62007CC0016
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2008 m. birželio 12 d. (
1
)
Byla C-16/07 P
Marguerite Chetcuti
prieš
Europos Bendrijų Komisiją
„Apeliacinis skundas — Viešoji tarnyba — Institucijos vidaus konkursas — Paraiškos dalyvauti konkurse atmetimas — Leidimo dalyvauti konkurse sąlygos“
1.
Šioje byloje nagrinėjamas apeliacinis skundas, kurį pagalbinė darbuotoja M. Chetcuti pateikė dėl 2006 m. lapkričio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo (
2
), kuriuo šis teismas atmetė ieškinį dėl panaikinimo, pareikštą dėl Europos Bendrijų Komisijos sprendimo atmesti jos kandidatūrą konkurse perkelti iš kategorijos B į kategoriją A.
2.
Grįsdama apeliacinį skundą M. Chetcuti remiasi trimis apeliacinio skundo pagrindais, susijusiais su klaidingu Pirmosios instancijos teismo institucijos vidaus konkurso sąvokos išaiškinimu, vienodo požiūrio principo ir pareigos motyvuoti sprendimus pažeidimu.
3.
Šioje išvadoje tvirtinsiu, kad nuspręsdamas, jog Komisija turėjo teisę leisti nagrinėjamame konkurse dalyvauti tik pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams ir neleisti dalyvauti pagalbiniams darbuotojams, Pirmosios instancijos teismas nepadarė jokios teisės klaidos, o jo sprendimas yra teisiškai pagrįstas.
I — Teisinis pagrindas
4.
Iki 2004 m. balandžio 30 d. galiojusios Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų nuostatai) redakcijos, taikytinos šios bylos faktinėms aplinkybėms, 4 straipsnyje numatyta:
„Pareigūnai nepaskiriami į tarnybą ir jų pareigos nepaaukštinamos jokiais tikslais, išskyrus laisvos darbo vietos užėmimą, kaip numatyta šiuose Pareigūnų nuostatuose.
Apie laisvas darbo vietas institucijoje pranešama tos institucijos personalui, kai Paskyrimų tarnyba nusprendžia, kad tą laisvą darbo vietą reikia užimti.
Jeigu laisvos darbo vietos negalima užpildyti perkeliant pareigūną, paaukštinant jo pareigas ar organizuojant vidaus konkursą, apie tai pranešama trijų Europos Bendrijų personalui.“ (Neoficialus vertimas)
5.
Pareigūnų nuostatų 27 straipsnyje nustatyta:
„Priimant į darbą siekiama užtikrinti, kad institucijoje dirbtų aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo pareigūnai, parinkti iš Bendrijų valstybių narių piliečių ir iš kuo platesnės geografinės teritorijos.
<…>“ (Pataisytas vertimas)
6.
Pareigūnų nuostatų 29 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Prieš užpildydama laisvą darbo vietą institucijoje, Paskyrimų tarnyba visų pirma atsižvelgia į šiuos dalykus:
a)
ar darbo vieta gali būti užimta perkeliant pareigūną arba paaukštinant jo pareigas institucijos viduje;
b)
ar organizuoti institucijos vidaus konkursus;
c)
kokias paraiškas dėl perkėlimo pateikė kitų trijų Europos Bendrijų institucijų pareigūnai;
ir tada laikosi konkursų tvarkos, pagal kurią tikrinama kvalifikacija arba rengiami egzaminai, arba ir tikrinama kvalifikacija, ir rengiami egzaminai. III priede nustatoma konkurso tvarka.
Tos tvarkos taip pat galima laikytis siekiant sudaryti rezervo sąrašą.“ (Neoficialus vertimas)
7.
Pareigūnų nuostatų III priedo „Konkursas“ 1 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Pranešimą apie konkursą parengia Paskyrimų tarnyba, pasitarusi su Jungtiniu komitetu.
Jame turi būti nurodyti šie dalykai:
a)
konkurso pobūdis (institucijos vidaus konkursas, institucijų vidaus konkursas, atviras konkursas, prireikus dviem ar daugiau institucijų bendri konkursai);
b)
konkurso tipas (kai tikrinama kvalifikacija arba rengiami egzaminai, arba ir tikrinama kvalifikacija, ir rengiami egzaminai);
c)
pareigos ir užduotys, priskirtinos užimamoms pareigoms atlikti;
d)
reikalavimai dėl diplomų ir kitų oficialias kvalifikacijas įrodančių dokumentų arba toms pareigoms užimti reikalingos patirties;
<…>“ (Pataisytas vertimas)
8.
Iki 2004 m. balandžio 30 d. galiojusios kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – Įdarbinimo sąlygos) redakcijos, taikytinos šios bylos faktinėms aplinkybėms, 12 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatyta:
„Įdarbinant laikinuosius tarnautojus siekiama užtikrinti, kad institucijoje dirbtų aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo asmenys, parinkti iš Bendrijų valstybių narių piliečių ir iš kuo platesnės geografinės teritorijos.“ (Pataisytas vertimas)
9.
Atvirkščiai, Įdarbinimo sąlygose nenumatyta jokių reikalavimų, susijusių su gebėjimais ir darbingumu, kurie būtų keliami įdarbinant pagalbinius darbuotojus.
II — Nagrinėjamos bylos faktinės aplinkybės
10.
Nuo 1991 m. lapkričio 1 d. iki M. Chetcuti kaip vietinė darbuotoja dirbo sekretore Komisijos delegacijoje Maltoje. Jos sutartis baigėsi Maltos Respublikai įstojus į Europos Bendriją.
11.
Tuomet 2004 m. balandžio 27 d. apeliantė pasirašė B kategorijos pagalbinės darbuotojos sutartį laikotarpiui nuo iki . Darbo sutarties 2 straipsnyje buvo numatyta, kad ji atliko „sudėtingą darbą (brėžinių braižymas, korektūros klaidų taisymas, techninio pobūdžio sąskaitybos vykdymas) dirbančio personalo“ funkcijas.
12.
2004 m. balandžio 6 d. Komisija paskelbė „pranešimą apie vidaus konkursą dėl perkėlimo iš kategorijos B į kategoriją A (KOM/PA/04)“, susijusį su konkursu, kuriuo rengiami egzaminai (A 7/A 6) administratorių rezervo sąrašui sudaryti (toliau – pranešimas apie konkursą).
13.
Pagal pranešimo apie konkursą III punktą konkurse galėjo dalyvauti kuriam nors iš B bei aukštesnės kategorijos lygių priskirti pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, kurie paskutinę paraiškų dalyvauti konkurse pateikimo dieną dirbo Komisijos padaliniuose, tarnybos interesais buvo deleguoti laikinai eiti kitas pareigas arba išėję atostogų atlikti karinę tarnybą. Be to, visi šie asmenys turėjo dirbti darbą, apmokamą iš asignavimų veiklai ar tyrimams.
14.
Be to, pagal šią nuostatą kandidatai privalėjo turėti ne mažesnį kaip 5 metų darbo stažą B ar aukštesnėje kategorijoje, įgytą dirbant pareigūnu, laikinuoju tarnautoju arba I–V grupės pagalbiniu darbuotoju Komisijoje ar iš dalies kitose institucijose arba agentūrose, kurių personalui taikomi Pareigūnų nuostatai arba Įdarbinimo sąlygos.
15.
2004 m. birželio 22 d. laišku apeliantės, pateikusios paraišką dalyvauti konkurse, paraiška buvo atmesta remiantis tuo, kad ji neturėjo reikalaujamo penkerių metų darbo stažo ir neatitiko leidimo dalyvauti konkurse sąlygų, susijusių su jos administraciniu statusu, nes pagal pranešimą apie konkursą jame galėjo dalyvauti tik pareigūnai arba laikinieji tarnautojai.
III — Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
16.
Pirmosios instancijos teisme apeliantė pareiškė ieškinį, kurį šio teismo kanceliarija gavo 2004 m. rugpjūčio 31 d., dėl konkurso atrankos komisijos sprendimo atmesti jos paraišką dalyvauti vidaus konkurse dėl perkėlimo iš kategorijos B į kategoriją A (toliau – skundžiamas sprendimas) ir vėlesnių su konkursu susijusių aktų, būtent atrankos komisijos sudarytu kandidatų, atitinkančių pranešime apie konkursą nustatytas sąlygas, sąrašu, Komisijos sprendimu, kuriame remiantis šiuo sąrašu nustatytas užimamų laisvų darbo vietų skaičius, tinkamų kandidatų sąrašu, kurį, baigusi darbą, sudarė atrankos komisija ir Paskyrimų tarnybos priimtais sprendimais dėl paskyrimo, panaikinimo.
17.
Apeliantė taip pat prašė priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
18.
Grįsdama savo ieškinį apeliantė rėmėsi dviem ieškinio pagrindais, kurie abu susiję su prieštaravimu dėl pranešimo apie konkursą teisėtumo.
19.
Pirmuoju ieškinio pagrindu ji tvirtino, kad pranešimo apie konkursą III.1 punkto pirmoji ir antroji pastraipos bei trečiosios pastraipos a dalis tiek, kiek jose numatyta, kad konkurse gali dalyvauti tik pareigūnai ir laikinieji tarnautojai taip neleidžiant dalyvauti pagalbiniams darbuotojams, prieštarauja Pareigūnų nuostatų 4, 27 straipsniams ir 29 straipsnio 1 dalies b punktui bei vienodo požiūrio principui. Todėl ginčijamas sprendimas yra neteisėtas.
20.
Antruoju ieškinio pagrindu apeliantė teigė, kad pranešimo apie konkursą III.1 punkto trečiosios pastraipos b dalis, III.2 ir III.3 punktai tiek, kiek juose reikalaujama penkerių metų darbo stažo B ar aukštesnėje kategorijoje, įgyto dirbant pareigūnu, laikinuoju tarnautoju arba I–V grupės pagalbiniu darbuotoju išbraukiant darbo stažą, įgytą dirbant vietiniu darbuotoju, prieštarauja Pareigūnų nuostatų 27 ir 29 straipsniams, tarnybos interesui bei vienodo požiūrio principui. Dėl šių priežasčių skundžiamas sprendimas yra neteisėtas.
21.
Skundžiamu sprendimu apeliantės prašymas buvo atmestas ir Pirmosios instancijos teismas nurodė kiekvienai šaliai padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
22.
Pirmosios instancijos teismas atmetė pirmąjį ieškinio pagrindą kaip nepagrįstą dėl toliau nurodytų priežasčių.
23.
Visų pirma jis nusprendė, kad priėmimo į darbą procedūrose Pareigūnų nuostatai institucijoms suteikia didelę diskreciją, o Bendrijos teismo kontrolė apsiriboja klausimu, ar naudodamasi savo diskrecija atitinkama valdžios institucija nepadarė akivaizdžios klaidos.
24.
Toliau Pirmosios instancijos teismas pabrėžė, kad kiekviena atskira Bendrijose įdarbinamų asmenų kategorija atitinka teisėtus Bendrijos administracijos poreikius. Jis pridūrė, kad pagrindiniai reikalavimai, nustatyti norint įdarbinti pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus, skiriasi nuo reikalavimų, nustatytų norint įdarbinti pagalbinius darbuotojus.
25.
Vėliau Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad iš pranešimo apie konkursą aiškiai matyti, jog iš esmės juo pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus siekta perkelti iš kategorijos B į kategoriją A. Todėl Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija, pranešimo apie konkursą III.1 punkte numatydama leidimo dalyvauti konkurse sąlygą dėl pareigūno ar laikinojo tarnautojo statuso, neleisdama dalyvauti pagalbiniams darbuotojams, pasinaudojo savo diskrecija nepadarydama klaidos.
26.
Be to, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad apeliantės argumentas, jog nagrinėjamas konkursas buvo ne tik konkursas dėl perkėlimo iš kategorijos B į kategoriją A, bet ir kitokio pobūdžio vidaus konkursas visų pirma todėl, kad jame galėjo dalyvauti tiek B arba A kategorijos laikinieji tarnautojai, tiek A kategorijos pareigūnai, nėra reikšmingas. Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad šis argumentas nėra reikšmingas, nes konkurse galėję dalyvauti pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, priešingai nei pagalbiniai darbuotojai, jau įrodė savo kompetenciją, kai buvo pirmą kartą priimami į darbą pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnį.
27.
Todėl kadangi šios dvi nuostatos jau buvo taikomos pirmą kartą priimant į darbą pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad apeliantės argumentas, jog Komisija nesilaikė minėtose nuostatose apibrėžto kiekvieno priėmimo į darbą tikslo, yra nepagrįstas.
28.
Pirmosios instancijos teismas taip pat pridūrė, kad net jei pagalbiniai darbuotojai institucijoje gali užimti bet kokias pareigas, to neužtenka, kad konkursuose dėl pareigų paaukštinimo jie būtų prilyginti pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams. Todėl, Pirmosios instancijos teismo nuomone, Komisija galėjo aptariamą konkursą skirti paaukštinti pirminio priėmimo į darbą reikalavimus pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnį atitinkančius pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus, juos perkeliant iš kategorijos B į kategoriją A.
29.
Pagaliau Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad apeliantė klaidingai rėmėsi vienodo požiūrio principo pažeidimu, nes pareigūnų ir laikinųjų tarnautojų teisinė padėtis nepanaši į pagalbinių darbuotojų teisinę padėtį dėl to, kad skiriasi jų priėmimo į darbą sąlygos.
30.
Atsižvelgęs į visas šias aplinkybes, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nereikia priimti sprendimo dėl antrojo ieškinio pagrindo, ir atmetė reikalavimus, pareikštus dėl vėlesnių su konkursu susijusių aktų.
IV — Procesas Teisingumo Teisme ir šalių reikalavimai
31.
M. Chetcuti pateikė šį apeliacinį skundą, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. sausio 18 dieną.
32.
Apeliantė Teisingumo Teismo prašo panaikinti skundžiamą sprendimą, ginčijamą sprendimą, vėlesnius su konkursu susijusius aktus, būtent atrankos komisijos sudarytą kandidatų, atitinkančių pranešime apie konkursą nustatytas sąlygas, sąrašą, Komisijos sprendimą, kuriame remiantis šiuo sąrašu nustatytas užimtinų darbo vietų skaičius, tinkamų kandidatų sąrašą, kurį baigusi darbą sudarė atrankos komisija, ir Paskyrimų tarnybos sprendimus dėl paskyrimo, kuruos ji priėmė remdamasi šiuo sąrašu.
33.
Apeliantė taip pat prašo priteisti iš Komisijos bylinėjimosi pirmojoje instancijoje ir Teisingumo Teisme išlaidas.
34.
Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
V — Vertinimas
35.
Mano nuomone, grįsdama apeliacinį skundą apeliantė remiasi trimis apeliacinio skundo pagrindais.
36.
Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai išaiškino vidaus konkurso sąvoką ir dėl to padarė klaidingas teisines išvadas.
37.
Antruoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė teigia, kad skundžiamas sprendimas pažeidžia vienodo požiūrio principą.
38.
Pagaliau trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė mano, kad Pirmosios instancijos teismas teisiškai nepagrindė savo sprendimo.
39.
Šiuos tris apeliacinio skundo pagrindus nagrinėsiu iš eilės.
A — Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su klaidingu vidaus konkurso sąvokos išaiškinimu
40.
Visų pirma reikia išnagrinėti, ar pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
41.
Iš tikrųjų Komisija mano, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas nepriimtinas, nes apeliantė ginčija Pirmosios instancijos teismo atliktą nagrinėjamo konkurso vertinimą. Tačiau Komisija mano, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką tik Pirmosios instancijos teismas kompetentingas nustatyti faktines aplinkybes ir jas vertinti.
42.
Pagal teismo praktiką iš EB 225 straipsnio ir Teisingumo Teismo statuto 58 straipsnio pirmosios pastraipos matyti, kad tik Pirmosios instancijos teismas kompetentingas, pirma, nustatyti faktines aplinkybes, išskyrus atvejus, kai jo išvados iš esmės neatitinka jam pateiktų bylos dokumentų, bei, antra, šias faktines aplinkybes vertinti (
3
).
43.
Teisingumo Teismas pridūrė, kad Pirmosios instancijos teismui nustačius ar įvertinus faktines aplinkybes, pagal EB 225 straipsnį Teisingumo Teismas kompetentingas patikrinti šių faktinių aplinkybių teisinę kvalifikaciją ir teisines išvadas, kurias Pirmosios instancijos teismas padarė jomis remdamasis (
4
).
44.
Iš apeliacinio skundo aiškiai matyti, kad M. Chetcuti ginčija skundžiamo sprendimo 56 punkte Pirmosios instancijos teismo padarytą išvadą, jog nagrinėjamas konkursas yra konkursas, „kurio pagrindinis tikslas – perkėlimas iš kategorijos B į kategoriją A“. Ginčydama šią išvadą apeliantė remiasi keliais argumentais, kuriais siekia įrodyti, kad Pirmosios instancijos teismas netinkamai teisiškai kvalifikavo vidaus konkurso sąvoką ir tuo remdamasis padarė klaidingas teisines išvadas.
45.
Kadangi Pirmosios instancijos teismo atlikta fakto arba akto teisinė kvalifikacija yra teisės klausimas, kuris gali būti keliamas apeliaciniame skunde (
5
), manau, kad apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas.
46.
Pirmuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė mano, kad Pirmosios instancijos teismas pažeidė „institucijos vidaus konkurso“ sąvoką Pareigūnų nuostatų 4 straipsnio ir 29 straipsnio 1 dalies b punkto prasme ir tuo remdamasis padarė klaidingas teisines išvadas.
47.
Grįsdama šį apeliacinio skundo pagrindą ji remiasi keliais argumentais.
48.
Pirma, apeliantė priekaištauja, kad skundžiamo sprendimo 56 punkte, nustatydamas konkurso pobūdį, Pirmosios instancijos teismas rėmėsi subjektyviu kriterijumi, t. y. konkurso tikslu, kuris buvo nustatytas pagal pranešimo apie konkursą pavadinimą. Remiantis šia kvalifikacija analizuodamas kandidatų, kuriems teisėtai buvo leista ar neleista dalyvauti konkurse, kategorijas Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą. Apeliantės nuomone, nagrinėjamo konkurso pobūdis turėjo būti nustatytas pagal objektyvias leidimo dalyvauti jame sąlygas, nurodytas pačiame pranešime apie konkursą, kurios savo ruožtu buvo nustatytos pagal laisvoms darbo vietoms užimti keliamus reikalavimus.
49.
Papildomai ji nurodo, kad net darant prielaidą, jog pagrindinis nagrinėjamo konkurso tikslas – perkėlimas iš kategorijos B į kategoriją A, ne mažiau svarbu kad tai yra ir konkursas dėl paskyrimo į nuolatinę tarnybą, taigi jis turi būti įvardijamas kaip vidaus konkursas. Todėl pagal teismo praktiką Rauch prieš Komisiją (
6
) ir Van Huffel prieš Komisiją (
7
) neteisėta pagalbiniams darbuotojams neleisti dalyvauti šiame konkurse.
50.
Mano nuomone, šis argumentas yra nepagrįstas.
51.
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas priminė principus, kurie turi būti taikomi kiekvienoje priėmimo į darbą procedūroje.
52.
Taigi skundžiamo sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas priminė, jog „tam, kad būtų laikomasi kiekvienai priėmimo į darbą procedūrai pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį nustatyto tikslo, t. y. „užtikrinti, kad institucijoje dirbtų aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo pareigūnai“, pareigūnus reikia parinkti iš kuo platesnio rato. Todėl sąvoka „institucijos vidaus konkursas“ susijusi su visais, nepaisant statuso, institucijoje dirbančiais asmenimis“.
53.
Toliau skundžiamo sprendimo 49 punkte Pirmosios instancijos teismas priminė, kad „vis dėlto Pareigūnų nuostatai institucijoms suteikia didelę diskreciją nustatyti laisvoms darbo vietoms užimti reikalingus gebėjimus ir atsižvelgiant į šiuos gebėjimus ir apskritai į tarnybos interesą – konkurso organizavimo sąlygas ir tvarką“ (
8
). Pirmosios instancijos teismas toliau patikslino, kad šia diskrecija galima naudotis būtent tada, kai Paskyrimų tarnyba rengia pranešimą apie konkursą ir nustato leidimo dalyvauti konkurse sąlygas (
9
).
54.
Kaip teisingai skundžiamo sprendimo 50 punkte priminė Pirmosios instancijos teismas, naudojimasis Paskyrimų tarnybai suteikta diskrecija visų pirma turi būti suderinamas su imperatyviomis Pareigūnų nuostatų 27 straipsnio pirmosios pastraipos ir 29 straipsnio 1 dalies normomis.
55.
Atsižvelgęs į šiuos principus skundžiamo sprendimo 56 punkte Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad iš pranešimo apie konkursą aiškiai matyti, jog kalbama apie vidaus konkursą dėl perkėlimo iš kategorijos B į kategoriją A, o jo tikslas – leisti pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams, kurie, priešingai nei pagalbiniai darbuotojai, jau įrodė aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą, pereiti iš kategorijos B į kategoriją A.
56.
Mano nuomone, Pirmosios instancijos teismas tinkamai kvalifikavo institucijos vidaus konkurso sąvoką.
57.
Iš tikrųjų iš Pareigūnų nuostatų 29 straipsnio 1 dalies teksto matyti, kad nustatydama konkurso organizavimo tvarką Paskyrimų tarnyba turi didelę diskreciją. Pagal šią nuostatą atsižvelgdama į tai, ar laisva darbo vieta gali būti užimama perkeliant pareigūną arba paaukštinant jo pareigas institucijos viduje, ar organizuojant vidaus konkursus ir kokias paraiškas dėl perkėlimo pateikia trijų Europos Bendrijų kitų institucijų pareigūnai, Paskyrimų tarnyba laikosi konkursų tvarkos, pagal kurią arba tikrinama kvalifikacija, arba rengiami egzaminai, arba ir tikrinama kvalifikacija, ir rengiami egzaminai. Be to, patikslinama, kad šios tvarkos taip pat galima laikytis siekiant sudaryti rezervo sąrašą.
58.
Iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad iš vartojamo jungtuko „ar“ aišku, jog Paskyrimų tarnyba nėra įpareigota pasirinkti nurodytą procedūrą, tačiau gali pasirinkti iš kelių ir tą, kuri leistų dalyvauti geriausiems kandidatams (
10
), o svarbiausia yra tai, kad kiekvienu atveju pasirinkta procedūra leistų paskirti aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo asmenis (
11
).
59.
Be to, kalbant apie konkursą dėl perkėlimo iš vienos kategorijos į kitą, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad Komisija turėjo didelę diskreciją nustatyti naujai sukurtoms darbo vietoms užimti reikalingus gebėjimus, o atsižvelgiant į šiuos gebėjimus bei tarnybos interesą – konkurso sąlygas (
12
).
60.
Be to, priminsiu, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Paskyrimų tarnyba turi didelę diskreciją ieškoti aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo kandidatų (
13
).
61.
Šioje byloje nagrinėjamo konkurso pavadinimas aiškus, nes kalbama apie institucijos vidaus konkursą dėl perkėlimo iš kategorijos B į kategoriją A.
62.
Be to, kaip skundžiamo sprendimo 56 punkte nurodė Pirmosios instancijos teismas, nagrinėjamame konkurse galėjo dalyvauti pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, nes pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnį šie asmenys jau įrodė aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą, kai pirmą kartą buvo priimami į darbą, priešingai nei pagalbiniai darbuotojai, kuriuos įdarbinant nereikalaujama turėti nė vienos iš šių savybių.
63.
Tokiomis aplinkybėmis manau, kad Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 56 ir 57 punktuose tinkamai nusprendė, jog nagrinėjamas konkursas yra pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams skirtas vidaus konkursas dėl perkėlimo iš kategorijos B į kategoriją A, todėl Komisija, numatydama, kad tik šioms dviem kategorijoms priklausantys asmenys gali dalyvauti minėtame konkurse, pasinaudojo savo diskrecija nepadarydama klaidos.
64.
Pridursiu, kad norėdama sudaryti administratorių rezervo sąrašą Komisija taip pat galėjo pasirinkti įdarbinimo paaukštinant pareigas būdą pagal Pareigūnų nuostatų 45 straipsnį, dėl ko būtų įdarbinti tik pareigūnai, nes laikiniesiems tarnautojams Įdarbinimo sąlygos panašios galimybės nenumato.
65.
Pasirinkusi vidaus konkursą dėl perkėlimo iš vienos kategorijos į kitą, kuriame gali dalyvauti pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, Komisija institucijai užtikrino, kad konkurse dalyvaus geriausi, iš kuo platesnio rato parinkti kandidatai.
66.
Antra, apeliantė mano, kad nuspręsdamas, jog buvo pagrįsta neleisti nagrinėjamame konkurse dalyvauti pagalbiniams darbuotojams, nes jie, priešingai nei pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, pirmą kartą priimami į darbą neturėjo įrodyti aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo, Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą. Apeliantė ginčija tai, kad tokių savybių turėjimą įrodo laisvoms darbo vietoms užimti keliami reikalavimai ar bendrai tarnybos interesas. Jos nuomone, B kategorijos pareigūnai ir laikinieji tarnautojai įrodė turintys tokių savybių tik B kategorijos laisvoms darbo vietoms užimti. Aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą turėtų įrodyti išlaikyti pirminės atrankos ir atrankos egzaminai.
67.
Nepritariu šiai nuomonei.
68.
Manau, kad skundžiamo sprendimo 59 ir 60 punktuose Pirmosios instancijos teismas tinkamai nusprendė, jog Komisija nepažeidė kiekvieno priėmimo į darbą tikslo, nustatyto Pareigūnų nuostatų 27 straipsnyje ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnyje.
69.
Primenu, kad pagal šias dvi nuostatas priimant į darbą pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus siekiama užtikrinti, jog institucijoje dirbtų aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo asmenys.
70.
Nors tiesa, kad pagal Įdarbinimo sąlygų 55 straipsnio 1 dalies c punktą tam, kad būtų įdarbinti, pagalbiniai darbuotojai privalo turėti jų pareigomis užimti reikiamas charakterio savybes, šiose Įdarbinimo sąlygose nieko neužsimenama apie tai, kad šie darbuotojai privalo turėti tokią pačią kvalifikaciją.
71.
Apeliantė teigia, kad su pirminiu priėmimu į darbą susijęs kriterijus nėra svarbus, nes nei iš reikalavimų, keliamų laisvoms darbo vietoms užimti, nei bendrai iš tarnybos intereso neišplaukia, jog kandidatai privalo turėti aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą.
72.
Reikia priminti, kad Paskyrimų tarnyba turi didelę diskreciją vertinti tarnybos interesą. Todėl Pirmosios instancijos teismo atliekama kontrolė turi apsiriboti klausimu, ar Paskyrimo tarnybos veikla neperžengė nustatytų ribų ir ar naudodamasi savo diskrecija ji nepadarė akivaizdžios klaidos (
14
).
73.
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 15 punkto, nagrinėjamu konkursu siekta sudaryti rezervo sąrašą, o ne užimti konkrečią darbo vietą. Šiuo klausimu pastebėsiu, kad pranešime apie konkursą nėra reikalavimų dėl diplomų ar specialios kvalifikacijos. Iš tikrųjų sudarant rezervo sąrašą pagal leidimo dalyvauti konkurse sąlygas tik reikalaujama, kad kandidatai turėtų bendrąją kvalifikaciją (
15
). Kaip ir Komisija, manau, kad reikalavimai, keliami pirmą kartą priimant į darbą, t. y. aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo įrodymas, yra tinkamas kriterijus leisti kandidatams dalyvauti konkurse.
74.
Todėl manau, kad Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, jog Komisija nepažeidė Pareigūnų nuostatų 27 straipsnyje ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnyje nustatyto tikslo.
75.
Trečia, apeliantė mano, kad Pirmosios instancijos teismas suklydo atmesdamas jos argumentą, kuriuo teigiama, kad pagal Įdarbinimo sąlygų 3 straipsnį pagalbiniai darbuotojai gali užimti bet kokias pareigas, kai jie nėra įdarbinti pavaduoti pareigūną, todėl gali būti prilyginami pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams. Šiuo atžvilgiu apeliantė konstatuoja, kad, kiek tai susiję su A kategorijos pareigomis, patys B kategorijos pareigūnai ir laikinieji tarnautojai neįrodė aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo, tačiau jiems buvo leista dalyvauti nagrinėjamame konkurse.
76.
Pažymėsiu, kad skundžiamo sprendimo 61 punkte Pirmosios instancijos teismas atmetė apeliantės argumentą remdamasis tuo, jog „to, kad institucijoje pagalbiniai darbuotojai gali užimti bet kokias pareigas, neužtenka, kad konkursuose dėl pareigų paaukštinimo jie būtų prilyginti pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams. Todėl Komisija teisėtai galėjo aptariamą konkursą skirti pareigūnų ir laikinųjų tarnautojų, kurie jau atitiko pirminio priėmimo į darbą reikalavimus pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnį, nepaisant jų užimamų pareigų, pareigoms paaukštinti perkeliant į kategoriją A“.
77.
Be to, priminsiu, kad skundžiamo sprendimo 49 ir 56 punktuose Pirmosios instancijos teismas priminė, jog Paskyrimų tarnybai Pareigūnų nuostatai suteikia didelę diskreciją nustatyti laisvoms darbo vietoms užimti reikalingą kvalifikaciją ir, priešingai nei pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, pagalbiniai darbuotojai neturėjo įrodyti aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo juos įdarbinant.
78.
Be to, skundžiamo sprendimo 52 punkte Pirmosios instancijos teismas teisingai priminė, kad kiekviena Bendrijose įdarbintų asmenų kategorija atitinka teisėtus Bendrijos administracijos poreikius ir nuolatinių ar laikinųjų funkcijų, kurias ji turi atlikti, pobūdį.
79.
Todėl manau, kad apeliantės argumentas yra nepagrįstas.
80.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, manau, kad pirmasis apeliacinio skundo pagrindas yra priimtinas, bet nepagrįstas.
B — Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu
81.
Apeliantės nuomone, skundžiamo sprendimo 62 punkte Pirmosios instancijos teismas klaidingai nusprendė, kad pareigūnų ir laikinųjų tarnautojų teisinė padėtis nepanaši į pagalbinių darbuotojų teisinę padėtį, nes skiriasi jų priėmimo į darbą sąlygos, todėl jis pažeidė vienodo požiūrio principą.
82.
Kaip nusprendė Teisingumo Teismas, nors vienodo požiūrio principas yra Bendrijos viešosios tarnybos teisėje taikoma bendroji taisyklė, diskriminuojama tik tuo atveju, kai vienodos ar panašios situacijos vertinamos skirtingai (
16
).
83.
Konkrečiai vienodo požiūrio principas pažeidžiamas, kai dvi asmenų kategorijos, kurių faktinė ir teisinė padėtis iš esmės nesiskiria, priėmimo į darbą metu vertinamos skirtingai (
17
).
84.
Taigi kyla klausimas, ar pareigūnų bei laikinųjų tarnautojų ir pagalbinių darbuotojų situacijos yra vienodos arba panašios.
85.
Aš taip nemanau.
86.
Iš tikrųjų, kaip skundžiamo sprendimo 53 punkte teisingai pabrėžė Pirmosios instancijos teismas, iš Pareigūnų nuostatų 27 straipsnio ir iš Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio matyti, kad pagrindiniai reikalavimai, keliami priimant į darbą pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus, skiriasi nuo pagalbiniams darbuotojams keliamų reikalavimų, nes šie darbuotojai, priešingai nei dvi pirmosios kategorijos, juos įdarbinant neturi įrodyti aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo.
87.
Jau minėjau, jog pagal Įdarbinimo sąlygų 55 straipsnio 1 dalies c punktą tam, kad būtų įdarbinti, pagalbiniai darbuotojai privalo turėti tik jų tarnybinėms pareigoms užimti reikiamas charakterio savybes.
88.
Be to, pridursiu, kad pareigūno ir laikinojo tarnautojo statusas labai skiriasi nuo pagalbinio darbuotojo statuso.
89.
Iš tikrųjų iš Pareigūnų nuostatų 6 straipsnio ir Įdarbinimo sąlygų 9 straipsnio matyti, kad pareigūnų ir laikinųjų tarnautojų pareigos nurodytos pareigybių sąraše, o taip nėra pagalbinių darbuotų atveju. Be to, Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Įdarbinimo sąlygų 3 straipsnį pagalbinis darbuotojas – dirbti tam tikroje institucijoje priimtas darbuotojas, neužimantis pareigų, įtrauktų į prie šiai institucijai skirto biudžeto skirsnio pridedamą pareigybių sąrašą (
18
).
90.
Teisingumo Teismas pridūrė, kad pagal Įdarbinimo sąlygų 52 straipsnį faktinis pagalbinio darbuotojo įdarbinimo laikotarpis negali viršyti pareigų laikinai negalinčio atlikti pareigūno ar laikinojo tarnautojo pavadavimo trukmės, o visais kitais atvejais – vienerių metų (
19
).
91.
Tuo remdamasis Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad pagalbinio darbuotojo sutarties ypatumas – jos nestabilumas laiko požiūriu, nes ji naudojama, tik kai reikia pavaduoti ar atlikti trumpalaikes, dėl skubos atsiradusias arba aiškiai neapibrėžtas administracines užduotis (
20
).
92.
Taip pat reikia pastebėti, kad pagalbinio darbuotojo statusas ir pareigūno bei laikinojo tarnautojo statusas skiriasi visų pirma dėl vertinimo, perkėlimo į aukštesnę pakopą ir teisių į pensiją. Pareigūnai ir laikinieji tarnautojai yra vertinami, jie gali būti perkelti į aukštesnę pakopą ir turi teisę į ištarnauto laiko pensiją (
21
), o pagalbiniams darbuotojams Įdarbinimo sąlygose nieko panašaus nenumatyta.
93.
Pagalbinio darbuotojo statusas sukurtas kaip atsakas į konkrečius Bendrijos institucijų poreikius ir nėra numatyta, kad tokio darbuotojo pareigybė bus ilgalaikė.
94.
Taigi, mano nuomone, pareigūnų ir laikinųjų tarnautojų teisinė padėtis skiriasi nuo pagalbinių darbuotojų teisinės padėties.
95.
Dėl šių priežasčių manau, kad skundžiamo sprendimo 62 punkte nusprendęs, jog pareigūnų ir laikinųjų tarnautojų teisinė padėtis nepanaši į pagalbinių darbuotojų teisinę padėtį, nes skiriasi jų priėmimo į darbą sąlygos, Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos.
96.
Todėl atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad antrasis apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
C — Dėl trečiojo apeliacinio skundo pagrindo, susijusio su skundžiamo sprendimo motyvavimo stoka
97.
Kaip suprantu, trečiuoju apeliacinio skundo pagrindu apeliantė tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neatsakė į jos argumentus, kuriais norėta paneigti Komisijos teiginį, jog pranešime apie konkursą nebuvo jokių reikalavimų dėl bendrosios kvalifikacijos, kaip antai akademinė kvalifikacija dėl to, kad pareigūnai ir laikinieji tarnautojai jau įrodė reikalaujamą kvalifikaciją, kai buvo pirmą kartą priimami į darbą.
98.
Pirmojoje instancijoje apeliantė teigė, kad Komisijos argumentas, jog toks nebuvimas paaiškinamas tuo, jog pareigūnai ir laikinieji tarnautojai jau įrodė aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą, kai buvo pirmą kartą priimami į darbą, yra klaidingas.
99.
Taigi Pirmosios instancijos teisme apeliantė tvirtino, kad šio nebuvimo negalima paaiškinti tuo, jog pareigūnai ir laikinieji tarnautojai jau įrodė šią kvalifikaciją pirmą kartą priimami į darbą, nes konkurse galėjo dalyvauti B kategorijos pareigūnai, o norint būti įdarbintam į šią kategoriją nereikia turėti diplomo.
100.
Apeliantės nuomone, šie reikalavimai nebuvo numatyti dėl to, kad Komisija pripažino, jog penkerių metų darbo stažas, įgytas dirbant pareigūnu, laikinuoju tarnautoju ar pagalbiniu darbuotoju, yra tinkama profesinė patirtis Pareigūnų nuostatų 5 straipsnio prasme. Apeliantė taip pat manė, kad konkretūs reikalavimai nebuvo numatyti dėl to, jog Komisija nenorėjo, kad laisvos darbo vietos iš karto tiesiogiai būtų užimtos, ir siekė sudaryti rezervo sąrašą, o įrašymo į jį sąlygos apsiribojo reikalavimu turėti bendrąją kvalifikaciją.
101.
Be to, apeliantė tvirtino, kad konkursas, kurio tikslas – priimti į darbą pareigūnus, būtinai turi atitikti Pareigūnų nuostatų 27 straipsnyje nurodytą tikslą. Todėl nesvarbu, kad jau buvo patikrinta, jog šį tikslą atitinka pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, ir nebuvo patikrinta, ar jį atitinka pagalbiniai darbuotojai, nes nagrinėjamas vidaus konkursas kaip tik leidžia tokį patikrinimą atlikti.
102.
Visų pirma reikia priminti, kad klausimas, ar Pirmosios instancijos teismo sprendimo motyvai nepakankami, yra teisės klausimas, kuris gali būti pateiktas per apeliacinį procesą (
22
).
103.
Taip pat priminsiu, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnį, pagal šio statuto 53 straipsnį taikomą Pirmosios instancijos teismui, „sprendimuose nurodomos priežastys, kuriomis jie yra grindžiami“.
104.
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką sprendimo motyvuose turi būti aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstyti Pirmosios instancijos teismo argumentai, kad suinteresuotieji asmenys galėtų žinoti, dėl kokių priežasčių priimtas toks sprendimas, o Teisingumo Teismas – atlikti teismo kontrolę (
23
).
105.
Tai priminus toliau reikia nagrinėti, ar Pirmosios instancijos teismas atsakė, ar ne į apeliantės argumentą.
106.
Skundžiamo sprendimo 48 punkte priminęs, jog institucija turi įdarbinti darbuotojus iš kuo platesnio rato, kad būtų įvykdytas Pareigūnų nuostatų 27 straipsnyje nustatytas tikslas, minėto sprendimo 53 punkte Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad, „kaip matyti iš atitinkamai Pareigūnų nuostatų 27 straipsnio ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnio, pagrindiniai reikalavimai, nustatyti norint įdarbinti pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus, skiriasi nuo reikalavimų, nustatytų norint įdarbinti pagalbinius darbuotojus. Priešingai nei pagalbiniams darbuotojams, kuriems tokie reikalavimai nėra keliami, dviejose minėtose nuostatose numatyta, kad priimant į darbą pareigūnus ir įdarbinant laikinuosius tarnautojus turi būti užtikrinta, jog institucijoje dirbtų aukščiausio lygio gebėjimų, darbingumo ir patikimumo asmenys“.
107.
Vėliau konkursą įvardijęs kaip „vidaus konkursą dėl perkėlimo iš kategorijos B į kategoriją A“, skundžiamo sprendimo 59 ir 60 punktuose Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šiame konkurse galėjo dalyvauti tik pareigūnai ir laikinieji tarnautojai dėl to, jog būtent šios dvi asmenų kategorijos pirmą kartą priimant į darbą galėjo įrodyti aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnį.
108.
Pareiga motyvuoti nereikalauja, kad Pirmosios instancijos teismas išsamiai ir vienas po kito išnagrinėtų visus bylos šalių išdėstytus argumentus. Pirmosios instancijos teismo motyvavimas gali būti netiesioginis, jeigu jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims suprasti, dėl ko buvo imtasi tokių priemonių, o kompetentingam teismui turėti pakankamai informacijos, kad šis galėtų vykdyti savo kontrolę (
24
).
109.
Žinoma, Pirmosios instancijos teismas detaliai neatsakė į visus M. Chetcuti pateiktus argumentus. Tačiau užtenka konstatuoti, kad yra aišku, jog skundžiamo sprendimo 59 ir 60 punktuose Pirmosios instancijos teismas patvirtino Komisijos teiginį. Jis išaiškino, kad pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, priešingai nei pagalbiniai darbuotojai, pirmą kartą priimami į darbą turi įrodyti aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnį.
110.
Kaip galėjau konstatuoti, visų pirma atlikdamas analizę Pirmosios instancijos teismas norėjo paaiškinti priežastis, dėl kurių nagrinėjamame konkurse galėjo dalyvauti tik pareigūnai ir laikinieji tarnautojai, įrodyti, kad buvo laikomasi kiekvieno priėmimo į darbą tikslo, ir priminti, kad Paskyrimų tarnyba turi didelę diskreciją dėl konkurso organizavimo tvarkos.
111.
Taigi tuo remdamasis Pirmosios instancijos teismas galėjo padaryti išvadą, kad Komisija turėjo teisę leisti dalyvauti nagrinėjamame konkurse tik pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams ir kiekvieno priėmimo į darbą tikslas turėti šią kvalifikaciją buvo įvykdytas.
112.
Be to, apeliantė priekaištauja, kad Pirmosios instancijos teismas nepateikė atsakymo į jos argumentą, jog pranešimas apie konkursą tam tikra prasme buvo prieštaringas, nes pagal pirmąją leidimo dalyvauti konkurse sąlygą pagalbiniams darbuotojams nebuvo leista dalyvauti konkurse, bet pagal minėtą pranešimą šių darbuotojų patirtis įtraukiama skaičiuojant profesinę patirtį.
113.
Manau, kad šis argumentas yra nepagrįstas.
114.
Iš tikrųjų jau minėjau, kad atlikdamas analizę Pirmosios instancijos teismas visą laiką stengėsi nurodyti priežastis, dėl kurių Komisija neviršijo savo įgaliojimų leisdama teikti paraiškas dalyvauti konkurse tik pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams, remdamasi, priminsiu, tuo, kad šios dvi asmenų kategorijos jau galėjo įrodyti aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą.
115.
Atsižvelgimas į pagalbinių darbuotojų profesinę patirtį skaičiuojant pareigūno ar laikinojo tarnautojo darbo stažą nepaneigia to, kad, priešingai nei pagalbiniai darbuotojai, dvi pastarosios asmenų kategorijos tam tikru momentu įrodė turinčios kvalifikaciją, reikalingą priimti į darbą pagal Pareigūnų nuostatų 27 straipsnį ir Įdarbinimo sąlygų 12 straipsnį.
116.
Be to, atsižvelgimas į darbo stažą, įgytą kaip darbuotojui, priimtam į darbą pagal Įdarbinimo sąlygas, yra tinkama priemonė įgyvendinti tarnybos interesą (
25
).
117.
Taigi šios dvi sąlygos ne prieštarauja viena kitai, o viena kitą papildo. Todėl skundžiamo sprendimo 61 punkte Pirmosios instancijos teismas tinkamai nusprendė, kad net jei iš tikrųjų pagalbiniai darbuotojai gali užimti bet kokias pareigas, to neužtenka, kad jie būtų prilyginami pareigūnams ir laikiniesiems tarnautojams, nes šios dvi asmenų kategorijos, priešingai nei pagalbiniai darbuotojai, įrodė aukščiausio lygio gebėjimus, darbingumą ir patikimumą pirmą kartą priimami į darbą.
118.
Todėl Teisingumo Teismui siūlau atmesti šį apeliacinio skundo pagrindą kaip nepagrįstą.
VI — Dėl bylinėjimosi išlaidų
119.
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 122 straipsnio pirmąja pastraipą apeliaciniame procese išlaidų klausimą sprendžia Teismas.
120.
Pagal šio reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal minėto reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
121.
Pagal Procedūros reglamento 70 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas.
122.
Tačiau pagal šio reglamento 122 straipsnio antrąją pastraipą 70 straipsnis netaikomas pareigūno arba kito institucijos tarnautojo paduotiems prieš ją apeliaciniams skundams.
123.
Kadangi Komisija prašė iš M. Chetcuti priteisti bylinėjimosi išlaidas ir pastaroji, mano nuomone, bylą pralaimėjo, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
VII — Išvada
124.
Atsižvelgdamas į visa tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui priimti tokį sprendimą:
„1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš M. Chetcuti bylinėjimosi išlaidas.“
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Sprendimas Chetcuti prieš Komisiją (T-357/04, Rink. VT p. I-A-2-255 ir II-A-2-1323, toliau – skundžiamas sprendimas).
(
3
)	Be kita ko, žr. 2006 m. rugsėjo 21 d. Sprendimą JCB Service prieš Komisiją (C-167/04 P, Rink. p. I-8935, 106 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
4
)	Ten pat.
(
5
)	Žr. 2000 m. birželio 29 d. Sprendimą Politi prieš Europos mokymo fondą (C-154/99 P, Rink. p. I-5019, 11 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
6
)	1965 m. kovo 31 d. Sprendimas (16/64, Rink. p. 179).
(
7
)	2001 m. lapkričio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas (T-142/00, Rink. VT p. I-A-219 ir II-1011).
(
8
)	1990 m. lapkričio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Bataille ir kt. prieš Parlamentą, (T-56/89, Rink. p. II-597, 42 punktas); Pirmosios instancijos teismo sprendimas Ibarra Gil prieš Komisiją (T-207/95, Rink. VT p. I-A-13 et II-31, 66 punktas) ir Pirmosios instancijos teismo sprendimas Pyres prieš Komisiją (T-256/01, Rink. VT p. I-A-23 ir II-99, 36 punktas).
(
9
)	2000 m. lapkričio 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Carrasco Benítez prieš Komsiją (T-214/99, Rink. VT p. I-A-257 ir II-1169, 52 punktas) ir minėto sprendimo Van Huffel prieš Komisiją 51 punktas.
(
10
)	Be kita ko, žr. 2000 m. liepos 13 d. Sprendimą Parlamentas prieš Richard (C-174/99 P, Rink. p. I-6189, 38 punktas). Taip pat žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Campolargo prieš Komisiją (T-372/00, Rink. VT p. I-A-49 ir II-223, 93 ir 98 punktai).
(
11
)	Žr. 1965 m. kovo 31 d. Sprendimą Ley prieš Komisiją (12/64 ir 29/64, Rink. p. 143, 161), Sprendimą Mogensen ir kt. prieš Komisiją (10/82, Rink. p. 2397, 9 punktas) ir Sprendimą Vlachou prieš Audito rūmus (135/87, Rink. p. 2901, 23 punktas).
(
12
)	Žr. 1975 m. spalio 16 d. Sprendimą Deboeck prieš Komisiją (90/74, Rink. p. 1123, 29 punktas).
(
13
)	2003 m. lapkričio 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas Faita prieš ESRK (T-248/02, Rink. VT p. I-A-281 ir II-1365, 45 punktas).
(
14
)	Žr. 1997 m. birželio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Carbajo Ferrero prieš Parlamentą (T-237/95, Rink. VT p. I-A-141 ir II-429, 99 punktas) ir Pirmosios instancijos teismo sprendimą Mausolf prieš Europolą (T-258/03, Rink. VT p. I-A-45 ir II-189, 49 punktas).
(
15
)	1997 m. kovo 6 d. Sprendimas de Kerros ir Kohn-Bergé prieš Komisiją (T-40/96 ir T-55/96, Rink. VT p. I-A-47 ir II-135, 43 punktas).
(
16
)	1982 m. gruodžio 2 d. Sprendimas Micheli ir kt. prieš Komisiją (198/81–202/81, Rink. p. 4145, 5 punktas).
(
17
)	1985 m. liepos 11 d. Sprendimas Hattet ir kt. prieš Komisiją (66/83–68/83 ir 136/83–140/83, Rink. p. 2459, 24 punktas). Taip pat žr. Pirmosios instancijos teismo sprendimą Tagaras prieš Teisingumo Teismą (T-18/89 ir T-24/89, Rink. p. II-53, 68 punktas); Pirmosios instancijos teismo sprendimą Dricot ir kt. prieš Komisiją (T-159/95, Rink. VT p. I-A-385 ir II-1035, 83 ir 98 punktai); Pirmosios instancijos teismo sprendimą Chiou prieš Komisiją (T-225/95, Rink. VT p. I-A-423 ir II-1135, 48 ir 66 punktai) ir Pirmosios instancijos teismo sprendimą Wasmeier prieš Komisiją (T-381/00, Rink. VT p. I-A-125 ir II-677, 122 punktas).
(
18
)	1979 m. vasario 1 d. Sprendimas Deshormes prieš Komisiją (17/78, Rink. p. 189, 35 punktas).
(
19
)	Ten pat, 36 punktas. Reikia pastebėti, kad pagal Įdarbinimo sąlygas visais atvejais, nesusijusiais su pareigūno ar laikinojo tarnautojo pavadavimu, maksimalus pagalbinio darbuotojo įdarbinimo laikotarpis buvo pratęstas iki trejų metų (Įdarbinimo sąlygų 52 straipsnio b punktas).
(
20
)	Minėto sprendimo Deshormes prieš Komisiją 37 punktas.
(
21
)	Dėl pareigūnų žr. Pareigūnų nuostatų 43, 44 ir 77 straipsnius, o dėl laikinųjų tarnautojų – Įdarbinimo sąlygų 15, 20 ir 39 straipsnius.
(
22
)	Žr. 2007 m. vasario 8 d. Sprendimą Groupe Danone prieš Komisiją (C-3/06 P, Rink. p. I-1331, 45 punktas ir nurodyta teismo praktika).
(
23
)	Šiuo klausimu žr. 1998 m. gegužės 14 d. Sprendimą Taryba prieš De Nil ir Impens (C-259/96 P, Rink. p. I-2915, 32–34 punktai) ir Sprendimą IECC prieš Komisiją (C-449/98 P, Rink. p. I-3875, 70 punktas); taip pat Teisingumo Teismo pirmininko nutartį Komisija prieš Atlantic Container Line ir kt. (C-149/95 P(R), Rink. p. I-2165, 58 punktas); Nutartį SCK ir FNK prieš Komisiją (C-268/96 P(R), Rink. p. I-4971, 52 punktas) ir Nutartį Antilles néerlandaises prieš Tarybą (C-159/98 P(R), Rink. p. I-4147, 70 punktas).
(
24
)	Minėto sprendimo Groupe Danone prieš Komisiją 46 punktas. Taip pat žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimą Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją (C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ir C-219/00 P, Rink. p. I-123, 372 punktas).
(
25
)	Minėto sprendimo de Kerros ir Kohn-Bergé prieš Komisiją 47 punktas.