TEISINGUMO TEISMOSPRENDIMAS1996 m. balandžio 30 d.(*)„EB sutarties
30 straipsnio ir Direktyvos 83/189/EEB, nustatančios
informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką,
išaiškinimas – Prekybą signalizacijos sistemomis ir tinklais
reglamentuojantys nacionalinės teisės aktai – Išankstinis
administracinis leidimas“Byloje C‑194/94dėl Tribunal de Commerce de Liège (Belgija)
pagal EB sutarties 177 straipsnį Teisingumo Teismui pateikto
prašymo priimti prejudicinį sprendimą šio teismo nagrinėjamoje byloje
tarpCIA Security International SAirSignalson SA_Securitel SPRLdėl
EB sutarties 30 straipsnio ir 1983 m. kovo 28 d.
Tarybos direktyvos 83/189/EEB, nustatančios informacijos apie techninius
standartus ir reglamentus teikimo tvarką (OL L 109, p. 8), su
pakeitimais, padarytais 1988 m. kovo 22 d. Tarybos direktyva
88/182/EEB (OL L 81, p. 75), išaiškinimoTEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro pirmininkas G. C. Rodríguez Iglesias, kolegijų
pirmininkai C. N. Kakouris, D. A. O. Edward ir
J.‑P. Puissochet, teisėjai G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida,
P. J. G. Kapteyn, C. Gulmann (pranešėjas),
J. L. Murray, H. Ragnemalm ir L. Sevón_generalinis advokatas M. B. Elmer_posėdžio sekretorė D. Louterman‑Hubeau, vyriausioji administratorė_išnagrinėjęs rašytines pastabas, pateiktas:–        CIA Security International SA, atstovaujamos Lježo advokatūros advokato C. van Rutten_–        Signalson SA, atstovaujamos Lježo advokatūros advokato V.‑V. Dehin_–        Securitel SPRL, atstovaujamos Lježo advokatūros advokato J.‑L. Brandenberg_–        Belgijos
vyriausybės, atstovaujamos Užsienio reikalų ministerijos
administracijos vadovo J. Devadder_–        Vokietijos vyriausybės, atstovaujamos Federalinės ekonomikos ministerijos Ministerialrat E. Röder_–        Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos patarėjo teisės klausimais A. Bos_–        Jungtinės Karalystės, atstovaujamos Treasury Solicitor’s Department darbuotojo S. Braviner ir barrister E. Sharpston_–        Europos
Bendrijų Komisijos, atstovaujamos vyriausiojo patarėjo teisės
klausimais R. Wainwright ir į Teisės tarnybą deleguoto nacionalinio
pareigūno J.‑F. Pasquier_susipažinęs su teismo posėdžio pranešimu_išklausęs 1995 m. liepos 5 d. posėdyje CIA Security International SA, atstovaujamos C. van Rutten, Signalson SA,
atstovaujamos V.‑V. Dehin, Belgijos vyriausybės, atstovaujamos
Vidaus reikalų ministerijos patarėjo pavaduotojos D. Jacob,
Nyderlandų vyriausybės, atstovaujamos patarėjo teisės klausimais
pavaduotojo J. S. van den Oosterkamp, Jungtinės
Karalystės, atstovaujamos S. Braviner ir E. Sharpston, ir
Europos Bendrijų Komisijos, atstovaujamos R. Wainwright bei
J.‑F. Pasquier, pateiktas žodines pastabas_susipažinęs su 1995 m. spalio 24 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada_priima šįSprendimą1        1994 m.
birželio 20 d. sprendimu, kurį Teisingumo Teismas gavo
1994 m. liepos 4 d., Tribunal de Commerce de Liège
pateikė Teisingumo Teismui šešis prejudicinius klausimus pagal EB
sutarties 177 straipsnį dėl šios sutarties 30 straipsnio ir
1983 m. kovo 28 d. Tarybos direktyvos 83/189/EEB, nustatančios
informacijos apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką
(OL L 109, p. 8, toliau – Direktyva 83/189), su
pakeitimais, padarytais 1988 m. kovo 22 d. Tarybos direktyva
88/182/EEB (OL L 81, p. 75), išaiškinimo.2        Šie klausimai buvo pateikti nagrinėjant bylas tarp CIA Security International SA (toliau – CIA Security) ir bendrovių Signalson bei Securitel.
Šios trys bendrovės yra apsaugos įmonės 1990 m. balandžio
10 d. Belgijos įstatymo dėl priežiūros įmonių, apsaugos įmonių ir
vidaus priežiūros tarnybų (toliau – Apsaugos įmonių įstatymas) prasme.3        Pagal
šio įstatymo 1 straipsnio 3 dalį „apsaugos įmonė šio įstatymo
prasme yra bet kuris fizinis arba juridinis asmuo, vykdantis
signalizacijos sistemų ir tinklų nuolatinio ar vienkartinio
projektavimo, įrengimo ir priežiūros paslaugų teikimo tretiesiems
asmenims veiklą“.4        Pagal
Apsaugos įmonių įstatymo 1 straipsnio 4 dalį „šiame
straipsnyje numatytos signalizacijos sistemos ir tinklai yra skirti
nusikaltimams asmeniui ar turtui išvengti arba juos užfiksuoti“.5        Šio
įstatymo 4 straipsnyje numatyta, kad „apsaugos įmonė gali vykdyti
veiklą tik iš anksto gavusi Vidaus reikalų ministerijos leidimą.
Leidimas suteikiamas, tik jei įmonė įvykdė šio įstatymo nuostatas ir
Karaliaus nustatytas su finansiniais ištekliais bei technikos įranga
susijusias sąlygas <…>“.6        Apsaugos
įmonių įstatymo 12 straipsnyje numatyta, kad „1 straipsnio
4 dalyje numatytos signalizacijos sistemos ir tinklai bei jų
komponentai gali būti parduodami ar kitu būdu pateikiami vartotojams,
tik juos iš anksto patvirtinus pagal procedūrą, kurią turi nustatyti
Karalius <...>“.7        Ši
procedūra buvo patvirtinta 1991 m. gegužės 14 d. Karaliaus
dekretu, nustatančiu 1990 m. balandžio 10 d. įstatyme dėl
priežiūros įmonių, apsaugos įmonių ir vidaus priežiūros tarnybų numatyto
signalizacijos sistemų ir tinklų patvirtinimo procedūrą.8        Šio
dekreto 2 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „joks gamintojas,
importuotojas, didmenininkas arba kitas fizinis ar juridinis asmuo
negali Belgijoje pardavinėti ar bet kokiu kitu būdu pateikti vartotojams
naujos įrangos, jei ji nėra patvirtinta šiuo tikslu įsteigtos
komisijos, toliau – įrangos komisija“.9        Iš
1991 m. gegužės 14 d. dekreto 4–7 straipsnių matyti, kad
prieš galimą patvirtinimą įranga turi būti patikrinama ir išbandoma.10      5 straipsnyje
nurodyta, kad patikrinimas tai: įrangos identifikavimas, elektros
grandinių patikrinimas vadovaujantis gamintojo pateiktais dokumentais ir
minimalių reikalaujamų funkcijų patikrinimas. 1991 m. gegužės
14 d. dekreto 6 straipsnyje numatyti įrangos bandymai susiję
su jos funkciniu pakankamumu, mechaniniais aspektais, mechaninio ir
(arba) elektroninio veikimo patikimumu, nejautra apgaulingiems signalams
ir apsauga nuo apgavystės ar mėginimų neutralizuoti įrangą. Dėl to
atliekami šio dekreto 3 ir 4 prieduose reikalaujami įrangos testai.11      1991 m.
gegužės 14 d. dekreto 8 straipsnyje nustatyta, kad „Jei
pateikdamas būtinus dokumentus pareiškėjas įrodo, kad laikantis EEB
standartų kitos EEB valstybės narės akredituotoje laboratorijoje buvo
atlikti 7 straipsnyje nurodytiems bandymams lygiaverčiai jo įrangos
bandymai ir kad ji buvo patvirtinta ne daugiau kaip treji metai iki
dabartinės paraiškos pateikimo dienos, 4 straipsnio 1 dalyje
nurodyta institucija atlieka tik tuos įrangos bandymus, kurie dar nebuvo
atlikti kitoje EEB valstybėje narėje“.12      Be
to, iš bylos medžiagos matyti, kad Komisijai nebuvo pranešta apie
1991 m. gegužės 14 d. dekretą pagal Direktyvoje 83/189
numatytą informacijos apie techninius reglamentus teikimo tvarką ir kad
po to, kai Komisija priėmė argumentuotą nuomonę pagal EEB sutarties
169 straipsnį, 1993 m. vasario mėn. Belgijos vyriausybė
pranešė apie naują Karaliaus dekreto dėl signalizacijos sistemų ir
tinklų patvirtinimo procedūros projektą. Šis projektas, priimtas
1994 m. kovo 31 d., iš esmės yra identiškas panaikinamam
1991 m. gegužės 14 d. dekretui, tačiau reikia pabrėžti, kad
1991 m. gegužės 14 d. dekreto 8 straipsnis buvo iš dalies
pakeistas atsižvelgiant į Komisijos pateiktus pasiūlymus.13      Šios
trys pagrindinėje byloje dalyvaujančios bendrovės yra konkurentės, ir
jų veikla yra signalizacijos sistemų ir tinklų gamyba ir pardavimas.14      1994 m. sausio 21 d. CIA Security pareiškė ieškinius Tribunal de Commerce de Liège siekdama, kad Signalson ir Securitel
būtų nurodyta nutraukti 1994 m. sausio mėn. pradėtus nesąžiningus
veiksmus. Savo reikalavimus ji grindė 1991 m. liepos 14 d.
Belgijos prekybinės veiklos įstatymo 93 ir 95 straipsniais, kuriais
draudžiami nesąžiningi prekybos veiksmai. Iš tikrųjų CIA Security kaltina Signalson ir Securitel ją apšmeižus teigiant, be kita ko, kad jos pardavinėjama įsilaužimo signalizacijos sistema Andromède neatitinka Belgijos teisės aktų apsaugos sistemų srityje numatytų reikalavimų.15      Signalson ir Securitel pateikė priešpriešinius reikalavimus, kuriais iš esmės siekiama, jog CIA Security
būtų uždrausta vykdyti veiklą motyvuojant tuo, kad ji neturi apsaugos
įmonės licencijos ir prekiauja nepatvirtinta signalizacijos sistema.16      Negalutiniame sprendime Tribunal de Commerce de Liège
nusprendė, kad nors pagrindiniais ieškiniais ir priešieškiniais
siekiama apriboti Prekybinės veiklos įstatymu draudžiamus nesąžiningus
veiksmus, šie veiksmai turi būti įvertinti vadovaujantis Apsaugos įmonių
įstatymo ir 1991 m. gegužės 14 d. dekreto nuostatomis.17      Po to prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas konstatavo, kad, pirma, jei CIA Security
pažeidė Apsaugos įmonių įstatymą ir 1991 m. gegužės
14 d. dekretą, jos ieškiniai gali būti pripažinti nepriimtinais dėl
teisės kreiptis į teismą neturėjimo ir nepakankamo suinteresuotumo
pareikšti ieškinį ir, antra, jei Apsaugos įmonių įstatymas ir
1991 m. gegužės 14 d. dekretas neatitinka Bendrijos teisės, Signalson ir Securitel neturi teisės jais grįsti savo priešieškinių dėl šių teisės aktų pažeidimų nutraukimo.18      Abejodamas
dėl nagrinėjamų Belgijos teisės aktų atitikties Sutarties
30 straipsniui ir nustatęs, kad prieš priimant apie juos nebuvo
pranešta Komisijai pagal Direktyvą 83/189, Tribunal de Commerce de Liège nusprendė sustabdyti bylą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:„1.      Ar
1990 m. balandžio 10 d. Įstatymas dėl priežiūros įmonių,
apsaugos įmonių ir vidinių priežiūros tarnybų, tiksliau – jo 4 ir
12 straipsniai, yra EEB sutarties 30 straipsniu draudžiamas
kiekybinis importo apribojimas arba lygiaverčio poveikio priemonė?2.      Ar
1991 m. gegužės 14 d. Karaliaus dekretas, nustatantis
1990 m. balandžio 10 d. Įstatyme numatyto signalizacijos
sistemų ir tinklų patvirtinimo procedūrą, ypač jo 2 ir
8 straipsniai, atitinka Sutarties 30 straipsnį, draudžiantį
kiekybinius importo apribojimus ir lygiaverčio poveikio priemones?3.      Ar
minėtas 1990 m. balandžio 10 d. Įstatymas, ypač jo 4 ir
12 straipsniai, nustato techninius reglamentus, apie kuriuos turėjo
būti iš anksto pranešta Komisijai pagal Direktyvos 83/189/EEB
8 straipsnį?4.      Ar
1991 m. gegužės 14 d. Karaliaus dekretas, ypač jo 2 ir
8 straipsniai, nustato techninius reglamentus, apie kuriuos turėjo
būti iš anksto pranešta Komisijai pagal Direktyvos 83/189/EEB
8 straipsnį?5.      Ar
Tarybos direktyvos 83/189/EEB, nustatančios informacijos apie
techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką, ypač jos 8 ir
9 straipsnių, nuostatos yra besąlygiškos ir pakankamai aiškios, kad
privatūs asmenys galėtų jomis remtis nacionaliniuose teismuose?6.      Ar
Bendrijos teisė ir jos nustatyta privačių asmenų apsauga iš
nacionalinio teismo reikalauja atsisakyti taikyti nacionalinį techninį
reglamentą, apie kurį priėmusioji valstybė narė Komisijai nepranešė
pagal Tarybos direktyvos 83/189/EEB 8 straipsnį?“ Preliminarios pastabos19      Pirmiausia reikia pabrėžti, kad, Belgijos vyriausybės, Signalson ir Securitel nuomone,
bet kuris klausimas dėl 1991 m. gegužės 14 d. dekreto
atitikties Bendrijos teisei yra nesusijęs su byla, nes nagrinėdamas
tokio pobūdžio bylą nacionalinis teismas privalo taikyti sprendimo
priėmimo metu galiojantį teisės aktą, o po ieškinio pateikimo
1991 m. gegužės 14 d. dekretas buvo pakeistas 1994 m.
kovo 31 d. Karaliaus dekretu, kuris, taip pat ir Komisijos nuomone,
atitinka Bendrijos teisę.20      Šis
argumentas nepriimtinas. Iš tiesų iš Teisingumo Teismo praktikos
matyti, kad vertinti nacionalinių nuostatų apimtį bei jų taikymo būdą
turi nacionalinis teismas (ypač žr. 1995 m. gruodžio 7 d.
Sprendimo Ayuntamiento de Ceuta, C‑45/94 Rink. p. I‑4385,
26 punktą). Kadangi nacionalinio teismo padėtis yra geriausia, kad
atsižvelgdamas į bylų specifiką įvertintų prejudicinio sprendimo
reikalingumą savo sprendimo priėmimui, prejudiciniai klausimai negali
būti laikomi netekusiais prasmės vien dėl to, kad 1991 m. gegužės
14 d. dekretas buvo pakeistas 1994 m. kovo 31 d.
Karaliaus dekretu.21      Taigi pirmiausia reikia atsakyti į trečiąjį, ketvirtąjį, penktąjį ir šeštąjį klausimus. Dėl trečiojo ir ketvirtojo klausimo22      Trečiuoju
ir ketvirtuoju klausimais nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar
tokios nuostatos kaip Apsaugos įmonių įstatymo 4 ir 12 straipsniai
ir 1991 m. gegužės 14 d. dekretas yra techniniai reglamentai,
apie kuriuos prieš priimant turėjo būti pranešta Komisijai pagal
Direktyvos 83/189 8 straipsnį.23      Sąvoka
„techninis reglamentas“ apibrėžta Direktyvos 83/189 1 straipsnio
5 punkte kaip „techninės specifikacijos, įskaitant atitinkamas
administracines nuostatas, kurių būtina laikytis de jure ir de facto parduodant
ar naudojant valstybėje narėje arba didžiojoje jos dalyje, išskyrus
tas, kurias nustatė vietos valdžios institucijos“. Pagal to paties
straipsnio 1 punktą „techninė specifikacija“ – tai „dokumente
pateikti reikalavimai tokioms gaminio charakteristikoms kaip kokybės
lygiai, darbiniai parametrai, sauga ar matmenys, taip pat reikalavimai
parduodamo gaminio terminijai, simboliams, bandymams ir bandymų
metodams, pakavimui, žymėjimui ar ženklinimui etiketėmis <...>“.24      Pirmiausia
reikia patikrinti, ar tokia nuostata kaip Apsaugos įmonių įstatymo
4 straipsnis yra techninis reglamentas Direktyvos 83/189
prasme.25      Į
šį klausimą reikia atsakyti neigiamai, nes techniniai reglamentai
Direktyvos 83/189 prasme yra gaminių charakteristikas
apibrėžiančios specifikacijos, o 4 straipsnis numato tik apsaugos
įmonių steigimo sąlygas.26      Dėl
1991 m. gegužės 14 d. dekreto nuostatų reikia priminti, kad
jame išdėstytos išsamios taisyklės, visų pirma apibrėžiančios kokybės ir
gero veikimo testų sąlygas, kurios turi būti įvykdytos tam, kad
signalizacijos sistema arba tinklas galėtų būti patvirtinta ir
parduodama Belgijoje. Taigi šios nuostatos yra techniniai reglamentai
Direktyvos 83/189 prasme.27      Dėl
Apsaugos įmonių įstatymo 12 straipsnio reikia priminti, kad jis
numato, jog nagrinėjami gaminiai gali būti parduoti tik tuo atveju, jei
iš anksto buvo patvirtinti pagal procedūrą, kurią turi nustatyti
Karalius ir kuri buvo nustatyta 1991 m. gegužės 14 d. dekretu.28      Komisijos ir CIA Security teigimu, įstatymo 12 straipsnis yra techninis reglamentas Direktyvos 83/189 prasme, o Signalson
ir Jungtinės Karalystės bei Belgijos vyriausybės savo rašytinėse
pastabose tvirtina, kad šis straipsnis tėra metmenys, kuriuose
nepateikiama jokių techninių reglamentų Direktyvos 83/189 prasme.29      Šiuo
atžvilgiu svarbu konstatuoti, kad nuostata kvalifikuojama kaip
techninis reglamentas Direktyvos 83/189 prasme, jei ji turi teisinę
galią. Jeigu pagal nacionalinę teisę nuostata tėra pagrindas, kuriuo
remiantis priimami atitinkamiems asmenims privalomas taisykles
nustatantys administraciniai teisės aktai, pati savaime neturinti jokios
teisinės galios privatiems asmenims, tokia nuostata nėra techninis
reglamentas direktyvos prasme (žr. 1994 m. birželio 1 d.
Sprendimo Komisija prieš Vokietiją, C‑317/92, Rink.
p. I‑2039, 26 punktą). Šiame kontekste reikia priminti, kad
pagal Direktyvos 83/189 8 straipsnio 1 dalies pirmąją
pastraipą valstybės narės, pateikdamos techninio reglamento projektą,
turi nurodyti jo priėmimo pagrindą, jei šis yra būtinas projekto
poveikiui įvertinti.30      Kita
vertus, nuostata turi būti kvalifikuojama kaip techninis reglamentas
Direktyvos 83/189 prasme, jei, kaip posėdyje nurodė Belgijos
vyriausybė, ji suinteresuotas įmones įpareigoja prašyti iš anksto
patvirtinti jų įrangą net ir tuo atveju, jei numatyti administraciniai
teisės aktai nebuvo priimti.31      Todėl
į trečiąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti, kad tokia nuostata
kaip Apsaugos įmonių įstatymo 4 straipsnis nėra techninis
reglamentas Direktyvos 83/189 prasme, o tokios nuostatos, kokios
numatytos 1991 m. gegužės 14 d. dekrete, yra techniniai
reglamentai, ir kad tokios nuostatos, kaip Apsaugos įmonių įstatymo
12 straipsnis, kvalifikavimas priklauso nuo jos teisinės galios
pagal nacionalinę teisę. Penktasis ir šeštasis klausimai32      Penktuoju
ir šeštuoju klausimais nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar
Direktyvos 83/189 ir ypač jos 8 ir 9 straipsnių nuostatos yra
besąlygiškos ir pakankamai aiškios, kad privatūs asmenys galėtų jomis
remtis nacionaliniame teisme, kuris turi atsisakyti taikyti nacionalinį
techninį reglamentą, apie kurį nebuvo pranešta pagal direktyvą.33      Direktyvos 8 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:„1.
Valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio
reglamento projektą, išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą
tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti
informaciją apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai
trumpą pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei
priežastys nėra aiškios iš projekto. Jei reikia, valstybės narės,
perduodamos informaciją, tuo pačiu metu pateikia tiesiogiai ir iš esmės
susijusių pagrindinių įstatymų ar kitų teisės aktų nuostatų tekstą, jei
jo prireiktų šio techninio reglamento poveikiui įvertinti.Komisija
nedelsdama praneša kitoms valstybėms narėms apie projektą; ji taip pat
gali jį perduoti 5 straipsnyje nurodytam komitetui, ir, jei reikia,
atsakingam už šią sritį komitetui, kad sužinotų jų nuomonę.2.
Komisija ir valstybės narės gali pateikti pastabas techninio reglamento
projektą atsiuntusiai valstybei narei, kuri kiek galima atsižvelgia į
tokias pastabas toliau rengdama techninį reglamentą.“34      Pagal direktyvos 9 straipsnį:„1.
Nepažeisdamos 2 dalies ir 2a dalies nuostatų, valstybės narės
šešiems mėnesiams atideda techninio reglamento priėmimą nuo tos dienos,
kai Komisija gauna 8 straipsnio 1 dalyje nurodytą pranešimą, jeigu
Komisija ar kita valstybė narė per tris mėnesius nuo šios datos pateikia
išsamiai išdėstytą nuomonę, kad numatyta priemonė turi būti pakeista
siekiant pašalinti arba apriboti jos lemiamas galimas laisvo prekių
judėjimo kliūtis. Atitinkama valstybė narė praneša Komisijai apie
veiksmus, kurių ji siūlo imtis dėl tokių išsamiai išdėstytų nuomonių.
Komisija pateikia pastabas dėl šios nuomonės.2.
Pirmojoje dalyje nurodytas laikotarpis yra dvylika mėnesių, jeigu
Komisija per tris mėnesius nuo 8 straipsnio 1 dalyje minėto
pranešimo gavimo paskelbia savo ketinimą pasiūlyti arba priimti
direktyvą šiuo klausimu.2a. Jeigu Komisija
nustato, kad 8 straipsnio 1 dalyje numatytas pranešimas
patenka į Tarybai pateikto pasiūlymo dėl direktyvos arba reglamento
reglamentuojamą sritį, ji apie tai praneša suinteresuotai valstybei
narei per tris mėnesius nuo tokio pranešimo gavimo.Valstybės
narės susilaiko nuo techninių reglamentų priėmimo pasiūlymo dėl
direktyvos arba reglamento, kurį Komisija pateikė Tarybai anksčiau už
8 straipsnio 1 dalyje nurodytą pranešimą, reglamentuojamose
srityse 12 mėnesių nuo pasiūlymo pateikimo dienos.Šio straipsnio 1, 2 ir 2a dalyse nurodyti terminai nėra kumuliatyvūs.3.
1, 2 ir 2a dalys netaikomos tais atvejais, kai dėl skubių
priežasčių, susijusių su visuomenės sveikatos apsauga ar sauga, gyvūnų
apsauga ar augalų išsaugojimu, valstybė narė per labai trumpą laiką
privalo parengti techninius reglamentus, kad juos nedelsdama priimtų ir
taikytų be jokių galimų konsultacijų. 8 straipsnyje nurodytame
pranešime valstybė narė pateikia priežastis, pagrindžiančias priemonių
skubą. Komisija imasi atitinkamų veiksmų, jeigu nurodyta tvarka yra
taikoma piktnaudžiaujant.“35      Direktyvos 83/189
10 straipsnyje numatyta, kad „8 ir 9 straipsniai netaikomi,
jei valstybės narės vykdo savo įsipareigojimus pagal Bendrijos
direktyvas ir reglamentus; tai taip pat taikoma įsipareigojimams pagal
tarptautinius susitarimus, dėl kurių Bendrijoje priimtos vieningos
techninės specifikacijos“.36      Reikia
priminti, kad viename iš 1986 m. pranešimų (86/C 245/05,
OL C 245, 1986, p. 4) Komisija apibrėžė savo poziciją dėl
aspekto, kurį dviem paskutiniais klausimais nurodė Tribunal de Commerce de Liège.
Šiame pranešime ji konstatavo, pirma, kad direktyva suteikia svarbų
vaidmenį jai ir valstybėms narėms, suteikdama joms galimybę užkirsti
kelią naujoms techninėms prekybos kliūtims atsirasti, ir, antra, kad
direktyva nustatyti įpareigojimai valstybėms narėms yra aiškūs ir
nedviprasmiški, nes:–        valstybės
narės privalo pranešti apie visus su direktyva susijusius techninių
reglamentų projektus–        privalo
automatiškai atidėti techninių reglamentų projektų priėmimą trim
mėnesiams, išskyrus ypatingus atvejus, išvardytus 9 straipsnio
3 dalyje_–        privalo
atidėti techninių reglamentų projektų priėmimą papildomai trim –
devyniem mėnesiams, atsižvelgiant į tai, ar buvo pareikšta
prieštaravimų, ar ketinama priimti Bendrijos teisės aktą.Galiausiai
Komisija pareiškė, kad jei valstybės narės nesilaikytų įpareigojimų
pagal šią direktyvą, tai rimtai pakenktų vidaus rinkos sukūrimui ir
keltų neigiamo poveikio prekybai pavojų.37      Iš
pranešimo matyti, kad iš šių argumentų Komisija daro išvadą, jog „jei
valstybė narė priima techninį reglamentą, kuriam taikoma
Direktyva 83/189, nepranešusi Komisijai apie jo projektą ir
nesilaikydama status quo įpareigojimo, tokiu būdu priimtas
reglamentas negali tapti vykdytinas prieš trečiuosius asmenis šios
valstybės narės teisės aktų leidybos sistemoje. Todėl Komisija mano, kad
bylos šalys turi teisę iš nacionalinių teismų tikėtis, kad šie
atsisakys taikyti techninius reglamentus, apie kuriuos nepranešta, kaip
to reikalauja Bendrijos teisės aktai“.38      Šioje byloje Komisija palaikė šį Direktyvos 83/189 aiškinimą, kuriam pritaria ir CIA Security.39      Vokietijos,
Nyderlandų bei Jungtinės Karalystės vyriausybės prieštarauja tokiam
aiškinimui ir mano priešingai, kad techniniais reglamentais
Direktyvos 83/189 prasme gali būti remiamasi prieš privačius
trečiuosius asmenims, net jei jie buvo priimti nesilaikant šioje
direktyvoje įtvirtintų įpareigojimų. Argumentai, kuriais grindžiamas
toks aiškinimas, bus nagrinėjami vėliau.40      Pirmiausia
reikia pabrėžti, kad prevencinės kontrolės priemonėmis
Direktyva 83/189 siekia apsaugoti laisvą prekių judėjimą, kuris yra
vienas iš Bendrijos pagrindų. Ši kontrolė yra naudinga, nes direktyva
reglamentuojami techniniai reglamentai gali sudaryti prekybai prekėmis
tarp valstybių narių kliūtį, o tokios kliūtys gali būti leidžiamos, tik
jei jos būtinos bendrųjų interesų įgyvendinimo tikslo privalomiesiems
reikalavimams patenkinti. Direktyvos nustatyta kontrolė yra veiksminga,
jei turi būti pranešta apie visus techninių reglamentų, kuriems ji
taikoma, projektus ir jei šių reglamentų, išskyrus tuos, kurių skuba
pateisina išimties taikymą, priėmimas arba įsigaliojimas turi būti
sustabdytas 9 straipsnyje nurodytais laikotarpiais.41      Taigi,
pranešimas ir sustabdymo laikotarpis suteikia Komisijai ir kitoms
valstybėms narėms galimybę išnagrinėti, pirma, ar nagrinėjamas projektas
sukuria EB sutarčiai prieštaraujančias prekybos kliūtis arba
kliūtis, kurių reikia išvengti priimant bendras ar suderintas priemones,
ir, antra, pasiūlyti numatytų nacionalinės teisės aktų pakeitimus. Ši
procedūra, be kita ko, leidžia Komisijai pasiūlyti arba priimti su
numatoma priemone susijusias sritis reglamentuojančius Bendrijos
standartus.42      Po
to reikia konstatuoti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo
praktiką visais atvejais, kai direktyvos nuostatos turinio požiūriu yra
besąlygiškos ir pakankamai aiškios, jomis galima remtis ginčijant bet
kurią direktyvos neatitinkančią nacionalinės teisės nuostatą (žr.
1982 m. sausio 19 d. Sprendimą Becker, 8/81, Rink. p. 53, ir 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimą Francovich ir kiti, C‑ 6/90 ir C‑9/90, Rink. p. I‑5357).43      Pasak
Jungtinės Karalystės vyriausybės, Direktyvos 83/189 nuostatos
netenkina šių kriterijų pirmiausiai dėl to, kad pranešimo tvarką sudaro
daugybė neaiškių elementų.44      Šis
požiūris nepriimtinas. Iš tiesų Direktyvos 83/189 8 ir
9 straipsniai nustato aiškią valstybių narių pareigą pranešti
Komisijai apie techninių reglamentų projektus prieš juos priimant.
Kadangi šie straipsniai turinio požiūriu yra besąlygiški ir pakankamai
aiškūs, privatūs asmenys jais gali remtis nacionaliniuose teismuose.45      Lieka
išnagrinėti teisines pasekmes, atsirandančias valstybėms narėms
pažeidus įpareigojimą pranešti, o tiksliau kalbant, – ar
Direktyvą 83/189 reikia aiškinti taip, kad dėl pareigos pranešti
pažeidimo, kuris yra procedūrinis atitinkamų techninių reglamentų
priėmimo trūkumas, atsiranda toks šių reglamentų netaikymas, kad jais
negalima remtis prieš privačius asmenis.46      Vokietijos,
Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės vyriausybės šiuo atžvilgiu mano, kad
Direktyva 83/189 reglamentuoja tik santykius tarp valstybių narių
bei Komisijos ir nustato tik procedūrinius įpareigojimus, kurių
valstybės narės privalo laikytis priimdamos techninius reglamentus,
tačiau neturi poveikio jų kompetencijai priimti atitinkamus reglamentus
pasibaigus sustabdymo laikotarpiui, ir galiausiai nenumato jokios
konkrečios nuostatos apie galimas minėtų procedūrinių įpareigojimų
neįvykdymo pasekmes.47      Šiomis
aplinkybėmis pirmiausia reikia pabrėžti, kad nė viena iš nurodytų
aplinkybių neprieštarauja tam, kad dėl ėDirektyvos 83/189 pažeidimo
atsiranda nagrinėjamų techninių reglamentų netaikymas.48      Tokia
iš Direktyvos 83/189 išplaukiančių įsipareigojimų neįvykdymo
pasekmė yra nesusijusi su šiuo atžvilgiu aiškios nuostatos buvimu. Kaip
nurodyta pirmiau, neginčijama, kad šios direktyvos tikslas yra
prevencinės kontrolės priemonėmis apsaugoti laisvą prekių judėjimą ir
kad įpareigojimas pranešti yra pagrindinė šios Bendrijos kontrolės
įgyvendinimo priemonė. Ši kontrolė būtų dar veiksmingesnė, jei direktyva
būtų aiškinama taip, kad įpareigojimo pranešti pažeidimas yra esminis
procedūrinis trūkumas, dėl kurio atsiranda atitinkamų techninių
reglamentų netaikymas privatiems asmenims.49      Reikia
pabrėžti, kad toks direktyvos aiškinimas atitinka 1989 m. liepos
13 d. sprendimą Enichem Base ir kt. (380/87, Rink.
p. 2491, 19–24 punktai). Šiame sprendime, kuriame Teisingumo
Teismas, aptardamas valstybių narių įpareigojimą pateikti Komisijai
nacionalinės teisės aktų projektus, patenkančius į vieno iš 1975 m.
liepos 15 d. Tarybos direktyvos 75/442/EEB dėl atliekų
(OL L 194, p. 39) straipsnių taikymo sritį, konstatavo,
kad nei nagrinėjamos nuostatos formuluotė, nei tikslai neleidžia teigti,
jog valstybių narių įsipareigojimo pranešti neįvykdymas savaime sukėlė
nevykdant šio įpareigojimo priimtų teisės aktų neteisėtumą. Šiuo
klausimu Teisingumo Teismas aiškiai nurodė, kad nagrinėjama nuostata
įtvirtino tik įpareigojimą iš anksto pranešti, kuris numatomų teisės
aktų įsigaliojimo nepadarė priklausomo nuo Komisijos pritarimo arba
neprieštaravimo ir neįtvirtino nagrinėjamų projektų Bendrijos kontrolės.
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad nagrinėjama nuostata buvo
susijusi su santykiais tarp valstybių narių ir Komisijos, tačiau, kita
vertus, privatiems asmenims ji nesuteikė jokių teisių, kurios galėtų
būti pažeidžiamos valstybei narei neįvykdžius įsipareigojimo iš anksto
pranešti Komisijai apie savo teisės aktų projektus.50      Tačiau
šioje byloje direktyvos tikslas yra ne paprasčiausiai informuoti
Komisiją, bet, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 41 punkte,
bendresnis siekis panaikinti arba pašalinti prekybos kliūtis, informuoti
kitas valstybes apie vienos iš valstybių numatomus techninius
reglamentus, suteikti Komisijai ir kitoms valstybėms narėms laiko
sureaguoti ir pasiūlyti pakeitimus, leidžiančius sumažinti iš numatytos
priemonės išplaukiančius laisvo prekių judėjimo apribojimus, bei
suteikti Komisijai laiko pateikti pasiūlymą dėl suderinimo direktyvos.
Be to, Direktyvos 83/189 8 ir 9 straipsnių formuluotė yra
aiški, nes jie nacionaliniams reglamentams numato Bendrijos kontrolės
procedūrą, o jų įsigaliojimo datą daro priklausomą nuo Komisijos
pritarimo arba neprieštaravimo.51      Galiausiai
reikia išnagrinėti, ar, kaip pastebėjo Jungtinės Karalystės vyriausybė,
egzistuoja Direktyvai 83/189 specifinių priežasčių, draudžiančių
ją aiškinti taip, kad pažeidžiant direktyvą priimti techniniai
reglamentai netaikomi tretiesiems asmenims.52      Būtent
šiuo klausimu jau buvo pabrėžta, kad negalėjimas remtis tokiomis
nuostatomis prieš trečiuosius asmenis sukurtų teisėkūros spragą
nagrinėjamoje nacionalinėje teisės sistemoje ir galėtų lemti rimtus
sunkumus, ypač jei tai susiję su apsaugos srities teisės aktais.53      Šis
argumentas nepriimtinas. Iš tiesų valstybė narė gali pasinaudoti
Direktyvos 83/189 9 straipsnio 3 dalyje numatyta skubos
tvarka, jei dėl šioje nuostatoje nurodytų priežasčių ji mano privalanti
parengti techninius reglamentus per labai trumpą laiką, kad juos
nedelsdama priimtų ir taikytų be jokių galimų konsultacijų.54      Atsižvelgiant
į tai, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, jog
Direktyva 83/189 turi būti aiškinama taip, kad įpareigojimo
pranešti pažeidimas sukelia tokį atitinkamų techninių reglamentų
netaikymą, kad jais negalima remtis prieš privačius asmenis.55      Todėl
į penktąjį ir šeštąjį klausimus reikia atsakyti, kad
Direktyvos 83/189 8 ir 9 straipsniai turi būti aiškinami taip,
kad privatūs asmenys gali jais remtis nacionaliniame teisme, kuris
privalo atsisakyti taikyti nacionalinį techninį reglamentą, apie kurį
nebuvo pranešta pagal direktyvą. Dėl pirmųjų dviejų klausimų56      Pirmuoju
ir antruoju klausimais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas iš esmės klausia, ar Sutarties 30 straipsnis draudžia
tokias nacionalines nuostatas kaip Apsaugos įmonių įstatymo 4 bei
12 straipsniai ir 1991 m. gegužės 14 d. dekretas.57      Atsižvelgiant
į atsakymus, pateiktus į trečiąjį, ketvirtąjį, penktąjį ir šeštąjį
klausimus, nebereikia atsakyti į pirmus du prejudicinius klausimus, kiek
jie susiję su Apsaugos įmonių įstatymo 12 straipsniu ir
1991 m. gegužės 14 d. dekretu, nes jais negalima remtis prieš
trečiuosius asmenis. Taigi reikia atsakyti tik į tą pirmojo prejudicinio
klausimo dalį, kuria klausiama, ar tokia nuostata kaip Apsaugos įmonių
įstatymo 4 straipsnis, pagal kurią apsaugos įmonė gali vykdyti
veiklą tik iš anksto gavusi Vidaus reikalų ministerijos leidimą,
atitinka Sutarties 30 straipsnį.58      Šiuo
klausimu reikia pastebėti, kad jei tokia nuostata numato apsaugos
įmonės steigimo ir veiklos vykdymo sąlygą, ji nepatenka į Sutarties
30 straipsnio, susijusio su laisvu prekių judėjimu tarp valstybių
narių, taikymo sritį. Be to, reikia konstatuoti, jog bylos medžiagoje
nėra jokios nuorodos į tai, kad tokia nuostata riboja laisvą prekių
judėjimą arba kitaip prieštarauja Bendrijos teisei.59      Todėl
į pirmąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad Sutarties
30 straipsnis nedraudžia tokios nacionalinės nuostatos kaip
Apsaugos įmonių įstatymo 4 straipsnis. Dėl bylinėjimosi išlaidų60      Belgijos,
Vokietijos ir Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės vyriausybių bei
Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo
pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas
pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio
sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamose bylose, išlaidų klausimą turi
spręsti šis teismas.Remdamasis šiais motyvais_Teisingumo Teismasatsakydamas į klausimus, kuriuos jam 1994 m. birželio 20 d. sprendimu pateikė Tribunal de Commerce de Liège, nusprendžia:1.      Tokia
nuostata kaip 1990 m. balandžio 10 d. Belgijos įstatymo dėl
priežiūros įmonių, apsaugos įmonių ir vidaus priežiūros tarnybų
4 straipsnis nėra techninis reglamentas 1983 m. kovo
28 d. Tarybos direktyvos 83/189/EEB, nustatančios informacijos
apie techninius standartus ir reglamentus teikimo tvarką, su
pakeitimais, padarytais 1988 m. kovo 22 d. Tarybos
direktyva 88/182/EEB, prasme, o tokios nuostatos, kokios numatytos
1991 m. gegužės 14 d. Karaliaus dekrete, nustatančiame
1990 m. balandžio 10 d. Įstatyme numatytos signalizacijos
sistemų ir tinklų patvirtinimo procedūrą, yra techniniai reglamentai, ir
kad tokios nuostatos, kaip minėto 1990 m. balandžio 10 d.
Įstatymo 12 straipsnis, kvalifikavimas priklauso nuo jos teisinės
galios pagal nacionalinę teisę.2.      Direktyvos 83/189
su pakeitimais, padarytais Direktyva 88/182, 8 ir
9 straipsniai turi būti aiškinami taip, kad privatūs asmenys gali
jais remtis nacionaliniame teisme, kuris privalo atsisakyti taikyti
nacionalinį techninį reglamentą, apie kurį nebuvo pranešta pagal
direktyvą.3.      EB
sutarties 30 straipsnis nedraudžia tokios nacionalinės
nuostatos_kaip minėto 1990 m. balandžio 10 d. Įstatymo
4 straipsnis.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetManchiniMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayRagnemalm SevónPaskelbta 1996 m. balandžio 30 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias* Proceso kalba: prancūzų.