62013CJ0469_SK
Účastníci konania
Odôvodnenie
Výrok
Účastníci konania
Vo veci C‑469/13,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunale di Verona (Taliansko) z 27. augusta 2013 a doručený Súdnemu dvoru 30. augusta 2013, ktorý súvisí s konaním:
Shamim Tahir
proti
Ministero dell’Interno,
Questura di Verona,
SÚDNY DVOR (tretia komora),
v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Toader a E. Jarašiūnas,
generálny advokát: Y. Bot,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
– talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Palatiello, avvocato dello Stato,
– nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a B. Beutler, splnomocnení zástupcovia,
– francúzska vláda, v zastúpení: F.‑X. Bréchot a D. Colas, splnomocnení zástupcovia,
– holandská vláda, v zastúpení: M. Noort a M. Bulterman, splnomocnené zástupkyne,
– poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,
– Európska komisia, v zastúpení: M. Condou‑Durande a A. Aresu, splnomocnení zástupcovia,
so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
vyhlásil tento
Rozsudok
Odôvodnenie
1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 ods. 1 a článku 13 v spojení s článkom 2 písm. e) a článkom 4 ods. 1 smernice Rady 2003/109/EHS z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom (Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44; Mim. vyd. 19/006, s. 272), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2011/51/EÚ z 11. mája 2011 (Ú. v. EÚ L 132, s. 1) (ďalej len „smernica 2003/109“).
2. Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pani Tahir na jednej strane a Ministero dell’Interno (ministerstvo vnútra) a Questura di Verona (policajná prefektúra vo Verone) na druhej strane týkajúceho sa zamietnutia žiadosti touto prefektúrou o vydanie povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ, ktorú podala pani Tahir.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2003/109
3. Odôvodnenia 4 a 6 smernice 2003/109 stanovujú:
„(4) integrácia štátnych príslušníkov tretích krajín s povolením na dlhodobý pobyt v členských štátoch je kľúčovým prvkom v rozvíjaní ekonomickej a sociálnej súdržnosti, základného cieľa spoločenstva, uvedeného v zmluve.
…
(6) hlavným kritériom na získanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom by mala byť dĺžka pobytu na území členského štátu. Pobyt by mal byť oprávnený a zároveň nepretržitý, aby sa preukázalo, že osoba sa v krajine usadila. Vypracujú sa ustanovenia s určitým druhom flexibility, takže by sa brali do úvahy okolnosti, za ktorých by osoba mohla dočasne opustiť územie.“
4. Odôvodnenie 17 tejto smernice uvádza:
„Zosúladenie podmienok na získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom podporuje vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi. Určité členské štáty vydávajú povolenia s trvalou alebo neobmedzenou platnosťou za podmienok, ktoré sú priaznivejšie ako podmienky ustanovené touto smernicou. Možnosť uplatnenia priaznivejších vnútroštátnych ustanovení zmluva nevylučuje. Na účely tejto smernice sa však zabezpečí, že povolenia vydané za priaznivejších podmienok nezakladajú právo na pobyt v iných členských štátoch.“
5. Článok 1 písm. a) uvedenej smernice, nazvaný „Predmet úpravy“, stanovuje:
„Táto smernica upravuje:
a) podmienky na priznanie a odňatie postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ktor[é] udeľuje členský štát s ohľadom na štátnych príslušníkov tretích krajín, oprávnene sa zdržiavajúcich na jeho území, ako aj k tomu sa vzťahujúce práva…
…“
6. Článok 2 písm. b), e) a g) tejto smernice stanovuje, že na jej účely sa použijú tieto definície:
„b) ‚osoba s dlhodobým pobytom‘ znamená akéhokoľvek štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý má postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ako je ustanovené v článkoch 4 až 7;
…
e) ‚rodinní príslušníci‘ znamená štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí pobývajú v predmetnom členskom štáte v súlade so smernicou Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny [Ú. v. EÚ L 251, s. 12; Mim. vyd. 19/006, s. 224]…;
…
g) ‚povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ]‘ znamená povolenie na pobyt vydané dotknutým členským štátom po získaní postavenia osoby s dlhodobým pobytom.“
7. Článok 3 smernice 2003/109 definuje rozsah jej pôsobnosti. Podľa odseku 1 tohto článku sa uvedená smernica „vzťahuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa oprávnene zdržiavajú na území členského štátu“. Odseky 2 a 3 uvedeného článku spresňujú, že jednak sa smernica 2003/109 nevzťahuje na niektoré kategórie štátnych príslušníkov tretích krajín a jednak, že sa uplatňuje bez toho, aby tým boli dotknuté priaznivejšie ustanovenia niektorých medzinárodných dohôd.
8. Kapitola II tejto smernice, ktorá zahŕňa články 4 až 13, sa týka priznávania postavenia osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte.
9. Článok 4 uvedenej smernice s názvom „Doba pobytu“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty priznajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa zdržiavajú oprávnene a nepretržite na ich území päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti.“
10. Článok 5 smernice 2003/109 s názvom „Podmienky na získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom“ stanovuje vo svojom odseku 1:
„Členské štáty si vyžiadajú od štátnych príslušníkov tretích krajín dôkazy o tom, že oni sami a na nich závislí rodinní príslušníci majú:
a) stabilné a pravidelné zdroje, ktoré sú postačujúce pre nich a ich rodinných príslušníkov, bez zaťaženia systému sociálnej pomoci dotknutého členského štátu. Členské štáty vyhodnotia tieto zdroje s odvolaním sa na ich povahu a pravidelnosť a môžu vziať do úvahy výšku minimálneho platu a dôchodku pred podaním žiadosti o priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom;
b) zdravotné poistenie s ohľadom na všetky riziká bežne pokryté v prípade vlastných štátnych príslušníkov v príslušnom členskom štáte.“
11. Podľa článku 7 ods. 1 tejto smernice:
„K získaniu postavenia osoby s dlhodobým pobytom, dotknutý štátny príslušník tretej krajiny musí podať žiadosť na príslušné orgány členského štátu, v ktorom sa zdržiava. K žiadosti musia byť priložené písomné dôkazy podľa vnútroštátneho práva, že spĺňa podmienky ustanovené v článkoch 4 a 5, ako aj na základe vyžiadania platný cestovný doklad alebo jeho overená kópia.
…“
12. Odseky 2 a 4 článku 8 tejto smernice s názvom „Povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ]“ stanovujú:
„2. Členské štáty vydajú povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ] osobám s dlhodobým pobytom. Povolenie je platné najmenej na dobu piatich rokov a obnovuje sa automaticky po uplynutí platnosti a ak sa to vyžaduje, na základe žiadosti.
…
4. Ak členský štát vydá povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorému poskytol medzinárodnú ochranu, uvedie v tomto povolení na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ v časti ‚Poznámky‘ túto poznámku: ‚Medzinárodná ochrana poskytnutá v [názov členského štátu] [dátum]‘.“
13. Článok 13 smernice 2003/109, nazvaný „Priaznivejšie vnútroštátne ustanovenia“, stanovuje:
„Členské štáty môžu vydať povolenia na pobyt s trvalou alebo neobmedzenou platnosťou za podmienok, ktoré sú priaznivejšie ako tie, ktoré sú ustanovené touto smernicou. Takéto povolenia na pobyt nezakladajú právo na pobyt v inom členskom štáte, podľa kapitoly III tejto smernice.“
14. Kapitola III tejto smernice, nazvaná „Pobyt v ďalších členských štátoch“, vo svojom článku 14 ods. 1 stanovuje:
„Osoba s dlhodobým pobytom získa právo na pobyt na území iného členského štátu, ako je ten, ktorý mu priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom na obdobie presahujúce tri mesiace za predpokladu, že sú splnené podmienky ustanovené v tejto kapitole.“
15. Článok 16 uvedenej kapitoly sa týka rodinných príslušníkov. Odseky 1 a 2 tohto článku stanovujú:
„1. Ak osoba s dlhodobým pobytom vykonáva svoje právo na pobyt v druhom členskom štáte a rodina už bola vytvorená v prvom členskom štáte, sú rodinní príslušníci, ktorí spĺňajú podmienky uvedené v článku 4 ods. 1 smernice 2003/86/ES oprávnení doprevádzať alebo sa pripojiť k osobe s dlhodobým pobytom.
2. Ak osoba s dlhodobým pobytom vykonáva svoje právo na pobyt v druhom členskom štáte a rodina už bola vytvorená v prvom členskom štáte, môžu byť rodinní príslušníci, iní ako tí, ktorí sú uvedení v článku 4 ods. 1 smernice 2003/86/ES oprávnení doprevádzať alebo sa pripojiť k osobe s dlhodobým pobytom.“
Smernica 2003/86
16. Ako vyplýva z článku 1 smernice 2003/86, účelom tejto smernice „je určiť podmienky na uplatňovanie práva na zlúčenie rodiny štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí sa oprávnene zdržiavajú na území členských štátov“.
Talianske právo
17. Článok 9 legislatívneho dekrétu č. 286 z 25. júla 1998, ktorým sa kodifikuje právna úprava v oblasti prisťahovalectva a pravidlá týkajúce sa postavenia cudzinca (riadna príloha GURI č. 139 z 18. augusta 1998, ďalej len „legislatívny dekrét č. 286/1998“), v znení legislatívneho dekrétu č. 3 z 8. januára 2007, ktorým sa preberá smernica 2003/109 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom (GURI č. 24 z 30. januára 2007), vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Cudzinec, ktorý je aspoň päť rokov držiteľom platného povolenia na pobyt, ktorý preukáže, že jeho príjem nie je nižší ako ročná sociálna dávka a v prípade žiadosti týkajúcej sa členov jeho rodiny, ako dostatočný príjem… a že má vhodné bývanie, ktoré spĺňa minimálne podmienky stanovené príslušnými ustanoveniami vnútroštátneho práva, môže požiadať prefekta o vydanie povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – [EÚ] pre seba a členov svojej rodiny, ako ich definuje článok 29 ods. 1.“
18. Článok 29 ods. 1 bod a) legislatívneho dekrétu č. 286/1998 stanovuje:
„Cudzinec môže požiadať o zlúčenie rodiny, pokiaľ ide o týchto rodinných príslušníkov:
a) manželský partner starší ako osemnásť rokov, s ktorým je v manželskom zväzku, ktorý nebol rozvedený…“
19. Dekrét prezidenta Talianskej republiky č. 394 z 31. augusta 1999, ktorým sa vykonáva kodifikovaná právna úprava v oblasti prisťahovalectva a pravidlá týkajúce sa postavenia cudzinca v súlade s článkom 1 ods. 6 legislatívneho dekrétu č. [286/1998] (riadna príloha GURI č. 190 z 3. novembra 1999), v znení dekrétu prezidenta republiky č. 334 z 18. októbra 2004 o prijatí vyhlášky, ktorou sa mení a dopĺňa dekrét č. 394 z 31. augusta 1999 v oblasti prisťahovalectva (riadna príloha GURI č. 17 z 10. februára 2005), stanovuje v článku 16 nazvanom „Žiadosť o povolenie na pobyt“ v odsekoch 1 až 4:
„1. Na účely vydania povolenia na pobyt podľa článku 9 [legislatívneho dekrétu č. 286/1998] je dotknutá osoba povinná podať písomnú žiadosť prostredníctvom formulára podľa vzoru schváleného dekrétom [Ministerstva vnútra].
2. Žiadosť, ktorú cudzinec podáva na prefektúru v mieste jeho pobytu, musí obsahovať:
a) úplné údaje o žiadateľovi;
b) miesto alebo miesta, na ktorých sa žiadateľ zdržiaval na území Talianska počas predchádzajúcich piatich rokov;
c) miesto trvalého bydliska;
d) zdroje jeho príjmu…
…
4. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 9 ods. 2 a článku 30 ods. 4 kodifikovanej právnej úpravy, ak ide o žiadosť týkajúcu sa rodinných príslušníkov v zmysle článku 9 ods. 1 a článku 29 ods. 1 bodu ba) kodifikovanej právnej úpravy, údaje podľa odseku 2 a doklady podľa odseku 3 tohto článku sa musia týkať aj manželského partnera a neplnoletých detí mladších ako osemnásť rokov a žijúcich v spoločnej domácnosti, ktorých sa žiadosť o vydanie povolenia na pobyt týka, a musia byť k nej priložené doklady preukazujúce:
a) manželský vzťah alebo rodičovský vzťah k maloletému dieťaťu…
b) zabezpečenie ubytovania…
c) príjem… s prihliadnutím na príjem finančne nezávislých členov rodiny žijúcich v spoločnej domácnosti.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
20. Dňa 28. februára 2012 podala pani Tahir na Questura di Verona ako manželská partnerka pakistanského štátneho príslušníka, pána Tahira, žiadosť o vydanie povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ. Pán Tahir je držiteľom povolenia na pobyt.
21. Questura di Verona zamietol uvedenú žiadosť z toho dôvodu, že keďže pani Tahir sa zdržiava na území Talianska len od 15. marca 2010 na základe vstupných víz na účely zlúčenia rodiny so svojím manželským partnerom, nespĺňa podmienku stanovenú v článku 9 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, že musí byť aspoň päť rokov držiteľkou platného povolenia na pobyt.
22. Pani Tahir sa obrátila na Tribunale di Verona s cieľom dosiahnuť zrušenie tohto rozhodnutia o zamietnutí. Pani Tahir poukazovala na taliansku právnu úpravu, pričom tvrdila, že má nárok, aby jej bolo vydané povolenie na dlhodobý pobyt – EÚ, pretože je rodinným príslušníkom pána Tahira, ktorý už má v Taliansku postavenie osoby s dlhodobým pobytom, a je teda oslobodená od uvedenej podmienky. Pani Tahir najmä tvrdila, že jej výklad článku 9 legislatívneho dekrétu č. 286/1998 potvrdzuje aj článok 13 smernice 2003/109. Podľa jej tvrdenia totiž tento článok 9 stanovoval priaznivejšie opatrenie než to, ktoré vyplýva zo smernice 2003/109, v tom zmysle, že nie je nevyhnutné, aby rodinný príslušník držiteľa povolenia na dlhodobý pobyt spĺňal podmienku oprávneného a nepretržitého pobytu v Taliansku päť rokov.
23. Questura di Verona tvrdí, že podmienka pobytu stanovená v uvedenom článku 9 je nevyhnutnou podmienkou na získanie povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ, pretože sa vyžaduje podľa článku 4 ods. 1 smernice 2003/109, a vyššie uvedené ustanovenie nestanovuje v tomto zmysle nijakú výnimku.
24. Vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí uviedol, že článok 9 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998 rozširuje – za určitých podmienok vzťahujúcich sa na dostatočný príjem a primerané ubytovanie – možnosť vydania povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ na rodinných príslušníkov štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorému už bolo také povolenie vydané. Podmienka pobytu päť rokov vyžadovaná na tento účel sa teda týka iba tohto cudzieho štátneho príslušníka a nie už jeho rodinných príslušníkov. Tento výklad navyše údajne potvrdzujú aj viaceré rozhodnutia vnútroštátnych súdov. Vnútroštátny súd sa pýta, či toto ustanovenie je v rozpore so smernicou 2003/109, keďže z uvedenej smernice vyplýva, že na vydanie daného povolenia musí byť jeho žiadateľ dlhodobo usadený v príslušnom členskom štáte.
25. Za týchto podmienok Tribunale di Verona rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1. Má sa článok 7 ods. 1 smernice 2003/109 vykladať tak, že podmienka oprávneného a nepretržitého pobytu v členskom štáte v trvaní piatich rokov uvedená v článku 4 ods. 1 smernice [2003/109], ktorej splnenie musí byť doložené pri podaní žiadosti o [povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ], sa môže týkať aj inej osoby, než je osoba podávajúca žiadosť, a teda jej rodinného príslušníka v zmysle článku 2 písm. e) smernice [2003/109]?
2. Má sa článok 13 prvá veta smernice 2003/109 vykladať tak, že medzi priaznivejšie podmienky, za ktorých môžu členské štáty vydať [povolenia na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ] s trvalou alebo neobmedzenou platnosťou, patrí aj podmienka, ktorá rozširuje možnosť uplatnenia podmienky oprávneného a nepretržitého pobytu v trvaní piatich rokov v dotknutom štáte vyžadovanej podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice [2003/109] na priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom, ktorú splnila osoba, ktorá už získala postavenie osoby s dlhodobým pobytom, na jej rodinných príslušníkov definovaných v článku 2 písm. e) smernice [2003/109] bez ohľadu na dĺžku ich pobytu na území členského štátu, v ktorom sa podáva žiadosť?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
26. Vnútroštátny sa svojou prvou otázkou pýta, či sa má článok 7 ods. 1 smernice 2003/109 vykladať v tom zmysle, že rodinný príslušník, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, osoby, ktorá už získala postavenie osoby s dlhodobým pobytom, môže byť oslobodený od podmienky stanovenej v článku 4 ods. 1 uvedenej smernice, podľa ktorej pre nadobudnutie tohto postavenia sa musia štátni príslušníci tretích krajín oprávnene a nepretržite zdržiavať na území príslušného členského štátu päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti.
27. V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako Súdny dvor už rozhodol, že zo systému zavedeného smernicou 2003/109 jasne vyplýva, že získanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom priznaného na základe tejto smernice podlieha osobitnému konaniu a okrem toho obligatórnemu splneniu podmienok spresnených v kapitole II uvedenej smernice (rozsudok Kamberaj, C‑571/10, EU:C:2012:233, bod 66).
28. Súdny dvor uviedol, že článok 4 smernice 2003/109 stanovuje, že členské štáty priznajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti zdržiavajú oprávnene a nepretržite na ich území päť rokov. Článok 5 tejto smernice podmieňuje získanie tohto postavenia preukázaním, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý uplatňuje nárok na toto postavenie, má k dispozícii dostatočné prostriedky a zdravotné poistenie. Napokon článok 7 tej istej smernice spresňuje procesné požiadavky pre získanie predmetného postavenia (rozsudok Kamberaj, EU:C:2012:233, bod 67).
29. Nič zo znenia uvedeného článku 7 ani žiadneho iného ustanovenia smernice 2003/109 pritom nenaznačuje to, že by rodinný príslušník, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, mohol byť na účely priznania postavenia osoby s dlhodobým pobytom oslobodený od podmienky oprávnene a nepretržite sa zdržiavať na území daného členského štátu päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti.
30. Naopak, zo znenia článku 4 v spojení s článkom 7 smernice 2003/109 a vzhľadom na odôvodnenie 6 tejto smernice vyplýva, že uvedená podmienka pobytu je nevyhnutnou podmienkou na priznanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom.
31. Treba totiž uviesť, že na jednej strane článok 7 smernice 2003/109 obsahuje výslovný odkaz na podmienky stanovené v článkoch 4 a 5 tejto smernice. K žiadosti, ktorú štátny príslušník tretej krajiny predloží príslušným orgánom členského štátu, preto musia byť priložené písomné dôkazy, že spĺňa podmienky, a teda aj konkrétne podmienku pobytu. Na druhej strane odôvodnenie 6 uvedenej smernice stanovuje, že hlavným kritériom na získanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom by mala byť dĺžka pobytu na území členského štátu. V tomto odôvodnení sa spresňuje, že tento pobyt by mal byť oprávnený a zároveň nepretržitý, aby sa preukázalo, že osoba sa v krajine usadila.
32. Súdny dvor už konštatoval, že z odôvodnení 4 a 6 smernice 2003/109 vyplýva, že jej hlavným cieľom je integrácia štátnych príslušníkov tretích krajín dlhodobo usadených v členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok Singh, C‑502/10, EU:C:2012:636, bod 45).
33. Súdny dvor už tiež rozhodol, že ako z článku 4 ods. 1 a odôvodnenia 6 smernice 2003/109 vyplýva, usadenie sa dotknutej osoby v krajine, a teda jej dlhodobý pobyt sa preukazuje dĺžkou oprávneného a nepretržitého pobytu počas piatich rokov (pozri v tomto zmysle rozsudok Singh, EU:C:2012:636, bod 46).
34. Treba preto dospieť k záveru, že podmienka oprávnene a nepretržite sa zdržiavať na území príslušného členského štátu päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti, stanovená v článku 4 ods. 1 smernice 2003/109, je nevyhnutnou podmienkou pre nadobudnutie postavenia osoby s dlhodobým pobytom stanovenou touto smernicou, takže príslušník tretej krajiny môže podľa článku 7 ods. 1 tejto smernice podať žiadosť o nadobudnutie tohto postavenia len vtedy, ak sám spĺňa túto podmienku.
35. V prejednávanej veci zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že žalobkyňa vo veci samej sa v čase podania žiadosti o povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ zdržiavala na území Talianska počas obdobia kratšieho než dva roky. Nezdá sa teda, že by žalobkyňa spĺňala podmienku stanovenú v článku 4 ods. 1 smernice 2003/109, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
36. Navyše, isteže táto smernica obsahuje aj ustanovenia týkajúce sa práva na pobyt rodinných príslušníkov, ktorí sú definovaní v článku 2 písm. e) uvedenej smernice. Tieto ustanovenia sa však vzťahujú na osobitný prípad rodinných príslušníkov štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý má postavenie osoby s dlhodobým pobytom v jednom členskom štáte a vykonáva svoje právo na pobyt v druhom členskom štáte. Článok 16 uvedenej smernice teda stanovuje právo a podmienky, za akých sú títo rodinní príslušníci oprávnení sprevádzať alebo sa pripojiť k uvedenej osobe v druhom členskom štáte.
37. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice 2003/109 sa majú vykladať v tom zmysle, že rodinný príslušník, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, osoby, ktorá už získala postavenie osoby s dlhodobým pobytom, nemôže byť oslobodený od podmienky stanovenej v článku 4 ods. 1 uvedenej smernice, podľa ktorej pre nadobudnutie tohto postavenia sa musia štátni príslušníci tretích krajín oprávnene a nepretržite zdržiavať na území príslušného členského štátu päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti.
O druhej otázke
38. Vnútroštátny súd sa svojou druhou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 13 smernice 2003/109 vykladať v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu priznať rodinnému príslušníkovi, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ za priaznivejších podmienok ako tých, ktoré stanovuje táto smernica.
39. V tejto súvislosti treba na úvod konštatovať, že možnosť vydať takému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny povolenie na pobyt bez toho, aby bola splnená podmienka oprávnene a nepretržite sa zdržiavať na území daného členského štátu, stanovená v článku 4 ods. 1 tejto smernice, vyplýva z možnosti upravenej v článku 13 uvedenej smernice 2003/109, spočívajúcej v tom, že členské štáty môžu vydať povolenia na pobyt s trvalou alebo neobmedzenou platnosťou za podmienok, ktoré sú priaznivejšie ako tie, ktoré stanovuje táto smernica.
40. Z odôvodnenia 17 smernice 2003/109 však vyplýva, že zosúladenie podmienok na získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom podporuje vzájomnú dôveru medzi členskými štátmi. V tejto súvislosti uvedené odôvodnenie uvádza, že povolenia na pobyt s trvalou alebo neobmedzenou platnosťou, vydané za priaznivejších podmienok ako tie, ktoré sú stanovené touto smernicou, nezakladajú právo na pobyt v iných členských štátoch.
41. Takže, hoci článok 13 smernice 2003/109 ponecháva členským štátom vyššie uvedenú možnosť, z jednoznačného znenia druhej vety tohto ustanovenia vyplýva, že môže ísť len o „povolenia na pobyt [, ktoré] nezakladajú právo na pobyt v inom členskom štáte, podľa kapitoly III tejto smernice“.
42. Ako vyplýva najmä z článku 2 písm. b) v spojení s článkom 14 ods. 1 smernice 2003/109, povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ v zásade dáva jeho držiteľovi právo na pobyt na území iného členského štátu, ako je ten, ktorý mu priznal postavenie osoby s dlhodobým pobytom na obdobie presahujúce tri mesiace.
43. Povolenie na pobyt, ktoré by v súlade s článkom 13 uvedenej smernice vydal členský štát rodinnému príslušníkovi, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, za priaznivejších podmienok ako tých, ktoré stanovuje táto smernica, preto v žiadnom prípade nemôže predstavovať povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ v zmysle uvedenej smernice.
44. So zreteľom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 13 smernice 2003/109 sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému štátu priznať rodinnému príslušníkovi, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ za priaznivejších podmienok ako tých, ktoré stanovuje táto smernica.
O trovách
45. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Výrok
Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
1. Článok 4 ods. 1 a článok 7 ods. 1 smernice Rady 2003/109/EHS z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2011/51/EÚ z 11. mája 2011, sa majú vykladať v tom zmysle, že rodinný príslušník, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, osoby, ktorá už získala postavenie osoby s dlhodobým pobytom, nemôže byť oslobodený od podmienky stanovenej v článku 4 ods. 1 uvedenej smernice, podľa ktorej pre nadobudnutie tohto postavenia sa musia štátni príslušníci tretích krajín oprávnene a nepretržite zdržiavať na území príslušného členského štátu päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti.
2. Článok 13 smernice 2003/109, zmenenej a doplnenej smernicou 2011/51, sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému štátu priznať rodinnému príslušníkovi, ako je definovaný v článku 2 písm. e) tejto smernice, povolenie na pobyt osoby s dlhodobým pobytom – EÚ za priaznivejších podmienok ako tých, ktoré stanovuje táto smernica.