Mål C‑215/24 [Fira](i)
YX
(begäran om förhandsavgörande
från Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia)
Domstolens dom (fjärde avdelningen) av den 11 september 2025
” Begäran om förhandsavgörande – Område med frihet, säkerhet och rättvisa – Straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2002/584/RIF – Europeisk arresteringsorder som har utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff – Artikel 4 led 6 – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Syfte avseende social återanpassning – Den dömda personens hemvist – Den verkställande statens övertagande av verkställigheten av straffet i enlighet med dess interna rättsordning – Rambeslut 2008/909/RIF – Ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar i syfte att verkställa dessa domar i en annan medlemsstat – Beslut av en domstol i den verkställande medlemsstaten att skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff – Artikel 8 – Den verkställande statens skyldighet att erkänna domen och att verkställa påföljden – Artikel 17 – Den verkställande statens möjlighet att besluta om genomförandet av verkställigheten ”
Straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2008/909 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar – Den verkställande medlemsstatens vägran att verkställa en europeisk arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd – Denna medlemsstats åtagande att verkställa straffet – Senare uppskov med verkställigheten av straffet av en annan rättslig myndighet i nämnda medlemsstat – Otillåtet
(Rådets rambeslut 2008/909, i dess ändrade lydelse enligt rambeslut 2009/299, artiklarna 8.1 och 17.1)
(se punkterna 66, 71–78 och 83–85 samt domslutet)
Resumé
I samband med ett förfarande avseende verkställighet av en europeisk arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff preciserar EU-domstolen att den behöriga rättsliga myndigheten i en medlemsstat som har vägrat att verkställa arresteringsordern och åtagit sig att låta verkställa straffet inte får skjuta upp verkställigheten av detsamma.
YX dömdes till sex månaders fängelse av Tribunal Judicial da Comarca do Porto – Juízo Local Criminal de Vila Nova de Gaia (Distriktsdomstolen i Porto – Lokala brottmålsdomstolen i Vila Nova de Gaia, Portugal), som är den hänskjutande domstolen i målet vid EU-domstolen. Eftersom YX hade flyttat till Spanien utfärdade den hänskjutande domstolen en europeisk arresteringsorder för att han skulle överlämnas i syfte att fängelsestraffet skulle verkställas.
Den behöriga spanska rättsliga myndigheten vägrade, på grundval av artikel 4 led 6 i rambeslut 2002/58(1), att överlämna YX till den hänskjutande domstolen, men förklarade att den erkände den dom som den hänskjutande domstolen hade meddelat i syfte att straffet skulle verkställas i Spanien.
Med tillämpning av den spanska strafflagen beslutade Juzgado Central de lo Penal no 1 de Madrid (Nationella brottmålsdomstolen nr 1 i Madrid, Spanien) därefter att skjuta upp verkställigheten av det i det nationella målet aktuella fängelsestraffet under en period på två år.
Den hänskjutande domstolen ansåg att ett sådant beslut om uppskov kunde äventyra de mål som eftersträvas med rambeslut 2008/909(2) och principen om ömsesidigt erkännande, och framställde därför en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen. Den hänskjutande domstolen påpekade att den behöriga myndigheten i den verkställande staten i princip är skyldig att erkänna den fällande dom som meddelats i den utfärdande staten och att verkställa det ådömda straffet, vars längd och art ska motsvara de som föreskrivs i den domen. Den behöriga myndigheten i den verkställande staten kan således inte, utan att åsidosätta artikel 8 i rambeslut 2008/909, ändra innehållet i den påföljd som dömts ut i den utfärdande staten och får inte skjuta upp verkställigheten av det straff som den berörda personen har ådömts i den utfärdande staten.
Den hänskjutande domstolen anser vidare att artikel 17 i rambeslut 2008/909, enligt vilken verkställigheten av en påföljd ska regleras enligt lagen i den verkställande staten, endast avser åtgärder som syftar till att säkerställa den materiella verkställigheten av fängelsestraffet och således inte omfattar ett beslut om uppskov med verkställigheten av ett sådant straff, i motsats till vad Nationella brottmålsdomstolen nr 1 i Madrid anser.
EU-domstolen konstaterar således att det ska fastställas huruvida ett beslut om uppskov med verkställigheten av ett fängelsestraff ska anses utgöra en ändring av den fällande domen, i vilket fall artikel 8.1 i rambeslut 2008/909 utgör hinder för att den behöriga myndigheten i den verkställande staten beslutar om ett sådant uppskov, eller om det ska anses utgöra en del av verkställigheten av domen, i vilket fall artikel 17.1 i rambeslutet tillåter denna myndighet att besluta om sådant uppskov.
Domstolens bedömning
Domstolen påpekar inledningsvis att varken artikel 8.1 eller artikel 17.1 i rambeslut 2008/909 uttryckligen avser det fallet att den behöriga myndigheten i den verkställande staten skjuter upp verkställigheten av ett fängelsestraff som ådömts av den behöriga myndigheten i den utfärdande staten. I synnerhet finns det ingenting i ordalydelsen som gör det möjligt att fastställa huruvida ett sådant uppskov omfattas av begreppet ”genomförandet av verkställigheten”, i den mening som avses i artikel 17.1 i rambeslut 2008/909.
Medan det i artikel 17.1 i det rambeslut föreskrivs att de behöriga myndigheterna i den verkställande staten ska ha exklusiv behörighet med avseende på genomförandet av verkställigheten av en påföljd och alla därmed sammanhängande åtgärder, vilka inbegriper förtida eller villkorlig frigivning, så föreskrivs det i punkterna 3 och 4 i den artikeln att den behöriga myndigheten i den utfärdande staten har rätt att på begäran underrättas om de bestämmelser i den verkställande staten som är tillämpliga på förtida eller villkorlig frigivning och att återkalla intyget(3), vilket ger uttryck för den utfärdande statens samtycke till att det straff som dömts ut verkställs i den verkställande staten, samt en möjlighet att meddela den utfärdande statens villkor för förtida eller villkorlig frigivning, så att de kan beaktas av den behöriga myndigheten i den verkställande staten.
Även om de rättigheter som enligt artikel 17.3 och 17.4 i rambeslutet tillkommer den behöriga myndigheten i den utfärdande medlemsstaten i än högre grad ska tillämpas på uppskov med verkställigheten av ett fängelsestraff, eftersom en sådan åtgärd vidtas innan det att straffet faktiskt verkställs och således, i motsats till förtida eller villkorlig frigivning, innebär ett uppskov med verkställigheten av straffet i dess helhet, konstaterar domstolen att unionslagstiftaren har föreskrivit dessa rättigheter endast avseende villkoren för förtida eller villkorlig frigivning.
Domstolen anser således att ett sådant uppskov med verkställigheten av ett fängelsestraff inte omfattas av begreppet ”genomförandet av verkställigheten” i artikel 17.1 i rambeslut 2008/909.
Denna bedömning vinner stöd i den omständigheten att rambeslut 2008/947(4), vars tillämpningsområde utesluter tillämpningsområdet för rambeslut 2008/909(5), är specifikt tillämpligt på domar som i sig är förenade med uppskov med verkställigheten av ett fängelsestraff eller som åtföljs av separata övervakningsbeslut, vilka i båda fallen har meddelats av en behörig myndighet i den utfärdande staten(6). Rambeslut 2008/947 bekräftar alltså att frågan huruvida uppskov med verkställigheten av ett fängelsestraff ska beviljas är hänförlig till behörigheten för den behöriga myndigheten i den utfärdande staten och, följaktligen, till den dom som ska erkännas, och inte till verkställigheten av denna dom och av behörigheten för den behöriga myndigheten i den verkställande staten.
Möjligheten för den verkställande staten att, utöver i de fall som uttryckligen anges i artiklarna 8 och 17 i rambeslut 2008/909, anpassa det straff som ådömts i den utfärdande staten eller genomförandet av straffets verkställighet skulle dessutom kunna skada medlemsstaternas särskilda ömsesidiga förtroende för varandras rättssystem och följaktligen stå i strid med syftet att stärka samarbetet mellan medlemsstaterna vad gäller verkställighet av brottmålsdomar. Artiklarna 8 och 17 spelar således en central roll i främjandet av detta syfte då de, för erkännande och verkställighet av brottmålsdomar, preciserar omfattningen och gränserna för de behörigheter som tillerkänns de behöriga myndigheterna i den verkställande staten.
Av dessa anledningar finner domstolen att uppskovet med verkställigheten av ett fängelsestraff omfattas av tillämpningsområdet för artikel 8 i rambeslut 2008/909 och följaktligen inte kan beviljas av den behöriga myndigheten i den verkställande staten med tillämpning av artikel 17 i det rambeslutet.
Domstolen preciserar slutligen att den omständigheten att återkallandet av uppskovet med verkställigheten av ett fängelsestraff – på grund av att den berörda personen har åsidosatt ett objektivt villkor för sådant uppskov – inte utgör ett beslut i den mening som avses i artikel 4a i rambeslut 2002/584(7) och således kan omfattas av verkställigheten av det ådömda straffet, inte nödvändigtvis innebär att beslutet avseende huruvida uppskov med verkställigheten av ett fängelsestraff i ett givet fall ska beviljas är av samma slag.
i      Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
1      Rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1) (nedan kallat rambeslut 2002/584). I artikel 4 led 6 i det rambeslutet anges att den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder om den europeiska arresteringsordern har utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd och den eftersökte uppehåller sig i, är medborgare eller bosatt i den verkställande medlemsstaten och denna stat åtar sig att själv verkställa detta straff eller denna åtgärd enligt denna medlemsstats lagstiftning.
2      Rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24) (nedan kallat rambeslut 2008/909).
3      Det rör sig om det intyg som avses i artikel 4 i rambeslut 2008/909, vars översändande utgör en av de formaliteter som ska iakttas vid den verkställande statens övertagande av verkställigheten av ett fängelsestraff som dömts ut i den utfärdande staten.
4      Rådets rambeslut 2008/947/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på domar och övervakningsbeslut i syfte att övervaka alternativa påföljder och övervakningsåtgärder (EUT L 337, 2008, s. 102).
5      Artikel 1.3 a i rambeslut 2008/947.
6      Artikel 2 leden 1, 2 och 5 i rambeslut 2008/947.
7      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, punkterna 77 och 78), och dom av den 23 mars 2023, Minister for Justice and Equality (Återkallelse av uppskjuten verkställighet av frihetsberövande straff) (C‑514/21 och C‑515/21, EU:C:2023:235, punkterna 53 och 54).