62007CC0164
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2008 m. vasario 28 d. (
1
)
Byla C-164/07
James Wood
prieš
Fonds de garantie des victimes des actes de terrorisme et d’autres infractions
„EB 12 straipsnis — Diskriminacija dėl pilietybės — Kompensacijų terorizmo ir kitų nusikaltimų aukoms garantinio fondo mokama kompensacija — Netaikymas“
I — Įvadas
1.
Nagrinėjamas prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl klausimų, susijusių su diskriminacija dėl pilietybės skiriant valstybės kompensaciją nusikaltimų aukoms. Panašius klausimus Teisingumo Teismas jau nagrinėjo byloje Cowan (
2
).
2.
Tačiau, priešingai nei byla Cowan, nagrinėjama byla nėra susijusi su teise gauti kompensaciją valstybės teritorijoje įvykdytų nusikaltimų aukoms. Atvirkščiai, šį kartą Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar tokia nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią teisė gauti kompensaciją numatoma ir ne šios valstybės teritorijoje įvykdyto nusikaltimo aukoms, tačiau tik šios valstybės piliečiams, neprieštarauja Bendrijos teisės aktams.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisės aktai
3.
EB 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje nurodyta:
„Šios Sutarties taikymo srityje, nepažeidžiant joje esančių specialių nuostatų, draudžiama bet kokia diskriminacija dėl pilietybės.“
4.
2004 m. balandžio 29 d. Tarybos direktyvos 2004/80/EB dėl kompensacijos nusikaltimų aukoms (
3
) (toliau – Direktyva 2004/80) 17 straipsnyje išdėstyta:
„Palankesnės nuostatos
Ši direktyva neuždraudžia valstybėms narėms
a)
nustatyti ar išlaikyti nusikaltimų aukoms ir bet kokiems kitiems nuo nusikaltimų nukentėjusiems asmenims palankesnes nuostatas;
b)
nustatyti ar išlaikyti nuostatas, skirtas kompensuoti ne jų teritorijoje padarytų nusikaltimų aukoms ar bet kokiems kitiems nuo tokių nusikaltimų nukentėjusiems asmenims bet kokiomis sąlygomis, kurias valstybė narė gali tuo tikslu nustatyti.“
B — Nacionalinės teisės aktai
5.
Prancūzijos Baudžiamojo proceso kodekso (Code de procédure penale) 706-3 straipsnyje numatyta:
„Bet kuris asmuo, kuriam žala padaryta tyčiniais arba netyčiniais veiksmais, turinčiais nusikaltimo požymių, turi teisę gauti visišką asmeniui padarytos žalos atlyginimą, jei tenkinamos šios sąlygos:
<…>
3.
Asmuo, kuriam padaryta žala, yra Prancūzijos pilietis. Jei ši sąlyga netenkinama, įvykiai įvyko Prancūzijos teritorijoje, ir asmuo, kuriam padaryta žala:
—
yra Europos ekonominės bendrijos valstybės narės pilietis arba
—
teisėtai gyveno Prancūzijoje įvykių arba prašymo pateikimo metu, išskyrus tarptautinių sutarčių numatytus atvejus.
<…>“
III — Faktinės aplinkybės ir pagrindinė byla
6.
James Wood yra Jungtinės Karalystės pilietis, daugiau nei 20 metų gyvenantis Prancūzijoje. Kartu su savo drauge, Prancūzijos piliete, jis turi tris vaikus, kurie taip pat yra Prancūzijos piliečiai.
7.
2004 m. Australijoje per kelių eismo įvykį žuvo vienas iš vaikų – ten praktiką atliekanti duktė Helena Wood.
8.
Po įvykio Wood šeima kreipėsi į Nanto miesto Kompensacijų nusikaltimų aukoms komisiją (Commission nantaise d'indemnisation des victimes d'infractions, toliau – Kompensacijų komisija) prašydama kompensuoti dėl Helena Wood mirties patirtą materialinę ir moralinę žalą.
9.
Teisė gauti kompensaciją buvo pripažinta motinai ir kitiems vaikams, kurie dėl kompensacijos dydžio susitarė su kompetentingu Garantiniu fondu (Fonds de Garantie).
10.
Tačiau Garantinis fondas nesutiko išmokėti kompensacijos mirusiosios tėvui, nes jis neatitiko sąlygų, numatytų Baudžiamojo proceso kodekso 706-3 straipsnyje. Pagal šią nuostatą teisę gauti žalos atlyginimą, kai žalą sukėlęs įvykis įvyko ne šios valstybės teritorijoje, turi tik Prancūzijos piliečiai. Kadangi J. Wood, kitaip negu kiti šeimos nariai, Prancūzijos pilietybės neturi, jam tokia teisė nesuteikiama. Tokią teisę jis būtų įgijęs tik tada, jei nelaimingas atsitikimas, per kurį žuvo duktė, būtų įvykęs Prancūzijoje.
11.
2007 m. sausio 11 d.Tribunal de Grande Instance de Nantes Kompensacijų komisijai pateiktu pareiškimu J. Wood pareiškė ieškinį Garantiniam fondui. Savo ieškinį jis grindė Romos sutarties 7 straipsniu (dabar – EB 12 straipsnis), draudžiančiu bet kokį diskriminavimą dėl pilietybės.
12.
Jo manymu, tai, kad jam, kitaip nei jo sugyventinei ir vaikams, kurie yra Prancūzijos piliečiai ir kuriems buvo suteikta teisė gauti kompensaciją nusikaltimų aukoms, tokia teisė nebuvo suteikta vien todėl, kad jis nėra Prancūzijos pilietis, nors daugiau nei 20 metų čia gyvena, dirba ir moka mokesčius, yra diskriminacija.
IV — Prašymas priimti prejudicinį sprendimą ir procesas Teisingumo Teisme
13.
2006 m. kovo 16 d.Tribunal de Grande Instance de Nantes Kompensacijų komisija nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar, atsižvelgiant į Romos sutarties 7 straipsnyje įtvirtintą bendrą nediskriminavimo dėl pilietybės principą, Prancūzijos Baudžiamojo proceso kodekso 706-3 straipsnio nuostatos neprieštarauja Bendrijos teisei tiek, kiek Prancūzijoje gyvenančiam Bendrijos piliečiui, užsienyje mirusio vaiko, Prancūzijos piliečio, tėvui jos nesuteikia teisės gauti Garantinio fondo mokamą kompensaciją vien dėl pilietybės?“
14.
Per procesą Teisingumo Teisme savo rašytines ir žodines pastabas pateikė ne tik ieškovas ir atsakovas pagrindinėje byloje, bet ir Prancūzijos vyriausybė ir Komisija. Be to, rašytines pastabas pateikė Italijos ir Portugalijos vyriausybės.
V — Vertinimas
A — Prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas
15.
Prieš pradėdama nagrinėti prejudicinį klausimą, iš pradžių trumpai išnagrinėsiu du aspektus, susijusius su prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumu.
1. Prejudicinio klausimo išaiškinimas
16.
Prejudicinis klausimas grindžiamas Romos sutarties 7 straipsniu. Tačiau draudimas diskriminuoti dėl pilietybės dabar yra numatytas ir Europos bendrijos steigimo sutarties 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje, kurios formuluotė identiška. EB 12 straipsnio pirmoji pastraipa ratione temporis taikytina nagrinėjamai bylai. Todėl toliau remsiuosi EB 12 straipsnio pirmąja pastraipa.
17.
Be to, atsižvelgiant į prejudicinio klausimo formuluotę, reikia paaiškinti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką per procesą pagal EB 234 straipsnį Teisingumo Teismas neturi kompetencijos spręsti dėl vidaus teisės normų suderinamumo su Bendrijos teise. Tačiau jis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui gali pateikti bet kokį su Bendrijos teise susijusį išaiškinimą, leidžiantį pastarajam įvertinti šį suderinamumą, kad jis galėtų priimti sprendimą savo nagrinėjamoje byloje (
4
).
18.
Taigi prejudicinį klausimą reikia aiškinti taip, kad juo prašoma išaiškinti EB 12 straipsnio pirmąją pastraipą.
2. Ar Kompensacijų nusikaltimų aukoms komisija turi teisę pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą?
19.
Galėtų kilti klausimas, ar Kompensacijų komisija, kuri Teisingumo Teismui pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą, EB 234 straipsnio prasme apskritai laikytina teismu, turinčiu teisę pateikti tokį prašymą. Šiuo klausimu galima paminėti išvadą, pateiktą byloje Cowan, kurioje generalinis advokatas C. O. Lenz teisingai pripažino, kad tokią komisiją reikia laikyti teismu EB 234 straipsnio prasme (
5
), ir tai išsamiai pagrindė. Jis pateikė argumentus, kad tokia komisija yra nepriklausoma institucija, įgaliota spręsti ginčus dėl teisės gauti kompensaciją nusikaltimų aukoms. Ji buvo įsteigta pagal įstatymą, jos jurisdikcija yra privaloma ir savo sprendimus ji priima taikydama teisės normas, pirmiausia Baudžiamojo proceso kodeksą.
3. Tarpinė išvada
20.
Todėl Tribunal de Grande Instance de Nantes Kompensacijų nusikaltimų aukoms komisijos pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra priimtinas.
B — Prejudicinio klausimo turinio vertinimas
21.
Šiuo prašymu priimti prejudicinį sprendimą klausiama, ar EB 12 straipsnio pirmąją pastraipą reikia aiškinti taip, kad ja draudžiama nacionalinės teisės akte numatyti, jog teisė gauti kompensaciją ne šios valstybės narės teritorijoje įvykdyto nusikaltimo aukoms suteikiama tik šios valstybės piliečiams, vadinasi, nesuteikiama kitos valstybės narės piliečiams, gyvenantiems jos teritorijoje.
22.
Prieš pradedant nagrinėti, kokios pasekmės kyla iš EB 12 straipsnio pirmosios pastraipos nacionalinės teisės normai, iš pradžių reikia išnagrinėti Direktyvą 2004/80.
1. Direktyva 2004/80 dėl kompensacijos nusikaltimų aukoms
23.
Portugalijos ir Italijos vyriausybės teisingai nurodo, kad kompensacijų nusikaltimų, kurie buvo įvykdyti ne tam tikros valstybės narės teritorijoje, aukoms sritis nėra suderinta. Nors ir buvo priimtas Bendrijos teisės aktas, kuriuo reglamentuojama žalos nusikaltimų aukoms atlyginimo sritis, t. y. Direktyva 2004/80, tačiau šios direktyvos 17 straipsnyje aiškiai nurodyta, kad direktyva nedraudžiama valstybėms narėms numatyti nuostatų dėl kompensacijos ne jų teritorijoje padarytų nusikaltimų aukoms ar bet kokiems kitiems nuo tokių nusikaltimų nukentėjusiems asmenims ar jas išlaikyti.
24.
Abi vyriausybės, vadovaudamosi šia valstybių narių kompetencija, daro išvadą, kad Bendrijos teisė nenustato reikalavimų valstybių narių teisės aktams, kuriais ši sritis reglamentuojama. Tačiau remiantis šia valstybių narių kompetencija tokios išvados padaryti negalima.
25.
Būtent srityse, kurios paliktos valstybių narių kompetencijai, jos turi ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (
6
). Todėl toliau reikia išnagrinėti, ar EB 12 straipsnyje įtvirtintas nediskriminavimo principas nustato tam tikrus reikalavimus, ir jei taip, tai kokius.
2. Nediskriminavimo principo taikymo sritis
26.
EB 12 straipsnio pirmoji pastraipa draudžia bet kokią diskriminaciją dėl pilietybės, patenkančią į Sutarties taikymo sritį. Taigi toliau pirmiausia reikia išnagrinėti, ar nagrinėjama situacija patenka į Sutarties taikymo sritį.
27.
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika tarp situacijų, kurios patenka į Bendrijos teisės taikymo sritį, yra ir tos, kurios susijusios su naudojimusi Sutarties užtikrinamomis pagrindinėmis laisvėmis, ir ypač tos, kurios susijusios su EB 18 straipsniu suteikta teise laisvai judėti ir apsigyventi valstybių narių teritorijoje (
7
).
28.
Vadinasi, nagrinėjama situacija į Sutarties taikymo sritį patenka arba dėl aplinkybės, kad J. Wood apsigyveno Prancūzijoje ir ten dirbo, arba dėl to, kad jis, kaip Sąjungos pilietis, pasinaudojo savo teise laisvai judėti.
29.
Prašyme priimti prejudicinį sprendimą detalios informacijos apie J. Wood profesinę situaciją nėra. Tik vienoje vietoje nurodyta, kad jis teigia daugiau nei 20 metų gyvenantis ir dirbantis Prancūzijoje. Tačiau nepatikslinama, ar jis yra samdomas darbuotojas, ar savarankiškai dirbantis asmuo. Taip pat neaišku, ar ši informacija yra patvirtinta, ar prašyme priimti prejudicinį sprendimą tik pakartojamas ieškovo pateiktas argumentas.
30.
Jei remsimės šia informacija, tai tuo momentu, kai iškilo klausimas dėl teisės gauti kompensacijos išmoką, atsižvelgiant į J. Wood vykdomos profesinės veiklos pobūdį, jis naudojosi darbuotojo laisvo judėjimo teise pagal EB 39 straipsnį arba įsisteigimo laisve pagal EB 43 straipsnį.
31.
Tačiau jei per procesą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme paaiškėtų, kad J. Wood profesinės veiklos nevykdė, Sutarties nuostatos EB 12 straipsnio prasme jam būtų taikomos kaip Sąjungos piliečiui (EB 18 straipsnis). Pagal teismo praktika Sąjungos pilietis, pasinaudojęs savo teise laisvai judėti, numatyta EB 18 straipsnio pirmoje dalyje, patenka į Sutarties taikymo sritį ir gali remtis EB 12 straipsnio pirmojoje pastraipoje įtvirtintu bendru nediskriminavimo principu.
32.
Europos Sąjungos pilietybe būtent siekiama suteikti valstybių narių piliečiams esminį statusą, pagal kurį piliečiai, kurie yra tokioje pačioje situacijoje, būtų vienodai teisiškai vertinami, neatsižvelgiant į pilietybę ir nepažeidžiant šioje srityje aiškiai nustatytų išimčių (
8
).
33.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nustatyti, pagal kokį konkrečiai straipsnį nagrinėjama situacija patenka į Sutarties taikymo sritį – EB 39, 43 ar 18 straipsnį.
34.
Galiausiai vis tiek galima konstatuoti, kad J. Wood situacija patenka į Sutarties taikymo sritį, vadinasi, jis gali remtis savo teise į nediskriminavimą dėl pilietybės.
3. Nevienodas požiūris
35.
Taigi toliau reikia išnagrinėti, ar J. Wood buvo diskriminuojamas dėl pilietybės. Garantinio fondo manymu, nėra pagrindo teigti, kad buvo taikomas nevienodas požiūris. Tai pagrįsdamas jis, be kita ko, nurodo, kad J. Wood kompensacijos išmoką būtų gavęs, jei būtų atsisakęs Jungtinės Karalystės pilietybės ir priėmęs Prancūzijos pilietybę.
36.
Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nediskriminavimo principas reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos – vienodai, jei toks vertinimas nėra objektyviai pagrįstas (
9
).
37.
Kad nagrinėjamu atveju panašios situacijos yra vertinamos skirtingai, matyti palyginus J. Wood ir jo sugyventinės, Prancūzijos pilietės, situacijas. Jie abu daugiau nei dvidešimt metų kartu gyvena Prancūzijoje ir dėl ne Prancūzijos teritorijoje įvykdyto nusikaltimo neteko savo dukters. Jų giminystės ryšys su mirusiąja yra toks pat, todėl abu patyrė tokią pačią žalą.
38.
Vadinasi, J. Wood ir jo sugyventinės situacijos, atsižvelgiant į teisės į kompensacijos įgijimą sąlygas, skiriasi tik viena aplinkybe – pilietybe. Vis dėlto jo sugyventinė kompensacijos išmoką gauna, o J. Wood – ne.
39.
Taigi panašios situacijos yra vertinamos skirtingai. Todėl nevienodu požiūriu, kuris aiškiai grindžiamas pilietybės kriterijumi, tiesiogiai diskriminuojama. Taigi aplinkybė, kad J. Wood būtų įgijęs teisę į kompensaciją, jei būtų pakeitęs pilietybę, priešingai nei teigia atsakovas, nėra svarbi tam, kad būtų nustatyta diskriminacija.
4. Pateisinimas
40.
Taigi lieka tik išnagrinėti, ar tokią diskriminaciją galima pateisinti.
41.
Nevienodas požiūris galėtų būti pateisintas, tik jeigu jis būtų pagrįstas objektyviais veiksniais, kurie nepriklauso nuo suinteresuotųjų asmenų pilietybės ir yra proporcingi nacionaline teise siekiamam teisėtam tikslui (
10
).
42.
Kyla klausimas, ar apskritai galima pateisinti nacionalinės teisės normą, pagal kurią tiesiogiai diskriminuoja dėl pilietybės (
11
). Vis dėlto šioje byloje į jį atsakyti nereikia, nes, net ir darant prielaidą, kad toks pateisinimas įmanomas, nagrinėjamu atveju tai galiausiai reikia paneigti.
43.
Portugalijos vyriausybė mano, kad pateisinti galima remiantis nacionalinio solidarumo idėja, pagal kurią valstybė narė gali teisę gauti kompensaciją už ne jos teritorijoje įvykdytu nusikaltimu padarytą žalą suteikti tik savo piliečiams.
44.
Prancūzijos vyriausybė pati pripažįsta mananti, kad J. Wood, kaip jo sugyventinė ir vaikai, taip pat turėjo gauti kompensaciją. Taigi ji niekaip nepateisina teisei gauti kompensaciją nustatomo pilietybės reikalavimo.
45.
Vis dėlto ji nurodo naštą, kuri atsiranda finansuojant neribotai suteikiamas kompensacijas nusikaltimų aukoms ir kuri daro poveikį bendram kompensacijų sistemos lygiui. Kompensacijų nusikaltimų aukoms tvarka Prancūzijoje yra labai palanki, tokia teisė pripažįstama dažnai ir įvairiais atvejais. Kompensacija skiriama ne tik tiesioginėms, bet ir netiesioginėms nusikaltimų aukoms, o netiesioginės aukos sąvoka aiškinama labai plačiai.
46.
Netaikant jokio apribojimo, bet kuris kitos valstybės narės pilietis, pavyzdžiui, turistas trumpam atvykęs į Prancūziją, galėtų reikalauti kompensacijos nusikaltimų aukoms ir tokiu atveju, jei, jam būnant Prancūzijoje, jo artimieji taptų nusikaltimo aukomis jo kilmės arba trečiojoje valstybėje.
47.
Teisingumo Teismas tam tikromis aplinkybėmis yra pripažinęs, kad valstybės narės, suteikdamos atitinkamas socialines išmokas, kurios galėtų tapti pernelyg sunkia našta, turi teisę jų suteikimą susieti su sąlygomis, kaip antai: faktinio ryšio tarp asmens ir valstybės egzistavimu (
12
), tam tikru integracijos į visuomenę lygiu (
13
) arba ypač glaudaus ryšio su tos valstybės narės visuomene buvimu (
14
). Teismas, pavyzdžiui, Sprendime Bidar dėl studentams skiriamos išlaikymo paramos, pripažino, jog valstybės narės turi teisę imtis priemonių, kad tokios paramos teikimas kitų valstybių narių studentams netaptų pernelyg sunkia našta, kuri galėtų turėti įtakos bendram tos valstybės teikiamos paramos lygiui.
48.
Šią išvadą pagal analogiją taikant nagrinėjamoms aplinkybėms, atrodo, yra teisėta, kad, siekiant išvengti pernelyg sunkios naštos grėsmės, teisė gauti kompensaciją ne šios valstybės teritorijoje padarytų nusikaltimų aukoms siejama su reikalavimu, kad tarp asmens, pageidaujančio įgyti tokią teisę, ir ją suteikiančios valstybės narės būtų faktinis ryšys.
49.
Taigi atrodo, kad nacionalinės teisės norma, pagal kurią teise gauti kompensaciją ne šios valstybės teritorijoje padarytų nusikaltimų aukoms gali pasinaudoti tik asmenys, turintys faktinį ryšį su Prancūzijos visuomene, siekiama teisėto tikslo.
50.
Tačiau tokia priemonė gali būti pateisinama, tik jei ji nepažeidžia proporcingumo principo (
15
). Priemonė yra proporcinga, jei ji tinkama nustatytam tikslui pasiekti ir neviršija to, kas būtina jam įgyvendinti.
51.
Šiuo atžvilgiu Bendrijos teisės nereglamentuojamų išmokų atveju valstybės narės, laikydamosi Bendrijos teisės nustatytų apribojimų, turi didelę diskreciją nustatyti tokio ryšio vertinimo kriterijus (
16
).
52.
Tačiau nacionalinės teisės normos, pagal kurią teisei gauti kompensaciją nusikaltimų aukoms nustatoma pilietybės sąlygą (jei apskritai galima manyti, kad tiesiogiai diskriminuojanti priemonė iš principo gali būti pateisinta), pateisinti negalima.
53.
Tai, kad teisė gauti išmoką grindžiama vien gavėjo pilietybe, neleidžia teisės į išmoką suteikti ir tiems asmenims, kuriuos su Prancūzijos visuomene sieja pakankamas faktinis ryšys. Asmuo, kaip antai J. Wood, kuris daugiau nei dvidešimt metų gyvena ir dirba Prancūzijoje, be jokios abejonės, yra pakankamai integravęsis į Prancūzijos visuomenę, o šį faktą, beje, pripažįsta ir Prancūzijos vyriausybė, taigi tai panaikina pagrindą nesuteikti jam kompensacijos aukoms. Taigi tokia priemonė yra netinkama siekiamam tikslui įgyvendinti.
54.
Nustatant faktinį ryšį su Prancūzijos visuomene galima taikyti ir kitą kriterijų, pavyzdžiui, prašymą pateikusio asmens gyvenamąją vietą (
17
). Reikalavimas, kad išmokos gavėjas būtų integravęsis į atitinkamos valstybės narės visuomenę, gali būti laikomas patenkintu, jei nustatoma, kad jis tam tikrą laiką gyveno atitinkamoje valstybėje narėje (
18
). Tačiau konkrečiai nustatant tokį gyvenamosios vietos kriterijų ir ypač buvimo šalyje trukmę, taip pat būtina laikytis proporcingumo principo (
19
).
55.
Teisingumo Teismo sprendimas Cowan taip pat neprieštarauja tokiam gyvenamosios vietos kriterijui.
56.
Sprendimas Cowan buvo priimtas dėl Prancūzijos teisės normos, pagal kurią teisė į kompensaciją aukoms suteikiama tik asmenims, turintiems leidimą gyventi šalyje, arba valstybės, sudariusios su Prancūzija abipusį susitarimą, piliečiams.
57.
I. W. Cowan kaip turistas atvyko į Prancūziją ir čia tapo nusikaltimo auka. Kadangi I. W. Cowan turistinio pobūdžio viešnagė šalyje atitiko pasyvią laisvę teikti paslaugas, nagrinėjama nacionalinės teisės norma pateko į Sutarties 12 straipsnio taikymo sritį. Teisingumo Teismas pripažino, kad nacionalinė teisės norma, pagal kurią teisė gauti kompensaciją ne šios valstybės piliečiams suteikiama, tik jei jie turi gyventojo kortelę, kitaip sakant, leidimą gyventi šalyje, ir pagal kurią tokia sąlyga nenustatoma šios valstybės piliečiams, įtvirtina nevienodą požiūrį, kurio negalima pateisinti (
20
).
58.
Tačiau iš šio sprendimo negalima daryti išvados, kad gyvenamosios vietos kriterijus nagrinėjamomis aplinkybėmis yra nesuderinamas su Bendrijos teisės aktais.
59.
Byloje Cowan faktinis ryšys tarp piliečio ir valstybės egzistavo dėl kitos priežasties. Pakankama sąsaja su Prancūzija čia atsirado dėl aplinkybės, kad nusikaltimas buvo įvykdytas Prancūzijos teritorijoje, ir I. W. Cowan tapo tiesiogine šio nusikaltimo auka. Kadangi dėl to faktinis ryšys jau egzistavo, teisei į kompensaciją negalėjo būti nustatyta papildomo faktinio ryšio sąlyga pagal gyvenamosios vietos kriterijų.
60.
Tačiau tokiomis aplinkybėmis, kokios yra Wood byloje, negalima nustatyti faktinio ryšio remiantis nusikaltimo vieta, todėl čia, priešingai nei byloje Cowan, gyvenamosios vietos kriterijus yra priimtinas.
5. Tarpinė išvada
61.
Teisės gauti kompensaciją nusikaltimų aukoms nesuteikimo dėl pilietybės pateisinti negalima.
VI — Išvada
62.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta anksčiau, siūlau Teisingumo Teismui į prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„EB 12 straipsnio pirmąją pastraipą reikia aiškinti taip, kad ja draudžiama, jog valstybė narė jos teritorijoje dirbantiems ir gyvenantiems asmenims, norintiems gauti valstybės kompensaciją, skirtą atlyginti ne jos teritorijoje įvykdytu nusikaltimu padarytą žalą asmeniui, nustatytų sąlygą turėti šios valstybės narės pilietybę.“
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	1989 m. vasario 2 d. Sprendimas Cowan (186/87, Rink. p. 195).
(
3
)	OL L 261, p. 15; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 7 t., p. 65.
(
4
)	Žr. 2006 m. kovo 23 d. Sprendimą Enirisorse (C-237/04, Rink. p. I-2843, 24 punktas); 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimą Verdonck ir kt. (C-28/99, Rink. p. I-3399, 28 punktas) ir 1993 m. gruodžio 15 d. Sprendimą Hünermund ir kt. (C-292/92, Rink. p. I-6787, 8 punktas).
(
5
)	1988 m. gruodžio 6 d. generalinio advokato C. O. Lenz išvada, pateikta byloje Cowan (186/87, Rink. p. 195, 7 punktas). Teisingumo Teismas sprendime Cowan (minėtas 2 išnašoje) netiesiogiai pripažino tokios komisijos pateikto prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumą.
(
6
)	Žr. 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimą Skatteverket (C-101/05, Rink. p. I-11531, 19 punktas) ir sprendimą Cowan (minėtas 2 išnašoje, 19 punktas).
(
7
)	Žr. 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Komisija prieš Vokietiją (C-318/05, Rink. p. I-6957, 126 punktas); 2007 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Schwarz ir Gootjes-Schwarz (C-76/05, Rink. p. I-6849, 87 punktas); 2007 m. spalio 23 d. Sprendimą Morgan (C-11/06 ir C-12/06, Rink. p. I-9161, 23 punktas); 2005 m. liepos 12 d. Sprendimą Schempp (C-403/03, Rink. p. I-6421, 18 punktas); 2003 m. spalio 2 d. Sprendimą Garcia Avello (C-148/02, Rink. p. I-11613, 24 punktas) ir 1998 m. lapkričio 24 d. Sprendimą Bickel ir Franz (C-274/96, Rink. p. I-7637, 15 punktas).
(
8
)	Žr., be kita ko, sprendimą Komisija prieš Vokietiją (minėtas 7 išnašoje, 125 punktas); 2004 m. kovo 23 d. Sprendimą Collins (C-138/02, Rink. p. I-2703, 61 punktas); sprendimą Garcia Avello (minėtas 7 išnašoje, 22 ir 23 punktai); 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą D'Hoop (C-224/98, Rink. p. I-6191, 28 punktas) ir 2001 m. rugsėjo 20 d. Sprendimą Grzelczyk (C-184/99, Rink. p. I-6193, 31 punktas).
(
9
)	Žr. 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimą Eman ir Sevinger (C-300/04, Rink. p. I-8055, 57 punktas); 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą IATA ir ELFAA (C-344/04, Rink. p. I-403, 95 punktas) ir Sprendimą Garcia Avello (minėtas 7 išnašoje, 31 punktas).
(
10
)	2005 m. kovo 15 d. Sprendimas Bidar (C-209/03, Rink. p. I-2119, 54 punktas); 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimas Ioannidis (C-258/04, Rink. p. I-8275, 29 punktas); sprendimas D'Hoop (minėtas 8 išnašoje, 36 punktas); sprendimas Bickel ir Franz (minėtas 7 išnašoje, 27 punktas) ir sprendimas Garcia Avello (minėtas 7 išnašoje, 31 punktas).
(
11
)	Dėl teorinės galimybės, kad tiesioginė diskriminacija gali būti pateisinta, be kita ko, žr. 2002 m. birželio 6 d. Sprendimą Ricordi (C-360/00, Rink. p. I-5089, 33 punktas); 1998 m. gegužės 12 d. Sprendimą Martínez Sala (C-85/96, Rink. p. I-2691, 64 punktas); 1997 m. spalio 2 d. Sprendimą Saldanha ir MTS (C-122/96, Rink. p. I-5325, 26 ir paskesni punktai) ir 1997 m. kovo 20 d. Sprendimą Hayes (C-323/95, Rink. p. I-1711, 24 punktas). Tam prieštaraujama, be kita ko, 1993 m. spalio 20 d. Sprendime Phil Collins ir kt. (C-92/92 ir C-326/92, Rink. p. I-5145, 32 punktas) ir 1985 m. vasario 13 d. Sprendime Gravier (293/83, Rink. p. 593).
(
12
)	Sprendimas D'Hoop (minėtas 8 išnašoje, 38 punktas) ir sprendimas Collins (minėtas 8 išnašoje, 67 punktas).
(
13
)	Sprendimas Morgan (minėtas 7 išnašoje, 43 punktas) ir sprendimas Bidar (minėtas 10 išnašoje, 56 ir 57 punktai).
(
14
)	2006 m. spalio 26 d. Sprendimas Tas-Hagen ir Tas (C-192/05, Rink. p. I-10451, 34 punktas).
(
15
)	Žr. sprendimą Komisija prieš Vokietiją (minėtas 7 išnašoje, 136 punktas) ir sprendimą Tas-Hagen (minėtas 14 išnašoje, 35 punktas).
(
16
)	Sprendimas Tas-Hagen (minėtas 14 išnašoje, 36 punktas) ir mano 2006 m. kovo 30 d. Išvada, pateikta šioje byloje.
(
17
)	Dėl šio kriterijaus taip pat žr. mano išvadą, pateiktą byloje Tas-Hagen (minėta 14 išnašoje, 62 ir paskesni punktai).
(
18
)	Sprendimas Bidar (minėtas 10 išnašoje, 59 punktas).
(
19
)	Sprendimas Collins (minėtas 8 išnašoje, 66 ir 72 punktai) ir sprendimas Tas-Hagen (minėtas 14 išnašoje, 36 ir 37 punktai). Šiuo klausimu žr. taip pat mano išvadą, pateiktą byloje Tas-Hagen (minėta 14 išnašoje, 63 ir 64 punktai).
(
20
)	Sprendimas Cowan (minėtas 2 išnašoje, 10 punktas).