62021CO0313
UZNESENIE SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
z 22. decembra 2022 (
*1
)
„Odvolanie – Článok 182 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Verejná služba – Dôchodok – Služobný poriadok úradníkov Európskej únie – Článok 20 prílohy VIII – Priznanie pozostalostného dôchodku – Pozostalý manželský partner bývalého úradníka poberajúceho podporu v invalidite – Manželstvo uzatvorené po tom, čo tento úradník získal nárok na podporu v invalidite – Podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva päť rokov ku dňu úmrtia úradníka – Článok 19 prílohy VIII – Manželstvo uzatvorené pred tým, čo tento úradník získal nárok na podporu v invalidite – Neexistencia podmienky minimálnej dĺžky trvania manželstva – Námietka nezákonnosti článku 20 prílohy VIII – Charta základných práv a slobôd Európskej únie – Článok 20 – Zásada rovnosti zaobchádzania – Článok 21 ods. 1 – Zásada zákazu diskriminácie – Článok 52 ods. 1 – Neexistencia svojvoľného alebo zjavne neprimeraného rozlišovania z hľadiska cieľa sledovaného normotvorcom Európskej únie“
V spojených veciach C‑313/21 P a C‑314/21 P,
ktorých predmetom sú dve odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 19. mája 2021,
Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Alver a M. Bauer, splnomocnení zástupcovia,
žalobkyňa vo veci C‑313/21 P,
ďalší účastníci konania:
FI,
žalobca v prvostupňovom konaní,
Európska komisia, v zastúpení: T. S. Bohr a B. Mongin, splnomocnení zástupcovia,
žalovaná v prvostupňovom konaní,
Európsky parlament,
vedľajší účastník v prvostupňovom konaní,
a
Európska komisia, v zastúpení: T. S. Bohr a B. Mongin, splnomocnení zástupcovia,
žalobkyňa vo veci C‑314/21 P,
ďalší účastníci konania:
FI,
žalobca v prvostupňovom konaní,
Európsky parlament,
Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Alver a M. Bauer, splnomocnení zástupcovia,
vedľajší účastník v prvostupňovom konaní,
SÚDNY DVOR (ôsma komora),
v zložení: predseda šiestej komory M. Safjan (spravodajca), sudcovia N. Piçarra a N. Jääskinen,
generálny advokát: A. Rantos,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí účastníkov konania a generálneho advokáta rozhodnúť odôvodneným uznesením v súlade s článkom 182 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
vydal toto
Uznesenie
1
Svojimi odvolaniami sa Rada Európskej únie (C‑313/21 P) a Európska komisia (C‑314/21 P) domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 10. marca 2021, FI/Komisia (T‑694/19, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2021:122), ktorým tento súd zrušil rozhodnutia Komisie z 8. marca 2019 a 1. apríla 2019, ktorými bola zamietnutá žiadosť FI o priznanie pozostalostného dôchodku (ďalej len „sporné rozhodnutia“).
Právny rámec
2
Článok 1d Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) znie:
„1.   Pri uplatňovaní tohto Služobného poriadku je zakázaná akákoľvek diskriminácia na základe pohlavia, rasy, farby pleti, etnického alebo sociálneho pôvodu, genetických znakov, jazyka, náboženského vyznania alebo viery, politického alebo iného názoru, príslušnosti k národnostnej menšine, majetku, pôvodu, pracovnej nespôsobilosti, veku, alebo sexuálnej orientácie.
Na účely tohto Služobného poriadku sa mimomanželské partnerstvá pokladajú za manželstvo, ak sú splnené všetky podmienky uvedené v článku 1 ods. 2 písm. c) prílohy VII.
2.   S cieľom zabezpečiť v praxi úplnú rovnosť medzi mužmi a ženami v pracovnom živote, ktorý musí byť základným prvkom, zohľadňovaným pri uplatňovaní všetkých aspektov tohto Služobného poriadku, zásada rovnakého zaobchádzania nebráni orgánom Európskej únie, aby ponechali v účinnosti alebo prijali opatrenia ustanovujúce osobitné výhody, aby uľahčili nedostatočne zastúpenému pohlaviu vykonávanie pracovnej činnosti alebo aby zabránili, alebo poskytovali kompenzáciu za znevýhodnenie v povolaní.
…
5.   Ak osoby, na ktoré sa vzťahuje tento Služobný poriadok, majú pocit krivdy, pretože u nich nebola uplatnená vyššie uvedená zásada rovnakého zaobchádzania, uvedú skutočnosti, z ktorých je možné predpokladať, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii, dôkazné bremeno spočíva na inštitúcii, ktorá musí preukázať, že zásada rovnakého zaobchádzania nebola porušená. Toto ustanovenie sa neuplatňuje v disciplinárnych konaniach.
6.   Pri rešpektovaní zásady nediskriminácie a zásady proporcionality každé obmedzenie ich uplatňovania musí byť zdôvodnené objektívnymi a dostatočnými dôvodmi a musí byť zamerané na legitímne ciele všeobecného záujmu v rámci personálnej politiky. Týmito cieľmi je možné ospravedlniť predovšetkým dojednanie povinnej vekovej [hranice] pre odchod do dôchodku a minimálnej vekovej hranice pre čerpanie starobného dôchodku.“
3
Článok 35 služobného poriadku stanovuje:
„Úradníkom sa prideľuje jedno z nasledujúcich administratívnych postavení:
a)
aktívny služobný pomer,
b)
dočasné preloženie,
c)
pracovné voľno z osobných dôvodov,
d)
postavenie mimo činnej služby,
e)
pracovné voľno na vojenskú službu,
f)
rodičovská dovolenka alebo rodinná dovolenka,
g)
pracovné voľno zo služobných dôvodov.“
4
Článok 47 služobného poriadku stanovuje:
„Výkon služby sa končí:
a)
odstúpením z funkcie,
b)
povinným odstúpením z funkcie,
c)
prepustením zo služobných dôvodov,
d)
prepustením pre nespôsobilosť,
e)
odvolaním z funkcie,
f)
odchodom do dôchodku alebo,
g)
smrťou.“
5
Článok 52 prvý a druhý odsek služobného poriadku stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 50, úradník odchádza do dôchodku:
a)
buď automaticky v posledný deň mesiaca, v ktorom dosiahne vek 66 rokov; alebo,
b)
na vlastnú žiadosť v posledný deň mesiaca, v ktorom podal žiadosť, ak dosiahol vek odchodu do dôchodku alebo je vo veku medzi 58 rokmi a vekom odchodu do dôchodku a spĺňa požiadavky pre bezodkladnú výplatu dôchodku podľa článku 9 prílohy VIII. Článok 48 druhý odsek druhá veta sa uplatňuje podobne.
Úradník však môže na vlastnú žiadosť, a ak to menovací orgán pokladá za odôvodnené v záujme služby, pokračovať v práci až do veku 67 rokov alebo výnimočne do veku 70 rokov a v tom prípade odíde do dôchodku automaticky v posledný deň mesiaca, v ktorom dosiahne tento vek.“
6
Článok 53 služobného poriadku znie:
„Ak posudková komisia zistí, že na úradníka sa uplatňujú ustanovenia článku 78, tento úradník automaticky odíde do dôchodku v posledný deň mesiaca, v ktorom menovací orgán uzná jeho trvalú neschopnosť plniť svoje povinnosti.“
7
Podľa článku 78 prvého odseku služobného poriadku:
„Úradník má nárok za podmienok stanovených v článkoch 13 až 16 prílohy VIII na invalidný dôchodok v prípade celkovej trvalej invalidity, ktorá mu bráni v plnení povinností zodpovedajúcich pracovnému miestu v jeho funkčnej skupine.“
8
Článok 1 ods. 2 písm. c) prílohy VII k služobnému poriadku stanovuje:
„Príspevok na domácnosť sa poskytuje:
…
c)
úradníkovi, ktorý je zaregistrovaný ako stály nemanželský partner, ak:
i)
dvojica predloží právny dokument, uznaný ako taký členským štátom alebo iným príslušným orgánom členského štátu, potvrdzujúci ich stav ako partnerov v nemanželskom zväzku,
ii)
ani jeden z partnerov nie je v manželskom zväzku alebo inom nemanželskom partnerskom vzťahu,
iii)
partneri nie sú v žiadnom z nasledujúcich príbuzenských vzťahov: rodič, dieťa, prarodič, vnuk/vnučka, brat, sestra, teta, strýko, synovec, neter, zať, nevesta,
iv)
dvojica nemá možnosť v členskom štáte uzavrieť právoplatné manželstvo; na účely tohto bodu sa dvojica pokladá za dvojicu, ktorá má možnosť uzavrieť právoplatné manželstvo, len ak obaja partneri spĺňajú všetky podmienky ustanovené právnymi predpismi členského štátu, ktoré uzatvorenie manželstva takejto dvojice povoľujú,
…“
9
Príloha VIII k služobnému poriadku týkajúca sa „systému dôchodkového zabezpečenia“ obsahuje najmä kapitolu 4 s názvom „Pozostalostný dôchodok“, ktorá obsahuje články 17 až 29 tejto prílohy. Článok 17 znie:
„Ak zomrie úradník v jednom z administratívnych postavení uvedených v článku 35 služobného poriadku, pozostalý manžel/pozostalá manželka má nárok, ak dvojica strávila v manželstve aspoň jeden rok v čase jeho úmrtia a pokiaľ článok 1 ods. 1 a článok 22 neustanovujú inak, na pozostalostný dôchodok rovnajúci sa 60 % starobného dôchodku, ktorý by sa úradníkovi vyplácal, keby splnil požiadavky na priznanie tohto dôchodku v čase svojej smrti bez ohľadu na dĺžku jeho služby alebo jeho vek.
Dĺžka manželstva sa neberie do úvahy, ak sa z manželstva alebo predchádzajúceho manželstva úradníka narodilo jedno alebo viac detí, pod podmienkou, že pozostalý manžel/pozostalá manželka vyživuje alebo vyživovala tieto deti, alebo ak príčinou smrti úradníka bola jeho telesná invalidita alebo choroba, ktorú získal pri plnení svojich povinností alebo v dôsledku úrazu.“
10
Článok 18 prílohy VIII k služobnému poriadku stanovuje:
„Ak bývalý úradník poberal starobný dôchodok, podľa ustanovení článku 22 má pozostalá manželka nárok na pozostalostný dôchodok, zodpovedajúci 60 % starobného dôchodku manžela, ktorý dostával v čase svojej smrti, ak bola dvojica zosobášená už predtým, ako úradník odišiel zo služieb inštitúcie a ak manželstvo trvalo aspoň jeden rok. Minimálny pozostalostný dôchodok je 35 % z poslednej základnej mzdy; výška pozostalostného dôchodku však v žiadnom prípade nesmie presiahnuť výšku starobného dôchodku, ktorý manžel/manželka dostával/dostávala v čase svojej smrti.
Dĺžka manželstva sa neberie do úvahy, ak sa z manželstva, uzatvoreného úradníkom pred odchodom zo služby, narodilo jedno alebo viac detí, pod podmienkou, že pozostalá manželka vyživuje alebo vyživovala tieto deti.“
11
Článok 19 prílohy VIII k služobnému poriadku stanovuje:
„Ak bývalý úradník poberal podporu v invalidite, podľa ustanovení článku 22 tejto prílohy bude mať pozostalý manžel/pozostalá manželka nárok na pozostalostný dôchodok, zodpovedajúci 60 % podpory v invalidite, ktorú manžel/manželka dostával/dostávala v čase svojej smrti, ak bola dvojica zosobášená v čase, keď zamestnancovi vznikol nárok na túto podporu.
Minimálny pozostalostný dôchodok je 35 % z poslednej základnej mzdy; výška pozostalostného dôchodku v žiadnom prípade nesmie presiahnuť výšku podpory v invalidite, ktorú manžel/manželka dostával/dostávala v čase svojej smrti.“
12
Článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku stanovuje:
„Na účely článkov 17a, 18, 18a a 19 sa dĺžka manželstva nebude brať do úvahy, ak manželstvo, hoci bolo uzatvorené po ukončení služby úradníka, trvalo aspoň päť rokov.“
13
Podľa článku 27 prílohy VIII k služobnému poriadku:
„Rozvedený manžel/rozvedená manželka úradníka alebo bývalého úradníka má nárok na pozostalostný dôchodok, definovaný v tejto kapitole, ak po smrti svojho bývalého manžela/bývalej manželky môže odôvodniť svoj vlastný nárok na výživné od bývalého manžela/manželky na základe rozsudku súdu, alebo právoplatného úradne zaregistrovaného vysporiadania medzi ním/ňou a jeho bývalou manželkou/jej bývalým manželom.
Pozostalostný dôchodok nesmie presiahnuť výšku výživného, vyplácaného v čase smrti bývalého manžela/bývalej manželky, ktorá bola aktualizovaná v súlade s postupom, stanoveným v článku 82 Služobného poriadku.
Nárok rozvedeného manžela/rozvedenej manželky zaniká, ak sa znovu ožení/vydá pred smrťou svojho bývalého manžela/svojej bývalej manželky. Ustanovenia článku 26 sa uplatnia v prípade, že sa znovu ožení/vydá po smrti svojej bývalej manželky/svojho bývalého manžela.“
Okolnosti predchádzajúce sporom a sporné rozhodnutia
14
Od roku 2001 žil FI v partnerskom zväzku s úradníčkou inštitúcie Únie, ktorá v roku 2005 automaticky odišla do dôchodku z dôvodu invalidity a poberala podporu v invalidite.
15
Dňa 12. mája 2014 sa FI a táto úradníčka zosobášili. Posledná uvedená zomrela 25. januára 2019, teda menej ako päť rokov odo dňa uzavretia manželstva.
16
FI ako pozostalý manžel bývalej úradníčky Únie požiadal o pozostalostný dôchodok podľa kapitoly 4 prílohy VIII k služobnému poriadku.
17
Spornými rozhodnutiami Úrad Komisie pre správu a úhradu individuálnych nárokov (PMO) zamietol žiadosť FI z dôvodu, že nespĺňal podmienky stanovené v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku pre nárok na pozostalostný dôchodok, keďže jeho manželstvo so zosnulou úradníčkou, ktoré bolo uzavreté po ukončení jej služobného pomeru, trvalo menej ako päť rokov
18
Sťažnosť FI proti tomuto rozhodnutiu bola zamietnutá.
Žaloba na prvom stupni a napadnutý rozsudok
19
Žalobou podanou do kancelárie Všeobecného súdu 9. októbra 2019 podal FI žalobu, ktorou sa domáhal zrušenia sporných rozhodnutí.
20
Európskemu parlamentu a Rade bol povolený vstup do konania v postavení vedľajších účastníkov konania na podporu návrhov Komisie.
21
Na podporu svojej žaloby FI uviedol tri žalobné dôvody, pričom prvý žalobný dôvod bol v podstate založený na nezákonnosti článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku z hľadiska zásady rovnosti zaobchádzania.
22
Pri rozhodovaní o tomto prvom žalobnom dôvode Všeobecný súd konštatoval, že na účely priznania pozostalostného dôchodku je situácia upravená v článku 19 prílohy VIII k služobnému poriadku, a to situácia pozostalého manželského partnera bývalého úradníka Únie poberajúceho podporu v invalidite, ktorý uzavrel manželstvo pred vznikom invalidity, porovnateľná so situáciou upravenou v článku 20 tejto prílohy, a to situáciou pozostalého manželského partnera bývalého úradníka poberajúceho podporu v invalidite, ktorý uzavrel manželstvo po vzniku invalidity. Všeobecný súd potom rozhodol, že dochádza k rozdielu v zaobchádzaní s porovnateľnými situáciami v závislosti od dátumu uzavretia manželstva, keďže pozostalostný dôchodok sa priznáva pozostalému manželskému partnerovi bez podmienky minimálnej dĺžky trvania manželstva podľa článku 19 prílohy VIII k služobnému poriadku, zatiaľ čo v rámci článku 20 tejto prílohy sa mu priznáva len pod podmienkou, že manželstvo trvalo najmenej päť rokov. Všeobecný súd dodal, že takýto rozdiel v zaobchádzaní znevýhodňuje pozostalého manželského partnera bývalého úradníka, ktorý uzavrel manželstvo po vzniku invalidity, v porovnaní s pozostalým manželským partnerom bývalého úradníka, ktorý uzavrel manželstvo pred vznikom invalidity.
23
Po konštatovaní, že rozdielne zaobchádzanie zavedené článkom 20 prílohy VIII k služobnému poriadku bolo stanovené zákonom v zmysle článku 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), Všeobecný súd overil, či zistené rozdielne zaobchádzanie môže byť odôvodnené cieľom všeobecného záujmu a či je primerané vzhľadom na sledovaný cieľ, najmä vzhľadom na judikatúru uvedenú v bode 48 napadnutého rozsudku.
24
V tomto ohľade, pokiaľ ide o cieľ všeobecného záujmu, ktorým je predchádzanie podvodom, Všeobecný súd síce uznal, že podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva pre vznik nároku na pozostalostný dôchodok umožňuje zabezpečiť, aby takéto manželstvo nebolo založené výlučne na dôvodoch, ktoré nesúvisia s plánmi na spoločný život, ako sú čisto finančné dôvody alebo dôvody spojené so získaním práva na pobyt, považoval však za neprimerané domnievať sa, že na dosiahnutie cieľa boja proti podvodom by mohla byť potrebná podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva v trvaní piatich rokov stanovená v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, ktorá nie je uvedená v článku 19 prílohy VIII k služobnému poriadku a ktorá neumožňuje žiadnu výnimku na preukázanie neexistencie podvodu, bez ohľadu na predložené objektívne dôkazy.
25
Všeobecný súd konštatoval, že článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania. Za týchto okolností vyhovel námietke nezákonnosti FI a zrušil sporné rozhodnutia.
Vyjadrenia účastníkov konania k odvolaniam a konanie na Súdnom dvore
26
Svojím odvolaním vo veci C‑313/21 P, Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–
vyhovel odvolaniu a zrušil napadnutý rozsudok,
–
rozhodol s konečnou platnosťou vo veci a zamietol žalobu podanú v prvostupňovom konaní ako nedôvodnú a
–
uložil FI povinnosť nahradiť trovy prvostupňového konania a odvolacieho konania.
27
Svojím odvolaním vo veci C‑314/21 P, Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zamietol žalobu podanú v prvostupňovom konaní a
–
uložil FI povinnosť nahradiť trovy prvostupňového konania a odvolacieho konania.
28
Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 30. júna 2021 bolo konanie o týchto veciach prerušené až do vyhlásenia rozsudku v spojených veciach C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P. Po vyhlásení rozsudku Súdneho dvora zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i. (C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557), konanie pokračovalo na základe rozhodnutia predsedu Súdneho dvora z 19. júla 2022.
29
Podľa článku 54 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora predseda Súdneho dvora 30. júna 2021 rozhodol o spojení vecí C‑313/21 P a C‑314/21 P na účely písomnej a ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.
O odvolaniach
O uplatnení článku 182 rokovacieho poriadku
30
Podľa článku 182 rokovacieho poriadku, ak Súdny dvor už rozhodol o právnej otázke alebo otázkach zhodných s otázkami vychádzajúcimi z právnych dôvodov odvolania alebo vzájomného odvolania a považuje odvolanie za zjavne opodstatnené, môže na návrh sudcu spravodajcu po vypočutí účastníkov konania a generálneho advokáta rozhodnúť, že odvolanie je zjavne opodstatnené, odôvodneným uznesením s odkazom na príslušnú judikatúru.
31
Komisia spresňuje, že nemá námietky proti uplatneniu tohto článku.
32
Rada a FI na výzvu Súdneho dvora, aby sa k tejto otázke vyjadrili, neodpovedali.
33
V prejednávanej veci treba konštatovať, že odvolacie dôvody predložené v rámci prejednávaných vecí vyvolávajú rovnaké právne otázky ako tie, o ktorých Súdny dvor rozhodol v rozsudku zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i. (C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557). V dôsledku toho treba v týchto veciach uplatniť článok 182 rokovacieho poriadku.
O veci samej
34
Rada na podporu svojho odvolania vo veci C‑313/21 P uvádza tri odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o existenciu rozdielneho zaobchádzania, druhý na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o rozsah súdnej kontroly Všeobecného súdu nad rozhodnutiami normotvorcu Únie, a tretí na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania.
35
Komisia na podporu svojho odvolania vo veci C‑314/21 P uvádza tri odvolacie dôvody, ktorých prvý je založený na nesprávnom právnom posúdení kritérií posúdenia zákonnosti rozhodnutí prijatých normotvorcom Únie a na porušení povinnosti odôvodnenia, druhý je založený na nesprávnom právnom posúdení pri výklade zásady zákazu diskriminácie a tretí je založený na nesprávnom právnom posúdení pri výklade článku 52 ods. 1 Charty a viacerých porušeniach povinnosti odôvodnenia.
O prvom odvolacom dôvode vo veci C‑313/21 P, ako aj o tretej časti prvého odvolacieho dôvodu a druhom odvolacom dôvode vo veci C‑314/21 P
– Argumentácia účastníkov konania
36
Týmito odvolacími dôvodmi a časťami odvolacích dôvodov Rada a Komisia tvrdia, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade zásady rovnosti zaobchádzania a zásady zákazu diskriminácie, keďže nesprávne dospel k záveru o porovnateľnosti situácií, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia článkov 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, a teda k existencii rozdielneho zaobchádzania v súvislosti s uplatňovaním odlišných režimov na tieto porovnateľné situácie.
37
Tieto inštitúcie sa domnievajú, že Všeobecný súd sa v bodoch 57 a 58 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že dátum uzavretia manželstva bol jediným faktorom určujúcim uplatnenie článku 19 alebo článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku a že teda situácie, na ktoré sa vzťahujú tieto ustanovenia, sú porovnateľné. Ak by však Všeobecný súd zohľadnil všetky skutočnosti, ktoré charakterizujú tieto situácie, musel by konštatovať, že existuje podstatný a objektívny rozdiel medzi úradníkmi v služobnom pomere a úradníkmi poberajúcimi podporu v invalidite, ktorí ukončili služobný pomer v inštitúcii Únie. Tento rozdiel sa týka príslušného právneho postavenia týchto úradníkov, najmä pokiaľ ide o služobné práva a povinnosti, ktoré sa na rozdiel od úradníkov, ktorí ukončili služobný pomer v inštitúcii Únie, vzťahujú na úradníkov v služobnom pomere počas celého ich služobného pomeru.
38
Rada aj Komisia zdôrazňujú skutočnosť, že úradníci v služobnom pomere musia na rozdiel od bývalých úradníkov, ktorí už nie sú povinní pracovať, prispievať do dôchodkového systému, dostávajú základný plat vyšší ako starobný dôchodok, ktorý im bude priznaný pri odchode do dôchodku, sú povinní bývať v mieste svojho zamestnania a majú nárok na príspevok na expatriáciu, pobyt v zahraničí a cestovné náhrady. Tieto úvahy preukazujú, že situácia úradníka, ktorý uzavrie manželstvo po vzniku invalidity a po ukončení jeho služobného pomeru, nevyžaduje, rovnako očividne ako v prípade úradníka, ktorý uzavrie manželstvo ešte počas trvania služobného pomeru, aby sa pozostalému manželskému partnerovi poskytol náhradný príjem prostredníctvom priznania pozostalostného dôchodku.
39
Komisia sa tiež domnieva, že situácia úradníkov, na ktorých sa vzťahuje článok 19, a situácia úradníkov, na ktorých sa vzťahuje článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, sa líšia z osobného hľadiska. Na jednej strane bývalí úradníci, ktorí poberajú podporu v invalidite, majú vo všeobecnosti kratšiu priemernú dĺžku života ako úradníci, ktorí takúto podporu nepoberajú, čo je obmedzenie, ktoré nevyhnutne prispieva k zvýšeniu rizika podvodu, a teda vysvetľuje predmetný rozdiel v zaobchádzaní. Na druhej strane Komisia tvrdí, že riziko zneužitia alebo podvodu je obmedzenejšie v prípade, keď pozostalý manželský partner uzavrel manželstvo pred vznikom invalidity svojho manželského partnera a následne mu pomáhal počas celého trvania manželstva až do jeho smrti, zatiaľ čo v prípade zväzku uzavretého po tom, ako sa manželský partner stal invalidným a prestal pracovať, by zjavne nebolo neprimerané požadovať, aby manželstvo trvalo päť rokov, čím by sa počkalo na objektívne preukázanie solidarity a vzájomnej pomoci manželov.
40
Rada a Komisia dodávajú, že Všeobecný súd v bode 55 napadnutého rozsudku nesprávne odmietol vyvodiť dôsledky z bodu 33 rozsudku zo 17. júna 1993, Arauxo‑Dumay/Komisia (T‑65/92, EU:T:1993:47), v ktorom zdôraznil existenciu rozdielu medzi situáciami upravenými v článku 19 a článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku. Logika, z ktorej vychádza tento rozsudok, sa dá preniesť na tento prípad napriek rozdielnym skutkovým okolnostiam.
41
Komisia tiež tvrdí, že Všeobecný súd v bode 56 napadnutého rozsudku pri svojej analýze nesprávne nezohľadnil účel minimálnej dĺžky trvania manželstva stanovený v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, a to, ako vyplýva z bodov 87 a 88 rozsudku z 19. decembra 2019, HK/Komisia (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), vyhnúť sa dohodám o dedičstve, a teda uzavrieť manželstvo len na účely získania výplaty pozostalostného dôchodku bez toho, aby toto manželstvo zodpovedalo akejkoľvek realite alebo stabilite vzťahu medzi dotknutými osobami. Všeobecný súd teda nedodržal kritérium, podľa ktorého sa pri posudzovaní porovnateľnosti situácií musia zohľadniť všetky faktory, ktoré ich charakterizujú, ako aj všetky právne normy, ktoré upravujú postavenie v každej z porovnávaných situácií. Konkrétne tým, že Všeobecný súd práve v tomto bode napadnutého rozsudku konštatoval, že manželstvo uzavreté po vzniku nároku na podporu v invalidite nemení zásadne situáciu pozostalého manžela, pokiaľ ide o jeho majetkové práva, v porovnaní so situáciou, na ktorú sa vzťahuje článok 19 prílohy VIII k služobnému poriadku, okrem toho, že túto úvahu vôbec neodôvodnil, nezohľadnil riziko, že takéto manželstvo môže byť použité ako zámienka na uzavretie dedičských dohôd. V skutočnosti nemožno poprieť, že vzhľadom na situáciu úradníka, ktorý uzavrie manželstvo po tomto vzniku nároku, je riziko podvodu a zneužitia vyššie ako v prípade úradníka, ktorý uzavrel manželstvo pred týmto vznikom nároku.
– Posúdenie Súdnym dvorom
42
Na úvod treba pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je rovnosť pred zákonom upravená v článku 20 Charty všeobecnou zásadou práva Únie, ktorá vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a aby sa s rozdielnymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, s výnimkou toho, že by takéto zaobchádzanie bolo objektívne odôvodnené (rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 95, ako aj citovaná judikatúra).
43
Požiadavka týkajúca sa porovnateľnej povahy situácií na účely určenia existencie porušenia zásady rovnosti zaobchádzania sa má posudzovať z hľadiska všetkých prvkov, ktoré ich charakterizujú, a najmä s ohľadom na predmet a cieľ opatrenia, ktorým sa zavádza predmetné rozlišovanie, pričom na tento účel sa musia zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej toto opatrenie patrí. Pokiaľ dotknuté situácie nie sú porovnateľné, rozdielne zaobchádzanie s predmetnými situáciami nepredstavuje porušenie rovnosti pred zákonom zakotvenej v článku 20 Charty (rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 96, ako aj citovaná judikatúra).
44
Vo svetle tejto judikatúry treba preskúmať tvrdenia Rady a Komisie, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku dospel k nesprávnemu záveru, že situácie, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia článkov 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, sú porovnateľné a že existuje rozdiel v zaobchádzaní s týmito porovnateľnými situáciami v závislosti od dátumu uzavretia manželstva.
45
V tejto súvislosti treba uviesť, že Všeobecný súd v bodoch 50, 51 a 54 napadnutého rozsudku konštatoval, že účelom článkov 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku je, za predpokladu dodržania podmienky minimálnej dĺžky trvania manželstva uvedeného v druhom z týchto ustanovení, priznať pozostalostné dôchodky pozostalému manželskému partnerovi výlučne na základe právnej povahy vzťahu medzi týmto manželom a zosnulým manželským partnerom. Všeobecný súd tiež uviedol, že tieto ustanovenia sledujú cieľ poskytnúť pozostalému manželskému partnerovi náhradný príjem určený na čiastočnú kompenzáciu straty príjmu zosnulého manžela, ktorý bol pred jeho smrťou bývalým úradníkom, ktorý už nepracuje.
46
Všeobecný súd teda v podstate usúdil, že tieto dve ustanovenia prílohy VIII k služobnému poriadku majú v podstate rovnaký predmet a účel vzhľadom na judikatúru uvedenú v bode 43 tohto uznesenia a pripomenutú samotným Všeobecným súdom v bode 44 napadnutého rozsudku. Podľa Všeobecného súdu je hlavným znakom dotknutých pozostalostných dôchodkov právna povaha vzťahu medzi pozostalým manželským partnerom ako osobou, ktorej tieto ustanovenia priznávajú nárok, a zosnulým bývalým úradníkom. Podľa Všeobecného súdu sa uplatnenie článkov 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku líši, ako to bez pochybností vyplýva z bodu 52 napadnutého rozsudku, len podľa toho, či bolo manželstvo uzavreté pred alebo po vzniku nároku na podporu v invalidite úradníka, keďže článok 20 tejto prílohy stanovuje podmienku minimálneho trvania manželstva na rozdiel od článku 19 tejto prílohy.
47
Za týchto okolností mohol Všeobecný súd v bode 57 napadnutého rozsudku jednak rozhodnúť bez toho, aby by sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, že situácie, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia článkov 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, sú porovnateľné, a na druhej strane v bodoch 52 a 58 napadnutého rozsudku konštatovať, že situácie, na ktoré sa vzťahujú tieto ustanovenia, sa líšia len vzhľadom na dátum uzavretia manželstva vo vzťahu ku vzniku nároku na podporu v invalidite úradníka.
48
Rada a Komisia však po prvé tvrdia, že situácie uvedené v článkoch 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku sa zásadne a objektívne odlišujú tým, že v deň uzavretia manželstva úradník podľa prvého ustanovenia vykonáva svoje povinnosti v inštitúcii Únie, zatiaľ čo podľa druhého ustanovenia z dôvodu svojej invalidity a nároku na podporu v invalidite nemôže vykonávať tieto povinnosti. Všeobecný súd teda pri svojom posudzovaní porovnateľnosti situácií dostatočne nezohľadnil tento charakteristický prvok.
49
Ako však Všeobecný súd správne uviedol v bode 53 napadnutého rozsudku, právna povaha vzťahu medzi pozostalým manželským partnerom a zosnulým úradníkom sa nelíši v závislosti toho, či v deň uzavretia manželstva úradník bol alebo nebol zamestnaný a podľa výšky príspevkov do dôchodkového systému Únie, ktoré boli zaplatené alebo sú ešte splatné. Rovnako, ako to Všeobecný súd konštatoval v bode 56 napadnutého rozsudku, skutočnosť, že zosnulý úradník uzavrel manželstvo pred alebo po vzniku nároku na podporu v invalidite, nemôže zásadným spôsobom zmeniť situáciu pozostalého manželského partnera, pokiaľ ide o jeho majetkové práva, ktoré zahŕňajú právo na pozostalostný dôchodok ako náhradný príjem.
50
Dátum uzavretia manželstva je v skutočnosti určený výhradne vôľou budúcich manželov. Toto rozhodnutie je výsledkom slobodnej voľby úradníka na základe viacerých hľadísk, ktoré nemusia nevyhnutne ani výlučne zahŕňať zohľadnenie okolností súvisiacich s vykonávaním alebo nevykonávaním zárobkovej činnosti. Na rozdiel od tvrdení Rady a Komisie teda skutočnosť, že úradník bol alebo nebol k tomuto dátumu v invalidite, a teda nemohol vykonávať svoje povinnosti, preto nemôže mať rozhodujúci vplyv na posúdenie porovnateľnosti predmetných situácií z hľadiska kritérií uvedených v bode 43 tohto uznesenia, a najmä predmetu a cieľa článkov 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, ako sú uvedené v bode 45 tohto uznesenia. V tejto súvislosti sa odôvodnenie Všeobecného súdu uvedené v predchádzajúcom bode tohto uznesenia v podstate zakladá na tomto predmete a účele, ako aj na hlavnom charakteristickom prvku nároku na pozostalostný dôchodok uvedenom v bode 46 tohto uznesenia.
51
Je pravda, že ako vyplýva z toho istého bodu 46 tohto uznesenia, skutočnosť, či má úradník ku dňu uzavretia manželstva nárok na podporu v invalidite alebo nie, a teda či je alebo nie je schopný vykonávať svoje povinnosti, má vplyv na podmienku minimálneho trvania manželstva. Zatiaľ čo táto podmienka sa nevyžaduje, ak sa manželstvo uzatvára v čase, keď úradník ešte nemá nárok na podporu v invalidite, a preto vykonáva svoje povinnosti, manželstvo musí trvať najmenej päť rokov, ak úradník uzavrie manželstvo po tom, ako mu vznikol nárok na takúto podporu, a preto už nie je schopný vykonávať svoje povinnosti.
52
Ako však vyplýva z bodov 49 a 50 tohto uznesenia, ani otázka výkonu svojich povinností, ani dátum uzavretia manželstva nie sú relevantnými faktormi vo fáze posudzovania porovnateľnosti situácií, pretože priamo nesúvisia s predmetom, účelom a hlavnou charakteristikou nároku na pozostalostný dôchodok podľa článkov 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku.
53
Z tohto dôvodu treba analogicky konštatovať, ako uviedol Súdny dvor v bode 70 rozsudku z 19. decembra 2019, HK/Komisia (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), v súvislosti s pozostalostným dôchodkom uvedeným v článku 17 prílohe VIII k služobnému poriadku, že priznanie pozostalostného dôchodku závisí, v jeho samotnej podstate, „iba“ od právnej povahy vzťahu medzi dotknutou osobou a zosnulým úradníkom, hoci Súdny dvor v bode 89 tohto rozsudku uznal, že minimálna dĺžka trvania manželstva je tiež podmienkou na priznanie pozostalostného dôchodku pozostalému manželskému partnerovi.
54
Právna povaha vzťahu medzi manželskými partnermi je totiž základom systému pozostalostných dôchodkov vo verejnej službe Únie, keďže táto podmienka priznania je spoločná pre všetky pozostalostné dôchodky uvedené v článkoch 17 až 20 a článku 27 prílohy VIII k služobnému poriadku. Podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva je doplnková k podmienke týkajúcej sa právnej povahy vzťahu medzi manželskými partnermi, keďže jej cieľom je len určiť dĺžku trvania právneho vzťahu na účely priznania pozostalostného dôchodku. Táto doplnková podmienka sa okrem toho nevzťahuje na niektoré pozostalostné dôchodky, ako sú dôchodky uvedené v článkoch 19 a 27 prílohy VIII k služobnému poriadku.
55
Všeobecný súd preto správne vo svojom odôvodnení v bodoch 51 a 53 napadnutého rozsudku zdôraznil význam právneho vzťahu medzi manželskými partnermi ako hlavného prvku charakterizujúceho systém pozostalostných dôchodkov Únie a dospel k záveru, že nárok na podporu v invalidite alebo výkon funkcie nemá na tento vzťah žiadny vplyv.
56
Rada a Komisia po druhé tvrdia, že situácia bývalého úradníka, ktorý sa ožení po nadobudnutí nároku na podporu v invalidite, a teda nemôže vykonávať svoje povinnosti, nevyžaduje, aby sa pozostalému manželskému partnerovi poskytol náhradný príjem rovnako očividne ako v prípade úradníka, ktorý sa ožení počas výkonu svojich povinností. V tejto súvislosti stačí pripomenúť, ako to správne uviedol Všeobecný súd v bode 56 napadnutého rozsudku, pričom poukázal na bod 69 rozsudku z 19. decembra 2019, HK/Komisia (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), že nárok na pozostalostné dôchodky uvedené v článkoch 18 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku nepodlieha podmienkam týkajúcim sa prostriedkov alebo majetku, ktoré majú charakterizovať neschopnosť pozostalého manžela zabezpečiť svoje potreby, a tým svedčia o jeho finančnej závislosti od zosnulého.
57
Komisia po tretie tvrdí, že Všeobecný súd nezohľadnil účel minimálnej dĺžky trvania manželstva stanovenej v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, na rozdiel od článku 19 tejto prílohy, ktorým je, ako vyplýva z bodu 89 rozsudku z 19. decembra 2019, HK/Komisia (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119), zabrániť uzatváraniu podvodných alebo zneužívajúcich dedičských dohôd, keďže takéto riziko zneužitia alebo podvodu rozlišuje z osobného hľadiska situácie, na ktoré sa vzťahujú tieto dva články. V tejto súvislosti stačí poznamenať, že tento aspekt nie je vo fáze posudzovania porovnateľnosti situácií relevantný. Toto tvrdenie sa totiž týka odôvodnenia požiadavky minimálnej dĺžky trvania manželstva, a tak sa môže uplatniť až vo fáze posudzovania primeranosti prípadného zisteného rozdielneho zaobchádzania
58
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdia Komisia a Rada, závery, ku ktorým Všeobecný súd dospel v bodoch 57 a 58 napadnutého rozsudku, nie sú postihnuté nesprávnym právnym posúdením.
59
Za týchto podmienok treba tvrdenie Rady a Komisie, podľa ktorého Všeobecný súd v bode 55 napadnutého rozsudku nesprávne odmietol vyvodiť dôsledky z bodu 33 rozsudku zo 17. júna 1993, Arauxo‑Dumay/Komisia (T‑65/92, EU:T:1993:47), považovať za bezpredmetné. Aj za predpokladu, že by toto tvrdenie bolo dôvodné, závery Všeobecného súdu týkajúce sa porovnateľnosti situácií sa dostatočne zakladajú na odôvodnení uvedenom v bodoch 50 až 54 a 56 napadnutého rozsudku bez ohľadu na úvahy uvedené v bode 55 tohto rozsudku.
60
Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod vo veci C‑313/21 P, ako aj tretia časť prvého odvolacieho dôvodu a druhý odvolací dôvod vo veci C‑314/21 P musia byť zamietnuté ako nedôvodné
O druhom odvolacom dôvode vo veci C‑313/21 P, ako aj o prvých dvoch častiach prvého odvolacieho dôvodu vo veci C‑314/21 P
– Tvrdenia účastníkov konania
61
Týmito odvolacími dôvodmi Rada a Komisia v podstate Všeobecnému súdu vytýkajú, že sa v napadnutom rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o rozsah súdneho preskúmania.
62
Tieto dve inštitúcie tvrdia, že Všeobecný súd v bode 48 druhej vete napadnutého rozsudku uplatnil judikatúru Únie vytvorenú v radikálne odlišnom kontexte rozhodnutí o personálnej politike v situáciách, keď má normotvorca k dispozícii viacero možností. Všeobecný súd teda najmä v bode 80 napadnutého rozsudku dospel k nesprávnemu záveru, že rozhodnutie normotvorcu Únie týkajúce sa minimálnej dĺžky trvania manželstva uvedenej v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku je jednoducho „nerozumné“. Pristúpil pritom k súdnemu preskúmaniu, ktoré presahovalo rámec „zjavne nevhodnej alebo neprimeranej“ povahy predmetného ustanovenia vo vzťahu k cieľu, ktorý sledovali príslušné inštitúcie, a to v tomto prípade cieľu zabrániť zneužívaniu práv a podvodom. Všeobecný súd tak nahradil posúdenie normotvorcu Únie vlastným posúdením, čím prekročil hranice preskúmania zákonnosti.
63
Komisia ďalej uvádza, že Všeobecný súd tvrdením, že svoje posúdenie zákonnosti článku 20 prílohy VIII založil na článkoch 20 a 21 Charty, sa odchýlil od judikatúry Súdneho dvora, podľa ktorej posúdenie zákonnosti aktu Únie z hľadiska základných práv nemôže byť v žiadnom prípade založené na tvrdeniach vyplývajúcich z dôsledkov tohto aktu v konkrétnom prípade. Aby rozhodol o nezákonnosti článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, Všeobecný súd v bode 77 napadnutého rozsudku totiž založil svoje tvrdenie na osobitosti skutkových okolností prípadu.
– Posúdenie Súdnym dvorom
64
Je potrebné uviesť, že Všeobecný súd v bodoch 46 až 48 napadnutého rozsudku pripomenul požiadavky článku 52 ods. 1 Charty a judikatúru uplatniteľnú na účely preskúmania proporcionality rozdielneho zaobchádzania. V bode 49 napadnutého rozsudku potom rozhodol, že ak by situácie uvedené v článkoch 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku boli porovnateľné, musel by teda overiť, že nie je nerozumné, aby sa normotvorca Únie domnieval, že zavedené rozdielne zaobchádzanie by mohlo byť vhodné a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa všeobecného záujmu sledovaného podmienkou týkajúcou sa minimálnej dĺžky trvania manželstva stanovenou v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku. Po tom, čo dospel k záveru, že situácie sú porovnateľné, Všeobecný súd vykonal túto analýzu od bodu 62 napadnutého rozsudku.
65
Ako tvrdia Rada a Komisia, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v prípade existencie pravidiel služobného poriadku, o aké ide v prejednávanej veci, a vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorou v tejto súvislosti disponuje normotvorca Únie, je zásada rovnosti zaobchádzania, ako ju upravuje článok 20 Charty, porušená iba vtedy, ak normotvorca Únie pristúpi k svojvoľnému alebo zjavne neprimeranému rozlišovaniu vo vzťahu k cieľu, ktorý sleduje predmetná právna úprava (rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 127 a citovaná judikatúra).
66
Táto judikatúra je uplatniteľná v kontexte overovania požiadavky proporcionality uloženej v článku 52 ods. 1 Charty (rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 128).
67
V prejednávanej veci Všeobecný súd v bode 49 napadnutého rozsudku rozhodol, že musí overiť, či sa nejavilo ako nerozumné, aby sa normotvorca Únie domnieval, že zavedené rozdielne zaobchádzanie môže byť primerané a nevyhnutné na dosiahnutie cieľa všeobecného záujmu sledovaného podmienkou týkajúcou sa minimálnej dĺžky trvania manželstva, ktorá je stanovená v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku.
68
V súlade s judikatúrou pripomenutou v bodoch 65 a 66 tohto uznesenia sa mal však obmedziť na overenie toho, či sa rozlišovanie v tomto ustanovení v spojení s článkom 19 uvedenej prílohy nezdá byť svojvoľné alebo zjavne neprimerané vzhľadom na sledovaný cieľ všeobecného záujmu. Tým, že Všeobecný súd nesprávne pristúpil k preskúmaniu požiadavky proporcionality, nerešpektoval rozsah svojho súdneho preskúmania, a tým sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia. Ak by nedošlo k tomuto omylu, Všeobecný súd by musel prijať iné odôvodnenie a prípadne dospieť k iným záverom, než ku ktorým dospel v bodoch 80, 81 a 83 napadnutého rozsudku.
69
Tento nesprávny výklad rozsahu súdneho preskúmania sa prejavil aj v bode 67 napadnutého rozsudku. Všeobecný súd totiž, vychádzajúc z tohto bodu, preskúmal, či podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva v trvaní piatich rokov stanovená v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, posudzovaná samostatne a nezávisle od podmienky jedného roka stanovenej v článku 19 tejto prílohy, je v kontexte článku 52 ods. 1 Charty primeraná v tom zmysle, že zjavne neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného normotvorcom Únie. Ako však vyplýva z bodu 66 tohto uznesenia, aj v kontexte tohto ustanovenia Charty sa mal Všeobecný súd obmedziť na preskúmanie toho, či rozdiel zistený v tomto prípade, konkrétne skutočnosť, že podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva sa vyžaduje v situáciách, na ktoré sa vzťahuje článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, zatiaľ čo nie je vyžadovaná v situáciách, na ktoré sa vzťahuje článok 19 tejto prílohy, hoci všetky tieto situácie sú inak porovnateľné, bolo potrebné považovať za svojvoľný alebo zjavne neprimeraný vzhľadom na cieľ sledovaný normotvorcom Únie, ktorý je spoločný pre tieto dve ustanovenia.
70
Za týchto okolností a bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné tvrdenia Rady a Komisie, treba vyhovieť druhému odvolaciemu dôvodu vo veci C‑313/21 P, ako aj druhej časti prvého odvolacieho dôvodu vo veci C‑341/21 P.
71
Preto bez toho, aby bolo potrebné preskúmať tretí odvolací dôvod vo veci C‑313/21 P alebo prvú časť prvého odvolacieho dôvodu a tretí odvolací dôvod vo veci C‑314/21 P, je preto potrebné vyhovieť odvolaniam a zrušiť napadnutý rozsudok.
O žalobe na Všeobecnom súde
72
V súlade s článkom 61 prvým odsekom druhou vetou Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje.
73
V prejednávanej veci, najmä vzhľadom na okolnosť, že žaloba o neplatnosť vo veci T‑694/19 je založená na žalobných dôvodoch, ktoré boli predmetom kontradiktórnej diskusie pred Všeobecným súdom a ktorých preskúmanie si nevyžaduje prijatie žiadneho ďalšieho opatrenia týkajúceho sa organizácie konania alebo vyšetrovania veci, treba konštatovať, že stav konania umožňuje o tejto žalobe rozhodnúť a že o nej treba rozhodnúť s konečnou platnosťou.
74
Na podporu svojej žaloby pred Všeobecným súdom FI uviedol štyri žalobné dôvody založené po prvé na nezákonnosti článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, po druhé na nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení článkov 18 a 20 tejto prílohy, po tretie na nesprávnom výklade pojmu „manželský partner“, tak ako bol použitý v režime Únie týkajúcom sa pozostalostných dôchodkov, a po štvrté na zjavne nesprávnom posúdení z dôvodu, že nebola zohľadnená jej špecifická situácia.
O prvom žalobnom dôvode založenom na nezákonnosti článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku
75
Svojím prvým žalobným dôvodom FI tvrdí, že článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku tým, že stanovuje podmienku minimálnej dĺžky trvania manželstva na päť rokov, porušuje zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie na základe veku, povahy právneho vzťahu spoločného života, ako aj zdravotného postihnutia.
O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na porušení zásady rovnosti zaobchádzania
76
Touto časťou žalobného dôvodu FI tvrdí, že vylúčením vyplácania pozostalostného dôchodku pozostalému manželskému partnerovi v prípade, že manželstvo uzavreté po vzniku nároku na podporu v invalidite trvalo menej ako päť rokov, pričom podľa článku 19 prílohy VIII k služobnému poriadku táto podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva nie je stanovená, ak bolo manželstvo uzavreté pred týmto vznikom nároku, článok 20 tejto prílohy porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania stanovenú v článku 20 Charty a článku 1d služobného poriadku, a teda je nezákonný.
77
Komisia s podporou Parlamentu a Rady túto argumentáciu spochybňuje
78
Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 52 ods. 1 Charty musí byť každé obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných Chartou ustanovené zákonom a musí rešpektovať základný obsah týchto práv a slobôd. V súlade so zásadou proporcionality sa obmedzenia môžu uložiť len vtedy, ak sú nevyhnutné a účinne slúžia na dosiahnutie cieľov všeobecného záujmu uznaných Úniou alebo potreby chrániť práva a slobody iných.
79
Okrem toho zásada rovnosti zaobchádzania predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie ustanovenú v článku 20 Charty, ktorá je konkretizovaná prostredníctvom zásady zákazu diskriminácie uvedenej v článku 21 ods. 1 Charty. Tieto dve zásady pripomína aj článok 1d služobného poriadku (rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 140, ako aj citovaná judikatúra).
80
Ako už bolo uvedené v bode 42 tohto uznesenia, všeobecná zásada rovnosti zaobchádzania od normotvorcu Únie vyžaduje, aby sa v súlade s požiadavkami článku 52 ods. 1 Charty s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rozdielne a aby sa s rozdielnymi situáciami nezaobchádzalo rovnako, s výnimkou toho, že by takéto zaobchádzanie bolo objektívne odôvodnené. Rozdiel v zaobchádzaní je odôvodnený, ak je založený na objektívnom a primeranom kritériu, to znamená, ak je v súlade s právne prípustným cieľom sledovaným predmetnou právnou úpravou a tento rozdiel je primeraný cieľu, ktorý príslušné zaobchádzanie sleduje (rozsudok zo 14. júla 2022, Komisia/VW a i., C‑116/21 P až C‑118/21 P, C‑138/21 P a C‑139/21 P, EU:C:2022:557, bod 142, ako aj citovaná judikatúra).
81
Ako bolo vysvetlené v bode 43 tohto uznesenia, požiadavka porovnateľnosti situácií na účely určenia, či došlo k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania, sa musí posudzovať s ohľadom na všetky faktory, ktoré ich charakterizujú, a najmä s ohľadom na predmet a cieľ opatrenia, ktorým sa zavádza predmetné rozlišovanie, pričom sa rozumie, že na tento účel sa musia zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej toto opatrenie patrí. Pokiaľ situácie nie sú porovnateľné, rozdielne zaobchádzanie s dotknutými situáciami neporušuje rovnosť pred zákonom zakotvenú v článku 20 Charty.
82
Okrem toho treba pripomenúť judikatúru Súdneho dvora uvedenú v bode 65 tohto uznesenia, podľa ktorej v prípade existencie pravidiel služobného poriadku, o aké ide v prejednávanej veci, a vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorou v tejto súvislosti disponuje normotvorca Únie, je zásada rovnosti zaobchádzania porušená iba vtedy, ak normotvorca Únie pristúpi k svojvoľnému alebo zjavne neprimeranému rozlišovaniu vo vzťahu k cieľu, ktorý sleduje predmetná právna úprava.
83
Práve s prihliadnutím na túto judikatúru a požiadavky článku 52 ods. 1 Charty je potrebné preskúmať námietku nezákonnosti článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, ktorú vzniesol FI, a to vzhľadom na zásadu rovnosti zaobchádzania zakotvenú v článku 20 Charty a pripomenutú v článku 1d služobného poriadku.
84
Po prvé, pokiaľ ide o porovnateľnosť situácií uvedených v článkoch 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, z dôvodov uvedených v bodoch 45 až 60 tohto uznesenia treba konštatovať, že tieto situácie sú porovnateľné
85
Po druhé treba konštatovať, že normotvorca Únie tým, že v článku 19 prílohy VIII k služobnému poriadku nestanovil podmienku minimálnej dĺžky trvania manželstva na rozdiel od článku 20 tejto prílohy, zaobchádzal rozdielne s porovnateľnými situáciami.
86
Po tretie treba preskúmať, či je toto rozdielne zaobchádzanie v súlade s článkom 20 Charty v rozsahu, v akom zodpovedá kritériám uvedeným v jej článku 52 ods. 1 a pripomenutým v bode 78 tohto uznesenia.
87
Po prvé je nepochybné, že tento rozdiel v zaobchádzaní je stanovený zákonom v zmysle článku 52 ods. 1 Charty, keďže vyplýva z článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku v spojení s článkom 19 tejto prílohy. Zatiaľ čo posledný uvedený článok nestanovuje podmienku minimálnej dĺžky trvania manželstva, článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku stanovuje podmienku minimálnej dĺžky trvania manželstva číselne presným spôsobom, čo vymedzuje rozsah obmedzenia výkonu práva na rovnaké zaobchádzanie (pozri, pokiaľ ide o rozsah požiadavky, aby každé obmedzenie výkonu základných práv muselo byť stanovené zákonom, rozsudok z 26. apríla 2022, Poľsko/Parlament a Rada, C‑401/19, EU:C:2022:297, bod 64 a citovanú judikatúru).
88
Po druhé obmedzenie systému pozostalostných dôchodkov predmetným rozdielnym zaobchádzaním rešpektuje základný obsah zásady rovnakého zaobchádzania v súlade s článkom 52 ods. 1 Charty. Toto obmedzenie v skutočnosti nespochybňuje túto zásadu ako takú, pokiaľ sa týka len obmedzenej otázky minimálnej podmienky dĺžky trvania manželstva, ktorú musia alebo nemusia pozostalí manželskí partneri zosnulých úradníkov alebo bývalých úradníkov spĺňať, aby mali nárok na pozostalostný dôchodok, bez toho, aby boli manželským partnerom, na ktorých sa vzťahuje článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, odňatá možnosť poberať takýto dôchodok rovnako ako manželskí partneri, na ktorých sa vzťahuje článok 19 tejto prílohy.
89
Po tretie toto obmedzenie zodpovedá cieľu všeobecného záujmu v zmysle článku 52 ods. 1 Charty, a to predchádzať zneužívaniu práv a podvodom, ktorých zákaz predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie, ktorú musia osoby podliehajúce súdnej právomoci dodržiavať (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. februára 2018, Altun a i., C‑359/16, EU:C:2018:63, bod 49). Súdny dvor už rozhodol, že podmienka, podľa ktorej musí manželstvo na účely vzniku nároku pozostalého manželského partnera na pozostalostný dôchodok trvať určitý čas, má za cieľ zabezpečiť existenciu a stabilitu vzťahov medzi dotknutými osobami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2019, HK/Komisia, C‑460/18, EU:C:2019:1119, bod 89). Ide o jednotné kritérium, ktoré sa uplatňuje bez rozdielu na všetkých pozostalých manželských partnerov, na ktorých sa vzťahuje článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, ktorého cieľom nie je predpokladať existenciu zneužitia alebo podvodu zo strany pozostalých partnerov, ale zabrániť spáchaniu takéhoto zneužitia alebo podvodu.
90
Po štvrté, pokiaľ ide o skúmanie proporcionality, je potrebné v rámci preskúmania zákonnosti ustanovenia práva Únie z hľadiska zásady rovnosti zaobchádzania a vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorou disponuje normotvorca Únie v súvislosti s pravidlami upravujúcimi služobný poriadok, overiť, ako bolo uvedené v bodoch 65 a 82 tohto uznesenia, či stanovením minimálnej dĺžky trvania manželstva päť rokov pre pozostalých manželských partnerov, ktorí uzavreli manželstvo s úradníkom po vzniku nároku na podporu v invalidite, zatiaľ čo článok 19 prílohy VIII k služobnému poriadku nestanovuje takúto podmienku v prípade uzavretia manželstva s úradníkom, pred vznikom takéhoto nároku, článok 20 tejto prílohy zavádza rozlišovanie, ktoré je svojvoľné alebo zjavne neprimerané vo vzťahu k cieľu všeobecného záujmu uvedenému v predchádzajúcom bode tohto uznesenia
91
Ako Komisia, s podporou Parlamentu a Rady, v podstate uviedla vo svojich písomných podaniach, nezdá sa svojvoľné ani zjavne nevhodné požadovať v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku minimálnu dĺžku trvania manželstva, zatiaľ čo takáto požiadavka na dĺžku trvania manželstva nie je stanovená v článku 19 tejto prílohy. V prípade uvedenom v článku 20, ktorý sa vyznačuje tým, že manželstvo je uzavreté po tom, ako bola úradníkovi priznaná podpora v invalidite, je pravdepodobné, že podnet na zneužitie alebo podvod bude na jednej strane podporovaný stavom slabosti a závislosti, v ktorom sa môže ocitnúť úradník, ktorý je tak vážne chorý, že bol uznaný za invalidného, a preto nie je schopný vykonávať svoje povinnosti, v zmysle článku 78 ods. 1 služobného poriadku, a na druhej strane finančnými dôsledkami, ktoré môžu vyplývať z tohto statusu invalidity, keďže partner/ka úradníka môže byť podnietený/á k uzavretiu manželstva v očakávaní, že v závislosti od choroby, ktorou úradník trpí, bude jeho/jej priemerná dĺžka života výrazne nižšia, čo mu/jej umožní poberať pozostalostný dôchodok v skorom veku a potenciálne veľmi dlhé obdobie.
92
Na druhej strane skutočnosť, že článok 19 prílohy VIII k služobnému poriadku nestanovuje, na rozdiel od článku 20 tejto prílohy, podmienku minimálnej dĺžky trvania manželstva, sa vysvetľuje, ako vyplýva z písomných podaní Komisie a Parlamentu, tým, že keďže invalidita úradníka Únie je pre pár, ktorý už uzavrel manželstvo, zvyčajne nepredvídateľná a narúša ich situáciu, riziko zneužitia alebo podvodu sa zdá byť zanedbateľné, a tak normotvorca Únie nechcel túto podmienku zohľadniť, rovnako, ako ju nezohľadnil ani v kontexte článku 17 druhého odseku a článku 18 druhého odseku prílohy VIII k služobnému poriadku, aby prihliadal na situácie, v ktorých na jednej strane smrť úradníka nastala buď v dôsledku choroby alebo ochorenia pri výkone jeho povinností, alebo v dôsledku nehody, a na druhej strane pozostalý manžel alebo manželka vyživuje alebo vyživovala deti z manželstva uzavretého pred ukončením služobného pomeru úradníka.
93
Za týchto okolností treba konštatovať, že normotvorca Únie tým, že v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku stanovil minimálnu dĺžku trvania manželstva päť rokov s cieľom zabrániť zneužívaniu a podvodom, zatiaľ čo v situáciách, na ktoré sa vzťahuje článok 19 tejto prílohy, žiadna minimálna dĺžka trvania manželstva stanovená nie je, sa v rámci širokej miery voľnej úvahy, ktorá mu bola zverená, nedopustil svojvoľného alebo zjavne neprimeraného rozlišovania.
94
Z uvedeného vyplýva, že rozdielne zaobchádzanie stanovené v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku je v súlade s článkom 20 Charty, a preto treba prvú časť prvého žalobného dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.
O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na porušení zásady zákazu diskriminácie na základe veku
95
FI tvrdí, že bola porušená zásada zákazu diskriminácie na základe veku, ktorá je zakotvená v článku 21 ods. 1 Charty a pripomenutá v článku 1d ods. 1 služobného poriadku, keďže článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku sa vzťahuje na starších úradníkov z dôvodu, že sa po odchode do dôchodku oženili, zatiaľ čo článok 19 uvedenej prílohy sa uplatňuje v prípade manželstva uzavretého pred vznikom nároku úradníka na podporu v invalidite, a teda sa vzťahuje na úradníkov, ktorí sú ešte v služobnom pomere, a teda sú oveľa mladší. Uloženie podmienky minimálnej dĺžky trvania manželstva, ako to stanovuje článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, v situáciách, keď bolo manželstvo uzavreté po ukončení služobného pomeru zosnulého úradníka, tak diskriminuje páry, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, na základe ich veku.
96
Komisia s podporou Parlamentu a Rady tento argument spochybňuje.
97
V tejto súvislosti treba konštatovať, ako Komisia uviedla vo svojej obhajobe pred Všeobecným súdom, že druhá časť prvého žalobného dôvodu uvádzaného zo strany FI vychádza z nesprávneho predpokladu.
98
Ako totiž vyplýva z bodu 47 tohto uznesenia, situácie, na ktoré sa vzťahujú články 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, sa odlišujú len vzhľadom na dátum uzavretia manželstva nie vo vzťahu ku dňu ukončenia služobného pomeru úradníka v dôsledku odchodu do dôchodku, ale vo vzťahu ku dňu vzniku nároku na podporu v invalidite tohto úradníka.
99
Nárok úradníka na podporu v invalidite nezávisí od jeho veku, pretože na takúto podporu môžu mať nárok úradníci všetkých vekových kategórií.
100
Tak je to aj v situácii, keď úradník podľa článku 53 služobného poriadku, ako to nastalo v tomto prípade, odíde automaticky do dôchodku v rovnakom čase ako nastane jeho invalidita a vznikne mu nárok na podporu v invalidite. V takom prípade odchod do dôchodku nie je založený na veku odchodu do dôchodku uvedenom v článku 52 služobného poriadku, ale len na dátume vzniku nároku na podporu, ktorá, ako je pripomenuté v predchádzajúcom bode, môže byť priznaná v akomkoľvek veku.
101
Z uvedeného vyplýva, že údajné porušenie rovnosti zaobchádzania, na ktoré sa odvoláva FI, nie je založené na veku v zmysle článku 21 ods. 1 Charty a článku 1d ods. 1 služobného poriadku, a preto článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku nemožno považovať za protiprávny z dôvodu diskriminácie na základe veku. Druhá časť prvého žalobného dôvodu sa preto musí zamietnuť ako nedôvodná.
O tretej časti prvého žalobného dôvodu založenej na porušení zásady zákazu diskriminácie na základe povahy právneho vzťahu spoločného života
102
V rámci tejto časti FI po prvé tvrdí, že je diskriminovaný z dôvodu jeho rodinného stavu, keďže článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku rozlišuje medzi manželskými partnermi a spolužijúcimi partnermi, lebo faktická, reálna a konkrétna každodenná situácia týchto kategórií partnerov je úplne rovnaká.
103
Okrem toho FI pripomína, že pôsobnosť služobného poriadku bola rozšírená článkom 1d ods. 1 druhým pododsekom služobného poriadku a článkom 1 ods. 2 písm. c) prílohy VII k služobnému poriadku na iné formy spolužitia než civilné manželstvo, konkrétne na niektoré registrované nemanželské partnerstvá. Za týchto okolností by sa zásada zákazu diskriminácie mala vykladať v súlade s vývojom spoločenských mravov a článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku by sa mal uplatňovať na všetky nemanželské páry, ktoré sú v porovnateľnej situácii, a preto by sa s nimi malo zaobchádzať rovnako.
104
Komisia s podporou Parlamentu a Rady tento argument spochybňuje.
105
V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že vo vzťahu k pozostalostnému dôchodku sa druh a družka nenachádzajú v situácii porovnateľnej so situáciou zosobášených osôb, ani so situáciou partnerov, ktorí uzavreli registrované mimomanželské partnerstvo v zmysle článku 1d ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku, aby mohli využívať výhody vyplývajúce z uplatňovania článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, a že toto ustanovenie preto nie je v rozpore so všeobecnou zásadou rovnakého zaobchádzania ani zásadou zákazu diskriminácie. Okrem toho FI v každom prípade netvrdí, že spolužitie druha a družky vedie v príslušnom vnútroštátnom práve, ktoré sa na neho uplatňuje, ku vzniku záväzkov rovnakej povahy, ako sú záväzky vyplývajúce z manželstva (pozri analogicky rozsudok z 19. decembra 2019, HK/Komisia, C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, body 80, 84 a 85).
106
Okrem toho z rovnakých dôvodov, ako sú uvedené v bodoch 91 až 94 uznesenia z 22. decembra 2022, Komisia/KM a Rada/KM (C‑341/21 P a C‑357/21 P), nezosobášený pár, ktorý podobne ako FI a jeho partnerka pred uzavretím ich manželstva, nie je zbavený možnosti uzavrieť manželstvo v príslušnom členskom štáte, nie je v situácii porovnateľnej so situáciou páru rovnakého pohlavia žijúceho v registrovanom mimomanželskom partnerstve, ktorý je však tejto možnosti zbavený, a preto článok 20 prílohy VIII nemôže byť protiprávny z dôvodu porušenia zásady zákazu diskriminácie na základe sexuálnej orientácie.
107
Pokiaľ ide o široký výklad, ktorý chce FI navrhnúť, vzhľadom na vývoj spoločenských mravov, zásady zákazu diskriminácie a článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku v tom zmysle, že by sa tento článok mal vzťahovať na všetky páry, ktoré nie sú manželmi, vrátane druha a družky, stačí pripomenúť, že v súčasnosti v rôznych členských štátoch Únie stále existuje všeobecný nedostatok spodobnenia medzi manželstvom na jednej strane a inými formami právnych zväzkov a faktických zväzkov na strane druhej. Keďže normotvorca Únie mal v úmysle vyhradiť nárok na pozostalostné dôchodky len osobám, ktoré uzavreli manželstvo, a osobám, ktoré uzavreli registrované mimomanželské partnerstvo v zmysle článku 1d ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku, súdu Únie neprináleží vykladať služobný poriadok v tom zmysle, že budú s manželstvom a takýmito partnerstvami spodobené právne alebo faktické situácie, ktoré sú od nich odlišné. Naopak, je len na normotvorcovi, aby v prípade potreby prijal pozmeňujúce opatrenia v tomto zmysle (pozri analogicky rozsudok z 31. mája 2001, D a Švédsko/Rada, C‑122/99 P a C‑125/99 P, EU:C:2001:304, body 37, 38 a 50).
108
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že tretia časť prvého žalobného dôvodu musí byť zamietnutá ako nedôvodná.
O štvrtej časti prvého žalobného dôvodu založenej na porušení zásady zákazu diskriminácie z dôvodu zdravotného postihnutia
109
Touto časťou, ako je vysvetlená aj v pripomienkach FI k vyjadreniam Parlamentu a Rady ako vedľajších účastníkov konania a v odpovedi FI z 23. novembra 2020 na otázky Všeobecného súdu, sa FI na jednej strane domnieva, že hoci pozostalí manželskí partneri, na ktorých sa vzťahujú články 19 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, sú v rovnakej situácii, keďže pomáhali invalidnému úradníkovi, ktorý v čase svojej smrti poberal podporu v invalidite, druhé z týchto ustanovení porušuje zásadu zákazu diskriminácie na základe zdravotného postihnutia v tom, že odníma pozostalým manželským partnerom, ako je FI, nárok na pozostalostný dôchodok len preto, že uzavreli manželstvo s takýmto úradníkom po tom, ako tento úradník získal nárok na podporu v invalidite.
110
Na druhej strane sa FI domnieval, že bol diskriminovaný „na základe spojenia“ z dôvodu zdravotného postihnutia, ktorým trpela jeho zosnulá manželka, a v tejto súvislosti sa odvolával na rozsudok zo 17. júla 2008, Coleman (C‑303/06, EU:C:2008:415). FI sa denne a na plný úväzok staral o osobu so zdravotným postihnutím, ako keby boli manželmi od prvého dňa ich spoločného života a s rovnakou oddanosťou, akú poskytujú pozostalí manželia, na ktorých sa vzťahuje článok 19 prílohy VIII k služobnému poriadku. FI v tejto súvislosti uvádza, že zdravotné postihnutie jeho manželky bolo faktickou príčinou, ktorá viedla k neskorému uzavretiu manželstva, pretože mala prednosť pred akýmkoľvek iným hľadiskom týkajúcim sa právneho postavenia partnerov.
111
Komisia s podporou Parlamentu a Rady tento argument spochybňuje.
112
Je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora každý prípad diskriminácie na základe zdravotného postihnutia v zmysle článku 21 ods. 1 Charty a článku 1d ods. 1 služobného poriadku predpokladá, že v porovnateľných situáciách musí byť alebo bolo osobe spôsobované menej priaznivé zaobchádzanie alebo osobitné znevýhodnenie na základe zdravotného postihnutia, ktorým trpí táto osoba alebo jej rodinný príslušník (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky zo 17. júla 2008, Coleman, C‑303/06, EU:C:2008:415, bod 56, a z 26. januára 2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C‑16/19, EU:C:2021:64, bod 29).
113
Aj keby však choroba, ktorá by viedla ku vzniku invalidity manželky FI a ku vzniku jej nároku na podporu v invalidite, bola kvalifikovaná ako zdravotné postihnutie, údajné porušenie rovnakého zaobchádzania, ktorého obeťou sa FI podľa svojho tvrdenia stal z dôvodu zdravotného postihnutia svojej manželky, nie je založené na tomto zdravotnom postihnutí.
114
Ako totiž Komisia vysvetlila vo svojich písomných vyjadreniach predložených Všeobecnému súdu, jej odmietnutie priznať FI pozostalostný dôchodok nesúvisí s invaliditou jeho manželky, ale so skutočnosťou, že sa ako pár rozhodli zotrvať v mimomanželskom spolužití, a manželstvo, ktoré trvalo menej ako päť rokov pred jej smrťou, uzavreli až po priznaní jej podpory v invalidite.
115
Pokiaľ ide o vplyv, ktorý mohlo mať údajné zdravotné postihnutie manželky FI na rozhodnutie páru uzavrieť manželstvo neskôr, stačí pripomenúť, ako je uvedené v bode 50 tohto uznesenia, že dátum uzavretia manželstva je určený výlučne vôľou budúcich manželov, pričom ich rozhodnutie je vecou slobodnej voľby na základe viacerých hľadísk, ktoré nemusia nevyhnutne alebo výlučne zahŕňať zohľadnenie okolností týkajúcich sa zdravotného postihnutia jedného z nich. Inak by to mohlo byť len za výnimočných okolností, ako je nemožnosť osoby so zdravotným postihnutím vyjadriť svoju vôľu uzavrieť manželstvo, takéto okolnosti však FI v tomto prípade neuviedol.
116
Štvrtá časť prvého žalobného dôvodu musí byť preto zamietnutá ako nedôvodná a v dôsledku toho aj celý prvý žalobný dôvod založený na nezákonnosti článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku z hľadiska zásad rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie.
O druhom a treťom žalobnom dôvode založených, v uvedenom poradí, na nesprávnom právnom posúdení pri uplatňovaní článkov 18 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku a na nesprávnom výklade pojmu „manželský partner“ v zmysle systému pozostalostných dôchodkov stanovenom v služobnom poriadku
117
Týmito dvoma žalobnými dôvodmi, ktoré treba posudzovať spoločne, FI tvrdí, že články služobného poriadku týkajúce sa systému pozostalostných dôchodkov, ako sú články 18 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, sa majú vykladať v tom zmysle, že sa vzťahujú na spoločný život v páre, či už v právnom alebo faktickom zväzku. Rovnaké práva by mali byť priznané najmä osobám, ktoré bez toho, aby boli zosobášené alebo spojené v registrovanom mimomanželskom partnerstve v zmysle článku 1d ods. 1 druhého pododseku služobného poriadku, žili spoločný život s medzičasom zosnulým úradníkom Únie počas päťročného obdobia stanoveného v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku.
118
Rozšírenie pojmu „manželský partner“ na všetky formy právneho zväzku, ako aj na faktické zväzky by bolo okrem toho odôvodnené aj spoločenským vývojom posledných rokov, ktorý viedol mnohé členské štáty k prirovnaniu manželstva s inými formami zväzku, alebo aspoň k priblíženiu manželského režimu, k nemanželským režimom, a tak už nebude možné obmedziť pojem „pár“ len na vzťah založený na civilnom manželstve. FI dodáva, že normotvorca Únie sám doplnil tento vývoj zmenou služobného poriadku takým spôsobom, aby sa slobodný partner úradníka považoval za manžela/manželku v rámci systému nemocenského poistenia úradníkov Únie.
119
Komisia s podporou Parlamentu a Rady tento argument spochybňuje.
120
Na úvod treba uviesť, že hoci FI vo svojom druhom žalobnom dôvode uvádza nesprávne právne posúdenie pri uplatnení článkov 18 a 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, z logickej štruktúry žaloby, ako aj z vysvetlení, ktoré FI poskytol vo svojej odpovedi z 23. novembra 2020 na otázky Všeobecného súdu požadujúce písomnú odpoveď, vyplýva, že FI chcel do svojho tvrdenia zahrnúť aj článok 19 tejto prílohy, keďže články 18 až 20 tejto prílohy tvoria súbor pravidiel, ktoré sú neoddeliteľne spojené. Vzhľadom na skutočnosť, že inštitúcie vo svojich písomných podaniach tiež porozumeli, že druhý žalobný dôvod FI smeruje aj proti článku 19 prílohy VIII k služobnému poriadku, treba konštatovať, že FI vytýka Komisii, že nesprávne uplatnila článok 20 tejto prílohy v spojení s článkami 18 a 19 tejto prílohy.
121
Pokiaľ ide o vec samu, z analogických dôvodov, ako sú uvedené v bodoch 105 až 107 tohto uznesenia, treba druhý a tretí žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodné, pričom treba spresniť, že pokiaľ ide o tvrdenie FI, podľa ktorého sa slobodný partner úradníka v rámci systému nemocenského poistenia úradníkov Únie považuje za manžela/manželku, stačí uviesť, že toto prirovnanie, ktoré je obmedzené na určitú oblasť služobného poriadku, vychádza len zo zámeru normotvorcu a že v prípade neexistencie výslovných zmien a doplnení vykonaných normotvorcom v ostatných častiach služobného poriadku sa na toto prirovnanie nemožno odvolávať na podporu zovšeobecnenia v ostatných častiach služobného poriadku.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení zo strany Komisie z dôvodu nezohľadnenia osobitnej situácie FI
122
FI pripomína, že až do smrti svojej manželky v roku 2019 s ňou žil v partnerskom zväzku, než pár uzavrel manželstvo, ktoré bez troch mesiacov trvalo takmer päť rokov. FI uvádza, že sa počas celého spoločného života staral o svoju manželku. Skutočnosť, že s ňou žil za takýchto okolností, by spôsobila, že zamietnutie priznania pozostalostného dôchodku by sa zdalo byť obzvlášť nespravodlivé z dôvodu, že mu chýbali menej ako štyri mesiace do splnenia podmienky minimálnej dĺžky trvania manželstva, ktorá je päť rokov a ktorú ukladá článok 20 prílohy VIII k služobnému poriadku. Komisia sa tým dopustila zjavne nesprávneho posúdenia.
123
Bez toho, aby boli spochybňované skutočnosti uvedené FI, Komisia s podporou Parlamentu a Rady tento argument spochybňuje.
124
Je potrebné pripomenúť, ako je uvedené v bode 89 tohto uznesenia, že podmienka minimálnej dĺžky trvania manželstva päť rokov uvedená v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku je jednotným kritériom, ktoré sa uplatňuje bez rozdielu na všetkých pozostalých manželov, na ktorých sa vzťahuje toto ustanovenie, a ktorého cieľom nie je predpokladať existenciu zneužitia alebo podvodu zo strany pozostalých manželských partnerov, ale zabrániť spáchaniu takéhoto zneužitia alebo podvodu.
125
Treba tiež poznamenať, že bez toho, aby boli dotknuté osobitné prípady výslovne upravené normotvorcom Únie, právo Únie nepozná všeobecnú právnu zásadu, podľa ktorej nemožno uplatniť účinnú právnu normu práva Únie, pokiaľ táto právna norma predstavuje pre dotknutú osobu prísne dôsledky, ktorým by sa normotvorca Únie zjavne snažil vyhnúť, pokiaľ by predvídal tento prípad v čase vyhlásenia normy (rozsudok z 26. mája 2016, Ezernieki, C‑273/15, EU:C:2016:364, bod 56 a citovaná judikatúra).
126
Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že aj keď majú z prijatia abstraktnej a všeobecne záväznej právnej úpravy vyplývať náhodné nevýhody v okrajových situáciách, napriek tomu nemožno vytýkať zákonodarcovi, že použil kategorizáciu, keďže, ako bolo rozhodnuté v bodoch 78 až 116 tohto uznesenia v súvislosti s článkom 20 prílohy VIII k služobnému poriadku, nie je vo svojej podstate diskriminačná so zreteľom na cieľ, ktorý sleduje (rozsudok z 15. apríla 2010, Gualtieri/Komisia, C‑485/08 P, EU:C:2010:188, bod 81 a citovaná judikatúra).
127
Za týchto okolností nemožno Komisii vytýkať, že sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď odmietla priznať pozostalostný dôchodok FI z dôvodu, že nebola splnená podmienka minimálneho trvania manželstva päť rokov stanovená v článku 20 prílohy VIII k služobnému poriadku.
128
Z toho vyplýva, že štvrtý žalobný dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný, a v dôsledku toho aj žaloba FI v celom rozsahu.
O trovách
129
V súlade s článkom 184 ods. 2 rokovacieho poriadku ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci, rozhodne aj o trovách konania.
130
Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 184 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
131
Keďže Rada a Komisia navrhli FI uložiť povinnosť nahradiť trovy konania a FI nemal úspech vo svojich žalobných dôvodoch po tom, ako sa vyhovelo odvolaniam, je opodstatnené uložiť mu okrem náhrady svojich vlastných trov konania aj náhradu trov konania vynaložených týmito dvoma inštitúciami v prvostupňovom konaní, ako aj v tomto odvolacom konaní.
132
Hoci sa Parlament nezúčastnil na odvolacom konaní, vstúpil do konania na prvom stupni pred Všeobecným súdom. Po zrušení napadnutého rozsudku a postúpení veci T‑694/19 v tomto uznesení je potrebné znovu rozhodnúť o trovách konania tohto orgánu na prvom stupni v súlade s ustanoveniami článku 137 v spojení s článkom 184 ods. 2 rokovacieho poriadku.
133
V tejto súvislosti v súlade s článkom 140 ods. 1 uvedeného nariadenia znášajú členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania, svoje vlastné trovy konania. Za týchto okolností znáša Parlament trovy konania, ktoré mu vznikli v prvostupňovom konaní.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) nariadil:
1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 10. marca 2021, FI/Komisia (T‑694/19, neuverejnený, EU:T:2021:122), sa zrušuje.
2.
Žaloba FI vo veci T‑694/19 sa zamieta.
3.
FI znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Rady Európskej únie a Európskej komisie tak vo veci T‑694/19, ako aj vo veciach C‑313/21 P a C‑314/21 P.
4.
Európsky parlament znáša trovy konania vo veci T‑694/19.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.