62015CC0499
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
YVESA BOTA,
predstavljeni 1. decembra 2016 (
1
)
Zadeva C‑499/15
W,
V
proti
X
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna, Litva))
„Območje svobode, varnosti in pravice — Pravosodno sodelovanje v civilnih zadevah — Uredba (ES) št. 2201/2003 — Preživninske obveznosti — Uredba (ES) št. 4/2009 — Običajno prebivališče otroka — Otrokova korist — Pristojnost sodišč države članice prebivališča starša za preučitev vprašanj v zvezi s pravico do varstva in vzgoje, pravico do stikov ter preživninskimi obveznostmi v zvezi z mladoletnim otrokom — Sprememba odločbe, ki je postala pravnomočna“
1.
Zadeva, ki je predložena Sodišču, izhaja iz spora v zvezi s pravico do varstva in vzgoje, pravico do stikov ter določitvijo preživninskih obveznosti v zvezi z mladoletnim otrokom.
2.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna, Litva) želi od Sodišča dobiti pojasnila glede konkretne uporabe Uredbe (ES) št. 2201/2003 (
2
) in Uredbe (ES) št. 4/2009 (
3
) za določitev, katero sodišče je pristojno za odločanje o teh vprašanjih. V postopku v glavni stvari so namreč litovska sodišča sprejela odločbo, ki je postala pravnomočna, glede pravice do varstva in vzgoje, pravice do stikov ter preživninskih obveznosti v zvezi z mladoletnim otrokom. Oče otroka je nato pri litovskih sodiščih vložil nov predlog za spremembo navedene odločbe. Ker pa ima otrok običajno prebivališče na nizozemskem ozemlju pri svoji materi, se postavlja vprašanje, ali je pristojnost litovskih sodišč za odločanje o navedenem predlogu lahko vseeno utemeljena.
3.
V teh sklepnih predlogih bom razložil, zakaj menim, da je treba člen 8 Uredbe št. 2201/2003 in člen 3(d) Uredbe št. 4/2009 razlagati tako, da če je sodišče države članice sprejelo odločbo, ki je postala pravnomočna, glede pravice do varstva in vzgoje, pravice do stikov ter preživninskih obveznosti v zvezi z mladoletnim otrokom, navedeno sodišče ni več pristojno za odločanje o predlogu za spremembo te odločbe, če otrok nima običajnega prebivališča na ozemlju te države članice. Pojasnil bom, zakaj menim, da je v skladu z navedenima določbama in z načelom varstva otrokove koristi za odločanje o takem predlogu pristojno sodišče države članice, na ozemlju katere ima otrok običajno prebivališče.
I – Pravni okvir
A – Uredba št. 2201/2003
4.
Namen Uredbe št. 2201/2003 je znotraj območja svobode, varnosti in pravice poenotiti pravila o mednarodni sodni pristojnosti v zadevah v zvezi z razvezo, prenehanjem življenjske skupnosti ali razveljavitvijo zakonske zveze ter v zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo.
5.
V uvodni izjavi 12 navedene uredbe je navedeno:
„Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v tej uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo interese otroka, zlasti kriterij povezanosti. To pomeni, da je v prvi vrsti pristojna država članica, v kateri ima otrok običajno prebivališče, z izjemo nekaterih primerov spremembe otrokovega prebivališča ali v skladu s sporazumom med nosilcema starševske odgovornosti.“
6.
Člen 3 navedene uredbe določa splošno pristojnost v sporih v zvezi z razvezo, prenehanjem življenjske skupnosti in razveljavitvijo zakonske zveze. Ta člen določa:
„1.   V zadevah glede razveze, prenehanja življenjske skupnosti ali razveljavitve zakonske zveze so pristojna sodišča države članice:
(a)
na ozemlju katere:
—
zakonca običajno prebivata ali
—
sta zakonca nazadnje običajno prebivala, če eden od njiju še vedno tam prebiva, ali
—
nasprotna stranka običajno prebiva ali
—
v primeru skupne vloge, običajno prebiva eden od zakoncev ali
—
vlagatelj običajno prebiva, če je prebival tam najmanj leto dni neposredno pred vložitvijo vloge, ali
—
vlagatelj običajno prebiva, če je bival tam najmanj šest mesecev neposredno pred vložitvijo vloge in je bodisi državljan te države članice ali pa ima, v primeru Združenega kraljestva in Irske, tam svoj ‚domicile‘;
(b)
katere državljana sta oba zakonca ali, v primeru Združenega kraljestva in Irske, kjer imata oba zakonca svoj ‚domicile‘.
[…]“
7.
V zvezi s pristojnostjo sodišč glede starševske odgovornosti člen 8 Uredbe št. 2201/2003 vzpostavlja splošno pravilo o pristojnosti:
„1.   Sodišča države članice so pristojna v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z otrokom, ki običajno prebiva v tisti državi članici v trenutku, ko je sodišče začelo postopek.
2.   Odstavek 1 se uporablja ob upoštevanju členov 9, 10 in 12.“
8.
Člen 12 Uredbe št. 2201/2003 določa:
„1.   Sodišča države članice, ki so pristojna na podlagi člena 3 za zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, so pristojna v vseh zadevah, ki se nanašajo na starševsko odgovornost, povezano z navedenim zahtevkom, če:
(a)
ima vsaj en zakonec starševsko odgovornost do otroka;
in
(b)
so zakonca in nosilci starševske odgovornosti pristojnost sodišč sprejeli izrecno ali na drugačen nedvoumen način v trenutku, ko se je pred sodiščem začel postopek, in je to v otrokovo korist.
2.   Pristojnost, dodeljena v odstavku 1, preneha takoj, ko:
(a)
je sodna odločba, s katero se ugodi zahtevku ali zavrne zahtevek za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze, postala pravnomočna;
(b)
v primeru, da postopki v zvezi s starševsko odgovornostjo na dan, naveden pod (a) še tečejo, sodna odločba v teh postopkih postane pravnomočna;
(c)
se postopki iz (a) in (b) končajo zaradi nekega drugega razloga.
[…]“
9.
V skladu s členom 14 navedene uredbe se, „[k]adar v skladu s členi od 8 do 13 niso pristojna sodišča nobene države članice, […] pristojnost v vsaki državi članici določi v skladu z zakonodajo te države“.
10.
Člen 19 navedene uredbe določa:
„[…]
2.   Če pred sodišči različnih držav članic tečejo postopki z istim zahtevkom v zvezi s starševsko odgovornostjo do istega otroka, sodišče, ki je drugo začelo postopek, po uradni dolžnosti prekine svoj postopek, vse dokler se ne ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek.
3.   Ko se ugotovi pristojnost sodišča, ki je prvo začelo postopek, se sodišče, ki je drugo začelo postopek, izreče za nepristojno v korist prvega sodišča.
V tem primeru lahko stranka, ki je začela postopek pred sodiščem, ki je drugo začelo postopek, začne ta postopek pred sodiščem, ki je prvo začelo postopek.“
11.
V skladu s členom 21(1) Uredbe št. 2201/2003 se „[s]odna odločba, izdana v državi članici, […] v drugih državah članicah prizna, ne da bi bilo potrebno za priznanje začeti kakršenkoli poseben postopek“.
12.
Poleg tega obstaja seznam razlogov za nepriznanje sodnih odločb v zvezi s starševsko odgovornostjo. Med drugim se v skladu s členom 23(1) navedene uredbe taka odločba ne prizna, „če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje, z upoštevanjem otrokovih koristi“.
B – Uredba št. 4/2009
13.
Namen Uredbe št. 4/2009 je olajšati pridobitev sodne odločbe v drugi državi članici glede preživninskega zahtevka brez nadaljnjih formalnosti. (
4
)
14.
Ta uredba se v skladu s členom 1(1) uporablja „za preživninske obveznosti, ki izhajajo iz družinskih razmerij, starševstva, zakonske zveze ali svaštva“.
15.
Navedena uredba za ta namen vzpostavlja sistem skupnih pravil, med drugim v zvezi s spori o pristojnosti, z določitvijo splošnih pravil o pristojnosti glede preživninskih obveznosti.
16.
Tako člen 3 Uredbe št. 4/2009 določa:
„V državah članicah ima sodno pristojnost v preživninskih zadevah:
(a)
sodišče kraja, kjer ima tožena stranka običajno prebivališče, ali
(b)
sodišče kraja, kjer ima upravičenec običajno prebivališče, ali
(c)
sodišče, ki je po svojem pravu pristojno za postopke v zvezi s statusom osebe, če je zahtevek glede preživnine povezan s tem postopkom, razen če ta pristojnost temelji izključno na državljanstvu ene izmed strank, ali
(d)
sodišče, ki je po svojem pravu pristojno za postopke v zvezi s starševsko odgovornostjo, če je zahtevek glede preživnine povezan s tem postopkom, razen če ta pristojnost temelji izključno na državljanstvu ene izmed strank.“
II – Dejansko stanje spora o glavni stvari
17.
W, državljan Litve, in X, državljanka Nizozemske in Argentine, sta se poročila 9. decembra 2003 v Portlandu v zvezni državi Oregon (Združene države). V, ki ima litovsko in italijansko državljanstvo, se jima je rodil 20. aprila 2006 na Nizozemskem.
18.
V obdobju od leta 2004 do leta 2011 sta W in X živela delno na Nizozemskem, v Italiji in Kanadi. Novembra 2011 se je X s sinom ustalila na Nizozemskem. Po navedbah predložitvenega sodišča je nesporno, da V ni nikoli prebival in ni nikoli bil v Litvi.
19.
Od decembra 2010 W in X živita ločeno. Ugotovljeno je, da ima W običajno prebivališče v Litvi, medtem ko imata X in V običajno prebivališče na Nizozemskem.
20.
X je na kanadskem sodišču vložila tožbo za razvezo. Na tej podlagi je bilo v obdobju od maja 2011 do aprila 2012 izdanih več odločb o zahtevku za razvezo zakonske zveze, določitvi kraja prebivališča V ter dogovoru o stikih in preživninskih obveznostih v zvezi z V. Kanadsko sodišče je z odločbo z dne 17. aprila 2012 razvezalo zakonsko zvezo med strankama in dodelilo varstvo in vzgojo V materi X.
A – Postopek pred litovskim in nizozemskim sodiščem
21.
Na predlog W je Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) zavrnilo priznanje odločb kanadskega sodišča.
22.
W je pri Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas (prvo okrožno sodišče v mestu Vilna, Litva) vložil zahtevek za krivdno razvezo zakonske zveze na podlagi krivde X in določitev prebivališča V pri njem. Navedeno sodišče je 28. aprila 2011 na predlog W izdalo začasno odredbo in določilo začasni kraj prebivališča V pri W. Sodišče, ki je vodilo postopek razveze zakonske zveze, je razveljavilo začasno odredbo z odločbo z dne 12. aprila 2013, ki je bila takoj izvršljiva. Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni) je na podlagi pritožbe W 19. julija 2013 potrdilo odločbo Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna) z dne 12. aprila 2013. W je vložil kasacijsko pritožbo, vendar je bila razglašena za nedopustno.
23.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna) je z odločbo z dne 8. oktobra 2013 odločilo o zahtevku za razvezo zakonske zveze ter določilo prebivališče V pri X, dogovor o stikih W z otrokom in znesek preživninskih obveznosti W do otroka.
24.
W se je zoper to odločbo pritožil pri Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni), ki pa je odločbo potrdilo z odločbo z dne 30. maja 2014. W je vložil kasacijsko pritožbo, ki je bila razglašena za nedopustno.
25.
Sočasno s postopkom v Litvi je X vložila tožbo pri nizozemskih sodiščih. Tako je rechtbank Overijssel (sodišče v Overijsselu, Nizozemska) z odločbo z dne 29. januarja 2014 določilo preživninski obveznosti W do X v višini 4323,16 EUR mesečno od 8. maja 2012 in do V v višini 567,01 EUR mesečno za obdobje od 27. junija do 1. novembra 2011, nato pa 790 EUR mesečno od 2. novembra 2011.
26.
Isto sodišče je z odločbo z dne 22. avgusta 2014 preklicalo skupno pravico do varstva in vzgoje V in določilo, da ima X izključno pravico do varstva in vzgoje. V skladu z nizozemskim pravom se izključno pravico do varstva in vzgoje otroka dodeli enemu od staršev, če obstaja nesprejemljivo tveganje, da lahko zaradi sporov med staršema otrok trpi, nič pa ne kaže na to, da se bo položaj izboljšal, ali če je zaradi drugih razlogov potrebna sprememba dogovora o varstvu in vzgoji v otrokovo korist.
27.
Rechtbank Overijssel (sodišče v Overijsselu) je z odločbo z dne 31. oktobra 2014 zavrnilo priznanje in dovolitev izvršbe na Nizozemskem delov odločbe z dne 8. oktobra 2013, ki jo je izdalo Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna), ki se nanašajo na razvezo zakonske zveze na podlagi skupne krivde, določitev, da je običajno prebivališče V pri X, preživninske obveznosti do otroka in povrnitev stroškov. Priznalo pa je del navedene odločbe z dne 8. oktobra 2013, ki ureja pravico W do stikov z otrokom, in dovolilo izvršbo tega dela na Nizozemskem.
28.
Na podlagi pritožbe W je Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) s sklepom z dne 2. februarja 2015 zavrnilo izvršitev odločbe Rechtbank Overijssel (sodišče v Overijsselu) z dne 29. januarja 2014 v Litvi ter priznanje odločbe istega sodišča z dne 22. avgusta 2014, ki se nanaša na pravico do varstva in vzgoje, in njeno izvršitev v Litvi. Lietuvos apeliacinis teismas (pritožbeno sodišče v Litvi) je poleg tega končalo postopek v delu, ki se nanaša na nepriznanje odločbe Rechtbank Overijssel (sodišče v Overijsselu) v Litvi.
B – Postopek pred predložitvenim sodiščem
29.
W je 28. avgusta 2014 vložil tožbo pri Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna), s katero je predlagal spremembo kraja prebivališča V, višine preživninskih obveznosti in dogovora o stikih z otrokom.
30.
Navedeno sodišče je z odločbo z dne 25. septembra 2014 razglasilo te predloge za nedopustne, ker naj W ne bi dokazal, katere konkretne okoliščine so se spremenile od izdaje odločbe z dne 8. oktobra 2013.
31.
W se je zoper odločbo z dne 25. septembra 2014 pritožil pri Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni). To je z odločbo z dne 16. decembra 2014 ugodilo pritožbi W, delno razveljavilo izpodbijano odločbo in zadevo vrnilo v ponovno razsojanje sodišču nižje stopnje.
32.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna) je z odločbo z dne 23. decembra 2014 razglasilo predlog za nedopusten, saj je menilo, da ni pristojno, ker ima V običajno prebivališče na Nizozemskem pri X. Tako po mnenju navedenega sodišča predlogi, ki jih je pri njem vložil W, niso v pristojnosti litovskih sodišč. Navedeno sodišče je obvestilo W, da se lahko obrne na pristojno sodišče na Nizozemskem.
33.
Vilniaus apygardos teismas (regionalno sodišče v Vilni), pri katerem se je W pritožil, je z odločbo z dne 31. marca 2015 razveljavilo sklep z dne 23. decembra 2014 in vprašanje dopustnosti tožbe vrnilo v razsojanje istemu prvostopenjskemu sodišču, in sicer Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna).
34.
Zaradi nesoglasja med nacionalnimi sodišči glede vprašanja pristojnosti je Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Katera država članica – Republika Litva ali Kraljevina Nizozemska – je na podlagi členov od 8 do 14 [Uredbe št. 2201/2003] pristojna za obravnavo zadeve v zvezi s spremembami prebivališča, zneska preživnine za otroka in veljavnega dogovora o stikih z mladoletnim otrokom V, ki ima običajno prebivališče na Nizozemskem?“
III – Analiza
35.
Uvodoma želim navesti, da je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari na glavni obravnavi med drugim trdila, da otrok V ni imel svojega običajnega prebivališča na Nizozemskem, temveč v Litvi. Po njegovem mnenju je treba od trenutka, ko je bivališče otroka s sodno odločbo določeno pri enem od staršev, ta kraj „pravnega“ prebivališča šteti za kraj običajnega prebivališča. Vendar v skladu z ustaljeno sodno prakso „pojem ‚običajno prebivališče‘ v smislu člena 8(1) [te] uredbe ustreza kraju, ki pomeni neko vključenost otroka v družbeno in družinsko okolje. Ta kraj mora ugotoviti nacionalno sodišče, pri čemer upošteva vse dejanske okoliščine posameznega primera.“ (
5
) Sodišče dodaja, da je treba „[m]ed merili, ob upoštevanju katerih mora nacionalno sodišče ugotoviti kraj otrokovega običajnega prebivališča, […] poudariti zlasti bivalne razmere in razloge za bivanje na ozemlju neke države članice ter njegovo državljanstvo […]. Kot je Sodišče med drugim navedlo v točki 38 [sodbe z dne 2. aprila 2009, A (
6
)], morajo pri ugotavljanju otrokovega običajnega prebivališča poleg fizične prisotnosti otroka v državi članici tudi drugi dejavniki kazati, da ta prisotnost nikakor ni začasna ali priložnostna“ (
7
).
36.
V obravnavanem primeru je predložitveno sodišče ugotovilo, da je otrokovo običajno prebivališče na Nizozemskem, pri čemer je celo navedlo, da otrok ni nikdar živel v Litvi. Zato naj ne bi bilo nobenega dvoma, da je običajno prebivališče otroka V na nizozemskem ozemlju.
37.
Dvom glede pristojnosti litovskih sodišč za izdajo odločbe z dne 8. oktobra 2013 je dovoljen. Vendar bom pojasnil, da v teh zadevi ne gre za odločitev o tem, ali so ta sodišča v skladu s pravili, ki jih vzpostavlja Uredba št. 2201/2003, pristojna za izdajo navedene odločbe, niti za njeno priznavanje s strani nizozemskih sodišč. To ni vprašanje, ki je tu postavljeno.
38.
Čeprav predložitveno sodišče v svojem vprašanju navaja samo določbe Uredbe št. 2201/2003, je treba poudariti, da se v besedilu predloga, naslovljenega na Sodišče, sprašuje tudi o pristojnosti litovskih sodišč v zvezi s preživninskimi obveznostmi. Vendar se v skladu s členom 1(3)(e) navedene uredbe ta ne uporablja za preživninske obveznosti. Vprašanja glede sodne pristojnosti v zvezi s preživninskimi obveznostmi ureja Uredba št. 4/2009.
39.
Vendar ni dvoma, da sta ta vidika, namreč starševska odgovornost in preživninske obveznosti v korist zadevnega otroka, neločljivo povezana. Poleg tega se enotna odločba z dne 8. oktobra 2013, ki jo je izdalo Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna), nanaša ravno na ta vidika. Tako ne dvomim, da je predlog glede preživninskih obveznosti do otroka V povezan s predlogom v zvezi s pravico do njegovega varstva in vzgoje ter pravico do stikov z njim.
40.
V skladu s členom 3(d) Uredbe št. 4/2009 je za odločanje o preživninskih obveznostih pristojno sodišče, ki je po svojem pravu pristojno za postopke v zvezi s starševsko odgovornostjo, če je zahtevek glede preživnine povezan s tem postopkom.
41.
Tako bo v skladu z navedeno določbo pravilo o pristojnosti, ki bo bilo vzpostavljeno glede starševske odgovornosti, veljalo tudi za preživninske obveznosti.
42.
Zato predlagam tako preoblikovanje vprašanja predložitvenega sodišča: predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba Uredbo št. 2201/2003 in Uredbo št. 4/2009 razlagati tako, da če je sodišče države članice sprejelo odločbo, ki je postala pravnomočna, glede pravice do varstva in vzgoje, pravice do stikov ter preživninskih obveznosti v zvezi z mladoletnim otrokom, je navedeno sodišče pristojno tudi za odločanje o predlogu za spremembo te odločbe, čeprav otrok nima običajnega prebivališča na ozemlju te države članice.
43.
V resnici se v obravnavani zadevi postavlja vprašanje, ali lahko litovska sodišča, ki so izdala odločbo z dne 8. oktobra 2013, ki je postala pravnomočna ter se nanaša na pravico do varstva in vzgoje, pravico do stikov in preživninske obveznosti v korist otroka V, uporabijo dogovor o pristojnosti, da ponovno odločajo o isti stvari, čeprav so v skladu s splošnim pravilom o pristojnosti, ki ga vzpostavlja Uredba št. 2201/2003, glede starševske odgovornosti pristojna nizozemska sodišča, saj ima otrok V običajno prebivališče na Nizozemskem.
44.
Po mojem mnenju ni nobenega razloga, na katerem bi temeljila pristojnost litovskih sodišč za odločanje o takem predlogu.
45.
Sodišče je razsodilo, da je treba pristojnost sodišča v zadevah starševske odgovornosti preveriti in določiti v vsakem posameznem primeru, ko se pred sodiščem začne postopek, kar pomeni, da se ta ne ohrani po koncu postopku, ki poteka. (
8
)
46.
Seveda W predlaga spremembo ureditve varstva in vzgoje, dogovora o stikih ter preživninskih obveznosti, ki so bili določeni z odločbo z dne 8. oktobra 2013. Poleg tega ta vrsta predlogov ni nič izjemnega. Običajno je, da se eden od staršev obrne na sodišče za spremembo takih ureditev, ker so se njegove osebne okoliščine ali celo finančno stanje spremenile.
47.
Vendar je zadevna odločba postala pravnomočna in predlog, ki ga je W vložil 28. avgusta 2014 pri Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna), je treba obravnavati kot nov predlog.
48.
Pravila o pristojnosti, ki jih vzpostavlja Uredba št. 2201/2003, pa so jasna. V skladu s členom 8 navedene uredbe imajo pristojnost glede starševske odgovornosti na prvem mestu sodišča države članice, v kateri ima otrok običajno prebivališče v trenutku, ko sodišče začne postopek, in sicer „v trenutku, ko je pisanje o začetku postopka […] vloženo pri sodišču“ (
9
). V obravnavanem primeru predložitveno sodišče navaja, da ima otrok V običajno prebivališče na Nizozemskem od novembra 2011 in da ni nikoli prebival v Litvi. Zato so bila na dan, ko je W vložil predlog pri litovskem sodišču, in sicer, kot je navedeno v prejšnji točki, 28. avgusta 2014, za odločanje o vseh vprašanjih v zvezi s starševsko odgovornostjo tega otroka pristojna nizozemska sodišča.
49.
To, da W predlaga spremembe ureditev, določenih z odločbo z dne 8. oktobra 2013, ki jo je izdalo litovsko sodišče, ne more povzročiti odstopanja od splošnega pravila in dogovora o pristojnosti navedenih sodišč.
50.
Temelji pristojnosti v zadevah starševske odgovornosti, določeni v navedeni uredbi, so oblikovani tako, da kar najbolj upoštevajo korist otroka, zlasti merilo povezanosti. (
10
) Zato imajo v skladu s členom 8 navedene uredbe pristojnost v zvezi s tem na prvem mestu sodišča države članice, v kateri ima otrok običajno prebivališče v trenutku, ko sodišče začne postopek. Zaradi geografske bližine so namreč ta sodišča na splošno najprimernejša za odločanje o ukrepih, ki jih je treba sprejeti v otrokovo korist. (
11
)
51.
To splošno pravilo o pristojnosti sicer pozna izjeme, vendar so te izčrpno naštete v členih od 9 do 15 Uredbe št. 2201/2003 in jih je treba razlagati strogo. (
12
)
52.
Člen 9 navedene uredbe se nanaša na primer, ko se otrok zakonito preseli iz države članice. Člen 10 iste uredbe se nanaša na primer ugrabitve otroka. Člen 12 navedene uredbe se nanaša na dogovor o pristojnosti, ki sodiščem države članice, ki ni država članica običajnega prebivališča otroka, omogoča, da odloča o zadevah v zvezi s starševsko odgovornostjo glede tega otroka, če so ta sodišča pristojna za odločanje o zahtevku za razvezo, prenehanje življenjske skupnosti ali razveljavitev zakonske zveze ali če ima otrok bistveno povezavo s to državo članico, zlasti zaradi dejstva, da eden od nosilcev starševske odgovornosti običajno prebiva v navedeni državi članici ali je otrok državljan navedene države članice. V obeh primerih morajo zakonca in nosilci starševske odgovornosti „izredno“ pristojnost navedenih sodišč sprejeti izrecno ali na drugačen nedvoumen način. (
13
)
53.
V zvezi s členom 14 navedene uredbe – ta se uporabi, kadar v skladu s členi od 8 do 13 te iste uredbe niso pristojna sodišča nobene države članice. Na koncu, člen 15 navedene uredbe predvideva možnost, da lahko sodišča države članice, ki so po vsebini pristojna za zadevo, prenesejo pristojnost na sodišča druge države članice, s katero je otrok posebej povezan, če so ta primernejša za odločanje o zadevi in če je to v otrokovo korist.
54.
Ugotoviti je treba, da zadeva, ki jo obravnavam, ne spada v okvir nobene od izjem, ki jih navedena uredba predvideva.
55.
Dogovor o pristojnosti ali nadaljevanje pristojnosti bi se lahko utemeljilo samo, če bi bilo v otrokovo korist. Člen 24(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah v zvezi s tem določa, da se morajo „[p]ri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, […] upoštevati predvsem koristi otroka“.
56.
Dejansko je mogoče trditi, da bi bilo – glede na to, da se želi z izdajo nove odločbe spremeniti odločba, ki ureja varstvo in vzgojo otroka, pravico do stikov in preživninske obveznosti – primerno, da to novo odločbo izda isto sodišče.
57.
Taka izjema od splošnega pravila obstaja v zvezi s pravico do stikov. Člen 9 Uredbe št. 2201/2003 določa, da se v primeru zakonite preselitve otroka in pridobitve novega običajnega prebivališča nadaljuje pristojnost sodišč države članice prejšnjega običajnega prebivališča še tri mesece po preselitvi, da lahko spremenijo sodno odločbo o pravicah do stikov z otrokom, ki je bila izdana v navedeni državi članici.
58.
Zakonodajalec Unije je tako izjemo glede na splošno pravilo utemeljil s tem, da je bolje, če „sodišče, ki je ob spremembi otroku najbližje, samo spremeni svojo prejšnjo odločbo, da upošteva preselitev otroka, s čimer se zagotovi določena kontinuiteta brez spremembe opredelitve ‚običajnega prebivališča‘“ (
14
)
59.
Vendar poleg tega, da se nanaša samo na pravico do stikov, med položajem, kot je predviden v členu 9 navedene uredbe, in položajem v postopku v glavni stvari obstaja bistvena razlika. Litovsko sodišče, ki je izdalo odločbo z dne 8. oktobra 2013, ki jo želi W spremeniti, ni moglo svoje pristojnosti v nobenem trenutku utemeljiti s krajem prebivališča otroka, saj ta ni – naj spomnim – nikoli prebival v Litvi. Glede na elemente v listinah iz spisa se zdi, da se je litovsko sodišče, ki je navedeno odločbo sprejelo, lahko imelo za pristojno na podlagi člena 14 navedene uredbe o subsidiarni pristojnosti, kot je navedeno v točki 53 teh sklepnih predlogov. Pristojnost teh sodišč torej ni bila vzpostavljena glede na merilo povezanosti in s tem glede na otrokovo korist.
60.
Zato bi bil dogovor o pristojnosti, ki ni v otrokovo korist, povsem v nasprotju s sistemom, ki ga vzpostavlja Uredba št. 2201/2003, in s temeljnim načelom iz člena 24 Listine o temeljnih pravicah, ki določa, da se morajo pri vseh ukrepih javnih organov ali zasebnih ustanov, ki se nanašajo na otroke, upoštevati predvsem koristi otroka.
61.
Glede na vse te elemente menim, da je treba člen 8 Uredbe št. 2201/2003 in člen 3(d) Uredbe št. 4/2009 razlagati tako, da če je sodišče države članice sprejelo odločbo, ki je postala pravnomočna, glede pravice do varstva in vzgoje ter pravice do stikov v zvezi z mladoletnim otrokom, navedeno sodišče ni več pristojno za odločanje o predlogu za spremembo te odločbe, če otrok nima običajnega prebivališča na ozemlju te države članice. V skladu z navedenima določbama in z načelom varstva otrokove koristi je za odločanje o takem predlogu pristojno sodišče države članice, na ozemlju katere ima otrok običajno prebivališče.
IV – Predlog
62.
Glede na vse navedene ugotovitve Sodišču predlagam, naj Vilniaus miesto apylinkės teismas (okrožno sodišče v mestu Vilna, Litva) odgovori:
Člen 8 Uredbe Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 in člen 3(d) Uredbe Sveta (ES) št. 4/2009 z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah je treba razlagati tako, da če je sodišče države članice sprejelo odločbo, ki je postala pravnomočna, glede pravice do varstva in vzgoje, pravice do stikov ter preživninskih obveznosti v zvezi z mladoletnim otrokom, navedeno sodišče ni več pristojno za odločanje o predlogu za spremembo te odločbe, če otrok nima običajnega prebivališča na ozemlju te države članice.
V skladu z navedenima določbama in z načelom varstva otrokove koristi je za odločanje o takem predlogu pristojno sodišče države članice, na ozemlju katere ima otrok običajno prebivališče.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Uredba Sveta z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 243).
(
3
)	Uredba Sveta z dne 18. decembra 2008 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju sodnih odločb ter sodelovanju v preživninskih zadevah (UL 2009, L 7, str. 1, in popravek v UL 2011, L 131, str. 26).
(
4
)	Glej uvodno izjavo 9 te uredbe.
(
5
)	Glej sodbo z dne 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, točka 47 in navedena sodna praksa).
(
6
)	C‑523/07, EU:C:2009:225.
(
7
)	Glej sodbo z dne 22. decembra 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, točki 48 in 49).
(
8
)	Glej sodbo z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 40).
(
9
)	Glej člen 16(1) navedene uredbe. Glej tudi sodbo z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 38).
(
10
)	Glej uvodno izjavo 12 Uredbe št. 2201/2003. Glej tudi sodbo z dne 1. oktobra 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, točka 44).
(
11
)	Glej sodbo z dne 23. decembra 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, točka 36).
(
12
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 21. oktobra 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, točka 41).
(
13
)	Glej člen 12(1)(b) in (3)(b) Uredbe št. 2201/2003.
(
14
)	Predlog uredbe Sveta o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in v sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 in o spremembi Uredbe (ES) št. 44/2001 v zvezi s preživninami (COM(2002) 222 final (UL 2002, C 203 E, str. 155)).