62002CC0195_LT
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Šiuo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvą 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų(2) .
2. Grįsdama savo ieškinį, Komisija remiasi trimis kaltinimais, susijusiais su kitų valstybių narių išduotų vairuotojo pažymėjimų(3) registracijos procedūra, privalomu tam tikrų pažymėjimų keitimu į Ispanijos pažymėjimą ir iki direktyvos perkėlimo į Ispanijos teisę išduotų pažymėjimų atnaujinimo ir pratęsimo sąlygomis.
I – Teisinis pagrindas
A – Bendrijos teisės aktai
3. Pažymėjimų išdavimas ir naudojimas buvo suderinti priėmus Pirmąją direktyvą 80/1263/EEB(4) . Ši direktyva buvo skirta, pirma, gerinti kelių eismo saugumą, ir, antra, palengvinti asmenų, apsigyvenančių ne toje valstybėje narėje, kurioje jie yra išlaikę vairavimo egzaminą, judėjimą Europos ekonominėje bendrijoje.
4. Šiuo tikslu Direktyva 80/1263 suderino tam tikras nacionalines taisykles, susijusias, inter alia, su pažymėjimų išdavimu bei jų galiojimo sąlygomis. Ji apibrėžė Bendrijos pavyzdžio vairuotojo pažymėjimą ir nustatė abipusio šių pažymėjimų pripažinimo principą bei šių pažymėjimų keitimo galimybę, savininkams keičiant jų gyvenamąją ar darbo vietą persikeliant iš vienos valstybės narės į kitą.
5. Direktyva 80/1263 buvo panaikinta Direktyva 91/439. Pastaroji žymi naują nacionalinių nuostatų, ypač susijusių su pažymėjimų išdavimo sąlygomis ir abipusio pažymėjimų pripažinimo principo apimtimi, suderinimo etapą.
6. Pažymėjimų išdavimas priklauso nuo, inter alia, minimalaus amžiaus sąlygos(5), tam tikrų įvairių patikrinimų egzaminų išlaikymo(6) bei nuo tam tikrų minimalių sveikatos reikalavimų(7), apibrėžtų Direktyvos III priede(8), atitikimo.
7. Abipusio pažymėjimų pripažinimo atžvilgiu direktyvos 1 straipsnio 2 dalis šiais bendro pobūdžio terminais nustato: „Valstybių narių išduoti vairuotojo pažymėjimai yra abipusiškai pripažįstami“.
8. Vis dėlto, kai pažymėjimo savininkas pasirenka nuolatinę gyvenamąją vietą kitoje valstybėje narėje nei ta, kurioje išduotas vairuotojo pažymėjimas, direktyva pripažįsta nuolatinės gyvenamosios vietos valstybės teisę nagrinėjamo pažymėjimo savininkui taikyti tam tikras jos nacionalines nuostatas.
9. Remiantis direktyvos 1 straipsnio 3 dalimi, tas pats pasakytina ir šių nacionalinių nuostatų apmokestinimo, pažymėjimo galiojimo trukmės ir medicininio patikrinimo srityse atžvilgiu. Taikydama šias nuostatas gyvenamosios vietos valstybė narė gali kitos valstybės narės išduotame pažymėjime įrašyti bet kokią jo administravimui reikalingą informaciją(9) . Direktyvos I priedo 4 punktas nurodo, kad šią administravimui reikalingą informaciją, pavyzdžiui, apie priimančios valstybės narės teritorijoje padarytus sunkius pažeidimus, šiame pažymėjime pastaroji gali nurodyti tik tada, jei ji tokio tipo informaciją įrašo ir į savo pačios išduodamus vairuotojo pažymėjimus ir tokiam įrašui yra palikta vieta(10) .
10. Panašiai jos 1 straipsnio 3 daliai, direktyvos 8 straipsnio 2 dalis numato, kad „laikydamasi baudžiamųjų ir policijos įstatymų teritoriškumo principo, valstybė narė, kurioje yra nuolatinė gyvenamoji vieta, gali taikyti nacionalines teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo nuostatas kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkui ir, jeigu reikia, pakeisti vairuotojo pažymėjimą“.
B – Nacionalinės teisės aktai
11. Pagrindinės vairuotojo pažymėjimus reglamentuojančios taisyklės Ispanijoje yra įtvirtintos 1997 m. gegužės 30 d. Karališkuoju dekretu ( Real Dekreto ) Nr. 772/1997(11) patvirtintame vairuotojų reglamente ( Reglamento de Conductores ).
12. Vairuotojų reglamento 22 straipsnis nustato, kad kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkas turi šešių mėnesių laikotarpį nuo datos, kai jo nuolatinė gyvenamoji vieta Ispanijoje buvo nustatyta ar patvirtinta dokumentais, tam, kad provincijos eismo administracija įrašytų jo vairuotojo pažymėjimo duomenis į Vairuotojų ir pažeidėjų registrą. Pagal šio reglamento 24 straipsnio a punktą neįvykdęs šio formalumo nagrinėjamo pažymėjimo savininkas neturi teisės Ispanijoje vairuoti transporto priemonės. Tokiomis aplinkybėmis už transporto priemonės vairavimą yra baudžiama bauda(12) .
13. Be to, vairuotojų reglamento 25 straipsnio 2 dalis numato, kad provincijos eismo administracija savo iniciatyva atnaujina pažymėjimą, kai dėl jo ypatybių, dėl visos vietos išnaudojimo ar dėl kitų priežasčių yra neįmanoma įrašyti jo administravimui reikalingų duomenų pagal šio reglamento 23 straipsnio nuostatas.
14. Vairuotojų reglamento 23 straipsnis numato, kad kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo savininkui nuo šio pažymėjimo įregistravimo Ispanijoje datos yra taikomi reguliarūs jo psichinės ir fizinės sveikatos patikrinimai, kurie yra taikomi Ispanijoje išduotų pažymėjimų savininkams. Jis taip pat numato, kad tokių patikrinimų rezultatai turi būti pranešti kompetentingoms nacionalinės valdžios institucijoms, kurios privalo į juos atsižvelgti ir suinteresuotam asmeniui pranešti apie galutinę datą, iki kurios šis turi pasitikrinti sveikatą ir joms pranešti rezultatus. Jis patikslina, kad ši data bus įrašyta į šį pažymėjimą.
15. Galiausiai vairuotojų reglamento septintoji pereinamojo laikotarpio nuostata numato, kad iki šio reglamento įsigaliojimo išduotų pažymėjimų galiojimo trukmė gali būti pratęsta, jei jų savininkai atitinka ankstesniais teisės aktais nustatytus psichinio ir fizinio tinkamumo reikalavimus. Ši galimybė taikoma, kai nagrinėjamo pažymėjimo savininkas kreipimosi dėl pratęsimo metu neatitinka šiuo metu šio reglamento reikalaujamų tinkamumo reikalavimų.
II – Ikiteisminė procedūra
16. Ispanijos Karalystei ir Komisijai pasikeitus laiškais, pastaroji, manydama, kad ši valstybė narė neįvykdė įsipareigojimų pagal direktyvą, 1999 m. spalio 27 d. laišku jai išsiuntė oficialų įspėjimą, nurodydama pateikti savo pastabas.
17. Kadangi Ispanijos vyriausybės pateikti paaiškinimai Komisijos neįtikino, 2001 m. liepos 26 d. laišku Komisija jai išsiuntė argumentuotą nuomonę, nurodydama per du mėnesius nuo šios nuomonės gavimo imtis priemonių, būtinų įvykdyti įsipareigojimus pagal šią direktyvą.
18. Kadangi Ispanijos valdžios institucijos nurodė, kad jos nesiruošė pakeisti nagrinėjamų teisės aktų, Komisija nusprendė pareikšti šį ieškinį, kurį Teisingumo Teismo sekretoriatas gavo 2002 m. gegužės 27 dieną.
19. Teisingumo Teismo pirmininkas 2002 m. spalio 10 d. nutartimis nusprendė leisti Nyderlandų Karalystei ir Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei įstoti į bylą Ispanijos Karalystės reikalavimams paremti. Galiausiai vienintelė Jungtinė Karalystė 2002 m. gruodžio 20 pateikė įstojimo į bylą paaiškinimus.
III – Dėl Jungtinės Karalystės prašymo leisti įstoti į bylą priimtinumo
20. Komisija pažymi, kad Jungtinės Karalystės prašyme įstoti į bylą pateikti reikalavimai yra nepriimtini, nes ši valstybė narė įstojo į bylą tik iš dalies Ispanijos Karalystės pusėje, kadangi jos reikalavimai yra susiję tik su pirmu iš ieškinyje pareikštų kaltinimų, ir kad netgi šio kaltinimo atveju reikalavimai aiškiai neparemia atsakovės.
21. Jungtinė Karalystė ginčija tokį prieštaravimą dėl priimtinumo, kuris išplaukia iš klaidingo Teisingumo Teismo praktikos šioje srityje aiškinimo ir iš paviršutiniško prašyme įstoti į bylą pateiktų reikalavimų supratimo.
22. Mano nuomone, Jungtinės Karalystės prašyme įstoti į bylą pateikti reikalavimai yra priimtini.
23. Iš tiesų pagal Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą dalį „prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai gali būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti“.
24. Iš nusistovėjusios teismų praktikos(13) matyti, kad šios nuostatos į bylą įstojančiai šaliai nedraudžia jos reikalavimuose remtis argumentais, kurie skiriasi nuo šalies, kurios pusėje ji įstoja į bylą, argumentų, su sąlyga, kad jos įstojimu į bylą iš tiesų siekiama paremti šios šalies reikalavimus.
25. Nors šioje byloje Jungtinės Karalystės prašyme įstoti į bylą pateikti reikalavimai yra susiję tik su pirmuoju kaltinimu, nurodytu ieškinyje, ir paremti argumentais, kurie iš dalies skiriasi nuo Ispanijos Karalystės nurodytųjų, išlieka galimybė, kad jais, kaip ir šios valstybės narės kaltinimais, siekiama, jog ieškinys būtų atmestas.
26. Priešingai tam, ką tvirtina Komisija, yra aišku, kad Jungtinė Karalystė siekia ne paremti ieškovės reikalavimus dėl kitų dviejų ieškinyje nurodytų kaltinimų, kurių atžvilgiu ji neišreiškė savo nuomonės, tačiau, bylai suteikdama ypatingą papildomą aspektą, iš tiesų prisidėti prie galimo ieškinio atmetimo.
27. Tai nustačius, aplinkybė, kad Jungtinės Karalystės indėlis pirmojo ieškinyje nurodyto kaltinimo atžvilgiu yra ribotas, yra nelabai svarbi. Iš tiesų, mano nuomone, į bylą įstojančiai šaliai niekas nekliudo laikytis pozicijos, susijusios tik su vienu jos remiamos šalies reikalavimų aspektu. Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtos dalies formuluotė to nedraudžia. Priešingai tam, ką teigia Komisija, to nedraudžia ir 1993 m. kovo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimas Komisija prieš Tarybą (14) .
28. Primenu, kad minėtoje byloje į bylą įstojusios šalies reikalavimais siekta, inter alia, panaikinti konkretų direktyvos straipsnį remiantis motyvais, visiškai nesusijusiais su tais, kuriais ieškinyje ieškovas rėmėsi siekdamas, kad būtų panaikinta visa ši direktyva. Teisingumo Teismas nusprendė, kad šie reikalavimai buvo nepriimtini dėl to, kad jais siekta kito tikslo nei tas, kurio savo reikalavimais siekė ieškovas(15) .
29. Mano nuomone, iš šios teismų praktikos išplaukia, kad prašyme įstoti į bylą pateiktų reikalavimų dalykas negali skirtis nuo ieškinio šalies reikalavimų dalyko.
Kitaip sakant, kaip šioje byloje pabrėžė generalinis advokatas G. Tesauro(16), Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtoje dalyje nurodytas įstojimas į bylą yra visiškai pagalbinio pobūdžio, todėl tokiu būdu į bylą įstojančios šalies reikalavimai, palyginti su šalių reikalavimais, negali būti savarankiški.
30. Iš šių argumentų išplaukia, kad Jungtinės Karalystės prašyme įstoti į bylą nurodyti reikalavimai turi būti pripažinti priimtinais, kadangi jais siekiama paremti vienos iš bylos šalių reikalavimus.
IV – Dėl ieškinio
31. Grįsdama savo ieškinį, Komisija pateikia tris kalti nimus, pirma, dėl kitų valstybių narių išduotų pažymėjimų registracijos procedūros, antra, dėl privalomo tam tikrų šių pažymėjimų keitimo į Ispanijos vairuotojo pažymėjimą ir, trečia, dėl Ispanijos pažymėjimų, išduotų iki direktyvos perkėlimo į Ispanijos teisę, atnaujinimo ar pratęsimo sąlygų.
A – Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su kitos valstybės narės išduotų pažymėjimų registracijos procedūra
1. Šalių argumentai
32. Pirmuoju savo kaltinimu Komisija nurodo, kad Ispanijos Karalystė, nustačiusi privalomą ir sistemingą kitos valstybės narės išduotų pažymėjimų registraciją, kai jų savininkai pasirinko savo nuolatinę gyvenamąją vietą Ispanijoje, pažeidė direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nustatytą abipusio pažymėjimų pripažinimo principą.
33. Priešingai tam, ką teigia Ispanijos Karalystė, tokios registracijos procedūros nustatymas nėra būtinas naudojimuisi direktyvos 1 straipsnio 3 dalies nuolatinės gyvenamosios vietos valstybei narei suteikta teise kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo savininkui taikyti jos nacionalines nuostatas, reglamentuojančias pažymėjimų galiojimo trukmę, medicininius patikrinimus ar apmokestinimą ir šiame pažymėjime nurodyti bet kokią administravimui reikalingą informaciją.
34. Komisijos teigimu, tokia priemonė yra akivaizdžiai neproporcinga tikslui, kurio Ispanijos Karalystė gali siekti taikydama direktyvos 1 straipsnio 3 dalį. Šis tikslas gali būti pasiektas pasitelkus mažiau griežtas priemones negu privaloma ir sisteminga pažymėjimų registracija, t. y. patikrinimais keliuose ir kitų valstybių narių išduotų pažymėjimų savininkams jų nuolatinės gyvenamosios vietos Ispanijoje nustatymo metu pranešant apie jų įsipareigojimus pagal Ispanijos teisę, reglamentuojančią pažymėjimų galiojimo trukmę bei medicininius patikrinimus.
35. Komisijos nuomone, nagrinėjama registracijos procedūra negali būti pagrįsta, kaip teigia Ispanijos Karalystė, direktyvos 8 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią nuolatinės gyvenamosios vietos valstybė narė gali kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkui taikyti nacionalines nuostatas dėl teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo ir, jeigu reikia, pakeisti vairuotojo pažymėjimą. Iš tiesų, sistemų, kurios atsižvelgia į pakartotinius pažeidimus, veiksmingumas gali būti užtikrinamas įrašant pažymėjimo duomenis tik konstatavus pirmąjį pažeidimą.
36. Ispanijos vyriausybė savo ruožtu nesutinka, kad ginčijama registracijos procedūra prieštarauja direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje numatyto abipusio pažymėjimų pripažinimo principui, kadangi ji negali būti lyginama su privalomo keitimo procedūra ir nereiškia būtinybės išlaikyti papildomus egzaminus.
37. Be to, nagrinėjama registracijos sistema yra vienintelis būdas Ispanijos valdžios institucijoms žinoti apie visus vairuotojus, turinčius kitų valstybių narių išduotus pažymėjimus, kurie apsigyveno Ispanijoje, ir todėl jiems taikyti nacionalinės teisės nuostatas, reglamentuojančias pažymėjimų galiojimo trukmę, medicininius patikrinimus ar apmokestinimą pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalį. Papildomai, net jeigu ginčijama registracijos procedūra reiškia laisvo asmenų judėjimo kliūtį, ši kliūtis yra proporcinga direktyva siekiamam tikslui. Galiausiai, Ispanijos vyriausybės nuomone, ši procedūra leidžia nustatyti, ar kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo savininkas jau buvo baustas už kelių eismo taisyklių pažeidimą ir ar pakartotinio pažeidimo atveju yra sunkinančių aplinkybių, siekiant atitinkamas Ispanijos teisės nuostatas taikyti pagal direktyvos 8 straipsnio 2 dalies reikalavimus.
38. Ispanijos vyriausybės pusėje į bylą įstojusios Jungtinės Karalystės vyriausybė laikosi nuomonės, kad privalomo ir sistemingo kitų valstybių narių išduotų pažymėjimų registracijos procedūra atitinka direktyvą, su sąlyga, kad nuobaudos už pareigos registruoti pažeidimą yra proporcingos. Tokių pažymėjimų savininkų informavimo apie jų pagal nacionalinę teisę turimas pareigas ir patikrinimų keliuose atlikimo nepakanka užtikrinti, kad atitinkami savininkai laikytųsi nacionalinės teisės.
2. Vertinimas
39. Mano manymu, pirmasis kaltinimas yra pagrįstas.
40. Iš tiesų, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, direktyvos 1 straipsnio 2 dalis numato, kad valstybių narių išduoti pažymėjimai yra abipusiškai pripažįstami be jokių formalumų(17) . Ši nuostata valstybėms narėms nustato aiškią ir konkrečią pareigą, kuri joms nesuteikia jokios diskrecijos pasirinkti šios pareigos vykdymo priemones(18) .
41. Tuo remdamasis prieš tai nurodytame sprendime Komisija prieš Nyderlandus
Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad „kai kitos valstybės narės išduoto < … > pažymėjimo registracija tampa pareiga, nes tokio pažymėjimo savininkui taikoma nuobauda, jei nuolat apsigyvenęs priimančioje valstybėje narėje jis vairuoja transporto priemonę neįregistravęs savo < … > pažymėjimo, tokia registracija turi būti laikoma < … > formalumu ir todėl prieštaraujančia direktyvos 1 straipsnio 2 daliai“(19) . Teisingumo Teismas patikslino, kad baudos, taikomos per numatytą terminą savo pažymėjimų neįregistravusiems vairuotojams, pobūdis (administracinis ar baudžiamasis) nėra svarbus, kadangi pats nuobaudos, kad ir kokia ji būtų, egzistavimas nagrinėjamai registracijai būtinai suteikia privalomą pobūdį(20) .
42. Ši teismų praktika taikytina registracijos Ispanijoje procedūrai. Iš tiesų akivaizdu, kad kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo savininkas, pateikęs nuolatinės gyvenamosios vietos Ispanijoje ilgiau negu šešis mėnesius įrodymus, laikomas darančiu pažeidimą, už kurį skiriama bauda, jei Ispanijoje neįregistravęs savo pažymėjimo jis vairuoja transporto priemonę(21) . Tokios nuobaudos egzistavimas registracijai būtinai suteikia privalomą pobūdį. Vadinasi, tokia registracija yra formalumas, neatitinkantis direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto abipusio pripažinimo principo.
43. Direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje gyvenamosios vietos valstybei suteikta galimybė kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo savininkui taikyti nacionalines nuostatas, reglamentuojančias pažymėjimo galiojimo trukmę, medicininį patikrinimą bei apmokestinimą, ir tame pažymėjime nurodyti bet kokią administravimui reikalingą informaciją nėra tokio pobūdžio, kad paneigtų šią išvadą.
44. Iš tiesų minėtame sprendime Komisija prieš Nyderlandus
Teisingumo Teismas nusprendė, kad „nors kelių eismo saugumas, Direktyvos 91/439 1 straipsnio 3 dalyje nurodytas siekiamas tikslas, yra vienas iš privalomųjų bendro intereso pagrindų, galinčių pateisinti pagrindinių EB sutartimi garantuotų laisvių apribojimą, ir nors ginčijama priemonė yra iš tiesų vienodai taikoma ir Nyderlandų, ir kitų valstybių narių piliečiams, ir, atrodo, yra tinkama garantuoti siekiamų tikslų įgyvendinimą, išlieka aplinkybė, kad privaloma vairuotojo pažymėjimų registracija viršija tai, kas yra būtina siekiamo tikslo įgyvendinimui“(22) .
45. Teisingumo Teismas savo išvadas grindė, inter alia, šiomis aplinkybėmis.
46. Pirma, jo vertinimu, kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo neįregistravimas gyvenamosios vietos valstybėje narėje šios valstybės narės valdžios institucijoms nedraudžia per patikrinimus keliuose tinkamai taikyti jos nacionalines nuostatas, reglamentuojančias pažymėjimų galiojimo trukmę, prie tokiame pažymėjime nurodytos išdavimo datos pridedant atitinkamą metų skaičių(23) .
47. Teisingumo Teismas pridūrė, kad ginčijama registracija taip pat neatrodo būtina tam, kad kompetentingos valdžios institucijos galėtų užtikrinti nacionalinių nuostatų, reglamentuojančių vairuotojo pažymėjimų atnaujinimą ir medicininius patikrinimus, laikymąsi, kadangi pažymėjimo savininkas privalo pateikti įrodymus, jog jis laikėsi atitinkamų nuostatų. Taigi, Teisingumo Teismo nuomone, pakanka kitų valstybių narių išduotų pažymėjimų savininkus informuoti apie jiems nacionalinės teisės aktais nustatytas pareigas, kai jie imasi veiksmų, būtinų įsikurti nagrinėjamoje valstybėje narėje, ir taikyti nuobaudas, numatytas už šių pareigų nesilaikymą(24) .
48. Šie su privaloma vairuotojo pažymėjimo registracija Nyderlanduose susiję motyvai yra tokiu pat būdu ir privalomai taikomi tapataus pobūdžio procedūrai Ispanijoje. Iš to išplaukia, kad, priešingai Ispanijos vyriausybės tvirtinimui, tokia registracijos procedūra nėra būtina tam, kad gyvenamosios vietos valstybė narė galėtų pasinaudoti jai direktyvos 1 straipsnio 3 dalies suteikta teise. Taigi šios direktyvos nuostatos negali pateisinti abipusio pažymėjimų pripažinimo principo pažeidimo, kurį sukėlė ginčijamos registracijos procedūros nustatymas.
49. Mano nuomone, tai taip pat taikytina ir direktyvos 8 straipsnio 2 dalies nuolatinės gyvenamosios vietos valstybei suteiktai teisei taikyti nacionalines teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo nuostatas kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo savininkui ir, jeigu reikia, tuo tikslu pažymėjimą pakeisti.
50. Primenu, kad šios nuostatos apima situaciją, kai kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo savininkas yra kaltinamas padaręs kelių eismo taisyklių pažeidimą nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje, ir kai kompetentingos šios valstybės narės valdžios institucijos ketina kaip nuobaudą iš jo atimti teisę vairuoti ar ją apriboti, ir tai taikoma tik šios valstybės narės teritorijoje(25) .
51. Kaip ir Komisija, aš manau, kad ginčijama registracija viršija tai, kas yra būtina direktyvos 8 straipsnio 2 dalies nuostatomis siekiamam saugumo keliuose tikslui pasiekti.
52. Iš tiesų tai, kad kitos valstybės narės išduotas pažymėjimas nėra registruotas Ispanijoje, Ispanijos valdžios institucijoms nekliudo tinkamai taikyti nacionalines teisės vairuoti apribojimo, sustabdymo, atėmimo ar panaikinimo nuostatas kitos valstybės narės išduoto pažymėjimo savininkui ir, jeigu reikia, tuo tikslu pažymėjimą pakeisti.
53. Visų pirma darau prielaidą, kad niekas nedraudžia taikyti šių nuostatų, kai šio pažymėjimo savininkas Ispanijos teritorijoje padaro sunkų kelių eismo taisyklių pažeidimą, kuris savaime pateisintų teisės vairuoti atėmimą.
54. Be to, tais atvejais, kai, kaip nurodo Ispanijos Karalystė, bet kokios teisę vairuoti atimančios ar apribojančios priemonės (Ispanijos teritorijoje padaryto kelių eismo taisyklių pažeidimo pagrindu) taikymas šio pažymėjimo savininkui priklauso nuo to, ar (toje pačioje teritorijoje) jis jau buvo baustas, ir tam, kad Ispanijos valdžios institucijos (pagal direktyvos 8 straipsnio 2 dalį) galėtų tinkamai taikyti atitinkamas jų nuostatas, pakanka, kad kompetentingos valdžios institucijos atitinkamo asmens pažymėjime pažymėtų apie tokių ankstesnių nuobaudų egzistavimą (pagal direktyvos 1 straipsnio 3 dalies nuostatas kartu su jos I priedo 4 punkto nuostatomis), arba, kaip siūlo Komisija, kad jos tokius duomenis registruotų kiekvieno pažeidimo nustatymo metu.
55. Galiausiai netgi tuo atveju, kai ankstesnės nagrinėjamo pažymėjimo savininko nuobaudos yra susijusios su pažeidimais, padarytais kitoje valstybėje narėje iki jam nuolat apsigyvenant Ispanijoje, ir kai Ispanijos teisės aktai numato, kad šiuo konkrečiu atveju gautos nuobaudos turi būti padidintos(26), įmanoma, kad Ispanijos valdžios institucijos galėtų apie šias ankstesnes nuobaudas žinoti, kadangi šią informaciją atitinkamo asmens pažymėjime galėjo būti nurodžiusi pažymėjimą išdavusi ar ankstesnės nuolatinės gyvenamosios vietos valstybė narė (kartu taikant direktyvos 1 straipsnio 3 dalies ir I priedo 4 punkto nuostatas). Bet kuriuo atveju, net jei toks ankstesnis įrašas (jei jis yra) nebuvo įrašytas į atitinkamą pažymėjimą, tai negali būti pakankama priežastis ginčijamos privalomos ir sistemingos kitoje valstybėje narėje išduotų pažymėjimų registracijos sistemos nustatymui(27) .
56. Iš visų šių aplinkybių išplaukia, kad Ispanijos privalomos ir sistemingos kitų valstybių narių išduotų pažymėjimų registracijos procedūra prieštarauja direktyvos 1 straipsnio 2 dalyje nustatytam abipusio pripažinimo principui. Todėl darau išvadą, kad pirmas ieškinyje nurodytas kaltinimas yra pagrįstas.
B – Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su privalomu tam tikrų kitos valstybės narės išduotų pažymėjimų keitimu į Ispanijos pažymėjimą
57. Antruoju kaltinimu Komisija teigia, kad Ispanijos Karalystė, vairuotojų reglamento 25 straipsnio 2 dalyje nustačiusi, kad kitos valstybės narės išduotas vairuotojo pažymėjimas, nebeturintis papildomos vietos jo administravimui reikalingai informacijai (reguliarių medicininių patikrinimų datoms) įrašyti, turi būti pakeistas į Ispanijos vairuotojo pažymėjimą, pažeidė direktyvos I priedo 4 punktą.
58. Šiuo atžvilgiu būtina nurodyti, kad direktyvos 1 straipsnio 3 dalyje gyvenamosios vietos valstybei narei suteikta teisė kitos valstybės narės išduotame pažymėjime įrašyti jo administravimui reikalingą informaciją pagal šios direktyvos I priedo 4 punktą aiškiai priklauso nuo šiam tikslui šiame pažymėjime būtinos vietos buvimo.
59. Iš to išplaukia, kad jei būtų reikalaujama keisti šį pažymėjimą, kai šiam tikslui nėra būtinos vietos, tai prilygtų šios teisės apimties išplėtimui ignoruojant direktyvos 1 straipsnio 3 dalies formuluotę.
60. Priešingai tam, ką teigia Ispanijos vyriausybė, tokia pažymėjimo keitimo pareiga aiškiai prieštarauja Bendrijos teisės aktų leidėjo ketinimams, kadangi šis siekė, kad pažymėjimų keitimas būtų taikomas labai ribotais atvejais, kurių išsamus sąrašas yra pateiktas direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje (savanoriškas keitimas) ir 2 dalyje (privalomas keitimas dėl teisę vairuoti apribojančių priemonių taikymo). Direktyvos 8 straipsnio 2 dalis, numatanti vienintelį privalomo pažymėjimo keitimo atvejį, aiškiai neapima situacijos, kai siekiant pažymėjime įrašyti jo administravimui reikalingą informaciją jame nėra vietos.
61. Todėl darytina išvada, kad antrasis ieškinyje nurodytas kaltinimas yra pagrįstas.
C – Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su pažymėjimų, Ispanijoje išduotų iki direktyvos perkėlimo į Ispanijos teisę, atnaujinimo ar pratęsimo sąlygomis
1. Šalių argumentai
62. Šiuo trečiuoju kaltinimu Komisija tvirtina, kad vairuotojų reglamento septintojoje pereinamojo laikotarpio nuostatoje numatydama, kad Ispanijos vairuotojo pažymėjimų, išduotų remiantis ankstesniais nacionalinės teisės aktais, savininkai turi teisę atnaujinti savo pažymėjimus, jei jie atitinka tų teisės aktų nustatytus psichinio ir fizinio tinkamumo reikalavimus, net jei jie neatitinka psichinio ir fizinio tinkamumo reikalavimų, kuriuos pagal direktyvą šiuo metu nustato reglamentas, Ispanijos Karalystė pažeidė Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies a punktą.
63. Ispanijos vyriausybė teigia, kad šis kaltinimas yra nepriimtinas, kadangi Komisija jį pirmą kartą nurodė tik pareikšdama ieškinį. Iš esmės ši vyriausybė tvirtina, kad pagal jos nacionalinę teisę teisės akto nuostata, nepripažįstanti įstatymo galią turinčios taisyklės suteiktų teisių, yra neteisėta, todėl vairuotojų reglamentu negali būti atsisakyta pratęsti ankstesniais nacionalinės teisės aktais nustatytus medicininius reikalavimus atitinkančio savininko pažymėjimo galiojimo.
2. Vertinimas
64. Priešingai tam, ką tvirtina Ispanijos vyriausybė, šį trečiąjį kaltinimą Komisija aiškiai nurodė ikiteisminės procedūros stadijoje ir oficialiame įspėjime, ir argumentuotoje nuomonėje(28), o tai, tarp kita ko, sąlygojo Ispanijos valdžios institucijų pastabas šiuo klausimu(29) . Todėl nėra priežasties šį kaltinimą pripažinti nepriimtinu.
65. Iš esmės, mano vertinimu, su šiuo kaltinimu reikia sutikti.
66. Iš tiesų iš direktyvos 7 straipsnio 1 dalies a punkto, skaitomo atsižvelgiant į III priedą, kurį jis nurodo, išplaukia, kad pirmojo vairuotojo pažymėjimo išdavimas bei bet kuris jo pratęsimas galimi su sąlyga, kad savininkas atitinka tam tikras minimalias motorinės transporto priemonės vairavimo psichinio ar fizinio tinkamumo normas. Šios minimalios normos taikomos bet kuriam asmeniui, siekiančiam vairuotojo pažymėjimo išdavimo ar atnaujinimo, įskaitant iki direktyvos įsigaliojimo išduotų pažymėjimų savininkus, siekiančius, kad jų pažymėjimų galiojimas būtų atnaujintas po šios direktyvos įsigaliojimo.
67. Tačiau būtina pažymėti, kad vairuotojų reglamento septintoji pereinamojo laikotarpio nuostata panaikina šios direktyvos 7 straipsnio 1 dalies a punkte numatytą iki jos įsigaliojimo išduotų pažymėjimų savininkų, norinčių, kad jų pažymėjimų galiojimas būtų pratęstas po šios direktyvos įsigaliojimo, pareigą atitikti minimalias medicinines normas, apibrėžtas direktyvos III priede.
68. Atsakydamas į Ispanijos vyriausybės argumentą priduriu, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką siekdama pateisinti iš Bendrijos teisės kylančių įsipareigojimų neįvykdymą valstybė narė negali remtis savo vidaus teisės, netgi konstitucinio pobūdžio nuostatomis(30) .
69. Darytina išvada, kad trečiasis kaltinimas yra pagrįstas.
V – Išvada
70. Todėl Teisingumo Teismui siūlau:
1) pripažinti, kad:
– priimdama teisės aktus, numatančius privalomą ir sistemingą kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo, kai jo savininkas pasirinko savo nuolatinę gyvenamąją vietą Ispanijoje, registraciją, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal 1991 m. liepos 29 d. Tarybos direktyvos 91/439/EEB dėl vairuotojo pažymėjimų 1 straipsnio 2 dalį,
– priimdama teisės aktus, numatančius privalomą kitos valstybės narės išduoto vairuotojo pažymėjimo, kai jame nebelieka papildomos vietos jo administravimui reikalingai informacijai įrašyti, keitimą į Ispanijos vairuotojo pažymėjimą, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 91/439 I priedo 4 punktą,
– priimdama teisės aktus, kurie numato, kad Ispanijos vairuotojo pažymėjimo, išduoto remiantis ankstesniais nacionalinės teisės aktais, savininkas turi teisę atnaujinti savo pažymėjimą, jei jis atitinka ankstesnių teisės aktų nustatytus psichinio ir fizinio tinkamumo reikalavimus, net jei jis neatitinka prieš tai nurodytų teisės aktų šiuo metu reikalaujamų psichinio ir fizinio tinkamumo reikalavimų, Ispanijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 91/439 7 straipsnio 1 dalies a punktą;
2) priteisti iš Ispanijos Karalystės jos pačios ir Europos Bendrijų Komisijos turėtas bylinėjimosi išlaidas, ir
3) nurodyti, kad Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė ir Nyderlandų Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
(1) .
(2)
–	OL L 237, p. 1, toliau – Direktyva.
(3)
–	Toliau – pažymėjimas.
(4)
–	1980 m. gruodžio 4 d. Tarybos direktyva dėl Bendrijos vairuotojo pažymėjimo įvedimo (OL L 375, p. 1).
(5)
–	Direktyvos 6 straipsnis.
(6)
–	Direktyvos 7 straipsnio 1 dalies a punktas.
(7)
–	Ten pat.
(8)
–	Direktyvos III priede išvardytos minimalios fizinės ir psichinės sveikatos normos, taikomos asmenims, vairuojantiems variklio varomą transporto priemonę.
(9)
–	1 straipsnio 3 dalis.
(10)
–	Ši nuostata įtraukta į direktyvos, iš dalies pakeistos 1996 m. liepos 23 d. Tarybos direktyva 96/47/EB (OL L 235, p. 1), įsigaliojusios 1996 m. rugsėjo 18 d., Ia priedo 3 dalies a punktą. Šis Ia priedas valstybėms narėms suteikia galimybę išduoti kitokio nei nurodytas direktyvos I priede tradicinio popierinio pavyzdžio vairuotojo pažymėjimus, Šio antro pavyzdžio vairuotojo pažymėjimas yra polikarbonatinė kortelė, tokio tipo, kuris naudojamas, inter alia, kreditinėms kortelėms.
(11)
–	BOE Nr. 135, 1997 m. birželio 6 d., p. 17348.
(12)
–	Savo ieškinyje (žr. išnašą 9 puslapyje) Komisija šiuo atžvilgiu nurodo Ley sobre Tráfico, Circulation de vehiculos a motor y Seguridad Vial
(Įstatymo dėl eismo, motorinių transporto priemonių vairavimo ir kelių eismo saugumo) 67 straipsnį, numatantį nuo 94 iki 1 503 eurų dydžio baudą. Posėdyje Ispanijos vyriausybė patvirtino galimybę, kad tokia bauda gali būti skirta.
(13)
–	Žr., inter alia, 1996 m. balandžio 30 d. Sprendimą Nyderlandai prieš Tarybą
(C‑58/94, Rink. p. I‑2169, 20–22 punktai); 1998 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
(C‑150/94, Rink. p. I‑7235, 36 punktas) ir 2001 m. spalio 9 d. Sprendimą Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą
(C‑377/98, Rink. p. I‑7079, 7–11 punktai).
(14)
–	C‑155/91, Rink. p. I‑939.
(15)
–	Ten pat (24 punktas).
(16)
–	Išvados 13 punktas.
(17)  –	1996 m. vasario 29 d. Sprendimas Skanavi ir Chryssanthakopoulos
(C‑193/94, Rink. p. I‑929, 26 punktas); 1998 m. spalio 29 d. Sprendimas Awoyem (C‑230/97, Rink. p. I‑6781, 41 punktas) ir 2003 m. liepos 10 d. Sprendimas Komisija prieš Nyderlandus (C‑246/00, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 60 punktas) bei 2003 m. gruodžio 11 d. Nutartis Silva Carvalho
(C‑408/02, dar nepaskelbta Rinkinyje, 20 punktas) ir 2004 m. sausio 29 d. Nutartis Krüger
(C‑253/01, dar nepaskelbta Rinkinyje, 25 punktas).
(18)
–	Prieš tai nurodyto sprendimo Skanavi ir Chryssanthakopoulos
26 punktas, sprendimo Awoyemi
42 punktas ir sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
61 punktas bei nutarties Silva Carvalho
20 punktas ir nutarties Krüger
25 punktas.
(19)
–	62 punktas.
(20)
–	Prieš tai nurodyto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
64 ir 65 punktai.
(21)
–	Šios išvados 12 punktas.
(22)
–	67 punktas.
(23)
–	Prieš tai nurodyto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
68 punktas. Žr., inter alia, prieš tai nurodytos nutarties Krüger
27 punktą.
(24)
–	Prieš tai nurodyto sprendimo Komisija prieš Nyderlandus
69 punktas. Žr., inter alia, prieš tai nurodytos nutarties Krüger
28 punktą.
(25)
–	Žr. mano išvados byloje Kapper, C‑476/01, 68 punktą.
(26)
–	Aš nenagrinėju situacijos, kai pažymėjimas turi baudos balų, kadangi iki šiol tokia sistema Ispanijoje nėra įtvirtinta.
(27)
–	Norėčiau patikslinti, kad duomenų apie vairuotojo kitoje valstybėje narėje padarytus ankstesnius pažeidimus, padarytus kitoje valstybėje narėje, galimo neprieinamumo nuolatinės gyvenamosios vietos valstybėje narėje klausimas nebeturėtų būti svarbus, kai įsigalios Europos Sąjungos K.3 straipsnio pagrindu parengta Vairuotojų teisių atėmimo konvencija (OL C 216, 1998, p. 2). Iš tiesų šios konvencijos 3 ir 8 straipsniai numato, kad valstybė narė, kurios teritorijoje buvo padaryti teisių atėmimą lėmę tam tikri kelių eismo taisyklių pažeidimai, vykdymo tikslu apie tokį atėmimą nedelsdama praneša vairuotojo gyvenamosios vietos valstybei. Iki šios dienos ši konvencija dar neįsigaliojo, nes nebuvo gauti visi tam būtini ratifikavimo raštai.
(28)
–	Oficialaus įspėjimo 4 punktas ir argumentuotos nuomonės 4 punktas (ieškinio 2 ir 4 priedai).
(29)
–	Ispanijos valdžios institucijų atsakymo į oficialų įspėjimą (ieškinio 3 priedas) 5 punktas.
(30)
–	Žr., inter alia, 1998 m. liepos 9 d. Sprendimą Komisija prieš Belgiją, C‑323/97, Rink. p. I‑4281.