VSC Sklep III Cpg 3/2025
Sodišče: Višje sodišče v Celju
Oddelek: Gospodarski oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSCE:2025:III.CPG.3.2025
Evidenčna številka: VSC00082939
Datum odločbe: 30.01.2025
Senat, sodnik posameznik: Sabina Zakošek (preds.), mag. Aleksander Urankar (poroč.), Nataša Gregorič
Področje: CIVILNO PROCESNO PRAVO
Institut: jurisdikcija - zavrženje tožbe - pogodbene obveznosti - civilni delikt - mednarodni element -
avtonomna razlaga pravne norme - kvazidelikt
Zveza: ZPCP-2 člen 110a, 110a/5. Uredba (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne
12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih
zadevah člen 7, 7/1, 7/2
Jedro
Tudi v primeru jurisdikcije slovenskega sodišča ni nujno, da bi se v sporu uporabilo slovensko materialno
pravo. Ni dvoma, da gre za spor z mednarodnim elementom, saj ima tožena stranka sedež v Avstriji. Možno
je, da bi moralo slovensko sodišče uporabiti tuje materialno pravo, se pravi avstrijsko. Na podlagi katerega
prava bo dejansko odločalo sodišče je stvar uporabe kolizijskih pravil v meritorni odločbi in tega sodišče v
predhodnem postopku presoje jurisdikcije ne more prejudicirati.
Pojem pogodbenih obveznosti SES razlaga evro avtonomno - bistvena okoliščina je prostovoljen sprejem
obveznosti.
Po razlagi sodišča druge stopnje ne gre za zadevo v zvezi z delikti ali kvazidelikti. Ta je podana, ko gre za
posebno izbirno pristojnost za nepogodbene odškodninske obveznosti.
Pošiljatelj kot tretja oseba praviloma ni seznanjena z vsebino prevozne pogodbe in njenimi pogodbenimi
strankami, saj tožena stranka ni tista, ki bi organizirala prevoz.11 Vložitev tožbe zoper njo pred slovenskim
sodiščem zato zanjo ne bi bilo predvidljivo.
Ni nujno, da bi za vsako obligacijskopravno obveznost morali utemeljiti bodisi pristojnost po prvem odstavku
bodisi po drugem odstavku 7. člena Uredbe Bruselj Ia. Mogoče je, da v poštev ne pride nobena od teh dveh
pristojnosti in tedaj ostane le splošna pristojnost po kraju prebivališča toženca.
                               1 / 5
Izrek
Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je z v uvodu navedenim sklepom izreklo, da za odločitev v sporu ni pristojno sodišče
Republike Slovenije (I. točka izreka). Zavrglo je tožbo (II. točka izreka). Ugotovilo je, da je tožeča stranka
po naročilu družbe A.., ki je pravna oseba s sedežem na Poljskem, izvedla dva prevoza blaga na relaciji Pöls
(Avstrija) - Andoa (Španija) in en prevoz na relaciji Pöls (Avstrija) - Madrid (Španija). Pošiljatelj blaga je
bila tožena stranka. Naročnik prevozov je bila družba A. ZOO sedežem na Poljskem, katera tožeči stranki
kljub opominjanju ni poravnala zaračunanih transportnih storitev, zato je tožeča stranka pozvala na plačilo
toženo stranko, družbo s sedežem v Avstriji, ki se na poziv prav tako ni odzvala. Glede na dejstvo, da je
tožena stranka pravna oseba s sedežem v Avstriji, za odločitev v sporu ni pristojno sodišče Republike
Slovenije. Skladno z določili Uredbe (EU) številka 1215/2012 z dne 12. 12. 2012 o pristojnosti in
priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju: Uredba Bruselj
Ia) o splošni pristojnosti je podana pristojnost sodišča po kraju sedeža tožene stranke. Skladno z določili
Uredbe Bruselj Ia o posebni pristojnosti ne gre za nobenega izmed predvidenih primerov, zato pristojnost
sodišča na tej podlagi ni podana (niti v primerih po 1. točki 7. člena Uredbe Bruselj Ia, kjer je predvidena
posebna pristojnost po kraju izpolnitve obveznosti), o drugih posebnih pristojnostih (10. do 23. člen Uredbe
Bruselj Ia) ne gre za nobenega izmed predvidenih primerov ne o izključni pristojnosti in ne po dogovoru o
pristojnosti.
2. Zoper ta sklep sodišča prve stopnje vlaga pritožbo tožeča stranka brez navedbe pritožbenih razlogov po
prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) v zvezi s 366. členom ZPP.
V pritožbi navaja, da je zasnovala tožbeni zahtevek na Zakonu o prevozih v cestnem prometu (v
nadaljevanju: ZPCP-2), ki zaradi izjemnega družbenega pomena transportne dejavnosti uvaja solidarno
odgovornost pošiljateljev in prejemnikov transportiranega blaga za plačila transportnih storitev. Odločitev
sodišča glede pristojnosti predstavlja poseg v ustavno varovano pravico do sodnega varstva, saj sklep tožeči
stranki onemogoča, da bi uveljavljala svoje z ZPCP-2 pripadajoče pravice, ker zakon ne velja na območju
Republike Avstrije, kamor sodišče napotuje tožečo stranko. Pristojno sodišče za odločitev v sporu je lahko
samo v Republiki Sloveniji, saj tožeča stranka ne more uveljavljati pravic iz slovenskega zakona o Republiki
Avstriji. Republika Avstrija nima zakonsko urejene solidarne odgovornosti pošiljateljev oziroma
prejemnikov transportiranega blaga. Poleg tega ne gre za izterjavo neplačanih obveznosti, temelječih na
verodostojnih listinah (računu ali pogodbi), ki bi temeljila na poslovnem odnosu med tožečo in toženo
stranko, ampak za uveljavljanje z zakonom določene solidarne odgovornosti pošiljatelja blaga tako, da s te
plati tožeča stranka ne more tožiti v Republiki Avstriji, saj stranki nista v neposrednem poslovnem odnosu.
Ravno določba petega odstavka 110.a člena ZPCP-2, ki določa solidarno odgovornost pošiljateljev in
prejemnikov transportiranega blaga, opredeljuje predmet spora, pri čemer je upravičena druga navezna
okoliščina za pristojnost sodišča, kot pa je določena v določbah, ki jih navaja sodišče.
3. Pritožba ni utemeljena.
4. Tožeča stranka neutemeljeno očita sodišču prve stopnje poseg v ustavno zavarovano pravico do sodnega
varstva, ker naj bi sklep onemogočal, da uveljavlja svoje z ZPCP-2 pripadajoče pravice, ker ta zakon ne velja
                               2 / 5
na območju Republike Avstrije, katera nima zakonsko urejene solidarne odgovornosti pošiljateljev oziroma
prejemnikov blaga. Tudi v primeru jurisdikcije slovenskega sodišča ni nujno, da bi se v sporu uporabilo
slovensko materialno pravo, konkretno ZPCP-2. Ni dvoma, da gre za spor z mednarodnim elementom, saj
ima tožena stranka sedež v Avstriji (1. točka obrazložitve sklepa). Možno je, da bi moralo slovensko sodišče
uporabiti tuje materialno pravo, se pravi avstrijsko. Na podlagi katerega prava bo dejansko odločalo sodišče
je stvar uporabe kolizijskih pravil v meritorni odločbi in tega sodišče v predhodnem postopku presoje
jurisdikcije ne more prejudicirati. Tuje pravo je potrebno uporabiti tako, kot bi ga uporabil sodnik tujega
pravnega reda. 1Možno je tudi obratno, da bo avstrijsko sodišče zaradi mednarodnega elementa – tožeče
stranke iz Slovenije odločalo na podlagi slovenskega materialnega prava. Peti odstavek 110.a člena ZPCP-2
je tako vsaj teoretično možna podlaga za odločanje v sporu pred avstrijskim sodiščem. Ta določa, da za
primer, če naročnik ne plača prevoza v določenem roku, za plačilo voznine skupaj z naročnikom odgovarja
pošiljatelj ali prejemnik, ki ni hkrati naročnik prevoza. Pošiljatelj ali prejemnik je dolžan plačati voznino v
tridesetih dneh od prejema poziva prevoznika, ki je dejansko opravil prevoz za plačilo voznine, kar ta dokaže
z ustrezno listino.
5. Sodišče prve stopnje je ugotovilo nesporna dejstva, da je tožeča stranka po naročilu družbe A.., ki je
pravna oseba s sedežem na Poljskem, izvedla dva prevoza blaga na relaciji Pöls (Avstrija) - Andora (Španija)
in en prevoz na relaciji Pöls (Avstrija) - Madrid (Španija), pošiljatelj blaga je bila tožena stranka, ne naročnik
ne pošiljatelj nista plačali tožeči stranki prevoznine (1. točka obrazložitve sklepa). Ker sodišče prve stopnje ni
ugotovilo nobene od posebnih pristojnosti po 7. členu Uredbe Bruselj Ia, zlasti ne po prvem odstavku v zvezi
s pogodbenimi razmerji, ne izključne pristojnosti, ne dogovora o pristojnosti, je zaključilo, da je podana
splošna pristojnost po prvem odstavku 4. člena Uredbe Bruselj Ia. Tožeča stranka izpodbija ta zaključek, kar
je razumeti tako, da je po njenem podana posebna pristojnost, ki izključuje splošno pristojnost po sedežu
tožene stranke.
6. Pravila o posebni pristojnosti je treba razlagati avtonomno in ozko. 2Za pritožbo sta relevantni posebni
pristojnosti po prvem in drugem odstavku 7. člena Uredbe Bruselj Ia.
7. Glede posebne pristojnosti v zvezi s pogodbenimi razmerji po kraju izpolnitve po prvem odstavku 7. člena
Uredbe Bruselj Ia je sodišče prve stopnje zaključilo, da ni podana (4. točka obrazložitve sklepa) Tožeča
stranka smiselno pritrjuje odločitvi, ko navaja, da v danem primeru ne gre za izterjavo neplačanih obveznosti,
temelječih na verodostojnih listinah (računu ali pogodbi), ki bi temeljila na poslovnem odnosu med tožečo in
toženo stranko in da stranki nista v neposrednem poslovnemu odnosu. Tudi po razlagi sodišča druge stopnje
ne gre za spor v zvezi s pogodbenimi razmerji po prvem odstavku 7. člena Uredbe Bruselj Ia. Pojem
pogodbenih obveznosti SES razlaga evro avtonomno - bistvena okoliščina je prostovoljen sprejem
obveznosti.3V primeru sojenja na podlagi materialnopravne določbe petega odstavka 110.a člena ZPCP-2 ne
gre za prostovoljen prevzem obveznosti tožene stranke. Ta je kot pošiljatelj blaga izven razmerja pogodbenih
strank prevozne pogodbe, ni njegova stranka in uzakonitev omenjenega določila pomeni poseg zakonodajalca
v načelo relativnosti pogodbenih razmerij.4Pošiljatelj (tožena stranka) ni v nobeni obligacijskopravni zvezi z
razmerjem iz prevozne pogodbe.5
8. Tožeča stranka še navaja, da gre za uveljavljanje z zakonom določene solidarne odgovornosti pošiljatelja
blaga. V pritožbi sicer ne navaja konkretno, da bi po njenem pravnem stališču šlo za posebno pristojnost v
zvezi z delikti ali kvazidelikti po drugem odstavku 7. člena Uredbe Bruselj. Prav tako ne podaja trditev glede
kraja, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka, kar je navezna okoliščina za pristojnost po 2.
odstavku 7. člena Uredbe Bruselj Ia. Vendar tudi po razlagi sodišča druge stopnje ne gre za zadevo v zvezi z
delikti ali kvazidelikti. Ta je podana, ko gre za posebno izbirno pristojnost za nepogodbene odškodninske
                               3 / 5
obveznosti.6V tem primeru tudi če bi sodišče odločalo na podlagi materialnopravne določbe petega odstavka
110.a člena ZPCP-2 ne bi šlo za nepogodbeno odškodninsko odgovornost tožene stranke. Šlo bi samo za
njeno solidarno obveznost po zakonu. Smisel pasivne solidarne obveznosti je v varstvu upnika, kadar mu
dolguje več oseb. S solidarnostjo mu je zagotovljena večja varnost pred insolventnostjo katerega od njih. 7
Solidarna odgovornost (v tem primeru toženega pošiljatelja, kot je določena v ZPCP-2) še ne pomeni iste
pravne podlage. Solidarna obveznost se ne tiče neposredne pravne podlage obveznosti dolžnikov.8
9. Tožeča stranka se sklicuje tudi na 15. točko preambule Uredbe Bruselj Ia. Ta določa, da bi pravila o
pristojnosti morala biti čim bolj predvidljiva in morajo temeljiti na načelu, da se pristojnost praviloma določa
po stalnem prebivališču toženca. Pri tem bi morala taka pristojnost vedno obstajati, razen v nekaterih točno
opredeljenih primerih, v katerih je zaradi predmeta spora ali avtonomije strank upravičena druga navezna
okoliščina. Da bi postala skupna pravila preglednejša in da ne pride do kolizije pristojnosti, je treba stalno
prebivališče pravne osebe opredeliti kot avtonomen koncept. Vendar tudi ta določba ne potrjuje pritožbenih
navedb.
10. Nasprotno nadaljnja 16. točka preambule Uredbe Bruselj Ia potrjuje pravilnost odločitve sodišča prve
stopnje. Ta se glasi, da poleg stalnega prebivališča toženca bi morala obstajati tudi alternativna podlaga
pristojnosti, ki temelji na tesni povezavi med sodiščem in sporom, ali ki pripomore k pravilnemu delovanju
pravosodja. Obstoj tesne povezave bi moral zagotoviti pravno varnost in preprečiti možnost, da bi bil toženec
tožen pred sodiščem države članice, katerega pristojnosti razumno ni bilo mogoče predvideti. To je
pomembno zlasti v sporih v zvezi z nepogodbenimi obveznostmi, ki izvirajo iz kršitev zasebnosti in
osebnostnih pravic, vključno z obrekovanjem.
11. Razlaga ne sme povzročiti, da bi bila določitev pristojnega sodišča odvisna od negotovih okoliščin in bi
bila v nasprotju s krepitvijo pravne varnosti oseb, ki so nastanjene v skupnosti, ki bi s tem, da tožeči stranki
omogoča, da zlahka določi sodišče, pred katerim lahko toži, in toženi stranki, da razumno predvideva sodišče,
pred katerim je lahko tožena, ki sestavlja enega od ciljev konvencije. 9Razlogovano je že bilo, da določilo
petega odstavka 110.a člena ZPCP-2, kot možna materialnopravna podlaga za meritorno odločitev, pomeni
širitev učinkov pogodbenega razmerja izven razmerja pogodbenih strank prevozne pogodbe.10Pošiljatelj kot
tretja oseba praviloma ni seznanjena z vsebino prevozne pogodbe in njenimi pogodbenimi strankami, saj
tožena stranka ni tista, ki bi organizirala prevoz. 11Vložitev tožbe zoper njo pred slovenskim sodiščem zato
zanjo ne bi bilo predvidljivo. Po pojasnjenem v tem primeru ni podana nobena od posebnih pristojnosti. Ni
nujno, da bi za vsako obligacijskopravno obveznost morali utemeljiti bodisi pristojnost po prvem odstavku
bodisi po drugem odstavku 7. člena Uredbe Bruselj Ia. Mogoče je, da v poštev ne pride nobena od teh dveh
pristojnosti in tedaj ostane le splošna pristojnost po kraju prebivališča toženca.12
12. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je v tem primeru podana samo splošna pristojnost po
sedežu tožene stranke v Avstriji. Pravilno je izreklo, da ni pristojnosti sodišča RS, ter zavrglo tožbo.
13. V postopku na prvi stopnji ni bila storjena nobena od tistih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka,
na obstoj katerih pazi sodišče druge stopnje po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s
prvim odstavkom 366. člena ZPP). Zato je na podlagi 353. člena ZPP v zvezi z drugo točko 365. člena ZPP
zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.
-------------------------------
1 Sodba VSL II Cp 1205/2020.
2Sodbe sodišča EU C-572/14 Austro-Mechana proti Amazon, C-242/20 Hrvatske šume proti BP Europa SE,
                               4 / 5
189/87 Athanasios Kalfelis proti Bankhaus Schröder.
3A. Galič, Mednarodna pristojnost po Uredbi št. 44/2001 (Bruseljska uredba), Pravosodni bilten 2007, št. 1,
strani 187 in nasl.
4 Sodba VS RS III Ip 36/2019.
5 Sodba in sklep VSL I Cpg 238/2017.
6 A. Galič, že navedeno delo, dodatno A. Galič: Pristojnost v nepogodbenih odškodninskih sporih, stran 9, 10.
7A. Polajnar Pavčnik, Obligacijski zakonik s komentarjem, splošni del, druga knjiga, stran 556, Gv založba,
Ljubljana 2003.
8 Sklep VS RS II Ips 167/98.
9 A. Galič, Pristojnost v nepogodbenih odškodninskih sporih, stran 18.
10 Sodba VS RS III Ip 36/2019.
11 Sodba in sklep VSL I Cpg 238/2017.
12A. Galič, Pristojnost v nepogodbenih odškodninskih sporih, stran 13, sodba sodišča EU C-242/20 Hrvatske
šume proti BP Europa SE.
Datum zadnje spremembe: 23.12.2025
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               5 / 5