62023CJ0004_RES
Mål C‑4/23 (
i
)
M.-A.A.
mot
Direcţia de Evidenţă a Persoanelor Cluj, Serviciul stare civilăochDirecţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date din Ministerul Afacerilor InterneochMunicipiul Cluj-Napocaf
(begäran om förhandsavgörande från Judecătoria Sectorului 6 Bucureşti)
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 4 oktober 2024
”Begäran om förhandsavgörande – Unionsmedborgarskap – Artiklarna 20 och 21 FEUF – Artiklarna 7 och 45 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorier – Unionsmedborgare som, i samband med att ha utövat denna rättighet och uppehållit sig i en annan medlemsstat, lagligen erhållit ändring av sitt förnamn och sin könsidentitet – Skyldighet för ursprungsmedlemsstaten att erkänna och föra in dessa ändringar av förnamn och könsidentitet i födelseattesten – Nationell lagstiftning som inte tillåter ett sådant erkännande och införande vilket tvingar den berörda personen att i ursprungsmedlemsstaten inleda ett nytt förfarande, inför domstol, om ändring av könsidentitet – Inverkan av Förenade konungariket Storbritanniens och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen”
Unionsmedborgarskap – Bestämmelser i fördraget – Rätt att fritt röra sig och uppehålla sig på medlemsstaternas territorier – Unionsmedborgare som, i samband med att ha utövat denna rättighet och uppehållit sig i en annan medlemsstat, lagligen erhållit ändring av sitt förnamn och sin könsidentitet – Skyldighet för ursprungsmedlemsstaten att juridiskt erkänna och skriva in denna ändring i födelseattesten – Nationell lagstiftning som inte tillåter ett sådant erkännande och införande av en sådan uppgift – Nationell lagstiftning som tvingar den berörda personen att inleda ett nytt förfarande inför domstol om ändring av könsidentiteten i ursprungsmedlemsstaten – Otillåtet – Den andra medlemsstatens utträde ur unionen – Saknar betydelse
(Artiklarna 20 och 21 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artiklarna 7 och 45)
(se punkterna 53–57, 62 och 68–71 samt domslutet)
Resumé
Med anledning av en begäran om förhandsavgörande från Judecătoria Sectorului 6 Bucureşti (Förstainstansdomstolen i distrikt 6 i Bukarest, Rumänien), preciserar domstolens stora avdelning omfattningen av ursprungsmedlemsstatens skyldighet att erkänna och – i födelseattesten för en av sina medborgare – föra in en ändring av förnamn och könsidentitet som lagligen ändrats i en annan medlemsstat i samband med att unionsmedborgaren i fråga utövade sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i en annan medlemsstat.
M.-A.A. är en person född i Rumänien år 1992 som vid födseln registrerades som kvinna. Efter att ha flyttat till Förenade kungariket år 2008 förvärvade M.-A.A. brittiskt medborgarskap genom naturalisation.
I februari 2017 ändrade M.-A.A. i Förenade kungariket sitt förnamn och sin titel från ett kvinnligt förnamn och en kvinnlig titel till ett manligt förnamn och en manlig titel, i enlighet med förfarandet Deed poll. (
1
) Därefter bytte M.-A.A. ut vissa officiella handlingar som utfärdats av de brittiska myndigheterna. I juni 2020 erhöll M.-A.A. ett ”Gender Recognition Certificate” (GRC) i Förenade kungariket, vilket är en handling som bekräftar M.-A.A:s manliga könsidentitet.
I maj 2021 begärde M.-A.A., på grundval av den anmälan som gjorts inom ramen för förfarandet Deed Poll och GRC, att behöriga rumänska myndigheter skulle föra in uppgifterna om hans ändrade förnamn, könstillhörighet och personnummer i födelseattesten så att dessa uppgifter skulle motsvara manligt kön. Han begärde vidare att en ny födelseattest skulle utfärdas med dessa nya uppgifter. Genom beslut av den 21 juni 2021 avslog rumänska myndigheter denna begäran. Som skäl angavs bland annat att enligt tillämpliga bestämmelser kan uppgift om en persons ändrade könsidentitet endast föras in i födelseattesten på grundval av ett lagakraftvunnet domstolsavgörande.
M.-A.A. väckte talan mot detta beslut vid den hänskjutande domstolen. Nämnda domstol undrar om ställningen som unionsmedborgare och rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier utgör hinder för en nationell lagstiftning som tvingar den berörda personen att inleda ett nytt förfarande inför nationella domstolar för att få sin könsidentitet ändrad, trots att vederbörande med framgång redan har slutfört ett förfarande för samma ändamål i en annan medlemsstat i vilken personen också är medborgare. Den hänskjutande domstolen undrar även huruvida brexit har någon inverkan på målet. (
2
)
Domstolens bedömning
Domstolen erinrar inledningsvis om att på unionsrättens nuvarande stadium omfattas reglerna om personers rättsliga status, vilka inbegriper bestämmelserna om ändring av en persons förnamn och könsidentitet, av medlemsstaternas befogenheter. Vid utövandet av denna befogenhet är varje medlemsstat emellertid skyldig att iaktta unionsrätten.
Domstolen har i detta sammanhang redan slagit fast att när en medborgare i en medlemsstat, som även är medborgare i en annan medlemsstat, har utövat sin rätt att fritt röra sig, och myndigheterna i den första medlemsstaten avslår en ansökan om erkännande av medborgarens namn, såsom det fastställts i den andra medlemsstaten, kan detta utgöra ett hinder för utövandet av den i artikel 21 FEUF stadgade rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier. (
3
) Ett sådant hinder kan även bli följden om samma myndigheter vägrar att erkänna en ändring av könsidentiteten som skett i enlighet med de förfaranden som föreskrivs för detta ändamål i den medlemsstat i vilken unionsmedborgaren har utövat sin rätt att fritt röra och uppehålla sig, oavsett om ändringen är knuten till en ändring av förnamnet, såsom i förevarande fall, eller inte. I likhet med namnet, definierar en persons genus nämligen vederbörandes identitet och personliga ställning. Vägran att ändra och erkänna den könsidentitet som en medborgare i en medlemsstat lagligen ändrat i en annan medlemsstat kan följaktligen ge upphov till avsevärda problem för denna medborgare både administrativt, yrkesmässigt och privat. För en sådan unionsmedborgare finns det, på grund av att denna person bär två olika namn och har getts två olika könsidentiteter, en konkret risk för att vederbörande blir tvungen att undanröja tvivel beträffande sin identitet och beträffande äktheten av handlingar som läggs fram eller tillförlitligheten av de uppgifter dessa handlingar innehåller.
En vägran att erkänna och, i en medlemsstats folkbokföringsregister, föra in en ändring av förnamn och könsidentitet, som en medborgare i denna stat lagligen ändrat i en annan medlemsstat utgör följaktligen en begränsning av rätten att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, då denna vägran grundar sig på en nationell lagstiftning som inte tillåter ett sådant erkännande och ett sådant införande med följden att vederbörande tvingas inleda ett nytt förförande om ändring av könsidentitet inför domstol i den förstnämnda medlemsstaten, i vilket det bortses från den ändring som redan lagligen gjorts i den andra medlemsstaten.
Domstolen erinrar därefter om att en nationell lagstiftning som begränsar utövandet av den rättighet som stadfästs i artikel 21 FEUF, endast kan vara motiverad om den iakttar de rättigheter som stadgas i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), och i synnerhet rätten till respekt för privatlivet i artikel 7. Sistnämnda rättighet ska ha samma innebörd och räckvidd som de rättigheter som garanteras i artikel 8 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. (
4
) (
5
) Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna har emellertid konstaterat att det förfarande för erkännande av könsidentitet som föreskrivs i den aktuella nationella lagstiftningen är oförenligt med artikel 8 i Europakonventionen, eftersom det inte uppfyller de krav som ställs i den bestämmelsen för prövning av en ansökan om ändring av könsidentitet som framställs för första gången vid en nationell domstol. (
6
)
Nämnda förfarande kan inte heller anses utgöra ett effektivt medel för en unionsmedborgare som i samband med sin vistelse i en annan medlemsstat, och således med utövande av den rätt som garanteras i artikel 21 FEUF och artikel 45 i stadgan, redan lagligen har ändrat sitt förnamn och sin könsidentitet, att på ett ändamålsenligt sätt göra gällande sina rättigheter enligt dessa artiklar, jämförda med artikel 7 i stadgan. Detta gäller i synnerhet som denne medborgare genom det aktuella nationella förfarandet utsätts för risken att förfarandet leder till en annan utgång än i det förfarande som genomförts av myndigheterna i denna andra medlemsstat.
För att en nationell lagstiftning, såsom den som gäller för införande av en uppgift i folkbokföringsregistret om ändring av förnamn och könsidentitet, ska kunna anses vara förenlig med unionsrätten, får inte de bestämmelser eller det interna förfarande som gör det möjligt att inkomma med en ansökan om införande av en sådan uppgift göra det omöjligt eller orimligt svårt att genomföra de rättigheter som följer av artikel 21 FEUF och, i synnerhet, rätten att få en sådan ändring erkänd. Utövandet av denna rättighet kan emellertid undergrävas av det utrymme för skönsmässig bedömning som behöriga myndigheter har inom ramen för detta förfarande. Ett sådant utrymme för skönsmässig bedömning kan nämligen leda till att en och samma person har två olika namn och två olika genus för styrkande av sin identitet. Det kan även ge upphov till avsevärda problem i administrativt, yrkesmässigt och privat avseende. En nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet strider således mot de krav som följer av artikel 21 FEUF.
Domstolen preciserar slutligen att det saknar betydelse i detta avseende att ansökan om erkännande och införande av ändringen av förnamn och könstillhörighet framställdes vid en tidpunkt då den medlemsstat i vilken ändringen lagligen gjorts hade utträtt ur unionen och detta utträde redan fått verkan. (
7
)
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
1
)	Detta förfarande ger brittiska medborgare möjlighet att ändra sitt namn eller förnamn genom anmälan.
(
2
)	Nämnda domstol har påpekat att förfarandet för att ändra könsidentitet i förevarande fall inletts i Förenade kungariket innan denna stat lämnade unionen men avslutades efter utträdet, under övergångsperioden. Samma domstol undrar därför om Rumänien under sådana omständigheter är skyldig att erkänna rättsverkningarna av det förfarande för ändring av könsidentitet som genomförts i Förenade kungariket.
(
3
)	Se dom av den 8 juni 2017, Freitag (C‑541/15, EU:C:2017:432). I den domen konstaterade domstolen bland annat att om två olika namn tillämpas på en och samma person kan detta ge upphov till förvirring och till olägenheter då det förekommer ett stort antal situationer i vardagslivet, inom såväl den offentliga som den privata sfären, där det krävs att man styrker sin identitet (punkterna 36 och 37).
(
4
)	Konventionen undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen).
(
5
)	I enlighet med artikel 52.3 i stadgan.
(
6
)	Europadomstolen, 19 januari 2021, X och Y mot Rumänien, CE:ECHR:2021:0119JUD 000214516. I den domen slog Europadomstolen fast att stater har en skyldighet enligt artikel 8 i Europakonventionen att tillhandahålla ett klart och förutsägbart förfarande för juridiskt erkännande av könsidentitet, enligt vilket det ska vara möjligt att byta kön och således namn eller personnummer i officiella handlingar på ett sätt som är snabbt, transparent och lättillgängligt.
(
7
)	Domstolen påpekar att då M.-A.A., i sin egenskap av unionsmedborgare, ansökt om att hans förnamn och könsidentitet som ändrats i samband med att han utövat sin rätt att fritt röra sig och uppehålla sig i Förenade kungariket, innan denna medlemsstat lämnade unionen respektive innan den 31 december 2020 (det vill säga det datum då övergångsperioden löper ut enligt utträdesavtalet) ska erkännas i hans ursprungsmedlemsstat, har M.-A.A. rätt att i förhållande till ursprungsmedlemsstaten göra gällande de rättigheter som unionsmedborgarskapet är förenat med, särskilt de rättigheter som föreskrivs i artiklarna 20 och 21 FEUF. Detta gäller även efter utgången av övergångsperioden.