teprve poté určit, jaký druh vážné újmy mohou tyto informace doložit.
Ke druhé otázce
56
Druhá otázka je položena pouze pro případ, že by na první otázku bylo odpovězeno záporně. Je však třeba podotknout, že i když odpověď na druhou část druhé otázky vyplývá z kladné odpovědi na první otázku v tom smyslu, že okolnosti týkající se konkrétního postavení a osobní situace žadatele mohou být relevantní při posuzování opodstatněnosti žádosti o mezinárodní ochranu jak z hlediska čl. 15 písm. b), tak z hlediska čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95, nic to nemění na tom, že první část druhé otázky je i nadále relevantní.
57
Předkládající soud se totiž táže, zda musí příslušný vnitrostátní orgán při posuzování existence reálného nebezpečí „vážného a individuálního ohrožení života nebo nedotknutelnosti“ ve smyslu čl. 15 písm. c) této směrnice zohlednit v rámci různých významných informací souvisejících s konkrétním postavením a osobní situací žadatele i jiné informace než pouhou okolnost, že žadatel pochází z oblasti dané země, kde dochází k „nejextrémnějším případům všeobecně se vyskytujícího násilí“ ve smyslu judikatury Evropského soudu pro lidská práva, a zejména jeho rozsudku ze dne 17. července 2008, NA. v. Spojené království (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, bod 115), tj. oblasti, ve které míra násilí dosahuje takové úrovně, že vyhoštění osoby do této země by zakládalo porušení zákazu mučení a nelidského či ponižujícího zacházení, který je stanoven v článku 3 EÚLP.
58
Za těchto podmínek je třeba mít za to, že podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95 vykládán v tom smyslu, že při posuzování existence reálného nebezpečí vážné újmy, jak je definována v tomto ustanovení, musí mít příslušný vnitrostátní orgán možnost zohlednit i jiné informace týkající se konkrétního postavení a osobní situace žadatele než pouhou okolnost, že žadatel pochází z oblasti dané země, kde dochází k „nejextrémnějším případům všeobecně se vyskytujícího násilí“ ve smyslu rozsudku ESLP ze dne 17. července 2008, NA. v. Spojené království (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, bod 115).
59
V tomto ohledu je třeba předně uvést, že judikatura Evropského soudu pro lidská práva je pro výklad článku 15 směrnice 2011/95 v zásadě relevantní. Z článku 6 odst. 3 SEU totiž vyplývá, že základní právo zaručené v článku 3 EÚLP tvoří jednu z obecných zásad unijního práva, jejichž dodržování Soudní dvůr zajišťuje. Při výkladu rozsahu tohoto práva v unijním právním řádu tedy musí být judikatura Evropského soudu pro lidská práva vzata v úvahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. února 2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, bod 28).
60
Z bodu 16 odůvodnění směrnice 2011/95 dále vyplývá, že při výkladu ustanovení této směrnice musí být respektována základní práva uznaná Listinou, a zejména pak její článek 4 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 24. dubna 2018, MP (Podpůrná ochrana oběti dřívějšího mučení), C‑353/16, EU:C:2018:276, bod 36]. Vzhledem k tomu, že práva zaručená v článku 4 Listiny odpovídají právům zaručeným v článku 3 EÚLP, v souladu s čl. 52 odst. 3 Listiny jsou smysl a rozsah těchto práv stejné jako ty, které jim přikládá zmíněný článek 3 [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. listopadu 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Vyhoštění – Konopí pro léčebné použití), C‑69/21, EU:C:2022:913, bod 60 a citovaná judikatura], což ovšem nebrání tomu, aby unijní právo uvedeným právům poskytovalo širší ochranu. Při výkladu článku 4 Listiny je tedy třeba zohlednit článek 3 EÚLP, jak jej vykládá Evropský soud pro lidská práva, jakožto minimální úroveň ochrany [obdobně viz rozsudek ze dne 22. června 2023, K. B. a F. S. (Uplatnění ex officio v trestních věcech), C‑660/21, EU:C:2023:498, bod 41 a citovaná judikatura].
61
Z vysvětlení k Listině základních práv (Úř. věst. 2007, C 303, s. 17) kromě toho vyplývá, že právo uvedené v jejím čl. 19 odst. 2, podle kterého nikdo nesmí být vystěhován, vyhoštěn ani vydán do státu, v němž mu hrozí vážné nebezpečí, že by mohl být vystaven trestu smrti, mučení nebo jinému nelidskému či ponižujícímu zacházení anebo trestu, zahrnuje související judikaturu Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 3 EÚLP, kterému tento čl. 19 odst. 2 v podstatě odpovídá (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 18. prosince 2014, M’Bodj, C‑542/13, EU:C:2014:2452, bod 38 a citovaná judikatura, jakož i ze dne 18. prosince 2014, Abdida, C‑562/13, EU:C:2014:2453, bod 47). Tato judikatura je tudíž relevantní i pro výklad tohoto práva.
62
Soudní dvůr již ale rozhodl, že článku 3 EÚLP v podstatě odpovídá čl. 15 písm. b) směrnice 2011/95. Článek 15 písm. c) této směrnice je naproti tomu ustanovení, jehož obsah se od obsahu článku 3 EÚLP liší, a musí být tudíž vykládán autonomně, a to zejména s cílem zajistit tomuto ustanovení jeho vlastní působnost při současném respektování základních práv zaručených Listinou a EÚLP (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. února 2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, body 28 a 36).
63
V tomto ohledu je třeba uvést, že se čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95 vztahuje na mimořádnou situaci, kdy míra nerozlišujícího násilí, jež je důsledkem vnitrostátního nebo mezinárodního ozbrojeného konfliktu, dosahuje takové úrovně, že existují závažné důvody se domnívat, že by byl civilista v případě vrácení do dotyčné země nebo regionu vystaven – z pouhého důvodu své přítomnosti na území této země nebo regionu – reálnému nebezpečí vážného a individuálního ohrožení života nebo nedotknutelnosti.
64
Jak bylo nicméně uvedeno v bodě 42 tohoto rozsudku, toto ustanovení se může vztahovat i na jiné situace, kdy se reálné nebezpečí vážného a individuálního ohrožení ve smyslu uvedeného ustanovení může projevit v důsledku kombinace nerozlišujícího násilí v nižší míře, než jakou se vyznačuje taková mimořádná situace, na jedné straně a skutečností příznačných pro osobní situaci žadatele na straně druhé.
65
Z toho vyplývá, že v těchto jiných situacích jdou informace o konkrétním postavení a osobní situaci žadatele, které musí vzít příslušný vnitrostátní orgán do úvahy, nutně nad rámec toho, že žadatel pochází z oblasti dané země, kde dochází k „nejextrémnějším případům všeobecně se vyskytujícího násilí“ ve smyslu judikatury Evropského soudu pro lidská práva a zejména jeho rozsudku ze dne 17. července 2008, NA. v. Spojené království (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, bod 115).
66
Výklad čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95, který zvolil Soudní dvůr a který je plně slučitelný s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva týkající se článku 3 EÚLP (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. února 2009, Elgafaji, C‑465/07, EU:C:2009:94, bod 44), tedy poskytuje žadatelům o mezinárodní ochranu širší ochranu než uvedený článek 3.
67
S ohledem na dotazy předkládajícího soudu, které jsou připomenuty v bodě 19 tohoto rozsudku je třeba ještě uvést, že výčet významných informací týkajících se konkrétního postavení a osobní situace žadatele obsažený v čl. 4 odst. 3 písm. c) této směrnice není taxativní, takže v situacích uvedených v bodě 64 tohoto rozsudku musí vnitrostátní orgán příslušný k přiznání doplňkové ochrany provést posouzení v každém jednotlivém případě a dle potřeby přitom musí zohlednit veškeré další informace týkající se konkrétního postavení a osobní situace žadatele, které mohou přispět ke konkretizaci reálného nebezpečí vážné újmy, jak je definována v čl. 15 písm. c) uvedené směrnice, a to s ohledem na míru nerozlišujícího násilí v dotyčné zemi nebo regionu. V této souvislosti by za významné mohly být považovány zejména informace týkající se soukromého, rodinného nebo profesního života žadatele, u nichž lze důvodně předpokládat, že zvyšují nebezpečí, že žadatel v případě návratu do země svého původu nebo do země svého dosavadního pobytu utrpí takovou vážnou újmu.
68
Je kromě toho na příslušném vnitrostátním orgánu – jak bylo připomenuto v bodě 51 tohoto rozsudku a jak plyne z čl. 4 odst. 4 směrnice 2011/95 – aby zohlednil okolnost, že žadatel již utrpěl vážnou újmu nebo byl v tomto směru vystaven přímým hrozbám, neexistují-li závažné důvody domnívat se, že se již způsobení vážné újmy nebude opakovat.
69
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že při posuzování existence reálného nebezpečí vážné újmy, která je definována v tomto ustanovení, musí mít příslušný vnitrostátní orgán možnost zohlednit i jiné informace týkající se konkrétního postavení a osobní situace žadatele než pouhou okolnost, že žadatel pochází z oblasti dané země, kde dochází k „nejextrémnějším případům všeobecně se vyskytujícího násilí“ ve smyslu rozsudku ESLP ze dne 17. července 2008, NA. v. Spojené království (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, bod 115).
Ke třetí otázce
70
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 15 písm. b) směrnice 2011/95 vykládán v tom smyslu, že intenzita nerozlišujícího násilí v zemi původu žadatele může oslabit požadavek individualizace vážné újmy definované v tomto ustanovení.
71
V tomto ohledu je třeba připomenout, že – jak bylo uvedeno v bodech 37 až 42 tohoto rozsudku – vážná újma definovaná v čl. 15 písm. b) směrnice 2011/95 předpokládá zřetelnou míru individualizace.
72
Jak totiž bylo připomenuto v bodě 38 tohoto rozsudku, újma související s nebezpečím „trestu smrti nebo popravy“ a „mučení, nelidského či ponižujícího zacházení nebo trestu“, která je uvedena v čl. 15 písm. a) a b) uvedené směrnice, se vztahuje na situace, kdy je žadatel o doplňkovou ochranu konkrétně a osobně vystaven nebezpečí újmy určitého druhu.
73
I když je i v takových případech nutno prověřovat významné informace týkající se celkové situace panující v zemi původu žadatele, a to zejména ty, které souvisejí s celkovou mírou násilí a nebezpečí v této zemi, jak bylo zdůrazněno v bodě 39 tohoto rozsudku, nic to nemění na tom, že ať už je míra násilí a nebezpečí v uvedené zemi jakákoliv, tato skutečnost nemůže oslabit význam podmínky, že má-li být dáno skutečného nebezpečí vážné újmy ve smyslu čl. 15 písm. a) a b) směrnice 2011/95, musí být – případně s přihlédnutím k takové míře násilí – prokázáno, že žadateli opravdu hrozí, že v případě návratu do této země bude konkrétně a osobně vystaven takové újmě.
74
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na třetí otázku odpovědět tak, že čl. 15 písm. b) směrnice 2011/95 musí být vykládán v tom smyslu, že intenzita nerozlišujícího násilí v zemi původu žadatele nemůže oslabit požadavek individualizace vážné újmy definované v tomto ustanovení.
Ke čtvrté otázce
75
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95, ve spojení s články 1, 4 a čl. 19 odst. 2 Listiny vykládán v tom smyslu, že při posuzování žádosti o mezinárodní ochranu ve smyslu tohoto čl. 15 písm. c) musí být zohledněna humanitární situace, která je přímým či nepřímým důsledkem jednání nebo opomenutí původce vážné újmy vzniklé v rámci mezinárodního nebo vnitrostátního ozbrojeného konfliktu.
76
Evropská komise tvrdí, že je tato otázka nepřípustná, přičemž v podstatě uvádí, že s ohledem na skutečnosti, kterými jsou podloženy žádosti o mezinárodní ochranu dotčené ve věci v původním řízení, není odpověď na uvedenou otázku nezbytná pro řešení sporu v původním řízení a že předkládací rozhodnutí každopádně v tomto směru neobsahuje potřebné informace a poznatky.
77
Podle ustálené judikatury platí, že i když se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance, nic to nemění na tom, že postup zavedený článkem 267 SFEU je nástrojem spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy, díky němuž Soudní dvůr poskytuje vnitrostátním soudům výklad unijního práva, jenž je pro ně nezbytný k vyřešení sporů, které mají tyto soudy rozhodnout. Důvodem existence žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce není vydávání konzultativních stanovisek k obecným nebo hypotetickým otázkám, ale potřeba skutečného vyřešení sporu. Jak vyplývá ze samotného znění článku 267 SFEU, požadované rozhodnutí o předběžné otázce musí být „nezbytné“ k tomu, aby předkládající soud mohl „vynést rozsudek“ ve věci, která mu byla předložena (rozsudek ze dne 14. května 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU a C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, bod 167 a citovaná judikatura).
78
Především je tedy nezbytné – jak je uvedeno v čl. 94 písm. a) jednacího řádu – aby předkládací rozhodnutí obsahovalo stručné vylíčení rozhodných skutečností tak, jak byly zjištěny předkládajícím soudem, nebo alespoň vylíčení skutkových okolností, na kterých jsou otázky založeny (rozsudek ze dne 3. prosince 2019, Iccrea Banca, C‑414/18, EU:C:2019:1036, bod 28 a citovaná judikatura).
79
Jak bylo v projednávaném případě uvedeno v bodech 11, 12 a 15 tohoto rozsudku, v rámci okolností uplatněných na podporu žádostí o mezinárodní ochranu dotčených ve věci v původním řízení, jak byly tvrzeny žalobci a konstatovány příslušným vnitrostátním orgánem i předkládajícím soudem, byly uvedeny i skutečnosti týkající se celkové míry násilí a nebezpečí v Libyi, těžkých životních podmínek v Tripolisu a z toho plynoucí „humanitární situace“.
80
Z těchto okolností, jak jsou uvedeny v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce, ovšem nikterak neplyne, že by taková humanitární situace byla přímým či nepřímým důsledkem jednání nebo opomenutí původce vážné újmy vzniklé v rámci vnitrostátního nebo mezinárodního ozbrojeného konfliktu ve smyslu čl. 15 písm. c) směrnice 2011/95.
81
Předkládající soud kromě toho neuvedl, kdo má být původcem předmětného jednání nebo opomenutí ani v čem má toto jednání nebo opomenutí spočívat.
82
Z toho vyplývá, že předkládající soud dostatečně nevysvětlil, v čem by odpověď na čtvrtou otázku měla být nezbytná k tomu, aby mohl rozhodnout ve sporu v původním řízení, ani dostatečně neobjasnil skutkové okolnosti, na kterých je tato otázka založena.
83
Za těchto podmínek musí být čtvrtá otázka prohlášena za nepřípustnou.
K nákladům řízení
84
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
1)
Článek 15 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/95/EU ze dne 13. prosince 2011 o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany
musí být vykládán v tom smyslu, že
při zjišťování toho, zda může být žadateli o mezinárodní ochranu přiznána doplňková ochrana, musí příslušný vnitrostátní orgán nejprve prověřit všechny významné informace týkající se jak konkrétního postavení a osobní situace žadatele, tak celkové situace panující v zemi původu a teprve poté určit, jaký druh vážné újmy mohou tyto informace doložit.
2)
Článek 15 písm. c) směrnice 2011/95
musí být vykládán v tom smyslu, že
při posuzování existence reálného nebezpečí vážné újmy, která je definována v tomto ustanovení, musí mít příslušný vnitrostátní orgán možnost zohlednit i jiné informace týkající se konkrétního postavení a osobní situace žadatele než pouhou okolnost, že žadatel pochází z oblasti dané země, kde dochází k „nejextrémnějším případům všeobecně se vyskytujícího násilí“ ve smyslu rozsudku ESLP ze dne 17. července 2008, NA. v. Spojené království (CE:ECHR:2008:0717JUD002590407, bod 115).
3)
Článek 15 písm. b) směrnice 2011/95
musí být vykládán v tom smyslu, že
intenzita nerozlišujícího násilí v zemi původu žadatele nemůže oslabit požadavek individualizace vážné újmy definované v tomto ustanovení.
Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.