62003CJ0378_SV
Parter
Domskäl
Domslut
Parter
I mål C-378/03,
angående en talan om fördragsbrott enligt artikel 226 EG, som väckts den 9 september 2003,
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av G. Wilms och C. Giolito, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Konungariket Belgien,
företrätt av E. Dominkovits och A. Goldman, båda i egenskap av ombud, biträdda av B. van de Walle de Ghelcke, avocat,
svarande,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden P. Jann samt domarna N. Colneric, J.N. Cunha Rodrigues (referent), M. Ilešič och E. Levits,
generaladvokat: C. Stix-Hackl,
justitiesekreterare: förste handläggaren L. Hewlett,
efter det skriftliga förfarandet och förhandlingen den 4 maj 2005,
och efter att den 26 januari 2006 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
Domskäl
1. Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 130, s. 1), som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel (EGT L 155, s. 1), vars syfte är identiskt, genom att vid avbetalningar från den betalningsskyldige erlägga gemenskapernas egna medel för sent.
Tillämpliga bestämmelser
Systemet för gemenskapernas egna medel
2. I artikel 2.1 i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning I vilken har rubriken Allmänna bestämmelser, anges följande:
”Vid tillämpning av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 88/376/EEG, Euratom anses fastställda så snart som medlemsstatens behöriga organ har underrättat den betalningsskyldige om det belopp som han skall betala. Sådan underrättelse skall lämnas så snart som den betalningsskyldige är känd och gemenskapens anspråk kan beräknas av de behöriga administrativa myndigheterna i enlighet med alla relevanta gemenskapsbestämmelser.”
3. Denna bestämmelse ändrades, med verkan från och med den 14 juli 1996, genom rådets förordning (Euratom, EG) nr 1355/96 av den 8 juli 1996 (EGT L 175, s. 3), vars innehåll har återgetts i artikel 2 i förordning nr 1150/2000, i vilken det föreskrivs följande:
”1. Vid tillämpningen av denna förordning skall gemenskapens anspråk på egna medel enligt artikel 2.1 a och b i beslut 94/728/EG, Euratom anses fastställda så snart som villkoren i tullföreskrifterna uppfyllts i fråga om bokföring av anspråksbeloppet och underrättelse till den betalningsskyldige om beloppet.
2. Fastställandet enligt punkt 1 skall anses ha skett dagen för bokföring enligt tullföreskrifterna.
…”
4. I artikel 6.1 och 6.2 a och b i förordning nr 1552/89, som förekommer i avdelning II vilken har rubriken Bokföring av egna medel (nu artikel 6.1 och 6.3 a och b i förordning nr 1150/2000), föreskrivs följande:
”1. Räkenskaper över egna medel skall föras av respektive medlemsstats finansförvaltning eller av det organ som utsetts av respektive medlemsstat och skall delas upp på typ av medel.
2. a)	De anspråk som fastställs enligt artikel 2 skall, om inte annat följer av b, bokföras [vanligen kallad A-bokföring] senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställs.
b) Fastställda anspråk som inte är bokförda enligt a på grund av att de inte har uppburits och ingen säkerhet har ställts, skall anges i särskilda räkenskaper [vanligen kallad B-bokföring] inom den tid som fastställs i a. Medlemsstaterna får använda detta förfarande när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts.”
5. Artikel 9 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som förekommer i avdelning III vilken har rubriken Tillhandahållande av egna medel, har följande lydelse:
”1. I enlighet med förfarandet i artikel 10 skall varje medlemsstat kreditera egna medel på det konto som för detta syfte i kommissionens namn öppnats i medlemsstatens finansförvaltning eller hos ett organ utsett av medlemsstaten.
Detta konto skall vara avgiftsfritt.
2. De krediterade beloppen skall av kommissionen räknas om … och bokföras ... .”
6. Artikel 10.1 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som hör till samma avdelning III, har följande lydelse:
”Efter avdrag på 10 % som kostnader för uppbörd enligt artikel 2.3 i [besluten 88/376 och 94/728] skall de egna medel som avses i artikel 2.1 a och b i [dessa beslut] krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket fastställdes enligt artikel 2 i denna förordning.
För de anspråk som redovisas [i B-bokföringen] enligt [artiklarna 6.2 b respektive 6.3 b] skall krediteringen dock göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de belopp uppbars som motsvarar anspråken.”
7. Artikel 11 i förordningarna nr 1552/89 och nr 1150/2000, som också förekommer i nämnda avdelning III, har följande lydelse:
”En försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 medför att den berörda medlemsstaten skall betala ränta till den räntesats som på förfallodagen är tillämplig på medlemsstatens penningmarknad för kortfristig finansiering, ökad med två procentenheter. Denna räntesats skall ökas med 0,25 procentenheter för varje månad som krediteringen försenas. Den ökade räntesatsen skall tillämpas på hela förseningsperioden.”
Den nationella lagstiftningen
8. I artikel 263 i Loi générale sur les douanes et accises (allmänna tull- och punktskattelagen) av den 18 juli 1977 ( Moniteur belge
av den 21 september 1977), vars innehåll fastställts i lag av den 6 juli 1978 ( Moniteur belge
av den 12 augusti 1978), föreskrivs följande:
”Förlikning kan ingås genom myndigheten eller efter dess medgivande i fråga om böter, beslag, stängning av fabriker, bruk eller verkstäder, beträffande alla överträdelser av denna lag, och av särskilda lagar om uppbörd av punktskatter, förutsatt att det i ärendet finns förmildrande omständigheter och att det rimligen kan antas att överträdelsen snarare har orsakats av oaktsamhet än av uppsåt att begå bedrägeri.”
9. I artikel 264 i nämnda lag föreskrivs följande:
”En förlikning är förbjuden om det skall anses att överträdelsen på ett tillfredsställande sätt kan styrkas vid domstol och om det inte finns något tvivel om uppsåtet att begå bedrägeri.”
10. Artikel 281.1 och 281.2 i samma lag har följande lydelse:
”1. I fråga om gärningar som utgör en förseelse, ett bedrägeri eller en överträdelse, som är belagda med straff i lagar om tullar eller punktskatter, skall talan väckas, i första instans vid en tribunal correctionnel och, efter överklagande, vid behörig cour d’appel, för att där bli föremål för förundersökning och dom enligt Code d’instruction criminelle.
2. Talan enligt ovan, som avser böter, beslag eller stängning av fabriker eller bruk, skall, genom myndigheten eller i dess namn, väckas eller föras vid nämnda domstolar, vilka i varje fall skall ta del av åklagarmyndighetens slutsatser innan de avgör målen. På skriftlig begäran av en tjänsteman vid myndigheten för tullar och punktskatter som minst har ställning av direktör kan åklagarmyndigheten emellertid anhålla om att förundersökning skall inledas och ledas av den domare som ansvarar för förundersökningar i brottmål, varvid myndigheten skall föra det allmänna åtalet i övrigt.”
Det administrativa förfarandet
11. Det framgår av kommissionens rapport nr 96-0-1 av den 29 september 1997 om en kontroll av traditionella egna medel som utfördes i Belgien från och med den 19 till och med den 23 november 1996 att de belgiska myndigheterna den 10 maj 1994 upprättade ett protokoll mot ett bolag som hade importerat textilvaror från Bangladesh med hjälp av ogiltiga ursprungsintyg. De belgiska tullmyndigheterna redovisade de tullar som påfördes, som uppgick till 2 011 294 BEF, i B-bokföringen för det andra kvartalet år 1993, efter att ha anmält bedrägeriet för kommissionen det första halvåret samma år.
12. I syfte att reglera ärendet utan att vidta rättsliga åtgärder beviljade de belgiska myndigheterna, den 31 augusti 1993, gäldenären betalningslättnader genom att dela upp skulden i månatliga belopp av 100 000 BEF. Den skuld som omfattades av det aktuella förlikningsavtalet uppgick till sammanlagt 2 223 710 BEF, ett belopp i vilket ovannämnda tullar ingick. Förlikningsavtalet innehöll en hävningsklausul enligt vilken rätten att väcka allmänt åtal bestod, så att tullmyndigheterna kunde göra en anmälan om den som hade överträtt tullagstiftningen inte fullgjorde sina skyldigheter. I avtalet angavs även att de belopp som den betalningsskyldige redan hade betalat skall förbli i tullmyndigheternas ”förvar”, för det fall den berörde inte längre uppfyller sina betalningsskyldigheter och de behöriga myndigheterna väcker talan om att denne skall åläggas att fullgöra sina betalningsskyldigheter.
13. De avtalade månadsinbetalningarna upphörde i slutet av augusti år 1997, då 1 818 710 BEF redan hade betalats. De belgiska myndigheterna förde ärendet vidare till den behöriga domstolen i syfte att utverka en exekutionstitel mot importbolaget. Genom avgörande av den 30 september 1998 förpliktades importbolaget att reglera restskulden genom att betala månatliga delbelopp, varav det första betalades den 22 oktober 1998. Det ovannämnda beloppet 1 818 710 BEF redovisades i A-bokföringen den 22 januari 1998.
14. Kommissionen påpekade för den belgiska regeringen, i skrivelse av den 12 maj 1999, att om en tullskuld regleras genom avbetalningar, skall samtliga belopp som uppbärs redovisas i A-bokföringen vid tidpunkten då de uppbärs och tillhandahållas kommissionen, i enlighet med bestämmelserna i artikel 10.1 i förordning nr 1552/89. Kommissionen anmodade följaktligen de belgiska myndigheterna, i skrivelse av den 18 november 1999, att betala 959 144 BEF i dröjsmålsränta.
15. Eftersom de belgiska myndigheterna, i skrivelser av den 15 mars 2000 och av den 12 februari 2001, bestred kommissionens uppfattning, sände denna institution, den 18 juli 2001, en formell underrättelse till Konungariket Belgien. Eftersom denna stat i sitt svar på nämnda underrättelse förklarade att den vidhöll sin inställning, riktade kommissionen, den 11 april 2002, ett motiverat yttrande till denna medlemsstat och uppmanade den att vidta de nödvändiga åtgärderna för att rätta sig efter det motiverade yttrandet inom två månader från mottagandet av detsamma.
16. Efter att ha beviljats ytterligare en frist på två månader för att besvara det motiverade yttrandet förklarade de belgiska myndigheterna, i sitt svar av den 16 september 2002, att de stod fast vid den inställning som angetts tidigare.
17. Under dessa förhållanden beslutade kommissionen att väcka förevarande talan.
Huruvida talan kan tas upp till sakprövning
Parternas argument
18. Enligt Konungariket Belgien kan kommissionen i detta förfarande inte med framgång åberopa grunder som avser att det har skett ett åsidosättande av bestämmelserna i förordning nr 1150/2000, vilka i sig grundas på förordning nr 1552/89, i dess lydelse enligt förordning nr 1355/96, vilken har varit tillämplig efter den 14 juli 1996. Sådana grunder kan inte tas upp till sakprövning, eftersom de inte bygger på bestämmelserna i förordning nr 1552/89, i dess ursprungliga lydelse, vilka var tillämpliga på de omständigheter som avses i detta fall. Betalningsanmodan avseende ursprungsintygen i fråga utfärdades nämligen före den 14 juli 1996.
19. Kommissionen har påpekat att förordning nr 1150/2000 endast utgör en kodifiering av förordning nr 1552/89 och av dess ändringsförordningar. Det har genom förordning nr 1150/2000 inte skett någon ändring av de bestämmelser som har åberopats i detta förfarande.
Domstolens bedömning
20. Enligt domstolens rättspraxis skall förekomsten av ett fördragsbrott, inom ramen för en talan som väcks med stöd av artikel 226 EG, bedömas utifrån den gemenskapslagstiftning som var i kraft då den tidsfrist löpte ut som kommissionen hade satt ut för att medlemsstaten i fråga skulle rätta sig efter dess motiverade yttrande (se bland annat dom av den 10 september 1996 i mål C-61/94, kommissionen mot Tyskland, REG 1996, s. I-3989, punkt 42, och av den 9 november 1999 i mål C-365/97, kommissionen mot Italien, REG 1999, s. I‑7773, punkt 32).
21. Även om de yrkanden som ansökan innehåller i princip inte kan utvidgas till att omfatta andra fördragsbrott än dem som gjorts gällande i det motiverade yttrandets slutsats och i den formella underrättelsen, har kommissionen inte desto mindre möjlighet att göra gällande att sådana skyldigheter som härrör från den ursprungliga versionen av en gemenskapsrättsakt, som senare ändrats eller upphävts, och som kvarstår genom de nya bestämmelserna, har åsidosatts. Däremot kan inte tvisteföremålet utvidgas till att avse skyldigheter som följer av nya bestämmelser som saknar sin motsvarighet i den ursprungliga versionen av rättsakten i fråga, eftersom detta skulle innebära att de formella kraven för ett korrekt genomförande av förfarandet vid fastställelse av fördragsbrottet åsidosattes (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 juni 2003 i mål C‑363/00, kommissionen mot Italien, REG 2003, s. I-5767, punkt 22).
22. Det är ostridigt att de skyldigheter som följer av artiklarna 6.3 a och b, 9.1, 10.1 och 11 i förordning nr 1150/2000 redan var tillämpliga enligt artiklarna 6.2 a och b, 9.1, 10.1 och 11 i förordning nr 1552/89 (se, beträffande nämnda artiklar 9.1 och 11, domen av den 12 juni 2003 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 23).
23. Kommissionen har följaktligen möjlighet att göra gällande att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 6, 10 och 11 i förordning nr 1150/2000.
Prövning i sak
Parternas argument
24. Kommissionen har gjort gällande att det enligt artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 är möjligt att redovisa fastställda anspråk som ännu inte har uppburits i B-bokföringen, när det inte har ställts någon säkerhet. Detsamma gäller beträffande fastställda anspråk för vilka det har ställts en säkerhet, när det har framställts invändningar mot anspråken och deras värde därför kan komma att förändras.
25. Kommissionen har påpekat att en utebliven betalning av månatliga belopp som har överenskommits i ett förlikningsavtal, ett avtal som har till syfte att bringa ändamålet för en invändning att upphöra eller att förebygga att det framställs en ny invändning, inte kan anses utgöra en invändning mot anspråk i den mening som avses i ovannämnda artikel 6.3 b, eftersom en sådan invändning skall framställas i skriftlig form. Betalningen är dessutom en av de former genom vilken en skyldighet upphör och när den betalningsskyldige erlägger ett månatligt belopp i enlighet med ett förlikningsavtal har han inte för avsikt att ställa en säkerhet, utan endast att minska sin skuld.
26. Artikel 6.3 b i förordning nr 1150/2000 skall följaktligen inte i något fall, ens analogiskt, tillämpas på inkassering av en delbetalning som den betalningsskyldige har verkställt på grundval av ett förlikningsavtal som innehåller en uppgörelse om avbetalning. Enligt kommissionen skall sådana belopp, förutom den del som motsvarar eventuella böter som ålagts av de nationella myndigheterna, överföras från B‑ till A‑bokföringen allteftersom den betalningsskyldige gör delbetalningar och inte, såsom den belgiska regeringen har hävdat, efter det att tullskuldens sammanlagda belopp har mottagits. Om så inte sker utgår dröjsmålsränta enligt artikel 11 i förordning nr 1150/2000, utan att orsakerna till ett sådant dröjsmål behöver undersökas. De belgiska myndigheternas nuvarande praxis får till följd att artikel 6.3 a i förordning nr 1150/2000, som har till syfte att säkerställa att systemet för gemenskapernas egna medel fungerar korrekt, helt förlorar sin ändamålsenliga verkan.
27. Syftet med att införa systemet för B-bokföring, som består i att göra det möjligt för kommissionen att mer noggrant övervaka medlemsstaternas åtgärder för att uppbära gemenskapernas egna medel, skulle inte heller uppnås om varje medlemsstat var fri att avgöra, enligt sin nationella rätt, vid vilken tidpunkt ett belopp skall anses ha ”uppburits” i den mening som avses i nämnda förordning.
28. Den åtskillnad som i belgisk rätt görs mellan uttrycken nedsättning i allmänt förvar och uppbörd har ingen inverkan på de skyldigheter som gäller vid betalning av egna medel enligt gemenskapsrätten. Själva syftet med en förlikning är att undvika en tvist eller att få en sådan att upphöra slutgiltigt. Den betalningsskyldige betalar de belopp han är skyldig ovillkorligt och just därför att han inte bestrider tullskulden. Dessa anspråk skall följaktligen anses ha uppburits i den mening som avses i ovannämnda artikel 10 i förordning nr 1150/2000, även om förlikningen senare inte helt fullgörs och det väcks allmänt åtal enligt nationell rätt. Gemenskapsrätten skall tillämpas effektivt och enhetligt i strävan efter ett snabbt tillhandahållande av gemenskapernas egna medel.
29. Konungariket Belgien har påpekat att B-bokföringen infördes i syfte att göra det möjligt för medlemsstaterna att skjuta upp tillhandahållandet av de fastställda anspråken till dess att de faktiskt har uppburits. De omtvistade importtullarna har redovisats i B-bokföringen, eftersom det inte har ställts någon säkerhet och eftersom tullarna inte har uppburits. Den belgiska regeringen har anfört att denna ursprungliga redovisning i B-bokföringen inte ifrågasattes av kommissionen och har gjort gällande att institutionen därefter har haft den felaktiga uppfattningen att den belgiska staten borde ha överfört de avbetalningar som hade gjorts i form av månatliga belopp och som hade satts ned i de nationella myndigheternas förvar till A-bokföringen och att den borde ha tillhandahållit kommissionen dessa belopp.
30. Enligt den belgiska regeringen finns det i gemenskapslagstiftningen inte någon bestämmelse om överföring mellan B- och A-bokföring. Det är därför först efter det att förlikningen helt har fullgjorts eller efter en utsökning som avbetalningarna kan bokföras.
31. Begreppet uppbörd i den mening som avses i gemenskapsbestämmelserna skall, inom ramen för en förlikning, anses avse en betalning som medför en faktisk och ovillkorlig överföring av egendom. Detta framgår av att de belopp som har betalats såsom egna medel utgör en tillgänglig del av gemenskapernas budget. De betalningar som har satts ned i tullmyndighetens ”förvar” för den betalningsskyldiges räkning skall följaktligen redovisas i B‑bokföringen.
32. Inom ramen för förlikningar som innefattar en betalningsfrist, såsom i detta fall, inträffar överföringen av egendom nämligen antingen när det sker full betalning för tullskulden, och det saknas grund för åtal, eller när tullskulden fastställs och en domstol, vid vilken talan har väckts efter det att betalningarna har upphört, beslutar att beloppen skall sättas ned i den belgiska statens förvar. Det är enbart i detta fall som det sker en överföring av egendom till den belgiska staten och, följaktligen, en faktisk uppbörd i den mening som avses i artikel 6 i förordning nr 1552/89.
33. Uppfattningen att betalningar som har satts ned i allmänt förvar är slutgiltiga och inte preliminära strider mot innehållet i avtalet mellan den belgiska staten och den betalningsskyldige och skulle innebära att grunden för allmänt åtal delvis bortfaller, vilket är oförenligt med synsättet enligt belgisk straffrätt, eftersom grunden för allmänt åtal endast kan bortfalla om det sker full betalning av skulden.
34. Det var nödvändigt att införa ett villkor om hävning i förlikningsavtalet, eftersom myndigheterna därigenom kan befrias från sitt åtagande att avstå från att väcka allmänt åtal. Det är endast ett avgörande av den domstol vid vilken talan har väckts efter det att betalningarna har upphört som kan utgöra en giltig exekutionstitel för de tullar och böter som skall betalas. Slutligen skulle varje förlikning omöjliggöras, om villkoret om hävning ansågs vara obefintligt på grund av gemenskapsrättens företräde.
35. Den belgiska regeringen har tillagt att om avbetalningen, tvärtemot regeringens och kommissionens uppfattning, skulle anses utgöra en säkerhet i den mening som avses i artikel 6.2 b i förordning nr 1552/89 och inte bara som en åtgärd genom vilken åtagandena enligt förlikningen fullgörs preliminärt och till viss del, så att en redovisning i B‑bokföringen enligt nämnda bestämmelse inte är motiverad, skulle upphörandet med avbetalningarna, som medför att förlikningen hävs, under alla omständigheter utgöra en situation som är likvärdig med ett bestridande av skulden i den mening som avses i samma bestämmelse och följaktligen rättfärdiga en redovisning i B‑bokföringen. Ett sådant upphörande medför nämligen att den belgiska staten är tvungen att väcka talan vid domstol i syfte att utverka en exekutionstitel för hela skulden.
36. Konungariket Belgien har slutligen gjort gällande att det i detta fall endast var frågan om faktisk uppbörd vid tidpunkten för avgörandet av den 30 september 1998, då tullskulden slutgiltigt hade fastställts. Eftersom den belgiska staten hade redovisat ett belopp som motsvarade tullskulden i fråga i A‑bokföringen och tillhandahållit kommissionen detsamma redan i januari 1998, det vill säga innan beloppet slutgiltigt uppbars, har denna stat inte handlat med dröjsmål i förhållande till den frist som avses i artikel 11 i förordning nr 1552/89. Det föreligger därför ingen skyldighet att betala dröjsmålsränta.
Domstolens bedömning
37. Det noteras att regleringen av den omtvistade tullskulden, beträffande vilken både fastställandet och beloppet är ostridiga, har varit föremål för ett förlikningsavtal genom vilket gäldenären beviljades betalningslättnader i form av avbetalningar (se punkt 12 i denna dom).
38. Kommissionen avser att med denna talan visa att Konungariket Belgien har åsidosatt sina skyldigheter enligt dels artiklarna 6 och 10 i förordning nr 1150/2000, genom att inte överföra beloppen från avbetalningarna från B- till A‑bokföringen allteftersom de betalas in, dels artiklarna 10 och 11 i förordningen, genom att inte tillhandahålla kommissionen vare sig beloppen i fråga, inom de frister som föreskrivs, eller den därigenom uppkomna dröjsmålsräntan.
Påståendet att avbetalningarna har bokförts felaktigt
39. Kommissionen har i detta förfarande inte klandrat den belgiska regeringen för att ha redovisat tullskulden i B-bokföringen omedelbart efter att ha fastställt skulden. Den vill med sin invändning påtala att beloppen som är hänförliga till de avbetalningar som överenskommits genom förlikningsavtalet borde ha överförts från B‑ till A‑bokföringen allteftersom de uppbars av tullmyndigheterna.
40. Det skall noteras att det, i fråga om bokföring av egna medel, i artikel 6.1 i förordning nr 1150/2000 anges att medlemsstaterna skall föra räkenskaper över nämnda medel vid finansförvaltningen eller vid det organ som utsetts av dem. Medlemsstaterna är, enligt artikel 6.3 a och b, skyldiga att redovisa de anspråk som har fastställts enligt artikel 2 i förordningen i A-bokföringen senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket har fastställts. Detta gäller med förbehåll för möjligheten att inom samma frist redovisa fastställda anspråk i B‑bokföringen när de inte har uppburits och det inte har ställts någon säkerhet för dem och ”när det har rests invändningar mot fastställda anspråk för vilka säkerhet har ställts och dessa anspråk kan komma att förändras när tvisten har lösts”.
41. Det anges i artikel 9.1 i förordning nr 1150/2000, för tillhandahållandet av egna medel, att varje medlemsstat, i enlighet med förfarandet i artikel 10 i förordningen, skall kreditera egna medel på det konto som för detta syfte har öppnats i kommissionens namn. Enligt punkt 1 i sistnämnda bestämmelse skall gemenskapernas egna medel krediteras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken anspråket ”fastställdes” enligt artikel 2 i samma förordning, med undantag av de anspråk som redovisas i B-bokföringen enligt artikel 6.3 b i förordningen, för vilka krediteringen skall göras senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken beloppen ”uppbars”.
42. Såsom den belgiska regeringen korrekt har hävdat finns det i förordning nr 1150/2000 inte någon bestämmelse om överföring av anspråk på egna medel från B- till A-bokföringen.
43. När villkoren för en ursprunglig redovisning av tullskulden i B‑bokföringen är uppfyllda, vilket kommissionen i detta fall har medgett med motiveringen att det inte har ställts någon säkerhet för tullskulden, skall gemenskapernas egna medel tillhandahållas kommissionen inom den frist som avses i artikel 10.1 i förordning nr 1150/2000. Denna frist börjar löpa när de egna medlen ”uppbärs” och inte när anspråken ”fastställs”, såsom är fallet för de belopp som skall krediteras i A‑bokföringen.
44. Om tullmyndigheterna var tvungna att överföra belopp från avbetalningar som har erlagts i syfte att reglera en tullskuld och som har redovisats korrekt i B‑bokföringen till A-bokföringen, skulle detta få den paradoxala följden att den frist för tillhandahållande som gäller för anspråk som har redovisats i A‑bokföringen skulle bli tillämplig på dessa belopp. Därigenom skulle alla belopp som uppbärs efter utgången av fristen, som löper från och med den tidpunkt då tullskulden fastställs, oundvikligen krediteras kommissionens konto för sent, trots att samma belopp har kunnat redovisas korrekt i B-bokföringen innan de uppburits av tullmyndigheterna.
45. Kommissionen kan följaktligen inte vinna någon framgång med denna del av invändningen.
Påståendet att gemenskapernas egna medel har tillhandahållits för sent
46. Det framgår av det ovan anförda att eftersom tullskulden i detta fall har redovisats korrekt i B-bokföringen, skall kommissionen tillhandahållas de egna medlen senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken medlen ”uppbars”.
47. Det skall följaktligen prövas huruvida, såsom kommissionen har gjort gällande, de belopp som uppbärs vid avbetalningar vilka görs med stöd av ett sådant förlikningsavtal som avses i detta förfarande skall anses ha ”uppburits” i den mening som avses i artikel 10.1 andra stycket i förordning nr 1150/2000, så att beloppen allteftersom de uppbärs skall krediteras kommissionens konto inom den frist som föreskrivs i nämnda bestämmelse.
48. I detta hänseende skall det först erinras om att bestämmelserna om uppbörd av en tullskuld skall tolkas mot bakgrund av syftet att gemenskapernas egna medel skall tillhandahållas snabbt och effektivt (se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 14 november 2002 i mål C-112/01, SPKR, REG 2002, s. I-10655, punkt 34, och av den 14 april 2005 i mål C-460/01, kommissionen mot Nederländerna, REG 2005, s. I-2613, punkterna 60, 63, 69 och 70).
49. Såsom generaladvokaten förklarade i punkterna 46 och 47 i sitt förslag till avgörande är syftet med att införa B-bokföringen, förutom att göra det möjligt för kommissionen att mer noggrant övervaka medlemsstaternas åtgärder för att uppbära gemenskapernas egna medel, såsom anges i femte skälet i förordning nr 1552/89 (skäl 11 i förordning nr 1150/2000), dessutom att beakta den finansiella risk som medlemsstaterna står.
50. Såsom framgår av punkt 12 i denna dom förblev de månatliga belopp som erlades av den betalningsskyldige i tullmyndighetens ”förvar”, i enlighet med förlikningsavtalet, för det fall den berörde inte längre uppfyllde sina betalningsskyldigheter och de behöriga myndigheterna väckte talan om att denne skulle åläggas att fullgöra sina betalningsskyldigheter.
51. Under dessa förhållanden skall artikel 10 i förordning nr 1150/2000, med hänsyn till kravet på att gemenskapernas egna medel skall tillhandahållas snabbt och effektivt, å ena sidan, och med vederbörlig hänsyn till skyddet för medlemsstaternas finansiella intressen, å andra sidan, tolkas på så sätt att de belopp som uppbärs vid avbetalning av tullskulden enligt ett sådant förlikningsavtal som det som är i fråga skall anses ha ”uppburits” i den mening som avses i nämnda bestämmelse. Beloppen skall därför krediteras kommissionens konto senast den första arbetsdagen efter den nittonde dagen i den andra månad som följer efter den månad under vilken de uppbars.
52. Till skillnad från den ståndpunkt som har hävdats av den belgiska regeringen, och som sammanfattas i punkterna 33 och 34 i denna dom, hindrar inte denna tolkning av de gemenskapsbestämmelser som avser uppbörd av egna medel tullmyndigheterna från att väcka allmänt åtal om de överenskomna betalningarna upphör, i synnerhet eftersom nämnda tolkning inte alls påverkar kvalificeringen av dessa betalningar enligt belgisk rätt och av förlikningsavtalet.
Underlåtenheten att betala dröjsmålsränta
53. Enligt artikel 11 i förordning nr 1150/2000 medför varje försening av en kreditering på det konto som avses i artikel 9.1 i samma förordning att den berörda medlemsstaten skall betala dröjsmålsränta för hela förseningsperioden. Denna ränta kan utkrävas oavsett skälet till att medlen har krediterats kommissionens konto för sent (se bland annat domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Nederländerna, punkt 91).
54. Av det ovan anförda framgår att de månatliga belopp som uppbars enligt förlikningsavtalet krediterades kommissionens konto för sent. Dröjsmålsränta – varvid det förhållandet att sådan inte har betalats inte har bestritts av Konungariket Belgien – skall följaktligen betalas i enlighet med artikel 11 i förordning nr 1150/2000.
55. Mot bakgrund av det ovan anförda drar domstolen slutsatsen att Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 10 och 11 i rådets förordning nr 1150/2000, som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt förordning nr 1552/89 vars syfte är identiskt, genom att vid avbetalningar från den betalningsskyldige erlägga gemenskapernas egna medel för sent.
Rättegångskostnader
56. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Konungariket Belgien skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket Belgien i väsentliga delar har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1) Konungariket Belgien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 10 och 11 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1150/2000 av den 22 maj 2000 om genomförande av beslut 94/728/EG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, som från och med den 31 maj 2000 har upphävt och ersatt rådets förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989 om genomförande av beslut 88/376/EEG, Euratom om systemet för gemenskapernas egna medel, vars syfte är identiskt, genom att vid avbetalningar från den betalningsskyldige erlägga gemenskapernas egna medel för sent.
2) Talan ogillas i övrigt.
3) Konungariket Belgien skall ersätta rättegångskostnaderna.