62020CO0504
TEISINGUMO TEISMO (aštuntoji kolegija) NUTARTIS
2021 m. balandžio 14 d. (
*1
)
„Apeliacinis skundas – Teisingumo Teismo procedūros reglamento 181 straipsnis – Europos Sąjungos finansinių interesų apsauga – Kova su sukčiavimu – Europos Vadovų Tarybos susitikimai – Daugiametė finansinė programa – Prašymas pašalinti Čekijos Respublikos atstovą dėl nurodomo interesų konflikto – Atsakymas, kuriame teigiama, kad neturima kompetencijos – Ieškinys dėl neveikimo – Nurodomas Europos Vadovų Tarybos neveikimas – Nepriimtinumas – Pozicijos apibrėžimas – Teisė pareikšti ieškinį – Suinteresuotumas pareikšti ieškinį“
Byloje C‑504/20 P
dėl 2020 m. rugsėjo 28 d. pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 56 straipsnį pateikto apeliacinio skundo
Lukáš Wagenknecht, gyvenantis Pardubicėse (Čekijos Respublika), atstovaujamas advokátka A. Koller,
apeliantas,
dalyvaujant kitai proceso šaliai,
Europos Tarybai,
atsakovei pirmojoje instancijoje,
TEISINGUMO TEISMAS (aštuntoji kolegija),
kurį sudaro kolegijos pirmininkas N. Wahl, teisėjai F. Biltgen (pranešėjas) ir J. Passer,
generalinis advokatas H. Saugmandsgaard Øe,
kancleris A. Calot Escobar,
atsižvelgęs į tai, kad išklausius generalinį advokatą nuspręsta priimti sprendimą motyvuota nutartimi pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 181 straipsnį,
priima šią
Nutartį
1
Apeliaciniu skundu Lukáš Wagenknecht prašo panaikinti, pirma, 2020 m. liepos 17 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo nutartį Wagenknecht / Europos Vadovų Taryba (T‑715/19, EU:T:2020:340; toliau – skundžiama nutartis), kuria šis teismas atmetė kaip nepriimtiną ir bet kuriuo atveju akivaizdžiai teisiškai nepagrįstą jo ieškinį dėl neveikimo pagal SESV 265 straipsnį, kuriuo prašoma konstatuoti, kad Europos Vadovų Taryba neteisėtai nesiėmė veiksmų dėl apelianto prašymo neleisti Čekijos Respublikos Ministrui Pirmininkui Andrej Babiš dalyvauti 2019 m. birželio 20 d. Europos Vadovų Tarybos susitikime ir būsimuose susitikimuose, susijusiuose su derybomis dėl finansinių perspektyvų, dėl nurodomo jo interesų konflikto, ir, antra, 2020 m. liepos 23 d. Bendrojo Teismo pirmininko nutartį Wagenknecht / Europos Vadovų Taryba (T‑715/19 R, nepaskelbta Rink., EU:T:2020:358; toliau – nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių), kurioje nutarta, kad nereikia priimti sprendimo dėl apelianto laikinųjų apsaugos priemonių prašymo pagal SESV 279 straipsnį.
Ginčo aplinkybės
2
Nagrinėjant šį apeliacinį skundą, skundžiamos nutarties 1–3 punktuose nurodytas ginčo aplinkybes galima apibendrinti taip.
3
2019 m. birželio 5 d. raštu (jį Europos Vadovų Taryba gavo 2019 m. birželio 10 d.) apeliantas, Senįt Accor České republiky (Čekijos Respublikos Senatas) narys, paprašė Europos Vadovų Tarybos neleisti Čekijos Respublikos Ministrui Pirmininkui Andrej Babiš dalyvauti 2019 m. birželio 20 d. Europos Vadovų Tarybos susitikime ir būsimuose susitikimuose, susijusiuose su derybomis dėl finansinių perspektyvų (2012–2027 m. daugiametės finansinės programos (DFP)), (toliau – 2019 m. birželio 5 d. raginimas imtis veiksmų) dėl nurodomo šio Čekijos Respublikos atstovo interesų konflikto, kylančio dėl jo asmeninių ir šeiminių interesų įmonėse, priklausančiose Agrofert grupei, vykdančiai veiklą žemės ūkio maisto produktų srityje.
4
2019 m. birželio 24 d. Europos Vadovų Taryba atsakė į minėtą raštą. Paaiškinusi, kad neapibrėžė pozicijos dėl apelianto teiginių esmės, ir kartu užtikrinusi, kad kovą su sukčiavimu ir kitais neteisėtais veiksmais, darančiais poveikį Europos Sąjungos finansiniams interesams, laiko ypač svarbia, ji pažymėjo, kad pagal ESS 15 straipsnio 2 dalį, kaip pirminės teisės normą, nekintamai nustatyta Europos Vadovų Tarybos sudėtis, nurodant, kad ją „sudaro valstybių narių arba jų vyriausybių vadovai ir jos pirmininkas bei [Europos] Komisijos pirmininkas“, ir ši sudėtis negali būti keičiama, nes šioje nuostatoje tokios pakeitimo galimybės nenumatyta. Be to, Europos Vadovų Taryba paaiškino, kad klausimas, koks asmuo (valstybės ar vyriausybės vadovas) turėtų atstovauti kiekvienai Sąjungos valstybei narei, nustatomas tik pagal nacionalinę konstitucinę teisę; taigi nei Europos Vadovų Taryba, nei jos pirmininkas neturi diskrecijos spręsti, kas turėtų atstovauti kiekvienai Sąjungos valstybei narei šioje institucijoje, ar kas (valstybės ar vyriausybės vadovas) turi būti kviečiamas į įvairius Europos Vadovų Tarybos susitikimus.
5
2019 m. liepos 2 d. apeliantas elektroniniu laišku kreipėsi į Europos Vadovų Tarybą ir paprašė šios institucijos Generalinio sekretoriaus pateikti paaiškinimų dėl atsakymo, kuris jam buvo pateiktas 2019 m. birželio 24 d. Į šį elektroninį laišką nebuvo atsakyta.
Procesas Bendrajame Teisme, skundžiama nutartis ir nutartis dėl laikinųjų apsaugos priemonių
6
Ieškiniu, pareikštu pagal SESV 265 straipsnį (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2019 m. spalio 21 d.) apeliantas prašė konstatuoti Europos Vadovų Tarybos neveikimą, nes ji, gavusi 2019 m. birželio 5 d. raginimą imtis veiksmų, neteisėtai jų nesiėmė.
7
2020 m. kovo 19 d. Europos Vadovų Taryba, remdamasi Bendrojo Teismo procedūros reglamento 130 straipsnio 1 dalimi, pateikė nepriimtinumu grindžiamą prieštaravimą, jame prašė Bendrojo Teismo atmesti ieškinį kaip akivaizdžiai nepriimtiną ir priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
8
Atskiru dokumentu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2020 m. gegužės 27 d.) apeliantas, remdamasis SESV 279 straipsniu, paprašė Bendrojo Teismo pirmininko taikyti laikinąją apsaugos priemonę – nurodyti įtraukti į Europos Vadovų Tarybos išvadas tekstą, kuriame iš esmės teigiama, kad bet kuriam juridiniam asmeniui, susijusiam su Čekijos Respublikos Ministru Pirmininku, draudžiama gauti lėšų pagal 2021–2027 m. DFP.
9
Skundžiama nutartimi, priimta remiantis Procedūros reglamento 126 ir 130 straipsniais, Bendrasis Teismas atmetė ieškinį kaip nepriimtiną, kai, pirma, šios nutarties 25–27 punktuose konstatavo, kad apeliantas neturi nei suinteresuotumo, nei teisės pareikšti ieškinį, ir, antra, tos pačios nutarties 28–33 punktuose nurodė, kad 2019 m. birželio 24 d. rašte Europos Vadovų Taryba apibrėžė savo poziciją dėl 2019 m. birželio 5 d. raginimo imtis veiksmų. Vis dėlto Bendrasis Teismas skundžiamos nutarties 34–38 punktuose padarė išvadą, kad reikia išnagrinėti ieškinį iš esmės, ir jį atmetė kaip akivaizdžiai teisiškai nepagrįstą.
10
Nutartimi dėl laikinųjų apsaugos priemonių Bendrojo Teismo pirmininkas nurodė, kad nebereikia priimti sprendimo dėl laikinųjų apsaugos priemonių prašymo.
Apelianto reikalavimai Teisingumo Teisme
11
Apeliaciniame skunde apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą nutartį,
–
patenkinti Bendrajame Teisme pareikštus reikalavimus ir
–
panaikinti nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių,
Dėl apeliacinio skundo
12
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 181 straipsnį, jeigu visas apeliacinis skundas arba jo dalis yra akivaizdžiai nepriimtini arba akivaizdžiai nepagrįsti, Teisingumo Teismas gali bet kuriuo metu, vadovaudamasis teisėjo pranešėjo siūlymu ir išklausęs generalinį advokatą, nuspręsti motyvuota nutartimi visiškai arba iš dalies atmesti apeliacinį skundą.
13
Nurodyta nuostata taikytina šiam apeliaciniam skundui.
14
Grįsdamas apeliacinį skundą apeliantas pirmiausia nurodo penkiolika pagrindų, kuriuose teigia, kad pažeistos šios nuostatos: pirma, Sąjungos institucijų teisėto elgesio lūkesčių apsaugos principas, antra, Bendrojo Teismo procedūros reglamento 130 straipsnio 3 ir 7 dalys ir 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (toliau – EŽTK) 6 straipsnis, trečia, SESV 265 straipsnio trečia pastraipa kartu su SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa, ketvirta, ESS 4 straipsnio 2 dalis ir valstybių narių konstitucinės ir bendros normos, penkta, EŽTK 2 straipsnis ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 2 straipsnis, šešta, EŽTK 6 straipsnis ir Chartijos 47 straipsnis, septinta, ESS 13 straipsnis, aštunta, ESS 15 straipsnio 2 dalis, devinta, SESV 325 straipsnio 1 dalis, dešimta, 2018 m. liepos 18 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) Nr. 2018/1046 dėl Sąjungos bendrajam biudžetui taikomų finansinių taisyklių, kuriuo iš dalies keičiami reglamentai (ES) Nr. 1296/2013, (ES) Nr. 1301/2013, (ES) Nr. 1303/2013, (ES) Nr. 1304/2013, (ES) Nr. 1309/2013, (ES) Nr. 1316/2013, (ES) Nr. 223/2014, (ES) Nr. 283/2014 ir Sprendimas Nr. 541/2014/ES, bei panaikinamas Reglamentas (ES, Euratomas) Nr. 966/2012 (OL L 193, 2018, p. 1), 61 straipsnis, vienuolikta–keturiolikta, ESS 2 straipsnis ir, penkiolikta, teisinio tikrumo principas, kiek tai susiję su sprendimu jam nurodyti padengti bylinėjimosi išlaidas.
15
Antra, pateikdamas šešioliktąjį pagrindą apeliantas skundžia nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių ir prašo jas taikyti.
16
Pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąjį, trečiąjį, penktąjį, šeštąjį, vienuoliktąjį ir dvyliktąjį pagrindus, susijusius su skundžiamos nutarties motyvais dėl ieškinio priimtinumo, paskui – kitus apeliacinio skundo pagrindus.
Dėl apeliacinio skundo pirmojo pagrindo
17
Apeliacinio skundo pirmasis pagrindas pateiktas dėl skundžiamos nutarties 29–33 punktų, kuriuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad 2019 m. birželio 24 d. Europos Vadovų Tarybos rašte buvo apibrėžta pozicija dėl 2019 m. birželio 5 d. raginimo imtis veiksmų, todėl ieškinys neatitinka SESV 265 straipsnyje nustatytų ieškinio dėl neveikimo priimtinumo sąlygų.
Apelianto argumentai
18
Pirma, apeliantas remiasi Sąjungos institucijų teisėto elgesio lūkesčių apsaugos principo pažeidimu, nes Bendrasis Teismas aiškiai nurodė, kad jam nereikėjo tikėtis, kad Europos Vadovų Taryba veiks laikydamasi Reglamento 2018/1046 61 straipsnio ir SESV 325 straipsnio, nes 2019 m. birželio 24 d. rašte ši institucija prieštaringai nurodė, kad ji vykdytų pareigą kovoti su sukčiavimu ir korupcija, bet neturi kompetencijos to daryti.
19
Antra, apeliantas tvirtina, kad Europos Vadovų Taryba 2019 m. birželio 24 d. rašte, kurio apeliantas nelaiko „atsakymu“, neįvykdė pareigos aiškiai ir suprantamai pranešti ir kad nereikėjo pareikšti skundžiamos nutarties 32 punkte Bendrojo Teismo nurodyto ieškinio dėl šio rašto panaikinimo pagal SESV 263 straipsnį.
Teisingumo Teismo vertinimas
20
Kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, skundžiamos nutarties 29–31 punktuose Bendrasis Teismas teisingai priminė, kad SESV 265 straipsnyje nustatytos ieškinio dėl neveikimo priimtinumo sąlygos nėra įvykdytos, jeigu institucija, kuri buvo paraginta imtis veiksmų, apibrėžia savo poziciją dėl tokio raginimo prieš pareiškiant ieškinį (2018 m. vasario 8 d. Nutarties CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb / Komisija, C‑508/17 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:72, 15 punktas ir 2019 m. gruodžio 3 d. Sprendimo WB / Komisija, C‑270/19 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:1038, 13 punktas), ir kad kito akto nei tas, kurį suinteresuotieji asmenys prašė priimti ar kuris, jų nuomone, buvo būtinas, priėmimas, pavyzdžiui, tinkamai motyvuotas atsisakymas imtis raginime nurodytų veiksmų, yra pozicijos apibrėžimas, kuriuo nutraukiamas neveikimas (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Komisija / Taryba, C‑196/12, EU:C:2013:753, 22 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
21
Ši išvada ypač taikytina tuo atveju, kai atitinkama institucija atsisako veikti pagal raginimą imtis veiksmų, nes neturi kompetencijos (šiuo klausimu žr. 2019 m. gruodžio 3 d. Nutarties WB / Komisija, C‑270/19 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2019:1038, 12 punktą).
22
Remdamasis būtent šios nutarties 20 punkte nurodyta jurisprudencija skundžiamos nutarties 32 punkte Bendrasis Teismas iš esmės pripažino, kad 2019 m. birželio 24 d. Europos Vadovų Tarybos raštas, išsiųstas atsakant į 2019 m. birželio 5 d. raginimą imtis veiksmų, kuriame yra šios institucijos sprendimas nesiimti veiksmų taip, kaip nurodyta tame raginime, nutraukė neveikimą, todėl apelianto pareikštas ieškinys pagal SESV 265 straipsnį yra nepriimtinas. Bendrasis Teismas pridūrė, kad apeliantas galėtų pareikšti ieškinį dėl minėto sprendimo pagal SESV 263 straipsnį, jei galėtų įrodyti savo teisę pareikšti ieškinį.
23
Reikia priminti, kad pozicijos apibrėžimu, kaip tai suprantama pagal SESV 265 straipsnio antrą pastraipą, aiškiai ir galutinai nustatoma atitinkamos institucijos pozicija dėl ieškovo prašymo ir kad minėtos institucijos atsakymo į tokį prašymą pripažinimas „pozicijos apibrėžimu“, kuriuo užbaigiamas nurodytas neveikimas, yra teisės klausimas, kurį galima kelti paduodant apeliacinį skundą (šiuo klausimu žr. 2020 m. birželio 16 d. Nutarties CJ / Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, C‑634/19 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2020:474, 29 ir 31 punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
24
Nagrinėjamu atveju apelianto argumentai, pateikti nurodant pirmąjį pagrindą, negali paneigti nei 2019 m. birželio 24 d. Europos Vadovų Tarybos rašto pripažinimo „pozicijos apibrėžimu“, nei Bendrojo Teismo išvados, kad ieškinys dėl šio pagrindo nepriimtinas.
25
Taigi, pirma, teiginį, kad Bendrasis Teismas nurodė, jog apeliantas neturėjo tikėtis, kad Europos Vadovų Taryba veiks pagal Reglamento 2018/1046 61 straipsnį ir SESV 325 straipsnį, akivaizdžiai lemia neteisingas skundžiamos nutarties aiškinimas. Iš tiesų Bendrasis Teismas tos nutarties 32 punkte tik konstatavo, kad 2019 m. birželio 24 d. rašte Europos Vadovų Taryba aiškiai paaiškino priežastis, kodėl negalėjo veikti taip, kaip prašė apeliantas, tačiau nepadarė apelianto nurodytos išvados.
26
Iš apelianto argumentų aišku, kad jais Bendrajam Teismui priekaištaujama nepripažinus, jog minėtame rašte pateikti prieštaringi motyvai. Vis dėlto reikia konstatuoti, kad tame rašte akivaizdžiai nėra prieštaravimo tarp užtikrinimo, jog Europos Vadovų Tarybai ypač svarbi kova su sukčiavimu ir kitomis neteisėtomis veikomis, darančiomis poveikį Sąjungos finansiniams interesams, ir šios institucijos atsisakymo imtis veiksmų, kaip to prašo apeliantas, nes ji neturi tokios kompetencijos.
27
Vadinasi, šie argumentai yra akivaizdžiai nepagrįsti.
28
Antra, dėl apelianto argumento, kad 2019 m. birželio 24 d. rašte Europos Vadovų Taryba neįvykdė pareigos aiškiai ir suprantamai pranešti, iš SESV 256 straipsnio, Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmos pastraipos ir Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 2 dalies matyti, kad apeliaciniame skunde turi būti tiksliai nurodytos kritikuojamos sprendimo ar nutarties dalys, kurias prašoma panaikinti, ir būtent tą prašymą pagrindžiantys argumentai (2020 m. rugsėjo 16 d. Sprendimas BP / FRA, C‑669/19 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:713, 26 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
29
Nagrinėjamu atveju apeliantas tik pateikia labai bendrą teiginį ir nenurodo teisinių motyvų, kuriais galėtų įrodyti, kodėl 2019 m. birželio 24 d. rašte pateiktas Europos Vadovų Tarybos teiginys nėra aiškus ar suprantamas ir juo labiau kokią teisės klaidą šiuo klausimu padarė Bendrasis Teismas. Todėl šį argumentą reikia atmesti kaip nepriimtiną.
30
Be to, reikia priminti, kad ieškinio dėl neveikimo priimtinumo sąlygų klausimas skiriasi nuo klausimo, ar dėl prašomo Sąjungos institucijos priimto akto, kuriuo nutraukiamas jos neveikimas, galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo (šiuo klausimu žr. 2020 m. birželio 16 d. Nutarties CJ / Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, C‑634/19 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2020:474, 36 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Todėl apelianto argumentas, kad ieškinys dėl minėto Europos Vadovų Tarybos rašto pagal SESV 263 straipsnį tariamai nereikalingas, yra nereikšmingas.
31
Vadinasi, apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies akivaizdžiai nepriimtiną ir iš dalies akivaizdžiai nepagrįstą.
Dėl apeliacinio skundo trečiojo, penktojo ir dvyliktojo pagrindų
32
Pateikdamas apeliacinio skundo trečiąjį pagrindą apeliantas teigia, kad, kiek tai susiję su skundžiamos nutarties 25–27 punktais, Bendrasis Teismas neteisėtai nustatė dvi papildomas teisės pareikšti ieškinį sąlygas, nenurodytas SESV 265 straipsnio trečioje pastraipoje, siejamoje su SESV 263 straipsnio ketvirta pastraipa, ir padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad jis neturi nei teisės, nei suinteresuotumo pareikšti ieškinį.
33
Pateikdamas apeliacinio skundo penktąjį pagrindą apeliantas tvirtina, kad buvo pažeistas EŽTK 2 straipsnis ir Chartijos 2 straipsnis, nes skundžiamos nutarties 39 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad nurodytas neveikimas nebuvo nei tiesiogiai, nei konkrečiai su juo susijęs, nepaisant grėsmės jo fizinei neliečiamybei dėl jam pateiktų Čekijos Respublikos Ministro Pirmininko grasinimų.
34
Pateikdamas apeliacinio skundo dvyliktąjį pagrindą apeliantas nurodo, kad nepaisyta ESS 2 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės vertybės – lygybės prieš įstatymą; šiuo klausimu jis kritikuoja skundžiamos nutarties 27 ir 38 punktus. Jo teigimu, iš šių dviejų punktų matyti, kad tik Sąjungos mokėjimų gavėjai, susiję su valstybėse narėse išleistomis lėšomis, turi teisę ginčyti jų teisėtumą.
35
Taigi šiais trimis pagrindais apeliantas iš esmės ginčija Bendrojo Teismo išvadą, kad jo ieškinys nepriimtinas, nes jis neturi nei teisės, nei suinteresuotumo jį pareikšti.
36
Kadangi dėl šios nutarties 20–31 punktuose nurodytų priežasčių Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai pripažino ieškinį nepriimtinu dėl to, kad Europos Vadovų Taryba apibrėžė poziciją dėl 2019 m. birželio 5 d. raginimo imtis veiksmų prieš jį pareiškiant, nereikia nagrinėti, ar ankstesniame punkte minėta Bendrojo Teismo išvada yra teisiškai klaidinga. Iš tiesų šiomis aplinkybėmis tokia galima klaida neturėtų įtakos ginčo sprendimui ir nepaveiktų skundžiamos nutarties rezoliucinės dalies, kurioje šis ieškinys buvo atmestas kaip nepriimtinas (pagal analogiją žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba, C–583/11 P, EU:C:2013:625, 74 punktą ir 2016 m. spalio 25 d. Nutarties VSM Geneesmiddelen / Komisija, C‑637/15 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2016:812, 54 ir 55 punktus).
37
Taigi trečiasis, penktasis ir dvyliktasis pagrindai turi būti atmesti kaip nereikšmingi.
Dėl apeliacinio šeštojo ir vienuoliktojo skundo pagrindų
38
Pateikdamas šeštąjį pagrindą apeliantas remiasi EŽTK 6 straipsnio ir Chartijos 47 straipsnio pažeidimu, o pateikdamas vienuoliktąjį pagrindą – ESS 2 straipsnyje įtvirtintos pagrindinės teisingumo vertybės nepaisymu, nes Bendrasis Teismas nusprendė, kad jo ieškinys nepriimtinas dėl skundžiamoje nutartyje nurodytų motyvų.
39
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, kad, nors ieškinio Teisingumo Teismui priimtinumo sąlygos turi būti aiškinamos atsižvelgiant į Sąjungos teisėje įtvirtintas vertybes ir pagrindines teises, jos negali pakeisti Sutartyse numatytos teisminės kontrolės sistemos, visų pirma normų dėl tiesiogiai Sąjungos teisme pareikštų ieškinių priimtinumo (šiuo klausimu žr. 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 97 punktą ir 2018 m. vasario 8 d. Nutarties CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb / Komisija, C‑508/17 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2018:72, 20 punktą).
40
Taigi apeliacinio skundo šeštąjį ir vienuoliktąjį pagrindus reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepagrįstus.
Dėl apeliacinio skundo ketvirtojo, septintojo–dešimtojo, tryliktojo ir keturioliktojo pagrindų
41
Apeliacinio skundo ketvirtasis, septintasis–dešimtasis, tryliktasis ir keturioliktasis pagrindai pateikti dėl skundžiamos nutarties 34–38 punktuose išdėstytų motyvų, susijusių su Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio esme.
42
Iš šios nutarties 20–31 punktų matyti, kad skundžiamos nutarties 39 punkte Bendrasis Teismas teisingai nurodė, jog jam pateiktas ieškinys yra nepriimtinas, todėl šie motyvai pertekliniai.
43
Pagal Teisingumo Teismo suformuotą jurisprudenciją apeliaciniame procese argumentai dėl perteklinių Bendrojo Teismo sprendimo motyvų turi būti atmesti kaip nereikšmingi, nes jie negali lemti šio sprendimo panaikinimo (šiuo klausimu žr. 2020 m. lapkričio 12 d. Sprendimo Gollnisch / Parlamentas, C‑676/19 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2020:916, 55 punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
44
Taigi apeliacinio skundo ketvirtąjį, septintąjį–dešimtąjį, tryliktąjį ir keturioliktąjį pagrindus, pateiktus dėl skundžiamos nutarties motyvų, susijusių su esme, dėl kurių nebuvo būtina priimti sprendimo, reikia atmesti kaip nereikšmingus.
Dėl apeliacinio skundo dvyliktojo pagrindo
45
Pateikdamas apeliacinio skundo dvyliktąjį pagrindą apeliantas tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė savo Procedūros reglamento 130 straipsnio 3 ir 7 dalis ir EŽTK 6 straipsnį, kai skundžiamos nutarties 34–38 punktuose pateikė argumentus dėl jo ieškinio esmės, dėl kurių turėjo būti priimtas sprendimas.
46
Vis dėlto, kaip matyti iš šios nutarties 41 ir 43 punktų, Bendrasis Teismas tik išsamumo sumetimais minėtuose skundžiamos nutarties punktuose išnagrinėjo ieškinio esmę.
47
Taigi apeliacinio skundo dvyliktąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl apeliacinio skundo šešioliktojo pagrindo
48
Pateikdamas apeliacinio skundo šešioliktąjį pagrindą apeliantas skundžia nutartį dėl laikinųjų apsaugos priemonių ir teikia laikinųjų apsaugos priemonių prašymą.
49
Vis dėlto iš Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 39 ir 57 straipsnių, siejamų su Teisingumo Teismo procedūros reglamento 160 straipsnio 4 dalimi ir 190 straipsnio 1 dalimi, matyti, kad toks apeliacinis skundas ir toks laikinųjų apsaugos priemonių prašymas turi būti pateikti kaip atskiri dokumentai.
50
Nesant tokio pareiškimo šioje byloje, minėti skundas ir laikinųjų apsaugos priemonių prašymas yra akivaizdžiai nepriimtini.
Dėl apeliacinio skundo penkioliktojo pagrindo
51
Pateikdamas apeliacinio skundo penkioliktąjį pagrindą apeliantas tvirtina, kad Bendrasis Teismas pažeidė teisinio tikrumo principą, kai priteisė iš jo bylinėjimosi išlaidas, nors skundžiamoje nutartyje nebuvo nurodyta jų suma, ir kad Bendrojo Teismo procedūros reglamento 133–141 straipsniuose, susijusiuose su bylinėjimosi išlaidomis, nenumatyta materialinė norma, pagal kurią būtų galima nustatyti bylinėjimosi išlaidas.
52
Šiuo klausimu užtenka priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją, jeigu visi kiti apeliacinio skundo pagrindai buvo atmesti, reikalavimas dėl tariamai neteisingo Bendrojo Teismo sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų turi būti atmestas kaip nepriimtinas taikant Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio antrą pastraipą, pagal kurią apeliacinis skundas negali būti pateiktas vien dėl bylinėjimosi išlaidų priteisimo ir dydžio (2017 m. sausio 12 d. Sprendimo Europäischer Tier- und Naturschutz et Giesen / Komisija, C‑343/16 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2017:10, 24 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
53
Kadangi kiti apeliacinio skundo pagrindai buvo atmesti, penkioliktąjį pagrindą reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtiną.
54
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad visą apeliacinį skundą reikia atmesti kaip iš dalies akivaizdžiai nepriimtiną ir iš dalies akivaizdžiai nepagrįstą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
55
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 137 straipsnį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, bylinėjimosi išlaidų klausimas sprendžiamas nutartyje, kuria užbaigiamas procesas.
56
Kadangi ši nutartis buvo priimta prieš įteikiant apeliacinį skundą atsakovei, taigi iki to laiko, kai ši galėjo patirti bylinėjimosi išlaidas, atsakovė pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nutaria:
1.
Atmesti apeliacinį skundą kaip iš dalies akivaizdžiai nepriimtiną ir iš dalies akivaizdžiai nepagrįstą.
2.
Lukáš Wagenknecht padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.