Preliminär utgåva
DOMSTOLENS DOM (sjunde avdelningen)
den 23 april 2026
(*)
” Begäran om förhandsavgörande – Konsumentkreditavtal – Direktiv 2008/48/EG – Artikel 3 j – Artikel 10.2 f – Begreppet ’kreditränta’ – Begreppet ’det utnyttjade kreditbeloppet’ – Artikel 3 g – Begreppet ’konsumentens sammanlagda kreditkostnad’ – Uttag av ränta på ett belopp som motsvarar en kreditkostnad – Försäkringspremie ”
I mål C‑744/24,
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av Sąd Rejonowy we Włodawie (Distriktsdomstolen i Włodawa, Polen) genom beslut av den 20 september 2024, som inkom till domstolen den 24 oktober 2024, i målet
P.W.
mot
Bank Polska Kasa Opieki S.A.,
meddelar
DOMSTOLEN (sjunde avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden F. Schalin samt domarna M. Gavalec och Z. Csehi (referent),
generaladvokat: L. Medina,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–        P.W., genom A. Bieniek, adwokat,
–        Bank Polska Kasa Opieki S.A., genom A. Cudna-Wagner, radca prawny, och B. Miąskiewicz, adwokat,
–        Polens regering, genom B. Majczyna, i egenskap av ombud,
–        Europeiska kommissionen, genom P. Kienapfel, P. Ondrůšek och M. Owsiany-Hornung, samtliga i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet utan förslag till avgörande,
följande
Dom
1        Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3 led j och artikel 10.2 f och g i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG (EUT L 133, 2008, s. 66), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2021/2167 av den 24 november 2021
(EUT L 438, 2021, s. 1) (nedan kallat direktiv 2008/48), i ljuset av effektivitetsprincipen och artiklarna 3.1, 3.2, 4.1 och 5 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169).
2        Begäran har framställts i ett mål mellan konsumenten P.W. och banken Bank Polska Kasa Opieki S.A (nedan kallad banken). Målet rör betalning av en fordran som uppstått till följd av ett avtal om konsumtionslån.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 93/13
3        I artikel 1.1 i direktiv 93/13 föreskrivs följande:
”Syftet med detta direktiv är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument.”
4        I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande:
”1.      Ett avtalsvillkor som inte har varit föremål för individuell förhandling skall anses vara oskäligt om det i strid med kravet på god sed medför en betydande obalans i parternas rättigheter och skyldigheter enligt avtalet till nackdel för konsumenten.
2.      Det skall alltid anses att ett avtalsvillkor inte har varit föremål för individuell förhandling om det har utarbetats i förväg och konsumenten därför inte har haft möjlighet att påverka villkorets innehåll; detta gäller särskilt i samband med i förväg formulerade standardavtal.
…”
5        I artikel 4 i direktivet föreskrivs följande:
”1.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 7 skall frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt bedömas med beaktande av vilken typ av varor eller tjänster som avtalet avser och med hänsyn tagen, vid tiden för avtalets ingående, till alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks samt till alla övriga villkor i avtalet eller något annat avtal som det är beroende av.
2.      Bedömningen av avtalsvillkors oskälighet skall inte avse vare sig beskrivningen av avtalets huvudföremål eller förhållandet mellan pris och ersättning, å ena sidan, och sålda tjänster eller varor, å andra sidan; detta gäller i den mån dessa villkor är klart och begripligt formulerade.”
6        Artikel 5 i direktiv 93/13 har följande lydelse:
”I avtal där alla eller vissa villkor som erbjuds konsumenten är i skriftlig form skall dessa villkor alltid vara klart och begripligt formulerade. Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla. Denna tolkningsregel gäller inte vid de förfaranden som föreskrivs i artikel 7.2.”
Direktiv 2008/48
7        Skälen 19, 31 och 43 i direktiv 2008/48 har följande lydelse:
”(19)      För att konsumenten ska kunna fatta ett välgrundat beslut bör denne innan avtalet ingås få tillräcklig information, som denne får ta med sig och begrunda, om villkor och kostnader för krediten samt om sina skyldigheter. För att säkerställa största möjliga öppenhet och jämförbarhet bör erbjudandena särskilt inbegripa uppgifter om den effektiva räntan för krediten, som bör beräknas på samma sätt inom hela gemenskapen. Eftersom den effektiva räntan i detta skede endast kan anges med hjälp av ett exempel, bör exemplet i fråga vara representativt. …
…
(31)
För att konsumenten ska känna till sina rättigheter och skyldigheter enligt kreditavtalet bör detta innehålla all nödvändig information på ett klart och tydligt sätt.
…
(43)      …
Trots att [rådets direktiv 87/102/EEG av den 22 december 1986 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om konsumentkrediter (EGT L 42, 1987, s. 48; svensk specialutgåva, område 15, volym 7, s. 202)] innehåller en enhetlig matematisk formel för beräkning av den effektiva räntan, har det hittills inte varit möjligt att helt och fullt jämföra uppgifterna om effektiv ränta inom hela gemenskapen. I de enskilda medlemsstaterna tar man hänsyn till olika kostnadsfaktorer i samband med beräkningen. Därför bör konsumentens sammanlagda kreditkostnad entydigt och uttömmande definieras i det här direktivet.”
8        Artikel 1 i direktiv 2008/48, med rubriken ”Syfte”, har följande lydelse:
”Syftet med detta direktiv är att harmonisera vissa aspekter av medlemsstaternas lagar och andra författningar om kreditavtal för konsumenter.”
9        I artikel 3 i direktivet, under rubriken ”Definitioner”, föreskrivs följande:
”I detta direktiv gäller följande definitioner:
…
g)      konsumentens sammanlagda kreditkostnad: samtliga kostnader, inklusive ränta, provision, skatter och alla andra slags avgifter, som konsumenten måste betala i samband med kreditavtalet och som kreditgivaren känner till, med undantag för notariatsavgifter; kostnader för kompletterande tjänster till kreditavtalet, särskilt försäkringspremier, ska också inbegripas om även tecknande av ett tjänsteavtal är obligatoriskt för att erhålla krediten eller för att erhålla den på de villkor som angavs i marknadsföringen.
h)      sammanlagt belopp som ska betalas av konsumenten: det sammanlagda kreditbeloppet och konsumentens sammanlagda kreditkostnad.
i)      effektiv ränta: konsumentens sammanlagda kreditkostnad, uttryckt i procent per år av den sammanlagda krediten, i förekommande fall med tillägg av de kostnader som avses i artikel 19.2.
j)      kreditränta: en procentuell fast eller rörlig räntesats som på årlig basis tillämpas på det utnyttjade kreditbeloppet.
…
l)      sammanlagt kreditbelopp: övre kreditgräns eller det totala belopp som ställs till förfogande genom ett kreditavtal.
…”
10      I artikel 10 i detta direktiv, som har rubriken ”Information som ska ges i kreditavtal”, föreskrivs följande:
”1.      Kreditavtal ska upprättas i pappersform eller på något annat varaktigt medium.
Alla avtalsparter ska få ett exemplar av kreditavtalet. Denna artikel ska inte påverka eventuella nationella bestämmelser som överensstämmer med gemenskapslagstiftningen och som avser giltigheten av ingåendet av kreditavtal.
2.      Kreditavtalet ska på ett klart och kortfattat sätt innehålla uppgift om följande:
…
d)      Det sammanlagda kreditbeloppet och villkoren för utnyttjande av krediten.
…
f)      Krediträntan, gällande villkor för krediträntan, alla referensindex eller referensräntor som gäller den ursprungliga krediträntan, i den mån dessa finns tillgängliga, samt perioder, villkor och förfarande för ändringar av krediträntan, samt, om olika krediträntor tillämpas under olika omständigheter, ovannämnda information om samtliga tillämpliga räntor.
g)      Den effektiva räntan och det sammanlagda belopp som ska betalas av konsumenten och som beräknas vid den tidpunkt då kreditavtalet ingås; alla antaganden utifrån vilka den räntesatsen har beräknats ska anges.
…”
11      I artikel 19 i direktiv 2008/48, med rubriken ”Beräkning av den effektiva räntan”, föreskrivs följande i punkterna 1 och 2:
”1.      Den effektiva räntan, som på årsbasis motsvarar nuvärdet av alla nuvarande och framtida åtaganden (kreditutnyttjanden, återbetalningar och avgifter) som avtalats mellan kreditgivaren och konsumenten, ska beräknas i enlighet med den matematiska formel som återges i del I av bilaga I.
2.      För beräkning av den effektiva räntan ska konsumentens sammanlagda kreditkostnad bestämmas, exklusive eventuella avgifter som ska betalas av konsumenten på grund av att någon skyldighet enligt kreditavtalet inte har fullgjorts samt andra avgifter än det pris som konsumenten ska betala när denne köper en vara eller en tjänst, oavsett om köpet sker kontant eller på kredit.
Kostnaderna för administration av ett konto som registrerar både betalningstransaktioner och utnyttjade krediter, kostnader för användning av ett betalningsmedel som samtidigt gör det möjligt att göra betalningar och utnyttja krediten samt andra kostnader för betalningar ska anses vara en del av konsumentens sammanlagda kreditkostnader, om det inte är frivilligt att öppna kontot och kostnaderna för kontot tydligt och separat anges i kreditavtalet eller något annat avtal som ingåtts med konsumenten.”
12      I artikel 22 i detta direktiv, med rubriken ”Harmonisering och detta direktivs tvingande karaktär”, föreskrivs följande:
”1.      I den mån detta direktiv innehåller harmoniserade bestämmelser får medlemsstaterna inte behålla eller införa andra bestämmelser i sin nationella rätt som skiljer sig från vad som fastställs i detta direktiv. Artikel 16a.3 och 16.a.4 ska dock inte hindra medlemsstaterna från att behålla eller införa strängare bestämmelser för att skydda konsumenterna.
…
3.      Medlemsstaterna ska också säkerställa att de bestämmelser de antar för att genomföra detta direktiv inte kan kringgås genom det sätt på vilket avtal formuleras, t.ex. genom att integrera sådana kreditutnyttjanden eller kreditavtal som omfattas av tillämpningsområdet i detta direktiv i kreditavtal vars karaktär eller syfte skulle göra det möjligt att undvika tillämpning av direktivet.
…”
13      Del I i bilaga I till direktivet har följande lydelse:
”…
I den grundläggande ekvation som används för beräkningen av den effektiva räntan sätts likhetstecken årsvis mellan det samlade nuvärdet av de utnyttjade krediterna å ena sidan och å andra sidan det samlade nuvärdet av återbetalningar och avgiftsbetalningar …”
Polsk rätt
Civillagen
14      Enligt artikel 3851 § 1 i ustawa Kodeks cywilny (civillagen) av den 23 april 1964, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (Dz. U. 2022, position 1360):
”Villkor i ett konsumentavtal som inte har varit föremål för individuell förhandling är inte bindande för konsumenten om dennes rättigheter och skyldigheter enligt nämnda avtalsvillkor är utformade på ett sätt som strider mot god sed och på ett uppenbart sätt åsidosätter konsumentens intressen (oskäliga avtalsvillkor). Detta gäller inte för avtalsvillkor som avser parternas huvudsakliga skyldigheter, särskilt med avseende på pris eller vederlag, om de är tydligt formulerade.”
Lagen om konsumtionslån
15      Direktiv 2008/48 införlivades med polsk rätt genom ustawa o kredycie konsumenckim (lag om konsumtionslån) av den 12 maj 2011 (Dz. U. 2011, nr 126, position 715).
16      Artikel 5 leden 6, 6a och 10 i denna lag, i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad lagen om konsumtionslån), har följande lydelse:
”(6)      den totala kreditkostnaden: alla kostnader som konsumenten måste betala inom ramen för kreditavtalet, särskilt följande:
a)      räntor, avgifter, skatter, provisioner och marginaler, om dessa är kända för kreditgivaren, och
b)      kostnader för tilläggstjänster, särskilt försäkringar, om det är nödvändigt att stå för dessa för att erhålla krediten eller för att erhålla den på de erbjudna villkoren,
med undantag för notarieavgifter som bärs av konsumenten;
(6a)      andra kreditkostnader än ränta: alla kostnader som konsumenten bär enligt avtalet om konsumtionslån, med undantag för ränta.
…
(10)      kreditränta: en procentuell fast eller rörlig räntesats som på årlig basis tillämpas på det utnyttjade kreditbeloppet.”
17      I artikel 30 i nämnda lag föreskrivs följande:
”1.      I avtalet om konsumtionslån ska följande anges:
…
6)      krediträntan, gällande villkor för krediträntan samt perioder, villkor och förfaranden för ändring av räntan, samt uppgifter om referensindex eller referensränta, om tillämplig på den ursprungliga krediträntan. Om det föreskrivs olika räntesatser i ett konsumentkreditavtal ska denna information lämnas för alla räntesatser som är tillämpliga under avtalets löptid.
…”
18      I artikel 45.1 i lagen om konsumtionslån anges följande:
”För det fall att kreditgivaren åsidosätter artikel 29.1, artikel 30.1 leden 1–8, 10, 11 och 14–17 samt artiklarna 31–33, 33a och 36a–36c ska konsumenten, efter att ha lämnat in en skriftlig förklaring till kreditgivaren, återbetala krediten utan den ränta och de andra kreditkostnader denne var skyldig kreditgivaren inom den frist och på så sätt som fastställts i avtalet.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
19      Den 26 maj 2022 ingick P.W. och banken ett avtal om konsumtionslån baserat på ett standardavtal. Avtalsvillkoren hade inte varit föremål för någon individuell förhandling mellan P.W. och banken. P.W.:s konsumtionslån uppgick till 150 000 polska zloty (PLN) (cirka 34 400 euro). Av detta belopp skedde en faktisk utbetalning till P.W. av 133 214,92 PLN (cirka 30 550 euro). Det återstående beloppet, 16 785,08 PLN (cirka 3 850 euro), var avsett för betalningen av en kreditförsäkring som betecknades som ”frivillig”. Tecknandet av denna frivilliga försäkring åtföljdes av en sänkning av krediträntan.
20      Det totala belopp som P.W. skulle återbetala uppgick till 207 073,53 PLN (cirka 47 500 euro) och enligt artikel 6.1 i kreditavtalet uppgick den sammanlagda kreditkostnaden till 73 858,61 PLN (cirka 16 950 euro). Denna kostnad omfattade ränta till ett belopp om 57 073,53 PLN (cirka 13 100 euro) och den i punkten ovan nämnda försäkringspremien på 16 785,08 PLN (cirka 3 850 euro). Räntesatsen var 8,49 procent per år (inklusive en basränta på 4,36 procent och en marginal på 4,13 procent). Denna räntesats tillämpades på det belopp som faktiskt betalades till P.W. i enlighet med avtalet plus försäkringspremiebeloppet. Den effektiva ränta som angavs i kreditavtalet var 12,57 procent. Det angavs att avtalets giltighetstid var 96 månader.
21      Genom skrivelse av den 18 augusti 2023 lämnade P.W., med tillämpning av artikel 45.1 i lagen om konsumtionslån, in en förklaring till banken för att komma i åtnjutande av den så kallade ”kostnadsfri kredit”-sanktionen. Banken hade nämligen, enligt P.W., underlåtit att uppfylla sina skyldigheter, bland annat genom att på ett oprecist sätt bestämma det belopp på vilket räntan ska beräknas, lämna en felaktig uppgift om den effektiva räntan och ge kreditgivaren möjlighet att ensidigt ändra avgifter och provision. Han begärde därför återbetalning av det belopp som redan hade erlagts för kreditkostnaderna, nämligen 14 428,83 PLN (cirka 3 310 euro). Banken tillmötesgick inte hans begäran.
22      Genom ansökan av den 25 oktober 2023 väckte P.W. talan vid Sąd Rejonowy we Włodawie (Distriktsdomstolen i Włodawa, Polen) – den hänskjutande domstolen i målet – och yrkade dels att domstolen skulle fastställa att krediten skulle återbetalas utan ränta och andra avgifter knutna till krediten, inom den frist och på det sätt som fastställts i avtalet, dels att banken skulle förpliktas att till P.W. betala ett belopp på 30 051,76 PLN (cirka 6 900 euro), det vill säga den redan betalda avtalsenliga räntan plus försäkringspremien jämte lagstadgad dröjsmålsränta. Till stöd för sin talan gjorde P.W. bland annat gällande att räntesatsen tillämpats på ett belopp som motsvarade en annan kreditkostnad än ränta.
23      Banken anser att den effektiva räntan har beräknats på ett korrekt sätt. Enligt banken framställde P.W. i sin kreditansökan önskemål om att banken skulle bevilja en kredit som omfattade försäkringskostnaden, vilket fick till följd att kreditbeloppet höjdes. Banken framhöll även att informationen om att räntesatsen skulle tillämpas på det sålunda fastställda beloppet fanns med i kreditavtalet. Den tillade att
P.W. inte hade betalat någon provision och att kreditkostnaderna uteslutande utgjordes av avtalsenlig ränta samt försäkringspremien, och att dessa kostnader beskrevs i detalj i ”informationsbladet om konsumtionslån” som utgör en del av kreditavtalet.
24      Enligt den hänskjutande domstolen framstår det som oklart om det är förenligt med direktiv 2008/48 att såsom banken har gjort ta ut ränta på ett belopp som, utöver kreditens kapitalbelopp, inbegriper andra kreditkostnader än ränta, det vill säga på ett belopp som inte i dess helhet har betalats ut till låntagaren. Den hänskjutande domstolen har i detta avseende preciserat att ”andra kreditkostnader än ränta”, i den mening som avses i artikel 5 led 6a i lagen om konsumtionslån, bland annat omfattar avgifter, provisioner, skatter och marginaler, om de är kända för kreditgivaren, samt kostnader för kringtjänster, bland annat försäkringar, när dessa är nödvändiga för att erhålla krediten eller för att erhålla den på de villkor som anges i anbudet.
25      Sąd Rejonowy we Włodawie (Distriktsdomstolen i Włodawa) beslutade mot denna bakgrund att vilandeförklara målet och att hänskjuta följande frågor till EU-domstolen för förhandsavgörande:
”1)      Ska artikel 10.2 f, jämförd med artikel [3] j i [direktiv 2008/48], jämförd med den unionsrättsliga effektivitetsprincipen och syftet med detta direktiv, samt mot bakgrund av artikel 3.1 och 3.2 jämförd med artikel 4.1 i [direktiv 93/13], tolkas så, att den utgör hinder för en praxis som innebär att konsumentkreditavtal vars innehåll inte är resultatet av en individuell förhandling mellan näringsidkaren (kreditgivaren) och konsumenten (låntagaren) inkluderar villkor enligt vilka ränta inte bara ska tillämpas på det belopp som betalas ut till konsumenten, utan även på andra kostnader än ränta på krediten (det vill säga provisioner eller andra avgifter som inte ingår i det kreditbelopp som betalas ut till konsumenten, utan som utgör det sammanlagda belopp som konsumenten är skyldig att betala för att fullgöra sin skyldighet enligt avtalet om konsumtionslån)?
2)      Ska artikel 10.2 f och g i [direktiv 2008/48] mot bakgrund av effektivitetsprincipen i unionsrätten och syftet med det direktivet samt mot bakgrund av artikel 5 i [direktiv 93/13] tolkas så, att de utgör hinder för att det i konsumentkreditavtal, vars innehåll inte är resultatet av en individuell förhandling mellan näringsidkaren (långivaren) och konsumenten (låntagaren), införs villkor som enbart anger krediträntan och det totala värdet uttryckt i belopp av den kapitaliserade ränta som konsumenten är skyldig att betala för att fullgöra sina skyldigheter enligt detta avtal, utan att konsumenten samtidigt tydligt informeras om att grunden för beräkning av den kapitaliserade räntan (uttryckt i belopp) skiljer sig från det kreditbelopp som faktiskt betalats ut till konsumenten och, i synnerhet, att den är summan av det kreditbelopp som betalats ut till konsumenten och andra kreditkostnader än ränta (det vill säga provisioner eller andra avgifter som inte ingår i det kreditbelopp som betalats ut till konsumenten, men som utgör det sammanlagda belopp som konsumenten ska betala för att fullgöra sina skyldigheter enligt avtalet om konsumtionslån)?”
26      Genom skrivelse av den 20 november 2025 uppgav banken att den hade godtagit P.W.:s begäran
(se ovan punkt 22). Som svar på en fråga från EU-domstolen uppgav den hänskjutande domstolen, genom skrivelse av den 18 december 2025, att det nationella målet fortfarande pågår.
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
27      Banken har bestritt att tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning.
28      Enligt banken är de frågor som ställts av den hänskjutande domstolen hypotetiska, eftersom de grundar sig på det felaktiga antagandet att de avtalsvillkor som avses i dessa frågor inte varit föremål för förhandling. Den andra frågan saknar dessutom relevans, eftersom den information som lämnats till P.W. om att ränta skulle komma att utgå på kostnaderna för den frivilliga försäkringen på ett klart och begripligt sätt framgår såväl av kreditavtalet som av informationsbladet.
29      Att tolkningsfrågorna är hypotetiska följer vidare av den omständigheten att målet vid den nationella domstolen inte rör en provision eller andra avgifter som uppburits av banken, utan en premie för en frivillig försäkring, som inte alls utgör en kreditkostnad som låntagaren har fått bära till förmån för banken, utan ett belopp som betalas ut direkt till försäkringsgivarens konto. Enligt definitionen av ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad” i artikel 3 g i direktiv 2008/48 motsvarar en sådan premie en kostnad för kompletterande tjänster som är kopplade till kreditavtalet och hör enligt denna definition till en särskild kostnadskategori.
30      Banken har slutligen gjort gällande att den hänskjutande domstolen inte har lämnat de uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att EU-domstolen ska kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts, vilket innebär att begäran inte uppfyller kraven i artikel 94 i domstolens rättegångsregler. Framför allt har den hänskjutande domstolen redogjort för parternas synpunkter utan att kontrollera dem och har använt begreppet ”andra kreditkostnader än ränta” på ett inkonsekvent sätt, genom att tillämpa ett kriterium som innebär att dessa kostnader utgörs av samtliga belopp som ingår i krediten utan att betalas ut direkt till konsumenten. Den hänskjutande domstolen har således inte beaktat den omständigheten att medel som används för återbetalning av lån, det vill säga konsolidering av skulder, inte heller betalas ut till konsumenten så att denne kan förfoga över dem efter eget gottfinnande, trots att det inte råder någon tvekan om att de kan ge upphov till ränta.
31      Det ska härvid för det första erinras om att enligt fast rättspraxis presumeras nationella domstolars frågor om tolkningen av unionsrätten vara relevanta. Dessa frågor ställs mot bakgrund av den beskrivning av omständigheterna i målet och tillämplig lagstiftning som den nationella domstolen på eget ansvar har lämnat och vars riktighet det inte ankommer på EU-domstolen att pröva. En begäran om förhandsavgörande från en nationell domstol kan bara avvisas då det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller saken i det nationella målet eller då frågeställningen är hypotetisk eller EU-domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter om de faktiska eller rättsliga omständigheterna som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts till den (dom av den
19 december 2024, Tudmur, C‑185/24 och C‑189/24, EU:C:2024:1036, punkt 26 och där angiven rättspraxis).
32      Det framgår i förevarande fall av begäran om förhandsavgörande att P.W. har väckt talan vid den hänskjutande domstolen mot banken och bland annat yrkat att domstolen ska fastställa att krediten ska återbetalas utan ränta och andra avgifter kopplade till krediten, på grund av att avtalsenlig ränta har tagits ut på ett belopp som motsvarade en annan kreditkostnad än ränta. Den hänskjutande domstolen preciserar att det framstår som oklart om bankens praxis som gör att den kan ta ut ränta på ett belopp som omfattar kreditens kapitalbelopp samt andra kreditkostnader än ränta, trots att detta belopp inte i dess helhet har betalats ut till låntagaren, är förenlig med direktiv 2008/48.
33      Det är mot denna bakgrund som den hänskjutande domstolen har ställt frågor till EU-domstolen om hur ett antal bestämmelser i direktiv 2008/48 ska tolkas i ljuset effektivitetsprincipen och vissa bestämmelser i direktiv 93/13.
34      Det kan således konstateras att dessa frågor avser tolkningen av unionsrättsliga bestämmelser som är relevanta för att avgöra det nationella målet. Det är den hänskjutande domstolen som ensam och på eget ansvar fastställer den tillämpliga lagstiftningen och omständigheterna i de nationella målen, och det ankommer därför inte på EU-domstolen att kontrollera de förutsättningar som ligger till grund för frågorna.
35      För det andra föreskrivs i artikel 94 i rättegångsreglerna att en begäran om förhandsavgörande – för att EU-domstolen ska kunna tillhandahålla en tolkning av unionsrätten som är användbar för den nationella domstolen – bland annat ska innehålla uppgift om saken och en sammanfattning av de relevanta omständigheterna, såsom dessa har utretts av den hänskjutande domstolen eller, i vart fall, en redogörelse för de faktauppgifter som ligger till grund för frågorna. Likaså ska begäran om förhandsavgörande innehålla en redogörelse för de skäl som fått den hänskjutande domstolen att undra över tolkningen eller giltigheten av de aktuella unionsrättsliga bestämmelserna, och för det samband som den hänskjutande domstolen har funnit föreligga mellan de unionsrättsliga bestämmelserna och den nationella lagstiftning som är tillämplig i det nationella målet.
36      Det framgår av begäran om förhandsavgörande att även om den hänskjutande domstolen har redogjort för sina egna konstateranden på ett mycket kortfattat sätt, till skillnad från vad som gäller de skilda uppfattningarna hos parterna i det nationella målet, så har EU-domstolen, mot bakgrund av de omständigheter som det redogjorts för i punkterna 32 och 33 ovan, icke desto mindre tillgång till de uppgifter som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som har ställts.
37      Härav följer att tolkningsfrågorna kan upptas till sakprövning.
Prövning i sak
38      Inledningsvis bör det, eftersom den hänskjutande domstolen betecknar den försäkringspremie som är aktuell i målet som en ”annan kreditkostnad än ränta”, först och främst påpekas att detta begrepp inte återfinns i direktiv 2008/48 utan i polsk rätt, närmare bestämt i artikel 5 led 6a i lagen om konsumtionslån
(se, för ett liknande resonemang,
dom av den
26 mars 2020, Mikrokasa och Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18, EU:C:2020:236, punkterna 40 och 42).
39      Domstolen hänvisade till detta begrepp i sin dom av den 26 mars 2020 i mål Mikrokasa och Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236), där den i punkt 40 angav att detta utgjorde en underkategori till den ”sammanlagda kreditkostnaden” i den mening som avses i artikel 3 g i direktiv 2008/48, som täcker samtliga kostnader, även räntor.
40      Därefter bör det påpekas att tolkningsfrågorna avser den sammanlagda kostnaden för den kredit som P.W. beviljats och som, utöver räntor, innefattar ett belopp på 16 785,08 PLN avsett för betalning av en kreditförsäkring, som betecknas som frivillig. Den hänskjutande domstolen uttrycker osäkerhet om huruvida det är förenligt med direktiv 2008/48 med en praxis hos banken
som innebär att banken tar ut ränta på det belopp som betalats ut till P.W. i enlighet med avtalet ökat med ett belopp som motsvarar andra kreditkostnader än ränta, med preciseringen att dessa bland annat omfattar kostnader för kringtjänster, bland annat försäkringar, när dessa är nödvändiga för att erhålla krediten eller för att erhålla den på de villkor som anges i anbudet.
41      Att den kreditförsäkring som är aktuell i det nationella målet är ”frivillig” innebär att det inte var ett krav att teckna denna för att kunna erhålla lånet som sådant. Eftersom tecknandet av denna kreditförsäkring åtföljdes av en sänkning av räntesatsen för krediten, krävdes emellertid nämnda kreditförsäkring för att erhålla lånet på de villkor som angavs i erbjudandet. Under dessa omständigheter omfattas således försäkringspremien, vilken enligt artikel 6.1 i kreditavtalet ingår i den sammanlagda kreditkostnaden, av begreppet ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad” i den mening som avses i artikel 3 g i direktiv 2008/48.
42      Slutligen ska det konstateras att då den hänskjutande domstolen likställer ”andra kreditkostnader än ränta” med ett belopp som inte betalats ut till låntagaren, ska det understrykas att kvalificeringen av ett visst belopp, som ska bäras av låntagaren i enlighet med kreditavtalet, som ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad”, i den mening som avses i nämnda artikel 3 g, inte är beroende av huruvida detta belopp har satts in på låntagarens bankkonto eller inte.
43      Huruvida de lånade beloppen först förs över till låntagarens bankkonto innan de används för att reglera köpet av varor eller tjänster, eller för att betala vissa kostnader, eller om långivaren erlägger betalning direkt till låntagarens borgenärer, är en osäker variabel som inte i sig kan påverka om dessa belopp ska kvalificeras som kreditkostnader eller ej.
Den första frågan
44      Det följer av fast rättspraxis att det enligt det förfarande för samarbete mellan nationella domstolar och EU-domstolen som införts genom artikel 267 FEUF ankommer på EU-domstolen att ge den nationella domstolen ett användbart svar, som gör det möjligt för den domstolen att avgöra det mål som den ska pröva. I detta syfte kan EU-domstolen behöva omformulera de frågor som hänskjutits. Det ankommer i detta hänseende på EU-domstolen att utifrån samtliga uppgifter som den nationella domstolen har lämnat, och i synnerhet utifrån skälen i beslutet om hänskjutande, avgöra vilka delar av unionsrätten som behöver tolkas med hänsyn till saken i målet (se dom av den
29 november 1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, punkt 26, dom av den
28 november 2000, Roquette Frères, C‑88/99, EU:C:2000:652, punkt 18,
och dom av den 2 december 2025, Russmedia Digital och Inform Media Press, C‑492/23, EU:C:2025:935, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
45      I förevarande fall ska den hänskjutande domstolen avgöra ett mål där den behöver uttala sig om huruvida det är förenligt med direktiv 2008/48 med en praxis hos banken
som innebär att banken tar ut ränta på ett belopp som, utöver kreditens kapitalbelopp, inbegriper andra kreditkostnader än ränta, nämligen på ett belopp som inte i dess helhet har betalats ut till låntagaren.
46      Den hänskjutande domstolen ska således anses ha ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 3 g och 3 j i direktiv 2008/48, jämförd med artikel 10.2 i samma direktiv, ska tolkas så, att den utgör hinder för att i konsumentkreditavtal inkludera villkor som föreskriver att ränta ska tas ut inte bara på det sammanlagda kreditbeloppet, utan även på belopp som används för att betala kostnader som är kopplade till krediten och som därför ingår i konsumentens sammanlagda kreditkostnad.
47      Domstolen erinrar om att enligt artikel 1 i direktiv 2008/48 är syftet med detta direktiv att harmonisera vissa aspekter av medlemsstaternas bestämmelser om kreditavtal för konsumenter.
48      Vidare framgår det av artikel 22.1 i detta direktiv att i den mån direktivet innehåller harmoniserade bestämmelser får medlemsstaterna inte behålla eller införa andra bestämmelser i sin nationella lagstiftning som skiljer sig från vad som fastställs i det direktivet.
49      Såsom följer av definitionerna i artikel 3 i direktivet är begreppet ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad” således kopplat till begreppen ”sammanlagt kreditbelopp” och ”sammanlagt belopp som ska betalas av konsumenten” vid beräkningen av den effektiva räntan (se, för ett liknande resonemang,
dom av den
16 juli 2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, punkt 38).
50      Eftersom artikel 3 i direktivet inte innehåller någon hänvisning till medlemsstaternas rättsordningar såvitt gäller dessa begrepp, måste vart och ett av dem anses utgöra ett självständigt unionsrättsligt begrepp som ska tolkas enhetligt i unionen (dom av den
16 juli 2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, punkt 39 och där angiven rättspraxis).
51      Vad först och främst gäller begreppet ”sammanlagt kreditbelopp”, i den mening som avses i direktiv 2008/48, definieras detta i artikel 3 l som utgörande den övre kreditgränsen eller det totala belopp som ställs till förfogande genom ett kreditavtal.
52      Vidare, vad gäller begreppet ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad”, framgår det av EU-domstolens praxis att unionslagstiftaren, för att säkerställa ett omfattande skydd för konsumenterna, i artikel 3 g i direktivet har gett detta begrepp en vid definition och angett att detta består av samtliga kostnader, inklusive ränta, skatter och alla andra slags avgifter som konsumenten måste betala i samband med kreditavtalet och som kreditgivaren känner till, med undantag för notariatsavgifter (dom av den
26 mars 2020, Mikrokasa och Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18, EU:C:2020:236, punkt 39 och där angiven rättspraxis). I artikel 3 i) i direktivet anges vidare att den effektiva räntan motsvarar ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad” uttryckt i procent per år av den sammanlagda krediten, i förekommande fall med tillägg av de kostnader som avses i artikel 19.2 i nämnda direktivet.
53      Slutligen ska det framhållas att begreppet ”sammanlagt belopp som ska betalas av konsumenten” definieras i artikel 3 h i direktiv 2008/48 som ”det sammanlagda kreditbeloppet och konsumentens sammanlagda kreditkostnad”. Av detta följer att begreppen ”sammanlagt kreditbelopp” och ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad” således utesluter varandra. ”Det sammanlagda kreditbeloppet” kan följaktligen inte innefatta belopp som ingår i konsumentens sammanlagda kreditkostnad (dom av den
21 april 2016, Radlinger och Radlingerová,
C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 85, och dom av den 16 juli 2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, punkt 42).
54      Direktiv 2008/48 innehåller således en fullständig reglering av fördelningen av de belopp som omfattas av avtal om konsumtionslån (dom av den
16 juli 2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, punkt 43).
55      Vad beträffar ”krediträntan”, som i artikel 3 j i direktiv 2008/48 definieras som ”en … räntesats som på årlig basis tillämpas på det utnyttjade kreditbeloppet”, ska det framhållas att det sammanlagda kreditbeloppet och storleken på kreditutnyttjandet avser samtliga belopp som konsumenten tillhandahålls, vilket utesluter de belopp som av kreditgivaren avsätts för betalning av kostnader för den aktuella krediten och som faktiskt inte betalas ut till konsumenten (dom av den
21 april 2016, Radlinger och Radlingerová,
C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 91).
56      I punkterna 87 och 88 i domen av den 21 april 2016, Radlinger och Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), underströk domstolen – efter att ha betonat att den effektiva räntan är avhängig av det sammanlagda kreditbeloppet och att det framgår av direktiv 2008/48 att det i den grundläggande ekvation som används för att beräkna den effektiva räntan årsvis sätts likhetstecken mellan det samlade nuvärdet av de utnyttjade krediterna å ena sidan och det samlade nuvärdet av återbetalningar och avgiftsbetalningar å andra sidan – följaktligen att storleken på kreditutnyttjandet, i den mening som avses i del I i bilaga I till direktivet, motsvarar det sammanlagda kreditbeloppet i den mening som avses i artikel 3 l i direktivet.
57      Belopp som är avsedda för fullgörande av de åtaganden som avtalats för den aktuella krediten, såsom administrativa kostnader, räntor, avgifter och andra typer av kostnader som konsumenten är skyldig att betala, kan således inte ingå i vare sig det sammanlagda kreditbeloppet, i den mening som avses i artiklarna 3 l och 10.2 i direktiv 2008/48 eller i det utnyttjade kreditbeloppet i den mening som avses i artikel 3 j i direktiv 2008/48 (se, för ett liknande resonemang,
dom av den
21 april 2016, Radlinger och Radlingerová,
C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 86).
58      Detta gäller även för de försäkringskostnader som den hänskjutande domstolen har kvalificerat som andra kreditkostnader än ränta, vilka, såsom framgår av punkterna 39 och 41 ovan, utgör en underkategori till ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad” i den mening som avses i artikel 3 g i direktiv 2008/48.
59      Det ska preciseras att denna lösning, såsom den framgår av dom av den 21 april 2016, Radlinger och Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283), dom av den 26 mars 2020, Mikrokasa och Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty (C‑779/18, EU:C:2020:236), och dom av den 16 juli 2020, Soho Group (C‑686/19, EU:C:2020:582), inte innebär att de typer av kostnader eller avgifter som kreditgivaren kan ålägga konsumenten inom ramen för ett kreditavtal begränsas.
60      Kreditgivaren kan nämligen välja att inte tillämpa den avtalsenliga räntesatsen på belopp som motsvarar en kreditkostnad och samtidigt undvika en gradvis minskning av pengarnas värde över tiden, genom att tillämpa en proportionellt högre kreditränta som återspeglar kostnaden för att inte uppbära ränta på belopp som motsvarar en kreditkostnad. Kreditgivaren kan således göra krediten tillgänglig även för konsumenter som inte har något startkapital för att finansiera de kostnader som ingåendet av kreditavtalet medför.
61      En sådan lösning är dessutom förenlig med syftena med direktiv 2008/48.
62      Det ska nämligen erinras om att detta direktiv antogs med det dubbla syftet att tillförsäkra alla konsumenter i Europeiska unionen ett högt och likvärdigt skydd för deras intressen och att främja upprättandet av en välfungerande inre marknad för konsumtionslån. Det framgår av skäl 19 i direktivet att detta direktiv bland annat syftar till att säkerställa att konsumenten innan kreditavtalet ingås får tillräcklig information i synnerhet om den effektiva räntan i hela unionen, så att vederbörande kan jämföra de räntor som tillämpas (dom av den
16 juli 2020, Soho Group, C‑686/19, EU:C:2020:582, punkt 49 och där angiven rättspraxis).
63      Såsom anges i skälen 31 och 43 i direktiv 2008/48 är det av väsentlig betydelse att konsumenten informeras om totalkostnaden för krediten, i form av en räntesats som beräknas enligt en enda matematisk formel. För det första bidrar denna information till insynen på marknaden, eftersom den gör det möjligt för konsumenten att jämföra krediterbjudanden. För det andra gör den det möjligt för konsumenten att bedöma räckvidden av sitt åtagande (dom av den
21 april 2016, Radlinger och Radlingerová,
C‑377/14, EU:C:2016:283, punkt 90 och där angiven rättspraxis).
64      En sådan insyn på marknaden skulle äventyras om det var möjligt att skilja mellan olika räntesatser och särskilt mellan den kreditränta som tillämpas på det utnyttjade kreditbeloppet och andra räntesatser som tillämpas i medlemsstaterna på kreditbelopp som inte faller under denna definition av ”det utnyttjade kreditbeloppet”.
65      Mot bakgrund av ovanstående ska på den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 3 g och 3 j i direktiv 2008/48, jämförd med artikel 10.2 i samma direktiv, ska tolkas så, att den utgör hinder för att i konsumentkreditavtal inkludera villkor som föreskriver att ränta ska tas ut inte bara på det sammanlagda kreditbeloppet, utan även på belopp som används för att betala kostnader som är kopplade till krediten och som därför ingår i konsumentens sammanlagda kreditkostnad.
Den andra frågan
66      Eftersom försäkringskostnaden, som ingår som en del av ”konsumentens sammanlagda kreditkostnad”, i den mening som avses i artikel 3 g i direktiv 2008/48, inte kan inkluderas i det utnyttjade kreditbeloppet, i den mening som avses i artikel 3 j i direktivet, saknas det anledning att besvara den andra frågan.
Rättegångskostnader
67      Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjunde avdelningen) följande:
Artikel 3 g och j i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/48/EG av den 23 april 2008 om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv 87/102/EEG, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2021/2167 av den 24 november 2021, jämförd med artikel 10.2 i detta direktiv
ska tolkas så,
att den utgör hinder för att i konsumentkreditavtal inkludera villkor som föreskriver att ränta ska tas ut inte bara på det sammanlagda kreditbeloppet, utan även på belopp som används för att betala kostnader som är kopplade till krediten och som därför ingår i konsumentens sammanlagda kreditkostnad.
Underskrifter
*      Rättegångsspråk: polska.