Laikina versija
GENERALINIO ADVOKATO
NICHOLAS EMILIOU IŠVADA,
pateikta 2026 m. balandžio 23 d.(1)
Byla C‑176/25 (Steizer)(i)
IU
prieš
BT
(Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„ Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Laisvės, saugumo ir teisingumo erdvė – Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose – Civilinėms ir komercinėms byloms taikoma teisė – Reglamentai (EB) Nr. 593/2008 („Roma I“) ir Nr. 864/2007 („Roma II“) – Išskirtinė autoriaus teisių licencija, kurią A suteikė B žodiniu susitarimu – B ieškinys C dėl atitinkamų autoriaus teisių pažeidimo – C pateiktas atsiliepimas į ieškinį, kad B neturi teisės pareikšti ieškinio, nes B suteikta sutartinė licencija yra negaliojanti dėl tam tikrų formaliųjų reikalavimų nesilaikymo – Teisė, reglamentuojanti tos sutartinės licencijos formalaus galiojimo klausimą“
I.      Įvadas
1.        Šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikė Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija). Dviem prejudiciniais klausimais šis teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, kuri teisė taikytina autorių teisių sutartinių licencijų ir perleidimo formaliam galiojimui(2), kai šį galiojimą pažeidimo byloje ginčija trečioji šalis.
2.        Konkrečiau tariant, Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti, ar atitinkamos kolizinės normos šiuo klausimu yra: a) tos, kurios įtvirtintos Reglamente (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės(3) (toliau – reglamentas „Roma I“), b) tos, kurios numatytos Reglamente (EB) Nr. 864/2007 dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės(4) (toliau – reglamentas „Roma II“) ar c) tos, kurios numatytos valstybių narių nacionalinėje teisėje, susijusioje su autorių teisėmis. Dėl toliau išdėstytų priežasčių manau, kad pirmenybė turėtų būti teikiama pirmajam iš šių variantų.
II.    Teisinis pagrindas
A.      Berno konvencija
3.        Berno konvencijos dėl literatūros ir meno kūrinių apsaugos (1971 m. liepos 24 d. Paryžiaus aktas), pataisytos 1979 m. liepos 28 d. (toliau – Berno konvencija), 5 straipsnio „Užtikrinamos teisės“ (1 ir 2 – už kilmės šalies ribų; 3 – kilmės šalyje; 4 – „kilmės šalis“) atitinkamose dalyse nustatyta:
„1. Sąjungos šalyse, išskyrus kūrinio kilmės šalį, šios Konvencijos saugomų kūrinių autoriai naudojasi tomis teisėmis, kurias tų šalių atitinkami įstatymai jų piliečiams suteikia dabar ar suteiks ateityje, taip pat tomis teisėmis, kurias specialiai suteikia ši Konvencija.
2. Naudojimuisi šiomis teisėmis ir jų įgyvendinimui negalioja jokie formalumai; toks naudojimasis ir įgyvendinimas egzistuoja nepaisant to, ar kilmės šalyje yra kūrinio apsauga. Dėl to, nepaisant šios Konvencijos nuostatų, apsaugos ir teisinės gynybos būdus, kuriais autoriams leidžiama saugoti savo teises, reguliuoja tik tos šalies, kurioje tokios apsaugos reikalaujama, įstatymai.“
B.      Reglamentas „Roma I“
4.        Reglamento „Roma I“ 1 straipsnio „Materialinė taikymo sritis“ 1 dalyje nustatyta, kad „[š]is reglamentas teisės kolizijos atvejais taikomas sutartinėms prievolėms civilinėse ir komercinėse bylose“.
5.        To reglamento 3 straipsnio „Pasirinkimo laisvė“ 1 dalyje numatyta, kad „[s]utarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė“.
6.        To paties reglamento 4 straipsnyje „Teisė, taikytina šalims nepasirinkus sutarties teisės“ nustatyta:
„1.      Tiek, kiek šalys nepasirinko sutarčiai taikytinos teisės pagal 3 straipsnį, <…> sutarčiai taikytina teisė nustatoma taip:
<…>
b)      paslaugų teikimo sutarčiai taikoma paslaugų teikėjo įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisė;
<…>“
7.        Reglamento „Roma I“ 11 straipsnyje „Formalus galiojimas“ nurodyta:
„1.      Sutartis, sudaryta asmenų, kurie arba kurių atstovai sutarties sudarymo metu yra toje pačioje valstybėje, formaliai galioja, jei ji atitinka formos reikalavimus pagal teisę, kuri pagal šį reglamentą taikoma sutarties turiniui, arba pagal jos sudarymo vietos valstybės teisę.
2.      Sutartis, sudaryta tarp asmenų, kurie arba kurių atstovai sutarties sudarymo metu yra skirtingose valstybėse, formaliai galioja, jei atitinka formos reikalavimus pagal teisę, kuri pagal šį reglamentą taikoma jos turiniui, arba pagal vienos iš valstybių, kurioje sutarties sudarymo metu yra bet kuri iš šalių arba jos atstovas, teisę, arba pagal valstybės, kurioje tuo metu buvo bet kurios iš šalių įprasta gyvenamoji vieta, teisę.
<…>“
8.        Reglamento 12 straipsnio „Taikytinos teisės apimtis“ 1 dalyje nustatyta:
„Pagal šį reglamentą sutarčiai taikytina teisė visų pirma taikoma:
a)      aiškinimui;
b)      vykdymui;
c)      teismui pagal jo proceso teisę suteiktų įgaliojimų ribose, visiško ar dalinio prievolių netinkamo vykdymo pasekmėms <…>;
<…>
e)      sutarties negaliojimo pasekmėms.“
C.      Reglamentas „Roma II“
9.        Reglamento „Roma II“ 1 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 dalyje numatyta:
„Įstatymų kolizijos atvejais šis reglamentas taikomas nesutartinėms prievolėms civiliniuose ir komerciniuose santykiuose. <…>“
10.      To reglamento 8 straipsnio „Intelektinės nuosavybės teisių pažeidimas“ 1 dalyje nustatyta:
„Nesutartinėms prievolėms, atsirandančioms dėl intelektinės nuosavybės teisės pažeidimo, taikoma šalies, kurioje reikalaujama apsaugos, teisė.“
11.      To paties reglamento 15 straipsnyje „Taikytinos teisės apimtis“ nurodyta:
„Pagal šį reglamentą nesutartinėms prievolėms taikytina teisė visų pirma reglamentuoja:
a)      atsakomybės pagrindą bei apimtį, įskaitant asmenų, kurie gali būti pripažinti atsakingais už jų atliktus veiksmus, nustatymą;
b)      atleidimo nuo atsakomybės pagrindus ir bet kokį atsakomybės apribojimą bei padalijimą;
<…>
f)      asmenis, kurie turi teisę į asmeniškai patirtos žalos atlyginimą;
<…>“
D.      Vokietijos autorių teisių srities teisė
12.      Urheberrechtsgesetz (Vokietijos autorių teisių įstatymas) 29 straipsnyje „Autorių teisių perdavimas“ numatyta:
„1. Autorių teisės negali būti perduodamos, išskyrus atvejus, kai jos perduodamos vykdant testamento nuostatas
arba dalijant palikimą įpėdiniams.
2. Leidžiama suteikti naudojimo teises (31 straipsnis), sutartinius įgaliojimus ir sudaryti susitarimus, grindžiamus naudojimo teisėmis, taip pat sudaryti sutartis dėl autorių asmeninių neturtinių teisių, kaip numatyta 39 straipsnyje.“
13.      Vokietijos autorių teisių įstatymo 34 straipsnio „Naudojimo teisių perdavimas“ 1 dalyje numatyta, kad „naudojimo teisė gali būti perduota tik gavus autoriaus sutikimą <…>“.
E.      Lenkijos autorių teisių srities teisė
14.      Ustawa z dnia 4 lutego 1994 r. o prawie autorskim i prawach pokrewnych (1994 m. vasario 4 d. Autorių teisių ir gretutinių teisių įstatymas; toliau – Lenkijos autorių teisių įstatymas) 53 straipsnyje nurodyta, kad „siekiant perleisti autorių turtines teises, sutartis turi būti sudaroma raštu, priešingu atveju ji negalioja“.
III. Faktinės aplinkybės, pagrindinė byla, prejudiciniai klausimai ir procesas Teisingumo Teisme
15.      Vokietijoje BT per tokias internetines platformas kaip „eBay“ prekiauja automobilių aksesuarais, įskaitant kilimėlius. Šiuo tikslu nuo 2014 m. balandžio mėn. iki 2018 m. balandžio mėn. ji kelis kartus užsakė iš Lenkijos fotografo (toliau – fotografas) padaryti tų kilimėlių nuotraukų. Kiekvieną kartą BT vyras veždavo kilimėlius į fotografo studiją Lenkijoje. Po kiekvienos fotosesijos fotografas nuotraukas USB atmintinėje perduodavo BT vyrui. Atrodo, kad šalys žodžiu susitarė, jog BT gali naudoti tas nuotraukas savo internetiniuose pardavimo pasiūlymuose. Vis dėlto jie nebuvo sudarę jokios rašytinės sutarties(5).
16.      2018 m. vasario–kovo mėn. kita motorinių transporto priemonių aksesuarų prekybininkė IU, negavusi išankstinio BT leidimo, platformoje „eBay“ atkūrė šias nuotraukas savo kilimėlių pasiūlymams iliustruoti.
17.      Vėliau BT pareiškė ieškinį IU kompetentingame Landgericht (apygardos teismas, Vokietija); ji teigė, kad buvo pažeistos autorių teisės į nuotraukas pagal Vokietijos autorių teisių įstatymą, ir prašė teismo, be kita ko, uždrausti tęsti tariamą pažeidimą.
18.      Landgericht (apygardos teismas) ieškinį tenkino. Jis visų pirma nustatė, kad nagrinėjamos nuotraukos buvo saugomos pagal Vokietijos autorių teisių įstatymą ir kad fotografas perdavė BT išimtines naudojimo teises. IU pažeidė šias teises, be BT leidimo atkūrusi nuotraukas savo pasiūlymuose.
19.      IU šį teismo sprendimą apskundė Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija). Apeliaciniame skunde IU teigia, kad BT neturėjo teisės pareikšti ieškinio, nes fotografas jai nebuvo teisėtai perdavęs išimtinių teisių naudoti nuotraukas. Jos nuomone, žodinis BT ir fotografo susitarimas yra negaliojantis, nes nebuvo laikytasi Lenkijos teisėje (kurioje, jos teigimu, reglamentuojamas to susitarimo formalus galiojimas, kaip apibrėžta reglamento „Roma I“ 11 straipsnyje) nustatyto reikalavimo įforminti susitarimą raštu.
20.      Atsakydama į tai, BT tvirtino, kad ji turi teisę pareikšti ieškinį, nes išimtinės teisės naudoti nuotraukas, saugomos pagal Vokietijos autorių teisių įstatymą, jai buvo teisėtai perduotos. Jos nuomone, žodinio susitarimo formalaus galiojimo klausimas turi būti atskirtas nuo pačių autorių teisių „perleidimo“ formalaus galiojimo klausimo. BT teigia, kad, remiantis reglamento „Roma II“ 8 straipsnio 1 dalimi, antrasis klausimas reglamentuojamas pagal tos šalies, kurioje reikalaujama apsaugos, teisę (lex loci protectionis), t. y. Vokietijos teisę, o šioje teisėje reikalavimas, kad toks perdavimas būtų įformintas raštu, nenustatytas.
21.      Šiomis aplinkybėmis Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar reglamento „Roma II“ 8 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad šalies, kurioje reikalaujama apsaugos, teisė taikoma ir klausimui dėl autoriaus išimtinių teisių naudoti nuotraukas perdavimo naudotojui (formalaus) galiojimo?
2.      Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai, ar klausimui dėl autoriaus išimtinių teisių naudoti nuotraukas perdavimo naudotojui (formalaus) galiojimo lemiamą reikšmę turi lex loci contractus, taigi turi būti taikomi [reglamento „Roma I“] 4 ir 11 straipsniai?“
22.      Rašytines pastabas pateikė BT ir Europos Komisija. IU ir Komisijos atstovai dalyvavo 2026 m. sausio 15 d. vykusiame teismo posėdyje.
IV.    Analizė
23.      Kaip nurodyta įvade, dviem prejudiciniais klausimais, kuriuos tikslinga nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia nustatyti teisę, taikytiną sutartinės licencijos ar autorių teisių perdavimo formalaus galiojimo klausimui, kai tą galiojimą pažeidimo byloje ginčija trečioji šalis.
24.      Siekdamas kuo geriau paaiškinti, pirmiausia apibūdinsiu nagrinėjamą materialinę problemą ir teisės normų koliziją (A dalis), tik tada pereisiu prie atitinkamų tarptautinės privatinės teisės normų (B dalis).
A.      Nagrinėjamas materialinis klausimas ir teisės normų kolizija
25.      Pirmiausia reikėtų priminti, kad autorių teisės yra „intelektinės nuosavybės“ forma, kurią valstybės suteikia pagal savo nacionalinius įstatymus (kurie, beje, buvo iš esmės suderinti įvairiais tarptautiniais dokumentais, visų pirma Berno konvencija, o Sąjungos viduje – keliomis direktyvomis)(6).
26.      Iš esmės autorių teisės suteikia intelektinės kūrybos (arba „kūrinio“) kūrėjui (arba „autoriui“) tam tikromis sąlygomis(7) teisę naudoti išimtinių ekonominių ir asmeninių neturtinių teisių rinkinį(8), kuri yra privaloma erga omnes. Vis dėlto šis teisinis monopolis yra ribotas teritoriniu požiūriu: jis galioja tik tą teisę suteikiančios valstybės jurisdikcijoje (tai paprastai vadinama autorių teisių „teritoriškumo principu“)(9).
27.      Pagrindinėje byloje, atrodo, neginčijama, kad fotografas, kaip ginčijamų nuotraukų „autorius“, turi autorių teisių apsaugą tiems „kūriniams“, be kita ko, pagal Vokietijos teisę(10).
28.      Autoriai gali naudotis savo teisėmis įvairiais būdais. Visų pirma jie gali suteikti licencijas trečiosioms šalims ir leisti atlikti veiksmus, kurie kitu atveju pažeistų jų išimtines teises. Taip pat autoriai gali perleisti savo teises trečiosioms šalims, perduodami pačios teisės nuosavybę, paprastai už atlygį. Tokios savanoriškos autorių teisių licencijos ar tų teisių perleidimas gali būti įtvirtinti atskirose sutartyse arba sąlygose, kurios yra platesnių sutartinių susitarimų, pavyzdžiui, paslaugų teikimo, leidybos ar platinimo sutarčių, dalis(11).
29.      Šioje byloje taip pat atrodo neginčytina, kad fotografas ketino perduoti BT autorių teises į nuotraukas pagal Vokietijos teisę. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia tik ribotą informaciją, atrodo, kad toks perdavimas buvo šių dviejų šalių sudarytų kelių žodinių sutarčių dėl fotografavimo paslaugų teikimo dalis. Pagal šias sutartis fotografas įsipareigojo ne tik sukurti šias nuotraukas, bet ir perduoti jas BT. Minėtų autorių teisių perdavimas buvo pastarosios prievolės papildomas aspektas. Iš tiesų, be tam tikros formos licencijos ar tų autorių teisių perdavimo BT nebūtų galėjusi teisėtai Vokietijoje naudoti nuotraukų (skelbdama jas pardavimo pasiūlymuose platformoje „eBay“).
30.      Tikslus teisinis to susitarimo dėl autorių teisių kvalifikavimas lieka neaiškus. Nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, jog fotografas perleido atitinkamas autorių teises BT, pastaroji teigia, kad jis iš tikrųjų suteikė jai išimtinę licenciją naudotis tomis autorių teisėmis. Antroji pozicija atrodo labiau atitinkanti Vokietijos autorių teisių įstatymą, pagal kurį autoriams draudžiama perleisti pačias (Vokietijoje turimas) autorių teises, tačiau jiems leidžiama perduoti „naudojimo teises“ į atitinkamą „kūrinį“ suteikiant tokią išimtinę licenciją. Vis dėlto tokia licencija suteikia jos turėtojui teisę naudoti „kūrinį“ išskirtinai, nepaisant visų kitų asmenų, įskaitant autorių, ir todėl sukelia pasekmes, kurios funkciniu požiūriu prilygsta teisių perleidimui(12). Todėl nebesigilinsiu į šį skirtumą (jis bet kuriuo atveju nėra lemiamas šioje analizėje).
31.      Tai išsiaiškinus, reikia pažymėti, kad nacionalinėse teisinėse sistemose paprastai nustatomi tam tikri sutartinio licencijos suteikimo ir (arba) autorių teisių perleidimo apribojimai. Visų pirma jose dažnai nustatomi tam tikri formos reikalavimai, pavyzdžiui, reikalavimas, kad licencija būtų suteikta arba perleidimas įformintas rašytiniu dokumentu(13).
32.      Vis dėlto kai tokie sandoriai vyksta tarpvalstybiniu mastu, kyla sunkumų. Tokiais atvejais su sandoriu susijusių valstybių teisės aktuose gali būti nustatyti skirtingi ar net prieštaringi reikalavimai. Būtent taip yra nagrinėjamu atveju. Ginčijamas sandoris konkrečiai susijęs su Lenkija (dėl fotografo įprastos gyvenamosios vietos ir atitinkamų „kūrinių“ kilmės vietos) ir su Vokietija (dėl BT įprastos gyvenamosios vietos ir autorių teisių naudojimo vietos). Pagal Lenkijos teisę reikalaujama rašytinės formos, pagal Vokietijos teisę, kaip tai nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, – ne.
33.      Šis teisės normų kolizijos atvejis yra pagrindinis BT inicijuotos pažeidimo bylos, kurią nagrinėja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, aspektas. Toje byloje IU teigia, kad BT neturi teisės pareikšti ieškinio, nes išimtinė sutartinė licencija dėl autorių teisių, kuria grindžiamas jos ieškinys, pagal Lenkijos teisę yra formaliai negaliojanti (nes BT su fotografu šiuo klausimu nesudarė rašytinės sutarties). IU nuomone, neturėdama galiojančios licencijos ar tų autorių teisių perleidimo sutarties, BT iš pat pradžių neturėjo teisės inicijuoti šios bylos. BT, priešingai, remiasi Vokietijos teise, siekdama įrodyti tos licencijos galiojimą ir atitinkamai savo teisę įgyvendinti nagrinėjamas autorių teises.
34.      Tokiomis aplinkybėmis lemiamas klausimas yra toks: kurią iš konkuruojančių nacionalinių teisės sistemų turėtų taikyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, siekdamas nustatyti, ar nagrinėjama išskirtinė sutartinė licencija yra formaliai galiojanti ir ar BT turi teisę pareikšti ieškinį dėl pažeidimo trečiajai šaliai, kaip antai IU. Šis klausimas turi būti išspręstas remiantis atitinkamomis teisės normų kolizijos taisyklėmis, kurias dabar aptarsiu.
B.      Teisė, taikytina sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formaliam galiojimui pagal atitinkamas teisės kolizijos normas
35.      Kai tariamas autorių teisių licencijos ar perleidimo naudos gavėjas (kaip antai BT) valstybės narės teisme inicijuoja pažeidimo bylą trečiajai šaliai (kaip antai IU), nėra vienos teisės kolizijos normos, kurioje būtų nustatyta konkreti materialinė teisė, kuria reikėtų vadovautis visais tokioje byloje galinčiais kilti klausimais. Priešingai, priklausomai nuo konkrečios (‑ių) nagrinėjamos (‑ų) problemos (‑ų) pobūdžio, gali būti taikomos skirtingos teisės kolizijos normos, susijusios su įvairiomis privatinėje teisėje žinomomis kategorijomis ir nurodančios (galimai) skirtingas materialines teisės normas (1 skirsnis)(14). Todėl, siekiant nustatyti taisykles, kurios yra svarbios, kiek tai susiję su sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formaliu galiojimu ir galiausiai taikytina teise, yra labai svarbu tinkamai kvalifikuoti
tą klausimą, t. y. nustatyti, kuriai kategorijai jį tinkamiausia priskirti (2 skirsnis).
1.      „Konkuruojančios“ teisės kolizijos normos
36.      Kaip minėta pirmesniame punkte, pažeidimo byloje, nagrinėjamoje valstybės narės teisme, skirtingos teisės kolizijos taisyklės yra svarbios klausimams, susijusiems su deliktine atsakomybe (a poskirsnis), licencine ar perleidimo sutartimi (b poskirsnis) ir pačiomis autorių teisėmis (c poskirsnis).
a)      Deliktinė atsakomybė
37.      Pirma, reglamente „Roma II“ nustatytos teisės kolizijos normos yra svarbios(15) sprendžiant klausimus, (kvalifikuotinus kaip) susijusius su galima tariamo pažeidėjo deliktine atsakomybe (arba, to reglamento terminais, „nesutartine prievole“) ieškovui(16). Pagal to reglamento 15 straipsnį tokie „deliktinės atsakomybės“ klausimai reglamentuojami teisėje, taikytinoje atitinkamai „nesutartinei prievolei“.
38.      Remiantis reglamento „Roma II“ 8 straipsniu, „nesutartinei prievolei“, atsirandančiai dėl intelektinės nuosavybės teisės, įskaitant autorių teises(17), pažeidimo, taikoma „šalies, kurioje reikalaujama apsaugos, teisė“ (arba lex loci protectionis)(18).
39.      Atitinkamai, jeigu sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalus galiojimas būtų laikomas susijusiu su „deliktine atsakomybe“, pagal reglamento „Roma II“ 8 straipsnį, siejamą su jo 15 straipsniu, pagrindinėje byloje šį klausimą reglamentuotų Vokietijos teisė, nes BT prašo autorių teisių apsaugos Vokietijoje.
b)      Sutartis
40.      Antra, reglamente „Roma I“ nustatytos teisės normų kolizijos taisyklės yra svarbios(19) nagrinėjant klausimus, kurie (kvalifikuotini kaip) susiję su „sutartinėmis prievolėmis“, kylančiomis iš šalis įpareigojančios licencinės ar perleidimo sutarties (arba sąlygos)(20). Pagal reglamento „Roma I“ 12 straipsnį tokiems klausimams taikoma atitinkamai sutarčiai taikytina teisė (toliau – lex contractus).
41.      Pagal reglamento „Roma I“ 3 straipsnio 1 dalį sutarčiai (įskaitant autorių teisių licencijos suteikimą
ar perleidimą) taikoma teisė  yra šalių pasirinkta teisė(21).
42.      Jei tokio pasirinkimo nėra (o šiuo atveju, atrodo, taip ir susiklostė(22)), reglamento „Roma I“ 4 straipsnyje nustatytos objektyvios taisyklės, pagal kurias nustatoma atitinkamai sutarčiai taikytina teisė. Šios taisyklės gana sudėtingos. Šiuo atveju pakanka paaiškinti, kad 4 straipsnio 1 dalyje pateikiamas išsamus siejamųjų veiksnių, skirtų tam tikroms sutarčių kategorijoms, sąrašas. Nors sutartys, susijusios su intelektinės nuosavybės teisėmis, jame nėra nurodytos(23), 4 straipsnio 1 dalies b punkte numatytas siejamasis veiksnys, susijęs su „paslaugų teikimo sutartimis“ – kategorija, į kurią akivaizdžiai patenka tokia sutartis, kokią sudarė fotografas ir BT(24).
43.      Pagal šią nuostatą tokiai sutarčiai taikytina teisė yra „paslaugų teikėjo įprastos gyvenamosios vietos valstybės teisė“. Pagrindinėje byloje, atrodo, nėra ginčo dėl to, kad „paslaugų teikėjas“, t. y. fotografas, turi „įprastą gyvenamąją vietą“ Lenkijoje(25). Todėl atitinkama lex contractus yra Lenkijos teisė(26).
44.      Vis dėlto reikėtų pridurti, kad dėl tam tikrų „sutartinių klausimų“ reglamente „Roma I“ nurodoma ne tik lex contractus, pagal kurią būtų galima atsakyti į tuos klausimus, bet ir nustatomos kvazimaterialinės (arba „į rezultatą orientuotos“) taisyklės. To teisės akto 11 straipsnyje įtvirtintos tokios taisyklės, susijusios su sutarties „formaliu galiojimu“. Šios taisyklės skiriasi priklausomai nuo to, ar atitinkamos sutarties sudarymo metu šalys (arba jų atstovai) buvo toje pačioje šalyje. Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, daro prielaidą, kad BT (arba, tiksliau, jos „atstovas“, t. y. jos vyras) ir fotografas susitarimų sudarymo metu buvo toje pačioje šalyje, būtent Lenkijoje (ir todėl sutartys buvo sudarytos ten). Kadangi tai yra faktinių aplinkybių klausimas, remsiuosi šia prielaida(27). Tokiu atveju 11 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad sutartis yra formaliai galiojanti (iš čia kyla „į rezultatą orientuotas“ taisyklės pobūdis), jeigu ji atitinka arba i) lex contractus, arba ii) šalies, kurioje buvo sudaryta, teisės (arba lex loci contractus) formalius reikalavimus. Šiuo atveju dėl pirma paaiškintų priežasčių abiem atvejais turėtų būti taikoma Lenkijos teisė.
45.      Atitinkamai, jeigu sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalus galiojimas būtų laikomas „sutartiniu“ klausimu, pagal reglamento „Roma I“ 4 ir 11 straipsnius pagrindinėje byloje šį klausimą reglamentuotų Lenkijos teisė.
c)      Pačios autorių teisės
46.      Trečia, nesant atitinkamų teisės kolizijos normų Sąjungos lygmeniu(28) arba Berno konvencijoje(29), sprendžiant klausimus, susijusius su pačiomis autorių teisėmis, t. y. su tomis „intelektinės nuosavybės“ teisių esminėmis savybėmis(30), yra svarbios valstybių narių nacionalinės teisės kolizijos normos.
47.      Tarp šių nacionalinių kolizijos normų yra tam tikrų skirtumų. Vis dėlto, atsižvelgiant į autorių teisių pobūdį (monopolinė apsauga, kurią valstybė suteikia pagal savo teisę tik savo teritorijoje), šiose taisyklėse, kaip ir šiuo atveju taikomos Vokietijos kolizijos normose, paprastai numatoma, kad tokius „nuosavybės“ klausimus(31) reglamentuoja (taip pat) lex loci protectionis(32).
48.      Atitinkamai, jeigu sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalaus galiojimo klausimas būtų laikomas susijusiu su pačiomis autorių teisėmis, pagrindinėje byloje šį klausimą reglamentuotų Vokietijos teisė pagal Vokietijos kolizines normas, nes BT reikalauja autorių teisių apsaugos Vokietijoje.
2.      Tinkamas sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalaus galiojimo klausimo kvalifikavimas
49.      Atsižvelgiant į teisės kolizijos taisyklių įvairovę, taisyklių, kurios yra svarbios sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalaus galiojimo aspektu (ir galiausiai dėl to, ar pagrindinėje byloje šį klausimą reglamentuoja Vokietijos, ar Lenkijos teisė), nustatymas priklauso nuo tinkamo to klausimo kvalifikavimo, t. y. ar jis turėtų būti laikomas susijusiu su „deliktine atsakomybe“, „sutartimi“ arba „pačiomis autorių teisėmis“. Neteisingas kvalifikavimas lemtų klaidingą šių taisyklių aiškinimą ir netinkamos materialinės teisės taikymą(33).
50.      To kvalifikavimo tikslais „deliktinės atsakomybės“ ir „sutarties“ kategorijų apimtis turi būti apibrėžta savarankiškai, atsižvelgiant į reglamentų „Roma I“ ir „Roma II“ tikslus, visų pirma į būtinybę užtikrinti teisinį saugumą dėl taikytinos teisės ir „bylos baigties nuspėjamumą“(34). Jeigu taip nebūtų, tam tikro klausimo kvalifikavimas (ir kartu galimas šių dokumentų taikymas) galėtų skirtis priklausomai nuo teismo, kuriame iškelta byla(35). Be to, likusios kategorijos, t. y. susijusios su pačiomis autorių teisėmis, apimtis turi būti atitinkamai apibrėžta nacionalinėse teisės kolizijų sistemose. Iš tiesų šios įvairios kategorijos neturėtų sutapti. Jei vienas klausimas patektų į dvi kategorijas vienu metu, tai galėtų lemti skirtingų, galbūt tarpusavyje prieštaraujančių materialinės teisės normų taikymą tuo pačiu metu. Toks rezultatas pakenktų pačiai teisės kolizijos normų funkcijai ir atimtų iš reglamentų „Roma I“ ir „Roma II“ jų effet utile.
51.      Toliau paaiškinsiu, pirma, kodėl sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalus galiojimas nėra susijęs su „deliktine atsakomybe“ (a poskirsnis). Tada išdėstysiu priežastis, kodėl, nepaisant tam tikrų sunkumų, šis klausimas turėtų būti priskirtas ne prie „nuosavybės“, o prie „sutartinės“ atsakomybės (b poskirsnis).
a)      Sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalus galiojimas nėra susijęs su „deliktine atsakomybe“
52.      Aišku viena. Kaip pažymi Komisija, sutartinės licencijos ar autorių teisių perdavimo formalaus galiojimo klausimas, net jei jis kyla pažeidimo byloje, nėra susijęs su „deliktine atsakomybe“. Atitinkamai reglamente „Roma II“ nustatytos kolizijos normos nėra svarbios.
53.      Iš tiesų, kalbant apie esmę nėra jokio ryšio tarp to klausimo ir (tariamo) pažeidėjo (tariamos) atsakomybės. Akivaizdu, kad be galiojančios sutartinės licencijos ar atitinkamų autorių teisių perleidimo sutarties BT apskritai neturėtų teisės inicijuoti bylą dėl teisių pažeidimo(36). Vis dėlto klausimas dėl tos sutartinės licencijos ar perleidimo sutarties galiojimo yra pirminis (ir todėl logiškai turi būti išspręstas teisme, kuriame iškelta byla) ir spręstinas prieš pradedant bet kokią diskusiją dėl to, ar atsakovas pažeidė autorių teises(37). Tai, kad tarp šio klausimo ir atsakomybės nėra esminio ryšio, dar labiau iliustruoja faktas, kad sutartinės licencijos ar perdavimo galiojimo klausimas gali kilti visiškai kitokiomis procesinėmis aplinkybėmis (pavyzdžiui, bylose, kurių dalykas yra nuosavybės nustatymas, autorių teisių licencijos ar perleidimo sutarties galiojimas ir pan.).
54.      Atsižvelgiant į tai, BT argumentas, kad šis galiojimo klausimas vis dėlto turėtų būti priskirtas prie „deliktinės atsakomybės“ kategorijos, kai jis kyla pažeidimo byloje, nes teismui, kuriam pateiktas ieškinys, būtų paprasčiau išnagrinėti visą bylą pagal vieną materialinę teisę, nurodytą reglamento „Roma II“ 8 straipsnio 1 dalyje, yra klaidingas. Vadovaujantis bendraisiais teisės kolizijos kvalifikavimo principais, apibendrintais šios išvados 35 punkte, teisės kolizijos normos ir atitinkamai tam tikrą klausimą reglamentuojanti teisė turėtų priklausyti nuo to klausimo pobūdžio, o ne nuo procesinio konteksto, kuriame jis keliamas. Priešingas požiūris keltų riziką, kad, pavyzdžiui, tam tikra sutartinė licencija ar perleidimas būtų laikomi galiojančiais pagal vieną materialinės teisės normų rinkinį, kai jie ginčijami pažeidimo byloje, bet negaliojančiais pagal kitą materialinės teisės normų rinkinį nuosavybės nustatymo byloje (arba priešieškinyje dėl perleidimo negaliojimo ir pan.) ir atvirkščiai. Toks rezultatas būtų nesuderinamas su teisinio saugumo ir nuspėjamumo tikslais, kuriais grindžiami reglamentai „Roma I“ ir „Roma II“(38).
b)      Sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalus galiojimas yra ne „nuosavybės“, o „sutartinis“ klausimas
55.      Dar reikia nustatyti, ar sutartinės licencijos ar perleidimo formalaus galiojimo klausimas iš esmės yra „sutartinis“, ar „nuosavybės“. Šis klausimas reikalauja išsamesnio paaiškinimo, ypač todėl, kad jis lėmė skirtingas valstybių narių teismų pozicijas ir skirtingas nuomones akademinėje literatūroje.
56.      Paprastai, kai kalbama apie tokius sutartinius susitarimus, susijusius su autorių teisėmis, visada turi būti aiškiai atskiriami „nuosavybės“ ir „sutartiniai“ klausimai. Klausimai, susiję su „pačiomis“ autorių teisėmis, visada turėtų būti sprendžiami pagal tas teises reglamentuojančią teisę, kaip nustatyta pagal nacionalinės teisės kolizijos normas (paprastai lex loci protectionis), neatsižvelgiant į teisę, taikomą sutarčiai pagal reglamentą „Roma I“. Toks paskirstomasis klasifikavimas yra pagrįstas ne tik šios išvados 49 punkte nurodytais motyvais, bet ir politiniais sumetimais: nors pagal minėtą reglamentą šalys turėtų turėti teisę laisvai pasirinkti teisę, taikytiną jų „sutartinėms prievolėms“, jos, priešingai, neturėtų turėti tokios galimybės, kai kalbama apie pačių autorių teisių esmines savybes(39).
57.      „Nuosavybės“ kategorija neabejotinai apima pagrindinį klausimą dėl atitinkamų autorių teisių perleidžiamumo, t. y. ar tas teises pirminis savininkas (autorius) gali perduoti kitam asmeniui, visų pirma pagal sutartį.  Iš tiesų perleidžiamumas  (ir jo apimtis) yra atitinkamos teisės esminė savybė. Taigi autorių teisių licencija gali būti suteikta arba perleidžiama sutartimi tik tuo atveju, jei tai leidžiama pagal atitinkamas teises reglamentuojančią teisę, neatsižvelgiant į tai, kokia teisė taikoma tai sutarčiai(40).
58.      Priešingai, jei (ir tiek, kiek) pagal autorių teises reglamentuojančią teisę leidžiama jas perduoti pagal sutartį (o šiuo atveju taip ir yra, nes, nors pagal Vokietijos teisę draudžiama perleisti autorių teises, leidžiamos išimtinės licencijos, tokios kaip ši), vėlesnis klausimas, ar sutartinė licencija arba tų autorių teisių perleidimas turi atitikti tam tikrus formos reikalavimus (įskaitant šiuo atveju reikalavimą dėl rašytinio dokumento), iš esmės susijęs ne su pačiomis autoriaus teisėmis, o su pagrindine sutartimi(41).
59.      Iš tiesų šie reikalavimai nekyla iš autorių teisių pobūdžio. Jie nustatomi siekiant apsaugoti autorių, kuris sutartyse, susijusiose su autorių teisėmis, dažnai laikomas silpnesniąja šalimi (palyginti su tarpininkais, pavyzdžiui, leidėjais). Konkrečiai šių reikalavimų paskirtis yra užtikrinti informacija pagrįstą autoriaus sutikimą dėl bet kokios iš tokios sutarties kylančios prievolės suteikti licenciją ar perleisti savo autorių teises, taip pat užtikrinti bet kokios tokios prievolės tikslaus turinio skaidrumą(42).
60.      Taigi nenuostabu, kad tokie reikalavimai dažnai nustatomi numatant atitinkamos licencijos ar perleidimo sutarties (arba sutartinės sąlygos) negaliojimą (kaip, pavyzdžiui, numatyta Lenkijos autorių teisių įstatymo 53 straipsnyje). Tokiu atveju
nagrinėjami reikalavimai akivaizdžiai susiję su tos sutarties (arba sąlygos) „formaliu galiojimu“, kaip tai suprantama pagal reglamento „Roma I“ 11 straipsnį(43). Net ir tais atvejais, kai tie reikalavimai suformuluoti iš įrodymų
perspektyvos (pavyzdžiui, kai reikalaujama rašytinio dokumento kaip vienintelės priimtinos tokios sutartinės licencijos ar perleidimo įrodymo priemonės), jų praktinis poveikis yra panašus: negalima užtikrinti licencijų ar perleidimo, kurių negalima įrodyti, vykdymo(44). Atitinkamai klausimo pobūdis iš esmės nesiskiria ir vis dar taikomos reglamento „Roma I“ taisyklės (konkrečiai 18 straipsnio 2 dalis, kurioje daroma nuoroda į 11 straipsnį)(45). Apibendrinant pažymėtina: kad ir koks būtų tikslus tų reikalavimų (formalus ar įrodomasis) pobūdis nacionalinėje teisėje, jie iš esmės susiję su šalis įpareigojančiomis „sutartinėmis prievolėmis“ (arba jų galiojimu ar įrodymu).
61.      Tai, kad tokie formos reikalavimai susiję ne su „pačiomis“ autorių teisėmis, o su sutartimi, pagal kurią teisės turi būti suteikiamos pagal licenciją ar perleidžiamos, dar labiau patvirtina aplinkybė, kad panašūs reikalavimai nacionalinėse teisinėse sistemose taikomi sutartims ir sąlygoms dėl įvairių dalykų (pavyzdžiui, dėl nekonkuravimo sąlygų darbo sutartyse, tarptautinių teismų pasirinkimo susitarimų ir pan.)(46), paprastai siekiant analogiškų apsaugos tikslų. Tai, kad šioje byloje tokie reikalavimai susiję su sutartimis dėl autorių teisių, nekeičia iš esmės „sutartinio“ pagrindinio klausimo pobūdžio(47).
62.      Tokio aiškinimo nepaneigia nei BT, nei Komisijos pateikti argumentai. Šių suinteresuotųjų šalių nuomone, reikėtų atskirti i) licencijos ar perleidimo sutarties formalų galiojimą nuo ii) autorių teisių „perdavimo“ formalaus galiojimo(48). Pirmasis iš tiesų yra „sutartinis klausimas“ (nes jis susijęs tik su „sutartinėmis prievolėmis“, privalomomis inter partes), o antrasis – „nuosavybės klausimas“ (nes pačių autorių teisių perdavimas turi įtakos trečiosioms šalims). Be to, kadangi pagrindinėje byloje bylinėjasi ne sutarties šalys, o viena iš tų šalių su trečiąja šalimi, svarbus yra tik pastarasis aspektas. Iš tiesų esminis klausimas yra tai, ar BT buvo perduota autorių teisių nuosavybė ir ar ji dėl to gali ginti šias teises prieš tokią trečiąją šalį. Atitinkamai šiuo atžvilgiu turėtų būti taikomi lex loci protectionis (šiuo atveju – Vokietijos teisėje) nustatyti formalūs reikalavimai(49).
63.      Mano nuomone, tokia argumentacija pagrįsta painiava dėl nagrinėjamo klausimo pobūdžio. Norint suprasti šį klaidingą samprotavimą, reikia pateikti kelis paaiškinimus.
64.      BT ir Komisijos nurodomas skirtumas tarp „sutarties formalaus galiojimo“ ir „perdavimo formalaus galiojimo“, kuriam didelę įtaką daro Vokietijos privatinė teisė(50) (ir kuris iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti painus teisininkams, besivadovaujantiems kitokia tradicija), mano supratimu, reiškia tai, kas kitose teisinėse sistemose paprastai suprantama kaip skirtumas tarp i) sutartinės licencijos ar intelektinės nuosavybės perleidimo galiojimo ir ii) tos licencijos ar perleidimo galiojimo trečiųjų šalių atžvilgiu.
65.      Konkrečiai, kai du asmenys sudaro galiojančią intelektinės nuosavybės teisės perleidimo ar išskirtinės licencijos sutartį, gali kilti atskiras klausimas, ar teisių perėmėjas ar licenciatas gali remtis tos teisės perdavimu (arba, kitaip tariant, tos sutarties pasekmėmis) trečiųjų šalių atžvilgiu, įskaitant pažeidimo bylas (kaip BT rėmėsi IU atžvilgiu). Tam tikrose teisinėse sistemose tai įmanoma tik įvykdžius tam tikrus formalumus, paprastai įregistravus atitinkamą licenciją ar perleidimą specialiame viešajame registre. Šiame etape norėčiau pabrėžti, jog, be to, kad šie formalumai paprastai netaikomi sutartiniam autorių teisių perdavimui(51), jie iš esmės skiriasi nuo formos reikalavimų, aptariamų šioje byloje. Šie formalumai iš principo yra su sutartimi nesusiję administraciniai veiksmai, kuriuose dalyvauja viešosios institucijos ir kurie nustatomi ne tam, kad būtų apsaugota (viena iš) sutarties šalių, o tam, kad visuomenės interesais būtų užtikrintas viešumas, informavimas, skaidrumas ir galiausiai teisinis saugumas dėl intelektinės nuosavybės statuso. Akivaizdu, kad šis konkretus klausimas dėl galiojimo trečiosioms šalims (įskaitant galimą tų formalumų taikymą) yra iš esmės „nuosavybės“ klausimas. Jis susijęs su atitinkamoms intelektinės nuosavybės teisėms būdinga erga omnes savybe(52).
66.      Vis dėlto pagrindinėje byloje iškeltas klausimas iš esmės nėra susijęs su šiuo klausimu dėl galimybės remtis teisėmis trečiųjų asmenų atžvilgiu. IU neginčija, kad pagal Vokietijos teisę išimtinė sutartinė licencija dėl autorių teisių gali būti taikoma trečiosioms šalims, įskaitant pažeidimo bylas, nereikalaujant jokių formalumų šiuo aspektu. Priešingai, kaip prisimenu, IU ginčija patį galiojančios fotografo ir BT sudarytos sutartinės licencijos buvimą (be kurio BT neturėtų pagrindo pareikšti ieškinį), remdamasis tariamu minėtų formos reikalavimų nesilaikymu. Dėl pirma nurodytų priežasčių šis klausimas dėl galiojimo ir minėti reikalavimai iš esmės yra susiję su BT ir fotografo sutartimis(53). Akivaizdu, kad jei šalys nėra sudariusios galiojančios licencinės ar teisių perleidimo sutarties (arba sąlygos), negali būti jokio atitinkamo autorių teisių perdavimo, kuriuo būtų galima remtis trečiųjų šalių atžvilgiu. Vis dėlto sutarties galiojimo klausimas yra pirminis ir spręstinas prieš pradedant bet kokią diskusiją dėl galimybės juo remtis trečiųjų šalių atžvilgiu. Aplinkybė, kad šį klausimą kaip gynybos argumentą atsitiktinai iškėlė tokia trečioji šalis, siekianti išvengti pažeidimo bylos, negali pakeisti jo „sutartinio“ pobūdžio. Dar kartą pakartosiu, kad teisinio klausimo kvalifikavimas priklauso nuo jo objektyvaus pobūdžio, o ne nuo to, kuri šalis juo remiasi(54).
67.      Mano siūlomas aiškinimas, kad sutartinės licencijos ar autorių teisių perleidimo formalaus galiojimo klausimas turėtų būti apibūdinamas kaip „sutartinis“ ir todėl jam turėtų būti taikomos reglamente „Roma I“, visų pirma jo 11 straipsnyje, nustatytos kolizijos normos, atitinka teisinio saugumo ir nuspėjamumo tikslą, kurio siekiama šiuo reglamentu.
68.      Iš tiesų toks aiškinimas palengvina tarpvalstybinius sandorius, susijusius su autorių teisėmis. Pagal 11 straipsnį sutartinė licencija ar autorių teisių perleidimas paprastai(55) laikomi galiojančiais ir veiksmingais, jeigu jie atitinka lex contractus arba lex loci contractus reikalavimus. Tai suteikia šalims teisinį saugumą dėl jų susitarimų (formalaus) galiojimo ir veiksmingumo, ypač tais atvejais, kai jie susiję su kelių valstybių nacionalinėmis autorių teisėmis, kurioms taikomi atitinkami nacionaliniai įstatymai: šalys neturi bijoti, kad jų sandoris taps (iš dalies ar visiškai) negaliojantis dėl to, kad nebuvo įvykdyti įvairūs reikalavimai, kurie gali būti numatyti tuose nacionaliniuose įstatymuose.
69.      Priešingai, BT ir Komisijos siūlomas požiūris reikštų, kad šalys turėtų laikytis tiek lex contractus ir (arba) lex loci contractus formos reikalavimų (kaip numatyta reglamento „Roma I“ 11 straipsnyje), tiek reikalavimų, nustatytų teisės akte, reglamentuojančiame pačią teisę (arba teisės aktuose, jeigu sutartis susijusi su kelių valstybių nacionalinėmis autorių teisėmis). Dėl tokio požiūrio padidėtų su autorių teisėmis susijusių sutarčių negaliojimo dėl formalių trūkumų rizika, todėl šios kategorijos sutarčių atžvilgiu 11 straipsnis didele dalimi prarastų savo effet utile(56).
70.      Galiausiai suprantu, kad aptariamo klausimo apibūdinimas kaip susijusio su „nuosavybe“ kartais yra pateisinamas ne dėl to klausimo objektyvaus pobūdžio, o dėl susirūpinimo, kad priešingu atveju šalys galėtų, remdamosi reglamento „Roma I“ 11 straipsniu,
apeiti formos reikalavimus, nustatytus teisės akte, reglamentuojančiame autorių teises (vėlgi paprastai tai yra lex loci protectionis), pasirinkdamos kaip jų sutarčiai taikomą liberalesnę sutartis reglamentuojančią teisę, nors valstybės dažnai laiko tuos reikalavimus ypač svarbiais, atsižvelgdamos į siekiamą autoriaus apsaugos tikslą.
71.      Vis dėlto šis susirūpinimas kyla ne vien
sutarčių, susijusių su autorių teisėmis, atveju. Jis kyla visada, kai nacionaliniais įstatymais tam tikroms sutartims ar sąlygoms nustatomi formos reikalavimai. Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, gerai žinodamas, kokią svarbą nacionalinės teisės aktų leidėjai gali teikti minėtiems reikalavimams, nusprendė pirmenybę pagal reglamento „Roma I“ 11 straipsnį teikti sutarčių formaliam galiojimui, o ne griežtam tų reikalavimų taikymui, kad užtikrintų šalių teisinį saugumą, kaip numatyta bendruosiuose reglamento „Roma I“ tiksluose(57).
72.      Nesant jokių konkrečių nuostatų, kuriose būtų numatyta priešinga tvarka, nesuprantu, kodėl reglamento „Roma I“ 1 straipsnio ir jame įtvirtinto politinio pasirinkimo turėtų būti nepaisoma intelektinės nuosavybės teisių srities sutarčių atžvilgiu, dirbtinai (per)kvalifikuojant šioje išvadoje aptariamus reikalavimus kaip priskirtinus prie „nuosavybės“ klausimo. Ar politiniu požiūriu būtų pageidautina, kad lex loci protectionis nustatyti formalūs reikalavimai būtų taikomi visada, o jų nesilaikymo atveju pagrindinė sutartis būtų pripažinta negaliojančia, turi įvertinti Sąjungos teisės aktų leidėjas. Jeigu jis manytų, kad toks požiūris yra pagrįstas, galėtų atitinkamai iš dalies pakeisti 11 straipsnį, pavyzdžiui, įtraukdamas specialias taisykles, pritaikytas sutartims, susijusioms su intelektinės nuosavybės teisėmis(58).
73.      Bet kuriuo atveju šiuo metu galiojančios redakcijos reglamente „Roma I“ jau yra numatyti mechanizmai, kuriais atsižvelgiama į šiuos aspektus. Visų pirma to reglamento 9 straipsnyje ginčą nagrinėjančiam teismui suteikiama tam tikra diskrecija taikyti „viršesnes privalomas nuostatas“, nustatytas ginčo nagrinėjimo vietos teisėje (9 straipsnio 2 dalis) arba „valstybės, kurioje turi būti arba buvo vykdomos iš sutarties kylančios prievolės“, teisėje (9 straipsnio 3 dalis), nepaisant teisės aktų, reglamentuojančių sutartį pagal įprastas to reglamento taisykles.
74.      Taigi, jeigu atitinkama šalis reikalavimus dėl formos, nustatytus teisėje, reglamentuojančioje autorių teises, laiko pakankamai „esminiais“, kad juos būtų galima laikyti viršesnėmis privalomomis nuostatomis(59), ir jeigu teisė sutampa su i) teismo vietos teise arba ii) tos šalies, kurioje turi būti vykdomos sutartinės prievolės įstatymu, teise(60), tos taisyklės gali būti taikomos (o sutartis laikoma negaliojančia dėl formalių priežasčių), neatsižvelgiant į reglamento „Roma I“ 11 straipsnyje nustatytas taisykles(61). Vis dėlto toks vertinimas būtinai turi būti atliekamas kiekvienu konkrečiu atveju atskirai(62).
75.      Kadangi pagrindinėje byloje BT nurodytos išimtinės sutartinės licencijos formalaus galiojimo klausimas yra „sutartinio“ pobūdžio, taikomos reglamente „Roma I“ nustatytos kolizijos normos. Pagal šio reglamento 11 straipsnį pagrindinės sutartys gali būti formaliai negaliojančios, nes jos neatitinka Lenkijos teisėje nustatytų formalių reikalavimų. Atitinkamai, nesant galiojančios licencijos ar autorių teisių perleidimo BT naudai, kaip teigia IU, BT gali neturėti teisės kreiptis į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą. Vis dėlto tai turėtų patikrinti tas teismas(63).
V.      Išvada
76.      Atsižvelgdamas į visus išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui taip atsakyti į Oberlandesgericht Düsseldorf (Diuseldorfo aukštesnysis apygardos teismas, Vokietija) pateiktus prejudicinius klausimus:
2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės 1 straipsnio 1 dalis, 10 straipsnis, 11 straipsnis ir 18 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinami taip, kad teisės kolizijos atveju klausimas dėl galimų formos reikalavimų, kuriuos turi atitikti sutartinė licencija ar autorių teisių perleidimas, kad būtų laikomi galiojančiais ar įrodytais, reglamentuojamas materialine teise (‑ėmis), nurodyta (‑omis) to reglamento nuostatose.
1      Originalo kalba: anglų.
i Šios bylos pavadinimas išgalvotas. Jis neatitinka jokios bylos šalies tikrojo vardo, pavardės ar pavadinimo.
2      Išsamiau žr. šios išvados 25–34 punktuose.
3      2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (OL L 177, 2008, p. 6).
4      2007 m. liepos 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (OL L 199, 2007, p. 40).
5      Bent tuo metu (žr. šios išvados 63 išnašą). Taip pat nebuvo sudaryta jokia sutartis dėl teisės, taikytinos fotografo užsakymui ar autorių teisių perdavimui.
6      Žr. visų pirma 2001 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2001/29/EB dėl autorių teisių ir gretutinių teisių informacinėje visuomenėje tam tikrų aspektų suderinimo (OL L 167, p. 10; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 17 sk., 1 t., p. 230).
7      Visų pirma „kūrinys“ yra saugomas tik tuo atveju, jei jis yra „originalus“ (šiuo klausimu žr. Berno konvencijos 2 straipsnio 3 dalį ir 14bis straipsnio 1 dalį, taip pat 2009 m. liepos 16 d. Sprendimą Infopaq International
(C‑5/08, EU:C:2009:465, 37 punktas)).
8      Žr., viena vertus, Berno konvencijos 9–14ter straipsnius ir Direktyvos 2001/29 2–4 straipsnius, kita vertus, Berno konvencijos 6bis straipsnį.
9      Žr. Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalį ir 2015 m. sausio 22 d. Sprendimą Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
10      Ir tikriausiai kitose valstybėse pagal jų atitinkamus įstatymus. Vis dėlto BT prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme nereikalauja pripažinti tų kitų nacionalinių autorių teisių. Todėl jos nėra svarbios pagrindinėje byloje.
11      Plačiau žr. Guibault, L., Hugenholtz, P. B., Eechoud, M. M. M., van Gompel, S. J. ir
Helberger, N., The Recasting of Copyright &
Related Rights for the Knowledge Economy, Institute for Information Law, University of Amsterdam, The Netherlands, 2006, 3.2.1–3.2.2 punktai; Fawcett, J. J. ir Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford Private International Law Series, 3rd
ed, 2024, 14.01, 14.02, 14.14, 14.107 ir 14.108 punktai.
12      Plg. Vokietijos autorių teisių įstatymo 29 straipsnio 1 ir 2 dalis. Plačiau žr. Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., 11 išnaša, op. cit., 3.2.2 punktas.
13      Be to, pagal šiuos įstatymus kartais reikalaujama, kad kiekvieną susijusią sąlygą pasirašytų autorius, kad joje būtų aiškiai nurodytos atitinkamos teisės, taip pat licencijos ar teisių perleidimo apimtis ir trukmė ir pan. Žr., pavyzdžiui, Prancūzijos code de la propriété intellectuelle (Intelektinės nuosavybės kodeksas) L-131-2 ir L‑131-3 straipsnius; Jungtinės Karalystės Copyright, Designs and Patents Act 1988 (1988 m. Autorių teisių, dizaino ir patentų įstatymas) 90 straipsnio 3 dalį. Šiuo klausimu apskritai žr. valstybių įstatymų lyginamąją analizę: Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., 11 išnaša, op. cit.; Kono, T. (ed.), Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives, Hart Publishing, Oxford, 2012.
14      Šiuo klausimu žr. 2016 m. sausio 21 d. Sprendimą ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic
(C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2016:40, 47–62 punktai) ir 2016 m. liepos 28 d. Sprendimą Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 35–60 punktai). Taip pat žr. generalinio advokato H. Saugmandsgaard Øe išvadą byloje Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:388, 51 punktas); Fawcett, J. J. ir
Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 14.15–14.17, 15.09, 15.32–15.35 punktai; Plender, R. ir Wilderspin, M., The European Private International Law of Obligations, Sweet &
Maxwell, 4th
edition, London, 2015, 2‑069–2-075, 22-041–22-047 punktai. Iš to neišvengiamai išplaukia, kad vienoje byloje teismas dažnai turi taikyti skirtingas materialinės teisės normas.
15      Iš tiesų „nesutartinės prievolės“ (dėl šios sąvokos žr. 2016 m. sausio 21 d.
Sprendimo ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic,  C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2016:40, 46 punktą), kylančios dėl intelektinės nuosavybės teisių pažeidimų, patenka į „civilinių ir komercinių bylų“ sritį, kaip tai suprantama reglamento „Roma II“ 1 straipsnio 1 dalyje (pagal analogiją žr. 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo IRnova,
C‑399/21, EU:C:2022:648, 30 punktą). Be to, šios „prievolės“ nėra išskirtos iš to reglamento taikymo srities pagal 1 straipsnio 2 dalį.
16      Šiuo klausimu žr. reglamento „Roma II“ 1 straipsnio 1 dalį ir 15 straipsnį. Pastarojoje nuostatoje nurodyta, kad į šią kategoriją visų pirma patenka tokie klausimai kaip atsakomybės pagrindas ir apimtis, atsakomybės išimtys, žalos buvimas, pobūdis ir įvertinimas arba reikalaujama žalos atlyginimo priemonė (ir pan.).
17      Šiuo klausimu žr. reglamento „Roma II“ 26 konstatuojamąją dalį.
18      Žr. reglamento „Roma II“ 26 konstatuojamąją dalį. Tokia teisės normų kolizijos taisyklė atitinka Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalį, kurios atitinkamose vietose numatyta, kad „apsaugos ir teisinės gynybos būdus, kuriais autoriams leidžiama saugoti savo teises, reguliuoja tik tos šalies, kurioje tokios apsaugos reikalaujama, įstatymai“.
19      Iš tiesų „sutartinės prievolės“ (dėl šios sąvokos žr. 2016 m. sausio 21 d. Sprendimo ERGO Insurance ir Gjensidige Baltic,
C‑359/14 ir C‑475/14, EU:C:2016:40, 44 punktą), kylančios iš autorių teisių licencijos ar perleidimo sutarties, patenka į „civilinių ir komercinių bylų“ sritį, kaip tai suprantama reglamento „Roma I“ 1 straipsnio 1 dalyje (pagal analogiją žr. 2022 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo IRnova,
C‑399/21, EU:C:2022:648, 30 punktą). Be to, šios „sutartinės prievolės“ nėra išskirtos iš to reglamento taikymo srities pagal 1 straipsnio 2 dalį.
20      Šiuo klausimu žr. reglamento „Roma II“ 1 straipsn[io 1 dalį] ir 10–12 straipsnius. Pažymėtina, kad, kaip matyti iš šio reglamento 10–12 straipsnių, į šią kategoriją visų pirma įeina tokie klausimai kaip tų „prievolių“ galiojimas (tiek materialus, tiek formalus), jų aiškinimas, vykdymas, pažeidimo pasekmės (ir pan.).
21      Kadangi Teisingumo Teismas per posėdį šį klausimą aptarė, norėčiau pabrėžti, kad tokia pasirinkimo galimybė jokiu būdu neprieštarauja Berno konvencijai. Be to, kad Berno konvencijoje nėra nuostatų dėl sutarčių, susijusių su autorių teisėmis, jos 5 straipsnio 2 dalyje numatyta teisės „apsauga“ lieka nepakitusi, jeigu ta teisė yra sutarties, kuriai šalių pasirinkimu taikoma kita teisė nei lex loci protectionis, objektas (plačiau žr. Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 14.41 punktas; Raynard, J., Droit d’auteur et conflits de loi: essai sur la nature juridique du droit d’auteur, Litec, Paris, 1990, p. 526–527).
22      Žr. šios išvados 5 išnašą.
23      Tokia speciali taisyklė buvo įtraukta į 2005 m. gruodžio 15 d. pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) (KOM/2005/0650 galutinis) 4 straipsnio 1 dalies f punktą. Vis dėlto ji nepateko į galutinę reglamento redakciją, tikriausiai dėl to, kad praktikoje sutartys, susijusios su intelektinės nuosavybės teisėmis, yra pernelyg įvairios (žr. šios išvados 28 punktą), kad jas būtų galima pagrįstai priskirti vienam siejamajam veiksniui (šiuo klausimu žr. ATASKAITĄ dėl pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“), 2007 11 21 – (KOM(2005)0650 – C6-0441/2005 – 2005/0261(COD)), Teisės reikalų komitetas, 43 pakeitimas).
24      Konkrečiai, remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, sąvoka „paslaugų teikimo sutartis“, kaip ji suprantama reglamento „Roma I“ 4 straipsnio 1 dalies b punkte, apima bet kokį susitarimą, pagal kurį asmuo turi „vykdyti tam tikrą veiklą“ kito asmens naudai „už atlygį“ (žr., be kita ko, 2019 m. spalio 3 d. Sprendimą Verein für Konsumenteninformation (C‑272/18, EU:C:2019:827, 46 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija)). Akivaizdu, kad fotografavimas yra „konkreti veikla“, kurią fotografas atlieka BT naudai „už atlygį“.
25      Šiuo klausimu reglamento „Roma I“ 19 straipsnio 1 dalies atitinkamoje vietoje numatyta, kad „[f]izinio asmens, vykdančio savo verslą, įprasta gyvenamoji vieta yra pagrindinė jo verslo vieta“. Šiuo atveju tai, tikėtina, būtų minėta studija Lenkijoje.
26      Suprantama, kad reglamento „Roma I“ 4 straipsnio 3 dalyje numatyta „išlyga“, pagal kurią, „[j]ei pagal visas bylos aplinkybes aišku, kad sutartis yra akivaizdžiai glaudžiau susijusi su kita valstybe nei nurodyta 1 <…> dalyje, taikoma tos kitos valstybės teisė“. Vis dėlto nematau priežasties, dėl kurios ši išlyga turėtų būti taikoma pagrindinėje byloje. Iš tiesų, atsižvelgiant į bylos aplinkybes, nagrinėjamos sutartys nėra „akivaizdžiai glaudžiau susijusios“, pavyzdžiui, su Vokietija nei su Lenkija.
27      Vis dėlto žr. šios išvados 63 išnašą.
28      Visų pirma klausimai, susiję su pačiomis autorių teisėmis, nepatenka į reglamentų „Roma I“ ir „Roma II“ taikymo sritį (šiuo klausimu žr. Milano universiteto profesoriaus Mario Giuliano ir Paryžiaus universiteto profesoriaus Paul Lagarde ataskaitą dėl Konvencijos dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės (OL C 282, 1980, p. 1; toliau – M. Giuliano ir P. Lagarde ataskaita), p. 10; Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 14.10 punktas)). Be to, šios išvados 25 punkte minėtose Sąjungos direktyvose dėl autorių teisių šiuo atžvilgiu nenustatytos kolizijos normos.
29      Šiuo klausimu žr. 2005 m. birželio 30 d. Sprendimą Tod’s ir Tod’s France (C‑28/04, EU:C:2005:418, 32 punktas).
30      Bendrai pripažįstama, kad į šią kategoriją patenka tokie klausimai kaip suteiktų teisių kūrimas, galiojimas, pobūdis ir apimtis, jų išimtys, trukmė (ir pan.). Žr., be kita ko, Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 13.46–13.74 punktai; Plender, R. ir Wilderspin, M., op. cit., 14 išnaša, 22-001–22-047 punktai; Basedow, J., „Article 3.102: Lex protectionis“, Basedow, J. et al. (ed.), Conflict of Laws in intellectual Property – The CLIP Principles and Commentary – European Max Planck Group on Conflict of Laws in Intellectual Property, Oxford University Press, 2013, 3:12.C07 punktas.
31      Kadangi Teisingumo Teismas posėdyje aptarė šį klausimą, turiu patikslinti, kad vyksta diskusijos dėl tam tikrų klausimų, susijusių su „pačiomis“ autorių teisėmis, ypač dėl pirminės nuosavybės klausimo (t. y. kas turi būti laikomas kūrinio „autoriumi“). Tam tikros nacionalinės teisės kolizijos taisyklės, sprendimai ir (arba) komentatoriai šį konkretų klausimą įvardija kaip spręstiną pagal lex loci protectionis, o kiti remiasi atitinkamo kūrinio kilmės šalies teise (lex originis). Kilmės šalis Berno konvencijos 5 straipsnio 4 dalyje apibrėžiama iš esmės kaip šalis, kurioje kūrinys buvo pirmą kartą paskelbtas. Pagrindinėje byloje lex originis būtų Lenkijos teisė, nes nuotraukos buvo sukurtos Lenkijoje. Šiuos skirtumus
lemia Berno konvencijos dviprasmiškumas dėl pirminės nuosavybės klausimo ir yra argumentų, pagrindžiančių abi galimybes (žr. toliau Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 13.75–13.91 punktai). Vis dėlto šią diskusiją paliksiu nuošalyje. Iš tiesų šioje byloje nėra būtinybės dėl šito suformuoti poziciją, nes ji nesusijusi su pirminės nuosavybės klausimu.
32      Iš tiesų, jei kas nors reikalauja intelektinės nuosavybės apsaugos kurioje nors valstybėje, logiška, kad būtent tos valstybės teisėje turėtų būti nustatyta, ar tokia apsauga iš tikrųjų egzistuoja, koks yra tos išimtinės teisės pobūdis ir apimtis, jos galiojimo trukmė ir pan. Vėlgi tokia teisės normų kolizijos taisyklė atitinka Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalį, kurioje numatyta, kad „apsaugos <…> būdus <…> reguliuoja tik tos šalies, kurioje tokios apsaugos reikalaujama, įstatymai“. Lex loci protectionis taikymas kartais yra numatytas tarptautinės privatinės teisės įstatymuose. Kitais atvejais nacionaliniai teismai tą taikymą kildina tiesiogiai iš Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalies. Plačiau žr. Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 12.22–12.28, 13.13–13.45 ir 14.06–14.09 punktai; Kono, T. (ed.), 13 išnaša, op. cit.
33      Tiesa, šiuo atveju, kadangi su „deliktine atsakomybe“ ir „nuosavybės“ kategorijomis susijusios kolizijos normos nukreipia į
lex loci protectionis, praktikoje šių dviejų kategorijų atskyrimas yra mažiau svarbus. Visgi tai vis dar aktualu principų lygmeniu.
34      Žr. reglamento „Roma I“ 6 ir 16 konstatuojamąsias dalis ir reglamento „Roma II“ 6 ir 14 konstatuojamąsias dalis.
35      Iš tiesų valstybės narės savo privatinėje teisėje gali turėti skirtingus požiūrius į minėtų kategorijų taikymo sritį.
36      Plačiau žr. šios išvados 66 punkte.
37      Pagal analogiją žr. mano išvadą byloje BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2024:159, 44 punktas). Taip pat žr. Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 13.74, 15.32–15.35 punktai; Plender, R. ir Wilderspin, M., 14 išnaša, op. cit., 22-041–22-047 punktai; Dickinson, A., The Rome II Regulation – The Law Applicable to Non-Contractual Obligations, Oxford, 2010, 3.88–3.90, 8.18 punktai.
38      Žr. Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 13.74 punktas. Atsižvelgdamas į Teisingumo Teismo per posėdį užduotus klausimus, norėčiau pabrėžti, kad, turint omenyje pirma pateiktą paaiškinimą, nuoroda į „atsakomybės pagrindą“ reglamento „Roma II“ 15 straipsnio a punkte negali būti aiškinama taip, kad ji apimtų ieškovės nurodytos sutartinės licencijos ar perleidimo galiojimo klausimą. Ši nuoroda skirta apimti „atsakomybės esminius veiksnius“, pavyzdžiui, tokius klausimus kaip „atsakomybės pobūdis (be kaltės ar dėl kaltės); kaltės apibrėžimas, įskaitant klausimą, ar neveikimas gali būti laikomas kalte; priežastinis ryšys tarp įvykio, dėl kurio atsirado žala, ir pačios žalos; asmenys, kurie gali būti atsakingi“ (ir pan.) (žr. pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos reglamento dėl nesutartinėms prievolėms taikytinos teisės (KOM(2003) 427 galutinis, p. 13) aiškinamojo memorandumo p. 23). Vėlgi, tas galiojimo klausimas neturi nieko bendra su tais „veiksniais“. Panašiai reglamento „Roma II“ 15 straipsnio f punkte pateikta nuoroda į „asmenis, kurie turi teisę į asmeniškai patirtos žalos atlyginimą“ taip pat negali būti suprantama kaip apimanti šį klausimą. Ši, galima sakyti, neaiški nuoroda susijusi su klausimu, „ar asmuo, kuris nėra „tiesiogiai nukentėjęs asmuo“, gali gauti žalos atlyginimą „dėl netiesioginio poveikio“, patyrus žalą, kurią patyrė nukentėjęs asmuo <…>, pavyzdžiui, <…> kaip antai mirusio asmens vaikų ar sutuoktinio patirtas nuostolis“ (ten pat, p. 24; šiuo klausimu taip pat žr. 2015 m. gruodžio 10 d. Sprendimą Lazar (C‑350/14, EU:C:2015:802, 25–28 punktai)). Toks klausimas iš esmės skiriasi nuo klausimo, ar ieškovas yra galiojančios licencijos ar perleidimo naudos gavėjas ir, atitinkamai, ar jis turi teisę pareikšti ieškinį.
39      Iš tiesų, kaip paaiškinta šios išvados 32 išnašoje, tokios būdingos savybės gali būti reglamentuojamos tik nacionalinėje teisėje, kuri suteikia apsaugą, laikantis Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalies (arba, kalbant apie pirminę nuosavybę, galbūt lex originis).
40      Žr. Lucas, A., „Droit international privé et droit d’auteur“, Les Cahiers de propriété intellectuelle, 22 t., Nr. 3, p. 761–775, visų pirma p. 769–770; Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 13.41, 13.99–13.104, 14.08 ir 14.15–14.17 punktai; Raynard, J., op. cit., 21 išnaša, p. 594; Plender, R. ir Wilderspin, M., 14 išnaša, op. cit., 22-041–22-047 punktai; Drexl, J., „Article 3:301: Transferability“, Basedow, J., et al. (ed.), 30 išnaša, op. cit. Pagal analogiją žr. reglamento „Roma I“ 14 straipsnio 2 dalį, pagal kurią sutartinio reikalavimo perleidžiamumas yra klausimas, kurį reglamentuoja atitinkamą reikalavimą reglamentuojanti teisė. Perleidžiamumo klausimu valstybių teisės aktai skiriasi. Pirma, nors dauguma valstybių laikosi „dvejopo“ požiūrio, pagal kurį turtinės teisės gali būti perleidžiamos, o asmeninės neturtinės teisės – ne, kai kurios valstybės (pavyzdžiui, Vokietija, kaip paaiškinta šios išvados 30 punkte) laikosi „vienodo“ požiūrio, pagal kurį autoriai negali perleisti savo autorių teisių, o tik suteikti išskirtines licencijas, susijusias su savo turtinėmis teisėmis (tai iš esmės veda prie to paties rezultato). Antra, skiriasi galimo perdavimo apimtis: kai kurios valstybės leidžia perleisti visas autorių teises, o kitos – (dalinai) perleisti tik tam tikras išimtines teises ribotam laikotarpiui (ir pan.) (dėl valstybių narių įstatymų lyginamosios analizės žr. Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., 11 išnaša, op. cit.).
41      Dėl to paties požiūrio žr. Lucas, A., 40 išnaša, op. cit., p. 761–775, visų pirma p. 769–770; Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 13.104, 14.182 ir 14.183 punktai; Plender, R. ir Wilderspin, M., 14 išnaša, op. cit., 22-041–22‑047 punktai; Drexl, J., 40 išnaša, op. cit., 3:301.C02 punktas; Heinze, C., „Article 3:504: Formal validity“, Basedow, J., et al. (ed.), 30 išnaša, op. cit., 3:504.C02 punktas. Be to, atrodo, kad „sutartinis“ apibūdinimas taikomas daugumoje valstybių narių (dėl lyginamosios analizės žr. Kono, T., 13 išnaša, op. cit.).
42      Iš tiesų rašytinis dokumentas paprastai užtikrina, kad jo autorius būtų tinkamai informuotas apie tai, su kuo sutinka. Žr. Guibault, L., Hugenholtz, P. B., et al., 11 išnaša, op. cit., p. 31 ir 67; van Eechoud, M. M. M., „Choice of Law in Copyright and Related Rights: Alternatives to the Lex Protectionis“, Kluwer Law International, 2003, p. 196, 197, 203–205; Raynard, J., 21 išnaša, op. cit., p. 641–654.
43      Konkrečiai, nors reglamento „Roma I“ 11 straipsnyje sąvoka „formalus galiojimas“ neapibrėžiama, M. Giuliano ir P. Lagarde ataskaitoje nurodoma, kad ši sąvoka tos nuostatos tikslais reiškia „kiekvieną išorinį veiksmą, kurio reikalaujama iš asmens, išreiškiančio valią būti teisiškai įpareigotam, ir be kurio toks valios išreiškimas nebūtų laikomas visiškai galiojančiu“ (ten pat, p. 29). Akivaizdu, jog tai apima reikalavimą, kad autoriaus teisių licencijos ar teisių perleidimo sutartis turi būti sudaryta raštu, priešingu atveju ji laikoma negaliojančia.
44      Žr., pavyzdžiui, Prancūzijos intelektinės nuosavybės kodekso L-131-3 straipsnį.
45      Remiantis reglamento „Roma I“ 18 straipsnio 2 dalimi, „[s]utartis <…> gali būti [įrodoma] bet kokia įrodinėjimo priemone, kurią pripažįsta ginčo nagrinėjimo vietos teisė ar bet kuri teisė, nurodyta 11 straipsnyje, pagal kurią sutartis <…> formaliai galioja, jei tokią įrodinėjimo priemonę ginčą nagrinėjanti institucija gali administruoti“.
46      Atitinkamai žr. M. Giuliano ir P. Lagarde ataskaitą, p. 31, ir reglamento „Briuselis Ia“ 25 straipsnio 1 dalį.
47      Aplinkybė, kad šioje byloje aptariami reikalavimai dažnai figūruoja valstybių autorių teisių įstatymuose (o ne jų sutarčių kodeksuose) ir kartais yra suformuluoti taip, tarsi jie būtų susiję ne su sutartimi, o su „pačiomis“ autorių teisėmis (plg., pavyzdžiui, Jungtinės Karalystės autorių teisių, dizaino ir patentų įstatymo 90 straipsnio 3 dalį, pagal kurią „autorių teisių perleidimas įsigalioja tik tuomet, jei jis yra įformintas raštu <…>“ (išskirta mano), ir Lenkijos autorių teisių įstatymo 53 straipsnį, pagal kurį „sutartis [dėl autorių teisių perleidimo] turi būti sudaryta raštu <…>“ (išskirta mano)), nėra reikšminga. Kvalifikavimas, siekiant nustatyti atitinkamas kolizines normas, negali priklausyti nuo formalių klasifikacijų ar tikslios tam tikrų tariamai taikytinų teisės aktų nuostatų formuluotės. Tai turi būti daroma nepriklausomai nuo šių aplinkybių, atsižvelgiant į savarankiškai apibrėžtas kategorijas ir pagrindinio klausimo pobūdį. Dėl pirma išdėstytų priežasčių kolizinių normų taikymo tikslais, kai nacionalinės įstatymų leidžiamosios institucijos nustato tokius reikalavimus savo autorių teisių įstatymuose, jos palieka „pačių autorių teisių“ kategoriją ir pereina į „sutarties“ kategoriją.
48      Žr. šios išvados 20 punktą.
49      Atitinkamai Komisija paaiškino, kad, jos nuomone, i) išimtinės licencijos sutartis pagal reglamento „Roma I“ 11 straipsnį yra formaliai galiojanti, nes Lenkijos teisėje nustatytos bendrosios sutarčių taisyklės leidžia sudaryti žodines sutartis, ii) Lenkijoje turimos autorių teisės nebūtų perleistos, nes pagal Lenkijos autorių teisių įstatymą reikalaujama, kad perleidimas būtų įformintas raštu, iii) tačiau Vokietijoje turimos autorių teisės buvo teisėtai perduotos pagal tą sutartį, nes Vokietijos autorių teisių įstatyme
tokio reikalavimo nėra.
50      Kalbant konkrečiai, šiam požiūriui didelę įtaką daro Vokietijos civilinėje teisėje žinomas atskyrimo ir abstrakcijos principas (Trennungs- und Abstraktionsprinzip), susijęs su turto pardavimu, pagal kurį vieną pardavimo sandorį teisiniu požiūriu reikėtų analizuoti kaip du atskirus „veiksmus“, t. y. i) „veiksmą, iš kurio kyla prievolės“ ir kuris privalomas tik pardavėjui ir pirkėjui, įskaitant pardavėjo įsipareigojimą perduoti turtą pirkėjui (t. y. pirkimo–pardavimo sutartis), ir ii) „turto perleidimo veiksmą“, susidedantį iš faktinio pardavėjo nuosavybės teisės į turtą perėjimo pirkėjui, turintis erga omnes poveikį. Dėl to dalyje Vokietijos jurisprudencijos ir akademinės literatūros teisės kolizijų srityje pritariama suskaidymo teorijai (Spaltungstheorie), pagal kurią pirmasis „veiksmas“ turėtų būti reglamentuojamas pagal lex contractus, o kitas „veiksmas“ – pagal teisę, taikomą pačiai nuosavybės teisei (intelektinės nuosavybės atveju – lex loci protectionis). Šioje byloje BT ir Komisija iš esmės gina tokią teoriją.
51      Šiuo klausimu žr. Berno konvencijos 5 straipsnio 2 dalį, pagal kurią „naudojimuisi [autorių teisėmis] ir jų įgyvendinimui negalioja jokie formalumai“.
52      Plačiau dėl šių formalumų ir apie tai, kuo jie skiriasi nuo aptariamų reikalavimų, žr. Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 14.01, 14.02, 14.08, 14.15–14.17 punktai; Raynard, J., 21 išnaša, op. cit., p. 591–600, 635, 637, 644; M. Guiliano ir P. Lagarde ataskaita, p. 29; Plender, R. ir Wilderspin, M., 14 išnaša, op. cit., 14-071 punktas; Drexl, J., 40 išnaša, op. cit., 3:301.C07 punktas; Heinze, C., 41 išnaša, op. cit., 3:504.C02 punktas.
53      Todėl, siekiant išvengti tolesnės painiavos šiuo klausimu, mano nuomone, Vokietijoje taikoma  suskaidymo teorija (Spaltungstheorie) neturėtų būti atmetama intelektinės nuosavybės teisių sutarčių atžvilgiu. Tai patvirtina reglamento „Roma I“ 14 straipsnio 1 dalis. Ši nuostata taikoma ne nuosavybės teisių (in rem), bet savanoriškam reikalavimų perleidimui. Vis dėlto analogiškai joje numatyta, kad teisių perleidėjo ir teisių perėmėjo „santykiai“ reglamentuojami pagal teisę, kuri pagal tą reglamentą taikoma teisių perleidėjo ir teisių perėmėjo sutarčiai. Iš to reglamento 38 konstatuojamosios dalies matyti, jog sąvoką „santykiai“ teisės aktų leidėjas vartojo tam, kad keliose valstybėse narėse, kurios daro tokį skirtumą, apimtų tiek „sutartį“, tiek „perleidimą“. Taigi Sąjungos teisės aktų leidėjas reglamento „Roma I“ tikslais atmetė sampratą, kad vienas sandoris turėtų būti nagrinėjamas kaip du atskiri teisiniai „veiksmai“, kurių „formalų galiojimą“ galėtų reglamentuoti dvi skirtingos teisės. Priešingai, teisės aktų leidėjas atskyrė perleidimo galiojimą ir to perleidimo galiojimą trečiųjų šalių atžvilgiu (klausimas, paliktas nacionalinės teisės kolizijos normoms).
54      Žinoma, tai lemia atskirą klausimą, ar trečioji šalis, kaip antai IU, turi teisę iškelti klausimą dėl licencijos ar perleidimo sutarties (arba sąlygos) negaliojimo, kai nesilaikoma tokių reikalavimų. Dažnai iš tokio reikalavimų nesilaikymo kylantis negaliojimas (arba neegzistavimas) yra santykinis, t. y. šį klausimą gali iškelti tik ta šalis, kuri gauna naudos iš tų reikalavimų apsaugos, būtent autorius. Šis atskiras klausimas akivaizdžiai taip pat yra „sutartinio“ pobūdžio ir jam taikoma atitinkama lex contractus.
55      Žr. Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 14.183 punktas. Vis dėlto taip pat žr. šios išvados 73 ir 74 punktus.
56      Toks nepalankus rezultatas nenustatytas Berno konvencijoje. Iš tiesų aptariamas klausimas visiškai nepatenka į tos konvencijos taikymo sritį. Jis susijęs ne su „apsauga“, kuria autorius naudojasi pagal autorių teises, kaip numatyta šios konvencijos 5 straipsnio 2 dalyje, bet su autoriaus informavimu ir sutikimu jo sutartiniuose santykiuose su kitais asmenimis.
57      Žr. M. Guiliano ir P. Lagarde ataskaitą, p. 29 ir 30.
58      Tokios specialios taisyklės jau yra nustatytos reglamento „Roma I“ 11 straipsnio 5 dalyje, susijusioje su „sutar[timis], kur[ių] dalykas yra daiktinė teisė į nekilnojamąjį turtą arba nekilnojamojo turto nuoma“. Dėl pasiūlymų šiuo klausimu žr. van Eechoud, M. M. M., op. cit., 42 išnaša, p. 196–205.
59      Reglamento „Roma I“ 9 straipsnio 1 dalyje sąvoka „viršesnės privalomos
nuostatos“ apibrėžiama kaip „nuostatos, kurių laikymąsi valstybė laiko itin svarbiu jos viešųjų interesų, pavyzdžiui, politinės, socialinės ar ekonominės sandaros, apsaugai tiek, kad jos taikomos visais atvejais, kuriuos jos apima“. Tai, kad nagrinėjamais reikalavimais visų pirma saugomi privatūs subjektai (t. y. autorius), nebūtinai paneigia išvadą, kad jais siekiama „viešojo intereso“, kaip suprantama pagal tą nuostatą (pagal analogiją žr. 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, 46 ir 47 punktus).
60      Dažnai sutartis turės būti vykdoma apsaugos šalyje ir bent jau galima teigti, kad nesilaikant tos šalies teisėje įtvirtintų formos reikalavimų sutarties vykdymas (visų pirma pareiga suteikti licenciją arba perleisti autorių teises) tampa neteisėtas.
61      Žr. Fawcett, J. J. ir Torremans, P., 11 išnaša, op. cit., 14.164–14.174, 14.156 punktai; M. Guiliano ir P. Lagarde ataskaita, p. 31. Žinoma, kadangi tai nėra prievolė, o tik diskrecija, reglamento „Roma I“ 9 straipsnis sukelia tam tikrą neapibrėžtumą dėl to, ar lex protectionis nustatyti formos reikalavimai galėtų būti taikomi kaip loi de police. Visgi toks neapibrėžtumas yra būdingas šiuo metu galiojančios redakcijos reglamentui. Norėdamas jį pašalinti, Sąjungos teisės aktų leidėjas turėtų arba i) visiškai atmesti galimybę taikyti su forma susijusią loi de police, arba ii) pagal 11 straipsnį padaryti lex protectionis nustatytų formos reikalavimų taikymą privalomą.
62      Dėl loi de police nustatymo metodo ir jos taikymo sąlygų žr. 2024 m. rugsėjo 5 d. Sprendimo HUK-COBURG-Allgemeine Versicherung II, C‑86/23, EU:C:2024:689, 39–46 punktus. Be to, kai autorius yra darbuotojas arba vartotojas, taikomos specialios apsaugos taisyklės, kurios riboja šalių galimybę pasirinkti taikytiną teisę ir gali leisti autoriui remtis pagal jo įprastos gyvenamosios vietos teisę užtikrinama apsauga (kuri dažnai atitiks lex loci protectionis) (plačiau žr. reglamento „Roma I“ 6, 8 straipsniuose ir 11 straipsnio 5 dalyje). Galiausiai tame reglamente taip pat numatytos apsaugos priemonės esant „fiktyvioms“ tarptautinėms situacijoms, būtent kai šalys, kurių įprasta gyvenamoji vieta yra toje pačioje valstybėje, atsižvelgdamos į toje valstybėje suteiktas autorių teises, kitaip tariant, tik į „vidaus“ kontekstą, rinktųsi užsienio teisę vien tam, kad apeitų privalomas nuostatas, įskaitant formos reikalavimus, nustatytus jų bendrojoje teisėje. Nors toks užsienio teisės pasirinkimas iš principo yra galiojantis pagal 3 straipsnio 1 dalį, 3 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad toks pasirinkimas turi nedaryti įtakos tų privalomųjų nuostatų taikymui.
63      Iš tiesų šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų patikrinti kelis dalykus. Pirma, jis turėtų patikrinti, ar atitinkamos sutartys iš tiesų buvo sudarytos Lenkijoje dalyvaujant šalims (arba jų atstovams), kaip jis, atrodo, daro prielaidą (žr. šios išvados 44 punktą). Iš faktinių aplinkybių paaiškinimo matyti, kad BT iš anksto, galbūt būdama Vokietijoje, pateikė fotografui užsakymą padaryti nuotraukų. Galbūt sutartys buvo sudarytos būtent tuo metu. Vis dėlto jei sutarties sudarymo metu šalys yra skirtingose valstybėse, 11 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad sutartis yra formaliai galiojanti, jeigu ji atitinka i) lex contractus arba ii) „vienos iš valstybių, kurioje sutarties sudarymo metu yra bet kuri iš šalių arba jos atstovas, teis[ės]“, arba iii) „valstybės, kurioje tuo metu buvo bet kurios iš šalių įprasta gyvenamoji vieta, teis[ės]“ formaliuosius reikalavimus. Todėl negalima atmesti galimybės, kad dėl ii arba iii punktų taikoma Vokietijos teisė. Jei taip, tai pagal 11 straipsnio 2 dalį nagrinėjamos sutartys būtų formaliai galiojančios, nes Vokietijos teisėje, atrodo, nėra reikalavimo, kad tokia sutartis būtų sudaryta raštu. Antra, darant prielaidą, kad sutarčių galiojimas reglamentuojamas tik Lenkijos teisėje, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų išsiaiškinti, ar išimtinių licencijų sutartys patenka į Lenkijos autorių teisių įstatymo 53 straipsnio taikymo sritį ir ar trečioji šalis, kaip antai IU, pagal Lenkijos teisę turi teisę remtis tų sutarčių negaliojimu dėl toje nuostatoje nustatyto reikalavimo pažeidimo (žr. šios išvados 54 išnašą). Galiausiai BT Teisingumo Teisme nurodė, kad fotografas vėliau raštu patvirtino teisių perleidimo faktą. Ar toks patvirtinimas turi įtakos sutarčių galiojimui pagal Lenkijos teisę, turėtų nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.