Predbežné znenie
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
z 19. mája 2026(*)
„ Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 50 ZEÚ – Článok 288 ZFEÚ – Dohoda o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu – Súd členského štátu, na ktorom bolo začaté konanie pred skončením prechodného obdobia stanoveného v tejto dohode – Uplatňovanie zo strany súdov práva iného štátu, než je právo štátu ich sídla – Právny predpis Spojeného kráľovstva, ktorým sa preberá smernica – Smernica 2006/54/ES – Uplatniteľnosť práva Únie – Zásada vzájomnej dôvery – Zásada výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie “
Vo veci C‑350/24,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour de cassation (Francúzsko) z 3. mája 2024 a doručený Súdnemu dvoru 14. mája 2024, ktorý súvisí s konaním:
HJ
proti
Crédit agricole Corporate & Investment Bank
SÚDNY DVOR (veľká komora),
v zložení: predseda K. Lenaerts, podpredseda T. von Danwitz, predsedovia komôr F. Biltgen (spravodajca), C. Lycourgos, I. Jarukaitis, I. Ziemele, J. Passer a O. Spineanu‑Matei, sudcovia N. Piçarra, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias, B. Smulders, S. Gervasoni a N. Fenger,
generálna advokátka: J. Kokott,
tajomník: C. Di Bella, referent,
so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. júna 2025,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        HJ, v zastúpení: A. Lyon‑Caen, advokát,
–        Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA, v zastúpení: D. Célice, advokát,
–        francúzska vláda, v zastúpení: F. du Couëdic, O. Duprat‑Mazaré, B. Fodda, T. Lechevallier, H. Nunes da Silva a B. Travard, splnomocnení zástupcovia,
–        poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna a D. Lutostańska, splnomocnení zástupcovia,
–        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Fuller, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Mayer a J. Pobjoy, barristers,
–        Európska komisia, v zastúpení: S. Delaude, H. Krämer a E. E. Schmidt, splnomocnení zástupcovia,
po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní z 25. septembra 2025,
vyhlásil tento
Rozsudok
1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu Dohody o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 7), schválenej rozhodnutím Rady (EÚ) 2020/135 z 30. januára 2020 (Ú. v. EÚ L 29, 2020, s. 1) (ďalej len „dohoda o vystúpení“), a článku 288 ZFEÚ.
2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi HJ a jej zamestnávateľom Crédit agricole Corporate & Investment Bank SA (ďalej len „CACIB“) vo veci diskriminácie na základe jej pohlavia a psychického obťažovania, ktorého bola údajne obeťou.
Právny rámec
Medzinárodné právo
3        Článok 70 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 1155, s. 331, ďalej len „Viedenský dohovor), nazvaný „Následky zániku zmluvy“, v odseku 1 stanovuje:
„Pokiaľ zmluva neustanovuje inak alebo sa strany nedohodnú inak, zánik zmluvy podľa jej ustanovení alebo v súlade s týmto dohovorom:
a)      zbavuje strany povinnosti pokračovať v plnení zmluvy;
b)      nedotýka sa žiadneho práva, záväzku alebo právneho postavenia strán, ktoré vznikli pri vykonávaní zmluvy do jej skončenia.“
Právo Únie
Zmluvy o EÚ a FEÚ
4        Článok 50 ods. 2 a 3 ZEÚ stanovuje:
„2.      Členský štát, ktorý sa rozhodne vystúpiť, oznámi svoj úmysel Európskej rade. V zmysle usmernení Európskej rady [Európska ú]nia dojedná a uzavrie s takým štátom dohodu, ktorá ustanoví spôsob jeho vystúpenia, pričom zohľadní rámec jeho budúcich vzťahov s Úniou. …
3.      Zmluvy sa prestanú vzťahovať na… štát [, ktorý vystupuje z Únie,] odo dňa nadobudnutia platnosti dohody o vystúpení alebo v prípade, ak sa tak nestane, dva roky po oznámení uvedenom v odseku 2, pokiaľ Európska rada jednomyseľne nerozhodne o predĺžení tejto lehoty po dohode s dotknutým členským štátom.“
5        Článok 288 ZFEÚ stanovuje:
„Na účely výkonu právomocí Únie inštitúcie prijímajú nariadenia, smernice, rozhodnutia, odporúčania a stanoviská.
Nariadenie má všeobecnú platnosť. Je záväzné vo svojej celistvosti a je priamo uplatniteľné vo všetkých členských štátoch.
Smernica je záväzná pre každý členský štát, ktorému je určená, a to vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom sa voľba foriem a metód ponecháva vnútroštátnym orgánom.
Rozhodnutie je záväzné v celom rozsahu. Rozhodnutie, ktoré označuje tých, ktorým je určené, je záväzné len pre nich.
Odporúčania a stanoviská nie sú záväzné.“
Dohoda o vystúpení
6        V druhom, siedmom, ôsmom a jedenástom odseku preambuly dohody o vystúpení sa uvádza:
„SO ŽELANÍM stanoviť dojednania týkajúce sa vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie a Euratomu, pri ktorých sa zohľadní rámec ich budúcich vzťahov,
…
S ODHODLANÍM zabezpečiť riadené vystúpenie pomocou rozličných ustanovení o odlúčení s cieľom predísť narušeniam a poskytnúť právnu istotu občanom a hospodárskym subjektom, ako aj súdnym a správnym orgánom v Únii a v Spojenom kráľovstve, nevylučujúc pritom možnosť nahradenia príslušných ustanovení o odlúčení dohodou (‑ami) o budúcom vzťahu
BERÚC DO ÚVAHY, že je v záujme Únie aj Spojeného kráľovstva určiť prechodné alebo implementačné obdobie, počas ktorého by sa – bez ohľadu na všetky dôsledky vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie, pokiaľ ide o účasť Spojeného kráľovstva v inštitúciách, orgánoch, úradoch a agentúrach Únie, a najmä na skončenie mandátov k dátumu nadobudnutia platnosti tejto dohody všetkých členov inštitúcií, orgánov a agentúr Únie vymenovaných alebo zvolených v súvislosti s členstvom Spojeného kráľovstva v Únii – právo Únie vrátane medzinárodných dohôd malo uplatňovať na Spojené kráľovstvo a v Spojenom kráľovstve, pričom by malo všeobecne platiť, že jeho účinok je rovnaký ako vo vzťahu k členským štátom, aby sa predišlo narušeniu v období, počas ktorého sa bude rokovať o dohode(‑ách) o budúcom vzťahu,
…
BERÚC DO ÚVAHY, že v snahe zabezpečiť správny výklad a uplatňovanie tejto dohody, ako aj dodržiavanie povinností vyplývajúcich z tejto dohody je nevyhnutné zaviesť ustanovenia, ktorými sa zabezpečí celková správa, a najmä záväzné pravidlá na urovnávanie sporov a presadzovanie práva, ktoré plne rešpektujú nezávislosť príslušných právnych poriadkov Únie a Spojeného kráľovstva, ako aj postavenie Spojeného kráľovstva ako tretej krajiny“.
7        Článok 1 tejto dohody, nazvaný „Cieľ“, stanovuje:
„V tejto dohode sa stanovujú dojednania týkajúce sa vystúpenia Spojeného kráľovstva… z… Únie… a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu…“.
8        Článok 4 uvedenej dohody, nazvaný „Metódy a zásady týkajúce sa účinku, vykonávania a uplatňovania tejto dohody“, v odsekoch 4 a 5 stanovuje:
„4.      Ustanovenia tejto dohody odkazujúce na právo Únie alebo na jeho pojmy či ustanovenia sa pri ich vykonávaní a uplatňovaní vykladajú v súlade s príslušnou judikatúrou, ktorú Súdny dvor Európskej únie vyniesol pred skončením prechodného obdobia [uvedeného v článku 126 tejto dohody (ďalej len ‚prechodné obdobie‘)].
5.      Súdne a správne orgány Spojeného kráľovstva pri výklade a uplatňovaní tejto dohody náležite zohľadnia príslušnú judikatúru, ktorú Súdny dvor Európskej únie vyniesol pred skončením prechodného obdobia.“
9        Článok 66 tej istej dohody, nazvaný „Rozhodné právo v zmluvných a mimozmluvných záležitostiach“, ktorý sa nachádza v hlave VI tretej časti tejto dohody, nazvanej „Prebiehajúca justičná spolupráca v občianskych a obchodných veciach“, stanovuje:
„V Spojenom kráľovstve sa uplatňujú tieto akty takto:
a)      nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 [zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, 2008, s. 6, ďalej len „nariadenie Rím I“)] sa uplatňuje v súvislosti so zmluvami uzavretými pred skončením prechodného obdobia;
b)      nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 [z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (Rím II) (Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40)] sa uplatňuje v súvislosti so skutočnosťami, ktoré spôsobili škodu, ak k takýmto skutočnostiam došlo pred skončením prechodného obdobia.“
10      Článok 67 dohody o vystúpení, nazvaný „Právomoc, uznávanie a výkon súdnych rozhodnutí a súvisiaca spolupráca ústredných orgánov“, stanovuje:
„1.      V Spojenom kráľovstve, ako aj v členských štátoch v situáciách, ktoré sa týkajú Spojeného kráľovstva, sa v súvislosti so súdnymi konaniami začatými pred skončením prechodného obdobia a v súvislosti s konaniami alebo vecami, ktoré s takýmito súdnymi konaniami súvisia…, uplatňujú tieto akty alebo ustanovenia:
a)      ustanovenia týkajúce sa právomoci v nariadení [Európskeho parlamentu a Rady] (EÚ) č. 1215/2012 [z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1)];
b)      ustanovenia týkajúce sa právomoci v nariadení [Európskeho parlamentu a Rady] (EÚ) 2017/1001 [zo 14. júna o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 154, 2017, s. 1)], nariadení [Rady] (ES) č. 6/2002 [z 12. decembra 2001 o dizajnoch spoločenstva (Ú. v. ES L 3, 2002, s. 1; Mim. vyd. 13/027, s. 142)], nariadení [Rady] (ES) č. 2100/94 [z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín (Ú. v. ES L 227, 1994, s. 1; Mim. vyd. 03/016, s. 390)], nariadení Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2016/679 [z 27. apríla 2016 o ochrane fyzických osôb pri spracúvaní osobných údajov a o voľnom pohybe takýchto údajov, ktorým sa zrušuje smernica 95/46/ES (všeobecné nariadenie o ochrane údajov) (Ú. v. EÚ L 119, 2016, s. 1)] a smernici Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES [zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, 1.1997, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 431)];
c)      ustanovenia týkajúce sa právomoci v nariadení [Rady] (ES) č. 2201/2003 [z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, 2003, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243)];
d)      ustanovenia týkajúce sa právomoci v nariadení [Rady] (ES) č. 4/2009 [z 18. decembra 2008 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a o spolupráci vo veciach vyživovacej povinnosti (Ú. v. EÚ L 7, 2009, s. 1)].
…“
11      Článok 86 dohody o vystúpení, nazvaný „Prebiehajúce veci pred Súdnym dvorom Európskej únie“, stanovuje:
„1.      Súdny dvor Európskej únie má naďalej právomoc v akomkoľvek konaní, ktoré bolo predložené Spojeným kráľovstvom alebo proti nemu pred skončením prechodného obdobia. Takáto právomoc sa vzťahuje na všetky fázy konania vrátane odvolacieho konania pred Súdnym dvorom a konania pred Všeobecným súdom, pokiaľ sa vec vrátila na Všeobecný súd.
2.      Súdny dvor Európskej únie má naďalej právomoc vydávať prejudiciálne rozhodnutia o žiadostiach súdov Spojeného kráľovstva, ktoré boli podané pred skončením prechodného obdobia.
3.      Na účely tejto kapitoly sa konanie považuje za predložené Súdnemu dvoru Európskej únie a návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa považujú za podané v čase, keď bol návrh na začatie konania zaregistrovaný kanceláriou Súdneho dvora alebo Všeobecného súdu, v závislosti od konkrétneho prípadu.“
12      Článok 87 tejto dohody, nazvaný „Nové veci pred Súdnym dvorom“, stanovuje:
„1.      Ak sa Európska komisia domnieva, že Spojené kráľovstvo si nesplnilo povinnosť vyplývajúcu zo zmlúv alebo zo štvrtej časti tejto dohody pred skončením prechodného obdobia, Európska komisia môže do štyroch rokov po skončení prechodného obdobia predložiť vec Súdnemu dvoru Európskej únie v súlade s požiadavkami stanovenými v článku 258 [ZFEÚ] alebo v článku 108 ods. 2 druhom pododseku [ZFEÚ], v závislosti od konkrétneho prípadu. Súdny dvor Európskej únie má právomoc rozhodovať v takýchto veciach.
2.      Ak Spojené kráľovstvo nesplní rozhodnutie uvedené v článku 95 ods. 1 tejto dohody alebo nezabezpečí, aby rozhodnutie uvedené v predmetnom ustanovení, ktoré bolo určené fyzickej alebo právnickej osobe, ktorá má bydlisko alebo je usadená v Spojenom kráľovstve, nadobudlo právny účinok v právnom poriadku Spojeného kráľovstva, Európska komisia môže do štyroch rokov od dátumu vydania príslušného rozhodnutia predložiť vec Súdnemu dvoru Európskej únie v súlade s požiadavkami stanovenými v článku 258 [ZFEÚ] alebo v článku 108 ods. 2 druhom pododseku [ZFEÚ], v závislosti od konkrétneho prípadu. Súdny dvor Európskej únie má právomoc rozhodovať v takýchto veciach.
3.      Pri rozhodovaní o predložení vecí podľa tohto článku uplatňuje Európska komisia tie isté zásady vo vzťahu k Spojenému kráľovstvu ako vo vzťahu ku ktorémukoľvek členskému štátu.“
13      Podľa článku 126 uvedenej dohody, nazvaného „Prechodné obdobie“, sa prechodné obdobie začalo dňom nadobudnutia platnosti dohody o vystúpení a skončilo sa 31. decembra 2020.
14      Článok 127 tej istej dohody, nazvaný „Rozsah pôsobnosti prechodu“, stanovuje:
„1.      Pokiaľ sa v tejto dohode nestanovuje inak, právo Únie sa uplatňuje na Spojené kráľovstvo a v Spojenom kráľovstve počas prechodného obdobia.
…
3.      Právo Únie uplatniteľné podľa odseku 1 má v prechodnom období vo vzťahu k Spojenému kráľovstvu a v Spojenom kráľovstve rovnaké právne účinky ako tie, ktoré má v rámci Únie a jej členských štátov, a vykladá a uplatňuje sa v súlade s rovnakými metódami a všeobecnými zásadami, aké sa uplatňujú v rámci Únie.
…
6.      Pokiaľ sa v tejto dohode nestanovuje inak, počas prechodného obdobia sa každý odkaz na členské štáty v práve Únie uplatniteľnom podľa odseku 1 vrátane práva Únie vykonávaného a uplatňovaného členskými štátmi chápe ako odkaz zahŕňajúci Spojené kráľovstvo.
…“
15      Článok 185 štvrtý odsek dohody o vystúpení stanovuje:
„Druhá a tretia časť s výnimkou článku 19, článku 34 ods. 1, článku 44 a článku 96 ods. 1, ako aj hlava I šiestej časti a články 169 až 181 sa uplatňujú od skončenia prechodného obdobia.“
Rímsky dohovor
16      Dohovor o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky, otvorený na podpis v Ríme 19. júna 1980 (Ú. v. EÚ C 169, 2005, s. 10, ďalej len „Rímsky dohovor“), v článku 3 ods. 1 stanovuje:
„Zmluva sa spravuje právnym poriadkom, ktorý si zvolia účastníci zmluvy. Voľba musí byť dostatočne spoľahlivo vyjadrená alebo vyplývať z ustanovení zmluvy alebo z okolností prípadu. Účastníci si môžu zvoliť právny poriadok, ktorým sa bude spravovať celá zmluva alebo len jej časť.“
17      Článok 14 ods. 1 Rímskeho dohovoru stanovuje:
„Právny poriadok, ktorým sa spravuje zmluva podľa tohto dohovoru, sa uplatní v rozsahu, v ktorom pre zmluvné záväzky upravuje zákonné domnienky alebo určuje dôkazné bremeno.“
Nariadenie Rím I
18      Článok 24 nariadenia Rím I, nazvaný „Vzťah k Rímskemu dohovoru“, stanovuje:
„1.      Toto nariadenie v členských štátoch nahrádza Rímsky dohovor s výnimkou území členských štátov, ktoré spadajú pod územnú pôsobnosť uvedeného dohovoru a na ktoré sa podľa článku 299 [ES] nevzťahuje toto nariadenie.
2.      V rozsahu, v ktorom toto nariadenie nahrádza ustanovenia Rímskeho dohovoru, každý odkaz na dohovor sa považuje za odkaz na toto nariadenie.“
19      Nariadenie Rím I sa podľa svojho článku 29 druhého odseku uplatňuje od 17. decembra 2009 s výnimkou jeho článku 26, ktorý sa uplatňuje od 17. júna 2009.
Smernica 2006/54/ES
20      V odôvodnení 30 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania (Ú. v. EÚ L 204, 2006, s. 23) sa uvádza:
„Prijatie pravidiel o dôkaznom bremene zohráva významnú úlohu pri zabezpečovaní účinného presadzovania zásady rovnakého zaobchádzania. Podľa rozhodnutia Súdneho dvora by sa preto mali prijať ustanovenia na zabezpečenie toho, že dôkazné bremeno sa presunie na odporcu, ak je na prvý pohľad zrejmé, že ide o diskrimináciu, okrem konaní, v ktorých je skutkovú podstatu povinný skúmať súd alebo iný príslušný vnútroštátny orgán. Je však potrebné objasniť, že zhodnotenie skutočností, z ktorých možno usudzovať, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii, ostáva naďalej v pôsobnosti príslušného vnútroštátneho orgánu v súlade s vnútroštátnym právom alebo obvyklými postupmi. V pôsobnosti členských štátov je aj zavedenie takých pravidiel dokazovania, ktoré sú pre žalobcov výhodnejšie, a to v akejkoľvek fáze konania.“
21      Článok 17 tejto smernice, nazvaný „Ochrana práv“, v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby po prípadnom obrátení sa na ďalšie príslušné orgány vrátane zmierovacieho konania, ak to považujú za vhodné, boli na vymáhanie povinností podľa tejto smernice k dispozícii súdne konania pre všetky osoby, ktoré sa domnievajú, že boli poškodené, lebo sa na ne neuplatňovala zásada rovnakého zaobchádzania, a to aj vtedy, ak sa skončil vzťah, v ktorom došlo údajne k diskriminácii.“
22      Článok 19 uvedenej smernice, nazvaný „Dôkazné bremeno“, v odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.      Členské štáty prijmú v súlade so svojimi vnútroštátnymi súdnymi systémami nevyhnutné opatrenia, aby prislúchalo odporcovi preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania, akonáhle sa osoba cíti poškodená nedodržaním zásady rovnakého zaobchádzania a predloží súdu alebo inému príslušnému orgánu skutočnosti nasvedčujúce tomu, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii.
2.      Odsek 1 nebráni členským štátom, aby zaviedli pravidlá dokazovania, ktoré sú pre navrhovateľov výhodnejšie.“
Právo Spojeného kráľovstva
23      Článok 136 Equality Act 2010 (zákon o rovnosti z roku 2010), nazvaný „Dôkazné bremeno“, stanovuje:
„1.
Tento článok sa uplatňuje na každé konanie týkajúce sa porušenia tohto zákona.
2.      Ak existujú skutočnosti, na základe ktorých môže súd bez akéhokoľvek iného vysvetlenia rozhodnúť, že osoba (A) porušila dotknuté ustanovenia, súd je povinný považovať toto porušenie za preukázané.
3. Odsek 2 sa však neuplatní, ak A preukáže, že A neporušila dotknuté ustanovenia.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
24      Žalobkyňa vo veci samej bola zamestnaná spoločnosťou CACIB na základe pracovnej zmluvy uzavretej 17. januára 2007 a upravenej právom Spojeného kráľovstva, v rámci ktorej naposledy vykonávala funkciu „pracovníčky zákazníckych informačných systémov v Spojenom kráľovstve“. Od 28. augusta 2013 bola práceneschopná.
25      Keďže sa žalobkyňa vo veci samej domnievala, že sa stala obeťou diskriminácie z dôvodu svojho pohlavia a psychického obťažovania, podala 23. septembra 2013 na Conseil de prud’hommes (Rada pre pracovnoprávne spory, Francúzsko) žalobu s cieľom dosiahnuť vyplatenie rôznych súm v súvislosti s plnením tejto pracovnej zmluvy a ako náhradu škody.
26      Conseil de prud’hommes (Rada pre pracovnoprávne spory) rozsudkom z 26. júna 2019 zamietla návrhy žalobkyne vo veci samej. Žalobkyňa vo veci samej podala na Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles, Francúzsko) odvolanie.
27      Rozsudkom z 27. mája 2021 Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles) konštatoval, že žalobkyňa vo veci samej nepreukázala existenciu diskriminácie alebo diskriminačného obťažovania a viktimizácie v zmysle zákona o rovnosti z roku 2010, ktorým sa preberá smernica 2006/54 do práva Spojeného kráľovstva.
28      Žalobkyňa vo veci samej podala proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko), ktorý je vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania. Tvrdí najmä, že tým, že Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles) po tom, čo postupne preskúmal každú z uvádzaných diskriminačných situácií, dospel k záveru, že nepredložila primárne skutkové okolnosti spôsobilé preukázať diskrimináciu v zmysle zákona o rovnosti z roku 2010, rozhodol na základe výkladu tohto právneho predpisu, ktorý nie je v súlade s článkom 19 smernice 2006/54, ktorý ukladá súdu povinnosť vykonať celkové posúdenie skutkových okolností s cieľom určiť, či umožňujú predpokladať existenciu diskriminácie. Okrem toho tento odvolací súd tým, že rozhodol, že okolnosť, na ktorú sa odvoláva žalobkyňa vo veci samej, že z dokumentov predložených žalobkyňou vyplýva, že zamestnanci vyslaní v rámci CACIB boli prevažne muži, nepostačuje na to, aby bolo možné predpokladať existenciu diskriminácie žien, pokiaľ chýba akýkoľvek údaj o tom, či sa o takéto vyslanie uchádzali ženy, vychádzal tiež z výkladu zákona o rovnosti z roku 2010, ktorý nie je v súlade s článkom 19 smernice 2006/54, keď na žalobkyňu vo veci samej preniesol dôkazné bremeno údajnej diskriminácie.
29      V prvom rade predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že v spore vo veci samej vzniká otázka vplyvu vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie na úlohu súdu členského štátu, ktorý musí uplatniť právo Spojeného kráľovstva, ktorým sa preberá smernica, v súdnom konaní, ktoré sa začalo pred skončením prechodného obdobia, v situácii, keď má súd, ktorému bola vec predložená, rozhodnúť po skončení tohto obdobia. Hoci totiž v čase skutkových okolností vo veci samej alebo v čase, keď bola dotknutá žaloba podaná žalobkyňou vo veci samej, a v čase, keď Conseil des prud’hommes (Rada pre pracovnoprávne spory) rozhodla, Spojené kráľovstvo bolo ešte členom Únie, v čase, keď Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles) rozhodol, to tak už nebolo.
30      Za týchto podmienok sa predkladajúci vnútroštátny súd pýta, či bolo právo Únie uplatniteľné v čase, keď Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles) rozhodol, keďže k tomuto dátumu, ku ktorému došlo po dátume vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie, právo Únie prestalo vyvolávať účinky v právnom poriadku Spojeného kráľovstva. Okrem toho sa zamýšľa nad tým, či dohoda o vystúpení so spätnou účinnosťou spochybnila uplatnenie práva Únie na spory vzniknuté pred skončením prechodného obdobia, a teda povinnosť súdu členského štátu vykladať právo Spojeného kráľovstva uplatniteľné na tieto spory v súlade s právom Únie. V tejto súvislosti predkladajúci vnútroštátny súd uvádza dve hypotézy: buď by sa mohlo usudzovať, že po skončení prechodného obdobia bola časť práva Únie zachovaná v práve Spojeného kráľovstva, ale že už neexistuje povinnosť vykladať toto právo v súlade s právom Únie; alebo by sa mohlo usudzovať, že vzhľadom na to, že skutkové okolnosti vo veci samej nastali pred skončením prechodného obdobia a že dotknuté konanie bolo začaté pred skončením tohto prechodného obdobia, musí sa právny predpis Spojeného kráľovstva, ktorým sa preberá smernica 2006/54, t. j. zákon o rovnosti z roku 2010, vykladať súdom rozhodujúcim vo veci v súlade s právom Únie, a to aj v prípade, že tento súd rozhoduje po skončení prechodného obdobia.
31      V druhom rade predkladajúci vnútroštátny súd uvádza, že v spore vo veci samej vzniká otázka, či sa zásada výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie, ktorá je záväzná pre súd členského štátu, použije aj vtedy, ak tento súd musí uplatniť právo iného členského štátu. Pripomína, že podľa judikatúry Súdneho dvora zásada vzájomnej dôvery ukladá každému z členských štátov, aby vychádzal z toho, že okrem výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie a konkrétne základné práva týmto právom uznané [stanovisko 2/13 (Pristúpenie Únie k EDĽP) z 18. decembra 2014, EU:C:2014:2454, bod 191]. Z tejto judikatúry však tiež vyplýva, že pri uplatňovaní vnútroštátneho práva je vnútroštátny súd, ktorý je povolaný na jeho výklad, povinný bez ohľadu na to, či ide o predpisy vydané pred prijatím dotknutej smernice, alebo po ňom, v čo najväčšej možnej miere vykladať toto právo v zmysle znenia a účelu tejto smernice, aby sa tak dosiahol cieľ, ktorý smernica sleduje, a tým zabezpečil súlad s článkom 288 ZFEÚ (rozsudok z 13. novembra 1990, Marleasing, C‑106/89, EU:C:1990:395, bod 8).
32      Predkladajúci vnútroštátny súd zastáva názor, že nemožno vylúčiť, že to isté platí aj v prípade, ak by ten istý súd musel uplatniť právo iného členského štátu. Judikatúra súdneho dvora, podľa ktorej súdu rozhodujúcemu o spore prináleží, aby uplatnil právne predpisy štátu, ktorého súdy sú určené v doložke o voľbe právomoci, a to tak, že vyloží túto právnu úpravu v súlade s právom Únie, a najmä smernicou, takýto prístup podporuje (rozsudky z 18. novembra 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 51, ako aj z 8. decembra 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, bod 67). Súdny dvor sa však k takejto otázke ešte výslovne nevyjadril.
33      V treťom rade sa predkladajúci vnútroštátny súd snaží zistiť, či je úloha vnútroštátneho súdu, ktorý uplatňuje právo iného členského štátu a skonštatuje, že nemôže podať jeho výklad v súlade s právom Únie, totožná s úlohou, ktorú plní, keď uplatňuje vlastné vnútroštátne právo, a či ho môže prípadne zásada zákazu diskriminácie zakotvená v článku 21 Charty základných práv Európskej únie, konkretizovaná v smernici 2006/54, priviesť k tomu, že toto právo neuplatní ani v spore medzi jednotlivcami.
34      Za týchto okolností Cour de Cassation (Kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Má sa [dohoda o vystúpení] vykladať v tom zmysle, že súd rozhodujúci po skončení [prechodného obdobia] v prípade, ak skutkové okolnosti nastali pred týmto dátumom a/alebo sa konanie začalo pred týmto dátumom, musí považovať právny predpis Spojeného kráľovstva, ktorým sa preberá článok 19 [smernice 2006/54], za právny predpis členského štátu, ktorým sa preberá smernica?
2.      Má sa článok 288 [ZFEÚ] vykladať v tom zmysle, že súd [členského štátu], ktorý začal konať v spore medzi jednotlivcami a ktorému vzniká povinnosť uplatniť právo iného členského štátu, musí podať výklad ustanovení tohto práva v súlade so smernicou bez toho, aby tomu bránila zásada vzájomnej dôvery?
3.      Ak súd [členského štátu] skonštatuje, že nemôže podať takýto konformný výklad, musí upustiť od uplatnenia [práva tohto iného členského štátu], ako by to urobil pri vlastnom vnútroštátnom práve, ak ide o všeobecnú zásadu práva Únie alebo ustanovenie primárneho práva, ktoré sú konkretizované smernicou?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
35      CACIB a Komisia namietajú neprípustnosť otázok položených predkladajúcim vnútroštátnym súdom.
36      Tvrdia, že zo znenia článku 136 zákona o rovnosti z roku 2010 vyplýva, že tento článok obsahuje pravidlo úpravy dôkazného bremena, ktoré je totožné s pravidlom stanoveným v článku 19 smernice 2006/54. Uvedený článok 136 je teda v súlade s právom Únie. Okrem toho sa domnievajú, že otázka, o ktorej má rozhodnúť predkladajúci vnútroštátny súd, sa netýka výkladu toho istého článku 136 z hľadiska práva Únie, ale len spôsobu, akým súdy rozhodujúce vo veci samej posúdili skutkové okolnosti, na ktoré sa žalobkyňa vo veci samej odvolávala na účely domnienky existencie diskriminácie.
37      CACIB tvrdí, že po prvé predkladajúci vnútroštátny súd v každom prípade neposkytol skutkové skutkové okolnosti, ktoré Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles) zohľadnil alebo zamietol, ani žiadny údaj týkajúci sa odôvodnenia alebo analýzy tohto súdu a dostatočne nevysvetľuje užitočnosť položených otázok pre vyriešenie sporu vo veci samej. Tieto otázky treba preto zamietnuť ako neprípustné z dôvodu, že sú všeobecné a hypotetické. Po druhé predkladajúci vnútroštátny súd nebol podľa svojej judikatúry príslušný preskúmavať, či odvolacie súdy správne vyložili a uplatnili cudzie právo, keďže takáto otázka predstavuje skutkovú otázku, ktorá nepodlieha preskúmaniu zo strany predkladajúceho vnútroštátneho súdu ako súdu rozhodujúceho o kasačnom opravnom prostriedku. Po tretie predkladajúci vnútroštátny súd nemá právomoc podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania po skončení prechodného obdobia.
38      V súlade s ustálenou judikatúrou v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti prípadu posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na účely prijatia svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho, ak sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (rozsudky z 21. apríla 1988, Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, bod 8, a z 24. júla 2023, Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, bod 61, ako aj citovaná judikatúra).
39      Zo samotného znenia článku 267 ZFEÚ však vyplýva, že, požadované rozhodnutie o prejudiciálnej otázke musí byť nevyhnutné na to, aby umožnilo predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu vydať rozsudok vo veci, ktorá mu bola predložená. Ak je teda zjavné, že požadovaný výklad právneho predpisu Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré mu boli položené, Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom [rozsudok zo 16. mája 2024, INSS (Dovolenka matky jednorodičovskej rodiny), C‑673/22, EU:C:2024:407, body 22, 23 a 25, ako aj citovaná judikatúra].
40      Okrem toho podľa ustálenej judikatúry v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi si potreba dospieť k výkladu práva Únie, ktorý by bol užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby vnútroštátny súd náležite dodržal požiadavky týkajúce sa obsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania a výslovne uvedené v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Je najmä nevyhnutné, ako stanovuje článok 94 písm. c) rokovacieho poriadku, aby návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahoval uvedenie dôvodov, pre ktoré sa predkladajúci vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosť, ktorú predkladajúci vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou v spore vo veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. novembra 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, body 44 a 46, ako aj citovanú judikatúru).
41      V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že predkladajúci vnútroštátny súd sa v rámci sporu, ktorý mu bol predložený, zamýšľa nad vplyvom vystúpenia Spojeného kráľovstva z Únie na úlohu súdu členského štátu, ktorý musí uplatniť právo Spojeného kráľovstva, ktorým sa preberá smernica, v súdnom konaní, ktoré sa začalo pred skončením prechodného obdobia, v situácii, keď má súd, ktorému bola vec predložená, rozhodnúť po skončení tohto obdobia. Predkladajúci vnútroštátny súd okrem toho uvádza, že v spore vo veci samej vzniká otázka, či sa zásada výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie, ktorá je záväzná pre súd členského štátu, použije, ak tento súd musí uplatniť právo iného členského štátu.
42      Pokiaľ ide v prvom rade o tvrdenie spoločnosti CACIB, podľa ktorého predkladajúci vnútroštátny súd nemá právomoc predložiť Súdnemu dvoru po skončení prechodného obdobia návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa konformného výkladu práva Spojeného kráľovstva, ktorým sa preberá smernica do vnútroštátneho právneho poriadku tohto štátu, stačí uviesť, že otázky položené predkladajúcim vnútroštátnym súdom sa týkajú výkladu práva Únie vrátane dohody o vystúpení, ktorá je súčasťou tohto práva. Preto v súlade s článkom 267 ZFEÚ bol predkladajúci vnútroštátny súd, ktorý je súdom členského štátu rozhodujúcim v poslednom stupni, oprávnený a v zásade povinný podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania. Článok 86 ods. 2 dohody o vystúpení priznáva Súdnemu dvoru potrebnú právomoc rozhodovať v prejudiciálnom konaní o návrhoch, ktoré podali súdy Spojeného kráľovstva pred skončením prechodného obdobia, keďže po vystúpení tohto štátu z Únie sa článok 267 ZFEÚ už nevzťahuje na jeho súdy. Tento článok 86 ods. 2 nemožno vykladať tak, že bráni možnosti alebo prípadne povinnosti súdov členských štátov podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania na účely výkladu práva Únie vo veciach, ktoré majú súvislosť so Spojeným kráľovstvom.
43      V druhom rade treba konštatovať, že predkladajúci vnútroštátny súd neuviedol, ako to vyžaduje článok 94 písm. c) rokovacieho poriadku, dôvody, pre ktoré sa domnieva, že je nemožné podať výklad zákona o rovnosti z roku 2010 v súlade s právom Únie, a teda z akého dôvodu je preň odpoveď na túto otázku nevyhnutná na vydanie jeho rozsudku vo veci, ktorá mu bola predložená.
44      Za týchto podmienok, pokiaľ ide o tretiu otázku, ktorá sa týka tohto predpokladu, Súdny dvor nemá k dispozícii poznatky potrebné na poskytnutie užitočnej odpovede predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu. Táto otázka musí byť preto vyhlásená za neprípustnú.
45      V treťom rade sa predkladajúci vnútroštátny súd svojou prvou a druhou otázkou v podstate pýta, či uplatniteľnosť práva Únie na spor, o aký ide vo veci samej, bola spochybnená dohodou o vystúpení, a ak to tak nie je, či súd členského štátu musí podať výklad práva iného členského štátu alebo štátu, ktorý je mu postavený na roveň, uplatniteľného na spor, ktorý prejednáva, v súlade s právom Únie.
46      Na jednej strane sa zdá, že odpoveď na prvú otázku týkajúcu sa uplatniteľnosti práva Únie je nevyhnutná na to, aby predkladajúci vnútroštátny súd mohol vydať rozsudok vo veci, ktorá mu bola predložená. Za týchto podmienok sa námietka založená na neuplatniteľnosti tohto práva netýka prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ale meritórnej stránky položenej otázky.
47      Na druhej strane tvrdenie spoločnosti CACIB, podľa ktorého tento súd nie je podľa jeho vlastnej judikatúry príslušný preskúmavať, či odvolacie súdy správne vyložili a uplatnili cudzie právo, nemôže mať vplyv na prípustnosť druhej otázky, keďže toto tvrdenie sa týka výkladu vnútroštátneho práva, ktorý patrí do výlučnej právomoci uvedeného súdu.
48      V dôsledku toho sú prvá a druhá otázka prípustné.
O veci samej
O prvej otázke
49      Svojou prvou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 50 ods. 3 ZEÚ v spojení s článkami 126 a 127 dohody o vystúpení vykladať v tom zmysle, že táto dohoda spochybnila uplatniteľnosť článku 19 smernice 2006/54 na spor, ktorý ku dňu skončenia prechodného obdobia stále prebiehal a týkal sa údajnej diskriminácie, ku ktorej malo dôjsť pred týmto dátumom v rámci plnenia pracovnej zmluvy, ktorá sa riadi právom Spojeného kráľovstva.
50      Treba pripomenúť, že podľa článku 50 ods. 3 ZEÚ sa Zmluvy prestanú vzťahovať na vystupujúci štát odo dňa nadobudnutia platnosti dohody o vystúpení alebo v prípade, ak sa tak nestane, dva roky po oznámení úmyslu vystúpiť, pokiaľ Európska rada jednomyseľne nerozhodne o predĺžení tejto lehoty po dohode s dotknutým členským štátom.
51      Podľa článku 50 ods. 3 ZEÚ sa tak Zmluvy prestali vzťahovať na Spojené kráľovstvo ku dňu nadobudnutia platnosti dohody o vystúpení, teda 1. februára 2020, a tento štát preto už nie je od tohto dátumu členským štátom (rozsudok z 9. júna 2022, Préfet du Gers a Institut national de la statistique et des études économiques, C‑673/20, EU:C:2022:449, bod 55, ako aj citovaná judikatúra).
52      V súlade so siedmym odsekom preambuly dohody o vystúpení je však cieľom tejto dohody zabezpečiť riadené vystúpenie pomocou rozličných ustanovení o odlúčení, ktorých účelom je predísť narušeniam a poskytnúť právnu istotu občanom a hospodárskym subjektom, ako aj súdnym a správnym orgánom v Únii a v Spojenom kráľovstve.
53      V tejto súvislosti dohoda o vystúpení výslovne stanovuje predĺženie uplatňovania práva Únie v Spojenom kráľovstve až na niekoľko výnimiek do 31. decembra 2020, čo je dátum skončenia prechodného obdobia. V ôsmom odseku preambuly dohody o vystúpení sa totiž uvádza, že je v záujme Únie aj Spojeného kráľovstva určiť prechodné obdobie, počas ktorého by sa právo Únie vrátane medzinárodných dohôd malo uplatňovať na Spojené kráľovstvo a v Spojenom kráľovstve, pričom by malo všeobecne platiť, že jeho účinok je rovnaký ako vo vzťahu k členským štátom, aby sa predišlo narušeniu v období, počas ktorého sa bude rokovať o dohode(‑ách) o budúcom vzťahu.
54      Podľa článku 126 dohody o vystúpení trvá prechodné obdobie, ktoré je upravené v štvrtej časti tejto dohody, od dátumu nadobudnutia platnosti uvedenej dohody, teda od 1. februára 2020, do 31. decembra 2020. Článok 127 ods. 1 tej istej dohody spresňuje, že pokiaľ nie je stanovené inak, počas tohto obdobia sa právo Únie uplatňuje na Spojené kráľovstvo a v Spojenom kráľovstve. V článku 127 ods. 3 dohody o vystúpení sa ďalej uvádza, že právo Únie uplatniteľné podľa odseku 1 má v uvedenom období vo vzťahu k Spojenému kráľovstvu a v Spojenom kráľovstve rovnaké právne účinky ako tie, ktoré má v rámci Únie a jej členských štátov, a vykladá a uplatňuje sa v súlade s rovnakými metódami a všeobecnými zásadami, aké sa uplatňujú v rámci Únie. Okrem toho článok 127 ods. 6 uvedenej dohody stanovuje, že pokiaľ sa v dohode nestanovuje inak, počas prechodného obdobia sa každý odkaz na členské štáty v práve Únie uplatniteľnom podľa odseku 1 vrátane práva Únie vykonávaného a uplatňovaného členskými štátmi chápe ako odkaz zahŕňajúci Spojené kráľovstvo.
55      V prvom rade treba uviesť, že dohoda o vystúpení neobsahuje všeobecné ustanovenie, ktoré by upravovalo otázku uplatniteľnosti práva Únie na spory prebiehajúce na konci prechodného obdobia, ktoré sa týkajú zmluvných vzťahov vzniknutých pred týmto dátumom.
56      V dohode o vystúpení sa však výslovne uznáva, že právo Únie sa môže uplatňovať aj po skončení prechodného obdobia na určité zmluvné vzťahy a určité spory. Článok 185 štvrtý odsek dohody o vystúpení totiž stanovuje, že od skončenia prechodného obdobia sa uplatňuje jednak druhá a tretia časť tejto dohody, ktoré zahŕňajú články 9 až 125 tejto dohody, s výnimkou jej článku 19, článku 34 ods. 1, článku 44 a článku 96 ods. 1, a jednak nielen hlava I šiestej časti uvedenej dohody, ktorá zahŕňa články 158 až 163, ale aj články 169 až 181, ktoré sa nachádzajú v hlave III tej istej časti.
57      Tretia časť dohody o vystúpení, nazvaná „Ustanovenia týkajúce sa odlúčenia“, najmä v hlave VI nazvanej „Prebiehajúca justičná spolupráca v občianskych a obchodných veciach“, stanovuje, že po skončení prechodného obdobia sa určité pravidlá práva Únie naďalej uplatňujú na spory, ktoré vznikli pred skončením tohto obdobia a ktoré stále prebiehajú po skončení uvedeného obdobia.
58      Ako sa uvádza v článku 66 dohody o vystúpení, je to tak najmä v prípade nariadenia Rím I, ktoré sa naďalej uplatňuje na Spojené kráľovstvo, pokiaľ ide o zmluvy uzavreté pred skončením prechodného obdobia, a nariadenia č. 864/2007, ktoré sa naďalej uplatňuje na Spojené kráľovstvo, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré spôsobili škodu a ku ktorým došlo pred týmto dátumom.
59      Podobne sa v článku 67 dohody o vystúpení stanovuje, že určité právne predpisy Únie týkajúce sa právomoci a výkonu rozsudkov sa naďalej uplatňujú v súvislosti so súdnymi konaniami začatými pred skončením prechodného obdobia. Súdy členských štátov tak prípadne musia uznať právomoc súdov Spojeného kráľovstva a členské štáty musia v zásade vykonať určité rozsudky súdov Spojeného kráľovstva.
60      Zo všeobecnej štruktúry dohody o vystúpení teda vyplýva, že jej zmluvné strany chceli zachovať stabilitu existujúcich právnych situácií pred skončením prechodného obdobia v súlade so zásadou právnej istoty.
61      V tejto súvislosti je pravda, ako vyplýva z druhého a jedenásteho odseku preambuly dohody o vystúpení, že táto dohoda bola uzavretá s cieľom stanoviť dojednania týkajúce sa vystúpenia Spojeného kráľovstva, najmä z Únie, „pri ktorých sa zohľadní rámec ich budúcich vzťahov“, a to „plne rešpektujú[c] nezávislosť príslušných právnych poriadkov Únie a Spojeného kráľovstva, ako aj postavenie Spojeného kráľovstva ako tretej krajiny“, pričom právo Únie vrátane jeho všeobecných zásad a najmä zásady právnej istoty sa po prechodnom období už na túto krajinu v zásade nevzťahuje. Vzhľadom na to treba pripomenúť, že právnym základom uvedenej dohody je článok 50 ZEÚ, ktorého odsek 2 priznáva Únii právomoc na dojednanie a uzavretie dohody stanovujúcej spôsob vystúpenia, ktorej cieľom je upraviť vo všetkých oblastiach, ktoré patria do pôsobnosti Zmlúv, všetky otázky týkajúce sa odlúčenia medzi Úniou a štátom, ktorý z nej vystupuje (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. novembra 2021, Governor of Cloverhill Prison a i., C‑479/21 PPU, EU:C:2021:929, body 48 a 50). Za týchto podmienok treba konštatovať, že touto dohodou mali tieto zmluvné strany v úmysle na tento účel uplatniť najmä zásadu právnej istoty, ktorá je súčasťou práva Únie.
62      Dohoda o vystúpení sa tak musí vykladať s prihliadnutím na zásadu právnej istoty, ktorej dodržiavanie má zaručiť.
63      Podľa ustálenej judikatúry pritom zásada právnej istoty, ktorej logickým dôsledkom je zásada ochrany legitímnej dôvery, vyžaduje jednak, aby boli právne normy jasné a presné, a jednak, aby ich uplatňovanie bolo predvídateľné pre osoby podliehajúce súdnej právomoci, najmä ak môžu mať nepriaznivé dôsledky na jednotlivcov a podniky (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. decembra 2009, Aventis Pasteur, C‑358/08, EU:C:2009:744, bod 47, a z 5. septembra 2024, Novo Banco a i., C‑498/22 až C‑500/22, EU:C:2024:686, bod 95).
64      Zásada právnej istoty bráni retroaktívnemu uplatňovaniu novej hmotnoprávnej normy na situáciu, ktorá existovala pred nadobudnutím jej účinnosti, a vyžaduje, aby bol každý skutkový stav, ak nie je výslovne stanovené inak, riadne posúdený vzhľadom na právne normy účinné v čase jeho vzniku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júla 2024, Twenty First Capital, C‑174/23, EU:C:2024:654, bod 59 a citovanú judikatúru).
65      Z toho vyplýva, že na základe zásady právnej istoty, ktorej dodržiavanie má dohoda o vystúpení zaručiť, nemožno túto dohodu v prípade neexistencie výslovného ustanovenia vykladať v tom zmysle, že Únia a Spojené kráľovstvo sa dohodli, že so spätnou účinnosťou ukončia uplatňovanie takmer celého práva Únie na právne vzťahy vzniknuté zo zmluvy, ktorá sa riadi právom Spojeného kráľovstva a ktorá bola uzavretá pred skončením prechodného obdobia.
66      Okrem toho treba konštatovať, že článok 50 ods. 3 ZEÚ výslovne neuvádza, že právo Únie sa po vystúpení príslušného štátu z Únie už nevzťahuje na situácie, ktoré v tomto štáte vznikli pred týmto vystúpením.
67      Takýto výklad potvrdzuje článok 70 ods. 1 Viedenského dohovoru, ktorý upravuje zánik medzinárodných zmlúv a ktorý, ako zdôraznila generálna advokátka v bode 58 svojich návrhov, kodifikuje medzinárodné obyčajové právo.
68      Hoci totiž Viedenský dohovor nie je záväzný pre Úniu ani všetky členské štáty, viaceré jeho ustanovenia vyjadrujú pravidlá medzinárodného obyčajového práva, ktoré sú ako také pre inštitúcie Únie záväzné a sú súčasťou právneho poriadku Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna 1998, Racke, C‑162/96, EU:C:1998:293, body 24, 45 a 46, z 25. februára 2010, Brita, C‑386/08, EU:C:2010:91, bod 42, a z 27. februára 2018, Western Sahara Campaign UK, C‑266/16, EU:C:2018:118, bod 58).
69      Hoci Viedenský dohovor podobne ako článok 50 ods. 3 ZEÚ vo svojom článku 70 ods. 1 písm. a) stanovuje, že zánik medzinárodnej zmluvy zbavuje zmluvné strany povinnosti pokračovať v jej plnení, písmeno b) tohto ustanovenia spresňuje, že takýmto zánikom nie sú dotknuté práva a povinnosti zmluvných strán, ktoré vznikli pri vykonávaní zmluvy pred jej zánikom, ani právne postavenie, ktoré takto vzniká. Článok 70 ods. 1 Viedenského dohovoru okrem toho spresňuje, že tieto zásady sa uplatňujú, pokiaľ pokiaľ uvedená zmluva nestanovuje inak alebo sa zmluvné strany nedohodnú inak.
70      Za týchto podmienok sa vzhľadom na zásadný význam zásady právnej istoty nemožno vzhľadom na neexistenciu výslovného ustanovenia v Zmluvách a v dohode o vystúpení domnievať, že Únia a Spojené kráľovstvo sa dohodli, že so spätnou účinnosťou ukončia uplatňovanie práva Únie na spor, ktorý ku dňu skončenia prechodného obdobia stále prebiehal a týkal sa údajnej diskriminácie, ku ktorej malo dôjsť pred týmto dátumom v rámci plnenia pracovnej zmluvy, ktorá sa riadi právom Spojeného kráľovstva.
71      V druhom rade, pokiaľ ide konkrétnejšie o pravidlo uvedené v článku 19 smernice 2006/54, odôvodnenie 30 tejto smernice uvádza, že prijatie pravidiel o dôkaznom bremene zohráva významnú úlohu pri zabezpečovaní účinného presadzovania zásady rovnakého zaobchádzania. Z toho vyplýva, že tento článok 19 ods. 1 nemožno považovať za ustanovenie zavádzajúce jednoduché procesné pravidlo, ktoré by sa na Spojené kráľovstvo na konci prechodného obdobia prestalo uplatňovať. Pravidlo stanovené v uvedenom článku 19 ods. 1 predstavuje skôr hmotnoprávne pravidlo, ktoré upravuje pracovnoprávny vzťah založený zmluvou uzavretou pred skončením prechodného obdobia, takže toto pravidlo sa aj po skončení tohto obdobia naďalej uplatňuje na spory týkajúce sa tohto vzťahu.
72      Akýkoľvek opačný výklad by mal za následok závažné obmedzenie rozsahu zásady právnej istoty, ako aj účinného uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá je predmetom smernice 2006/54. Rozsah ochrany priznanej touto smernicou by totiž závisel od náhodnej okolnosti, či konania v sporoch týkajúcich sa práv a povinností vzniknutých na základe uvedenej smernice boli alebo neboli ukončené pred skončením prechodného obdobia. Jednotlivec, ktorý tak ako žalobkyňa vo veci samej podal svoju žalobu na príslušné súdy členského štátu pred skončením prechodného obdobia, a teda v čase, keď neexistovala žiadna pochybnosť o tom, že právo Spojeného kráľovstva sa má vykladať v súlade s právom Únie, by sa tak už nemohol pred týmto súdom dovolávať práv, ktoré mu priznáva právo Únie, len z dôvodu, že dotknutý vnútroštátny súd rozhodol po skončení prechodného obdobia.
73      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 50 ods. 3 ZEÚ v spojení s článkami 126 a 127 dohody o vystúpení sa má vykladať v tom zmysle, že táto dohoda nespochybnila uplatniteľnosť článku 19 smernice 2006/54 na spor, ktorý ku dňu skončenia prechodného obdobia stále prebiehal a týkal sa údajnej diskriminácie, ku ktorej malo dôjsť pred týmto dátumom v rámci plnenia pracovnej zmluvy, ktorá sa riadi právom Spojeného kráľovstva.
O druhej otázke
74      Svojou druhou otázkou sa predkladajúci vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 288 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že ak súd členského štátu vykladá a uplatňuje právo iného členského štátu, ktorým sa vykonáva smernica, je povinný, rovnako ako pri výklade a uplatňovaní vlastného práva, dodržiavať zásadu výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie.
–       O povinnosti súdov členského štátu dodržiavať zásadu výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie pri uplatňovaní práva iného členského štátu
75      Treba pripomenúť, že právo Únie sa vyznačuje tým, že vychádza z autonómneho prameňa tvoreného Zmluvami, svojou prednosťou pred právom členských štátov a priamym účinkom celého množstva ustanovení uplatniteľných vo vzťahu k ich štátnym príslušníkom aj vo vzťahu k samotným členským štátom. Tieto podstatné znaky práva Únie viedli k štruktúrovanému systému navzájom závislých zásad, noriem a právnych vzťahov, ktorými sú vzájomne viazané samotná Únia a jej členské štáty, ako aj členské štáty medzi sebou (rozsudky zo 6. marca 2018, Achmea, C‑284/16, EU:C:2018:158, bod 33, a z 24. júna 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 52 a citovaná judikatúra).
76      Zásada prednosti práva Únie zakotvuje prednostné postavenie práva Únie pred právom členských štátov. Táto zásada preto ukladá všetkým orgánom členských štátov povinnosť zaručiť plný účinok jednotlivých noriem Únie, pričom právo týchto štátov nemôže mať vplyv na účinok priznaný týmto rôznym normám na území uvedených štátov (rozsudok z 24. júna 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, body53 a 54, ako aj citovaná judikatúra).
77      Na zabezpečenie účinnosti všetkých ustanovení práva Únie si zásada prednosti osobitne vyžaduje, aby súdy členských štátov v čo najväčšej možnej miere vyložili svoje vnútroštátne právo spôsobom, ktorý je v súlade s právom Únie (rozsudok z 24. júna 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 57).
78      Táto zásada konformného výkladu je obsiahnutá v systéme Zmlúv, keďže súdu členského štátu umožňuje v rámci jeho právomocí zaistiť plnú účinnosť práva Únie pri rozhodovaní o sporoch, ktoré mu boli predložené (rozsudok z 24. júna 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 55 a citovaná judikatúra).
79      Podľa ustálenej judikatúry smernica sama osebe nemôže zakladať povinnosti jednotlivcovi, a preto sa na smernicu ako takú voči nemu nemožno odvolávať (rozsudky z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 108, ako aj z 19. januára 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 46). Povinnosť členských štátov vyplývajúca z určitej smernice dosiahnuť výsledok stanovený touto smernicou, ako aj ich povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia tejto povinnosti sa však vzťahuje na všetky orgány členských štátov vrátane súdnych orgánov v rozsahu ich právomocí (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. apríla 1984, von Colson a Kamann, 14/83, EU:C:1984:153, bod 26; z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 110, a z 19. januára 2010, Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 47).
80      Z toho vyplýva, že súdy členských štátov sú povinné pri uplatňovaní svojho vnútroštátneho práva, a najmä ustanovení právnej úpravy špecificky prijatej na účely splnenia požiadaviek smernice, vykladať ho v čo najväčšej možnej miere s prihliadnutím na znenie a účel tejto smernice, aby sa dosiahol ňou sledovaný výsledok, a tým aj súlad s článkom 288 tretím odsekom ZFEÚ (rozsudky z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 113, ako aj z 12. decembra 2024, Getin Holding a i., C‑118/23, EU:C:2024:1013, bod 75).
81      Je pravda, že Súdny dvor rozhodol, že zásada výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie má určité obmedzenia. Povinnosť vnútroštátneho súdu prihliadať na obsah smernice pri výklade a uplatňovaní relevantných ustanovení vnútroštátneho práva je teda obmedzená všeobecnými právnymi zásadami, najmä zásadou právnej istoty a zásadou zákazu retroaktivity, a nemôže slúžiť ako základ pre výklad vnútroštátneho práva contra legem (rozsudky zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 110, ako aj z 5. júna 2025, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, bod 45).
82      Zásada výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie však vyžaduje, aby súdy členských štátov urobili všetko, čo je v ich právomoci, pričom zohľadnia ich vnútroštátne právo ako celok a uplatnia výkladové metódy, ktoré toto právo uznáva, aby zaručili plnú účinnosť predmetnej smernice a dospeli k riešeniu, ktoré je v súlade s účelom sledovaným touto smernicou (rozsudky zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, EU:C:2006:443, bod 111, ako aj z 5. júna 2025, Nuratau, C‑349/24, EU:C:2025:397, bod 46 a citovaná judikatúra).
83      Ak takýto konformný výklad nie je možný, súdy členských štátov sú povinné v rámci svojich právomocí zabezpečiť právnu ochranu osobám podliehajúcim súdnej právomoci, ktorá im vyplýva z práva Únie, a zaručiť plný účinok tohto práva, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatnia v spore, ktorý prejednávajú, každé vnútroštátne ustanovenie, ktoré je v rozpore s ustanovením práva Únie, ktoré má priamy účinok (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. júna 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, bod 61, ako aj z 12. decembra 2024, Getin Holding a. i., C‑118/23, EU:C:2024:1013, bod 76).
84      Ak má súd členského štátu, ktorý prejednáva spor medzi jednotlivcami, uplatniť právne predpisy iného členského štátu, ktorými sa vykonáva smernica, je povinný pri dodržaní všeobecných právnych zásad vykladať ustanovenia týchto právnych predpisov v súlade s právom Únie.
85      V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že súdu členského štátu, ktorý prejednáva spor, v ktorom ide o platnosť doložky o voľbe právomoci, ktorá musí byť v súlade s článkom 25 ods. 1 nariadenia č. 1215/2012 posúdená podľa právnych predpisov štátu, ktorého súdy sú v tejto doložke určené, prináleží uplatniť túto právnu úpravu tak, že ju vyloží v súlade s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. novembra 2020, DelayFix, C‑519/19, EU:C:2020:933, bod 51).
86      Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že rakúsky súd, ktorý prejednáva spor týkajúci sa dane z pridanej hodnoty (DPH), má povinnosť vykladať právo uplatniteľné na tento spor, či už ide o právo členského štátu sprostredkujúceho nadobúdateľa alebo o právo konečného nadobúdateľa, v súlade s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. decembra 2022, Luxury Trust Automobil, C‑247/21, EU:C:2022:966, bod 67).
87      Z toho vyplýva, že v rámci sporu, o aký ide vo veci samej, keď v súlade s pravidlami Rímskeho dohovoru, ktorý bol nahradený nariadením Rím I, musia súdy členského štátu, ktoré spor prejednávajú, uplatniť právo iného členského štátu, sú povinné, pokiaľ ide o právo tohto iného členského štátu, dodržiavať zásadu výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie.
88      Treba dodať, že uplatňovanie zásady výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie, ktorá má zabezpečiť súlad rozhodnutí vydaných orgánmi a súdmi členských štátov s právom Únie, prispieva k dodržiavaniu zásady vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, ktorá má v práve Únie zásadný význam [stanovisko 2/13 (Pristúpenie Únie k EDĽP) z 18. decembra 2014, EU:C:2014:2454, bod 191].
89      Táto zásada vzájomnej dôvery ukladá každému členskému štátu, aby okrem výnimočných okolností vychádzal z toho, že všetky ostatné členské štáty dodržiavajú právo Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2024, Tudmur, C‑185/24 a C‑189/24, EU:C:2024:1036, bod 31 a citovanú judikatúru). Z toho vyplýva, že súd členského štátu, ktorý vykladá ustanovenie práva iného členského štátu v súlade s právom Únie, koná len tak, ako je oprávnený v súlade so zásadou vzájomnej dôvery predpokladať, že by konali súdy tohto iného členského štátu, keby mali vykladať to isté ustanovenie.
90      Zásada vzájomnej dôvery preto ukladá súdom členských štátov povinnosť dôvery, pokiaľ ide o správne uplatňovanie práva Únie v iných členských štátoch. Najmä keď tieto súdy uplatňujú právo iného členského štátu v spore v občianskych a obchodných veciach podľa pravidiel Rímskeho dohovoru, ktorý bol nahradený nariadením Rím I, snažia sa v súlade so zásadami upravujúcimi postup súdu rozhodujúceho vo veci zistiť obsah práva tohto iného členského štátu a jeho výklad súdmi tohto iného členského štátu a musia predpokladať, že toto právo a tento výklad sú v súlade s právom Únie.
91      V prípade, že by súdy členského štátu mali vážne pochybnosti o súlade právnej úpravy iného členského štátu so smernicou, ktorú táto právna úprava preberá, tieto súdy sa musia uistiť o tom, ako treba uvedenú právnu úpravu vykladať, pričom prípadne na to využijú mechanizmy justičnej spolupráce, najmä mechanizmy umožňujúce získať informácie o cudzom práve, akým je Európska justičná sieť zriadená jednotnou akciou Rady 98/428/SVV z 29. júna 1998 (Ú. v. ES L 191, 1998, s. 4; Mim. vyd. 19/001, s. 91), alebo Európsky dohovor o informáciách o cudzom práve zo 7. júna 1968 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 720‑II, č. 10346, s. 147).
92      Ak pretrvávajú pochybnosti, uvedené súdy majú tiež možnosť, či dokonca povinnosť v závislosti od konkrétneho prípadu, položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku. Súdny dvor totiž konštatoval, že v prípade otázok, ktoré majú umožniť súdu členského štátu posúdiť zlučiteľnosť ustanovení iného členského štátu s právom Únie, môže poskytnúť prvky výkladu práva Únie, ktoré tomuto súdu umožnia vyriešiť právny problém, ktorý mu bol predložený (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. novembra 1989, Eau de Cologne & Parfümerie‑Fabrik 4711, C‑150/88, EU:C:1989:594, bod 12, ako aj citovanú judikatúru).
93      Z týchto úvah vyplýva, že na základe zásady vzájomnej dôvery preskúmanie súladu práva členského štátu s právom Únie spočíva predovšetkým na súde tohto členského štátu a subsidiárne na súdoch iných členských štátov, ktoré majú prípadne povinnosť uplatniť dotknuté vnútroštátne právo na spor, ktorý im bol predložený.
94      Ak je súd členského štátu na základe pravidiel nariadenia Rím I alebo, ako vo veci samej, pravidiel Rímskeho dohovoru, povinný uplatniť právo iného členského štátu na spor, ktorý mu bol predložený, musí sa uistiť o dodržaní práva Únie, a je preto rovnako ako súd tohto iného členského štátu povinný uplatniť dotknuté vnútroštátne právo v súlade s právom Únie a prípadne neuplatniť akékoľvek ustanovenie dotknutého vnútroštátneho práva, o ktorom sa domnieva, že nemôže byť uplatnené v súlade s právom Únie.
95      Predchádzajúce úvahy platia aj v prípade, keď ako v spore vo veci samej je súd členského štátu povinný uplatniť právnu úpravu Spojeného kráľovstva, ktorou sa vykonáva článok 19 smernice 2006/54, na spor, ktorý ku dňu skončenia prechodného obdobia uvedeného v článku 126 dohody o vystúpení stále prebiehal a týkal sa údajnej diskriminácie, ku ktorej malo dôjsť pred týmto dátumom v rámci plnenia pracovnej zmluvy, ktorá sa riadi právom Spojeného kráľovstva a bola uzavretá pred skončením prechodného obdobia uvedeného v článku 126 dohody o vystúpení. Ako totiž vyplýva z odpovede na prvú otázku, tento článok 19 sa na tento spor použije aj po skončení tohto obdobia.
–       O preskúmaní dodržiavania zásady výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie súdmi členského štátu pri uplatňovaní práva iného členského štátu
96      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že žalobkyňa vo veci samej v rámci kasačného opravného prostriedku, ktorý podala na predkladajúci vnútroštátny súd, vytýka rozsudku Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd Versailles), že obsahuje výklad práva Spojeného kráľovstva uplatniteľného na spor vo veci samej, ktorý nie je v súlade s právom Únie, najmä so smernicou 2006/54.
97      Podľa ustálenej judikatúry predkladajúceho vnútroštátneho súdu uvedenej v návrhu na začatie prejudiciálneho konania pritom „súdy rozhodujúce vo veci samej uplatňujú cudzí právny poriadok a podávajú jeho výklad samostatne“. Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, okrem toho vyplýva, že úloha kasačného súdu je obmedzená na preskúmanie nedostatkov týkajúcich sa odôvodnenia a skreslenia cudzieho práva, takže sa obmedzuje na preskúmanie toho, či súdy rozhodujúce vo veci samej skúmali obsah tohto práva, bez toho, aby bolo možné vytýkať nesprávny výklad alebo nesprávne uplatnenie uvedeného práva.
98      Na pojednávaní pred Súdnym dvorom francúzska vláda uviedla, že hoci podľa ustálenej judikatúry predkladajúceho vnútroštátneho súdu tento súd kvalifikuje právo iného štátu ako „právnu normu“, považuje toto právo za skutkovú okolnosť, takže ak rozhoduje v rámci kasačného opravného prostriedku o spore týkajúcom sa tohto cudzieho práva, jeho preskúmanie súladu uplatňovania uvedeného cudzieho práva súdmi rozhodujúcimi vo veci samej s právom Únie je obmedzené.
99      V dôsledku toho sa zdá, že ak je predkladajúcemu vnútroštátnemu súdu predložený spor medzi jednotlivcami, na ktorý sa vzťahuje právo iného členského štátu alebo štátu, ktorý je mu postavený na roveň, je obmedzená aj možnosť preskúmať v rámci kasačného opravného prostriedku súlad uplatňovania tohto práva súdmi rozhodujúcimi vo veci samej s právom Únie.
100    Ako vyplýva z predchádzajúcich úvah, článok 288 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že ak súd členského štátu vykladá a uplatňuje právo iného členského štátu, ktorým sa vykonáva smernica, je povinný, tak ako pri výklade a uplatňovaní vlastného práva, dodržiavať zásadu výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie.
101    Pritom, ak nemá byť porušená povinnosť vyplývajúca z článku 288 tretieho odseku ZFEÚ, podľa ktorej sú všetky orgány členských štátov vrátane súdov povinné dosiahnuť výsledok stanovený smernicou, nemôže byť preskúmanie vykonané kasačným súdom v odpovedi na dôvod založený na tom, že súd nižšieho stupňa vyložil právo iného členského štátu v rozpore so smernicou, obmedzené len na základe toho, že tento súd vo všeobecnosti považuje cudzie právo za skutkovú okolnosť. Toto preskúmanie sa musí týkať toho, či súd nižšieho stupňa dodržal povinnosť výkladu v súlade s výsledkom stanoveným smernicou, ktorá, ako vyplýva z bodov 84 a 94 tohto rozsudku, existuje bez ohľadu na to, či je právom, ktoré sa má vykladať, právo súdu rozhodujúceho vo veci alebo právo iného členského štátu.
102    Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 288 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že ak súd členského štátu vykladá a uplatňuje právo iného členského štátu, ktorým sa vykonáva smernica, je povinný, tak ako pri výklade a uplatňovaní vlastného práva, dodržiavať zásadu výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie.
O trovách
103    Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred predkladajúcim vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.      Článok 50 ods. 3 ZEÚ v spojení s článkami 126 a 127 Dohody o vystúpení Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska z Európskej únie a z Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu, schválenej rozhodnutím Rady (EÚ) 2020/135 z 30. januára 2020, sa má vykladať v tom zmysle, že:
táto dohoda nespochybnila uplatniteľnosť článku 19 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania na spor, ktorý ku dňu skončenia prechodného obdobia uvedeného v tomto článku 126 stále prebiehal a týkal sa údajnej diskriminácie, ku ktorej malo dôjsť pred týmto dátumom v rámci plnenia pracovnej zmluvy, ktorá sa riadi právom Spojeného kráľovstva.
2.      Článok 288 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že:
ak súd členského štátu vykladá a uplatňuje právo iného členského štátu, ktorým sa vykonáva smernica, je povinný, tak ako pri výklade a uplatňovaní vlastného práva, dodržiavať zásadu výkladu vnútroštátneho práva v súlade s právom Únie.
Podpisy
*      Jazyk konania: francúzština.