TEISINGUMO TEISMO SPRENDIMAS1986 m. balandžio 23 d.(*)„Biudžetas – Rinkimų kampanijos finansavimas“Byloje 294/83_dėl
dviejų atitinkamai 1982 m. spalio 12 ir 13 d. ir 1983 m.
spalio 29 d. priimtų Europos Parlamento biuro sprendimų, susijusių
su biudžeto 3708 punktu, panaikinimoParti écologiste „Les Verts“,
ne pelno asociacija, įsisteigusi Paryžiuje, atstovaujama specialaus
įgaliotinio Étienne Tête ir Christian Lallement iš Liono
advokatūros, nurodžiusi adresą dokumentams įteikti Liuksemburge:
E. Wirion kontora, 1 place du Théâtre_ieškovė_priešEuropos Parlamentą,
atstovaujamą juriskonsulto Pasetti Bombardella, patarėjo teisės
klausimais Roland Bieber, atsakingojo administratoriaus Johannes Schoo,
Strasbūro universiteto Teisės ir politikos mokslų fakulteto profesoriaus
Jean Paul Jacqué bei Hamburgo universiteto profesoriaus Jürgen Schwarz,
taip pat advokato Lyon Caen, nurodžiusį adresą dokumentams įteikti
Liuksemburge pastarojo advokato biure: plateau du Kirchberg, boîte
postale 1601_atsakovą_TEISINGUMO TEISMAS_kurį
sudaro l. e. p. pirmininkas T. Koopmans, kolegijos
pirmininkai U. Everling, K. Bahlmann ir R. Joliet,
teisėjai G. Bosco, O. Due, Y. Galmot, C. Kakouris ir
T. F. O’Higgins_generalinis advokatas G. F. Mancini_posėdžio sekretorė D. Louterman_susipažinęs su 1985 m. gruodžio 4 d. posėdyje pateikta generalinio advokato išvada_priima šįSprendimą1        Pagal
EEB sutarties 173 straipsnio antrąją pastraipą pareikštu ieškiniu,
kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 1983 m. gruodžio
28 d., Les Verts – Partie écologiste, ne pelno asociacija,
kurios buveinė yra Paryžiuje ir apie kurios įkūrimą 1980 m. kovo
3 d. buvo pranešta policijos prefektūrai, prašo, pirma, panaikinti
1982 m. spalio 12 d. Europos Parlamento biuro sprendimą dėl
Europos Bendrijų bendrojo biudžeto 3708 punkte įrašytų asignavimų
paskirstymo ir, antra, panaikinti 1983 m. spalio 29 d. Europos
Parlamento išplėstinio biuro sprendimą, kuriuo buvo patvirtintos
politinių grupių, dalyvavusių 1984 m. Europos Parlamento
rinkimuose, patirtų išlaidų kompensavimui skirtų asignavimų panaudojimo
taisyklės.2        3708 punktas
įtrauktas į Europos Bendrijų 1982, 1983 ir 1984 finansinių metų
bendrojo biudžeto Europos Parlamentui skirto skirsnio 3 antraštinę dalį
„Institucijos specialių funkcijų vykdymo išlaidos“ (OL L 31,
1982, p. 114, OL L 19, 1983, p. 112 ir
OL L 12, 1984, p. 132). Šiame punkte numatytas įnašas,
skirtas pasirengti kitiems Europos Parlamento rinkimams. 1982 m. ir
1983 m. biudžetuose pateikiamas toks pats šio punkto paaiškinimas.
Jame teigiama, kad „šis asignavimas skirtas informacijos, susijusios su
1984 m. įvyksiančiais antraisiais tiesioginiais rinkimais, rengimo
išlaidoms iš dalies padengti“ ir kad „Europos Parlamento biuras
patikslins šių išlaidų sąlygas“. 1984 m. biudžete įrašytame
paaiškinime teigiama, kad šis dalinis finansavimas bus skirtas
„vadovaujantis 1982 m. spalio 12 d. biuro sprendimu“. Iš viso
šiam punktui buvo skirta 43 milijonai ekiu.3        Frakcijų
pirmininkų pasiūlymu biuras, kurį sudaro Parlamento pirmininkas ir
dvylika pirmininko pavaduotojų, 1982 m. spalio 12 d. priėmė
sprendimą dėl 3708 punkte įrašytų asignavimų paskirstymo (toliau –
1982 m. sprendimas). Svarstant šį klausimą biuro posėdyje dalyvavo
frakcijų pirmininkai ir nepriklausomų Parlamento narių atstovai. Viena
iš frakcijų, Techninio koordinavimo frakcija, pareiškė prieštaravimą dėl
lėšų skyrimo frakcijų rinkimų kampanijoms principo.4        Šiame
sprendime, kuris nebuvo paskelbtas, nustatyta, kad Europos Parlamento
biudžeto 3708 punkte įrašyti asignavimai kasmet paskirstomi
frakcijoms, nepriklausomiems Parlamento nariams ir 1984 m.
rezerviniam fondui. Paskirstoma turėjo būti taip: a) kiekviena iš
septynių frakcijų gauna vienodo dydžio išmoką, sudarančią 1 %
bendros asignavimų sumos; b) be to, visos frakcijos kiekvienam savo
nariui gauna 1/434 bendros asignavimų sumos, kuri lieka atėmus vienodo
dydžio išmokas; c) kiekvienas nepriklausomas Parlamento narys taip pat
gauna 1/434 bendros asignavimų sumos, kuri lieka atėmus vienodo dydžio
išmokas; d) frakcijoms ir nepriklausomiems Parlamento nariams pagal b ir
c papunkčių taisykles skirta bendra asignavimų suma negali viršyti
62 % visų 3708 punkte įrašytų asignavimų; e) kasmet 31 %
bendros 3708 punkte įrašytų asignavimų sumos skiriama į rezervinį
fondą. Numatyta, kad šis rezervinis fondas pagal balsų skaičių, surinktą
1984 m. rinkimuose, bus paskirstytas visoms politinėms grupėms,
surinkusioms daugiau kaip 5 % galiojančių balsų valstybėje narėje,
kurioje kandidatavo grupės nariai, arba daugiau kaip 1 %
galiojančių balsų bent trijose valstybėse narėse, kuriose kandidatavo
grupės nariai (toliau – 1 % sąlyga). Galiausiai buvo patikslinta,
kad išsamiau dėl šio rezervinio fondo lėšų paskirstymo bus sprendžiama
vėliau.5        1982 m.
spalio 12 d. tokiomis pačiomis aplinkybėmis posėdžiavęs Europos
Parlamento biuras taip pat patvirtino frakcijoms skirtų asignavimų
panaudojimo 1984 m. Europos Parlamento rinkimų informacinei
kampanijai taisykles (toliau – 1982 m. lėšų panaudojimo taisyklės).
Šios dar nepaskelbtos taisyklės atitinka iš frakcijų pirmininkų
sudarytos darbo grupės, kuriai pirmininkauja Europos Parlamento
pirmininkas, pateiktas rekomendacijas.6        Lėšų
panaudojimo taisyklės yra tokios: frakcijoms skiriamos lėšos gali būti
naudojamos tik veiklai, tiesiogiai susijusiai su 1984 m. rinkimų
informacinės kampanijos rengimu ir vykdymu, finansuoti. Administracinių
išlaidų (kurias sudaro, pavyzdžiui, atlyginimai laikinai pasamdytam
personalui, patalpų ir pagrindinės biurų įrangos nuoma, telekomunikacijų
išlaidos) suma negali viršyti 25 % skirtų asignavimų. Lėšos negali
būti naudojamos nekilnojamajam turtui arba biuro baldams pirkti.
Frakcijos joms skirtas lėšas turi padėti į konkrečiai tam tikslui
atidarytas banko sąskaitas.7        Frakcijų
pirmininkai atsako už tai, kad lėšos būtų naudojamos patvirtintas
taisykles atitinkančiais tikslais. Galiausiai už lėšų panaudojimą turi
būti atsiskaitoma kitoms už Europos Parlamento lėšų auditą atsakingoms
kontrolės institucijoms.8        Buhalterinės
apskaitos srityje šiose taisyklėse reikalaujama, kad minėtos veiklos
apskaita būtų tvarkoma visiškai atskirai nuo pajamų ir išlaidų,
susijusių su kitokia frakcijų veikla, apskaitos. Frakcijos privalo
naudoti buhalterinės apskaitos sistemas, atitinkančias tam tikrus
nustatytus reikalavimus. Šios sistemos turi išskirti trijų rūšių
išlaidas (administracines išlaidas, susirinkimų išlaidas ir leidybos bei
reklamos išlaidas), kurios savo ruožtu išskaidomos pagal projektus.
Frakcijos privalo kasmet, skaičiuojant nuo pirmo lėšų pervedimo joms
datos, paskelbti lėšų panaudojimo (mokėjimų, įsipareigojimų, rezervų)
per apskaitos laikotarpį ataskaitą. Ši ataskaita turi būti perduodama
Europos Parlamento pirmininkui ir Biudžeto kontrolės komisijos
pirmininkui.9        Antraštinėje
dalyje „Nepanaudotų lėšų grąžinimas“ nustatyta, kad skirtos lėšos gali
būti panaudotos piniginiams įsipareigojimams padengti ne vėliau kaip
likus keturiasdešimčiai dienų iki rinkimų datos, jeigu mokėjimas bus
įvykdytas ne vėliau kaip keturiasdešimt dienų po rinkimų datos. Visi
pinigai, kurių panaudojimas prieštarauja šioms dviem sąlygoms, per tris
mėnesius nuo rinkimų dienos turi būti grąžinti Europos Parlamentui.
Prireikus Europos Parlamentas gali išieškoti sau priklausančias lėšas,
išskaičiuodamas atitinkamą sumą iš frakcijoms pagal 3706 punktą
atidedamų asignavimų (kita politinė veikla).10      1983 m.
spalio 29 d. išplėstinis biuras, sudarytas iš biuro ir frakcijų
pirmininkų, priėmė „Politinių grupių, dalyvausiančių 1984 m.
rinkimuose, išlaidų kompensavimui skirtų asignavimų panaudojimo
taisykles“ (OL C 293, p. 1) (toliau – 1983 m.
taisyklės).11      Kaip
nustatyta 1982 m. sprendime, šiose taisyklėse patikslintas
pagrindas, kuriuo remiantis turi būti paskirstomas 31 % rezervinis
fondas. Sąlygos dėl mažiausio balsų skaičiaus, kurį politinės grupės
privalo surinkti, kad gautų šio fondo lėšų dalį, nesiskiria nuo
1982 m. sprendime išdėstytų sąlygų. 1983 m. taisyklėse
priduriama, kad politinės grupės, pageidaujančios pasinaudoti 1 %
sąlyga, privalo likus ne mažiau kaip keturiasdešimčiai dienų iki rinkimų
pateikti Europos Parlamento generaliniam sekretoriui rinkimų sąjungos
deklaraciją. Į taisykles taip pat įtrauktos įvairios lėšų paskirstymui
taikomos nuostatos. Jei partijos, sąrašai arba sąjungos atstovaujamos
Europos Parlamente, lėšos frakcijoms ir nepriklausomiems Parlamento
nariams paskirstomos įvykus pirmajam posėdžiui po rinkimų. Dėl Europos
Parlamente neatstovaujamų partijų, sąrašų arba sąjungų nustatyta, kad:–        prašymus
grąžinti išlaidas kartu su visais patvirtinamaisiais dokumentais reikia
pateikti Europos Parlamento generaliniam sekretoriui per 90 dienų
nuo rinkimų rezultatų paskelbimo atitinkamoje valstybėje narėje_–        laikotarpis,
kuriuo išlaidas galima laikyti su 1984 m. rinkimais susijusiomis
išlaidomis, prasideda 1983 m. sausio 1 d. ir pasibaigia
keturiasdešimt dienų po 1984 m. rinkimų_–        prašymus
reikia pateikti kartu su finansinėmis ataskaitomis, patvirtinančiomis,
kad lėšos buvo išleistos būtent Europos Parlamento rinkimams_–        pirmiau
išdėstyti frakcijų patirtoms išlaidoms taikomi kriterijai taikomi ir
Europos Parlamente neatstovaujamų politinių grupių išlaidoms.12      Ieškovė asociacija, grįsdama savo ieškinį, pateikia septynis argumentus:1)      kompetencijos stoka;2)      sutarčių,
konkrečiai kalbant, EEB sutarties 138 straipsnio ir Akto dėl
atstovų į Asamblėją rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise
7 straipsnio 2 dalies bei 13 straipsnio, pažeidimas;3)      visų piliečių lygybės prieš rinkimų įstatymą bendrojo principo pažeidimas;4)      EEB sutarties 85 ir kitų straipsnių pažeidimas;5)      Prancūzijos
Konstitucijos pažeidimas, nes nesilaikyta piliečių lygybės prieš
įstatymą principo;6)      prieštaravimas
dėl teisėtumo ir taikomumo, nes Prancūzijos ministro balsavimas Europos
Bendrijų Taryboje svarstant biudžetą buvo neteisėtas, todėl Tarybos
svarstymas ir vėlesni biudžeto procedūros metu priimti dokumentai taip
pat yra neteisėti;7)      piktnaudžiavimas
įgaliojimais, nes Europos Parlamento biuras 3708 punkte įrašytus
asignavimus panaudojo tam, kad užtikrintų 1979 m. į Europos
Parlamentą išrinktų narių perrinkimą. Dėl ieškinio priimtinumo 1. Dėl Les Verts – Confédération écologiste – Partie écologiste teisės pareikšti ieškinį13      Pasibaigus
rašytinei proceso daliai paaiškėjo, kad 1984 m. kovo 29 d.
protokolu nuspręsta likviduoti ieškovę asociaciją „Les Verts – Parti
écologiste“ bei kitą asociaciją, pavadintą „Les Verts – Confédération
écologiste“ ir šias asociacijas sujungti į naują asociaciją „Les Verts –
Confédération écologiste – Parti écologiste“. Pastaroji 1984 m.
birželio 20 d. buvo įregistruota Paryžiaus préfecture de police
(JORF 1984 11 8, N.C., p. 10241, įrašas, pakeičiantis ir
panaikinantis PROL 1984 7 25, N.C 172, p. 6604
ir 6608 buvusius įrašus). Būtent ši nauja asociacija, 1984 m.
balandžio 28 d. pateikusi 1983 m. taisyklių 4 taisyklėje
nurodytą rinkimų sąjungos deklaraciją, 1984 m. birželio mėn.
Europos Parlamento rinkimuose pateikė „Les Verts – Europe écologie“
sąrašą. Taip pat būtent ši asociacija 1984 m. liepos 23 d.
laiške Europos Parlamento generaliniam sekretoriui pateikė prašymą pagal
minėtas taisykles grąžinti išlaidas. Atsakant į šį prašymą, jai buvo
pervesta 82 958 ekiu suma, apskaičiuota surinktiems 680 080
balsų taikant finansavimo koeficientą vienam balsui, lygų 0_1206596.14      Atsižvelgdamas
į šiuos naujus veiksnius Europos Parlamentas pirmiausia pareiškė, kad
ieškovė asociacija „Les Verts – Parti écologiste“ likviduota, todėl
prarado teisę toliau tęsti šį procesą, ir kad taisyklė, jog ji išlaikė
savo teisinį subjektiškumą sprendžiant asociacijos likvidavimo
klausimus, negali būti taikoma šiam ieškiniui, nes jis buvo perduotas
naujai asociacijai. Neneigdamas, kad naujoji asociacija „Les Verts –
Confédération écologiste – Parti écologiste“ galėtų tęsti ieškovės
asociacijos inicijuotą procesą, Europos Parlamentas tvirtino, kad jo
perėmimas turėtų įvykti per Teisingumo Teismo nustatytą terminą ir kad
tai turėtų būti padaryta aiškia naujosios asociacijos kompetentingų
organų, turinčių tokią teisę pagal asociacijos taisykles, iniciatyva.
Laikydamasis nuomonės, kad ši sąlyga nebuvo įvykdyta, Europos
Parlamentas teigė, kad Teisingumo Teismas turėtų atmesti ieškinį.15      Pirma,
reikia pažymėti, kad iš 1984 m. kovo 29 d. protokolo aišku,
jog abi asociacijos, įskaitant ir ieškovę asociaciją, likviduotos su
sąlyga, kad bus sujungtos į naują asociaciją. Taigi pirminės asociacijos
likviduotos bei sujungtos ir nauja asociacija įsteigta tuo pačiu aktu,
todėl buvo užtikrintas tęstinumas tarp ieškovės asociacijos ir naujosios
asociacijos tiek teisiniu, tiek laiko požiūriu, ir naujoji asociacija
perėmė senosios asociacijos teises bei pareigas.16      Antra,
protokole dėl susijungimo aiškiai nurodyta, kad pradėti teismo
procesai, tarp jų ir Teisingumo Teisme pradėti procesai, bus „tęsiami,
kaip numatyta“ ir „tokiomis pačiomis sąlygomis“.17      Trečia,
pats Europos Parlamentas žodinėje proceso dalyje paminėjo naujosios
asociacijos nacionalinio regioninio komiteto sprendimą, priimtą
1985 m. vasario 16–17 d. svarstyme. Šiuo sprendimu, kurį per
posėdį perskaitė naujosios asociacijos taryba, nacionalinis regioninis
komitetas, asociacijos įstatuose minimas kaip inicijuoti teismo procesą
įgaliotas organas, atsižvelgdamas į Europos Parlamento delsimą,
nusprendė aiškiai perimti asociacijos „Les Verts – Parti écologiste“
inicijuotą teismo procesą.18      Esant
tokioms aplinkybėms, naujosios asociacijos ketinimas palaikyti ir
toliau tęsti vienos iš asociacijų, kurių pagrindu ji buvo įkurta,
pareikštą ir aiškiai jai perduotą ieškinį nekelia jokių abejonių, ir
priešingi Europos Parlamento argumentai šiuo klausimu turi būti atmesti.19      Nors
Europos Parlamentas nepateikė jokio argumento dėl nepriimtinumo pagal
Sutarties 173 straipsnio sąlygas, Teisingumo Teismas privalo savo
iniciatyva patikrinti, ar šios sąlygos yra įvykdytos. Šioje byloje
būtina aiškiai atsakyti į šiuos klausimus: ar Teisingumo Teismas yra
kompetentingas nagrinėti pagal Sutarties 173 straipsnį pateiktą
ieškinį dėl Europos Parlamento akto panaikinimo; ar 1982 m.
sprendimas ir 1983 m. taisyklės yra aktai, kuriais ketinama sukelti
teisines pasekmes tretiesiems asmenims; ar pagal Sutarties
173 straipsnio antrąją pastraipą šie aktai yra tiesiogiai ir
konkrečiai susiję su ieškove asociacija. 2.
Dėl Teisingumo Teismo kompetencijos nagrinėti pagal Sutarties
173 straipsnį pateiktą ieškinį dėl Europos Parlamento akto
panaikinimo20      Pirmiausia
reikia pažymėti, kad 1982 m. sprendimą ir 1983 m. taisykles
priėmė Europos Parlamento organai ir todėl šie dokumentai turi būti
laikomi paties Europos Parlamento priimtais aktais.21      Ieškovė
asociacija mano, kad pagal Sutarties 164 straipsnį institucijų
aktų teisėtumo kontrolės teisė, kuri Teisingumo Teismui yra suteikta
pagal Sutarties 173 straipsnį, negali apsiriboti tik Tarybos ir
Komisijos priimtų aktų kontrole, nes kitaip tai lemtų atsisakymą vykdyti
teisingumą.22      Europos
Parlamentas taip pat mano, kad Teisingumo Teismas, vykdydamas savo
pagrindinę Sutarties 164 straipsnyje apibrėžtą teisės sergėtojo
funkciją, gali tikrinti ne tik Tarybos ir Komisijos priimtų aktų
teisėtumą. Jo nuomone, Sutarties 173 straipsnyje pateikiamas galimų
atsakovų sąrašas nėra išsamus. Europos Parlamentas neginčija, kad
tokiose srityse kaip biudžetas ir klausimai, susiję su tiesioginių
rinkimų rengimu, kai pakeitus Sutartį jam buvo suteikti platesni
įgaliojimai ir įtvirtinta galimybė minėtose srityse pačiam priimti
teisės aktus, Teisingumo Teismas gali vykdyti Europos Parlamento
teisminę kontrolę. Asignavimų skyrimo, iš dalies finansuojant antrųjų
tiesioginių rinkimų informacinę kampaniją, atveju Europos Parlamentas
tiesiogiai įgyvendina savo teises. Todėl jis nesiekia, kad jo
priimamiems aktams nebūtų taikoma teisminė kontrolė. Vis dėlto jis mano,
kad jei Sutarties 173 straipsnis būtų aiškinamas plačiai ir
vadovaujantis tokiu aiškinimu jo priimami aktai galėtų būti ginčijami
pateikiant ieškinį dėl panaikinimo, Parlamentas savo ruožtu turėtų
turėti galimybę pateikti tokį ieškinį dėl Tarybos bei Komisijos aktų.23      Šiuo
klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad Europos ekonominė bendrija yra
teisinė bendrija, nes nei jos valstybės narės, nei jos institucijos
negali išvengti patikrinimo, ar jų priimti teisės aktai atitinka
pagrindinę konstitucinę chartiją – Sutartį. Tam tikslui, viena vertus,
Sutarties 173 ir 184 straipsniuose ir, antra vertus, jos
177 straipsnyje įtvirtinta išsami teisinės gynybos priemonių ir
procedūrų sistema yra sukurta tam, kad Teisingumo Teismas galėtų vykdyti
institucijų priimtų aktų teisėtumo kontrolę. Fiziniai ir juridiniai
asmenys taip apsaugomi, kad jų atžvilgiu nebūtų taikomi bendro pobūdžio
aktai, kurių jie negali tiesiogiai ginčyti Teisingumo Teisme dėl
Sutarties 173 straipsnio antrojoje pastraipoje įtvirtintų specialių
priimtinumo sąlygų. Kai Bendrijos institucijos yra atsakingos už
administracinį tokių aktų įgyvendinimą, fiziniai ir juridiniai asmenys
gali pareikšti Teisingumo Teismui tiesioginį ieškinį dėl jiems skirtų
arba tiesiogiai bei konkrečiai su jais susijusių teisės taikymo aktų ir
grįsdami tokį ieškinį gali nurodyti, jog pagrindinis teisės aktas yra
neteisėtas. Kai už tokį taikymą yra atsakingos nacionalinės
institucijos, šie asmenys gali bendro pobūdžio teisės aktų teisėtumą
ginčyti nacionaliniuose teismuose ir paraginti juos prašyti Teisingumo
Teismą priimti prejudicinį sprendimą.24      Tiesa,
kitaip nei Sutarties 177 straipsnis, kuriame minimi institucijų
aktai, toliau jų neapibrėžiant, Sutarties 173 straipsnyje nurodyti
tik Tarybos ir Komisijos aktai. Vis dėlto bendrąja sutarties sistema
siekiama suteikti galimybę pareikšti tiesioginį ieškinį dėl „visų
institucijų priimtų aktų, kuriais siekiama teisinių pasekmių“, kaip
Teisingumo Teismas tai pabrėžė 1971 m. kovo 31 d. sprendime (Komisija prieš Tarybą,
22/70, Rink. 1971, p. 263). Akivaizdu, kad Europos
Parlamentas nepaminėtas tarp tų institucijų, kurių aktai gali būti
apskundžiami, nes EEB sutarties pradinėje redakcijoje jam buvo suteikta
tik patariamoji ir politinės kontrolės galia, o ne teisė priimti aktus,
sukeliančius teisinių pasekmių tretiesiems asmenims. EAPB sutarties
38 straipsnyje įrodoma, kad tose srityse, kuriose Europos
Parlamentui nuo pradžių buvo suteikta teisė priimti privalomojo pobūdžio
aktus, kaip tai nustatyta tos pačios sutarties 95 straipsnio
ketvirtosios pastraipos paskutiniame sakinyje, jo priimti aktai iš esmės
nėra apsaugoti nuo ieškinių dėl panaikinimo.25      EAPB
sutartyje ieškiniams dėl institucijų priimtų aktų panaikinimo skirtos
dvi skirtingos nuostatos, EEB sutartyje juos reglamentuoja vienintelis
173 straipsnis, kuris yra bendro pobūdžio nuostata. Sutarties
173 straipsnio išaiškinimas, pagal kurį Europos Parlamento aktai
nepatenka tarp tų aktų, kurie gali būti apskundžiami, lemtų
prieštaravimą tiek Sutarties dvasiai pagal 164 straipsnį, tiek jos
sistemai. Iš tiesų, jei Teisingumo Teismui nebūtų suteikta galimybė
vykdyti Europos Parlamento EEB sutarties numatytose srityse priimamų
aktų kontrolės, jais galėtų būti kėsinamasi į valstybių narių ar kitų
institucijų kompetenciją arba peržengiamos Parlamentui suteiktų
įgaliojimų ribos. Taigi reikia daryti išvadą, kad ieškinys dėl
panaikinimo gali būti pareiškiamas dėl Europos Parlamento priimtų aktų,
kuriais siekiama sukelti teisinių pasekmių tretiesiems asmenims.26      Dabar
reikia atsakyti į klausimą, ar 1982 m. sprendimas ir 1983 m.
taisyklės yra aktai, kuriais siekiama sukelti teisinių pasekmių
tretiesiems asmenims. 3. Dėl klausimo,
ar 1982 m. sprendimas ir 1983 m. taisyklės yra aktai, kuriais
siekiama tretiesiems asmenims sukelti teisinių pasekmių27      Abu
ginčijami aktai yra susiję su Europos Parlamento biudžete įrašytų
asignavimų, skirtų pasirengimo 1984 m. Europos Parlamento rinkimams
išlaidoms padengti, paskirstymu. Juose reglamentuojamas šių asignavimų
skyrimas tretiesiems asmenims už šių patirtas išlaidas, susijusias su už
Europos Parlamento ribų vykdoma veikla. Šiuo klausimu minėtuose aktuose
reglamentuojamos tiek 1979 m. Europos Parlamente jau atstovaujamų,
tiek 1984 m. rinkimuose dalyvausiančių politinių grupių teisės ir
pareigos. Aktuose, atsižvelgiant į 1979 m. gautų vietų arba į
1984 m. surinktų balsų skaičių, yra nustatoma kiekvienai grupei
tenkanti asignavimų dalis. Taigi taip aptariamais aktais siekiama
sukelti tretiesiems asmenims teisinių pasekmių, todėl dėl jų gali būti
pareikštas ieškinys pagal Sutarties 173 straipsnį.28      Argumentas,
kad Audito Rūmams pagal Sutarties 206 straipsnio a dalį
suteikta kontrolės teisė užkerta kelią Teisingumo Teismo kontrolei, turi
būti atmestas. Iš tiesų Audito Rūmai yra įgalioti tik patikrinti
išlaidų teisėtumą, atsižvelgdami į biudžetą ir antrinės teisės aktą,
kuriuo grindžiamos šios išlaidos (toks teisės aktas paprastai vadinamas
„baziniu aktu“). Taigi bet kokiu atveju Audito Rūmų kontrolė skiriasi
nuo Teisingumo Teismo vykdomos kontrolės, kai yra tikrinamas šio bazinio
akto teisėtumas. Šioje byloje ginčijami aktai iš tiesų yra bazinio akto
atitikmenys, nes jie apibrėžia išlaidų principą ir nustato išsamias
taisykles, kuriomis remiantis tos išlaidos vykdomos. 4.
Dėl klausimo, ar ginčijami aktai pagal Sutarties 173 straipsnio
antrąją pastraipą yra  tiesiogiai ir konkrečiai susiję su ieškove
asociacija29      Ieškovė
asociacija pabrėžia, kad ji turi teisinį subjektiškumą ir kad ginčijami
sprendimai, kuriais parama skiriama konkuruojančioms politinėms
grupėms, yra tiesiogiai ir konkrečiai su ja susiję.30      Europos
Parlamentas mano, kad pagal dabartinę Teisingumo Teismo praktiką,
susijusią su šia sąlyga, ieškovės asociacijos ieškinys yra nepriimtinas.
Tačiau jis kelia klausimą, ar Sutarties 173 straipsnio pirmosios
pastraipos platus aiškinimas neturėtų įtakos šios nuostatos antrosios
pastraipos išaiškinimui. Šiuo atžvilgiu jis pabrėžia, kad ieškovė
asociacija nėra paprastas trečiasis asmuo, nes ji, kaip politinė
partija, yra tarpinėje padėtyje tarp privilegijuotų ieškovų ir fizinių
asmenų. Pasak jo, reikėtų Bendrijos lygiu atsižvelgti į specialias
politinių partijų funkcijas. Jo nuomone, speciali politinių partijų
politinė padėtis pateisina tai, kad joms būtų pripažinta teisė pagal
Sutarties 173 straipsnio pirmąją pastraipą pateikti ieškinį dėl
aktų, nustatančių, kokiomis sąlygomis ir kokias sumas jos turi gauti
tiesioginiams rinkimams iš Europos Parlamento lėšų šiai institucijai
populiarinti. Savo atsiliepime į ieškinį Europos Parlamentas iš šių
motyvų daro išvadą, kad politinės partijos yra tiesiogiai ir konkrečiai
susijusios su 1983 m. taisyklėmis.31      Visų
pirma reikia pažymėti, kad ginčijami aktai yra tiesiogiai susiję su
ieškove asociacija. Iš tiesų jie sudaro išsamų teisės normų rinkinį,
kuris yra autonomiškas, jam nereikalingos jokios taikymo nuostatos, nes
asignavimų dalis, kuri turi būti skiriama kiekvienai politinei
frakcijai, apskaičiuojama automatiškai ir nepalieka jokios galimybės
spręsti savo nuožiūra.32      Lieka išnagrinėti, ar ginčijami teisės aktai yra konkrečiai susiję su ieškove asociacija.33      Nagrinėjant
šį klausimą, daugiausia dėmesio turi būti skiriama 1982 m.
sprendimui. Šiuo sprendimu buvo patvirtintas 3708 punkte įrašytų
asignavimų skyrimo politinėms grupėms principas; vėliau juo buvo
apibrėžta šių asignavimų dalis, išmokėtina 1979 m. išrinktos
Asamblėjos frakcijoms ir nepriklausomiems jos Parlamento nariams
(69 %), ir ta asignavimų dalis, kuri turėtų būti paskirstyta tarp
visų politinių grupių (neatsižvelgiant į tai, ar joms atstovaujama
1979 m. išrinktoje Asamblėjoje, ar ne), dalyvausiančių 1984 m.
rinkimuose (31 %); galiausiai juo buvo 69 % lėšų padalyta
tarp frakcijų ir nepriklausomų Parlamento narių. 1983 m. taisyklės
tik patvirtino 1982 m. sprendimą ir papildė jį, nustačiusios
formulę dėl 31 % dydžio rezervo fondo padalijimo. Taigi
1982 m. taisyklės turi būti laikomos neatsiejama pirminio sprendimo
dalimi.34      1982 m.
sprendimas yra susijęs su visomis politinėmis grupėmis, nors joms
taikomas režimas skiriasi pagal tai, ar 1979 m. išrinktoje
Asamblėjoje joms buvo atstovaujama, ar ne.35      Šis
ieškinys susijęs su Teisingumo Teismo iki šiol dar nenagrinėta
padėtimi. Kadangi turėjo savo atstovų institucijoje, kai kurios
politinės grupės dalyvavo priimant sprendimą, kuriame nustatomas tiek
joms, tiek konkuruojančioms neatstovaujamoms grupėms taikomas režimas.
Atsižvelgiant į tai ir į faktą, kad ginčijamas teisės aktas yra susijęs
su viešųjų lėšų skirstymu siekiant pasirengti rinkimams, kai teigiama,
kad šios lėšos buvo paskirstytos nevienodai, negalima manyti, jog
ginčijamas aktas yra konkrečiai susijęs tik su atstovautomis grupėmis,
kurias buvo galima nustatyti jo priėmimo dieną.36      Toks
išaiškinimas lemtų įvairių tuose pačiuose rinkimuose konkuruojančių
grupių nelygybę Teisingumo Teismo užtikrinamos teisminės apsaugos
atžvilgiu. Neatstovaujamos grupės negalėtų užkirsti kelio aptariamam
asignavimų paskirstymui prieš rinkimų kampanijos pradžią, nes jos galėtų
ginčyti bazinio sprendimo teisėtumą tik pagrįsdamos ieškinį dėl
individualių sprendimų, kuriais atsisakoma grąžinti didesnes sumas, nei
nustatyta. Taigi jos neturėtų galimybės pateikti ieškinį Teisingumo
Teismui dėl panaikinimo prieš įvykstant rinkimams ir negalėtų
reikalauti, kad Teisingumo Teismas savo nutartimi sustabdytų ginčijamo
bazinio sprendimo taikymą.37      Šiomis
aplinkybėmis reikia manyti, kad tuo metu, kai buvo priimtas
1982 m. sprendimas, veikusi ieškovė asociacija, galėjusi iškelti
kandidatus 1984 m. rinkimuose, yra konkrečiai susijusi su
ginčijamais teisės aktais.38      Atsižvelgiant
į visus pirmiau išdėstytus svarstymus, reikia padaryti išvadą, kad
ieškinys yra priimtinas. Dėl ieškinio esmės39      Savo
trijuose pirmuosiuose argumentuose ieškovė asociacija Europos
Parlamento patvirtintą sistemą apibūdina kaip skirtą rinkimų kampanijos
išlaidoms padengti.40      Pirmuoju
argumentu ieškovė asociacija teigia, kad Sutartis nenumato jokio
teisinio pagrindo tokiai sistemai patvirtinti. Antruoju argumentu ji
prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad bet kokiu atveju šiam klausimui
taikoma Sutarties 138 straipsnio antrojoje dalyje nurodyta vienodos
rinkimų tvarkos sąvoka ir todėl jis pagal Akto dėl atstovų į Asamblėją
rinkimų remiantis tiesiogine visuotine rinkimų teise 7 straipsnio
2 dalį priklauso nacionalinės įstatymų leidžiamosios valdžios
kompetencijai.41      Galiausiai
trečiuoju argumentu ieškovė asociacija teigia, kad pažeidžiamos įvairių
politinių grupių lygios galimybės, nes 1979 m. išrinktame
Parlamente jau atstovaujamos grupės du kartus dalyvavo paskirstant
3708 punkte įrašytus asignavimus. Iš pradžių jos dalyvavo skirstant
69 % 1979 m. išrinktos Asamblėjos frakcijoms ir
nepriklausomiems Parlamento nariams, o vėliau – dalijant 31 %
rezervą. Taigi joms buvo sudaryta gerokai palankesnė padėtis, palyginti
su tomis grupėmis, kurios 1979 m. išrinktoje Asamblėjoje dar
neturėjo atstovų.42      Europos
Parlamentas bendrai atsako į du pirmuosius argumentus. Jis mano turįs
atkreipti dėmesį į prieštaravimą tarp šių dviejų argumentų: ši sritis
patenka arba nepatenka į Bendrijos kompetencijos sritį, tačiau ieškovė
asociacija negali tuo pačiu metu remtis abiem šiais teiginiais. Europos
Parlamentas ypač pabrėžia, kad minėta sistema buvo sukurta ne rinkimų
kampanijos išlaidoms kompensuoti, o informacinei kampanijai, kuria
siekiama artėjant rinkimams supažindinti rinkėjus su Parlamentu, iš
dalies paremti, kaip tai aiškiai apibrėžta ir 3708 punkto
paaiškinime, ir įgyvendinimo taisyklėse. Europos Parlamento dalyvavimą
tokioje informacinėje kampanijoje lemia jam suteikti įgaliojimai,
kuriuos Teisingumo Teismas pripažino savo 1983 m. vasario
10 d. sprendime (Liuksemburgas prieš Parlamentą, 230/81,
Rink. 1983, p. 255, 287), būtent reglamentuoti savo vidaus tvarkos
organizavimą ir imtis „atitinkamų priemonių siekiant užtikrinti tinkamą
veikimą bei procedūrų eigą“. Kadangi sistema nebuvo susijusi su rinkimų
kampanijos išlaidų kompensavimu, pirmasis ir antrasis argumentai yra
nepagrįsti.43      Be
to, Europos Parlamentas teigia, kad trečiasis argumentas taip pat turi
būti atmestas, nes įvairių politinių grupių lygios galimybės nebuvo
pažeistos. Taisyklių tikslas – sudaryti sąlygas veiksmingai skleisti
informaciją apie Parlamentą. 1979 m. išrinktoje Asamblėjoje
atstovaujamos politinės partijos jau įrodė, kad jos prisidėjo prie
veiklos, susijusios su Europos integracijos skatinimu. Kaip didesnės
sudėties grupės, jos turi daugiau atstovų ir todėl gali skleisti daugiau
informacijos. Todėl, pasak Parlamento, pagrįsta jų informacinei
kampanijai skirti didesnes sumas. Parlamento manymu, asignavimų
paskirstymas, skiriant 69 % išankstiniam informacinės kampanijos
finansavimui ir 31 % – visų rinkimuose dalyvavusių politinių grupių
finansavimui a posteriori, yra sprendimas, kurį Parlamentas
turi teisę priimti vadovaudamasis jam suteikta politinės nuožiūros
laisve. Kaip Europos Parlamentas dar kartą patikslino teismo posėdžio
metu, biuras ir išplėstinis biuras nusprendė asignavimus paskirstyti
remdamasis tokiu principu, pagal kurį paprasčiausiai atsižvelgiama į
galimo įvairių grupių indėlio skleidžiant politinės integracijos idėją
valstybių narių visuomenėse dydį.44      Pirmiausia
reikėtų dar kartą pabrėžti, kad, naudodamasis pagal Sutartis jam
suteiktais įgaliojimais vidaus tvarkos organizavimo srityje, Europos
Parlamentas gali imtis atitinkamų priemonių, kad užtikrintų tinkamą savo
veikimą ir procedūrų eigą, kaip buvo aiškiai pabrėžta minėtame
1983 m. vasario 10 d. sprendime. Vis dėlto reikia pažymėti,
kad nustatyta finansavimo sistema nepatektų į vidaus tvarkos
organizavimo sritį, jei paaiškėtų, kad jos negalima atskirti nuo vienodo
dydžio rinkimų kampanijos išlaidų kompensavimo sistemos.45      Norint
nustatyti, ar pirmieji trys argumentai yra pagrįsti, visų pirma svarbu
išsiaiškinti ginčijamuose aktuose apibrėžtos finansavimo sistemos
tikrąjį pobūdį.46      Šiuo
klausimu visų pirma reikia pažymėti, kad ginčijami aktai yra bent jau
dviprasmiški. 1982 m. sprendime paprasčiausiai nurodoma, kad jame
reglamentuojamas 3708 punkte įrašytų asignavimų paskirstymas, o jį
apibendrinančiame vidaus dokumente be užuolankų kalbama apie rinkimų
kampanijos finansavimą. 1983 m. taisyklėse nepatikslinama, ar jose
siūlomos kompensuoti išlaidos turi būti panaudotos skleisti informacijai
apie patį Europos Parlamentą, ar apie pozicijas, kurių politinės
partijos laikosi ir ketina ateityje laikytis.47      Tiesa,
1982 m. lėšų panaudojimo taisyklėse buvo nustatyta, kad skirtos
lėšos galės būti naudojamos tik veiklai, susijusiai su 1984 m.
rinkimų informacine kampanija. Siekiant užtikrinti minėtos sąlygos
vykdymą, jose buvo patikslinta išlaidų, kurios galės būti
kompensuojamos, rūšis, nustatyti už tinkamą lėšų panaudojimą atsakingi
asmenys, įpareigota tvarkyti atskirą ir pagal išlaidų rūšis išskaidytą
apskaitą, taip pat pareikalauta teikti lėšų panaudojimo ataskaitas. Taip
Europos Parlamentas norėjo užtikrinti, kad frakcijoms skiriamos lėšos
būtų iš esmės panaudotos susirinkimų ir leidybos (brošiūros, skelbimai
spaudoje, plakatai) išlaidoms padengti.48      Vis
dėlto reikia pabrėžti, kad šios taisyklės neužtikrina, kad neliks
dviprasmybės, susijusios su platinamos informacijos pobūdžiu. Iš tiesų,
kaip ir ginčijamuose aktuose, 1982 m. taisyklėse nebuvo išsamiau
nustatytos sąlygos, kurios susietų lėšų skyrimą su platinamos
informacijos pobūdžiu. Europos Parlamentas mano, kad, atsiskaitydami už
savo veiklą, kandidatai prisideda prie informavimo apie tai, kaip
parlamentinė institucija įvykdė savo užduotį. Akivaizdu, kad vykstant
tokio pobūdžio informacinei kampanijai, kurią Europos Parlamentas
apibūdina kaip suteikiančią galimybę išreikšti skirtingus požiūrius,
informacija apie Europos Parlamento vaidmenį ir partijų propaganda yra
neatsiejamos. Be to, Europos Parlamentas per teismo posėdį pripažino,
kad Parlamento nariai negalėjo atskirti tik rinkiminių pareiškimų nuo
informacijos.49      Galiausiai
svarbu pažymėti, kad politinėms grupėms skirtos lėšos galėjo būti
išleistos per rinkimų kampaniją. Tai yra akivaizdu pirmiausia kalbant
apie lėšas, išmokėtas iš 31 % rezervo fondo, kuris buvo
paskirstytas 1984 m. rinkimuose dalyvavusioms grupėms. Iš tiesų
kompensuotinomis išlaidomis buvo laikomos 1984 m. Europos
Parlamento rinkimams panaudotos lėšos, išleistos per laikotarpį nuo
1983 m. sausio 1 d. iki keturiasdešimtosios dienos po rinkimų.
Tas pats pasakytina ir apie 69 % asignavimus, kasmet paskirstomus
1979 m. išrinktos Asamblėjos frakcijoms ir nepriklausomiems
Parlamento nariams. Iš tiesų iš pirmiau minėtų 1982 m. taisyklių
aišku, kad vienas trečdalis visos skirtos sumos (atėmus vienodo dydžio
dalį) turėjo būti sumokėtas tik pasibaigus 1984 m. rinkimams. Be
to, lėšos, išmokėtos iš visos 69 % asignavimų sumos, rezervo lėšoms
kaupti ir finansiniams įsipareigojimams padengti galėjo būti panaudotos
ne vėliau kaip likus keturiasdešimčiai dienų iki rinkimų, jeigu
mokėjimai bus įvykdyti ne vėliau kaip keturiasdešimt dienų po rinkimų.50      Tokiomis
aplinkybėmis reikia daryti išvadą, kad nustatytos finansavimo sistemos
negalima atskirti nuo vienodo dydžio rinkimų kampanijos išlaidų
kompensavimo sistemos.51      Antra,
reikia atsakyti į klausimą, ar priimant ginčijamus aktus buvo pažeista
1979 m. rugsėjo 20 d. Akto dėl atstovų į Asamblėją rinkimų
remiantis tiesiogine ir visuotine rinkimų teise 7 straipsnio
2 dalis.52      Pagal
šią nuostatą, „iki vienodos rinkimų tvarkos įsigaliojimo, laikydamasi
kitų šio akto nuostatų kiekviena valstybė narė rinkimų tvarką
reglamentuoja savo nacionalinėmis nuostatomis“.53      Pagal šią nuostatą, rinkimų procedūros sąvoka, inter alia,
apima ir taisykles, skirtas tinkamai rinkimų eigai ir įvairių kandidatų
lygioms galimybėms per rinkimų kampaniją užtikrinti. Rinkimų kampanijos
išlaidų kompensavimo sistemą nustatančios taisyklės priskiriamos būtent
šiai kategorijai.54      1976 m.
akte rinkimų kampanijos išlaidų kompensavimas nėra reglamentuojamas.
Todėl vadovaujantis tuo, ką Bendrijos teisė nustato šiuo metu, rinkimų
kampanijos išlaidų kompensavimo sistemos apibrėžimas ir jos išsamios
tvarkos nustatymas vis dar priklauso valstybių narių kompetencijai.55      Taigi
ieškovės asociacijos argumentas dėl 1976 m. akto 7 straipsnio
2 dalies pažeidimo turi būti priimtas. Dėl šios priežasties nėra
reikalo priimti sprendimą dėl kitų pateiktų argumentų. Dėl bylinėjimosi išlaidų56      Pagal
Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies nuostatas
pralaimėjusiai šaliai turi būti nurodyta padengti bylinėjimosi išlaidas,
jeigu laimėjusi šalis to prašė. Ieškovė neprašė, kad atsakovui būtų
nurodyta padengti bylinėjimosi išlaidas. Todėl, nors atsakovas
pralaimėjo bylą, kiekvienai šaliai turi būti nurodyta pačioms padengti
savo bylinėjimosi išlaidas.Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas nusprendžia:1.      Panaikinti
Europos Parlamento biuro 1982 m. spalio 12 d. sprendimą dėl
Europos Bendrijų bendrojo biudžeto 3708 punkte įrašytų asignavimų
paskirstymo ir išplėstinio biuro 1983 m. spalio 29 d. priimtas
1984 m. rinkimuose dalyvavusių politinių grupių išlaidoms
kompensuoti skirtų asignavimų panaudojimo taisykles.2.      Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.KoopmansEverlingBahlmannJolietBoscoDueGalmotKakourisO’HigginsPaskelbta 1986 m. balandžio 23 d. viešame posėdyje Liuksemburge.Kancleris       PirmininkasP. Heim       T. Koopmans* Proceso kalba: prancūzų.