62020CJ0024_RES
Vec C‑24/20
Európska komisia
proti
Rade Európskej únie
Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 22. novembra 2022
„Žaloba o neplatnosť – Rozhodnutie (EÚ) 2019/1754 – Pristúpenie Európskej únie k Ženevskému aktu Lisabonskej dohody o označeniach pôvodu a zemepisných označeniach – Článok 3 ods. 1 ZFEÚ – Výlučná právomoc Únie – Článok 207 ZFEÚ – Spoločná obchodná politika – Obchodné aspekty duševného vlastníctva – Článok 218 ods. 6 ZFEÚ – Právo iniciatívy Európskej komisie – Zmena návrhu Komisie Radou Európskej únie – Článok 293 ods. 1 ZFEÚ – Uplatniteľnosť – Článok 4 ods. 3, článok 13 ods. 2 a článok 17 ods. 2 ZEÚ – Článok 2 ods. 1 ZFEÚ – Zásady prenesenia právomocí, inštitucionálnej rovnováhy a lojálnej spolupráce“
Žaloba o neplatnosť – Podmienky prípustnosti – Žaloba smerujúca proti autorovi napadnutého aktu – Návrh na zrušenie rozhodnutia Rady o uzavretí medzinárodnej dohody – Prijatie tohto rozhodnutia len Radou – Prípustnosť
(Článok 218 ods. 6 ZFEÚ, článok 263 ZFEÚ a článok 297 ods. 2 ZFEÚ)
(pozri body 42 – 45)
Žaloba o neplatnosť – Predmet – Čiastočné zrušenie – Podmienka – Oddeliteľnosť napadnutých ustanovení – Objektívne kritérium – Neexistencia zmeny podstaty napadnutého aktu – Splnená podmienka – Prípustnosť
(Článok 263 ZFEÚ; nariadenie Rady 2019/1754, články 3 a 4)
(pozri body 47 – 49, 53 – 55)
Rada – Právomoci – Právomoc jednomyseľne zmeniť a doplniť návrh Komisie – Dosah – Návrh Komisie ako určeného vyjednávača v rámci vonkajšej činnosti Únie – Zahrnutie
(Článok 218 ZFEÚ a článok 293 ods. 1 ZFEÚ)
(pozri body 77 – 82)
Európska únia – Inštitúcie – Povinnosti – Povinnosť lojálnej spolupráce – Inštitucionálna rovnováha – Dosah
(Článok 13 ods. 2 ZEÚ, článok 16 ods. 1 ZEÚ a článok 17 ods. 2 ZEÚ; článok 293 ZFEÚ)
(pozri body 83, 84, 92)
Komisia – Právomoci – Iné ako legislatívne akty Únie – Právomoc iniciatívy ako vymenovaného vyjednávača medzinárodnej dohody – Dosah – Podpora všeobecného záujmu Únie – Právomoc predkladať návrh, určiť jeho predmet, účel a obsah, zmeniť ho či dokonca vziať späť
(Článok 17 ods. 1 a 2 druhá veta ZEÚ; článok 218 ods. 3 a 6 ZFEÚ)
(pozri body 85 – 88)
Rada – Právomoci – Právomoc jednomyseľne zmeniť a doplniť návrh Komisie – Podmienka – Neexistencia skreslenia predmetu a účelu tejto smernice
[Článok 16 ods. 1 ZEÚ a článok 17 ods. 2 ZEÚ; článok 293 ZFEÚ; rozhodnutie Rady 2019/1754, článok 3]
(pozri body 92 – 94, 105 – 108, 111, 112)
Rada – Právomoci – Právomoc jednomyseľne zmeniť a doplniť návrh Komisie ako povereného vyjednávača medzinárodnej dohody – Dosah – Návrh Komisie týkajúci sa výkonu výlučnej právomoci samotnou Úniou – Politické rozhodnutie týkajúce sa posúdenia všeobecného záujmu Únie Komisiou – Pozmeňujúci a doplňujúci návrh Rady oprávňujúci členské štáty vykonávať výlučnú právomoc Únie – Vylúčenie
(Článok 17 ods. 2 ZEÚ; článok 218 ZFEÚ a článok 293 ods. 1 ZFEÚ)
(pozri body 102 – 104, 109, 110)
Zhrnutie
Rozhodnutím 2019/1754 (
1
) Rada Európskej únie povolila pristúpenie Európskej únie k Ženevskému aktu (
2
) Lisabonskej dohody (
3
) o označeniach pôvodu a zemepisných označeniach.
Lisabonská dohoda predstavuje osobitnú dohodu v zmysle Parížskeho dohovoru na ochranu priemyslového vlastníctva (
4
), ku ktorej môže pristúpiť každý štát, ktorý je zmluvnou stranou tohto dohovoru. Sedem členských štátov Únie sú jej zmluvnými stranami. V súlade s touto dohodou štáty, na ktoré sa uplatňuje, tvoria Osobitnú úniu v rámci Únie na ochranu priemyselného vlastníctva založenej Parížskym dohovorom. Ženevský akt umožnil Únii stať sa členom tejto Osobitnej únie rovnako ako štátom, ktoré sú zmluvnými stranami Lisabonskej dohody, hoci táto dohoda umožňovala len pristúpenie štátov.
Pristúpenie Únie k Ženevskému aktu bolo v mene Únie schválené na základe článku 1 napadnutého rozhodnutia. Články 2 a 5 tohto rozhodnutia stanovujú praktické podmienky tohto pristúpenia. Článok 3 napadnutého rozhodnutia oprávňuje členské štáty, ktoré si to želajú, ratifikovať Ženevský akt alebo k nemu pristúpiť. Pokiaľ ide o článok 4 tohto rozhodnutia, obsahuje spresnenia v súvislosti so zastupovaním Únie a členských štátov, ktoré ratifikujú Ženevský akt alebo k nemu pristúpia v rámci Osobitnej únie, ako aj so zodpovednosťou Únie v oblasti výkonu práv a plnenia povinností Únie a týchto členských štátov vyplývajúcich z uvedeného aktu.
Komisia podala žalobu s návrhom na čiastočné zrušenie napadnutého rozhodnutia, konkrétne jeho článku 3 a článku 4, v rozsahu, v akom tento posledný uvedený článok obsahuje odkazy na členské štáty. Vytýkala Rade, že zmenila jej návrh (
5
), keď doplnila ustanovenie, ktoré oprávňuje členské štáty, ktoré si to želajú, ratifikovať Ženevský akt alebo k nemu pristúpiť. Návrh Komisie predložený na základe ustanovení Zmluvy o FEÚ týkajúcich sa vykonávania spoločnej obchodnej politiky (
6
) a postupu prijímania rozhodnutia o uzavretí medzinárodnej dohody v tejto oblasti (
7
) vzhľadom na výlučnú právomoc Únie stanovoval, že iba Únia pristúpi k Ženevskému aktu.
Súdny dvor rozhodujúci vo veľkej komore sa vyjadril k prípustnosti žaloby vzhľadom na kritériá autora napadnutého aktu a oddeliteľnosť ostatných častí aktu od prvkov, ktorých zrušenie sa navrhuje. Okrem toho v rámci preskúmania hlavného žalobného dôvodu, ktorému Súdny dvor vyhovel, sa Súdny dvor vyjadruje k právomoci prijímať právne záväzné akty, ako je pristúpenie k medzinárodnej dohode priznanej členským štátom Radou v oblasti patriacej do výlučnej právomoci Únie. Súdny dvor čiastočne zrušil napadnuté rozhodnutie, pričom konštatoval, že bolo prijaté v rozpore s článkom 293 ods. 1 ZFEÚ v spojení s článkom 13 ods. 2 ZEÚ.
Posúdenie Súdnym dvorom
Súdny dvor hneď na úvod odmietol tvrdenie Talianskej republiky, podľa ktorého je žaloba neprípustná z dôvodu, že smeruje len proti Rade a nie aj proti Európskemu parlamentu. Konštatoval, že podľa článku 218 ods. 6 ZFEÚ je Rada bez ohľadu na predchádzajúce schválenie Európskym parlamentom oprávnená prijať rozhodnutie o uzavretí medzinárodnej dohody. Napadnuté rozhodnutie teda z právneho hľadiska správne podpísal len predseda Rady, a tak tento podpis identifikuje autora tohto rozhodnutia, proti ktorému mala žaloba smerovať.
Súdny dvor +dqlej zamietol námietku neprípustnosti vznesenú Radou, ktorá tvrdila, že ustanovenia napadnutého rozhodnutia, ktorých zrušenie Komisia navrhuje, nemožno oddeliť od ostatných častí tohto rozhodnutia, a preto jeho čiastočné zrušenie nie je možné.
Za týchto okolností Súdny dvor pripomenul, že preskúmanie oddeliteľnosti sporných ustanovení si vyžaduje preskúmanie rozsahu pôsobnosti týchto ustanovení, aby bolo možné posúdiť, či sa ich zrušením zmení zmysel a podstata napadnutého rozhodnutia. V tejto súvislosti konštatoval, že podstata napadnutého rozhodnutia spočíva v pristúpení Únie k Ženevskému aktu schválenému v mene Únie podľa článku 1 uvedeného rozhodnutia. Ustanovenia Komisie, ktorých zrušenie Komisia navrhuje, však majú umožniť členským štátom, ktoré si to želajú, ratifikovať Ženevský akt alebo k nemu pristúpiť popri Únii. Súdny dvor pritom uvádza, že ani situácia, v ktorej by ani jeden členský štát nevyužil túto možnosť, ani dôsledky, ktoré by z toho vyplývali, by neovplyvnili právny dosah článku 1 napadnutého rozhodnutia ani nespochybnili pristúpenie Únie k Ženevskému aktu. Súdny dvor spresňuje, že skutočnosť, že Komisia navrhla dočasné zachovanie účinkov častí napadnutého rozhodnutia, ktorých zrušenie navrhuje, pokiaľ ide o členské štáty, ktoré sú zmluvnými stranami Lisabonskej dohody, odo dňa vyhlásenia rozsudku, ktorý sa má prijať, nemá nijaký vplyv na oddeliteľnosť ustanovení napadnutého rozhodnutia, ktorých zrušenie sa navrhuje.
Pokiaľ ide o vecnú stránku, Súdny dvor preskúmal hlavný žalobný dôvod založený na tvrdení, že Rada tým, že zmenila návrh Komisie vložením ustanovenia, ktoré oprávňuje členské štáty, ktoré ho chcú ratifikovať alebo k nemu pristúpiť, konala mimo akejkoľvek iniciatívy Komisie, čím porušila článok 218 ods. 6 a článok 293 ods. 1 ZFEÚ, a narušila inštitucionálnu rovnováhu vyplývajúcu z článku 13 ods. 2 ZEÚ.
Súdny dvor v prvom rade dospel k záveru, že článok 293 ods. 1 ZFEÚ je uplatniteľný, ak Rada na návrh Komisie konajúcej ako ňou poverený vyjednávač na základe článku 218 ods. 3 ZFEÚ prijme rozhodnutie o uzavretí medzinárodnej dohody podľa článku 218 ods. 6 ZFEÚ.
V druhom rade Súdny dvor skúmal tvrdenie založené na porušení článku 293 ods. 1 ZFEÚ.
Na tieto účely predovšetkým pripomenul, že toto ustanovenie sa má vykladať v súlade so zásadou inštitucionálnej rovnováhy, ktorou sa vyznačuje inštitucionálna štruktúra Únie, z ktorej vyplýva, že každá inštitúcia vykonáva svoje právomoci v súlade s právomocami ostatných inštitúcií, ako aj so zásadou lojálnej spolupráce (
8
). V tomto kontexte sa iné akty Únie ako legislatívne, akým je napadnuté rozhodnutie týkajúce sa uzavretia dotknutej medzinárodnej dohody, prijímajú na návrh Komisie. Komisia na základe tejto právomoci iniciatívy podporuje všeobecný záujem Únie a na tieto účely prijíma vhodné iniciatívy. Článok 293 ZFEÚ tým, že stanovuje jednak právomoc zmeniť a doplniť návrh Rady jednomyseľne, okrem výnimočných prípadov, a jednak právomoc Komisie zmeniť svoj návrh, kým Rada nerozhodla, zaručuje dodržiavanie zásady inštitucionálnej rovnováhy medzi právomocami Komisie a právomocami Rady. Právomoc Rady zmeniť a doplniť návrh teda nemôže byť rozšírená tak, aby jej umožňovala skresliť návrh Komisie v takom zmysle, ktorý by bránil dosiahnutiu sledovaných cieľov a zbavoval ho dôvodu jeho existencie.
Súdny dvor teda následne overoval, či zmena vykonaná Radou skreslila predmet alebo účel návrhu Komisie v takom zmysle, ktorý by bránil dosiahnutiu cieľov sledovaných Komisiou.
V tejto súvislosti pripomenul, že predmetom uvedeného návrhu bolo len pristúpenie Únie k Ženevskému aktu a jeho účelom bolo umožniť Únii správne vykonávať svoju výlučnú právomoc v oblasti, na ktorú sa vzťahuje tento akt, konkrétne v spoločnej obchodnej politike založenej na jednotných zásadách a vykonávanej v rámci zásad a cieľov vonkajšej činnosti Únie, čo je právomoc, do ktorej patrí dojednanie Ženevského aktu.
Súdny dvor navyše spresnil, že ak Zmluvy priznávajú Únii výlučnú právomoc v určitej oblasti, len Únia môže vykonávať legislatívnu činnosť a prijímať právne záväzné akty, okrem prípadu, že na to splnomocní členské štáty (
9
). Okrem toho zásada prenesenia právomocí, ako aj inštitucionálny rámec definovaný v Zmluve o EÚ s cieľom umožniť Únii výkon právomocí, ktoré jej boli Zmluvami zverené, predstavujú špecifické znaky Únie a jej práva týkajúce sa inštitucionálnej štruktúry Únie.
Súdny dvor pritom konštatoval, že Rada tým, že sa rozhodla priznať členským štátom oprávnenie ratifikovať Ženevský akt alebo k nemu pristúpiť, vyjadrila alternatívnu politickú voľbu k návrhu Komisie, ktorá ovplyvňuje spôsob výkonu výlučnej právomoci Únie, hoci takáto voľba patrí do posúdenia všeobecného záujmu Únie Komisiou, pričom toto posúdenie je neoddeliteľne späté s právomocou iniciatívy Komisie.
Súdny dvor na základe toho dospel k záveru, že toto oprávnenie udelené Radou skresľuje predmet a účel návrhu Komisie tým, že vyjadruje jej politické rozhodnutie umožniť Únii, aby sama pristúpila k Ženevskému aktu, a teda vykonávať svoju výlučnú právomoc v oblasti, na ktorú sa vzťahuje uvedený akt.
Okrem toho dodáva, že tento záver nemôže byť spochybnený okolnosťou, že povolenie stanovené v článku 3 napadnutého rozhodnutia sa udelí pod podmienkou „v plnom súlade s… výlučnou právomocou [Únie]“ a že v súlade s článkom 4 tohto rozhodnutia na zabezpečenie jednoty medzinárodného zastúpenia Únie a jej členských štátov Rada zverila Komisii zastúpenie Únie, ako aj zastupovanie každého členského štátu, ktorý chce využiť toto povolenie. Napriek tomuto rámcu totiž uvedené štáty uplatnením tohto povolenia budú ako nezávislé subjekty medzinárodného práva popri Únii vykonávať jej výlučnú právomoc, čím jej zabránia, aby túto právomoc vykonávala sama.
Napokon tvrdenia týkajúce sa potreby zabezpečiť, aby Únia mala hlasovacie práva v Zhromaždení Osobitnej únie, a zachovať právo prednosti a kontinuitu ochrany označení pôvodu zapísaných na základe Lisabonskej dohody v siedmich členských štátoch, ktoré už boli zmluvnými stranami tejto dohody, nemôže odôvodňovať pozmeňujúci a doplňujúci návrh Rady. Súdny dvor rozhodol, že prípadné ťažkosti, s ktorými by sa Únia mohla stretnúť na medzinárodnej úrovni pri výkone svojich výlučných právomocí, alebo dôsledky tohto výkonu na medzinárodné záväzky členských štátov, nemôžu ako také oprávňovať Radu vykonať zmenu návrhu Komisie do takej miery, aby skreslila jeho predmet alebo účel, keďže by porušila zásadu inštitucionálnej rovnováhy, ktorej dodržiavanie má zabezpečiť článok 293 ZFEÚ.
(
1
)	Rozhodnutie Rady zo 7. októbra 2019 o pristúpení Európskej únie k Ženevskému aktu Lisabonskej dohody o ochrane označení pôvodu a zemepisných označení (Ú. v. EÚ L 271, 2019, s. 12, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
(
2
)	Ženevský akt Lisabonskej dohody o ochrane označení pôvodu a zemepisných označení (Ú. v. EÚ L 271, 2019, s. 15, ďalej len „Ženevský akt“).
(
3
)	Lisabonská dohoda o ochrane označení pôvodu a ich medzinárodného zápisu bola podpísaná 31. októbra 1958, revidovaná v Štokholme 14. júla 1967 a zmenená 28. septembra 1979 (Zbierka dohovorov Organizácie Spojených národov, zv. 828, č. 13172, s. 205, ďalej len „Lisabonská dohoda“).
(
4
)	Parížsky dohovor na ochranu priemyslového vlastníctva bol podpísaný v Paríži 20. marca 1883, naposledy revidovaný v Štokholme 14. júla 1967 a zmenený 28. septembra 1979 (Zbierka dohovorov Organizácie Spojených národov, zv. 828, č. 11851, s. 305).
(
5
)	Návrh Komisie z 27. júla 2018 rozhodnutia Rady o pristúpení Európskej únie k Ženevskému aktu Lisabonskej dohody o ochrane označení pôvodu a zemepisných označení [dokument COM(2018) 350 final].
(
6
)	Článok 207 ZFEÚ.
(
7
)	Článok 218 ods. 6 písm. a) ZFEÚ.
(
8
)	Zásady uvedené v článku 13. ods. 2 ZEÚ.
(
9
)	Článok 2 ods. 1 ZFEÚ.