62020CC0247
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
GERARDA HOGANA,
predstavljeni 30. septembra 2021 (
1
)
Zadeva C‑247/20
VI
proti
Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Social Security Appeal Tribunal (višje socialno sodišče, Severna Irska) (Združeno kraljestvo))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic – Direktiva 2004/38/ES – Člen 7(1)(b) in člen 16 – Otrok, ki je državljan države članice, ki prebiva v drugi državi članici – Ekonomsko aktivna mati iz tretje države, ki ima dovolj sredstev – Materina izvedena pravica do prebivanja v državi članici gostiteljici – Pravica do davčne olajšave za otroka in družinskih dodatkov (otroški dodatek) – Pogoj, ki zahteva ‚celovito zavarovalno kritje za primer bolezni‘“
I. Uvod
1.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 7 in 16 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/E[GS]. (
2
)
2.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med osebo VI in Her Majesty’s Revenue & Customs (davčna in carinska uprava, v nadaljevanju: HMRC) glede pravice pritožnice, da prebiva v Združenem kraljestvu v obdobjih od 1. maja 2006 do 20. avgusta 2006 in od 18. avgusta 2014 do 25. septembra 2016 ter da za ta obdobja prejme davčno olajšavo za otroka in otroški dodatek.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2004/38
3.
V uvodnih izjavah 10 in 18 Direktive 2004/38 je navedeno:
„(10)
Vendar osebe, ki uresničujejo svojo pravico do prebivanja, vseeno ne bi smele postati nesorazmerno breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici v začetnem obdobju prebivanja. Zato bi morala biti pravica do prebivanja za državljane Unije in njihove družinske člane za obdobja, daljša od treh mesecev, zavezana pogojem.
[…]
(18)
Da bi bila pravica do stalnega prebivališča resnično sredstvo vključevanja v družbo države članice gostiteljice, v kateri državljan Unije prebiva, ta pravica, potem ko je pridobljena, ne bi smela biti podvržena nobenim pogojem.“
4.
Pravica do prebivanja je urejena v poglavju III Direktive 2004/38, naslovljenem „Pravica do prebivanja“. V tem poglavju člen 7 obravnava pravico do prebivanja za več kot tri mesece. V njem je določeno:
„1.   Vsi državljani Unije imajo pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, če:
(a)
so delavci ali samozaposlene osebe v državi članici gostiteljici ali
(b)
imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici in če imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici ali
[…]
(d)
so družinski člani, ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije, ki izpolnjuje pogoje, navedene v točkah (a), (b) ali (c).
2.   Pravica do prebivanja, predvidena v odstavku 1, se razširi na družinske člane, ki niso državljani države članice in ki spremljajo ali so se pridružili državljanu Unije v državi članici gostiteljici, pod pogojem da takšen državljan Unije izpolnjuje pogoje, navedene v odstavku 1(a), (b) ali (c).
[…]“.
5.
Člen 8(4) Direktive 2004/38 določa, da „[d]ržave članice ne smejo določiti fiksnega zneska, ki po njihovem predstavlja ‚zadostna sredstva‘, ampak morajo upoštevati osebne razmere zadevne osebe. V vseh primerih ta znesek ne sme biti višji od mejnega zneska, izpod katerega državljani države članice gostiteljice postanejo upravičeni do socialne pomoči ali, kjer se to merilo ne uporablja, ne sme biti višji od najnižje pokojnine iz socialnega zavarovanja, ki jo država članica gostiteljica izplačuje“.
6.
V istem poglavju III člen 12, naslovljen „Ohranitev pravice do prebivanja družinskih članov v primeru smrti ali odhoda državljana Unije“, določa:
„1.   Brez poseganja v drugi pododstavek smrt ali odhod državljana Unije iz države članice gostiteljice ne vpliva na pravico do prebivanja njegovih/njenih družinskih članov, ki so državljani države članice.
Pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča morajo zadevne osebe izpolnjevati pogoje, določene v točkah (a), (b), (c) ali (d) člena 7(1).
2.   Brez poseganja v drugi pododstavek smrt državljana Unije nima za posledico izgube pravice do prebivanja njegovih/njenih družinskih članov, ki niso državljani države članice in ki so prebivali v državi članici gostiteljici kot družinski člani najmanj eno leto pred smrtjo državljana Unije.
Pred pridobitvijo pravice do stalnega prebivališča, pravica do prebivanja zadevnih oseb ostane zavezana zahtevi, da te osebe lahko dokažejo, da so delavci ali samozaposlene osebe ali da imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici in da imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici ali da so člani družine, že ustvarjene v državi članici gostiteljici, osebe, ki izpolnjuje te zahteve. ‚Zadostna sredstva‘ so opredeljena v členu 8(4).
Takšni družinski člani ohranijo svojo pravico do prebivanja izključno na osebni podlagi.
[…]“.
7.
V istem poglavju III Direktive 2004/38 člen 14(2), prvi pododstavek, določa:
„Državljani Unije in njihovi družinski člani imajo pravico do prebivanja, predvideno v členih 7, 12 in 13, dokler izpolnjujejo pogoje določene v teh členih.“
8.
Člen 16 iz poglavja IV, naslovljenega „Pravica do stalnega prebivališča“, določa:
„1.   Državljani Unije, ki zakonito prebivajo nepretrgano pet let v državi članici gostiteljici, imajo pravico do stalnega prebivališča v tej državi. Pravica ni zavezana pogojem, predvidenim v poglavju III.
2.   Odstavek 1 velja tudi za družinske člane, ki niso državljani države članice in ki zakonito prebivajo z državljanom Unije v državi članici gostiteljici nepretrgano pet let.
[…]“.
2. Uredba št. 492/2011
9.
Poleg Direktive 2004/38 je zakonodajalec Unije sprejel poseben akt o prostem gibanju delavcev: Uredbo (EU) št. 492/2011 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 5. aprila 2011 o prostem gibanju delavcev v Uniji. (
3
)
10.
V skladu s členom 10, prvi odstavek, Uredbe št. 492/2011 imajo „[o]troci državljana države članice, ki je zaposlen ali je bil zaposlen na ozemlju druge države članice, […] pravico dostopa do splošnega izobraževanja, vajeništva in poklicnega usposabljanja pod enakimi pogoji kot državljani te države, če ti otroci prebivajo na njenem ozemlju.“.
B.
Zakonodaja Združenega kraljestva
11.
Direktiva 2004/38 je bila v pravo Združenega kraljestva prenesena z Immigration (European Economic Area) Regulations 2006 (uredba o priseljevanju iz leta 2006 (Evropski gospodarski prostor), v nadaljevanju: uredba o priseljevanju iz leta 2006), ki je bila pozneje konsolidirana z Immigration (European Economic Area) Regulations 2016 (uredba o priseljevanju iz leta 2016 (Evropski gospodarski prostor), v nadaljevanju: uredba o priseljevanju iz leta 2016).
12.
V členu 4(1) uredbe o priseljevanju iz leta 2016 so opredeljene različne kategorije državljanov Unije, navedene v členu 7(1), točke od (a) do (c), Direktive 2004/38, in sicer „delavci“, „samozaposlene osebe“, „samozadostne osebe“ in „študenti“. V skladu s členom 4(1)(c) uredbe o priseljevanju iz leta 2016 „samozadostna oseba“ pomeni:
„oseba, ki ima –
dovolj sredstev, da med svojim prebivanjem ne postane breme sistema socialne pomoči Združenega kraljestva; in
celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v Združenem kraljestvu“.
13.
V členu 4(3) uredbe o priseljevanju iz leta 2016 je poudarjeno, da „je zahteva, da ima študent ali samozadostna oseba celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v Združenem kraljestvu, izpolnjena le, če se tako kritje nanaša hkrati na študenta ali samozadostno osebo in na vse njune družinske člane“.
14.
Člen 15 uredbe o priseljevanju iz leta 2016 je naslovljen „Pravica do stalnega prebivališča“. V njem je določeno:
„(1) Naslednje osebe pridobijo pravico do stalnega prebivališča v Združenem kraljestvu –
(a)
državljan EGP, ki je v skladu s to uredbo prebival v Združenem kraljestvu nepretrgano pet let;
(b)
družinski član državljana EGP, ki ni državljan EGP, vendar je v skladu s to uredbo prebival z državljanom EGP v Združenem kraljestvu nepretrgano pet let;
[…]“.
15.
Člen 16 uredbe o priseljevanju iz leta 2016 je naslovljen „Izvedena pravica do prebivanja“. Ustreza členu 15a uredbe o priseljevanju iz leta 2006 in določa:
„(1)   Oseba ima izvedeno pravico do prebivanja v obdobju, v katerem:
(a)
ni izvzeta oseba; in
(b)
izpolnjuje vsako od meril v enem ali več odstavkih od (2) do (6).
(2)   Merila iz tega odstavka so:
(a)
oseba je dejanski skrbnik državljana EGP; in
(b)
državljan EGP –
(i)
je mlajši od 18 let;
(ii)
prebiva v Združenem kraljestvu kot samozadostna oseba; in
(iii)
ne bi mogel ostati v Združenem kraljestvu, če bi oseba zapustila Združeno kraljestvo za nedoločen čas.
[…]“.
III. Dejansko stanje v postopku v glavni stvari
16.
Opis dejanskih okoliščin, ki ga je podalo predložitveno sodišče, je še posebej kratek.
17.
Kljub temu je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe mogoče sklepati, da je oseba VI pakistanska državljanka, ki prebiva na Severnem Irskem (Združeno kraljestvo), kjer se je leta 2004 rodil njen sin. Njen otrok je irski državljan na podlagi določb člena 2 irske ustave, ki so veljale ob njegovem rojstvu. Te določbe (ki so bile odtlej temeljito spremenjene) so določale, da je oseba, rojena na otoku Irska, rojena irska državljanka.
18.
Zdi se tudi, da se stranki v postopku v glavni stvari strinjata, da imata vsaj v obdobju od 17. avgusta 2006 do 16. avgusta 2014 oseba VI in njena družina pravico do prebivanja za namene dodatkov, ko je imela celovito zavarovalno kritje za primer bolezni zase in za svojo družino.
19.
Njena izvedena pravica do prebivanja je nastala na podlagi člena 15a(1) in (2) uredbe o priseljevanju iz leta 2006, ker je dejanska skrbnica otroka, ki je državljan EGP in je samozadosten.
20.
Med tema strankama prav tako ni sporno, da je sin osebe VI, ker je v Združenem kraljestvu zakonito prebival nepretrgano pet let, pridobil pravico do stalnega prebivališča v Združenem kraljestvu.
21.
Nasprotno pa se stranki v postopku v glavni stvari ne strinjata glede pravice osebe VI do davčne olajšave za otroka na eni strani in do otroškega dodatka na drugi strani za obdobji od 1. maja 2006 do 20. avgusta 2006 in od 18. avgusta 2014 do 25. septembra 2016.
22.
Po mnenju HMRC oseba VI nima take pravice, ker za celotni ti obdobji ni imela sklenjenega celovitega zavarovalnega kritja za primer bolezni. Zato za ti obdobji ne bi smela imeti pravice do davčne olajšave za otroka in otroškega dodatka. Vendar HMRC zdaj priznava, da od osebe VI ni mogoče izterjati preveč plačanih zneskov, ker pomembnih dejstev ni niti napačno predstavila niti ni šlo za to, da jih ne bi razkrila.
23.
Nacionalno sodišče je povezani tožbi, o katerih odloča, združilo za namene tega predloga za sprejetje predhodne odločbe, ker imata isti predmet, in sicer pravico osebe VI do prebivanja v Združenem kraljestvu v zadevnih obdobjih.
IV. Predlog za sprejetje predhodne odločbe in postopek pred Sodiščem
24.
V teh okoliščinah je Social Security Appeal Tribunal (višje socialno sodišče, Združeno kraljestvo) z odločbo z dne 11. marca 2020, ki je na Sodišče prispela 7. aprila 2020, prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali mora imeti otrok z dovoljenjem za stalno prebivanje v EGP celovito zavarovalno kritje za primer bolezni, da obdrži pravico do prebivanja, kot bi jo obdržal kot ekonomsko samozadostna oseba v skladu s členom 4(1) [uredbe o priseljevanju] iz leta 2016?
2.
Ali je zahteva iz člena 4(3)(b) uredbe iz leta 2016 o priseljevanju (Evropski gospodarski prostor) – v skladu s katero je zahteva po celovitem zavarovalnem kritju za primer bolezni v Združenem kraljestvu v primeru študenta ali ekonomsko samozadostne osebe glede na člena16(2)(b)(ii) uredbe iz leta 2016 izpolnjena le, če to kritje krije tako to osebo kot tudi vse njene upoštevne družinske člane – glede na člen 7(1) Direktive 2004/38 in sodno prakso Sodišča Evropske unije iz točke 70 sodbe [z dne 23. februarja 2010, Teixiera (C‑480/08, EU:C:2010:83)] na podlagi prava Unije nezakonita?
3.
Ali se glede na odločitev iz točke 53 sodbe Ahmad proti Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988 šteje, da so sporazumi o recipročnosti, ki se nanašajo na skupno potovalno območje, sklenjeni glede kritja zdravstvenega zavarovanja med Združenim kraljestvom in Republiko Irsko, „sporazumi o recipročnosti“ in zato pomenijo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni za namene člena 4(1) uredbe [o priseljevanju] iz leta 2016?“
25.
Pisna stališča so predložile oseba VI, norveška vlada in Komisija. Sodišče je na podlagi člena 76(2) Poslovnika odločilo, da obravnave ne bo opravilo. Sodišče je z ukrepom procesnega vodstva z dne 2. julija 2021 pritožnici v postopku v glavni stvari in vsem zadevnim strankam postavilo vprašanja za pisni odgovor. Pisna stališča o vprašanjih, ki so predmet teh ukrepov procesnega vodstva, sta predložili oseba VI in Komisija v predpisanem roku.
26.
V skladu z zahtevo Sodišča se bom v teh sklepnih predlogih osredotočil na prvi dve vprašanji, ki ju je postavilo predložitveno sodišče.
V. Uvodna pripomba o pristojnosti Sodišča
27.
Dne 1. februarja 2020, ko je začel veljati Sporazum o izstopu Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska iz Evropske unije in Evropske skupnosti za atomsko energijo, (
4
) je ta država izstopila iz Unije in tako postala tretja država. Iz tega sledi, da sodišč Združenega kraljestva od tega datuma ni mogoče več šteti za sodišča države članice.
28.
Vendar ta sporazum v členu 126 določa prehodno obdobje od datuma začetka njegove veljavnosti 1. februarja 2020 do 31. decembra 2020. Člen 127 tega sporazuma določa, da se v tem obdobju, razen če ni s tem sporazumom določeno drugače, pravo Unije uporablja za Združeno kraljestvo in na njegovem ozemlju ter ima enake pravne učinke kot na ozemlju Unije in njenih državah članicah ter se razlaga in uporablja v skladu z enakimi metodami in splošnimi načeli, kot se uporabljajo v Uniji.
29.
Člen 86 Sporazuma o izstopu Združenega kraljestva določa tudi, da Sodišče ostane pristojno za predhodno odločanje o zadevah na predloge sodišč Združenega kraljestva, ki so bili vloženi pred koncem prehodnega obdobja. Poleg tega se na podlagi člena 86(3) tega sporazuma šteje, da je bil predlog za predhodno odločanje vložen v smislu odstavka 2 v trenutku, ko je bilo pisanje o začetku postopka registrirano v tajništvu Sodišča.
30.
Sodišče Združenega kraljestva je ta predlog za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču vložilo 7. aprila 2020, torej pred koncem prehodnega obdobja, v okviru spora o pravici osebe VI do prebivanja in pravici do nekaterih dajatev države.
31.
Iz tega sledi, prvič, da položaj, ki se obravnava v postopku v glavni stvari, v skladu s členoma 126 in 127 Sporazuma o izstopu Združenega kraljestva spada na področje uporabe zakonodaje Unije ratione temporis, in, drugič, da je Sodišče v skladu s členom 86(2) tega sporazuma pristojno za predhodno odločanje vsaj o prvih dveh vprašanjih, ki ju je postavilo predložitveno sodišče.
VI. Analiza
A.
Prvo vprašanje
32.
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem sprašuje, ali mora otrok, ki stalno prebiva v EGP, na podlagi člena 4(1) uredbe o priseljevanju iz leta 2016 imeti celovito zavarovalno kritje za primer bolezni, da bi ohranil pravico do prebivanja, kot bi to bilo, če bi bil samozadostna oseba.
33.
Če se vprašanje ubesedi tako, se morda vprašamo, ali je dopustno oziroma celo ali je Sodišče pristojno, da nanj odgovori. Dejansko je treba opozoriti, da sistem sodelovanja, ki ga določa člen 267 PDEU, temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem. V okviru postopka, ki je bil uveden na podlagi tega člena, morajo nacionalne določbe razlagati sodišča držav članic, in ne Sodišče, ki prav tako ni pristojno za odločanje o skladnosti pravnih pravil nacionalnega prava z določbami prava Unije. Pristojno pa je, da nacionalnemu sodišču da vse napotke za razlago prava Unije, ki mu lahko omogočijo presojo združljivosti notranjih pravnih pravil z ureditvijo Unije. (
5
)
34.
V ta namen mora Sodišče po potrebi preoblikovati vprašanja, ki so mu bila predložena. Naloga Sodišča je namreč razložiti vse določbe prava Unije, ki jih nacionalna sodišča potrebujejo za odločanje v sporih, ki so jim predloženi, tudi če te določbe niso izrecno navedene v vprašanjih, ki jih postavijo ta sodišča. (
6
) Glede tega mora Sodišče iz vsega, kar je predložilo nacionalno sodišče, zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe, razbrati elemente prava Unije, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora. (
7
)
35.
Glede na to sodno prakso in informacije v predlogu za sprejetje predhodne odločbe je jasno, da predložitveno sodišče s prvim postavljenim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali člen 16 Direktive 2004/38 zahteva, da ima otrok, ki je državljan EGP, celovito zavarovalno kritje za primer bolezni, da bi v skladu s členom 7(1)(b) Direktive 2004/38 obdržal svojo pravico do stalnega prebivanja, kot se zahteva v obdobju začasnega prebivanja.
36.
Če se vprašanje razume v tem smislu, je treba na to vprašanje odgovoriti zelo jasno in nikalno. Čeprav je namreč redko, da je besedilo pravnega pravila nedvoumno, se to lahko zgodi: Člen 16(1) Direktive 2004/38 je tak primer. Ta določba izrecno določa, da imajo „[d]ržavljani Unije, ki zakonito prebivajo nepretrgano pet let v državi članici gostiteljici, […] pravico do stalnega prebivališča v tej državi. Pravica ni zavezana pogojem, predvidenim v poglavju III“. (
8
)
37.
Vendar je zahteva po celovitem zavarovalnem kritju za primer bolezni vključena v eno od določb tega poglavja, in sicer v člen 7(1)(b). Ta pogoj se kot tak torej ne zahteva več za državljana Unije, ki je pet let zakonito prebival na ozemlju države članice gostiteljice.
38.
Če bi se bilo treba sklicevati na to, bi se lahko sklicevali tudi na uvodno izjavo 18 Direktive 2004/38, ki nedvoumno potrjuje namen zakonodajalca Unije, da državljane Unije, ki so pridobili pravico do stalnega prebivališča, oprosti vsakršnih pogojev. V tej uvodni izjavi je namreč navedeno: „Da bi bila pravica do stalnega prebivališča resnično sredstvo vključevanja v družbo države članice gostiteljice, v kateri državljan Unije prebiva, ta pravica, potem ko je pridobljena, ne bi smela biti podvržena nobenim pogojem“.
39.
Povedano drugače, državljanom Unije, ko enkrat pridobijo pravico do stalnega prebivališča, ni treba več izpolnjevati pogojev iz člena 7 Direktive 2004/38. (
9
)
40.
Sodišče je poleg tega to razlago člena 16(1) Direktive 2004/38 že podalo v podobnih okoliščinah. Iz sodbe z dne 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675), izhaja, da kadar je otrok državljana tretje države pridobil pravico do stalnega prebivališča v državi članici na podlagi člena 16(1) Direktive 2004/38, pravica do prebivanja tega otroka „ni omejena s pogoji iz poglavja III [te direktive], zlasti s pogoji, ki so določeni v njenem členu 7(1)(b)“. (
10
)
41.
Nazadnje, naj dodam, da je v členu 16(2) Direktive 2004/38 poudarjeno, da se to pravilo uporablja tudi za družinske člane, ki niso državljani države članice in ki so z državljanom Unije, na katerega se nanaša člen 16(1) Direktive 2004/38, zakonito prebivali nepretrgano pet let v državi članici gostiteljici.
42.
Zato je treba v skladu z zgoraj navedenimi premisleki ugotoviti, da je treba člen 16 Direktive 2004/38 očitno razlagati tako, da otroku, ki prebiva v EGP in je pridobil pravico do stalnega prebivališča na podlagi te določbe, ni treba imeti celovitega zavarovalnega kritja za primer bolezni, da bi obdržal svojo pravico do stalnega prebivališča.
B.
Drugo vprašanje
43.
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 7(1) Direktive 2004/38 razlagati tako, da je zahteva po celovitem zavarovalnem kritju za primer bolezni za delovno neaktivno osebo izpolnjena le, če se tako kritje nanaša tako na to osebo kot na vse njene zadevne družinske člane. Predložitveno sodišče se v vprašanju za predhodno odločanje sklicuje tudi na točko 70 sodbe Sodišča z dne 23. februarja 2010, Teixeira (C‑480/08, EU:C:2010:83, v nadaljevanju: Teixeira). V nadaljevanju bom preučil ti točki. Zaključil bom s pripombo glede pojma „celovito zavarovalno kritje za primer bolezni“.
1. Osebe, ki morajo v skladu s členom 7(1)(b) Direktive 2004/38 izpolnjevati zahtevo po celovitem zavarovalnem kritju za primer bolezni
44.
V skladu s členom 7(1)(b) Direktive 2004/38 imajo vsi državljani Unije pravico prebivati na ozemlju druge države članice v obdobju, daljšem od treh mesecev, „če imajo dovolj sredstev zase in za svoje družinske člane, da med njihovim prebivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v državi članici gostiteljici, in če imajo celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici“.
45.
Če bi bilo besedilo v angleški različici te določbe lahko izvor dvoma glede obsega obveznosti, da je treba imeti v skladu s členom 7(1)(b) Direktive 2004/38 celovito zavarovalno kritje za primer bolezni, je treba pripomniti, da je Sodišče nedavno dejansko razlagalo to določbo in odgovorilo na vprašanje, ki ga je postavilo predložitveno sodišče.
46.
Sodišče je namreč v sodbi z dne 15. julija 2021, A (javne zdravstvene storitve) (C‑535/19, EU:C:2021:595), odločilo, da „je iz člena 7(1)(b) Direktive 2004/38 glede na uvodno izjavo 10 te direktive razvidno, da lahko države članice določijo, da morajo državljani Unije, ki so državljani druge države članice in ki želijo pridobiti pravico do prebivanja na njenem ozemlju za obdobje, daljše od treh mesecev, ne da bi opravljali ekonomsko dejavnost, imeti zase in za svoje družinske člane celovito zavarovalno kritje za primer bolezni v državi članici gostiteljici in dovolj sredstev, da med bivanjem ne bodo postali breme sistema socialne pomoči v tej državi članici“. (
11
)
47.
Kot je bilo pojasnjeno v tej sodbi, se zdi, da imajo državljani Unije in njihovi družinski člani v skladu s členom 14(2) Direktive 2004/38 pravico prebivati v državi članici gostiteljici na podlagi člena 7 te direktive, dokler izpolnjujejo pogoje, določene v zadnjenavedeni določbi. Iz člena 7(1)(b) Direktive 2004/38 v povezavi s členom 14(2) te direktive tako izhaja, da morajo med celotnim prebivanjem v državi članici gostiteljici, ki je daljše od treh mesecev in krajše kot pet let, ekonomsko neaktivni državljani Unije imeti med drugim celovito zavarovalno kritje za primer bolezni zase in za svoje družinske člane, da ne bi postali nesorazmerno breme za javne finance te države članice. (
12
)
48.
Kljub morebitni dvoumnosti besedila člena 7(1)(b) v angleški različici je ta razlaga popolnoma skladna z drugimi jezikovnimi različicami te določbe. (
13
) Vendar se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča formulacija določbe prava Unije, ki se uporablja v eni od jezikovnih različic, ne more uporabljati kot edina podlaga za razlago te določbe oziroma glede tega ne more imeti prednosti pred drugimi jezikovnimi različicami. (
14
)
49.
Poleg tega je razlaga člena 7(1)(b) Direktive 2004/38, ki jo je podalo Sodišče, prav tako v skladu s splošno sistematiko in namenom ureditve, katere del je. V zvezi s tem se lahko sklicujem na člen 12(2) in člen 14(2) Direktive 2004/38 oziroma na uvodno izjavo 10 te direktive.
50.
V teh okoliščinah lahko le potrdim, da je treba člen 7(1)(b) Direktive 2004/38 razlagati tako, da morajo ekonomsko neaktivni državljani Unije ves čas prebivanja v državi članici gostiteljici, ki je daljše od treh mesecev in krajše kot pet let, zase in za svoje družinske člane imeti celovito zavarovalno kritje za primer bolezni.
2. Domet razlage iz sodbe Teixeira
51.
Sodišče je v točki 70 sodbe Teixeira razsodilo, da za pravico do prebivanja v državi članici gostiteljici, ki jo ima tisti od staršev, ki ima dejansko skrbništvo nad otrokom, ki uresničuje pravico do izobraževanja iz člena 12 Uredbe Sveta (EGS) št. 1612/68 z dne 15. oktobra 1968 o prostem gibanju delavcev v Skupnosti, (
15
) ne velja pogoj, da morajo taki starši imeti zadostna sredstva, da med obdobjem svojega prebivanja ne bi postali breme za sistem socialne pomoči te države članice, in celovito zdravstveno zavarovanje v tej državi članici.
52.
Opozoriti je treba, da čeprav je bil člen 12 Uredbe št. 1612/68 razveljavljen in nadomeščen s členom 10 Uredbe št. 492/2011, je besedilo obeh določb enako in je torej sodna praksa Sodišča v zvezi s prvo določbo še vedno upoštevna za razlago člena 10 Uredbe št. 492/2011. (
16
)
53.
Torej ni nobenega dvoma, da se lahko otroci državljana države članice, ki dela ali je delal v državi članici gostiteljici, tako kot tisti od staršev, ki ima dejansko pravico do varstva in vzgoje teh otrok, v zadnjenavedeni državi sklicujejo na samostojno pravico do prebivanja zgolj na podlagi člena 10 Uredbe št. 492/2011, ne da bi morali izpolniti pogoje, opredeljene z Direktivo 2004/38, med katerimi je pogoj, da imajo zadevne osebe dovolj sredstev in celovito zavarovalno kritje za primer bolezni. (
17
)
54.
V predlogu za sprejetje predhodne odločbe ni nobene informacije v zvezi s tem. Vendar je oseba VI v odgovoru na vprašanja za pisni odgovor, poslanem Sodišču, navedla, da je njen mož, oče otroka, na katerega se spor nanaša, tako kot ona pakistanski državljan. V svojem odgovoru oseba VI priznava, da torej ne trdi, da položaj spada na področje uporabe člena 10 Uredbe št. 492/2011. (
18
)
55.
V teh okoliščinah člen 10 Uredbe št. 492/2011 ne more vplivati na odgovor na drugo vprašanje za predhodno odločanje.
3. Zadnja pripomba glede pojma „celovito zavarovalno kritje za primer bolezni“
56.
Menim, da ni mogoče prezreti dejstva, da je še eno temeljno vprašanje, ki je podlaga spora med strankama v postopku v glavni stvari, verjetno to, ali je pravica do uporabe zdravstvenih storitev, ki jih zagotavlja javni sistem zdravstvenega varstva (in sicer National Health Service (nacionalna zdravstvena služba, NHS)), „celovito zavarovalno kritje za primer bolezni“ v smislu člena 7(1)(b) Direktive 2004/38. (
19
) Poleg tega je iz predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da je bilo vprašanje, ki se nanaša na problematiko celovitega zavarovalnega kritja za primer bolezni, izrecno postavljeno v okviru razprave pred predložitvenim sodiščem.
57.
Vendar je treba priznati, po eni strani, da je zastopnik pritožnice jasno odgovoril, da „drugega vprašanja ni treba preoblikovati in razdeliti na več delov, da se vpraša, kaj je ‚celovito zavarovalno kritje za primer bolezni‘“, (
20
) in po drugi strani, da predložitveno sodišče ni menilo, da je treba Sodišče vprašati glede tega. Drugo vprašanje za predhodno odločanje se namreč ne nanaša niti na „naravo“ niti na stvarno področje uporabe obveznosti „zdravstvenega zavarovanja“.
58.
Poleg tega predlog za sprejetje predhodne odločbe v zvezi s tem ne vsebuje drugih pojasnil, razen sklicevanja na odločbo Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (višje sodišče (Anglija & Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo) (
21
) v besedilu tretjega vprašanja v zvezi z sporazumi o recipročnosti, ki se nanašajo na skupno potovalno območje med Združenim kraljestvom in Irsko.
59.
Nazadnje lahko le obžalujem, da se Združenemu kraljestvu ni zdelo vredno predložiti pisnega stališča oziroma zaprositi za obravnavo, da bi Sodišču pojasnilo delovanje in obseg svojega sistema javnega zdravstvenega varstva. (
22
)
60.
V teh okoliščinah se mi zdi, da bi bilo še posebej nesmiselno obravnavati to vprašanje, čeprav predložitveno sodišče ne bo imelo več priložnosti, da bi Sodišču postavilo vprašanje v zvezi s tem, ker se je Združeno kraljestvo odločilo zapustiti Evropsko unijo.
61.
Zato je v zvezi s tem mogoče reči le, prvič, da je bil zakonodajalec Unije pozoren na bojazen držav članic, da bi lahko uresničevanje svobode gibanja vplivalo na njihove javne finance, (
23
) vendar, drugič, ni šel tako daleč, da bi zahteval, da mora obveznost „celovitega zavarovalnega kritja za primer bolezni“ zagotavljati zasebni subjekt, in, tretjič, da je raje izbral izraz „celovito zavarovalno kritje za primer bolezni“, medtem ko je prej člen 1(1) Direktive 90/365 zahteval zdravstveno zavarovanje, ki pokriva „vsa tveganja v državi gostiteljici“. (
24
)
62.
Po drugi strani, čeprav Direktiva 2004/38 ne daje nobenega pojasnila glede tega, kako je treba razumeti izraz „celovito“, pa niti ne napotuje na nacionalno pravo glede pomena, ki ga je treba dati temu izrazu. Iz tega je razvidno, da je ta izraz treba, da bi se lahko uporabila navedena direktiva, obravnavati, kot da označuje avtonomen pojem prava Unije, ki ga je treba razlagati enotno v vseh državah članicah. (
25
) Poleg tega ob upoštevanju sobesedila Direktive 2004/38 in ciljev, ki jim sledi, njenih določb ni mogoče razlagati ozko in se jim nikakor ne sme odvzeti njihov polni učinek. (
26
) To a contrario pomeni, da je treba pogoj, ki lahko negativno vpliva na svobodo gibanja – kot je pogoj v zvezi s celovitim zavarovalnim kritjem za primer bolezni iz člena 7(1)(b) Direktive 2004/38 – razlagati ozko.
63.
V teh okoliščinah menim, da je treba zdravstveno zavarovanje šteti za „celovito“ v smislu člena 7(1)(b) Direktive 2004/38, če kritje, ki ga ima državljan Unije, ustreza kritju, ki ga država članica gostiteljica brezplačno zagotavlja svojim državljanom – in to še toliko bolj, ker lahko ta država članica določi, da dostop do njenega sistema zdravstvenega zavarovanja ni brezplačen (
27
) – ali tistemu, ki ga država članica določa kot obveznega za svoje državljane, zlasti kadar državljani Unije prispevajo k davčni osnovi, iz katere se financira zdravstveni sistem, na enak način kot državljani zadevne države članice.
64.
Ta razlaga ni taka, da bi lahko pretirano obremenila javne finance in v tem smislu je skladna s ciljem Direktive 2004/38. Poleg tega ustreza mutatis mutandis temu, kar se zahteva v zvezi s pogojem glede zadostnih sredstev, ki ga prav tako zahteva člen 7(1)(b) Direktive 2004/38. V skladu s členom 8(4) Direktive 2004/38 namreč znesek, ki se šteje za „zadostna sredstva“, ne sme biti višji od mejnega zneska, izpod katerega državljani države članice gostiteljice postanejo upravičeni do socialne pomoči ali, kjer se to merilo ne uporablja, ne sme biti višji od najnižje pokojnine iz socialnega zavarovanja, ki jo država članica gostiteljica izplačuje. Skladno je torej, da se zdravstveno zavarovanje šteje za „celovito“, če ustreza tistemu, ki je dano ali se zahteva od državljanov države članice gostiteljice.
VII. Predlog
65.
Zato glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na prvi dve vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Social Security Appeal Tribunal (višje socialno sodišče, Severna Irska, Združeno kraljestvo), odgovori:
1.
Člen 16 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2004/38/ES z dne 29. aprila 2004 o pravici državljanov Unije in njihovih družinskih članov do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, ki spreminja Uredbo (EGS) št. 1612/68 in razveljavlja Direktive 64/221/EGS, 68/360/EGS, 72/194/EGS, 73/148/EGS, 75/34/EGS, 75/35/EGS, 90/364/EGS, 90/365/EGS in 93/96/E[GS], je treba razlagati tako, da otroku, ki prebiva v EGP in je pridobil pravico do stalnega prebivališča na podlagi te določbe, ni treba imeti celovitega zavarovalnega kritja za primer bolezni, da bi ohranil svojo pravico do stalnega prebivališča.
2.
Člen 7(1)(b) Direktive 2004/38 je treba razlagati tako, da morajo ekonomsko neaktivni državljani Unije ves čas prebivanja v državi članici gostiteljici, ki je daljše od treh mesecev in krajše kot pet let, zase in za svoje družinske člane imeti celovito zavarovalno kritje za primer bolezni.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 46.
(
3
)	UL 2011, L 141, str. 1.
(
4
)	UL 2020, L 29, str. 7 (v nadaljevanju: Sporazum o izstopu Združenega kraljestva).
(
5
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 18. novembra 2020, Syndicat CFTC (C‑463/19, EU:C:2020:932, točka 29).
(
6
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, točka 33).
(
7
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 13. septembra 2016, Rendón Marín (C‑165/14, EU:C:2016:675, točka 34).
(
8
)	Moj poudarek.
(
9
)	Glej Mantu, S., in Minderhoud D, P., „Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens“, European Journal of Migration and Law, 2019 (21), str. od 313 do 337, zlasti str. 327.
(
10
)	Točka 47.
(
11
)	Točka 53, moj poudarek.
(
12
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, A (javne zdravstvene storitve) (C‑535/19, EU:C:2021:595, točki 54 in 55). Naj pripomnim, da je njegovo razlago mogoče najti že v prejšnjih sodbah glede prejšnje upoštevne določbe, in sicer člena 1(1) Direktive Sveta 90/364/EGS z dne 28. junija 1990 o pravici do prebivanja (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 20, zvezek 1, str. 3), oziroma v besedilu, ki se lahko v angleški različici zdi dvoumno. Glej v tem smislu sodbi z dne 17. septembra 2002, Baumbast in R (C‑413/99, EU:C:2002:493, točka 87), oziroma z dne 19. septembra 2013, Brey (C‑140/12, EU:C:2013:565, točka 47). Čeprav ne trdim, da gre za izčrpen pregled, se strokovni komentarji, ki sem jih pregledal, s to razlago strinjajo. Glej v tem smislu, med drugim, Sarolea, S., „De Strasbourg à Luxembourg, quels droits pour les familles migrantes?“, Revue Québecoise de Droit International, 2020, 33 (posebna izdaja), str. od 439 do 464, zlasti str. 444; de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E.L. Rev., 2014, 39(6), str. od 770 do 789, zlasti str. 772; Sokol, T., „Comprehensive Sickness Insurance as a Condition for EU Citizens’ Residence in Other Member State: a Need for a Reform?“, European Journal of Social Security, 2016, zv. 18, str. od 380 do 398, zlasti str. 381 in 394.
(
13
)	Primerjaj, na primer, angleško jezikovno različico člena 7(1)(b) Direktive 2004/38 z nemško jezikovno različico („für sich und seine Familienangehörigen über ausreichende Existenzmittel verfügt […] und er und seine Familienangehörigen über einen umfassenden Krankenversicherungsschutz im Aufnahmemitgliedstaat verfügen“), špansko jezikovno različico („dispone, para sí y los miembros de su familia, de recursos suficientes […] así como de un seguro de enfermedad que cubra todos los riesgos en el Estado miembro de acogida“), francosko jezikovno različico („s’il dispose, pour lui et pour les membres de sa famille, de ressources suffisantes […] et d’une assurance maladie complète dans l’État membre d’accueil“) ali italijansko jezikovno različico („di disporre, per se stesso e per i propri familiari, di risorse economiche sufficienti […] e di un’assicurazione malattia che copra tutti i rischi nello Stato membro ospitante“).
(
14
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 20. decembra 2017, Gusa (C‑442/16, EU:C:2017:1004, točka 34).
(
15
)	UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 15, kot je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2434/92 z dne 27. julija 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 2, str. 69).
(
16
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, točka 34).
(
17
)	Glej v tem smislu sodbi z dne 23. februarja 2010, Ibrahim in Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, točki 50 in 59), in z dne 6. oktobra 2020, Jobcenter Krefeld (C‑181/19, EU:C:2020:794, točka 39).
(
18
)	Glej točko 14 odgovora pritožnice na vprašanja za pisni odgovor.
(
19
)	To vprašanje se torej razlikuje od vprašanja, ali mora država članica gostiteljica ekonomsko neaktivnemu državljanu Unije, ki prebiva na njenem ozemlju na podlagi člena 7(1)(b) Direktive 2004/38, zagotoviti brezplačno vključitev v svoj javni sistem zdravstvenega zavarovanja. Kot vemo, je Sodišče na to vprašanje odgovorilo nikalno v sodbi z dne 15. julija 2021, A (javne zdravstvene storitve) (C‑535/19, EU:C:2021:595, točki 56 in 58).
(
20
)	Zapisnik postopka pred Appeal Tribunal (višje sodišče), ki je potekal 28. februarja 2020 v Spires Centre, Belfast (Združeno kraljestvo), ki je bil poslan kot predlog za sprejetje predhodne odločbe v tej zadevi.
(
21
)	Ahmad proti Secretary of State for the Home Department [2014] EWCA Civ 988. V tej zadevi je Court of Appeal (višje sodišče) odločilo, da kritje NHS ni celovito zavarovalno kritje za primer bolezni. Po mnenju osebe VI bi se o vprašanju razpravljalo. Glej v zvezi s tem de Mars, S., „Economically inactive EU migrants and the United Kingdom’s National Health Service: unreasonable burdens without real links?“, E.L. Rev., 2014, 39(6), str. od 770 do 789.
(
22
)	Prav tako se mi ne zdi, da je mogoče izpeljati kakršen koli sklep iz dejstva, da je Sodišče v predstavitvi dejanskega stanja v sodbi z dne 23. februarja 2010, Ibrahim in Secretary of State for the Home Department (C‑310/08, EU:C:2010:80, točka 20), navedlo, da H. Ibrahim „[ni imela] sklenjenega celovitega zdravstvenega zavarovanja in je [bil] odvisna od National Health Service“.
(
23
)	Glej uvodno izjavo 10 Direktive 2004/38 in v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, A (javne zdravstvene storitve) (C‑535/19, EU:C:2021:595, točki 55 in 62).
(
24
)	Moj poudarek.
(
25
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. decembra 2011, Ziolkowski in Szeja (C‑424/10 in C‑425/10, EU:C:2011:866, točka 33).
(
26
)	Glej v tem smislu nedavno sodbo z dne 11. aprila 2019, Tarola (C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 38 in navedena sodna praksa).
(
27
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 15. julija 2021, A (javne zdravstvene storitve) (C‑535/19, EU:C:2021:595, točki 58 in 62).