61982CJ0007_SV
Parter
Föremål för talan
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
Mål 7/82
Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL), Esplanade 36a, 2000 Hamburg 36, företrädd av K. Peter Mailänder och Rolf Winkler, advokater vid Landgericht och Oberlandesgericht i Stuttgart, med delgivningsadress i Luxemburg hos advokat Ernest Arendt, 34, rue Philippe-II,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission, 200, rue de la Loi, 1049 Bruxelles, företrädd av Götz zur Hausen, rättstjänsten, med delgivningsadress i Luxemburg hos Oreste Montalto, bâtiment Jean Monnet, Kirchberg,
svarande,
Föremål för talan
Talan avser ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 29 oktober 1981 om ett förfarande för tillämpning av artikel 86 i EEG-fördraget (IV/29.839 - GVL) (EGT L 370, s. 49, fransk version; vid översättningen fanns ingen svensk version att tillgå).
Domskäl
1 Genom en ansökan som inkom till domstolens kansli den 8 januari 1982 har Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsrechten mbH (nedan kallat GVL), etablerat i Hamburg, i enlighet med artikel 173 andra stycket i EEG-fördraget väckt talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 29 oktober 1981 om ett förfarande för tillämpning av artikel 86 i fördraget (IV/29.839 - GVL), som meddelades sökanden den 9 november 1981 och offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas tidning (EGT L 370, 1981, s. 49).
2 Sökanden är det enda rättighetsförvaltande bolag som i Förbundsrepubliken Tyskland handhar skydd för upphovsrättigheter och så kallade närstående rättigheter för utövande konstnärer. Det har särskilt ansvaret för att ta upp och fördela den ersättning som de utövande konstnärerna har rätt till enligt bestämmelserna i den tyska upphovsrättslagen (Urheberrechtsgesetz), när det med konstnärernas medgivande har gjorts en bild- eller ljudupptagning av deras framförande som sedan sänds vidare i radio eller på annat sätt sprids till allmänheten ("sekundärt utnyttjande").
3 Fram till den 21 november 1980 vägrade sökanden teckna förvaltningskontrakt med utövande konstnärer som varken var tyska medborgare eller hade hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland, eller på annat sätt skydda dessa konstnärers rättigheter i Tyskland. Från och med den dagen upphörde sökanden med detta förfarande genom att ändra sina stadgar och sitt standardkontrakt angående förvaltning, så att varje utövande konstnär som var etablerad i ett av Europeiska gemenskapens medlemsländer kunde ingå ett förvaltningskontrakt och få ut sin del av ersättningen, även retroaktivt.
4 Det har i det angripna beslutet fastslagits att GVL:s vägran fram till den 21 november 1980 att teckna förvaltningskontrakt med utländska konstnärer som inte hade hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland eller att på annat sätt förvalta upphovsrättigheter som dessa konstnärer innehade i Tyskland, utgjorde ett missbruk av en dominerande ställning enligt artikel 86 i fördraget, i den mån dessa konstnärer var medborgare i en annan medlemsstat eller hade hemvist där.
5 Det klargörs i beslutets överväganden (punkt 71) att GVL från och med den 21 november 1980, genom att ändra sina stadgar och sitt standardkontrakt, upphörde med sin diskriminering av utövande konstnärer som inte var tyska medborgare, såvitt det rörde sig om medborgare i en medlemsstat eller konstnärer med hemvist i någon av medlemsstaterna. Det nya fördelningssystemet är efter detta detsamma för tyska konstnärer och utländska konstnärer.
6
Till stöd för sin talan har sökanden åberopat följande fem grunder:
-
Den första grunden: Kommissionen åsidosatte väsentliga formkrav under det administrativa förfarandet som föregick det angripna beslutet.
-
Den andra grunden: Kommissionen hade inte behörighet att fatta ett beslut, vars enda syfte var att "konstatera" en överträdelse av artikel 86 i fördraget, vilken överträdelse redan hade upphört.
-
Den tredje grunden: Artikel 86 är inte tillämplig på sökanden, eftersom sökanden måste betraktas som ett företag som anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse i den mening som avses i artikel 90.2 i fördraget.
-
Den fjärde grunden: Det beteende som kommissionen kritiserar sökanden för påverkar inte handeln mellan medlemsstaterna.
-
Den femte grunden: Detta beteende kan inte betraktas som missbruk av en dominerande ställning i den mening som avses i artikel 86 i fördraget. Sökanden har i synnerhet inte tillämpat olika villkor för likvärdiga transaktioner med vissa handelspartner (artikel 86 andra stycket c).
Den första grunden: åsidosättande av formkrav
7 Sökanden har först och främst hävdat att kommissionen har överträtt artikel 19.1 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT 1962, s. 204, fransk version; svensk specialutgåva, del 08, volym 01) och artikel 4 i kommissionens förordning nr 99/63 av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i rådets förordning nr 17 (EGT 1963, s.2268, fransk version; svensk specialutgåva, del 08, volym 01), såtillvida att kommissionen har grundat sitt beslut på anmärkningar som sökanden inte haft tillfälle att yttra sig om.
8 Sökanden har i detta hänseende gjort gällande att kommissionen i meddelandet om anmärkningarna inte tillräckligt tydligt hade klargjort att dessa inte enbart rörde vägran att teckna förvaltningskontrakt med medborgare från andra medlemsstater, utan också sådana fall där de utövande konstnärerna hade hemvist i en medlemsstat utan att vara medborgare där. Denna brist på klarhet var desto besvärligare som anmälan som låg till grund för meddelandet om anmärkningarna, dvs. anmälan från Interpar i London, inte avsåg situationen för de konstnärer som hade hemvist i en medlemsstat utan att vara medborgare i denna.
9 Dessa påståenden kan inte motiveras av de faktiska omständigheterna. Innan anmälan från Interpar hade åberopats, beskrevs sökandens beteende i meddelandet om anmärkningarna på följande sätt: "GVL vägrar att teckna förvaltningskontrakt med utländska utövande konstnärer som inte har hemvist i Tyskland, oavsett om dessa är medborgare eller inte i någon av gemenskapens medlemsstater eller att på annat sätt skydda dessa konstnärers rättigheter i Tyskland" (punkt 27). I de rättsliga övervägandena i samma handling åberopas särskilt GVL:s påstådda diskriminering mellan å ena sidan tyska konstnärer eller utländska konstnärer med hemvist i Tyskland och, å andra sidan, "utländska konstnärer som inte har hemvist i Tyskland" (punkterna 51, 52 och 55).
10 I mer allmänna ordalag innehöll meddelandet om anmärkningarna inget som kunde leda sökanden till att tro att det enda klagomål som hade framförts av kommissionen avsåg situationen för de utövande konstnärer som var medborgare i en annan medlemsstat.
11 Sökanden har vidare hävdat att det angripna beslutet endast upprepar övervägandena i meddelandet om anmärkningarna och att kommissionen följaktligen inte har fäst något avseende vid de argument som sökanden framfört och som tagits upp i de juridiska utlåtanden som sökanden tillställt kommissionen. Kommissionen har härvid kränkt GVL:s rätt att bli hörd ("rechtliches Gehör"), vilken rätt säkerställs genom förordning nr 99/63.
12 Visserligen är det riktigt att syftet med förordning nr 99/63 är att tillförsäkra företagen rätten att efter avslutad undersökning yttra sig om alla de anmärkningar som kommissionen avser att framställa mot dem, men den medför inte någon skyldighet för kommissionen att ta upp alla yttranden i skälen till sitt beslut, om dessa skäl i sig är sådana att de motiverar de slutsatser som kommissionen själv kommit fram till.
13 Det måste tilläggas att de huvudsakliga delarna av de synpunkter som framfördes för GVL:s räkning under förhöret med detta företag den 12 februari 1981 tas upp och avhandlas i det angripna beslutet.
14 Sökanden har slutligen gjort gällande att kommissionens vägran att ta hänsyn till de yttranden som lagts fram har lett till många sakfel i beslutet. Dessa invändningar kan emellertid endast prövas i samband med de materiella grunder de hänför sig till.
15 Den första grunden kan följaktligen inte godtas.
Den andra grunden: bristande behörighet
16 Med denna grund har sökanden hävdat att kommissionen inte har behörighet att genom beslut konstatera en överträdelse av konkurrensreglerna, vilken det berörda företaget upphört med. En sådan behörighet följer varken av fördragets bestämmelser eller bestämmelserna i förordning nr 17.
17 Sökanden har härvidlag gjort gällande att såväl meddelandet om anmärkningarna som anmärkningarna från Interpar, på vilka meddelandet grundade sig, rörde GVL:s förfarande före den 21 november 1980. Till följd av kommissionens ingripande ändrade GVL detta förfarande, så att den påstådda överträdelsen upphörde och det administrativa förfarande som kommissionen hade inlett därmed blev överflödigt.
18 Sökanden har betonat att rådet genom att anta förordning nr 17 på ett uttömmande sätt fastställt kommissionens behörighet att fatta beslut inom området för tillämpningen av artiklarna 85 och 86 i fördraget. Denna behörighet inbegriper inte behörigheten att fatta ett beslut, vars enda syfte är att konstatera en överträdelse i det förgångna. Det är endast i samband med ett beslut vars syfte är att få ett slut på denna överträdelse som det hänvisas till konstaterandet av en överträdelse, särskilt i artikel 3 i förordning nr 17.
19 Svaranden anser att behörigheten att fatta det angripna beslutet följer dels av tolkningen av fördragsbestämmelserna och förordning nr 17, dels av att det finns starka praktiska skäl som talar för denna uppfattning, som kommissionen för övrigt hela tiden utgått ifrån i sitt handlande.
20 Bestämmelserna i förordning nr 17 bör enligt svaranden tolkas mot bakgrund av de befogenheter som tilldelas kommissionen på konkurrensområdet genom fördraget och som får ett konkret uttryck genom förordningen. I förordningen föreskrivs en rad mer eller mindre långtgående befogenheter, särskilt i artiklarna 3.1, 3.3, 15.2, 15.6 och 16. Det beslut i vilket det konstateras att en överträdelse redan upphört omfattas av dessa befogenheter. Det inryms mellan två beslut som uttryckligen föreskrivs i förordningen, nämligen mellan beslutet om att ålägga böter på grund av en konstaterad överträdelse som redan upphört och beslutet i vilket det efter en preliminär prövning fastslås att villkoren för tillämpningen av artikel 85.1 uppfyllts.
21 Svaranden har utifrån en praktisk synvinkel påpekat att, om kommissionen inte hade befogenhet att endast göra ett konstaterande, skulle den vara tvungen att alltid ålägga böter för att, efter det att det berörda företaget upphört med överträdelsen, förhindra det från att kort tid efter det att ett beslut fattats som ålägger företaget att upphöra med överträdelsen på nytt göra sig skyldig till överträdelse.
22 Det måste först anmärkas, vilket svaranden med rätta framhållit, att bestämmelserna i förordning nr 17, särskilt de bestämmelser som föreskriver vilka åtgärder kommissionen skall vidta för att säkerställa tillämpningen av artiklarna 85 och 86 i fördraget, skall tolkas inom ramen för fördragets konkurrensregler. Dessa regler grundar sig på den uppfattning som särskilt uttrycks i artiklarna 87.2 d och 89, att det åligger kommissionen att säkerställa att företagen iakttar konkurrensreglerna och att i förekommande fall konstatera överträdelse av dessa regler.
23 Syftet med förordning nr 17 är att säkerställa att företagen iakttar konkurrensreglerna, vilket framgår av övervägandena i förordningen liksom av artikel 87.2 a i fördraget, och att för detta ändamål bemyndiga kommissionen att ålägga företagen att upphöra med den konstaterade överträdelsen samt att ålägga böter och viten i händelse av överträdelse. Befogenheten att fatta beslut i detta hänseende inbegriper nödvändigtvis befogenheten att konstatera att en överträdelse föreligger.
24 Den fråga som ställts genom denna grund är alltså i praktiken inte en fråga huruvida kommissionen har behörighet att genom beslut konstatera att en överträdelse av konkurrensreglerna föreligger, utan en fråga huruvida kommissionen i föreliggande fall hade ett berättigat intresse av att fatta ett beslut om konstaterande av en överträdelse som det berörda företaget redan hade upphört med.
25 Det fastslås i det angripna beslutet att GVL ansett, med hänsyn till det komplicerade rättsläget, att det kunde fortsätta att utestänga utövande konstnärer som inte är tyska medborgare eller som inte har hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland från sin förvaltningsverksamhet, t.o.m. efter ändringen av stadgarna och standardkontraktet i november 1980. Ett beslut är således nödvändigt för att klarlägga rättsläget, särskilt för klagandena, och för att undvika framtida överträdelser av samma eller liknande slag (punkt 74).
26 Fastän GVL under denna tvist har gjort klart att företaget anser att ändringen av stadgarna och standardkontraktet i november 1980 var oåterkallelig, har företaget ändå, såväl under det administrativa förfarandet vid kommissionen som under förfarandet vid domstolen, förklarat att det inte ansåg sig vara bundet av denna ändring när det gäller att teckna förvaltningskontrakt med utövande konstnärer som är medborgare i tredje land, men som har hemvist i en annan medlemsstat. Dessutom har GVL under dessa förfaranden framhållit att företaget enligt gemenskapsrätten inte var förpliktat att införa ändringen och att det således fritt kunde återgå till det tidigare förfarandet.
27 Mot bakgrund av dessa omständigheter kunde kommissionen utgå ifrån att det förelåg en faktisk risk för en återgång till tidigare förfarande, om GVL:s skyldighet att upphöra med detta inte uttryckligen fastslogs och att det följaktligen var nödvändigt att klarlägga rättsläget.
28 Det framgår av ovanstående att det i tillräckligt hög grad visats att svaranden hade ett berättigat intresse av att genom det angripna beslutet konstatera att konkurrensreglerna överträtts fram till dess att sökanden ändrat stadgarna. Den andra grunden kan följaktligen inte godtas.
Den tredje grunden: tillämpning av fördragets artikel 90
29 Enligt denna grund är GVL ett företag som har anförtrotts att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse i den mening som avses i artikel 90.2 i fördraget. Konkurrensreglerna skall alltså tillämpas på företaget endast i den mån som tillämpningen av dessa regler inte hindrar att de särskilda uppgifter som det tilldelats fullgörs.
30 Sökanden har i detta avseende hänvisat till den tyska lagen av den 9 september 1965 om förvaltning av upphovsrättigheter och närstående rättigheter (BGBl. I, S. 1294) i vilken det bl.a. föreskrivs att ett sådant förvaltningsbolag som GVL måste godkännas av de offentliga myndigheterna, att det skall stå under patentbyråns tillsyn och att det är skyldigt att ingå vissa bestämda förvaltningskontrakt.
31 En granskning av nämnda lag visar dock att förvaltningen av upphovsrättigheter och närstående rättigheter enligt den tyska lagstiftningen inte överlåts åt särskilda företag utan i lagen fastslås mer allmänt vilka regler som skall tillämpas på den verksamhet som bedrivs av företag som erbjuder sig att säkerställa ett kollektivt utnyttjande av sådana rättigheter.
32 Visserligen är det riktigt att övervakningen av den verksamhet dessa företag bedriver, såsom den reglerats i ovannämnda lag, går längre än den offentliga övervakningen av många andra företag, men denna omständighet räcker emellertid inte för att placera dessa företag i den kategori av företag som avses i artikel 90.2 i fördraget.
33 Den tredje grunden kan följaktligen inte godtas.
Den fjärde grunden: inverkan på handeln mellan medlemsstaterna
34 Sökanden har med denna grund hävdat att överträdelsen av konkurrensreglerna, för vilken sökanden kritiserats i det angripna beslutet, inte skulle ha påverkat handeln mellan medlemsstaterna i den mening som avses i fördragets artikel 86 första stycket, om den hade ägt rum.
35 I detta avseende fastslås det i beslutet (punkt 63) att GVL har förhindrat förverkligandet av en enda marknad för tjänster inom gemenskapen genom att vägra att ta på sig ansvaret för utnyttjandet av rättigheter för utövande konstnärer som har hemvist i en annan medlemsstat än Förbundsrepubliken Tyskland. Dessa utländska medborgare kunde inte ta del av GVL:s tjänster, och den fria rörligheten för tjänster inom gemenskapen, som kunde ha utvecklats utan denna GVL:s vägran, omöjliggjordes alltså. Detta hinder för den fria rörligheten för tjänster märktes också genom att ett stort antal utländska rättsinnehavare hindrades från att tillvarata sina rättigheter i Tyskland.
36 Sökanden har bestritt att handeln mellan medlemsstaterna påverkats. Sökanden har gjort gällande att det endast var Interpar som vid tidpunkten för inledandet av det administrativa förfarandet hade framfört anmärkningar. Därefter hade endast ett ytterligare fall kommit till kommissionens kännedom, och det rörde en italiensk bergsklättrande kör. De nio bergsklättrarna, som i beslutet anges som klagande, tillhörde alla samma grupp. Sökanden själv har aldrig tidigare fått någon förfrågan om att förvalta utländska utövande konstnärers rättigheter, annat än i mycket speciella fall. Det förfarande som GVL tillämpade tidigare har alltså endast haft en ytterst liten inverkan på handeln mellan medlemsstaterna.
37 Det finns skäl att erinra om att man, för att kunna bedöma om handeln mellan medlemsstaterna har påverkats genom missbruk av en dominerande ställning på den berörda marknaden, enligt artikel 86 i fördraget, måste ta hänsyn till återverkningarna på konkurrensstrukturen inom den gemensamma marknaden (dom av den 6.3 1974, Istituto Chemioterapico och Commercial Solvents, målen 6-7/73, Rec. s. 223).
38 Domstolen har i sin dom av den 25 oktober 1979 i målet 22/79 Greenwich Films (Rec. s. 3275) fastslagit att verksamheten hos de bolag som förvaltar upphovsrättigheter kan vara organiserad så att den leder till en uppdelning av den gemensamma marknaden och att friheten att tillhandahålla tjänster, vilken är ett av fördragets syften, därmed hindras. Domstolen har vidare påpekat att denna verksamhet alltså kan påverka handeln mellan medlemsstaterna i den mening som avses i artikel 86 i fördraget.
39 Kommissionens anmärkningar mot sökandens tidigare verksamhet rör emellertid just den omständigheten att verksamheten var organiserad på ett sådant sätt att den utgjorde ett hinder för den fria rörligheten för tjänster i så stor utsträckning att den gemensamma marknaden delades upp. Det förfarande som sökanden tillämpade var alltså av sådan art att det förhindrade icke-tyska utövande konstnärer som hade hemvist i andra medlemsstater att hävda sina rättigheter på den tyska marknaden.
40 Den fjärde grunden kan följaktligen inte godtas.
Den femte grunden: missbruk av dominerande ställning
41 Denna grund, som rör de grundläggande villkoren i artikel 86 i fördraget, innehåller flera delar, av vilka genom den första GVL:s dominerande ställning på marknaden bestrids.
42 Sökanden har medgett att de tjänster företaget tillhandahåller består i förvaltning av utövande konstnärers rättigheter till det sekundära utnyttjandet och att sökanden är det enda företag som handhar sådan förvaltning i Förbundsrepubliken Tyskland. Sökanden har dock vidhållit att företaget inte är de utövande konstnärernas enda handelspartner, eftersom dessa kan hävda sina rättigheter till det första framförandet och således kan ingå avtal om utnyttjande av tjänster med t.ex. arrangörer eller ljudupptagningsproducenter.
43 Svaranden har hävdat att sökandens resonemang bygger på ett missförstånd angående vilken den relevanta marknaden är. Enligt svaranden är den relevanta marknaden inte marknaden för avtal om utnyttjande av tjänster inom området för framförande av konstnärliga verk utan marknaden för förvaltning av den ersättning som de utövande konstnärerna har rätt till genom det sekundära utnyttjandet av deras framförande. Det är på den marknaden som GVL innehar en dominerande ställning.
44 I detta hänseende fastslås det i beslutet (punkt 45), att den marknad på vilken GVL utövar sin verksamhet är marknaden för tjänster rörande skydd för sekundärt utnyttjande av rättigheter som utövande konstnärer eller producenter har i Tyskland, vilken klart kan avgränsas från andra förvaltningsbolags verksamhet. GVL har en faktisk monopolställning på den marknaden i Tyskland, dvs. på en väsentlig del av den gemensamma marknaden.
45 Domstolen har funnit att dessa slutsatser är riktiga och att det därför inte finns skäl att ta upp grundens första del.
46 I den femte grundens andra del bestrids att det föreligger missbruk av en dominerande ställning såsom fastställts i beslutet. Kommissionen skall särskilt, med orätt, ha anklagat sökanden för att behandla utövande konstnärer olika på grundval av deras nationalitet.
47 I det angripna beslutet fastslås först, att all diskriminering på grund av nationalitet av ett företag med dominerande ställning utgör en överträdelse av artikel 86 (punkt 46), och sedan, att den omständigheten att GVL, i egenskap av innehavare av ett faktiskt monopol, vägrat teckna förvaltningskontrakt med utländska konstnärer som inte har hemvist i Tyskland, är diskriminering på grund av nationalitet (punkt 47).
48 Det är detta andra övervägande som sökanden med kraft har bestritt. Sökanden har erinrat om att företaget under förfarandets gång har vidhållit att den åtskillnad som företaget gjort mellan de olika utövande konstnärerna endast grundar sig på vilka slags rättigheter de innehar. Det verkliga problemet ligger i skillnader i nationell lagstiftning om upphovsrättigheter och närstående rättigheter. Denna skillnad leder till att rättigheterna för de konstnärer som har hemvist utanför Förbundsrepubliken Tyskland regleras av lagstiftning som inte medger ersättning för sekundärt utnyttjande av upphovsrätten.
49 Sökanden har förklarat att företaget endast kan förvalta sådana rättigheter, vars förekomst och räckvidd företaget kan kontrollera. Så är fallet med de utövande konstnärer som är tyska medborgare, som enligt artikel 125 i den tyska lagen om upphovsrätt åtnjuter ett rättsligt skydd som säkerställs genom den lagen. Sökanden har medgett att samma villkor också uppfylldes i fallet med de utländska konstnärer som hade hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland, genom att denna hemvist utgjorde en tillräckligt stark anknytning för att möjliggöra tillämpningen av den tyska lagen på detta område.
50 Sökanden har funnit att denna rättsuppfattning styrks genom artikel 6.1 i den tyska lagen om förvaltning av rättigheter (Wahrnehmungsgesetzes die Verwertungsgesellschaften) från 1965. Enligt den bestämmelsen är ett förvaltningsbolag skyldigt att förvalta de rättigheter som faller inom dess verksamhetsområde på begäran av rättsinnehavarna, "när dessa är tyskar i grundlagens mening eller har hemvist inom tillämpningsområdet för denna lag", dvs. i Förbundsrepubliken Tyskland.
51 Svaranden har medgett att det föreligger skillnader i nationell lagstiftning och att lagstiftningen i de flesta övriga medlemsstaterna inte går lika långt som den tyska lagen beträffande rättigheter till sekundärt utnyttjande. Dessa omständigheter kan emellertid inte motivera vägran att skriva kontrakt med utländska utövande konstnärer som inte har hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland, eftersom denna vägran fråntar dem möjligheten att bevisa att de faktiskt har de rättigheter som hävdats.
52 Domstolen har först anmärkt att artikel 6 i lagen om förvaltning av rättigheter förpliktar förvaltningsbolagen att förvalta rättigheterna åt alla utövande konstnärer som är tyska medborgare eller som har hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland samtidigt som den inte hindrar dessa förvaltningsbolag från att utöva sin verksamhet för andra konstnärers räkning. Denna tolkning av lagen bekräftades indirekt av patentbyrån, när denna godkände GVL:s ändring av stadgarna av den 21 november 1980.
53 Det skall vidare anmärkas att den handlingsfrihet som GVL på så sätt fick genom lagen har begränsats av bestämmelserna i fördraget, särskilt av bestämmelserna på konkurrensområdet. Detta gäller särskilt som GVL innehade en dominerande ställning på en väsentlig del av den gemensamma marknaden.
54 Under dessa omständigheter var det inte tillåtet för GVL att, trots bristande tillnärmning av lagstiftningen på området för upphovsrätt, begränsa sin verksamhet till att gälla enbart utövande konstnärer vars rättigheter de var säkra på omfattades av den tyska lagen. GVL kunde inte utesluta möjligheten att vissa utländska konstnärer som inte hade hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland kunde hävda rättigheter till sekundärt utnyttjande. Dessutom visste GVL att det genom att vägra förvaltning av sådana rättigheter faktiskt hindrade dessa konstnärer från att uppbära sådan ersättning som de hade rätt till.
55 Sökanden har således organiserat sin verksamhet så, att en utländsk utövande konstnär som inte har hemvist i Förbundsrepubliken Tyskland inte kunde utöva sina rättigheter till sekundärt utnyttjande, även om en sådan konstnär kunde visa att han hade sådana rättigheter, antingen därför att den tyska lagen var tillämplig eller därför att en annan nationell lag erkände samma rättigheter.
56 En sådan vägran från ett företag som har ett faktiskt monopol, att ställa sina tjänster till förfogande för alla dem som kan ha behov av dessa, men som inte tillhör en viss kategori som detta företag har avgränsat genom att utgå ifrån nationalitet eller hemvist, skall betraktas som missbruk av en dominerande ställning i den mening som avses i artikel 86 första stycket i fördraget.
57 Härav följer att kommissionen med rätta har bedömt att artikel 86 första stycket var tillämplig i föreliggande fall.
58 Detta innebär att den femte grunden inte kan godtas och att det inte längre är nödvändigt att pröva grundens andra delar, särskilt inte de delar som rör den påstådda diskrimineringen enligt artikel 86 andra stycket c i fördraget.
59 Talan skall följaktligen ogillas.
Beslut om rättegångskostnader
60 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom sökanden har tappat målet skall sökanden ersätta rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
följande:
1)
Talan ogillas.
2)
Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.