62024CJ0409_RES
Byla C‑409/24
J-GmbH
prieš
Finanzamt K
(Bundesfinanzhof prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
2026 m. kovo 5 d. Teisingumo Teismo (ketvirtoji kolegija) sprendimas
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Bendra pridėtinės vertės mokesčio (PVM) sistema – Direktyva 2006/112/EB – 98 straipsnis – Valstybių narių galimybė taikyti lengvatinį PVM tarifą tam tikrų prekių tiekimui ir tam tikrų paslaugų teikimui – Trumpalaikis apgyvendinimas viešbučiuose ir panašiose įstaigose – III priedo 12 punktas – Lengvatinis PVM tarifas viešbučių ir panašių įstaigų teikiamoms apgyvendinimo paslaugoms – Apgyvendinimo pagalbinės paslaugos – Nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatytas apmokestinamųjų sandorių atskyrimo mechanizmas – Lengvatinio PVM tarifo netaikymas paslaugoms, kurios nėra tiesiogiai skirtos apgyvendinimui – Mokesčių neutralumo principas“
Mokesčių teisės aktų suderinimas – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema – Valstybių narių galimybė taikyti lengvatinį tarifą tam tikrų prekių tiekimui ir tam tikrų paslaugų teikimui – Lengvatinio tarifo taikymas trumpalaikio apgyvendinimo teikimui – Pagalbinių paslaugų, kurios nėra tiesiogiai skirtos trumpalaikiam apgyvendinimui, neįtraukimas – Leistinumas – Sąlygos – Pagrindinės trumpalaikio apgyvendinimo paslaugos pagalbinės paslaugos – Poveikio nebuvimas
(Tarybos direktyvos 2006/112 98 straipsnio 1 ir 2 dalys ir III priedo 12 punktas)
(žr. 50–59, 67–75 punktus ir rezoliucinę dalį)
Santrauka
Gavęs Bundesfinanzhof (Federalinis finansų teismas, Vokietija) prašymus priimti prejudicinį sprendimą trijose atskirose bylose, Teisingumo Teismas patvirtino valstybių narių galimybę tam tikromis sąlygomis netaikyti lengvatinio pridėtinės vertės mokesčio (PVM) tarifo, taikomo trumpalaikio apgyvendinimo viešbučiuose ir panašiose įstaigose paslaugoms – paslaugoms, kurios nėra tiesiogiai skirtos tokiam apgyvendinimui, net jei jos gali būti laikomos jo pagalbinėmis paslaugomis.
Byloje C‑409/24 J, pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė, eksploatavo viešbutį ir restoraną, turintį automobilių stovėjimo aikštelę, kuria jos viešbučio klientai galėjo naudotis be atlygio, papildančio atlygį už apgyvendinimą. Be nakvynės, į apgyvendinimą taip pat buvo įtraukti neprivalomi pusryčiai, kurių kaina buvo atimama iš visos sąskaitoje faktūroje nurodytos sumos, jei klientai nuspręstų jų atsisakyti.
J manymu, nakvynė, pusryčiai ir automobilių stovėjimo vietų suteikimas yra vienas paslaugų teikimas, todėl ji taikė trumpalaikio apgyvendinimo paslaugoms nacionalinės teisės nuostatose (
1
) numatytą lengvatinį 7 % PVM tarifą visam šių paslaugų teikimui.
Finanzamt K (K mokesčių tarnyba, Vokietija) nusprendė, kad pusryčiai ir automobilių stovėjimo vietų suteikimas turi būti atskirti nuo apgyvendinimo paslaugų ir apmokestinami standartiniu 19 % PVM tarifu. J pateikė skundus dėl mokesčių tarnybos pranešimų apie mokėtinus mokesčius, kurie buvo atmesti.
Byloje C‑410/24 2013 m. D valdė svečių namus ir siūlė savo klientams nakvynę su pusryčiais už bendrą fiksuotą kainą, neatsižvelgiant į tai, ar klientai pasirinko pusryčiauti, ar ne.
2013 m. deklaravusi sandorius, kuriems taikomas minėtas lengvatinis 7 % PVM tarifas, ir sandorius, kuriems taikomas standartinis 19 % PVM tarifas, 2018 m. D paprašė, kad visi teikimai, įvykdyti teikiant trumpalaikį apgyvendinimą, būtų apmokestinami šiuo lengvatiniu tarifu kaip vienas paslaugų teikimas; Finanzamt F (F mokesčių tarnyba, Vokietija) šį prašymą atmetė.
Byloje C‑411/24 pagal Vokietijos teisę įsteigta bendrovė D 2011 m. eksploatavo du viešbučius, kuriuose buvo automobilių stovėjimo aikštelės ir wi‑fi tinklai. Be to, vienas iš šių dviejų viešbučių turėjo sporto salę ir sveikatingumo įrangą. Viešbučių klientai galėjo naudotis šiais patogumais ir įranga už tai papildomai nemokėdami.
D deklaravo šiuos paslaugų teikimus kaip trumpalaikio apgyvendinimo pagalbines paslaugas, kurioms turi būti taikomas lengvatinis 7 % PVM tarifas. Vis dėlto Finanzamt A (A mokesčių tarnyba, Vokietija) priėmė sprendimą, kuriame konstatavo, kad šie sandoriai yra sandoriai, kuriems taikomas standartinis 19 % PVM tarifas.
Atmetus atitinkamus skundus dėl atitinkamų mokesčių institucijų sprendimų pirmojoje instancijoje, kiekviena iš pareiškėjų pagrindinėse bylose pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme.
Šis teismas nusprendė, kad, be pasirenkamo pusryčių teikimo, kuris yra savarankiškas paslaugos teikimas, stovėjimo vietų, sporto salės ir sveikatingumo įrangos suteikimas, taip pat prieiga prie viešbučio wi‑fi tinklo ir įskaičiuotų pusryčių tiekimas (toliau – pagrindinėse bylose nagrinėjamos paslaugos) yra trumpalaikio apgyvendinimo paslaugos pagalbinės paslaugos, nes bendra klientų mokama kaina nesikeičia atsižvelgiant į tai, ar jie naudojasi tomis paslaugomis, ar ne. Vis dėlto, kadangi šios paslaugos nebuvo tiesiogiai skirtos trumpalaikiam apgyvendinimui, pagal nacionalinės teisės nuostatas jos turėjo būti atskirtos nuo pagrindinės paslaugos, t. y. trumpalaikio apgyvendinimo, todėl joms neturi būti taikomas lengvatinis PVM tarifas.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl tokių teisės nuostatų suderinamumo su Direktyvos 2006/112 (
2
) 98 straipsnio 1 ir 2 dalimis, siejamomis su šios direktyvos III priedo 12 punktu.
Šiomis aplinkybėmis jis nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui prejudicinius klausimus.
Teisingumo Teismo vertinimas
Nukrypstant nuo PVM direktyvos 96 straipsnyje įtvirtinto principo, kad kiekviena valstybė narė prekių tiekimui ir paslaugų teikimui taiko vienodą standartinį PVM tarifą, šios direktyvos 98 straipsnio 1 ir 2 dalyse valstybėms narėms suteikiama galimybė taikyti vieną ar du lengvatinius PVM tarifus tos pačios direktyvos III priede nurodytų kategorijų prekių tiekimui ir paslaugų teikimui.
Šiuo klausimu iš suformuotos jurisprudencijos matyti, kad valstybės narės gali lengvatinį PVM tarifą taikyti tik konkretiems ir specifiniams šių kategorijų aspektams.
Vis dėlto nustatytos dvi valstybėms narėms suteiktos galimybės selektyviai taikyti lengvatinį PVM tarifą sąlygos: pirma, siekiant taikyti lengvatinį tarifą, reikia atskirti tik konkrečius ir specifinius nagrinėjamos teikiamų paslaugų kategorijos aspektus ir, antra, laikytis mokesčių neutralumo principo.
Kalbant apie pirmąją sąlygą, reikia nustatyti, ar trumpalaikio apgyvendinimo paslaugos, kurioms pagal nacionalinės teisės nuostatas taikomas lengvatinis PVM tarifas, gali būti identifikuojamos atskirai nuo kitų paslaugų, priklausančių PVM direktyvos III priedo 12 punkte nurodytai kategorijai, remiantis objektyviais, aiškiais ir tiksliais kriterijais.
Nagrinėjamu atveju nacionalinės teisės nuostatose numatyta, kad lengvatinis PVM tarifas taikomas gyvenamųjų ir miegamųjų patalpų nuomai, taip pat trumpalaikei stovyklaviečių nuomai, išskyrus paslaugas, kurios nėra tiesiogiai skirtos nuomai, net jei už jas atlyginama nuomos kaina.
Be to, paslaugų teikimai, tiesiogiai susiję su trumpalaikiu apgyvendinimu, nustatyti šiose teisės nuostatose, kuriose taip pat yra nebaigtinis paslaugų, kurioms negali būti taikomas lengvatinis PVM tarifas, sąrašas.
Taigi tokia informacija, su sąlyga, kad tai patikrins prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, gali leisti tiksliai identifikuoti apgyvendinimo paslaugas, kurioms taikomas lengvatinis PVM tarifas, ir jas atskirti nuo kitų nagrinėjamos kategorijos paslaugų, todėl pirmoji sąlyga yra įvykdyta.
Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad šios išvados nepaneigia tai, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamos paslaugos, kurių kaina įtraukta į bendrą fiksuotą trumpalaikio apgyvendinimo kainą, vidutinio vartotojo požiūriu gali būti laikomos šio apgyvendinimo pagalbinėmis paslaugomis.
Dėl antrosios sąlygos, susijusios su mokesčių neutralumo principo laikymusi, Teisingumo Teismas priminė, kad pagal šį principą draudžiama PVM atžvilgiu skirtingai vertinti panašias prekes ar paslaugas, kurios konkuruoja tarpusavyje.
Pagal suformuotą jurisprudenciją prekės ar paslaugos yra panašios, kai turi analogiškų savybių ir tenkina tuos pačius vartotojų poreikius, t. y. jos yra tarpusavyje pakeičiamos.
Esant tokiam pakaitiniam santykiui, standartinio PVM tarifo taikymas pagrindinėse bylose nagrinėjamoms paslaugoms nepažeidžia mokesčių neutralumo principo, jeigu šioms paslaugoms, kurias savarankiškai teikia kitas ūkio subjektas, taip pat taikomas standartinis PVM tarifas.
Šiuo klausimu, kadangi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, pagal nacionalinės teisės nuostatas leidžiama nuo trumpalaikio apgyvendinimo atskirti paslaugas, kurios nėra tiesiogiai skirtos šiam apgyvendinimui, ir joms taikyti tokį patį tarifą, koks taikomas toms pačioms paslaugoms, kurias netoliese teikia kitas ūkio subjektas, neatrodo, kad tokios teisės nuostatos būtų nesuderinamos su mokesčių neutralumo principu.
Atsižvelgdamas į šias aplinkybes Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagrindinėse bylose nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos yra suderinamos su PVM direktyvos 98 straipsnio 1 ir 2 dalimis, siejamomis su šios direktyvos III priedo 12 punktu.
(
1
)	Pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos 2005 m. vasario 21 d.Umsatzsteuergesetz (Apyvartos mokesčio įstatymas, BGBl. 2005, I, p. 386) 12 straipsnio 2 dalies 11 punkte nustatyta: „2. Lengvatinis 7 % mokesčio tarifas taikomas šiems sandoriams: <...> 11) gyvenamųjų ir miegamųjų patalpų, kurias verslininkas teikia trumpalaikiam kitų asmenų apgyvendinimui, nuomai ir trumpalaikei stovyklaviečių nuomai. Pirmasis sakinys netaikomas paslaugoms, kurios nėra skirtos tiesiogiai nuomai, net jei už jas atlyginama nuomos mokesčiu.“
(
2
)	2006 m. lapkričio 28 d. Tarybos direktyva 2006/112/EB dėl pridėtinės vertės mokesčio bendros sistemos (OL L 347, 2006, p. 1; toliau – PVM direktyva).