62002TO0213_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-213/02,
SNF SA,
Saint-Étienne (Frankrike), företrätt av advokaterna K. Van Maldegem och C. Mereu,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av X. Lewis, i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om delvis ogiltigförklaring av kommissionens tjugosjätte direktiv 2002/34/EG av den 15 april 2002 om anpassning till den tekniska utvecklingen av bilagorna 2, 3 och 7 till rådets direktiv 76/768/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosmetiska produkter (EGT L 102, s. 19), i den mån som användningen av polyakrylamider i kosmetiska produkter begränsas genom direktivet,
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
sammansatt av ordföranden P. Lindh samt domarna R. García-Valdecasas och J.D. Cooke,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. I rådets direktiv 76/768/EEG av den 27 juli 1976 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosmetiska produkter (EGT L 262, s. 169; svensk specialutgåva, område 13, volym 5, s. 198), i senast ändrade lydelse före antagandet av det direktiv som är aktuellt i förevarande mål genom kommissionens direktiv 2000/41/EG av den 19 juni 2000 om att för andra gången senarelägga det datum efter vilket djurförsök är förbjudna för beståndsdelar och kombinationer av beståndsdelar som ingår i kosmetiska produkter (EGT L 145, s. 25) (nedan kallat kosmetikadirektivet), föreskrivs bland annat att kosmetiska produkter som släpps ut på marknaden inom gemenskapen inte får skada människors hälsa vid normal eller rimligen förutsebar användning, varvid följande särskilt skall beaktas: presentationen av produkten, märkning, eventuella bruksanvisningar och anvisningar för kvittblivning samt eventuella andra anvisningar eller upplysningar som lämnas av tillverkaren eller hans representant eller av annan person som är ansvarig för att produkten släpps ut på gemenskapsmarknaden.
2. I artikel 4.1 i kosmetikadirektivet föreskrivs följande:
”Utan att detta inskränker de allmänna förpliktelser som följer av artikel 2, skall medlemsstaterna förbjuda att kosmetiska produkter släpps ut på marknaden om de innehåller
…
b) ämnen som upptas i första delen av bilaga 3, om de överskrider gränserna eller används under andra förhållanden än vad som anges där,
…”
3. I artikel 8 i kosmetikadirektivet föreskrivs följande:
”1. Följande skall fastställas enligt det förfarande som anges i artikel 10:
– De analysmetoder som behövs för att kontrollera sammansättningen av kosmetiska produkter.
– Kriterier för kosmetiska produkters mikrobiologiska och kemiska renhet och metoder för att kontrollera att produkterna motsvarar dessa kriterier.
2. Den gemensamma nomenklaturen för beståndsdelar i kosmetiska produkter och de ändringar som, efter samråd med Vetenskapliga kosmetologikommittén, har bedömts nödvändiga för att anpassa bilagorna med hänsyn till den tekniska utvecklingen skall fastställas på lämpligt sätt med samma förfarande.”
4. I artikel 9 i kosmetikadirektivet föreskrivs följande:
”1. Kommittén för anpassning till teknisk utveckling av direktiv om avskaffande av tekniska handelshinder inom den kosmetiska produktsektorn, nedan kallad ’kommittén’, inrättas härmed. Den skall bestå av representanter för medlemsstaterna och ha en företrädare för kommissionen som ordförande.
2. Kommittén skall själv fastställa sin arbetsordning.”
5. I artikel 10 i kosmetikadirektivet föreskrivs följande:
”1. När det förfarande som fastställs i denna artikel skall tillämpas, skall ordföranden hänskjuta ärendet till kommittén, antingen på eget initiativ eller på begäran av företrädaren för en medlemsstat.
2. Kommissionens företrädare skall förelägga kommittén ett förslag till åtgärder. Kommittén skall yttra sig över förslaget inom den tid som ordföranden bestämmer med hänsyn till hur brådskande frågan är. …
3. a)	Kommissionen skall själv anta förslaget om det har tillstyrkts av kommittén.
b) Om förslaget inte har tillstyrkts av kommittén eller om inget yttrande avges, skall kommissionen utan dröjsmål föreslå rådet vilka åtgärder som skall vidtas. Rådet skall fatta sitt beslut med kvalificerad majoritet.
c) Om rådet inte har fattat något beslut inom tre månader från det att förslaget mottagits, skall kommissionen själv besluta att de föreslagna åtgärderna skall vidtas.”
6. I artikel 13 i kosmetikadirektivet föreskrivs följande:
”Preciserade skäl skall ges till varje åtgärd som följer av detta direktiv och som innebär restriktioner eller förbud mot att kosmetiska produkter släpps ut på marknaden. Den berörda parten skall underrättas om dessa och om vilka möjligheter han har, enligt gällande lag i medlemsstaterna, att uppnå ändring av dessa åtgärder och inom vilka tidsgränser han i så fall måste handla.”
7. Den 15 april 2002 antog kommissionen det tjugosjätte direktivet 2002/34/EG om anpassning till den tekniska utvecklingen av bilagorna 2, 3 och 7 till direktiv 76/768 (EGT L 102, s. 19) (nedan kallat det ifrågasatta direktivet) med stöd av artikel 8.2 i kosmetikadirektivet och efter samråd med Vetenskapliga kommittén för kosmetiska produkter och icke-livsmedelsprodukter avsedda för konsumenter (nedan kallad SCCNFP).
8. I artikel 1 i det ifrågasatta direktivet föreskrivs att kosmetikadirektivet ändras på det sätt som anges i bilagan till det ifrågasatta direktivet. I bilagan föreskrivs bland annat att referensnumret 66 skall införas i kosmetikadirektivets bilaga 3 och att den maximala resthalten av akrylamider i polyakrylamider skall vara 0,1 mg/kg för kroppsvårdsprodukter som sitter kvar och 0,5 mg/kg för övriga kosmetiska produkter.
Bakgrund till tvisten
9. Sökanden är en av de största tillverkarna av akrylamid och polymerer med akrylamid som huvudingrediens, till exempel polyakrylamider, vilka säljs över hela världen. Med sin erfarenhet och kännedom på området för tekniska analyser av polymerer har sökanden utvecklat en serie polyakrylamider, polymer som särskilt tagits fram för att användas i kosmetika och hygienartiklar, vilka marknadsförs under varumärket FLOCARE.
10. Polyakrylamider används i kosmetiska produkter eftersom de kan fylla flera olika funktioner, såsom mjukgörande medel och filmbildande ämne, exfolierande polymerer, förtjockningsmedel, emulgeringsmedel och dispergeringsmedel i sminkprodukter.
11. Sökanden är medlem i Polyacrylamide Producers Group (nedan kallad PPG), vilken består av de sju tillverkare av polyakrylamider som är verksamma inom gemenskapen. Två av dessa tillverkare, varav sökanden är en, tillverkar också akrylamid. Enligt beräkningar används 99,9 procent av den akrylamid som förekommer inom gemenskapen vid tillverkningen av polyakrylamider.
12. På SCCNFP:s möte den 14 november 1997 diskuterades polyakrylamider som används i kosmetiska produkter. I mitten av år 1998 mottog European Cosmetic Toiletry and Perfumery Association (nedan kallad Colipa), en branschsammanslutning för tillverkare av kosmetiska produkter (sammanslutningen omfattar inte tillverkare av råvaror, såsom sökanden), en kopia av SCCNFP:s första utkast till yttrande rörande den cancerrisk som användningen av polyakrylamider i kosmetiska produkter är förenad med. Varken PPG eller sökanden erhöll direkt en kopia av detta dokument. I dokumentet konstaterade SCCNFP bland annat att ett livslångt användande av kosmetiska produkter som innehåller polyakrylamider leder till en oacceptabel ökning av risken för cancer beroende på koncentrationen av resthalten av akrylamid. Colipa överlämnade utkastet till yttrande till PPG.
13. Den 3 september 1998 överlämnade Colipa ett gemensamt svar från branschen till SCCNFP. En del av detta svar hade utarbetats av PPG. I svaret uppgav Colipa att SCCNFP:s utkast till yttrande behövde ses över i ljuset av nya rön och den nuvarande metoden för riskutvärdering. Därefter följde en intensiv brevväxling mellan SCCNFP, Colipa och PPG. Colipa och PPG deltog i möten med SCCNFP och överlämnade till SCCNFP flera utvärderingar av de risker som användningen av polyakrylamider i kosmetiska produkter är förenad med innan det ifrågasatta direktivet antogs den 15 april 2002.
Förfarande och parternas yrkanden
14. Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 juli 2002 väckte sökanden förevarande talan.
15. Genom särskild handling som inkom till förstainstansrättens kansli den 22 augusti 2002 gjorde kommissionen en invändning om rättegångshinder med stöd av artikel 114 i förstainstansrättens rättegångsregler. Sökandens yttrande över invändningen inkom den 10 oktober 2002.
16. Såsom en processledande åtgärd uppmanade förstainstansrätten (femte avdelningen) sökanden den 28 november 2002 att besvara frågor och särskilt att precisera sin ståndpunkt enligt vilken vissa av sökandens patent de facto blev värdelösa i och med antagandet av det ifrågasatta direktivet. Sökanden uppmanades också att lämna kopior på samtliga dessa patent till förstainstansrätten. Sökanden tillmötesgick förstainstansrättens begäran inom den utsatta tidsfristen.
17. I ansökan och yttrandet över invändningen om rättegångshinder har sökanden yrkat att förstainstansrätten skall
– fastställa att talan kan tas upp till sakprövning och bifalla den i sak eller, i andra hand, låta beslutet rörande invändningen om rättegångshinder anstå till den slutliga domen,
– delvis ogiltigförklara det ifrågasatta direktivet, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
18. I invändningen om rättegångshinder har kommissionen yrkat att förstainstansrätten skall
– avvisa talan, och
– förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Parternas argument
19. Sökanden har gjort gällande att förevarande talan kan tas upp till sakprövning med stöd av artikel 230 EG eftersom det ifrågasatta direktivet är en tvingande rättsakt som är avsedd att medföra definitiva rättsverkningar och som direkt och personligen berör sökanden. Sökanden har inledningsvis yrkat att förstainstansrätten skall pröva sakfrågan innan den fattar beslut i fråga om invändningen om rättegångshinder eller, i andra hand, låta alla beslut anstå till den slutliga domen. Sökanden har bland annat anfört att det område som är aktuellt i förevarande mål har ett mycket sofistikerat regelverk och att bolagets rättsliga ställning inte kan bedömas oberoende av sakfrågan. Enligt sökanden rör tvisten särskilt förhållandet mellan rådets direktiv 67/548/EEG av den 27 juni 1967 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen (EGT P 196, s. 1; svensk specialutgåva, område 15, volym 1, s. 19) och kosmetikadirektivet.
20. Sökanden har anfört fem argument till stöd för sin uppfattning.
21. I första hand har sökanden gjort gällande att det ifrågasatta direktivet, trots att det är formulerat i allmänna ordalag, endast berör de sju tillverkarna av polyakrylamider inom gemenskapen som tillsammans utgör PPG. Till följd av faktiska omständigheter som särskiljer dessa bolag från alla andra aktörer utgör de, i såväl faktiskt som rättsligt hänseende, en sluten kategori av ekonomiska aktörer. Enligt sökanden identifieras dessa bolag i kosmetikadirektivet som ”de berörda parterna” (se artikel 5a). Sökanden har gjort gällande att polyakrylamider enbart förekommer på gemenskapsmarknaden och i kosmetiska produkter tack vare PPG:s medlemmars kontinuerliga ansträngningar. Enligt sökanden skulle denna beståndsdel aldrig ha saluförts inom sektorn för kosmetika och det ifrågasatta direktivet sannolikt aldrig ha antagits om PPG inte hade investerat i utvecklingen av polyakrylamider eller försett kommissionen med uppgifter.
22. Sökanden bedömer att det inte är möjligt för utomstående bolag att snabbt ta sig in på marknaden för polyakrylamider eftersom det tekniska och kommersiella kunnande som krävs för att tillverka dessa är omfattande. Sökanden har tillagt att införandet av strängare regler i direktivet avseende gränsvärdena för den tillåtna koncentrationen av resthalten av akrylamid i kosmetiska produkter utgör ytterligare ett hinder, av lagstiftningsnatur, för eventuella nya bolag som önskar ta sig in på den aktuella marknaden.
23. Sökanden bedömer att det, till följd av de nya gränsvärdena, är tekniskt omöjligt att tillverka fast puder av polyakrylamider som överensstämmer med de nya tröskelvärdena för resthalten av akrylamid. Detta beror på att det inte är möjligt att helt eliminera resthalten av akrylamid i fasta polyakrylamider med dagens teknik. Resultatet är att marknaden för fasta polyakrylamider som används i kosmetiska produkter stängs de jure .
24. Sökanden har dessutom gjort gällande att de ifrågasatta begränsningarna särskilt avser sökandens produkter. Enligt sökanden utgör bolagets produkter motivet och föremålet för de ifrågasatta begränsningarna. Bolagets produkter ligger enligt sökanden bakom institutionernas åtgärder på området. Det föreligger därmed ett orsakssamband mellan det ifrågasatta direktivet och sökandens situation. Sökanden är ensam om att tillverka fasta polyakrylamider och att marknadsföra dessa i form av ett puder för kosmetiskt ändamål. Övriga tillverkare framställer flytande emulsioner, vilka inte berörs av de nya gränsvärdena för den tillåtna koncentrationen av resthalten av akrylamid. Resultatet av detta är att det ifrågasatta direktivet särskilt berör sökanden eftersom bolaget är ensamt om att tillverka fast puder av polyakrylamider för kosmetikaindustrin och till följd av de egenskaper som är utmärkande för bolagets produkt.
25. I andra hand har sökanden gjort gällande att bolaget personligen berörs av det ifrågasatta direktivet eftersom direktivet har en negativ inverkan på vissa av bolagets särskilda rättigheter. Detta särskiljer sökanden från övriga ekonomiska aktörer.
26. Sökanden har gjort gällande att det ifrågasatta direktivet helt visst kommer att innebära att bolaget från och med år 2004 går miste om det skydd som följer av dess patent i Frankrike, eftersom Frankrike då inte har något annat val än att tillämpa de begränsningar för polyakrylamider som fastställts i det ifrågasatta direktivet, vilket de facto kommer att innebära att patentet blir värdelöst. Sökanden har gjort gällande att bolagets ensamrätt att saluföra de produkter som bolaget uppfunnit är identisk med den rätt som Codorniu SA. ansågs ha med anledning av ett registrerat varumärke i domstolens dom av den 18 maj 1994 i mål C-309/89, Codorniu mot rådet (REG 1994, s. I-1853; svensk specialutgåva, volym 15, s. I‑141).
27. Sökanden har preciserat att bolaget tillverkar produkter av fasta polyakrylamider för kosmetikaindustrin med hjälp av en särskild tillverkningsmetod, vilken är resultatet av långvarig forskning, utvecklingsåtgärder och enorma ekonomiska investeringar. Sökandens patent avser en teknisk metod vilken används för tillverkning av kosmetika. Med hjälp av nämnda metod tillverkar sökanden fasta förtjockande polymerer, vilka påverkar viskositeten och konsistensen hos kosmetiska produkter, såsom schampo och krämer, genom att eliminera lösningsmedel (mineraloljor) och ytaktiva ämnen (nonylfenol och andra etoxilat). Dessa ämnen är omöjliga att eliminera i de emulsioner som framställs av bolagets konkurrenter, vilka tillämpar traditionell teknik.
28. I sina svar på förstainstansrättens frågor (se punkt 16 ovan) preciserade sökanden att bolaget i förevarande fall särskilt stödde sig på de två patentansökningarna nr 00 02664 (2805461) och nr 01 00963 (2819719), vilka lämnades in den 28 februari 2000 respektive den 19 januari 2001. Patenten i fråga avser såväl tillverkningsmetoderna som sammansättningen av de kosmetiska produkterna.
29. Sökanden har gjort gällande att bolaget erbjuder sina kunder och de slutliga konsumenterna produkter vilka kombinerar två viktiga egenskaper, nämligen fasthet och lägre resthalter av akrylamidmonomerer. Sökandens produkter är ensamma om att ha dessa egenskaper och bolaget har tack vare detta ett rejält övertag över sina konkurrenter. Det ifrågasatta direktivet gör emellertid att sökanden inte längre kan utnyttja den tillverkningsmetod för kosmetika som bolaget har patent på. Detta beror på att den patenterade tekniken inte gör det möjligt att iaktta de nya gränsvärden som fastställs i det ifrågasatta direktivet för den tillåtna koncentrationen av resthalten av akrylamid i kosmetiska produkter.
30. Sökanden har bestritt kommissionens påstående att patentet i fråga omfattar andra möjliga användningsområden inom sektorerna för läkemedel och veterinärmedicin. Sökanden har gjort gällande att det i samband med en patentansökan är normalt att ange så många användningsområden som möjligt för att föregripa möjliga framtida marknader, även om produkterna egentligen inte är redo att saluföras för alla dessa ändamål. I förevarande fall kan sökandens patent än så länge endast användas för tillverkning av kosmetika. Patentet kan inte heller omfatta kosmetika och läkemedel på samma gång på grund av de krav som uppställs i regelverken.
31. Sökanden har tillagt att skyddet för bolagets rättigheter är en överordnad rättslig princip, vilken alltid skall iakttas när individuella rättigheter eller friheter står på spel. Denna princip följer av artiklarna 6 och 13 i Europakonventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna.
32. I tredje hand har sökanden gjort gällande att kommissionen åsidosatte sökandens processuella rättigheter enligt artikel 13 i kosmetikadirektivet. Enligt sökanden föreskrivs det i denna artikel bland annat att alla ”berörda parter” skall underrättas om åtgärder som följer av detta direktiv och som innebär restriktioner samt om vilka möjligheter han har att uppnå ändring av dessa åtgärder. Sökanden har särskilt påpekat att det i artikeln inte görs åtskillnad mellan åtgärder som kommissionen vidtar för att begränsa användningen av kemiska substanser i kosmetiska produkter och åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att kontrollera att de kosmetiska slutprodukterna är förenliga med dessa restriktioner inom den egna medlemsstaten. Sökanden anser därför att kommissionen var skyldig att underrätta bolaget om varje restriktion som rör användningen av polyakrylamider i kosmetiska produkter.
33. Sökanden motsätter sig kommissionens tolkning av kosmetikadirektivet. Enligt sökanden saknar kommissionen, på det område som omfattas av direktivet, det omfattande utrymme för skönsmässig bedömning som den normalt förfogar över. Kommissionen är nämligen skyldig att rådgöra med branschexperter samt behöriga vetenskapliga kommittéer och kan därmed endast anta ändringsåtgärder som godkänts av ad hoc -kommittén. Enligt sökanden är det uppenbart att förfarandereglerna i artiklarna 10 och 13 i kosmetikadirektivet har dessa följder. Det särskilda skydd som berörda företag ges genom dessa artiklar särskiljer företagen i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
34. Vad avser kommissionens hänvisning till förstainstansrättens dom av den 16 juli 1998 i mål T-199/96, Bergaderm och Goupil mot kommissionen (REG 1998, s. II-2805, punkt 58), har sökanden gjort gällande att förstainstansrätten uttryckligen medgav förekomsten av ett förfarande baserat på kontradiktionsprincipen. Enligt sökanden gjorde förstainstansrätten åtskillnad mellan ”administrativa” förfaranden och ”lagstiftningsförfaranden” vilka resulterar i antagandet av en gemenskapsbestämmelse. Förstainstansrätten medgav också att personer med ett direkt intresse av utgången av det administrativa förfarandet och/eller personer som har medverkat i det administrativa förfarande som lett fram till antagandet av en gemenskapsbestämmelse har processuella rättigheter i förhållande till denna bestämmelse. I förevarande fall har sökanden gjort gällande att bolaget har särskilda rättigheter enligt det ifrågasatta direktivet med anledning av att det medverkade i det administrativa förfarandet. Sökandens medverkan bestod i att bolaget bistod med vetenskapliga uppgifter och kommentarer under hela antagningsförfarandet. Kommissionen utvärderade emellertid sökandens produkt utan att ta hänsyn till de uppgifter som lämnades av den senare under det administrativa förfarande som resulterade i att kommissionens förslag antogs. Kommissionen antog därmed det ifrågasatta direktivet utan att iaktta förfarandet och i strid med gemenskapens regelverk i fråga om polyakrylamider.
35. Sökanden har gjort gällande att även om förstainstansrätten godtar kommissionens ståndpunkt, enligt vilken artikel 13 i kosmetikadirektivet inte ger sökanden några processuella rättigheter eftersom den ifrågasatta bestämmelsen antogs med stöd av artikel 8.2 i samma direktiv, har ett administrativt förfarande vilket ger sökanden en grundläggande rätt till försvar i vilket fall som helst också inrättats genom den senare bestämmelsen. Sökanden har särskilt uppgett att det i nämnda bestämmelse anges att ändringar som syftar till att anpassa direktivets bilagor med hänsyn till tekniska framsteg skall antas efter det att SCCNFP har rådfrågats.
36. I fjärde hand har sökanden, med hänvisning till domstolens dom av den 16 maj 1991 i mål C-358/89, Extramet Industrie mot rådet (REG 1991, s. I-2501), gjort gällande att det ifrågasatta direktivets inverkan på sökandens situation är sådan att den särskiljer bolaget från alla andra ekonomiska aktörer, även från övriga medlemmar i PPG, med anledning av vissa egenskaper som är specifika för sökanden. Sökanden har uppgett att bolaget tillhör det begränsade antal företag inom PPG som tillverkar såväl akrylamid som polyakrylamider. Det ifrågasatta direktivet påverkar sökanden på samma sätt som det skulle ha påverkat en person till vilket det är riktat. Antagandet av direktivet hotar nämligen sökandens tillverkning av akrylamid i sin helhet. Sökanden har under årens lopp, med hjälp av sin unika och tekniskt avancerade tillverkningsmetod för polyakrylamider, skapat en ”marknadsnisch”. Till följd av detta är sökandens position speciell och olik konkurrenternas, vilka är verksamma på den traditionella marknaden för förtjockningsmedel. Det ifrågasatta direktivet har därmed en speciell ekonomisk inverkan på sökanden eftersom bolaget tvingas överge sin verksamhet inom sektorn för kosmetika, sina ekonomiska investeringar och sin industriella äganderätt.
37. Sökanden har dessutom uppgett att den inte har någon möjlighet att uppnå en ändring av de aktuella bestämmelserna vid någon annan dömande myndighet, förvaltningsmyndighet eller statlig myndighet inom gemenskapen. Sökanden har tillagt att bolaget inte berörs direkt och personligen av de bestämmelser som medlemsstaterna har antagit för att införliva det ifrågasatta direktivet.
38. I femte hand har sökanden hänvisat till den senaste utvecklingen av rättspraxis avseende tillämpningen av artikel 230 fjärde stycket EG, som följer av förstainstansrättens dom av den 3 maj 2002 i mål T-177/01, Jégo-Quéré mot kommissionen (REG 2002, s. II-2365), och generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande inför domstolens dom av den 25 juli 2002 i mål C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (REG 2002, s. I-6677, s. I‑6681).
39. Kommissionen har ifrågasatt sökandens argument avseende förevarande talans upptagande till sakprövning. Kommissionen anser att det är möjligt för förstainstansrätten att pröva om talan kan tas upp till sakprövning utan att pröva talan i sak. I motsats till sökanden anser kommissionen att det saknas samband mellan frågorna rörande de vetenskapliga uppgifter som lämnats med stöd av direktiv 67/548 och sökandens situation till följd av kosmetikadirektivet.
40. För det första anser kommissionen inte att sökanden tillhör en sluten kategori av tillverkare av akrylamid. Sökanden har enligt kommissionen inte förklarat varför andra tillverkare än de sju tillverkarna av polyakrylamider inom gemenskapen är utestängda från denna marknad och förhindrade att konkurrera med existerande tillverkare.
41. Kommissionen anser inte att artikel 5a i kosmetikadirektivet syftar till att skapa en sluten kategori av tillverkare av beståndsdelar i kosmetika. I bestämmelsen anges att kommissionen är skyldig att göra en vägledande inventering av sådana beståndsdelar, inte av tillverkarna av dessa beståndsdelar.
42. För det andra har kommissionen gjort gällande att patentansökningarna inte skiljer sökanden från mängden eller placerar bolaget i en situation som liknar eller är jämförbar med sökandens situation i det ovannämnda målet Cordoniu mot rådet.
43. Enligt kommissionen har sökanden inte förklarat på vilket sätt det ifrågasatta direktivet gör patenten värdelösa eller gör det skydd som patenten kan ge verkningslöst. Kommissionen har anfört att den maximala resthalten av akrylamid i kosmetiska slutprodukter fastställs i det ifrågasatta direktivet, att det inte är förbjudet att använda akrylamid och att sökanden inte har upplyst om den faktiska resthalten av akrylamid i bolagets patentskyddade produkter före antagandet av det ifrågasatta direktivet. En undersökning av patentansökningarna har visat att dessa inte innehåller några uppgifter om restmängden akrylamid i de produkter som skyddas av patenten. Sökanden kan därmed inte anses ha visat att tillämpningen av de nya gränserna för kosmetiska slutprodukter verkligen påverkar de kemiska sammansättningar som patentansökningarna avser.
44. Kommissionen har hänvisat till patentansökningarna nr 00 02664 (2805461) och nr 01 00963 (2819719) av den 28 februari 2000 respektive den 19 januari 2001. Kommissionen har uppgett att den sistnämnda ansökan inte enbart avser kosmetiska produkter, utan även produkter som klassas som läkemedel, veterinärmedicin och rengöringsprodukter. De sistnämnda produkterna berörs över huvud taget inte av det ifrågasatta direktivet. Kommissionen har dessutom anfört att den första patentansökan gäller användningen av ”en eller flera” icke joniska monomerer, bland annat akrylamid. Kommissionen har tillagt att det sätt på vilket produkterna upprepas på listan tyder på att de är utbytbara sinsemellan. Under dessa omständigheter förlorar det patent som sökanden ansökte om den 28 februari 2000 varken sitt värde eller verkan, även om akrylamider skulle förbjudas helt och hållet.
45. Vad avser sökandens situation i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet har kommissionen uppgett att den ifrågasatta bestämmelsen i detta mål förbehöll användningen av uttrycket crémant åt mousserande kvalitetsviner som framställs under särskilda förhållanden i Frankrike och i Luxemburg. Den spanska tillverkaren Codorniu hade registrerat varumärket Gran Cremant de Codorniu i Spanien år 1924 och hade traditionellt använt märket både före och efter registreringen. Genom att förbehålla franska och luxemburgska producenter rätten att använda uttrycket crémant hindrade den omtvistade bestämmelsen Codorniu från att använda sitt varumärke. Till skillnad från sökanden (se bland annat punkterna 26–28 ovan) anser kommissionen inte att de sökta patenten ger bolaget ”särskilda rättigheter att saluföra polyakrylamider såsom beståndsdelar i kosmetiska produkter”. Nämnda patent ger enligt kommissionen endast sökanden rätt att hindra andra tillverkare från att sälja liknande kemiska preparat.
46. För det tredje anser kommissionen inte att sökandens processuella rättigheter åsidosattes vid antagandet av det ifrågasatta direktivet. Kommissionen har påpekat att direktivet inte antogs med stöd av artikel 13 i kosmetikadirektivet, utan med stöd av artikel 8.2 i samma direktiv. Enskilda företag och företagssammanslutningar är inte delaktiga i det förfarande som föreskrivs i den sistnämnda artikeln. De tar inte initiativ till nämnda förfarande och de konsulteras inte heller under förfarandets gång.
47. Kommissionen har gjort gällande att förstainstansrätten i domen i det ovannämnda målet Bergaderm och Goupil mot kommissionen (punkt 59) gjorde klart att det förfarande som föreskrivs i artikel 8.2 i kosmetikadirektivet resulterar i antagandet av en normativ rättsakt. Antagandet av en normativ rättsakt fordrar emellertid inte att rätten till försvar säkerställs, såvida det inte finns uttryckliga bestämmelser om detta. Kosmetikadirektivet innehåller inte några sådana bestämmelser.
48. För det fjärde anser kommissionen att sökanden inte har förklarat på vilket sätt den omständigheten att sökanden utgör ”en av få” tillverkare av akrylamid och polyakrylamider särskiljer bolagets situation från andra tillverkares. Enligt kommissionen ger enbart den omständigheten att sökandens verksamhet på området för akrylamid påverkas av det ifrågasatta direktivet inte bolaget rätt att väcka talan om ogiltigförklaring av direktivet.
49. Avseende det av sökandens argument som förstainstansrätten redogör för i punkt 37 ovan, har kommissionen anfört att det är svårt att förena sökandens påstående att konsekvenserna av det ifrågasatta direktivet är exakta, ovillkorliga och icke ändringsbara, varmed medlemsstaterna helt saknar utrymme för skönsmässiga bedömningar vid genomförandet av direktivet, å ena sidan, med påståendet att sökanden inte direkt berörs av en nationell genomförandeåtgärd, å andra sidan. Om det ifrågasatta direktivet direkt berör sökanden måste de nationella genomförandeåtgärderna enligt kommissionen också beröra sökanden eftersom de senare återspeglar direktivet.
50. För det femte har kommissionen gjort gällande att de senaste förändringar avseende möjligheten att ta upp en talan till sakprövning som följer av förstainstansrättens dom i det ovannämnda målet Jégo-Quéré mot kommissionen och av generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande inför domen i det ovannämnda målet Unión Pequeños Agricultores mot rådet inte är till någon hjälp för sökanden. Kommissionen har tillagt att domstolen i den sistnämnda domen klart och tydligt bekräftade sedvanlig rättspraxis vad avser upptagande till sakprövning. I vilket fall som helst har sökanden i förevarande mål, till skillnad från vad som var fallet i de två ovannämnda målen, inte väckt talan om ogiltigförklaring av en förordning, utan av ett direktiv. Ett direktiv skall emellertid, till skillnad från en förordning, genomföras av de medlemsstater till vilka det är riktat.
Förstainstansrättens bedömning
51. Enligt artikel 114.1 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten, om en part begär det, meddela beslut i fråga om rättegångshinder utan att pröva själva sakfrågan. Enligt artikel 114.3 i rättegångsreglerna skall återstoden av förfarandet vara muntligt om inte rätten bestämmer annat. Förstainstansrätten (femte avdelningen) finner att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar. Det finns därför ingen anledning att inleda det muntliga förfarandet. Förstainstansrätten anser inte heller att det är nödvändigt att förena invändningen om rättegångshinder med sakfrågan i målet.
52. Enligt artikel 230 fjärde stycket EG får ”[v]arje fysisk eller juridisk person ... väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom”.
53. I förevarande mål skall förstainstansrätten pröva huruvida en talan om ogiltigförklaring av vissa bestämmelser i ett direktiv som har antagits av kommissionen med stöd av artikel 8.2 i kosmetikadirektivet, vilken har väckts av en juridisk person med stöd av artikel 230 fjärde stycket EG, kan tas upp till sakprövning.
54. Även om det i artikel 230 fjärde stycket EG inte uttryckligen anges att en talan om ogiltigförklaring av ett direktiv som väcks av enskilda kan upptas till sakprövning, framgår det emellertid av rättspraxis att enbart detta förhållande inte är tillräckligt för att en sådan talan skall avvisas (förstainstansrättens dom av den 17 juni 1998 i mål T-135/96, UEAPME mot rådet, REG 1998, s. II-2335, punkt 63, förstainstansrättens beslut av den 10 september 2002 i mål T-223/01, Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II-3259, punkt 28). Gemenskapsinstitutionerna kan inte heller kringgå det rättsliga skydd som denna bestämmelse ger enskilda endast genom att välja en viss form för en viss rättsakt (förstainstansrättens beslut av den 14 januari 2002 i mål T-84/01, Association contre l’heure d’été mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II-99, punkt 23, och beslutet i det ovannämnda målet Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, punkt 28).
55. En normativ rättsakt som är tillämplig på samtliga berörda ekonomiska aktörer kan dessutom under vissa omständigheter beröra vissa av dessa aktörer direkt och personligen (domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 207, punkterna 11–32, och förstainstansrättens dom av den 27 juni 2000 i de förenade målen T-172/98 och T‑175/98–T-177/98, Salamander m.fl. mot parlamentet och rådet, REG 2000, s. II-2487, punkt 30).
56. Det skall erinras om att enligt fast rättspraxis kan en annan person än den som en rättsakt är riktad till göra anspråk på att vara personligen berörd, i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, endast om rättsakten angår honom på grund av vissa egenskaper som är utmärkande för honom eller på grund av en faktisk situation som särskiljer honom från alla andra personer och därigenom försätter honom i en ställning som motsvarar den som gäller för en person som en rättsakt är riktad till (domstolens dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen, REG 1963, s. 197, s. 223, svensk specialutgåva, volym 1, s. 181, domen i det ovannämnda målet UEAPME mot rådet, punkt 69, och beslutet i det ovannämnda målet Association contre l’heure d’été mot parlamentet och rådet, punkt 24).
57. Domstolen erinrade nyligen om detta villkor för upptagande till sakprövning av en talan som har väckts av en fysisk eller juridisk person i domen i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (punkt 36) och i dom av den 1 april 2004 i mål C-263/02 P, kommissionen mot Jégo-Quéré (REG 2004, s. I‑0000, punkt 45).
58. Sökanden har i första hand gjort gällande att bolaget berörs personligen av det ifrågasatta direktivet eftersom bolaget tillhör en begränsad krets av tillverkare som omfattas av direktivet.
59. Förstainstansrätten erinrar om att möjligheten att mer eller mindre exakt fastställa antalet rättssubjekt som berörs av en rättsakt, eller till och med deras identitet, inte innebär att dessa rättssubjekt skall anses personligen berörda av rättsakten, om det framgår att den är tillämplig i objektiva rättsliga eller faktiska situationer som anges i rättsakten i fråga (domstolens dom av den 15 juni 1993 i mål C-213/91, Abertal m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-3177, punkt 17, och av den 15 februari 1996 i mål C-209/94 P, Buralux m.fl. mot rådet, REG 1996, s. I-615, punkt 24).
60. Av rättspraxis följer också att enbart den omständigheten att någon berörs i egenskap av ekonomisk aktör inom den sektor som berörs av en rättsakt inte räcker för att aktören skall anses vara personligen berörd i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovannämnda målet Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, punkt 14, samt domstolens beslut av den 21 juni 1993 i mål C-276/93, Chiquita Banana m.fl. mot rådet, REG 1993, s. I-3345, punkt 12, och av den 23 november 1995 i mål C‑10/95 P, Asocarne mot rådet, REG 1995, s. I-4149, punkt 42). Denna rättspraxis har sin förklaring i att det i dessa mål förekom ytterligare en omständighet, nämligen ett orsakssamband mellan den aktuella ekonomiska aktören och institutionens åtgärd, så att institutionen, genom att anta den ifrågasatta rätts akten, tycktes ha fastställt hur aktören skulle behandlas (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 13 maj 1971 i de förenade målen 41/70–44/70, International Fruit Company m.fl. mot kommissionen, REG 1971, s. 411, punkt 20, och av den 6 november 1990 i mål C-354/87, Weddel mot kommissionen, REG 1990, s. I-3847, punkt 22). Detta villkor är emellertid inte uppfyllt i förevarande fall.
61. Det ifrågasatta direktivet ändrar kosmetikadirektivet genom att bland annat lägga polyakrylamider till den lista över ämnen i kosmetiska produkter för vilka en högsta tillåten mängd föreskrivs och vilka omfattas av villkoren i bilaga 3 till kosmetikadirektivet. I det ifrågasatta direktivet anges vidare att den maximala resthalten av akrylamider i polyakrylamider är 0,1 mg/kg för kroppsvårdsprodukter som sitter kvar och 0,5 mg/kg för övriga kosmetiska produkter. Av detta följer att det ifrågasatta direktivet är tillämpligt på objektivt bestämda situationer och medför rättsverkningar för en allmänt och abstrakt angiven personkrets, nämligen bland annat alla tillverkare av kosmetiska produkter.
62. Det är uppenbart att sökanden endast berörs av de aktuella bestämmelserna i sin objektiva egenskap av ekonomisk aktör inom sektorn för tillverkning av polyakrylamider och på samma sätt som alla övriga aktörer i samma situation. Av den rättspraxis som förstainstansrätten redogör för i punkterna 59 och 60 ovan framgår emellertid att enbart denna egenskap inte räcker för att sökanden skall anses vara personligen berörd av bestämmelserna. Det är av föga betydelse att det endast finns sju tillverkare av polyakrylamider inom gemenskapen och att sökanden enligt egna uppgifter är ensam om att tillverka fasta polyakrylamider och saluföra dessa i form av puder för kosmetiskt ändamål.
63. Kretsen av tillverkare av polyakrylamider var i vilket fall som helst inte sluten vid tidpunkten för antagandet av det ifrågasatta direktivet, vilket sökanden har gjort gällande. Direktivet innehåller nämligen inga bestämmelser av vilka det går att dra slutsatsen att de ekonomiska aktörer som före antagandet av direktivet inte ägnade sig åt tillverkning av polyakrylamider inte kan börja med sådan tillverkning efter antagandet av direktivet.
64. Sökanden har i andra hand gjort gällande att bolaget personligen berörs av det ifrågasatta direktivet eftersom det har en negativ inverkan på de rättigheter som tillkommer bolaget till följd av dess patent. Sökanden anser att denna omständighet särskiljer bolaget från övriga ekonomiska aktörer. Sökanden har gjort gällande att det ifrågasatta direktivet fråntar bolaget dess rättigheter till följd av de ovannämnda patentansökningarna och placerar bolaget i en situation som motsvarar sökandens i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet.
65. Även om det vid prövningen av detta argument skall anses att sökanden innehar en ensamrätt till följd av de aktuella patenten, anser förstainstansrätten att sökandens situation i materiellt hänseende skiljer sig från sökandens situation i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet.
66. Det skall erinras om att detta mål rörde ett spanskt företag, Codorniu, vilket framställde och saluförde mousserande viner. Bolaget innehade det spanska varumärket Gran Crémant de Codorniu, vilket det hade använt sedan år 1924 för att beteckna ett av sina mousserande viner. Bolaget hade använt märket både före och efter registreringen. Domstolen konstaterade i domen att den omtvistade bestämmelsen, genom att förbehålla franska och luxemburgska producenter rätten att använda uttrycket crémant, hindrade Codorniu från att använda sitt varumärke.
67. I förevarande fall har sökanden emellertid inte en ensamrätt att tillverka en kosmetisk produkt, såsom denna definieras i artikel 1 i kosmetikadirektivet. Det framgår nämligen av sökandens argument att bolaget tillverkar fasta polyakrylamider för vidare försäljning till tillverkare av kosmetiska produkter, vilka använder bolagets produkt som råvara eller beståndsdel i sin tillverkning.
68. Enligt förstainstansrätten resulterar det ifrågasatta direktivet, till skillnad från den omtvistade bestämmelsen i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet, inte i att sökanden hindras från att använda sin ensamrätt eller i att bolaget förlorar sina rättigheter. Genom det ifrågasatta direktivet begränsas användningen av polyakrylamider i kosmetiska produkter. Om det är riktigt att sökandens patentskyddade metoder och sammansättningar blir svårare, eller till och med omöjliga, att sälja till existerande kunder, för det fall de inte uppfyller villkoren i det ifrågasatta direktivet, är denna omständighet endast en indirekt konsekvens av det ifrågasatta direktivet.
69. I själva verket påverkar det ifrågasatta direktivet inte sökanden i dennes egenskap av innehavare av en ensamrätt, utan enbart i egenskap av tillverkare av råvaror eller beståndsdelar, vilka används vid tillverkningen av kosmetiska produkter. Sökanden påverkas på samma sätt som alla andra aktörer vilka tillverkar dessa råvaror eller beståndsdelar. Det skall dessutom noteras att den ensamrätt som tillkommer innehavaren av ett patent innebär att uppfinnaren förbehålls rätten att utnyttja den patentskyddade produkten eller metoden och ger uppfinnaren möjlighet att få ersättning för sin uppfinnarmöda, dock utan att garantera att uppfinnaren under alla omständigheter erhåller denna ersättning (se analogt domstolens dom av den 5 december 1996 i de förenade målen C-267/95 och C‑268/95, Merck och Beecham, REG 1996, s. I-6285, punkt 31).
70. För övrigt är sökandens ensamrätt fortfarande giltig och inte nödvändigtvis begränsad till tillverkning av kosmetiska produkter, vilket kommissionen med rätta har gjort gällande. Nämnda rätt kan till exempel användas även för produkter som klassas som läkemedel, veterinärmedicin och rengöringsprodukter. Även om sökanden inte tillverkar sådana produkter i dagsläget kan det inte uteslutas att sökanden kommer att tillverka sådana produkter i framtiden.
71. Denna möjlighet visar tydligt att sökandens situation i förevarande mål skiljer sig från sökandens situation i det ovannämnda målet Codorniu mot rådet. I det sistnämnda målet ledde den omtvistade bestämmelsen till att användningen av sökandens märke i handeln omedelbart och definitivt blev olaglig.
72. Sökanden har i tredje hand gjort gällande att bolagets processuella rättigheter i egenskap av ”berörd part” enligt artikel 13 i kosmetikadirektivet åsidosattes vid antagandet av det ifrågasatta direktivet och att bolaget berörs personligen av direktivet på ett sätt som särskiljer det från andra ekonomiska aktörer.
73. Enligt förstainstansrätten är detta argument felaktigt. Av det ifrågasatta direktivets andra beaktandemening framgår nämligen tydligt att direktivet antogs med stöd av artikel 8.2 i kosmetikadirektivet och inte med stöd av artikel 13 i detta direktiv. Artikel 13 i kosmetikadirektivet avser varje åtgärd som följer av detta direktiv och som innebär restriktioner eller förbud mot att kosmetiska produkter släpps ut på marknaden. Enligt bestämmelsen skall preciserade skäl ges till dessa åtgärder, och den ”berörda parten” skall underrättas om dessa samt om vilka möjligheter han har, enligt gällande lag i medlemsstaterna, att uppnå ändring av dessa åtgärder och inom vilka tidsgränser han i så fall måste handla.
74. Det ifrågasatta direktivet är emellertid inte en individuell åtgärd som innebär restriktioner eller förbud mot att kosmetiska produkter släpps ut på marknaden, utan en åtgärd med allmän giltighet vilken antagits av kommissionen med stöd av artikel 8.2 i kosmetikadirektivet i syfte att bland annat anpassa bilaga 3 till det sistnämnda direktivet till den tekniska utvecklingen. Sökanden ges över huvud taget inte några processuella rättigheter i artikel 8.2 i kosmetikadirektivet. Av detta följer att antagandet av det ifrågasatta direktivet omöjligt kan ha inneburit ett åsidosättande av processuella rättigheter.
75. Det samråd med SCCNFP som föreskrivs i artikel 8.2 i kosmetikadirektivet innebär för övrigt inte att förfarandet för antagande av den aktuella normativa rättsakten förvandlas till ett administrativt förfarande, vilket sökanden har hävdat, eller att sökanden har rätt att yttra sig till kommissionen under förfarandets gång, vilket möjligen skulle resultera i att sökanden särskiljdes från övriga tredje män.
76. Sökanden har i fjärde hand, med stöd av en analog tillämpning av domen i det ovannämnda målet Extramet Industrie mot rådet, gjort gällande att det ifrågasatta direktivets inverkan på sökandens situation är sådan att den särskiljer bolaget från alla andra ekonomiska aktörer, med anledning av vissa egenskaper som är specifika för sökanden. Sökanden har uppgett att bolaget tillhör det begränsade antal företag inom PPG som tillverkar såväl akrylamid som polyakrylamider samt att det ifrågasatta direktivet har en speciell ekonomisk inverkan på sökanden eftersom bolaget kommer att tvingas överge sin verksamhet inom sektorn för kosmetika, sina ekonomiska investeringar och sin industriella äganderätt.
77. Förstainstansrätten anser inte att detta argument kan godtas. Av domen i det ovannämnda målet Extramet Industrie mot rådet framgår nämligen att ett företag inte berörs personligen av en bestämmelse enbart på grund av att denna påverkar företagets näringsverksamhet. Den situation som avsågs i denna dom utmärktes av att flera särskilda omständigheter förelåg samtidigt, vilket inte är fallet i förevarande mål. Sökanden har inte heller visat att bolaget befinner sig i en situation som är jämförbar med företaget Extramet Industries situation på marknaden för kalciummetall. I denna dom (punkt 17) bedömde domstolen att om en näringsidkare är den mest betydande importören och samtidigt slutanvändare av den vara som är föremål för antidumpningsåtgärden i fråga, skall han anses vara personligen berörd, om han kan bevisa att hans näringsverksamhet i mycket stor utsträckning beror på denna import och, med beaktande av det begränsade antalet producenter av den berörda varan och av den omständigheten att det är svårt för bolaget att tillgodose sina behov hos den enda producenten i gemenskapen, vilken dessutom är bolagets främsta konkurrent för den bearbetade produkten, påverkas svårt av den ifrågasatta förordningen. Domstolen ansåg att Extramet Industrie, till följd av samtliga dessa omständigheter, befann sig i en särskild situation vilken särskiljde företaget från övriga ekonomiska aktörer avseende åtgärden i fråga. Några motsvarande omständigheter föreligger emellertid inte i förevarande mål.
78. Avseende sökandens argument i femte hand, gällande den senaste utvecklingen av rättspraxis rörande tillämpningen av artikel 230 fjärde stycket EG som följer av domen i det ovannämnda målet Jégo-Quéré mot kommissionen och generaladvokaten Jacobs förslag till avgörande i det ovannämnda målet Unión de Pequeños Agricultores mot rådet, konstaterar förstainstansrätten att domstolen i de ovannämnda målen Unión de Pequeños Agricultores mot rådet (punkt 36) och kommissionen mot Jégo-Quéré (punkterna 37, 38 och 45) bekräftade fast rättspraxis på området.
79. Förstainstansrätten konstaterar därmed att sökanden inte har visat att bolaget berörs personligen av det ifrågasatta direktivet.
80. Av detta följer att talan skall avvisas utan att det är nödvändigt att pröva huruvida sökanden berörs direkt av det ifrågasatta direktivet.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
81. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Svaranden har yrkat att sökanden skall förpliktas att bära sin rättegångskostnad och ersätta svarandens rättegångskostnad. Eftersom sökanden har tappat målet, skall svarandens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen)
följande:
1) Talan avvisas.
2) Sökanden skall bära sin rättegångskostnad och ersätta svarandens rättegångskostnad.