62020CC0421
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MACIEJA SZPUNARJA,
predstavljeni 28. oktobra 2021 (
1
)
Zadeva C‑421/20
Acacia Srl
proti
Bayerische Motoren Werke AG
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija))
„Predhodno odločanje – Modeli Skupnosti – Mednarodna pristojnost – Materialno pravo, ki se uporablja – Izvedene pravice, ki izhajajo iz kršitve modela Skupnosti – Lex fori – Kraj, v katerem je bilo začetno dejanje kršitve storjeno“
I. Uvod
1.
Jedro mednarodnega zasebnega prava Unije sestavljajo pravila o pristojnosti in kolizijska pravila, določena v Uredbi (EU) št. 1215/2012 (
2
) oziroma v dveh uredbah o pravu, ki se uporabljata za pogodbena obligacijska razmerja in za nepogodbene obveznosti, in sicer v uredbah št. 593/2008 (
3
) in št. 864/2007 (
4
).
2.
Te uredbe imajo posebej široko področje uporabe. Vendar pa uporaba pravil o pristojnosti iz Uredbe št. 1215/2012 zahteva obstoj tujega elementa, ki se izraža v mednarodnem značaju zadevnega pravnega razmerja zaradi vpletenosti več držav. (
5
) Podobno se kolizijska pravila iz uredb Rim I in Rim II uporabljajo v primeru kolizije zakonov. (
6
)
3.
Uredba št. 1215/2012 in Uredba Rim II poleg tega brez poseganja v te zahteve o obstoju tujega elementa določata izjeme za posebne določbe prava Unije, (
7
) pri čemer dajeta prednost zlasti določbam Uredbe (ES) št. 6/2002 (
8
).
4.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe daje Sodišču priložnost, da pojasni povezavo med temi tremi uredbami v zvezi s položaji iz člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, in sicer položaji, v katerih se tožba zaradi kršitve vloži pri sodiščih države članice, v kateri je prišlo do kršitve ali pa je bilo z njo zagroženo.
II. Pravni okvir
A.
Uredba št. 6/2002
5.
Člen 82 Uredbe št. 6/2002, naslovljen „Mednarodna jurisdikcija“, v odstavku 5 določa:
„Postopki v zvezi s tožbami in zahtevki iz člena 81(a) in (d) se lahko začnejo tudi pred sodišči države članice, v kateri je prišlo do kršitve ali pa je bilo z njo zagroženo.“
6.
Člen 88 te uredbe, naslovljen „Uporabljivo pravo“, določa:
„1.   Sodišča za modele Skupnosti uporabljajo določbe te uredbe.
2.   Pri vseh zadevah, ki jih ta uredba ne zajema, sodišče za modele Skupnosti uporablja nacionalno pravo, vključno z mednarodnim zasebnim pravom.
3.   Razen če s to uredbo ni drugače določeno, sodišče za modele Skupnosti uporablja postopkovna pravila, ki urejajo enak tip postopka v zvezi z nacionalnim modelom v državi članici, kjer se nahaja.“
B.
Uredba Rim II
7.
Člen 1 Uredbe Rim II, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
„Ta uredba se v primeru kolizije zakonov uporablja za nepogodbene obveznosti v civilnih in gospodarskih zadevah. […]“
8.
Člen 8 te uredbe, naslovljen „Kršitev pravic intelektualne lastnine“, določa:
„1.   Za nepogodbene obveznosti, nastale zaradi kršitve pravic intelektualne lastnine, se uporablja pravo države, za katero se zahteva zaščita.
2.   V primeru nepogodbenih obveznosti, nastalih zaradi kršitev enotne pravice intelektualne lastnine Skupnosti, se za vprašanja, ki jih ustrezni instrument Skupnosti ne obravnava, uporablja pravo države, v kateri je bila kršitev storjena.
[…]“
III. Dejansko stanje v postopku v glavni stvari
9.
Acacia Srl je družba italijanskega prava, ki v Italiji proizvaja platišča za motorna vozila in jih prodaja v celotni Uniji.
10.
Ker družba Bayerische Motoren Werke AG (v nadaljevanju: BMW) meni, da pomeni prodaja nekaterih platišč v Nemčiji s strani družbe Acacia kršitev registriranega modela Skupnosti, katerega imetnica je, je v Nemčiji vložila tožbo zaradi kršitve pri sodišču za znamke Skupnosti.
11.
To sodišče se je izreklo za pristojno na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002.
12.
Poleg tega je navedeno sodišče odločilo, da je družba Acacia storila kršitev, ki jo zatrjuje družba BMW, in odredilo prenehanje tako ugotovljene kršitve. Isto sodišče je ob sklicevanju na člen 8(2) Uredbe Rim II za naknadne zahtevke, ki jih družba BMW uveljavlja za povračilo škode, posredovanje informacij, predložitev finančnega poročila, izročitev za namene uničenja in izročitev knjigovodskih listin, uporabilo nemško pravo. Tem zahtevkom je bilo v večini ugodeno.
13.
Družba Acacia je vložila pritožbo pri predložitvenem sodišču. Trdi zlasti, da se za naknadne zahtevke družbe BMW uporablja italijansko pravo.
14.
Predložitveno sodišče potrjuje, da v obravnavanem primeru pristojnost nemških sodišč izhaja iz člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 in da je družba Acacia storila kršitev, ki jo zatrjuje družba BMW.
15.
Vendar ima vseeno pomisleke glede nacionalnega prava, ki se uporablja za naknadne zahtevke družbe BMW, in opozarja, da bo rešitev spora v neki meri odvisna od tega vprašanja. Glede na izvedensko mnenje o italijanskem pravu, ki ga je predložila družba Acacia, se pravila nemškega prava glede predložitve finančnega poročila in izročitve knjigovodskih listin razlikujejo od pravil italijanskega prava. Če bi bilo treba za naknadne zahtevke uporabiti italijansko pravo, bi bilo torej treba spremeniti sodbo prvostopenjskega sodišča.
16.
Predložitveno sodišče meni, da iz člena 8(2) Uredbe Rim II, kakor ga je Sodišče razložilo v sodbi Nintendo (
9
), izhaja, da se v obravnavanem primeru uporablja italijansko pravo. V zvezi s tem ugotavlja, da je zaradi italijanskega porekla spornih izdelkov, dobavljenih v Nemčijo, kraj nastanka škodnega dogodka torej Italija. To sodišče meni, da se mora merilo kraja nastanka škodnega dogodka, določeno v sodbi Nintendo, uporabljati ne le v položaju, v katerem so bile kršitve, očitane toženi stranki, storjene v več državah članicah, kot je bil to primer v zadevi, v kateri je bila izrečena ta sodba, ampak tudi v položaju, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerem so bile kršitve storjene v eni sami državi članici.
17.
Taka rešitev naj bi zagotavljala, da se v zvezi s škodnim dejanjem v obeh teh položajih uporablja isto pravo. Sodba AMS Neve in drugi (
10
), ki jo družba BMW navaja v utemeljitev svojega stališča, da se za naknadne zahtevke uporablja nemško pravo, naj ne bi v ničemer spreminjala potrebe po zagotovitvi, da se v obeh položajih uporabi isto materialno pravo.
IV. Postopek pred Sodiščem in vprašanji za predhodno odločanje
18.
V teh okoliščinah je Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) s sklepom z dne 31. avgusta 2020, ki ga je Sodišče prejelo 8. septembra 2020, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali lahko nacionalno sodišče, ki odloča o kršitvi, na katero je bila tožba vložena v okviru pravil o mednarodni pristojnosti glede na kraj kršitve v skladu s členom 82(5) Uredbe št. 6/2002, pri kršitvah modelov Skupnosti za naknadne zahtevke, ki se nanašajo na ozemlje njegove države članice, uporabi nacionalno pravo države članice, v kateri ima sodišče, ki odloča o kršitvi, svoj sedež (lex fori)?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali lahko ‚začetni kraj kršitve […]‘ v smislu [sodbe Nintendo] za namene določitve prava, ki se za naknadne zahtevke uporablja v skladu s členom 8(2) [Uredbe Rim II], leži tudi v tisti državi članici, v kateri so potrošniki, ki so ciljna skupina spletnega oglaševanja, in v kateri se v smislu člena 19 Uredbe št. 6/2002 dajejo na trg izdelki, ki kršijo model, če se izpodbijata le ponujanje in dajanje na trg v tej državi članici, in sicer tudi tedaj, ko se spletne ponudbe, na katerih temeljita ponujanje in dajanje na trg, sprožijo v drugi državi članici?“
19.
Pisna stališča sta predložili družba BMW in Evropska komisija. Isti zainteresirani osebi sta bili zastopani na obravnavi, ki je potekala 8. julija 2021.
V. Analiza
A.
Prvo vprašanje za predhodno odločanje
20.
Predložitveno sodišče želi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu ugotoviti, ali je treba člen 1(1) Uredbe Rim II ter člen 88(2) in člen 89(1)(d) Uredbe št. 6/2002 razlagati tako, da položaj, v katerem sodišče države članice odloča na podlagi člena 82(5) te druge uredbe, ne zajema kolizije zakonov v smislu člena 1(1) Uredbe Rim II in da je treba za naknadne zahtevke, ki se nanašajo na ozemlje te države članice, uporabiti lex fori, in ne pravo, ki je kot pravo, ki se uporablja, določeno s kolizijskimi pravili iz te uredbe.
21.
Preden preučim to vprašanje, se mi zdi primerno opozoriti na kontekst, v katerega se uvršča sodna pristojnost sodišča, ki odloča na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 (oddelek 1). Nato bom za ustrezen odgovor na to vprašanje, prvič, dokazal, da je treba ovreči predpostavko, da lahko za naknadne zahtevke v postopku v glavni stvari velja načelo lex fori processualis in da jih nujno ureja pravo države članice, v kateri je sodišče, ki odloča o tožbi zaradi kršitve (oddelek 2), nato pa, drugič, preučil, ali položaj, v katerem sodišče države članice odloča na podlagi te določbe, zahteva uporabo kolizijskih pravil (oddelek 3).
1. Člen 82(5) Uredbe št. 6/2002
22.
Uredba št. 6/2002 glede sodne pristojnosti sodišč držav članic za odločanje o tožbah zaradi kršitve v členu 82, od (1) do (3), določa več naveznih okoliščin, pri čemer je prva stalno prebivališče tožene stranke v Uniji, druga pa je poslovna enota tožene stranke v Uniji. Nato, če tožena stranka nima niti stalnega prebivališča niti poslovne enote na ozemlju Unije, ta uredba določa pristojnost forum actoris, tako da sta tretja in četrta navezna okoliščina stalno prebivališče in kraj poslovne enote tožeče stranke na ozemlju Unije. Nazadnje in ultima ratio, tožbe zaradi kršitve morajo biti vložene pri sodiščih v kraju sedeža Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO).
23.
Poleg tega se lahko v skladu s členom 82(5) Uredbe št. 6/2002 tožbe zaradi kršitve vložijo tudi pri sodiščih države članice, v kateri je prišlo do kršitve ali pa je bilo z njo zagroženo. Kot izhaja iz člena 83 Uredbe št. 6/2002, je sodišče, ki odloča na podlagi člena 82(5) te uredbe, v nasprotju s sodišči, ki odločajo na podlagi člena 82, od (1) do (3), te uredbe, pristojno le za odločanje o dejanjih, ki so bila izvršena ali pa je bilo z njimi zagroženo na ozemlju države članice, v kateri je sodišče, ki odloča o zadevi.
24.
Tak nabor naveznih okoliščin, dopolnjen z navezno okoliščino, ki se nanaša na državo članico, v kateri je prišlo do kršitve ali pa je bilo z njo zagroženo, je naveden tudi v Uredbi (EU) 2017/1001 (
11
). Sodno prakso, ki jo je Sodišče razvilo v okviru te uredbe, zlasti sodno prakso, ki izhaja iz sodbe AMS Neve in drugi, je torej mogoče prenesti na Uredbo št. 6/2002. Vendar pa, kot izhaja iz točke 64 te sodbe, ni nujno, da se lahko izbrane rešitve v zvezi s pravili o pristojnosti uporabijo za kolizijska pravila, ki so osrednji element tega predloga za sprejetje predhodne odločbe. Zato sodbe AMS Neve in drugi ni mogoče razlagati tako, da pomeni omejitev ali preobrat glede na sodbo Nintendo.
2. Načelo lex fori processualis
25.
Za določitev prava, ki se uporablja za sankcije, ki niso navedene v členu 89(1), od (a) do (c), Uredbe št. 6/2002, člen 89(1)(d) te uredbe napotuje na pravo države članice, v kateri so bila dejanja kršitve izvršena ali pa je bilo z njimi zagroženo, pri čemer je pojasnjeno, da se ta napotitev nanaša tudi na njegova pravila mednarodnega zasebnega prava. Podobno tudi člen 88(2) navedene uredbe pri vseh zadevah, ki jih ta uredba ne zajema, napotuje na pravo države članice, v kateri je sodišče za modele Skupnosti, ki med drugim odloča o tožbi zaradi kršitve.
26.
V sedanjem okviru prava Unije je treba ta napotila razumeti tako, da se, kolikor zadevajo mednarodno zasebno pravo, nanašajo na določbe Uredbe Rim II. (
12
) V državah članicah, ki uporabljajo kolizijska pravila iz te uredbe, napotila v členih 89(d) in 88(2) Uredbe št. 6/2002 torej privedejo do tega, da se kot pravo, ki se uporablja, določi isto nacionalno pravo.
27.
Nasprotno pa mora glede na načelo lex fori processualis različne vidike postopka, ki niso predmet enotnih določb prava Unije, urejati nacionalno pravo države članice, v kateri je sodišče, ki odloča o tožbi. (
13
) V okviru Uredbe št. 6/2002 se zdi, da je to načelo priznano v členu 88(3) te uredbe. (
14
) Načelo lex fori processualis se poleg tega ujema s členom 89(2) navedene uredbe, v skladu s katerim sodišče za modele Skupnosti v skladu z nacionalnim pravom sprejme ukrepe, katerih cilj je zagotoviti, da se upoštevajo odredbe iz člena 89(1) te uredbe.
28.
Sodba H. Gautzsch Großhandel (
15
) daje koristne oporne točke, na podlagi katerih je mogoče ovreči predpostavko, da so naknadni zahtevki v postopku v glavni stvari zajeti z načelom lex fori processualis.
29.
Glede, najprej, zahtevka za uničenje izdelkov, ki so predmet kršitve, iz sodbe H. Gautzsch Großhandel (
16
) izhaja, da ta ukrep spada med „druge sankcije“ v smislu člena 89(1)(d) Uredbe št. 6/2002.
30.
Dalje, kar zadeva zahtevke, ki se nanašajo na povračilo škode, nastale zaradi dejavnosti storilca kršitve, in na pridobitev informacij o teh dejavnostih za opredelitev te škode, se ti glede na sodbo H. Gautzsch Großhandel (
17
) ne nanašajo na sankcije v smislu člena 89 Uredbe št. 6/2002. V skladu s členom 88(2) te uredbe pa se za te zahtevke vseeno uporabi nacionalno pravo sodišča za modele Skupnosti, ki odloča o zadevi.
31.
Nazadnje, glede na logiko sodbe H. Gautzsch Großhandel (
18
) menim, da bi moralo enako veljati za zahtevke za predložitev finančnega poročila in izročitev knjigovodskih listin. Zdi se, da se značilnosti teh zahtevkov ne razlikujejo preveč od zahtevkov za pridobitev informacij o dejavnostih storilca kršitve. Sodišče je namreč v sodbi Nintendo (
19
) potrdilo, da so naknadni zahtevki za predložitev finančnega poročila in izročitev knjigovodskih listin zajeti bodisi s členom 89(1)(d) bodisi s členom 88(2) Uredbe št. 6/2002, ker obe določbi napotujeta na veljavno nacionalno pravo.
32.
Zato naknadni zahtevki v postopku v glavni stvari niso zajeti z načelom lex fori processualis. Zdaj je torej treba ugotoviti, ali je treba v položaju, v katerem sodišče države članice odloča o takih zahtevkih na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, uporabiti kolizijska pravila.
3. Uporaba kolizijskih pravil
33.
Da bi bilo mogoče ugotoviti, da se – če sodišče države članice odloča o zadevi na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 – za naknadne zahtevke k tožbi zaradi kršitve nujno uporabi lex fori, bi bilo treba šteti, da pred tem sodiščem ne gre za kolizijo zakonov v smislu člena 1(1) Uredbe Rim II.
34.
Kot sem namreč že navedel v točki 3 teh sklepnih predlogov, imajo med drugim pravila iz Uredbe št. 6/2002 prednost pred kolizijskimi pravili iz Uredbe Rim II. Vendar pa Uredba št. 6/2002 ne vsebuje nobenega kolizijskega pravila, ki kot pravo, ki se uporablja v položajih iz člena 82(5) te uredbe, določa lex fori. Natančneje, v nasprotju s trditvami družbe BMW takega pravila člen 83(2) navedene uredbe ne vsebuje. Kot izhaja iz naslova te uredbe, ta določba opredeljuje obseg pristojnosti sodišč v kraju dejanja kršitve.
35.
Ob neobstoju takega kolizijskega pravila, zlasti če sodišče države članice odloča na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, je treba za naknadne zahtevke v postopku v glavni stvari a priori uporabiti pravo, ki je kot pravo, ki se uporablja, določeno na podlagi Uredbe Rim II. Vendar pa se Uredba Rim II uporablja le v primeru kolizije zakonov. Da bi bilo torej mogoče odgovoriti na prvo vprašanje in ugotoviti, da se za te zahtevke uporabljajo kolizijska pravila iz te uredbe, je treba preveriti, ali položaj v sporu o glavni stvari vsebuje kolizijo zakonov. (
20
)
a) Primer kolizije zakonov
36.
V pravu Unije ni pojasnjen pomen besed „v primeru kolizije zakonov“, uporabljenih za določitev področja uporabe Uredbe Rim II ter Uredbe Rim I in njene predhodnice, Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu (
21
). To, da se te besede pogosto uporabljajo v mednarodnem zasebnem pravu Unije za določitev področja uporabe njegovih instrumentov, je posledica dobro pretehtane odločitve zakonodajalca.
37.
Obstoj položaja, ki vključuje kolizijo zakonov, je pogoj za uporabo kolizijskih pravil, ki je dobro uveljavljen v mednarodnem zasebnem pravu, (
22
) čeprav se natančen pomen te zahteve ne razume enotno. (
23
) Po najmanj sporni razlagi v zvezi z nacionalnimi kolizijskimi pravili in če pustimo ob strani pomenske odtenke, ki so predmet teoretičnih razprav, se šteje, da je navedena zahteva izpolnjena, kadar gre v zadevnem primeru zaradi vpletenosti več držav za čezmejni element in se lahko zanj vsaj potencialno uporablja nacionalno pravo več kot ene od teh držav.
38.
Glede na to razlago in ob neobstoju kolizijskih pravil iz Uredbe Rim II bi moralo sodišče države članice, ki bi moralo v primeru, kot je ta v obravnavani zadevi, uporabiti nacionalna ali pogodbena kolizijska pravila, veljavna v tej državi članici, vsaj predvideti možnost, da se uporablja drugo pravo. Stranki v sporu o glavni stvari imata namreč stalno prebivališče v različnih državah članicah. Poleg tega je bil kraj začetnega dejanja kršitve v eni državi članici, in sicer v Italiji, posledice te kršitve pa so nastale v drugi državi članici, in sicer v Nemčiji.
39.
V teh okoliščinah se je za razlago besed „v primeru kolizije zakonov“ v smislu Uredbe Rim II koristno sklicevati na pravne podlage te uredbe. Na podlagi člena 61(c) ES, ki je ena od pravnih podlag te uredbe, in člena 65 ES (ki sta postala člen 67(3) oziroma člen 81 PDEU) Unija namreč sprejme ukrepe na področju pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami in v obsegu, ki je potreben za pravilno delovanje notranjega trga. Namen samega poenotenja pravil o pristojnosti, ki ga zagotavlja Uredba Rim II, je namreč zagotovo odstranitev ovir pri delovanju notranjega trga, ki lahko izhajajo iz neenotnosti nacionalnih zakonodaj na tem področju. (
24
)
40.
Za odstranitev takih ovir je treba besedam „v primeru kolizije zakonov“ iz člena 1(1) Uredbe Rim II dati ustrezen pomen za zagotovitev, da se uporabijo kolizijska pravila iz te uredbe, in ne nacionalna ali pogodbena kolizijska pravila v vseh primerih, v katerih mora sodišče države članice vsaj predvideti možnost, da se zaradi vpletenosti več držav članic ali tretjih držav uporabi drugo pravo. Kot se zatrjuje v pravni teoriji, se mora zato Uredba Rim II uporabiti v položajih, kot je ta v obravnavani zadevi, v katerih imajo stranke stalno prebivališče v različnih državah članicah, (
25
) in to ne da bi bilo treba navesti še druge elemente položaja v postopku v glavni stvari, ki dokazujejo njegovo čezmejno naravo. (
26
)
41.
Tako ustrezno razlago besed „v primeru kolizije zakonov“ potrjuje sistematična razlaga Uredbe Rim II. Člen 14(2) te uredbe se namreč nanaša na položaje, v katerih so „vsi dejavniki, pomembni za situacijo v času dogodka, ki je povzročil nastalo škodo, prisotni v državi, katere prava stranki nista izbrali“. Ti položaji spadajo torej na področje uporabe navedene uredbe, čeprav je zanje značilen zgolj en element, ki vključuje drugo državo, in sicer izbira prava te države. Zato še toliko bolj velja, da bi se morala ta uredba uporabljati v položaju v postopku v glavni stvari, v katerem je, kot sem predstavil v točki 40, veliko takih elementov.
42.
Nazadnje, ugotovitev, da položaj iz člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 ne vključuje kolizije zakonov v smislu člena 1(1) Uredbe Rim II, ker je pristojnost sodišč ozemeljsko omejena, ne bi bila brez posledic za sistem mednarodnega zasebnega prava Unije kot celoto zunaj področja zadev v zvezi z modeli Skupnosti v drugih položajih, kot je ta v sporu o glavni stvari. V bistvu bi to privedlo do tega, da se kolizijska pravila ne bi uporabila, čeprav so namenjena določitvi prava, ki se uporablja tudi v teh položajih zaradi njihove čezmejne narave.
43.
To bi namreč lahko na eni strani strankam v postopku omogočilo, da zaobidejo kolizijska pravila mednarodnega zasebnega prava Unije in se izognejo uporabi prava, ki je kot pravo, ki se uporablja, določeno s temi pravili. Zadostovalo bi, da bi se sporni položaj umetno razdelil in tako dobil ozemeljsko omejeni obseg ali da bi se sporni zahtevki ciljno osredotočili na ozemlje ene same države članice. Podobno bi bilo sodišču države članice dovoljeno – če bi lahko na podlagi postopkovnih pravil lex fori postopek osredotočilo na dejstva, ki se navezujejo na to državo članico – da ne uporabi kolizijskih pravil mednarodnega zasebnega prava Unije.
44.
Na drugi strani se kolizijska pravila mednarodnega zasebnega prava Unije tudi ne bi več uporabljala za nepogodbene obveznosti v položajih, v katerih bi bilo na podlagi Uredbe št. 1215/2012, ki se tudi sama uporablja le za spore s tujim elementom, (
27
) in v skladu s sodno prakso Sodišča sodišče države članice pristojno za odločanje le o škodi, nastali na ozemlju te države članice. (
28
)
45.
V teh okoliščinah je treba člen 1(1) Uredbe Rim II ter člen 88(2) in člen 89(1)(d) Uredbe št. 6/2002 razlagati tako, da gre, če sodišče države članice na podlagi člena 82(5) zadnjenavedene uredbe odloča o tožbi zaradi kršitve, ki jo je imetnik s sedežem v tej državi članici vložil zoper storilca kršitve s sedežem v drugi državi članici ter s katero izpodbija ponujanje zadevnih izdelkov in njihovo dajanje na trg te prvonavedene države članice, za primer kolizije zakonov v smislu člena 1(1) Uredbe Rim II in zato člen 8(2) te uredbe določa pravo, ki se uporablja za naknadne zahtevke, ki se nanašajo na ozemlje te države članice.
46.
S trditvami družbe BMW, ki se nanašajo zlasti na polni učinek člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, ni mogoče ovreči utemeljitve te razlage.
b) Polni učinek člena 82(5) Uredbe št. 6/2002
47.
Družba BMW trdi, da bi v položajih iz člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 uporaba drugega prava kot lex fori zmanjšala polni učinek alternativnega sodišča, ki se uvaja s to določbo.
48.
Menim, da bi se s to razlago ogrozil polni učinek kolizijskih pravil iz Uredbe Rim II, (
29
) in poleg tega dvomim, da bi se s to razlago lahko zagotovil polni učinek člena 82(5) Uredbe št. 6/2002.
49.
Prvič, zakonodajalec Unije je s tem, da je v členu 82(5) Uredbe št. 6/2002 določil alternativno sodišče, namreč imetniku modela Skupnosti omogočil, da – če tako želi – vloži ciljno usmerjene tožbe, od katerih se vsaka nanaša na kršitve, storjene na ozemlju ene same države članice. (
30
)
50.
Sodišče je v sodbi AMS Neve in drugi ugotovilo, da polni učinek podobne določbe na področju znamke Unije obstaja v razpoložljivosti alternativnega sodišča glede na sodišče, ki ni odvisno od izbire, in sicer sodišča v kraju stalnega prebivališča tožene stranke. Sodišče je to določbo, da bi zagotovilo njen polni učinek, razlagalo tako, da ne privede do istega rezultata kot določba o sodišču v kraju stalnega prebivališča tožene stranke. (
31
) Pristop, ki ga je tako sprejelo Sodišče, je v skladu z njegovo sodno prakso v zadevah v zvezi z mednarodnim zasebnim pravom Unije. Sodišče je namreč v načelni sodbi o Konvenciji z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
32
) sledilo enaki logiki pri razlagi določbe o alternativnem sodišču v zadevah v zvezi z delikti ali kvazidelikti. (
33
)
51.
Vendar pa razpoložljivosti alternativnega sodišča, pred katerim lahko imetnik učinkovito uveljavlja svoje pravice, ne smemo zamenjevati z možnostjo skrbne izbire prava, ki se uporablja za naknadne zahtevke k tožbi zaradi kršitve. (
34
) Če bi zakonodajalec Unije v položajih iz člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, tako kot pri določbah mednarodnega zasebnega prava v dediščinskih zadevah, (
35
) želel zagotoviti ujemanje med sodiščem in pravom, ki se uporablja, ali – kot je delno storil v zadevah v zvezi s preživninskimi obveznostmi (
36
) – posredno izbiro prava, ki se uporablja v takih okoliščinah, bi to storil izrecno.
52.
Drugič, trditve družbe BMW, v skladu s katero v okviru postopka pred sodiščem, ki je pristojno na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 – in natančneje pred sodiščem države članice v kraju, kjer je bilo začetno dejanje kršitve storjeno – ni mogoče uporabiti prava države članice, ki ni lex fori, ker je z uporabo tega prava povezano tveganje, ni mogoče sprejeti. Družba BMW trdi, da bi uporaba navedenega prava na eni strani storilcu kršitve omogočala, da kot pravo, ki se uporablja za naknadne zahtevke na podlagi člena 8(2) Uredbe Rim II, določi pravo, ki imetniku modela zagotavlja nižjo raven varstva, ter bi na drugi strani na splošno privedla do dragih izvedenskih mnenj in bistvene upočasnitve postopka.
53.
Opozoriti je treba, da so taka „tveganja“ neločljivo povezana s sistemom Uredbe št. 6/2002 in so bolj očitna pred sodišči, ki so pristojna na podlagi člena 82, od (1) do (3), Uredbe št. 6/2002. Ta sodišča v skladu s členom 8(2) Uredbe Rim II pravo države članice kraja, v katerem je bilo začetno dejanje kršitve storjeno, uporabijo samodejno in brez kakršne koli ozemeljske omejitve obsega svoje pristojnosti. Iz istega razloga ni mogoče sprejeti trditev družbe BMW, da uporaba lex fori zagotavlja optimalno predvidljivost in pravno varnost ter razumno ravnotežje med interesi strank.
54.
Tretjič, zdi se, da družba BMW s trditvijo, da bi lahko uporaba prava, ki ni lex fori, pred sodiščem, ki odloča na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, ogrozila polni učinek alternativnega sodišča, prezre, da ta uredba sama vsebuje določbe, ki so bile po mnenju zakonodajalca Unije potrebne za zagotovitev, da lahko imetnik učinkovito uveljavlja svoje pravice pred sodišči, ki jih ima na voljo. Kot je navedeno v uvodni izjavi 22 navedene uredbe, je izvrševanje teh pravic prepuščeno nacionalni zakonodaji in je zato treba poskrbeti za nekatere osnovne enotne sankcije v vseh državah članicah. Člen 89(1)(a) iste uredbe tako sodiščem držav članic omogoča, da toženi stranki prepovejo, „da bi nadaljevala z dejanji, ki kršijo ali bi lahko kršila model Skupnosti“. Poleg tega je zakonodajalec Unije z Direktivo 2004/48/ES (
37
) delno harmoniziral ukrepe, postopke in odškodnine, potrebne za zagotovitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine, kot so podeljene z Uredbo št. 6/2002.
55.
Nazadnje, četrtič, prav tako ni mogoče sprejeti trditve družbe BMW, da je lahko polni učinek člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 ogrožen zlasti, kadar mora imetnik po hitrem postopku uveljavljati svoje pravice, med drugim v postopku za izdajo začasne odredbe. Zdi se namreč, da se pri tej trditvi prezre, da sodna pristojnost sodišča za modele Skupnosti v državi članici, da odredi začasne in zaščitne ukrepe, v glavnem ni določena v členu 82 te uredbe, ampak v njenem členu 90(1). V skladu z zadnjenavedeno določbo lahko to sodišče odredi začasne in zaščitne ukrepe, določene s pravom te države članice v zvezi z nacionalnimi modeli. Člen 90(1) Uredbe št. 6/2002 tako dopolnjuje seznam določb te uredbe, ki izražajo načelo lex fori processualis. (
38
) Čeprav so začasni in zaščitni ukrepi zajeti s tem načelom, pa so prav tako predmet harmonizacije v členu 9 Direktive 2004/48.
56.
Brez poseganja v zgornje pripombe med drugim v zvezi s polnim učinkom člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 vztrajam pri stališču, ki sem ga izrazil v točki 45 teh sklepnih predlogov.
B.
Drugo vprašanje za predhodno odločanje
57.
Predložitveno sodišče želi z drugim vprašanjem, ki se postavlja le, če je, kot predlagam, odgovor na prvo vprašanje nikalen, izvedeti, ali je treba člen 8(2) Uredbe Rim II razlagati tako, da se v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja na podlagi te določbe, pojem „država, v kateri je bila kršitev storjena“ v smislu te določbe nanaša na državo članico, v kateri so potrošniki, ki so ciljna skupina spletnega oglaševanja, in v kateri se v smislu člena 19 Uredbe št. 6/2002 dajejo na trg izdelki, s katerimi se krši model Skupnosti, če se izpodbijata le ponujanje in dajanje na trg v tej državi članici, in sicer tudi tedaj, če se spletne ponudbe, na katerih temeljita ponujanje in dajanje na trg, sprožijo v drugi državi članici.
58.
Drugo vprašanje se nanaša na to, ali je treba v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja za naknadne zahtevke v postopku v glavni stvari, uporabiti razlago pojma „država, v kateri je bila kršitev storjena“, ki izhaja iz sodbe Nintendo. Druga možnost bi bila, da se pri razlagi tega pojma zgleduje po razlagi, sprejeti v zadevah v zvezi s sodno pristojnostjo v sodbi AMS Neve in drugi, kar zadeva pojem „država članica, v kateri je bilo izvršeno ali je grozila nevarnost, da bo izvršeno dejanje kršitve“. Drugo vprašanje se nanaša na to drugo možnost.
59.
Stališča strank se v zvezi s tem razlikujejo. Komisija namreč tako kot predložitveno sodišče zagovarja uporabo razlage, ki izhaja iz sodbe Nintendo, kar naj bi po mnenju te institucije pomenilo, da je treba za naknadne zahtevke v postopku v glavni stvari uporabiti italijansko pravo. Če bi bil odgovor na prvo vprašanje nikalen, bi se bilo treba po mnenju družbe BMW zgledovati po razlagi, ki izhaja iz sodbe AMS Neve in drugi, in za te zahtevke uporabiti nemško pravo.
60.
Da bi bilo mogoče zavzeti stališče o tem vprašanju, je treba, prvič, preučiti pomen navedbe iz sodbe Nintendo „v okoliščinah, ko se isti toženi stranki očita več dejanj kršitev, ki so bila storjena v različnih državah članicah“ in po potrebi (
39
) to, ali se razlaga, ki izhaja iz te sodbe, uporablja tudi v drugih okoliščinah, ter drugič, v kolikšni meri mora razlago člena 8(2) Uredbe Rim II voditi želja po izogibanju uporabi prava tretje države.
1. Sodba Nintendo
61.
Izhodišče za razlogovanje Sodišča, na katerem temelji razlaga, ki izhaja iz sodbe Nintendo, je ugotovitev v točki 99 te sodbe, v skladu s katero je za spore v zvezi s kršitvami pravic intelektualne lastnine značilna prav posebna kompleksnost: neredko se zgodi, da se isti toženi stranki očita več kršitev, tako da več krajev lahko služi – kot kraj, kjer se je zgodil dogodek, ki je povzročil nastalo škodo – za navezno okoliščino, upoštevno pri določitvi prava, ki se uporabi. To velja zlasti v primeru, kadar gre, kot izhaja iz točke 103 navedene sodbe, za okoliščine, v katerih se isti toženi stranki očita več dejanj kršitev, ki so bila storjena v različnih državah članicah. Da v takih okoliščinah ne bi bilo treba uporabiti več prav, Sodišče meni, da mora nacionalno sodišče pojem „država, v kateri je bila kršitev storjena“ v smislu člena 8(2) Uredbe Rim II razlagati tako, da napotuje na „kraj, kjer je bilo začetno dejanje kršitve – iz katerega izvira očitano ravnanje – storjeno ali grozi, da bo storjeno“. (
40
)
62.
Natančneje, Sodišče je, prvič, v točki 103 sodbe Nintendo navedlo, da se v okoliščinah, ko se isti toženi stranki očita več dejanj kršitev, ki so zajeta s pojmom „uporaba“ v smislu člena 19(1) Uredbe št. 6/2002 in ki so bila storjena v različnih državah članicah, za določitev dogodka, ki je povzročil nastalo škodo, ne sme sklicevati na vsako očitano dejanje kršitve, ampak je treba celostno presojati ravnanje navedene tožene stranke, da bi se tako določil kraj, kjer je bilo začetno dejanje kršitve – iz katerega izvira očitano ravnanje – storjeno ali grozi, da bo storjeno.
63.
Vendar pa je, drugič, Sodišče ob pojasnilih, na podlagi katerih je mogoče opredeliti kraj začetnega dejanja kršitve v smislu točke 103 te sodbe, ločeno (
41
) razlikovalo med položaji, v katerih je gospodarski subjekt na svoji spletni strani prodajal izdelke, s katerimi se kršijo pravice modela Skupnosti, in položaji, v katerih subjekt izdelke, s katerimi se domnevno kršijo pravice, varovane z modelom Skupnosti, prek tretjega podjetnika prepelje v drugo državo članico, ki ni država članica, v kateri ima toženec sedež.
64.
Iz tega sledi, da navedba v točki 103 sodbe Nintendo „v okoliščinah, ko se isti toženi stranki očita več dejanj kršitev“ po logiki te sodbe zadeva primer, v katerem je bilo več dejanj kršitve z enako obliko „uporabe“ storjenih v različnih državah članicah, in ne primera, v katerem so bila dejanja kršitve z različnimi oblikami „uporabe“ v smislu člena 19(1) Uredbe št. 6/2002 storjena v več državah članicah.
65.
Postavlja se torej vprašanje, ali gre za več dejanj kršitve z enako obliko „uporabe“, storjenih v različnih državah članicah, v smislu točke 103 sodbe Nintendo, če – kot v obravnavani zadevi – očitano ravnanje obsega ponujanje izdelkov potrošnikom v eni državi članici (Nemčiji) in dajanje izdelkov na trg v tej državi članici ter če se spletne ponudbe, na katerih temeljita to ponujanje in dajanje na trg, sprožijo v drugi državi članici (Italiji).
66.
Komisija trdi, da je treba na to vprašanje odgovoriti pritrdilno. Meni, da gre v bistvu za več dejanj kršitve, storjenih v različnih državah članicah, tudi v primeru spletne ponudbe izdelkov, s katerimi se kršijo pravice intelektualne lastnine, čeprav je sodišče, ki odloča o zadevi, pristojno le za dejanja kršitve, storjena v eni sami državi članici.
67.
Ta razlaga ima zagovornike v pravni teoriji. Po mnenju teh zaradi načela teritorialnosti preprosto ni mogoče, da bi bila „škoda“ v smislu kršitve pravice intelektualne lastnine povzročena v neki državi, ne da bi tam nastal tudi „dogodek, ki je škodo povzročil“, v smislu dejanja kršitve, saj ta elementa nujno sovpadata glede ozemlja, na katerem se zgodita. (
42
) V položaju, kot je ta v obravnavani zadevi, obstajata vsaj dve dejanji kršitve, storjeni v dveh različnih državah članicah.
68.
Navedena razlaga je potrjena tudi s sodbo AMS Neve in drugi, v kateri se Sodišče v točki 64 sklicuje na sodbo Nintendo.
69.
Sodišče je ob sklicevanju na sodbo Nintendo v tej točki sodbe AMS Neve in drugi, prvi stavek, sicer navedlo, da je „[t]aka določitev prava, ki se uporablja, [na podlagi člena 8(2) Uredbe Rim II] […] lahko potrebna, kadar se tožba zaradi kršitve, vložena na sodišču, ki je pristojno za odločanje o kršitvah, storjenih na ozemlju katere koli države članice, nanaša na različna dejanja kršitve, ki so bila izvršena v različnih državah članicah“. Zaradi tega bi bilo mogoče a priori sklepati, da razlaga, ki izhaja iz sodbe Nintendo, ne zadeva položajev, v katerih sodišče odloča na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002 in je pristojno le za odločanje o dejanjih kršitve, ki so bila izvršena ali s katerimi je bilo zagroženo na ozemlju države članice, v kateri je to sodišče.
70.
Vendar pa se z navedeno izjavo le opisuje spor, v katerem je bil v zadevi Nintendo vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe, ne da bi se izključila uporaba razlage, ki izhaja iz sodbe Nintendo, v položajih iz člena 82(5) Uredbe št. 6/2002.
71.
Še bolj pomembno je, da je Sodišče v točki 64 sodbe AMS Neve in drugi pojasnilo, da je treba, „[d]a bi se preprečilo, da bi moralo sodišče uporabljati več prav, […] v takem primeru[ (
43
)] pravo, ki se uporabi za spor, določiti na podlagi enega samega dejanja, s katerim je bila kršitev storjena, in sicer začetnega dejanja, s katerim je bila kršitev storjena“. Iz tega sledi, da je v zvezi z očitanimi ravnanji, ki so bila predmet sodbe Nintendo, in zlasti ravnanjem glede spletne ponudbe izdelkov, ki so domnevno predmet kršitve, začetno dejanje kršitve (začetek postopka dajanja ponudbe na splet) eno od dejanj kršitve. Razen tega začetnega dejanja kršitve so v takem primeru druga dejanja kršitve storjena v državah članicah, v katerih so potrošniki, ki jim je to spletno mesto dostopno.
72.
Zato je torej treba šteti, da v obravnavani zadevi – v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja na podlagi člena 8(2) Uredbe Rim II – v okoliščinah, v katerih očitano ravnanje obsega ponujanje izdelkov potrošnikom v eni državi članici (Nemčiji) in dajanje izdelkov na trg v tej državi članici ter v katerih so bile spletne ponudbe, na katerih temeljita to ponujanje in to dajanje na trg, sprožene v drugi državi članici (Italiji), obstajata vsaj dve dejanji kršitve, storjeni v Nemčiji oziroma Italiji.
73.
Zato se v skladu z razlago, ki izhaja iz sodbe Nintendo, ugotovitev, da je treba za preprečitev, da bi moralo sodišče uporabiti več prav, pravo, ki se uporablja za spor, določiti na podlagi enega samega dejanja kršitve, in sicer začetnega dejanja kršitve, uporabi tudi v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja za naknadne zahtevke v postopku v glavni stvari. Glede na točko 108 te sodbe je v obravnavani zadevi začetno dejanje kršitve dejanje, s katerim je gospodarski subjekt na svoji spletni strani začel postopek dajanja ponudbe na splet.
74.
Člen 8(2) Uredbe Rim II je torej treba razlagati tako, da se v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja za naknadne zahtevke k tožbi zaradi kršitve, opisani v odgovoru na prvo vprašanje, pojem „država, v kateri je bila kršitev storjena“ v smislu te določbe nanaša na državo kraja, v katerem je bilo storjeno začetno dejanje kršitve, iz katerega izvira očitano ravnanje.
75.
Ta ugotovitev ni ovržena s trditvami, s katerimi se poskuša dokazati, da lahko, kadar gre za toženo stranko s sedežem v tretji državi, razlaga, ki izhaja iz sodbe Nintendo, privede do tega, da se kot pravo, ki se uporablja za vsa vprašanja, ki jih Uredba št. 6/2002 ne ureja, določi pravo tretje države.
2. Primer tožene stranke s sedežem v tretji državi
76.
V okviru razprave, ki je potekala med postopkom pred Sodiščem, in tudi v okviru teoretične razprave je bilo opozorjeno na posledice razlage, ki izhaja iz sodbe Nintendo, v zvezi s primerom, v katerem bi bil kraj začetnega dejanja kršitve, iz katerega izvira očitano ravnanje, v tretji državi. Zdi se, da gre pri mnenju, v skladu s katerim se razlaga, ki izhaja iz te sodbe, ne uporablja v položajih iz člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, ki se je izoblikovalo v okviru teh razprav, zlasti za željo po izognitvi uporabi prava tretje države.
77.
Vendar pa se s tako razlago člena 8(2) Uredbe Rim II, da se, kadar gre za določitev prava, ki se uporablja za naknadne zahtevke, vložene pri sodišču, ki odloča na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002, vedno uporabi lex fori, in torej pritrdilnim odgovorom na drugo vprašanje v drugačnih okoliščinah, kot so te v tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ne bi rešila trdovratna težava spletnega ponujanja in oglaševanja izdelkov, s katerimi gospodarski subjekti s sedežem v tretji državi kršijo enotne pravice intelektualne lastnine Skupnosti.
78.
Taki subjekti s sedežem v tretjih državah so namreč lahko načeloma toženi pred sodišči v kraju stalnega prebivališča tožeče stranke na ozemlju Unije ali, podredno, v kraju, kjer ima ta svojo poslovno enoto na tem ozemlju, ali, še bolj podredno, pred sodišči v kraju sedeža EUIPO. (
44
)
79.
V teh položajih, prvič, obseg pristojnosti sodišča, ki odloča o tožbi zaradi kršitve, ne bi bil ciljno usmerjen na ozemlje ene same države članice. Poleg tega bi se ob povzemanju navedb iz točke 103 sodbe Nintendo spor nanašal na več dejanj kršitve. Zato naj torej a priori ne bi bilo nobenega razloga za to, da se ne uporabi razlaga, ki izhaja iz te sodbe in ki bi privedla do tega, da bi se kot pravo, ki se uporablja za naknadne zahtevke k tožbi zaradi kršitve, določilo pravo tretje države.
80.
Drugič, da bi se lahko imetnik skliceval na pravo države članice v delu, v katerem se to nanaša na te naknadne zahtevke k tožbi zaradi kršitve, bi moral tožbo vložiti pri sodiščih, pristojnih na podlagi člena 82(5) Uredbe št. 6/2002. Poleg tega bi moral ta imetnik, da bi se skliceval na tako pravo in zahteval varstvo na celotnem ozemlju Unije, vložiti tožbo pri sodiščih v vseh državah članicah. Z vidika sistema te uredbe in ob upoštevanju ozemeljskega obsega pravic imetnika modela Skupnosti, ki so enotne in načeloma razširjene na celotno ozemlje Unije, se tak rezultat ne zdi zadovoljiv.
81.
Kljub vsemu navedenemu je res, da Uredba Rim II v členu 3 določa, da se pravo, opredeljeno v tej uredbi, uporablja tudi, če ni pravo države članice.
82.
Vendar pa lahko uporaba prava tretje države za dopolnitev uredbe Unije, kar zadeva enotno pravico intelektualne lastnine Skupnosti, vzbudi dvome.
83.
Ozemeljski obseg pravic imetnika modela Skupnosti, ki so temu dodeljene na podlagi Uredbe št. 6/2002, namreč načeloma zajema celotno ozemlje Unije, na katerem modeli uživajo enotno varstvo in učinkujejo. (
45
) Tako pravica intelektualne lastnine Skupnosti v smislu člena 8(2) Uredbe Rim II ne more biti kršena v državi, ki te pravice ne priznava. Ta razlaga temelji na ugotovitvah, ki bi lahko spominjale na ugotovitve iz pravne teorije glede ujemanja med kršitvijo intelektualne pravice in dejanjem kršitve. (
46
) Poleg tega se harmonizacija, uresničena z Direktivo 2004/48 glede ukrepov, postopkov in odškodnin, potrebnih za zagotovitev spoštovanja pravic intelektualne lastnine, kot so med drugim podeljene z Uredbo št. 6/2002, nanaša le na države članice.
84.
Če so bile torej spletne ponudbe, na katerih temeljita ponujanje in dajanje na trg, sprožene v drugi tretji državi, ta država ne more pomeniti „države, v kateri je bila kršitev storjena“, v smislu člena 8(2) Uredbe Rim II. V zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja na podlagi te določbe, je treba upoštevati le pravo držav članic, v katerih so potrošniki, ki so ciljna skupina spletnega oglaševanja, in v katerih so zadevni izdelki dani na trg. V nasprotju z drugimi kolizijskimi pravili iz te uredbe pravilo iz člena 8(2) te uredbe torej kot pravo, ki se uporablja, določa le pravo držav članic. To kolizijsko pravilo pa ne obstaja v pravni praznini in ga je treba razlagati skupaj z uredbami o enotnih pravicah intelektualne lastnine Skupnosti, ki uživajo enotno varstvo in učinkujejo na celotnem ozemlju Unije.
85.
Res je, da lahko taka razlaga privede do tega, da se kot pravo, ki se uporablja na podlagi člena 8(2) Uredbe Rim II, uporablja več prav. Da ne bi bilo treba uporabiti več prav, je treba vsaj poskusiti opredeliti začetno ali osrednje dejanje kršitve na ozemlju Unije.
86.
Podobno, čeprav obstajajo pomanjkljivosti glede razlage, ki izhaja iz sodbe Nintendo, je v pravni teoriji navedeno, da če je začetno dejanje kršitve v smislu te sodbe storjeno v tretji državi, bi bilo mogoče predvideti, da se namesto prava te države uporablja pravo ene od držav članic, v katerih je imela kršitev učinke, ali pa pravo države članice, ki je tesno povezana s kršitvijo pravic intelektualne lastnine. (
47
)
87.
Brez poseganja v zgornje dodatne pripombe še vedno vztrajam pri stališču, ki sem ga izrazil v točki 74 teh sklepnih predlogov.
VI. Predlog
88.
Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Oberlandesgericht Düsseldorf (višje deželno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija), odgovori:
1.
Člen 1(1) Uredbe (ES) št. 864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti („Rim II“) ter člen 88(2) in člen 89(1)(d) Uredbe Sveta (ES) št. 6/2002 z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti je treba razlagati tako, da če sodišče države članice na podlagi člena 82(5) zadnjenavedene uredbe odloča o tožbi zaradi kršitve, ki jo je imetnik s sedežem v tej državi članici vložil zoper storilca kršitve s sedežem v drugi državi članici ter s katero izpodbija ponujanje in dajanje zadevnih izdelkov na trg prvonavedene države članice, gre za primer kolizije zakonov v smislu člena 1(1) Uredbe št. 864/2007 in zato člen 8(2) te uredbe določa pravo, ki se uporablja za naknadne zahtevke, ki se nanašajo na ozemlje te države članice.
2.
Člen 8(2) Uredbe št. 864/2007 je treba razlagati tako, da se v zvezi z določitvijo prava, ki se uporablja za naknadne zahtevke k tožbi zaradi kršitve, pojem „država, v kateri je bila kršitev storjena“ v smislu te določbe nanaša na državo kraja, v katerem je bilo storjeno začetno dejanje kršitve, iz katerega izvira očitano ravnanje.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2012, L 351, str. 1).
(
3
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (UL 2008, L 177, str. 6, v nadaljevanju: Uredba Rim I).
(
4
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II) (UL 2007, L 199, str. 40, v nadaljevanju: Uredba Rim II).
(
5
)	Glej sodbi z dne 1. marca 2005, Owusu (C‑281/02, EU:C:2005:120, točki 25 in 26), in z dne 25. februarja 2021, Markt24 (C‑804/19, EU:C:2021:134, točka 32 in navedena sodna praksa).
(
6
)	Glej zlasti člen 1(1), prvi stavek, Uredbe Rim II.
(
7
)	Člen 67 Uredbe št. 1215/2012 v bistvu določa, da ta uredba ne vpliva na uporabo določb v posebnih zadevah, zajetih v aktih Unije. Člen 27 Uredbe Rim II določa, da ta uredba ne posega v uporabo določb prava Unije, ki za posebne zadeve določajo kolizijska pravila za nepogodbene obveznosti.
(
8
)	Uredba Sveta (ES) z dne 12. decembra 2001 o modelih Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 27, str. 142).
(
9
)	Sodba z dne 27. septembra 2017 (C‑24/16 in C‑25/16, v nadaljevanju: sodba Nintendo, EU:C:2017:724).
(
10
)	Sodba z dne 5. septembra 2019 (C‑172/18, v nadaljevanju: sodba AMS Neve in drugi, EU:C:2019:674).
(
11
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o blagovni znamki Evropske unije (UL 2017, L 154, str. 1). Glej moje sklepne predloge v zadevi AMS Neve in drugi (C‑172/18, EU:C:2019:276, točke od 29 do 32).
(
12
)	Glej sodbo Nintendo, točka 93.
(
13
)	Glej v tem smislu Fawcett, J. J., Torremans, P., Intellectual Property and Private International Law, Oxford University Press, Oxford, 2011, str. 743, točka 13.158.
(
14
)	Glej v tem smislu De Miguel Asensio, P., Conflict of Laws and the Internet, Edward Elgar Publishing Limited, Cheltenham, 2020, točka 5.123. Zaradi celovitosti želim navesti, da po eni od razlag iz pravne teorije člen 88(3) Uredbe št. 6/2002 – ki kot pravo, ki se uporablja za vprašanja iz te določbe, določa lex fori – pomeni lex specialis glede na člen 88(2) te uredbe, ker slednji zajema tudi postopkovna vprašanja. Glej Späth, A., „Article 88“, Community Design Regulation (EC) No 6/2002 – A Commentary, ur. Hasselblatt, G. N., C. H. Beck, München, 2015, str. 512. Vendar pa v okviru spora o glavni stvari ni treba začeti teoretične razprave o obsegu člena 88(2) Uredbe št. 6/2002. V obravnavani zadevi je pomembno ugotoviti, ali so naknadni zahtevki v postopku v glavni stvari zajeti z načelom lex fori processualis, ki je izraženo v členu 88(3) te uredbe.
(
15
)	Sodba z dne 13. februarja 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75).
(
16
)	Glej sodbo z dne 13. februarja 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75, točka 52).
(
17
)	Sodba z dne 13. februarja 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75, točka 53).
(
18
)	Sodba z dne 13. februarja 2014 (C‑479/12, EU:C:2014:75).
(
19
)	Točka 47 te sodbe.
(
20
)	Res je, da člen 1(1) Uredbe Rim II določa tudi, da se ta uredba uporablja za nepogodbene obveznosti v civilnih in gospodarskih zadevah. Vendar nič ne kaže, da v obravnavani zadevi ne gre za take obveznosti.
(
21
)	UL 1980, L 266, str. 1.
(
22
)	Glej zlasti van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016, str. 240.
(
23
)	Za različne razlage teh besed v pravni teoriji glej moje sklepne predloge v zadevi Vinyls Italia (C‑54/16, EU:C:2017:164, točke od 97 do 107). Glej tudi Wilke, F. M., „Dimensions of Coherence in EU Conflict-of-Law Rules“, Journal of Private International Law, 2020, zv. 16, št. 1, 2020, str. 179 in 180.
(
24
)	Glej po analogiji sodbo z dne 17. oktobra 2018, UD (C‑393/18 PPU, EU:C:2018:835, točke od 38 do 41).
(
25
)	Glej Hörnle, J., Internet Jurisdiction Law and Practice, Oxford University Press, Oxford, 2021, str. 269 in 270.
(
26
)	Glej van Calster, G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, Portland, 2016, str. 240, ki te besede pojasni tako, da mora v zadevi obstajati dejanska povezava s tujim elementom, da se lahko pri forumu vsaj predvidi možnost uporabe drugega prava. Podobno glej komentar k predlogu za sprejetje predhodne odločbe v tej zadevi, in sicer Kur, A., „Easy Is Not Always Good – The Fragmented System for Adjudication of Unitary Trade Marks and Designs“, International Review of Intellectual Property and Competition Law, zv. 52, 2021, str. 590. Iz tega komentarja izhaja, da bi bila razlaga, v skladu s katero se člen 8(2) Uredbe Rim II ne uporablja v sporu o glavni stvari, mogoča le, če ta spor ne bi imel čezmejnega vpliva. Po mnenju te avtorice v obravnavani zadevi tak vpliv očitno obstaja, saj ne samo, da je tožena stranka družba s sedežem v Italiji, ampak tudi kršitev zadeva enotno pravo, ki se nanaša na celotno Unijo.
(
27
)	Glej točko 2 teh sklepnih predlogov.
(
28
)	Glej zlasti predpostavke Sodišča iz sodb z dne 21. maja 2015, CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2015:335, točka 55), in z dne 21. decembra 2016, Concurrence (C‑618/15, EU:C:2016:976, točka 31).
(
29
)	Glej točko 42 teh sklepnih predlogov.
(
30
)	Glej po analogiji sodbo AMS Neve in drugi, točki 42 in 63.
(
31
)	Sodba AMS Neve in drugi, točke od 49 do 52.
(
32
)	UL 1972, L 299, str. 32.
(
33
)	Glej sodbo z dne 30. novembra 1976, Bier (21/76, EU:C:1976:166, točka 20).
(
34
)	Glej v zvezi s tem Rosati, E., „Targeting Accepted As a Criterion to Establish International Jurisdiciton in Online EU Trade Mark Infringement Cases“, Journal of Intellectual Property Law & Practice, 2019, zv. 14, št. 12, str. 927, ki se očitno osredotoča na razpoložljivost alternativnega sodišča, pred katerim lahko imetnik uveljavlja svoje pravice, in jo razlikuje od vsebine spora, ki ga lahko ta imetnik sproži pred tem sodiščem. Ta avtorica je najprej poudarila razpoložljivost alternativnega sodišča in nato navedla: „Da bi se lahko tožeča stranka učinkovito sklicevala na odstavek 5 – in da bi se ji tako splačalo, da začne postopek v neki državi članici – bi morala dokazati ne le, da je tožena stranka na tem ozemlju ravnala tako, da je sprožila upošteven postopek prikazovanja, ampak tudi, da se za zadevno dejavnost lahko šteje, da je bila usmerjena k potrošnikom na tem specifičnem ozemlju.“
(
35
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:89, točka 104).
(
36
)	Glej moje sklepne predloge v zadevi KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, točke od 77 do 79).
(
37
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o uveljavljanju pravic intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 2, str. 32).
(
38
)	Glej točko 27 teh sklepnih predlogov.
(
39
)	Če bi se izkazalo, da v obravnavani zadevi ne gre za take okoliščine.
(
40
)	S tem se je Sodišče oddaljilo od razlage, ki jo je nacionalno prvostopenjsko sodišče sprejelo v sporu, v katerem je bil vložen predlog za sprejetje predhodne odločbe v zadevi Nintendo. V tem sporu je to sodišče za pravo, ki se uporablja, štelo pravo „kraja kršitve“ in presodilo, da je šlo v obravnavani zadevi za nemško, avstrijsko in francosko pravo. Glej sodbo Nintendo, točka 28.
(
41
)	Glej točke od 106 do 109 sodbe Nintendo. Glej tudi Azzi, T., „Tribunal compétent et loi applicable en matière de contrefaçon de dessins et modèles communautaires“, Revue critique de droit international privé, 2018, št. 4, str. 847, glede katerega se zdi, da avtor ugotavlja protislovje med zgoraj navedenimi točkami in točko 103 te sodbe.
(
42
)	Glej Kur, A., op. cit., str. 588.
(
43
)	Glej točko 69 teh sklepnih predlogov: „[…] kadar se tožba zaradi kršitve, vložena na sodišču, ki je pristojno za odločanje o kršitvah, storjenih na ozemlju katere koli države članice, nanaša na različna dejanja kršitve, ki so bila izvršena v različnih državah članicah“ (točka 64, prvi stavek, sodbe AMS Neve in drugi).
(
44
)	Glej točko 22 teh sklepnih predlogov.
(
45
)	Glej sodbo Nintendo, točka 59.
(
46
)	Glej točko 67 teh sklepnih predlogov. Glej tudi Kur, A., Maunsbach, U., „Choice of Law and Intellectual Property Rights“, Oslo Law Review, zv. 6, št. 1, 2019, v katerem je navedeno, da če je bilo začetno dejanje kršitve v smislu sodbe Nintendo storjeno v tretji državi, ki ne varuje modelov Skupnosti, načelo lex loci protectionis, ki je v zvezi s pravicami intelektualne lastnine zelo razširjeno v mednarodnem zasebnem pravu, nasprotuje uporabi prava te tretje države za naknadne zahtevke k tožbi zaradi kršitve. De Miguel Asensio, P., op. cit., točka 5.128, je bolj kategoričen in navaja, da se ob upoštevanju namena in sobesedila člena 8(2) Uredbe Rim II zdi neizpodbitno, da je v skladu s to določbo pravo, ki se mora uporabiti za vsa vprašanja, ki ne spadajo na področje uporabe Uredbe št. 6/2002, pravo države članice.
(
47
)	Glej De Miguel Asensio, P., op. cit., točka 5.128. Glej v tem smislu tudi Kur, A., op. cit., str. 591. Zdi pa se, da ta avtorica ni popolnoma izključila uporabe več prav.