62005CC0446
GENERALINIO ADVOKATO
YVES BOT IŠVADA,
pateikta 2007 m. lapkričio 22 d. (
1
)
Byla C-446/05
Baudžiamoji byla
prieš
Ioannis Doulamis
„EB 81 straipsnis, skaitomas kartu su EB 10 straipsniu — Nacionalinės teisės aktas, draudžiantis reklamą dantų priežiūros paslaugų srityje“
1.
Šio proceso dėl prejudicinio sprendimo tikslas – suteikti galimybę prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui įvertinti nacionalinės teisės akto, kuris draudžia dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims jas reklamuoti visuomenei, suderinamumą su Bendrijos teise.
2.
Procesas susijęs su baudžiamąja byla, iškelta Belgijoje I. Doulamis, kuris šioje valstybėje narėje vadovauja dantų laboratorijai ir klinikai ir kuris kaltinamas tuo, kad šią laboratoriją ir kliniką reklamuojančius skelbimus paskelbė Belgacom telefonų knygoje.
3.
Tribunal de première instance de Bruxelles (Belgija), kompetentingas baudžiamųjų bylų srityje, klausia dėl teisės akto, kuriuo grindžiama ši byla, suderinamumo su EB 81 straipsniu, skaitomu kartu su EB 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir EB 10 straipsnio antrąja pastraipa, ir pateikia Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą dėl šių nuostatų išaiškinimo.
4.
Šioje išvadoje nurodysiu, kad, mano nuomone, nagrinėjamas teisės aktas nepatenka į minėtų nuostatų taikymo sritį, todėl jos turi būti aiškinamos kaip nedraudžiančios tokio teisės akto.
5.
Taip pat nurodysiu, kad šio teisės akto suderinamumas su Bendrijos teise turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant į EB 43 ir 49 straipsnius, kurie susiję su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas.
6.
Nurodysiu, kad bet kokios reklamos visuomenei dantų priežiūros srityje uždraudimas yra šių laisvių įgyvendinimo apribojimas. Paaiškinsiu, kodėl, mano nuomone, šis apribojimas yra pateisinamas visuomenės sveikatos apsauga, kai nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas dantų priežiūros paslaugas teikiančiam asmeniui nedraudžia telefonų knygoje ar kitose visuomenei prieinamose informavimo priemonėse tiesiog nurodyti ne patrauklaus ar skatinamojo pobūdžio informaciją, leidžiančią sužinoti apie jo, kaip specialisto, egzistavimą.
I — Teisinis pagrindas
A — Nacionalinė teisė
7.
1958 m. balandžio 15 d. Įstatymo dėl reklamos dantų priežiūros srityje (
2
) 3 straipsnyje nustatytos sankcijos už šio įstatymo 1 straipsnio pažeidimus. Pastarajame straipsnyje numatyta:
„Draudžiama tiesioginė ar netiesioginė kvalifikuoto ar nekvalifikuoto asmens Belgijoje ar užsienyje teikiamų burnos ar dantų ligų, sužalojimų ar anomalijų gydymo paslaugų reklama per skelbimus ar iškabas, užrašus ar lenteles, kurie gali suklaidinti dėl reklamuojamos veiklos teisėtumo, per katalogus, lankstinukus ir brošiūras spaudoje, eterio bangomis ar kine, žadant suteikti ar suteikiant bet kokio pobūdžio lengvatas, kaip antai nuolaidos, nemokamas transportas pacientams, sumažinant kainas ar dalyvaujant pardavimo agentams.
Reklama pagal šį straipsnį nelaikoma tai, kad klinikos ir poliklinikos informuoja savo narius apie konsultacijų teikimo laiką, konsultacijas teikiančiųjų asmenų pavardes ir su tuo susijusius pakeitimus.“
B — Bendrijos teisė
1. EB sutartis
8.
Pagal EB 81 straipsnio 1 dalį kaip nesuderinami su bendrąja rinka yra draudžiami: visi įmonių susitarimai, įmonių asociacijų sprendimai ir suderinti veiksmai, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir kurių tikslas ar poveikis yra konkurencijos trukdymas, ribojimas arba iškraipymas bendrojoje rinkoje.
9.
EB 10 straipsnio antroji pastraipa valstybėms narėms nustato pareigą nesiimti jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sutarties tikslų.
10.
EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas numato, kad, kaip numatyta Sutartyje ir laikantis joje nustatytų terminų, Bendrijos veiklos sritis yra sistema, užtikrinanti, kad konkurencija vidaus rinkoje nebūtų iškraipoma.
11.
EB 43 straipsnis draudžia vienos valstybės narės nacionalinių subjektų įsisteigimo laisvės kitos valstybės narės teritorijoje apribojimus. Pagal EB 43 straipsnio antrąją pastraipą įsisteigimo laisvė apima ir teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones.
12.
Pagal EB 47 straipsnio 3 dalį laipsniškas apribojimų medikams, giminiškoms profesijoms ir farmacininkams panaikinimas priklauso nuo to, kaip įvairiose valstybėse narėse bus koordinuojamos jų profesinės veiklos sąlygos. Dantų priežiūra reglamentuojama Direktyva 78/686/EEB (
3
) ir Direktyva 78/687/EEB (
4
).
13.
EB 49 straipsniu draudžiama laisvės teikti paslaugas apribojimus, taikomus valstybių narių nacionaliniams subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektu yra asmuo, kuriam tos paslaugos teikiamos.
14.
Pagal EB 46 ir 55 straipsnius EB 43 ir 49 straipsniai nėra kliūtis apribojimams, pateisinamiems visuomenės sveikatos pagrindais.
2. Antrinė teisė reklamos srityje
15.
Antrinę teisę reklamos srityje sudaro bendra tvarka ir specialios taisyklės, taikomos apibrėžtoms prekėms ir specifiniams informavimo būdams.
16.
Faktinių aplinkybių pagrindinėje byloje metu bendroji tvarka buvo numatyta Direktyvoje 84/450/EEB (
5
), kurios tikslas suderinti nacionalinės teisės aktus, numatančius apsaugą nuo klaidinančios reklamos. Šis teisės aktas buvo pakeistas Direktyva 97/55/EB (
6
), kuri išplėtė jo taikymo sritį lyginamajai reklamai, ir Direktyva 2005/29/EB (
7
). Direktyva 84/450 buvo panaikinta ir pakeista Direktyva 2006/114/EB (
8
).
17.
Direktyva 84/450 apibrėžia reklamą kaip bet kokios formos pateikimą, susijusį su prekyba, verslu, amatu ar profesija, siekiant skatinti prekių ar paslaugų, įskaitant nekilnojamąjį turtą, tiekimą, teises ir pareigas (
9
).
18.
Pagal tą pačią direktyvą klaidinančia reklama pripažįstama bet kokia reklama, kuri savo pateikimu ar kitokiu būdu apgaudinėja ar gali apgauti asmenis, kuriems ji skirta ir kuriuos pasiekia, ir kuri dėl savo apgaulingo pobūdžio gali daryti poveikį jų ekonominiam elgesiui ar kuri dėl tų pačių priežasčių kenkia ar gali pakenkti konkurentui (
10
).
19.
Lyginamoji reklama yra tokia reklama, kuri aiškiai ar netiesiogiai nurodo konkurentą arba konkurento siūlomas prekes ar paslaugas (
11
). Ji teisėta, tik jei atitinka kelias sąlygas (
12
).
20.
Valstybės narės privalo nustatyti tinkamus būdus, kaip kovoti su klaidinančia reklama ir užtikrinti lyginamosios reklamos leistinumo sąlygų laikymąsi. Be to, kovai su klaidinančia reklama jos gali imtis platesnių nei Direktyvoje 84/450 numatytų apsaugos priemonių.
21.
Minėtos sąvokos ir nuostatos yra pakartotos Direktyvoje 2006/114.
22.
Greta šios bendros tvarkos Bendrijos teisės aktų leidėjas priėmė nuostatas, kurios reglamentuoja tam tikroms prekėms, kaip antai tabakas ir vaistai, taikomą reklamą (
13
). Priemonės, kurių imtasi vaistų atžvilgiu, yra grindžiamos visuomenės sveikatos apsauga. Jos numato visišką draudimą reklamuoti visuomenei tokias vaistų kategorijas, kurios parduodamos tik pagal receptą, taip pat sąlygas, kurių turi būti laikomasi reklamuojant kitas vaistų kategorijas ir vaistus, kurie yra skirti sveikatos specialistams.
23.
Bendrijos teisės aktų leidėjas taip pat suderino nacionalinės teisės aktus, reglamentuojančius televizijos reklamą (
14
) ir elektroninę reklamą (
15
). Direktyva 89/552, be kita ko, numato, kad televizijos reklamoje ir teleparduotuvėse neturi būti dalykų, skatinančių sveikatai ar saugai pavojingą elgesį (
16
). Pagal šios direktyvos 14 straipsnio 1 dalį draudžiama tik pagal receptus išduodamų medicinos produktų bei medicinos priemonių valstybėse narėse, kurių jurisdikcijai priklauso transliuotojas, televizijos reklama. Pagal aptariamos direktyvos 14 straipsnio 2 dalį medicinos produktų, kuriems išleisti į apyvartą reikalingas leidimas, ir medicinos priemonių teleparduotuvės yra draudžiamos. Pagal Direktyvos 89/552 3 straipsnio 1 dalį valstybės narės turi teisę reikalauti, kad jų jurisdikcijai priklausantys televizijos transliuotojai direktyvos reguliuojamose srityse nustatytų išsamesnes ar griežtesnes taisykles.
II — Pagrindinės bylos faktinės aplinkybės
24.
I. Doulamis vadovauja dantų laboratorijai ir klinikai Saint-Gilles komunoje, sostinės Briuselio regione, Belgijoje.
25.
1996 m. lapkričio mėnesį Union des Dentistes et Stomatologistes de Belgique pateikė civilinį ieškinį I. Doulamis ir jį apkaltino tuo, kad jis neteisėtai vertėsi odontologija ir Belgacom telefonų knygoje paskelbė reklaminius skelbimus.
26.
Per pareiškus civilinį ieškinį atliekamą žandarmerijos tyrimą, I. Doulamis nurodė, kad jis yra dantų technikas, 1981 m. išlaikė dantų protezų techniko egzaminą, 1985 m. gavo įmonės vadovo diplomą ir turi Chambre des métiers et négoces de la province du Brabant (Brabanto provincijos amatų ir prekybos rūmai) pažymėjimą, kuriame nurodyta, kad jis atitinka reikalavimus verstis dantų protezų techniko profesija.
27.
Minėtas tyrimas parodė, kad I. Doulamis paskelbė tris reklaminius skelbimus Belgacom telefonų knygoje, kurių vienas skirtas laboratorijai, o kiti du – klinikai. Šie skelbimai atsižvelgiant į tai, kaip jie pateikti sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, yra tokie.
28.
Skelbime, susijusiame su dantų laboratorija, apytiksliai 10 cm ir 7 cm rėme po pavadinimais „Jean Doulamis“ ir „Laboratoire dentaire“, užrašytais didžiosiomis raidėmis šalia ženklo, pateikta nuoroda „Skubus taisymas per vieną valandą“, kuri atspausdinta ant spalvotos juostos, ir tokia informacija: „Visų rūšių nuimami ir nenuimami protezai — Keramika — Atraminiai protezai — Dantų akmenų pašalinimas — Protezų atnaujinimas — Nemokamas tikrinimas ir konsultacijos — Individualios paslaugos — Paėmimas iš namų“, taip pat laboratorijos adresas, telefono numeris ir darbo valandos.
29.
Pirmajame skelbime, susijusiame su dantų klinika, apytiksliai 4 cm ir 8 cm rėme iš viršaus į apačią didžiosiomis raidėmis nurodyti pavadinimai „Jean Doulamis“, „Clinique dentaire“ ir „Porte de Hal“, po to tas pats ženklas su nuorodomis „Suaugusiųjų ir vaikų gydymas — Nenuimami ir nuimami protezai — Estetinė ortodontija — Periodontologija“, po kuriomis pateiktas klinikos adresas, du telefono numeriai, nuoroda „Laboratorija vietoje“ ir darbo valandos.
30.
Antrajame skelbime, susijusiame su klinika, apytiksliai 4 cm ir 2 cm rėme didžiosiomis raidėmis nurodyti pavadinimai „Doulamis Jean“ ir „Clinique dentaire“ bei nuorodos „Gydymas: suaugusiųjų ir vaikų — Protezai — Ortodontija“, taip pat darbo valandos, adresas ir telefono numeris.
31.
Gindamasis I. Doulamis teigė, kad 1958 m. Įstatymas prieštarauja laisvai konkurencijai tiek nacionaliniu, tiek tarptautiniu mastu. Jis pasirėmė EB 81 straipsniu ir 1988 m. rugsėjo 21 d. Sprendimu Van Eycke (
17
), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, kad EB 81 straipsnis, skaitomas kartu su 10 straipsniu, įpareigoja valstybes nares nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą (
18
). Jis taip pat paminėjo Pranešimą apie konkurenciją laisvųjų profesijų sektoriuje (
19
), kurį parengė Europos Bendrijų Komisija.
III — Prejudicinis klausimas
32.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad jam iškilo tokie klausimai.
33.
Kartu skaitant EB 81 straipsnį, 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 10 straipsnio antrąją pastraipą, aišku, kad valstybė narė negali imtis arba palikti galioti priemonių, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą.
34.
I. Doulamis, kuris verčiasi laisvąja profesija ir vadovauja dantų klinikai, gali būti laikomas įmone.
35.
Neatmestina, kad toks teisės aktas kaip 1958 m. Įstatymas gali taip paveikti laisvą valstybių narių prekybą, kad būtų pakenkta bendrosios rinkos įgyvendinimui. Šiuo klausimu iš generalinio advokato F. G. Jacobs išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2000 m. rugsėjo 12 d. Sprendimas Pavlov ir kt. (
20
), aišku, kad atsižvelgiant į skirtumą tarp laisvųjų profesijų ir į rinkoms, kuriose jos veikia, būdingas savybes, negalima taikyti bendro sprendimo būdo (
21
). Todėl kiekvienu atskiru atveju reikia spręsti, ar laisvės veikti apribojimas atitinkamoje rinkoje taip pat apriboja konkurenciją EB 81 straipsnio prasme, prireikus atsižvelgiant į visuomenės sveikatos ir vartotojų apsaugos reikalavimus.
36.
Šiomis aplinkybėmis Tribunal de première instance de Bruxelles nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir Teisingumo Teismui pateikti tokį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 81 straipsnis, skaitomas kartu su 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir 10 straipsnio antrąja pastraipa, (turi būti aiškinamas) taip, kad (jis neleidžia) nacionaliniais įstatymais, šioje byloje – 1958 m. balandžio 15 d. Įstatymu <…>, drausti (bet kam ir) dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims, besiverčiantiems laisvąja profesija ar dirbantiems odontologijos kabinete, tiesiogiai ar netiesiogiai reklamuotis dantų priežiūros srityje?“
IV — Analizė
A — Dėl prejudicinio klausimo priimtinumo
37.
Belgijos ir Italijos vyriausybės teigia, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas.
38.
Belgijos vyriausybė šį nepriimtinumą grindžia argumentu, pagal kurį EB 81 straipsnis netaikomas 1958 m. Įstatymui, nes draudimas reklamuotis dantų priežiūros srityje yra socialinio pobūdžio ir skirtas apsaugoti gyventojų gerovę.
39.
Dėl to ši vyriausybė daro išvadą, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimas nėra svarbus pagrindinės bylos išnagrinėjimui ir yra visiškai hipotetinis.
40.
Italijos vyriausybė nurodo, kad prejudicinis klausimas yra hipotetinis, nes juo siekiama nustatyti, ar bendrojo pobūdžio bet kokios dantų priežiūros reklamos draudimas yra suderinamas su EB 81 straipsniu, nors 1958 m. Įstatymas draudžia ne visas reklamos formas, o tik tas, kurios numatytos šio įstatymo 1 straipsnyje.
41.
Aš manau, kad šių vyriausybių nurodyti argumentai neįrodo, kad prejudicinis klausimas yra nepriimtinas.
42.
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką tik nacionalinis teismas, nagrinėjantis bylą ir turintis priimti sprendimą, atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes, turi įvertinti tiek prejudicinio sprendimo reikalingumą, kad būtų priimtas sprendimas, tiek Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarbą. Todėl iš esmės, kai Teisingumo Teismui pateikiami klausimai dėl Bendrijos teisės išaiškinimo, šis privalo priimti sprendimą (
22
).
43.
Vis dėlto Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad išskirtinėmis aplinkybėmis jis turi įvertinti sąlygas, kuriomis nacionalinis teismas kreipėsi dėl prejudicinio sprendimo. Kaip nuolat yra primenama prejudiciniuose sprendimuose, bendradarbiavimo principas, kuriuo vadovaujamasi tokio sprendimo priėmimo procedūroje, reikalauja, kad nacionalinis teismas atsižvelgtų į Teisingumo Teismui suteiktą funkciją prisidėti prie teisingumo vykdymo valstybėse narėse, o ne pateikti konsultuojamąsias nuomones dėl bendrų ar hipotetinių klausimų (
23
).
44.
Todėl Teisingumo Teismas nusprendė negalįs pareikšti savo nuomonės dėl nacionalinio teismo pateikto prejudicinio klausimo, jeigu yra akivaizdu, kad nacionalinio teismo prašomas Bendrijos teisės normos išaiškinimas arba jos galiojimo įvertinimas visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku, arba jeigu Teisingumo Teismas neturi faktinės ir teisinės informacijos, būtinos tam, kad naudingai atsakytų į pateiktus klausimus.
45.
Taip yra ir tuomet, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo suformuluota problema yra hipotetinė (
24
). Taip gali būti, pavyzdžiui, kai tokio teismo pateiktas prejudicinis klausimas susijęs su teisine ar faktine situacija, kuri neatitinka pagrindinės bylos faktų (
25
).
46.
Taip gali būti ir tuomet, kai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikia Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą, kurio tikslas – leisti jam įvertinti kitos valstybės narės teisės akto atitiktį Bendrijos teisei, jei šis teismas grindžia savo klausimą šio teisės akto išaiškinimu, kuris remiasi vien tik prielaidomis (
26
).
47.
Aš nemanau, kad Tribunal de première instance de Bruxelles pateiktas prejudicinis klausimas yra vienas iš šių įvairių nepriimtinumo atvejų.
48.
Taigi, priešingai nei teigia Belgijos vyriausybė, šis klausimas nėra akivaizdžiai nesvarbus sprendžiant pagrindinę bylą ir nėra hipotetinis. Iš tiesų išaiškinus EB 3 straipsnio 1 dalies g punktą ir 10 straipsnio antrąją pastraipą, skaitomus kartu su 81 straipsniu, kaip draudžiančius tokį nacionalinės teisės aktą, koks yra 1958 m. Įstatymas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turėtų netaikyti šio įstatymo ir išteisinti I. Doulamis. Taigi prejudicinis klausimas yra svarbus siekiant išspręsti pagrindinę bylą.
49.
Be to, nagrinėjamas prejudicinis klausimas netampa hipotetiniu dėl to, kad EB 81 straipsnis, skaitomas kartu su 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir 10 straipsnio antrąja pastraipa, gali būti netaikomas tokiam įstatymui. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodė motyvus, dėl kurių jam kilo abejonių dėl šio straipsnio taikymo nagrinėjamu atveju, ir šie motyvai remiasi faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis, kurios atitinka teisinę ir faktinę padėtį, kurią nurodė minėtas teismas.
50.
Aplinkybė, kad EB 81 straipsnis, skaitomas kartu su EB 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir EB 10 straipsnio antrąja pastraipa, gali būti netaikomas tokiam įstatymui, koks yra 1958 m. Įstatymas, yra susijusi su šių nuostatų aiškinimu ir nepaneigia prejudicinio klausimo priimtinumo.
51.
Kalbant apie Italijos vyriausybės argumentus, kad prejudicinis klausimas yra hipotetinis, nes jis neatitinka 1958 m. Įstatymo turinio, reikia priminti, kad, vykstant EB 234 straipsnyje numatytai teismų bendradarbiavimo procedūrai, Teisingumo Teismo ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo funkcijos yra aiškiai atskirtos, ir tik pastarasis privalo aiškinti nacionalinės teisės nuostatas (
27
).
52.
Taigi Teisingumo Teismas turi atsižvelgti į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aprašytą teisinį prejudicinio klausimo kontekstą net ir tuomet, kai šį reglamentavimo kontekstą šio teismo valstybė ginčija pastabose, kurias ji pateikia Teisingumo Teismui (
28
).
53.
Kadangi Tribunal de première instance de Bruxelles sprendime dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nurodė, kad 1958 m. Įstatymas turi būti suprantamas taip, kad jis draudžia bet kokią reklamą dantų priežiūros srityje, nei Teisingumo Teismas, nei Italijos vyriausybė negali ginčyti šio išaiškinimo.
54.
Todėl aš manau, kad nagrinėjamas prejudicinis klausimas yra priimtinas ir į jį reikia atsakyti.
B — Dėl prejudicinio klausimo
55.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausia, ar kartu skaitomi EB 81 straipsnis, 3 straipsnio 1 dalies g punktas ir 10 straipsnio antroji pastraipa turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinį įstatymą, kuris draudžia dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims, besiverčiantiems laisvąja profesija ar dirbantiems odontologijos kabinete, bet kuriuo būdu, tiesiogiai ar netiesiogiai, jas reklamuoti visuomenei.
56.
Iki šiol Bendrijos teisės aktų leidėjas nėra priėmęs teisės akto, reglamentuojančio ar suderinančio galimybę reklamuotis sveikatos priežiūros specialistams, o ypač dantų priežiūros atveju. Direktyvoje 78/686, kuria siekiama padėti dantų gydytojams veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas (
29
), nėra nė vienos nuostatos šiuo klausimu. Todėl tokio nacionalinės teisės akto, koks yra 1958 m. Įstatymas, atitiktį Bendrijos teisei reikia nagrinėti atsižvelgiant į Sutarties nuostatas (
30
).
57.
Šioje vietoje, atsakant į Belgijos vyriausybės ginamą poziciją, reikia pažymėti, kad aplinkybė, jog 1958 m. Įstatymu, kuris draudžia sveikatos priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims jas reklamuoti, siekiama apsaugoti visuomenės sveikatą, nepateisina to, kad šis įstatymas gali pakenkti Sutarties tikslų įgyvendinimui. Iš tiesų, nors pagal EB 152 straipsnį veiksmai sveikatos srityje iš esmės priklauso valstybių narių kompetencijai, o Bendrija šioje srityje turi tik įgalinimus papildyti jų veiksmus, vis dėlto pastarosios privalo įgyvendinti savo kompetenciją laikydamosi Bendrijos teisės (
31
).
58.
Medicinos ir giminiški darbai, kaip antai dantų priežiūros paslaugos, yra ekonominė veikla, kuriai taikomos vidaus rinkos taisyklės. Taigi valstybėje narėje priimti teisės aktai, kurie reglamentuoja reklamą, leidžiamą vykdyti dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims, neturi pažeisti Sutarties taisyklių konkurencijos srityje. Jie taip pat neturi prieštarauti judėjimo laisvėms (
32
).
59.
1958 m. Įstatymo siekiamas tikslas pats savaime nereiškia, kad įstatymui netaikomas EB 81 straipsnis, skaitomas kartu su 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir 10 straipsnio antrąja pastraipa. Atsižvelgiant į šio įstatymo savybes ir į pagrindinės bylos aplinkybes, reikia įvertinti, ar jis patenka į šių nuostatų taikymo sritį.
60.
Kaip ir Komisija, aš manau, kad EB 81 straipsnio nuostatos, skaitomos kartu su 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir 10 straipsnio antrąja pastraipa, netaikomos tokiam teisės aktui kaip 1958 m. Įstatymas.
61.
Kita vertus, draudimas dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims jas reklamuoti visuomenei, mano nuomone, yra įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimas. Vis dėlto nurodysiu, kad toks draudimas gali būti pateisinimas visuomenės sveikatos apsauga, ir kiek, mano nuomone, jis yra proporcingas šio tikslo atžvilgiu.
62.
Išnagrinėsiu kiekvieną iš šių klausimų iš eilės.
1. 1958 m. Įstatymo suderinamumas su EB 81 straipsniu, skaitomu kartu su 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir 10 straipsnio antrąja pastraipa
63.
Reikia priminti, kad EB 81 straipsnio tikslas yra reglamentuoti įmonių, o ne valstybių narių veiksmus. Jis draudžia visus įmonių susitarimus, įmonių asociacijų sprendimus ir šių ūkio subjektų suderintus veiksmus, kurie gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą ir prieštarauja konkurencijai.
64.
Teisingumo Teismas pripažino, kad šiuo straipsniu, skaitomu kartu su EB 10 straipsniu, gali būti pasiremta ir ginčijant valstybės narės priimtą norminį aktą. Taigi pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nors pats EB 81 straipsnis taikomas tik įmonių veiklai ir neapima valstybių narių įstatymų bei kitų teisės aktų, vis dėlto šis straipsnis, taikomas kartu su EB 10 straipsniu, įpareigoja valstybes nares nepriimti arba nepalikti galioti įstatymų bei kitų teisės aktų, galinčių panaikinti įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių veiksmingumą (
33
).
65.
Tačiau šiuo EB 81 straipsnio taikymo srities praplėtimu aktams, kuriuos priima valstybė narė, nesiekiama išplėsti jo taikymo srities visiems valstybės aktams, kurie gali turėti priešingą konkurencijai poveikį.
66.
Iš tiesų Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad EB 10 ir 81 straipsniai pažeidžiami dviem atvejais: kai valstybė narė įtvirtina ar skatina EB 81 straipsniui prieštaraujančius susitarimus ar sustiprina jų poveikį arba kai panaikina savo pačios priimtų teisės aktų valstybinį pobūdį, perduodama privatiems subjektams atsakomybę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui (
34
).
67.
Abiem atvejais valstybės aktas pripažįstamas prieštaraujančiu EB 81 straipsniui, remiantis EB 10 straipsniu, nes jis numato arba įteisina susitarimą arba įmonių sprendimą, kurie prieštarauja šio pirmojo straipsnio nuostatoms. Taikant kartu EB 81 ir 10 straipsnius valstybės aktams, kurie atitinka vieną iš šių atvejų, siekiama išvengti, kad valstybinė priemonė panaikintų arba susilpnintų draudimus, numatytus EB 81 straipsnyje įmonių atžvilgiu. Taikymu taip pat siekiama užkirsti kelią, kad susitarimai ar įmonių sprendimai, kurių poveikis prieštarauja konkurencijai, vien tik dėl jų teisinės formos išvengtų sankcijų, kurios išplaukia iš šio straipsnio (
35
).
68.
Vis dėlto EB 81 straipsnis kartu su 10 straipsniu yra taikomi valstybės narės įstatymams bei kitiems teisės aktams, tik jei tokia priemonė skatina, stiprina ar įtvirtina įmonių veiksmus.
69.
Aplinkybė, kad šie paminėti du atvejai nėra išsamūs, nes keliuose Teisingumo Teismo sprendimuose prieš juos vartojami žodžiai „be kita ko“ (
36
), mano nuomone, nepaneigia šios išvados. Norint tuo įsitikinti, pakanka išnagrinėti Teisingumo Teismo pateiktą šių dviejų atvejų išaiškinimą, kad būtų konstatuota, jog Teismas, kaip ką tik nurodžiau, priešingai, norėjo EB 81 straipsnio ir 10 straipsnio taikymui kartu nustatyti siauras ribas.
70.
Teisingumo Teismas 2002 m. vasario 19 d. Sprendime Arduino (
37
) nagrinėjo valstybės narės teisės aktą, kuris, remiantis advokatų profesinės bendrijos parengtu pasiūlymu, patvirtina minimalius ir maksimalius profesinę veiklą vykdančių narių užmokesčio dydžius. Teismas, pripažinęs, kad ši nacionalinė priemonė gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai EB 81 straipsnio prasme (
38
), nusprendė, jog minėta priemonė nepatenka į šios nuostatos taikymo kartu su EB 10 straipsniu sritį. Teisingumo Teismas nusprendė, kad negali būti teigiama, pirma, jog atitinkama valstybė narė delegavo privatiems ūkio subjektams teisę priimti sprendimus, turinčius poveikį ekonomikos sektoriui, ir kad dėl to nagrinėjami nacionalinės teisės aktai prarado valstybinį pobūdį, antra, jog ji nurodė ar skatino sudaryti EB 81 straipsniui prieštaraujančius susitarimus arba stiprino jų poveikį (
39
).
71.
Reikia pripažinti, kad šioje byloje nėra nieko, kas įrodytų, kad 1958 m. balandžio 15 d. Įstatymas skatina, stiprina ar įtvirtina susitarimą ar įmonės sprendimą.
72.
Taigi, kaip nurodo Komisija, šis įstatymas, drausdamas bet kokią reklamą dantų priežiūros srityje, neįtvirtina ir neskatina EB 81 straipsniui prieštaraujančių susitarimų.
73.
Byloje taip pat nėra informacijos, kuri leistų manyti, kad aptariamas įstatymas sustiprina ankstesnį susitarimą. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nepateikia jokių duomenų apie 1958 m. Įstatymo priėmimo aplinkybes, kurios leistų teigti, kad Belgijos Karalystė delegavo privatiems ūkio subjektams teisę priimti sprendimus, susijusius su reklama dantų priežiūros srityje, o 1958 m. Įstatymas juos tik kodifikavo.
74.
Atsižvelgiant į tai, reikia pripažinti, kad motyvai, dėl kurių prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė nagrinėjamą prejudicinį klausimą, visiškai nesusiję su vienu iš teismo praktikoje nurodytų EB 10 ir 81 straipsnių taikymo kartu atvejų. Priminsiu, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas klausimą, susijusį su šių straipsnių taikymu pagrindinėje byloje, pateikė dėl to, kad 1958 m. Įstatymas gali turėti įtakos konkurencijai tarp valstybių narių, ir dėl to, kad I. Doulamis gali būti laikomas įmone pagal „įmonės“ sąvokos apibrėžimą, kurį pateikia teismo praktika.
75.
Todėl aš manau, kad 1958 m. Įstatymas nepatenka į EB 81 straipsnio, skaitomo kartu su 10 straipsniu, taikymo sritį. Taigi siūlau Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui atsakyti, kad kartu skaitomi EB 81 straipsnis, EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas ir 10 straipsnio antroji pastraipa turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia nacionalinio įstatymo, kuris draudžia dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims, besiverčiantiems laisvąja profesija ar dirbantiems odontologijos kabinete, bet kuriuo būdu, tiesiogiai ar netiesiogiai, jas reklamuoti visuomenei.
2. Dėl 1958 m. Įstatymo suderinamumo su įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas
76.
Medicinos ir giminiška veikla, būtent veikla, susijusi su dantų priežiūra, patenka į Sutarties nuostatų, užtikrinančių judėjimo laisves, taikymo sritį. Kalbant apie įsisteigimo laisvę šią išvadą patvirtina EB 47 straipsnio 3 dalies formuluotė. Išvada taip pat atitinka nusistovėjusią teismo praktiką, susijusią su šia pagrindine laisve (
40
) ir su laisve teikti paslaugas (
41
).
77.
Be abejo, Sutarties nuostatos, susijusios su judėjimo laisvėmis, taikomos, jei egzistuoja užsienio elementas. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką šios nuostatos netaikomos tuo atveju, jei visi elementai apsiriboja viena valstybe nare (
42
). Taigi valstybės narės pilietis negali pasiremti Bendrijos teise, jei jis nesivertė profesija ar neįgijo išsilavinimo kitoje Europos Sąjungos valstybėje (
43
).
78.
Atsižvelgiant į informaciją, kurią pateikė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, neatrodo, kad pagrindinė byla turi ryšį su Bendrijos teise. Iš tiesų, atsižvelgiant į šią informaciją, I. Doulamis verčiasi veikla Belgijoje, kur jis yra įsisteigęs, ir šioje valstybėje narėje jam iškelta byla dėl to, kad jis paskelbė reklaminius skelbimus nacionalinėje telefonų knygoje. Be to, iš bylos medžiagos aišku, kad jis įgijo dantų protezų techniko ir įmonės vadovo diplomus Belgijoje. Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nenurodė, kad I. Doulamis judėjo Bendrijos viduje tam, kad verstųsi savo profesija.
79.
Atsižvelgiant į Teisingumo Teismui pateiktus duomenis, vienintelė faktinė aplinkybė, kuri nesusijusi su Belgija, yra I. Doulamis gimimo vieta, esanti Graikijoje. Tačiau, kadangi nėra informacijos apie suinteresuoto asmens pilietybę, vien tik jo gimimo vietos nepakanka norint nustatyti, kad jis yra Bendrijos pilietis, norintis savarankiškai dirbti ne savo pilietybės valstybėje narėje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turės patikrinti šį aspektą ir nustatyti, ar I. Doulamis yra kitos nei Belgijos Karalystė valstybės narės pilietis.
80.
Jei taip nėra, aplinkybė, kad pagrindinėje byloje gali nebūti užsienio elemento, vis dėlto neturėtų Teisingumo Teismo atleisti nuo pareigos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti gaires, reikalingas įvertinti 1958 m. Įstatymo suderinamumą su EB 43 ir 49 straipsniais.
81.
Iš tiesų iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad Teismas imasi išaiškinti Sutartimi užtikrintų judėjimo laisvių apimtį, jei pagrindinėje byloje nėra užsienio elemento, motyvuodamas tuo, kad šis išaiškinimas gali būti naudingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui sprendžiant jo nagrinėjamą pagrindinę bylą tuo atveju, kai jis pagal nacionalinę teisę privalo suteikti savo piliečiui tokias pačias teises, kokias kitos valstybės narės piliečiui tokioje pačioje situacijoje suteiktų Bendrijos teisė. Ši teismo praktika, 2000 m. gruodžio  d. Sprendime Guimont (
44
) suformuluota laisvo prekių judėjimo srityje, vėliau buvo pritaikyta kitoms judėjimo laisvėms (
45
).
82.
Be to, iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvų galima daryti išvadą, kad Tribunal de première instance de Bruxelles nori įvertinti savo nacionalinės teisės akto atitiktį ne tik EB 81 straipsniui, skaitomam kartu su EB 3 straipsnio 1 dalies g punktu ir 10 straipsnio antrąja pastraipa, bet ir bendrosios rinkos taisyklėms, kuriomis siekiama sukurti vieningą rinką, o tai būtinai apima ir taisykles, susijusias su judėjimo laisvėmis.
83.
Galiausiai reikia priminti, kad vykstant EB 234 straipsnyje įtvirtintai bendradarbiavimo procedūrai, Teisingumo Teismas nacionaliniam teismui turi pateikti naudingą atsakymą, kuris jam leistų išspręsti jo nagrinėjamą bylą (
46
), ir kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Teisingumo Teismas turi aiškinti visas Bendrijos teisės nuostatas, kurių šiam tikslui reikia nacionaliniam teismui, net jei šios nuostatos nėra nurodytos šio teismo Teisingumo Teismui pateiktuose klausimuose, jeigu nacionalinis teismas Teisingumo Teismui pateikė faktines ir teisines aplinkybes, kurios leidžia šį išaiškinimą (
47
).
84.
Taigi aš manau, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui reikia pateikti naudingas gaires, susijusias su EB 43 ir 49 straipsnių apimtimi, kad būtų išspręsta pagrindinė byla. Taigi iš eilės nurodysiu, kodėl toks valstybės narės įstatymas, koks yra 1958 m. Įstatymas, kuris draudžia dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims bet kokiu būdu jas reklamuoti visuomenei, yra apribojimas šių straipsnių prasme. Po to nurodysiu, kiek toks apribojimas gali būti pateisinamas.
a) Apribojimo EB 43 ir 49 straipsnio prasme egzistavimas
85.
Įsisteigimo laisvė, įtvirtinta EB 43 straipsnyje, apima teisę imtis savarankiškai dirbančių asmenų veiklos kitoje valstybėje narėje bei ten ja verstis nuolat. Pagal Teisingumo Teismo praktiką šis straipsnis reikalauja ne tik panaikinti visas diskriminuojančias priemones. Atsižvelgiant į labai plačią formuluotę, kurią dažnai pakartoja Teisingumo Teismas, jis taikomas „visoms priemonėms, kurios draudžia, kliudo arba dėl kurių naudojimasis šia laisve tampa mažiau patrauklus“ (
48
).
86.
Tarp apribojimų, kuriuos numato EB 43 straipsnis, yra priemonės, kurios, net jei taikomos vienodai, daro įtaką atitinkamos veiklos vykdymo tvarkai ir kurios iš ūkio subjekto atima efektyvią konkurencijos priemonę patekti į rinką (
49
).
87.
Man atrodo, kad taip yra valstybės narės teisės akto, draudžiančio bet kokią reklamą dantų priežiūros srityje, atveju.
88.
Reklamos reikšmę patenkant į rinką jau keletą kartų yra pažymėjęs Teisingumo Teismas laisvo prekių judėjimo srityje.
89.
Antai 1997 m. liepos 9 d. Sprendime De Agostini ir TV-Shop (
50
) Teisingumo Teismas nusprendė, kad neatmestina, jog valstybėje narėje prekės, kuri ten parduodama teisėtai, pardavimo skatinimo būdo visiškas draudimas labiau paveikia prekes iš kitų valstybių narių.
90.
2001 m. kovo 8 d. Sprendime Gourmet International Products (
51
) Teisingumo Teismas išsakė poziciją dėl teisės akto, draudžiančio bet kokių reklaminių pranešimų apie alkoholinius gėrimus platinimą vartotojams, išskyrus kelias nereikšmingas išimtis. Teismas nusprendė, kad reklamos draudimas turi būti laikomas labiau apsunkinančiu prekių iš kitų valstybių narių nei nacionalinių prekių prekybą ir dėl to yra valstybių narių tarpusavio prekybos apribojimas, kuris patenka į EB 28 straipsnio taikymo sritį (
52
).
91.
Teisingumo Teismas pagrindė šią išvadą tuo, kad kalbant apie tokius produktus, kaip alkoholiniai gėrimai, kurių vartojimas yra susijęs su tradicine socialine praktika, taip pat įpročiais ir vietos taisyklėmis, bet kokios reklamos draudimas vartotojams skelbimų spaudoje forma, radijuje ar televizijoje, tiesiogiai siunčiant neužsakytą medžiagą ar įrengiant reklaminius stendus viešuosiuose keliuose, labiau trukdo patekti į rinką kitų valstybių narių prekėms negu nacionalinėms prekėms, kurios savaime vartotojui yra labiau žinomos (
53
).
92.
2004 m. liepos 15 d. Sprendime Douwe Egberts (
54
) Teisingumo Teismas padarė tokią pačią išvadą kaip ir minėtame sprendime Gourmet International Products dėl nacionalinio įstatymo, draudžiančio reklamuojant maisto produktus teikti nuorodas, susijusias su lieknėjimu ir su gydytojų rekomendacijomis, pažymėjimais, pareiškimais, nuomonėmis arba pritarimo pareiškimais.
93.
Motyvai, dėl kurių Teisingumo Teismas padarė tokią išvadą aiškindamas EB 28 straipsnį draudimo reklamuoti prekes atžvilgiu, man atrodo, yra taikomi aiškinant EB 43 straipsnį valstybės narės teisės akto, draudžiančio dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims bet kokiu būdu jas reklamuoti, atžvilgiu.
94.
Iš tiesų ryšys, kuris sieja pacientą su sveikatos paslaugas teikiančiu asmeniu, mano nuomone, yra stipresnis nei ryšys su preke, kuris išplaukia vien tik iš vartojimo įpročių. Sveikatos priežiūros srityje šis ryšys yra grindžiamas paciento pasitikėjimu paslaugas teikiančiu asmeniu arba sveikatos priežiūros įstaiga ir yra susijęs su paslaugomis, kurioms keliami aukščiausi kokybės reikalavimai. Šis pasitikėjimas pirmiausia remiasi paslaugą teikiančio asmens arba priežiūros įstaigos reputacija ir paprastai laipsniškai stiprėja teikiant paslaugas pacientui.
95.
Šie reikalavimai sveikatos priežiūros srityje pasireiškia, be kita ko, tuo, kad sveikatos apsaugos specialybės tradiciškai buvo detaliai reglamentuojamos įvairiose valstybėse narėse. Dėl šių gausių teisės aktų Bendrijos teisės aktų leidėjas šioje veiklos srityje priėmė pirmąsias konkretiems sektoriams skirtas direktyvas, susijusias su diplomų, reikalingų norint verstis šiomis profesijomis, pripažinimu ir diplomams gauti reikalingo išsilavinimo suderinimu (
55
).
96.
Taigi sveikata yra sritis, kurioje laisvam specialistų judėjimui iškilo reikšmingos kliūtys ir kurioje siekiant abipusio pripažinimo reikėjo, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas atliktų kuo platesnį suderinimą.
97.
Todėl manau, kad kitos valstybės narės specialistui, fiziniam ar juridiniam asmeniui, patekti į valstybės narės sveikatos priežiūros rinką, be abejonės, yra sunkiau nei imtis kitokios veiklos, kaip antai bankų ar draudimo, kurioje rizika yra mažesnė, o paslaugų teikėjo ir gavėjo pasitikėjimo ryšys nėra toks svarbus.
98.
Todėl bet kokios reklamos, leidžiančios skatinti sveikatos priežiūros paslaugų teikimą, draudimas, man atrodo, sudaro daugiau kliūčių kitų valstybių narių specialistams negu priimančiosios valstybės narės specialistams. Taigi toks valstybės narės įstatymas, koks yra 1958 m. Įstatymas, mano nuomone, yra apribojimas EB 43 straipsnio prasme.
99.
Tokia priemonė taip pat gali būti vertinama kaip laisvės teikti paslaugas, kurios peržengia sieną, apribojimas.
100.
Iš tiesų EB 49 straipsnis, kaip ir EB 43 straipsnis, reikalauja panaikinti bet kokį laisvės teikti paslaugas apribojimą, net jeigu jis taikomas neskiriant nacionalinių ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjų, kai juo draudžiama ar kitaip trukdoma kitoje valstybėje narėje įsisteigusių paslaugų teikėjų veikla, kur jie teisėtai teikia analogiškas paslaugas. Be to, laisve teikti paslaugas naudojasi tiek paslaugas teikiantys asmenys, tiek paslaugų gavėjai (
56
).
101.
Bet kokios reklamos dantų priežiūros srityje draudimas, koks numatytas 1958 m. Įstatyme, neleidžia reklamos paslaugų teikėjams, įsisteigusiems kitoje nei Belgija valstybėje narėje, siūlyti savo paslaugas specialistams, įsisteigusiems šioje valstybėje narėje. Jis taip pat trukdo tokiems specialistams, kaip I. Doulamis, pasinaudoti tokių paslaugas teikiančių asmenų paslaugomis.
102.
Dabar reikia išnagrinėti, ar šis apribojimas gali būti pateisinamas.
b) Apribojimo pateisinimas
103.
Belgijos vyriausybė nurodė motyvus, dėl kurių buvo nustatytas draudimas paslaugas dantų priežiūros srityje teikiantiems asmenims bet kuriuo būdu reklamuotis. Šios vyriausybės nuomone, reklamos praktika, kuria siekiama pritraukti pacientus propagandos pagalba, nesuderinama su sveikatos apsaugos reikalavimais ir specialybės prestižu. Tokia praktika iš tiesų pakenktų pasitikėjimui, kuris turi būti tarp sveikatos priežiūros paslaugas teikiančio asmens ir jo paciento, taip pat praktikuojančių asmenų statusui ir sąžiningumui.
104.
Laikydamasi tos pačios nuomonės Italijos vyriausybė nurodė Direktyvą 2001/83, kurioje draudžiama reklamuoti visuomenei vaistus, kurių galima įsigyti tik su receptu, ir kuri leidžia valstybėms narėms uždrausti reklamuoti vaistus, kurių kaina gali būti kompensuojama. Iš šių nuostatų ji daro išvadą, kad valstybės narės turi teisę uždrausti bet kokią reklamą sveikatos apsaugos srityse, kuriose dėl šio klausimo nebuvo imtasi derinimo priemonių.
105.
Šios vyriausybės nuomone, sveikatos srityje visuomenė turi būti informuojama iš objektyvių šaltinių, o reklama, kurią vykdo patys paslaugas teikiantys asmenys, neatitinka šio objektyvumo reikalavimo.
106.
Kaip Belgijos ir Italijos vyriausybės, aš manau, kad valstybės narės turi teisę uždrausti dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims reklamuoti jas visuomenei, jei šis draudimas apsiriboja jų pardavimo skatinimu. Šią išvadą grindžiu tokiais svarstymais.
107.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką judėjimo laisvių įgyvendinimo apribojimas, kuris atsiranda dėl nacionalinės priemonės, kuri taikoma vienodai, gali būti pateisinamas, kai jis atitinka privalomuosius bendrojo intereso pagrindus ir yra tinkamas užtikrinant siekiamą tikslą bei neviršija to, kas reikalinga jam pasiekti (
57
).
108.
Pirmoji iš šių sąlygų yra neabejotinai įgyvendinta. Iš tiesų sveikatos apsauga minima kaip vienas iš motyvų, galinčių pateisinti kitų valstybių narių piliečius diskriminuojančią priemonę. Teisingumo Teismas šiuo klausimu nusprendė, kad žmonių sveikata ir gyvybė yra svarbiausia tarp interesų, kuriuos saugo Sutarties nuostatos, numatančios leidimą nukrypti nuo draudimo apriboti judėjimo laisves (
58
). Sveikatos apsauga taip pat yra vienas iš privalomųjų bendrojo intereso pagrindų, galinčių pateisinti Sutarties užtikrinamų judėjimo laisvių įgyvendinimo apribojimus (
59
).
109.
Taip pat neginčytina, kad antroji teismo praktikoje nustatyta sąlyga yra įgyvendinta. Draudimas paslaugas teikiantiems asmenims bet kuriuo būdu jas reklamuoti visuomenei yra skirtas neleisti jiems imtis reklamos veiksmų, kurie gali pakenkti pacientų pasitikėjimui jais, sumenkinant profesijos prestižą, ir taip padaryti žalos sveikatos priežiūros kokybei.
110.
Šioje byloje pagrindinis klausimas susijęs su tuo, ar iš tiesų toks draudimas nėra neproporcingas tokių tikslų atžvilgiu, arba, kitaip tariant, ar šie tikslai gali būti pasiekti vienodai veiksmingai mažiau ribojančiomis priemonėmis.
111.
Šis klausimas kyla dar ir dėl to, kad pagrindinėje byloje inkriminuojamų pažeidimų metu jau egzistavo Bendrijos teisės aktai, kuriais buvo siekiama apsaugoti vartotojus nuo reklamos pertekliaus, ypač nuo klaidinančios reklamos ir televizijos reklamos, kuri gali paskatinti sveikatai pavojingą elgesį.
112.
Taigi dėl to, kad yra tokie teisės aktai, reikia išnagrinėti, ar visuomenės sveikatos apsauga ir profesijos prestižo apsauga gali pateisinti draudimą dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims reklamuotis tokiomis pačiomis sąlygomis, kaip ir bet kuriam kitam paslaugos teikėjui, t. y. reklamuoti savo paslaugų teikimą bet kokios formos informacija siekiant paskatinti vartotojus jas įsigyti. Tai pat reikia nustatyti, ar šie motyvai gali pateisinti bet kokios reklamos visuomenei draudimą.
113.
Manau, kad visuomenės sveikatos apsauga gali pateisinti bet kokios formos patrauklios ar skatinančios informacijos visuomenei draudimą dėl tokių motyvų.
114.
Pirmiausia sveikatos priežiūros paslaugos nėra tokios pačios kaip kitos paslaugos. Jos daro poveikį paslaugos gavėjo fiziniam vientisumui ir psichikos pusiausvyrai. Be to, pacientas, kuris jomis naudojasi, turi tikrą poreikį, susijusį su jo sveikatos atkūrimu arba prireikus gyvybės apsauga. Atsižvelgiant į šio poreikio svarbą, pacientas, nuspręsdamas, ar naudotis sveikatos priežiūros paslaugomis, neturi tokios pačios diskrecijos kaip kitų paslaugų atžvilgiu. Kai pacientas naudojasi sveikatos priežiūros paslaugomis, jis ne tenkina norą, o atsižvelgia į būtinybę.
115.
Antra, dantų priežiūros sritis, kaip visuma veiksmų sveikatos srityje, yra viena iš sričių, kur, mano nuomone, paslaugas teikiančio asmens ir paslaugos gavėjo „informacijos neatitikimas“ vartojant formuluotę, kurią pateikė Komisija minėtoje ataskaitoje dėl konkurencijos laisvų profesijų sektoriuje (
60
), yra didžiausias. Tai reiškia, kad paslaugas teikiančio asmens kompetencija jo veiklos sektoriuje yra daug aukštesnė nei paslaugos gavėjo, todėl pastarasis negali realiai įvertinti paslaugos, kurią jis perka, kokybės.
116.
Todėl, atsižvelgiant į šį kompetencijos lygio neatitikimą ir paciento sprendimo pasinaudoti sveikatos priežiūros paslaugomis svarbą, manau, kad pasitikėjimo ryšys tarp paciento ir sveikatos specialisto yra esminis. Kitaip tariant, pacientas turi turėti galimybę įsitikinti, kad, kai specialistas jam pataria ar rekomenduoja pasinaudoti sveikatos priežiūros paslauga, šis patarimas ar rekomendacija yra grindžiami tik jo sveikatos apsauga.
117.
Dėl to pritariu Belgijos ir Italijos vyriausybių nuomonei, kurios nurodo, kad šiam pasitikėjimo ryšiui bus neišvengiamai pakenkta, jei dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims bus leista reklamuotis visuomenėje siekiant skatinti pirkti jų paslaugas. Tokiu atveju pacientas galės teisėtai baimintis, kad, kai specialistas jam pataria ar rekomenduoja pasinaudoti sveikatos priežiūros paslauga, šis patarimas ar rekomendacija bent iš dalies grindžiami šio specialisto ekonominiu interesu. Taigi pacientas gali sumenkinti šio patarimo ar rekomendacijos svarbą ir dėl to pakenkti savo sveikatos būklei atsisakydamas siūlomos paslaugos ar ją atidėdamas.
118.
Taigi aš manau, kad visuomenės sveikatos apsauga gali tinkamai pateisinti draudimą dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims bet kuriuo būdu reklamuotis visuomenei siekiant skatinti pirkti jų paslaugas. Kadangi, kai nėra bendrų ar suderintų taisyklių, susijusių su reklama dantų priežiūros srityje, kiekviena valstybė narė, be abejo, laikydamasi proporcingumo principo, pati sprendžia, kokį visuomenės sveikatos apsaugos lygį ji nori užtikrinti ir kaip šis lygis turi būti pasiektas (
61
), aš manau, kad toks draudimas neprieštarauja EB 43 ir 49 straipsniams.
119.
Tačiau šis draudimas nėra neribotas. Dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims, kaip ir kitiems sveikatos specialistams, vykdant savo veiklą, be abejo, reikia, kad visuomenė galėtų sužinoti apie jų egzistavimą. Tai reiškia, kad visuomenė turi turėti galimybę sužinoti paslaugas teikiančio juridinio ar fizinio asmens tapatybę, paslaugas, kurias jis turi teisę teikti, vietą, kurioje jis teikia paslaugas, konsultacijų valandas, taip pat būdus, kaip galima su juo susisiekti, kaip antai telefono ar fakso numeris arba adresas internete.
120.
Tokios objektyvios informacijos prieinamumas visuomenei yra būtinas įgyvendinant sveikatos specialistų laisvą judėjimą. Jis taip pat padeda gerinti visuomenės sveikatos apsaugą, nes skatina pacientų mobilumą Europos Sąjungoje. Teisingumo Teismo praktikos raida, pradedant sprendimu Decker (
62
) ir minėtu sprendimu Kohll, rodo, kad pacientai vis dažniau nori gydytis kitose valstybėse narėse. Ši tendencija grindžiama įvairiais motyvais. Taip jie nori gydytis pigiau, gauti paslaugas, kokios jų rezidavimo valstybėje dar neteikiamos, arba būti gydomi greičiau nei jų valstybėje. Šis pacientų mobilumas taip pat padeda apsaugoti visuomenės sveikatą, nes leidžia pacientams plačiau pasinaudoti sveikatos priežiūra nei jų valstybėje narėje.
121.
Nacionalinis įstatymas, draudžiantis dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims tiesiogiai ar netiesiogiai reklamuoti jas visuomenei, neturi uždrausti tokias paslaugas teikiantiems asmenims telefonų knygoje ar kitose visuomenei prieinamose informavimo priemonėse tiesiog nurodyti ne patrauklaus ar skatinamojo pobūdžio informaciją, leidžiančią sužinoti apie jų, kaip specialistų, egzistavimą, kaip antai jų tapatybę, veiklą, kuria jie turi teisę verstis, vietą, kurioje jie vykdo veiklą, darbo valandas ir būdus, kaip su jais galima susisiekti.
122.
Nacionalinis teismas turi įvertinti, ar nagrinėjamu atveju I. Doulamis skelbimai Belgacom telefonų knygoje peržengia šias ribas, atsižvelgiant, be kita ko, į šių skelbimų pateikimą ir tokias nuorodas, kaip antai „Skubus taisymas per vieną valandą“, „Nemokamas tikrinimas ir konsultacijos“, „Individualios paslaugos“, „Paėmimas iš namų“.
123.
Atsižvelgdamas į šiuos svarstymus, siūlau Teisingumo Teismui į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą atsakyti, kad nacionalinis įstatymas, kuris draudžia dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims, besiverčiantiems laisvąja profesija ar dirbantiems odontologijos kabinete, bet kuriuo būdu, tiesiogiai ar netiesiogiai, jas reklamuoti visuomenei, yra įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas EB 43 ir 49 straipsnių prasme apribojimas. Tačiau šis apribojimas pateisinamas visuomenės sveikatos apsauga, kai nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas nedraudžia tokias paslaugas teikiantiems asmenims telefonų knygoje ar kitose visuomenei prieinamose informavimo priemonėse tiesiog nurodyti ne patrauklaus ar skatinamojo pobūdžio informaciją, leidžiančią sužinoti apie jų, kaip specialistų, egzistavimą, kaip antai jų tapatybę, veiklą, kuria jie turi teisę verstis, vietą, kurioje jie vykdo veiklą, darbo valandas ir būdus, kaip su jais galima susisiekti.
V — Išvada
124.
Atsižvelgdamas į pirmiau pateiktus svarstymus siūlau į Tribunal de première instance de Bruxelles pateiktą prejudicinį klausimą atsakyti taip:
„Kartu skaitomi EB 81 straipsnis, EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas ir 10 straipsnio antroji pastraipa turi būti aiškinami taip, kad jie nedraudžia nacionalinio įstatymo, kuris draudžia dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims, besiverčiantiems laisvąja profesija ar dirbantiems odontologijos kabinete, bet kuriuo būdu, tiesiogiai ar netiesiogiai, jas reklamuoti visuomenei.
Tačiau toks teisės aktas yra įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas apribojimas EB 43 ir 49 straipsnių prasme.
Šis apribojimas pateisinamas visuomenės sveikatos apsauga, kai nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas nedraudžia dantų priežiūros paslaugas teikiantiems asmenims telefonų knygoje ar kitose visuomenei prieinamose informavimo priemonėse tiesiog nurodyti ne patrauklaus ar skatinamojo pobūdžio informaciją, leidžiančią sužinoti apie jų, kaip specialistų, egzistavimą, kaip antai jų tapatybę, veiklą, kuria jie turi teisę verstis, vietą, kurioje jie vykdo veiklą, darbo valandas ir būdus, kaip su jais galima susisiekti.“
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	Toliau – 1958 m. Įstatymas.
(
3
)	1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva dėl dantų gydytojų diplomų, pažymėjimų ir kitų oficialią kvalifikaciją patvirtinančių dokumentų abipusio pripažinimo, įskaitant priemones, padedančias veiksmingai naudotis įsisteigimo teise ir laisve teikti paslaugas (OL L 233, p. 1)
(
4
)	1978 m. liepos 25 d. Tarybos direktyva dėl įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių dantų gydytojų veiklą, suderinimo (OL L 233, p. 10). Ši direktyva, kaip ir Direktyva 78/686, buvo panaikinta ir pakeista 2005 m. rugsėjo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/36/EB dėl profesinių kvalifikacijų pripažinimo (OL L 255, p. 22).
(
5
)	1984 m. rugsėjo 10 d. Tarybos direktyva dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų dėl klaidinančios reklamos suderinimo (OL L 250, p. 17).
(
6
)	1997 m. spalio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva, iš dalies keičianti Direktyvą 84/450 (OL L 290, p. 18).
(
7
)	2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičianti Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7/EB, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 („Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva“) (OL L 149, p. 22, toliau – Direktyva 84/450).
(
8
)	2006 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl klaidinančios ir lyginamosios reklamos (OL L 376, p. 21).
(
9
)	2 straipsnis, 1 punktas.
(
10
)	2 straipsnis, 2 punktas.
(
11
)	Direktyvos 84/450 2 straipsnio 2a punktas.
(
12
)	Lyginamoji reklama iš esmės yra teisėta, jei būtent ji nėra klaidinanti, jei ji lygina prekes arba paslaugas, kurios skirtos tam pačiam poreikiui tenkinti ar tai pačiai paskirčiai, jei ji objektyviai palygina vieną ar kelias tų prekių ir paslaugų esmines, svarbias, patikrinamas ir tipines savybes, tarp kurių gali būti ir kaina, jei ji nediskredituoja ir nešmeižia konkurento ir nesukelia painiavos dėl jo, jei ji nepasinaudoja nesąžiningai konkurento prekių ženklo ar firmos vardo reputacija.
(
13
)	1992 m. kovo 31 d. Tarybos direktyva 92/28/EEB dėl žmonėms skirtų vaistų reklamos (OL L 113, p. 13), panaikinta ir pakeista 2001 m. lapkričio 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2001/83/EB dėl Bendrijos kodekso, reglamentuojančio žmonėms skirtus vaistus (OL L 311, p. 67).
(
14
)	1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyva 89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų transliavimu, derinimo (OL L 298, p. 23), iš dalies pakeista 1997 m. birželio 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/36/EB (OL 202, p. 60, toliau – Direktyva 89/552).
(
15
)	2000 m. birželio 8 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2000/31/EB dėl kai kurių informacinės visuomenės paslaugų, ypač elektroninės komercijos, teisinių aspektų vidaus rinkoje (OL L 178, p. 1).
(
16
)	12 straipsnio d papunktis.
(
17
)	267/86, Rink. p. 4769.
(
18
)	16 punktas.
(
19
)	COM(2004) 83 galutinis/2.
(
20
)	Nuo C-180/98 iki C-184/98, Rink. p. I-6451.
(
21
)	89 punktas.
(
22
)	Žr. būtent 2003 m. sausio 21 d. Sprendimą Bacardi-Martini ir Cellier des Dauphins (C-318/00, Rink. p. I-905, 41 punktas ir nurodoma teismo praktika).
(
23
)	Ten pat (42 punktas ir cituota teismo praktika).
(
24
)	Ten pat (43 punktas ir cituota teismo praktika).
(
25
)	Žr. būtent 2003 m. rugsėjo 11 d. Sprendimą Safalero (C-13/01, Rink. p. I-8679, 38–40 punktai) ir 2005 m. birželio 30 d. Sprendimą Längst (C-165/03, Rink. p. I-5637, 34 punktas).
(
26
)	2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimas Der Weduwe (C-153/00, Rink. p. I-11319, 33–39 punktai).
(
27
)	Žr. būtent 1999 m. birželio 17 d. Sprendimą Piaggio (C-295/97, Rink. p. I-3735, 29 punktas ir nurodoma teismo praktika).
(
28
)	2003 m. lapkričio 13 d. Sprendimas Neri (C-153/02, Rink. p. I-13555, 35 punktas).
(
29
)	Antra konstatuojamoji dalis.
(
30
)	Direktyva 2005/36, kuri panaikino ir pakeitė Direktyvą 78/686, šeštoje konstatuojamojoje dalyje nurodo, kad „paslaugos teikimo palengvinimas turi būti užtikrintas griežtai laikantis visuomenės sveikatos apsaugos, saugos ir vartotojų apsaugos. Todėl turi būti numatytos konkrečios nuostatos reglamentuojamoms profesijoms, susijusioms su visuomenės sveikata ar sauga, kai jų paslaugos kitoje valstybėje narėje teikiamos laikinai ar vienkartinai“.
(
31
)	Žr. šia prasme 2003 m. Sprendimą Inizan (C-56/01, Rink. p. I-12403, 16 ir 17 punktai).
(
32
)	Žr. šia prasme 1991 m. birželio 18 d. Sprendimą ERT (C-260/89, Rink. p. I-2925, 12 punktas).
(
33
)	2003 m. rugsėjo 9 d. Sprendimas CIF (C-198/01, Rink. p. I-8055, 45 punktas ir nurodoma teismo praktika).
(
34
)	Ten pat (46 punktas).
(
35
)	Žr. generalinio advokato M. Poiares Maduro išvadą byloje, kurioje buvo priimtas 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimas Cipolla ir kt. (C-94/04 ir C-202/04, Rink. p. I-11421, 32 punktas).
(
36
)	Žr. būtent 2005 m. vasario 17 d. Nutartį Mauri (C-250/03, Rink. p. I-1267, 30 punktas) ir minėtą sprendimą Cipolla ir kt. (47 punktas).
(
37
)	C-35/99, Rink. p. I-1529.
(
38
)	33 punktas.
(
39
)	43 punktas.
(
40
)	Žr. būtent 2001 m. vasario 1 d. Sprendimą Mac Quen ir kt. (C-108/96, Rink. p. I-837, 24 punktas).
(
41
)	Dėl medicininės veiklos žr. 1984 m. Sprendimą Luisi ir Carbone (286/82 ir 26/83, Rink. p. 377), tai pat dėl dantų priežiūros, o konkrečiau, ortodontinio gydymo –1998 m. balandžio 28 d. Sprendimą Kohll (C-158/96, Rink. p. I-1931).
(
42
)	Žr. būtent 1995 m. vasario 16 d. Sprendimą Aubertin ir kt. (nuo C-29/94 iki C-35/94, Rink. p. I-301, 9 punktas), 1999 m. spalio 21 d. Sprendimą Jägerskiöld (C-97/98, Rink. p. I-7319, 42 punktas ir cituota teismo praktika) ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimą Carpenter (C-60/00, Rink. p. I-6279, 28 punktas).
(
43
)	Dėl terapeuto žr. 1990 m. spalio 3 d. Sprendimą Nino ir kt. (C-54/88, C-91/88 ir C-14/89, Rink. p. I-3537, 11 punktas).
(
44
)	C-448/98, Rink. p. I-10663, 23 punktas.
(
45
)	Dėl kapitalo judėjimo laisvės žr. 2002 m. kovo 5 d. Sprendimą Reisch ir kt. (C-515/99, nuo C-519/99 iki C-524/99 ir nuo C-526/99 iki C-540/99, Rink. p. I-2157, 26 punktas) ir 2003 m. gegužės 15 d. Sprendimą Salzmann (C-300/01, Rink. p. I-4899, 33 punktas). Dėl įsisteigimo laisvės ir laivės teikti paslaugas žr. 2006 m. kovo 30 d. Sprendimą Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti (C-451/03, Rink. p. I-2941, 29 punktas) ir minėtą sprendimą Cipolla ir kt. (30 punktas).
(
46
)	Žr. būtent 2007 m. kovo 8 d. Sprendimą Campina (C-45/06, Rink. p. I-2089, 30 punktas ir nurodoma teismo praktika).
(
47
)	Žr. būtent 2006 m. vasario 21 d. Sprendimą Ritter-Coulais (C-152/03, Rink. p. I-1711, 29 punktas ir nurodoma teismo praktika).
(
48
)	Žr. būtent 2004 m. spalio 5 d. Sprendimą CaixaBank France (C-442/02, Rink. p. I-8961, 11 punktas ir nurodoma teismo praktika)
(
49
)	Dėl Prancūzijos teisės aktų, draudžiančių apmokestinti taupomąsias sąskaitas, žr. minėtą sprendimą CaixaBank France (12 punktas).
(
50
)	Nuo C-34/95 iki C-36/95, Rink. p. I-3843, 42 punktas.
(
51
)	C-405/98, Rink. p. I-1795.
(
52
)	25 punktas.
(
53
)	21 punktas.
(
54
)	C-239/02, Rink. p. I-7007, 53 punktas.
(
55
)	Pirmoji sektoriui skirta diplomų pripažinimo tvarka buvo nustatyta gydytojams 1975 m. Po to nuo 1977 m. iki 1985 m. buvo priimtos penkios sektoriams skirtos tvarkos, susijusios su bendrosios praktikos slaugytojais, gydytojais odontologais Direktyvose 78/686 ir 78/687 bei su veterinarais, akušeriais ir vaistininkais. Šios direktyvos buvo panaikintos ir pakeistos Direktyva 2005/36.
(
56
)	2004 m. liepos 13 d. Sprendimas Komisija prieš Prancūziją (C-262/02, Rink. p. I-6569, 22 punktas ir cituota teismo praktika).
(
57
)	Minėtas sprendimas CaixaBank France (17 punktas ir nurodoma teismo praktika).
(
58
)	1994 m. lapkričio 10 d. Sprendimas Ortscheit (C-320/93, Rink. p. I-5243, 16 punktas).
(
59
)	Ten pat.
(
60
)	25 punktas.
(
61
)	Žr. šia prasme 1991 m. liepos 25 d. Sprendimą Aragonesa de Publicidad Exterior ir Publivía (C-1/90 ir C-176/90, Rink. p. I-4151, 16 punktas).
(
62
)	1998 m. balandžio 28 d. Sprendimas (C-120/95, Rink. p. I-1831). Priminsiu, kad minėtame sprendime Kohll faktinės aplinkybės buvo susijusios su tuo, kad buvo atmestas Liuksemburgo piliečio prašymas dėl leidimo jo nepilnametei dukteriai būti gydomai ortodonto, įsisteigusio Tryre (Vokietija).