SODBA
V IMENU LJUDSTVA 
IN 
SKLEP
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovni sodnice  
in sodnika Anton Frantar kot predsednik ter Karmen Iglič Stroligo, mag. Nina Betetto,  
Ana Božič Penko in Janez Vlaj kot člani, 
ob sodelovanju dodeljene okrožne sodnice Irene Grm, ki je o zadevi poročala, 
v pravdni zadevi tožeče stranke: A. A., …., ki ga zastopa I. M., odvetnik na ..., zoper 
toženo stranko: B. B., ..., Avstrija, ki jo zastopata M. R. in B. P., odvetnika v ..., 
zaradi plačilo 18.678,45 EUR s pripadki, 
o  reviziji tožene stranke  zoper sodbo Višjega sodišča v Mariboru I Cp 72/2011 z  
dne  5.  4.  2011,  v  zvezi  s  sodbo  Okrožnega  sodišča  na  Ptuju  P  253/2008  z  
dne 8. 11. 2010, 
na seji 19. decembra 2016
1
II Ips 7/2012
ODLOČILO:
I. Prekinjeni postopek se nadaljuje. 
II. Revizija se zavrne. 
OBRAZLOŽITEV:
1. Sodišče  prve  stopnje  je  je  razsodilo,  da  je  toženec  dolžan  tožniku  plačati  
18.678,47 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 10. 9. 2008. V  
obrestnem delu za čas od 31. 8. 2006 do 9. 9. 2008 je tožbeni zahtevek zavrnilo. 
2. Sodišče  druge stopnje je  toženčevo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča  
prve stopnje. Presodilo je, da v tem primeru ni dopustna nasprotna tožba, ker sta  
tožbena zahtevka v takšni medsebojni odvisnosti, da se izključujeta. Podlago za  
slovensko  pristojnost  je  našlo  v  ureditvi  pristojnosti  v  sporih  v  zvezi  s  
potrošniškimi  pogodbami  v  določbah  15.  in  16.  člena  Uredbe  Sveta  (ES)  
št.  44/2001  z  dne  22.  decembra  2000  o  pristojnosti  in  priznavanju  ter  
izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah 1 (v nadaljevanju  
Uredba Sveta (ES) št. 44/2001). Ker spor izhaja iz pogodbe o finančnem lizingu za 
osebno vozilo, ki jo je tožnik sklenil kot fizična oseba - potrošnik izven sfere svoje 
poklicne in pridobitne dejavnosti, toženec pa se poklicno ukvarja s sklepanjem  
tovrstnih pogodb,  gre  za  pravno razmerje,  ki  ustreza  prodaji  blaga  na  obroke  
oziroma posojilu za financiranje blaga iz točk (a) in (b) 1. točke 15. člena Uredbe  
Sveta (ES) št. 44/2001. Kot neutemeljeno je zavrnilo toženčevo sklicevanje  na 
sporazum strank o krajevni pristojnosti iz izvensodne poravnave , saj tožnik svojo  
tožbo utemeljuje na neupravičeni obogatitvi. Vsebinsko pritrjuje v tožbi zatrjevani  
pravni  podlagi  zahtevka,  saj  je  tožnik  plačal  na  pravni  podlagi  (pravnomočni 
sodbi), ki je kasneje odpadla. Tako pa je ravnal, da bi se izognil sili (rubežu  
premoženja). Navaja še, da se tudi v tej zvezi toženec neutemeljeno sklicuje na  
izvensodno poravnavo, saj ta po svoji vsebini ne izpolnjuje pogojev za novacijo  
obstoječega  pravnega  temelja  v  smislu  323.  člena  Obligacijskega  zakonika  (v 
nadaljevanju OZ), niti ni podan animus novandi v smislu 324. člena OZ. Pravdni  
stranki sta z njo le opredelili modaliteto in rok izpolnitve obstoječe obveznosti.
3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je toženec vložil predlog za dopustitev revizije,  
ki mu je Vrhovno sodišče ugodilo in s sklepom II DoR 236/2011 z dne 1. 9. 2011  
dopustilo  revizijo  glede  vprašanja  pristojnosti  sodišča  Republike  Slovenije  za  
odločanje o nasprotni tožbi. 
1 UL L 12, 16. 1. 2001, str. 1. 
2
4. V dopuščeni reviziji toženec vztraja, da ni podana pristojnost sodišča Republike  
Slovenije. Meni, da niso izpolnjeni pogoji za nasprotno tožbo niti za uporabo  
pravil  Uredbe  Sveta  (ES)  št.  44/2001 ,  ki  se  nanašajo  na  spore  v  zvezi  s  
potrošniškimi pogodbami, saj konkreten spor ne izvira iz pogodbe o finančnem  
lizingu oziroma potrošniške pogodbe, temveč gre za zahtevek zaradi neupravičene  
obogatitve. V tem smislu sodbi sodišča druge stopnje očita nasprotje med razlogi,  
ki  se  nanašajo  na  pristojnost  (potrošniška  pogodba)  in  na  vsebinsko  presojo  
utemeljenosti  zahtevka  (neupravičena  obogatitev).  Meni,  da  je  tožnik  plačilo  
izvedel  na  podlagi  izvensodne  poravnave  z  dne  31. 7.  2006, torej  na  podlagi  
neodpadle pogodbene podlage. Pa tudi če bi tožnik plačal na podlagi pravnomočne 
sodne odločbe, je treba upoštevati, da zahteva vračilo plačanega, ker je bila sodna  
odločba, za katero je mislil, da ga zavezuje, kasneje razveljavljena. Ker zato ne gre 
za  potrošniški  spor, ni podana pristojnost po pravilih za  potrošniške  spore  po  
določbah Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001. 
5. Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.
6. Vrhovno sodišče je s sklepom z dne 15. 1. 2015 postopek prekinilo in na Sodišče  
Evropske  unije  (v  nadaljevanju  Sodišče  EU)  naslovilo  predlog  za  sprejetje  
predhodne odločbe glede razlage  1. točke 5. člena,  3. točke 6. člena, 1. točke  
15. člena Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001.
7. Sodišče EU je o predlogu za predhodno odločanje 12. 10. 2016 izdalo sodbo  
C-185/15.
8. Ker  je  postopek  pred  Sodiščem  EU  končan,  se  prekinjeni  postopek  nadaljuje  
(tretji  odstavek  113a.  člena  Zakona  o  sodiščih,  v  nadaljevanju  ZS,  v  zvezi  z 
drugim odstavkom 208. člena ZPP).
9. Revizija ni utemeljena. 
10. Iz  ugotovitev  nižjih  sodišč  izhaja,  da  je  bila  obravnavana  tožba  vložena  kot  
nasprotna tožba v pravdni zadevi, ki je potekala po tožbi sedaj tožene stranke  
zaradi plačila 16.692,22 EUR. Nasprotna tožba je bila vložena 10. 9. 2008, to je  
potem, ko je bila s sklepom Vrhovnega sodišča II Ips 563/2006 z dne 9. 7. 2008  
razveljavljena  prejšnja  odločitev  po  osnovni  tožbi  sedanje  toženke  in  zadeva  
vrnjena sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sedaj obravnavana tožba je bila torej  
vložena v trenutku, ko je bila zadeva po osnovni toženkini tožbi vrnjena v stanje  
pred zaključkom glavne obravnave in ko o njej še ni bilo odločeno. 
11. Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da v primeru dopuščene revizije izpodbijano  
sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj,  
glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP). Zato  ne 
3
morejo biti predmet revizijske presoje pravno naziranje sodišča druge stopnje, po  
katerem poravnava (ki sta jo pravdni stranki sklenili po pravnomočnosti odločitve  
v  prvem  sojenju  in  pred  razveljavitvijo  v  revizijskem  postopku)  ne  pomeni  
samostojne podlage za plačilo tožnikove obveznosti, temveč da gre la za dogovor  
o  načinu  (modaliteti)  izpolnitve  obstoječe  obveznosti  iz  (kasneje  sicer  
razveljavljene) pravnomočne sodbe. Iz istega razloga predmet revizijske presoje  
ne morejo biti niti revizijske navedbe, ki se nanašajo na zmotno uporabo določb  
190. člena OZ.
12. Pogoji za nasprotno tožbo so urejeni v 183. členu Zakona o pravdnem postopku (v  
nadaljevanju ZPP). Ta v 1. točki prvega odstavka določa, da tožena stranka lahko  
vloži  do konca  glavne  obravnave  pred  istim  sodiščem  nasprotno tožbo,  če  je  
zahtevek nasprotne tožbe v zvezi s tožbenim zahtevkom.
13. Stališče  sodišča  druge  stopnje  o  nedopustnosti  nasprotne  tožbe  zaradi  t.  i.  
medsebojne litispendence je zmotno. Medsebojna litispendenca pri nasprotni tožbi  
je enako kot siceršnja listispendenca negativna procesna predpostavka za tožbo.  
Dokler pravda teče, se ne more o istem zahtevku začeti nova pravda med istimi  
strankami;  če  se  taka  pravda  začne,  sodišče  zavrže  tožbo  (tretji  odstavek  
189.  člena  ZPP).  T ožbeni  zahtevek  za  ugotovitev  obstoja  nekega  pravnega  
razmerja, zato izključuje nasprotni tožbeni zahtevek, da tako pravno razmerje ne  
obstaja. Medsebojna litispendenca zato narekuje zavrženje nasprotne tožbe, 2 ne pa 
njeno samostojno meritorno obravnavo. V obravnavanem primeru pa ne gre za  
primer medsebojne litispendence. T oženec po osnovni tožbi oziroma po nasprotni  
tožbi sedaj tožnik zahteva vračilo tistega, kar je plačal na podlagi oziroma v zvezi  
z  pravnomočno  sodbo,  ki  je  bila  nato  v  revizijskem  postopku  razveljavljena.  
Čeprav tožba meri na isti denar, ne gre za litispendenco, zaradi katere bi bila taka  
tožba nedopustna. Gre za posledico specifične situacije, ko je tožnik nasprotno  
tožbo, s katero na obogatitveni podlagi zahteva vrnitev plačanega zneska, vložil  
potem,  ko  je  bila  v  postopku  z  izrednim  pravnim  sredstvom  odpravljena  
pravnomočna  sodba,  ki  ga  je  obsodila  na  plačilo  tega  zneska  na  pogodbeni  
podlagi.  Po  navedeni  razveljavitvi  je  bila  ponovno  odprta  odločitev  o  
utemeljenosti osnovne tožbe, hkrati pa je tožnik takoj vložil tudi tožbo na vrnitev  
plačanega zneska. Med obema tožbama je tako podana tudi ustrezna koneksiteta v  
smislu  183. člena ZPP.  
14. Ker pa je z nasprotno tožbo tožena stranka pravna oseba s sedežem v Avstriji, je  
za presojo, ali je podana pristojnost sodišča v Republiki Sloveniji, treba uporabiti  
določbe  Uredbe Sveta (ES)  št.  44/2001 . V tem smislu se  je najprej  postavilo  
vprašanje, ali je v tem primeru pristojnost slovenskega sodišča mogoče opreti na  
določbe navedene uredbe o nasprotni tožbi (3. točka 6. člena in 16. člen Uredbe 
Sveta (ES) št. 44/2001 ), podrejeno pa tudi, ali jo je mogoče opreti na določbe o  
2 Sodba in sklep Vrhovnega sodišča II Ips 171/95 z dne 9. 10. 1997.
4
sporih iz potrošniške pogodbe (15. in 16. člen Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 ) ali 
o sporih v zvezi s pogodbenimi razmerji (1. točka 5. člena  Uredbe Sveta (ES)  
št. 44/2001). Vrhovno sodišče je glede na navedeno prekinilo revizijski postopek  
in Sodišču EU postavilo vprašanja o uporabi navedenih določb Uredbe Sveta (ES) 
št. 44/2001.
15. Po  3.  točki  6.  člena  Uredbe  Sveta  (ES)  št.  44/2001  je  oseba  s  stalnim  
prebivališčem v državi članici lahko tožena tudi, če gre za nasprotno tožbo, ki  
izhaja iz iste pogodbe ali dejstev, na katerem je temeljila prvotna tožba, pred  
sodiščem, kjer je v teku prvotni postopek.
16. Sodišče EU je presodilo, da je  3. točko 6. člena Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001  
treba razlagati  tako,  da  je sodišče,  ki je  s to določbo določeno za obravnavo  
nasprotne  tožbe,  pristojno  za  odločanje  o  taki  tožbi  za  vračilo  zneska,  
dogovorjenega v okviru zunajsodne poravnave, zaradi neupravičene obogatitve, če  
je  ta  tožba  vložena  med  novim  sodnim  postopkom  med  istima  strankama  po 
razveljavitvi sodne odločbe, s katero je bilo odločeno o prvotni tožbi med njima in  
na podlagi katere je bila ta zunajsodna poravnava izvršena. V razlogih svoje sodbe 
je Sodišče EU p oudarilo, da  posebna sodna pristojnost za odločanje o nasprotni  
tožbi v interesu učinkovitega izvajanja sodne oblasti strankam omogoča, da lahko  
o vseh njihovih vzajemnih zahtevkih, ki imajo skupen izvor, odloči isto sodišče v  
istem postopku. S tem se preprečijo odvečni in številni postopki. Treba je šteti, da  
nasprotna  tožba  za  vračilo  zneska  zaradi  neupravičene  obogatitve  izhaja  iz  
pogodbe  o  lizingu,  na  kateri  je  temeljila  prvotna  tožba  lizingodajalca.  Do  
zatrjevane obogatitve v višini zneska, plačanega na podlagi sodbe, ki je bila v  
vmesnem  času  razveljavljena,  namreč  ne  bi  prišlo,  če  ne  bi  bilo  navedene  
pogodbe.  Zato je treba šteti, da v takih okoliščinah nasprotna tožba za vračilo  
zneska zaradi neupravičene obogatitve izhaja – v smislu navedene določbe uredbe  
– iz pogodbe o lizingu, ki sta jo sklenili pravdni stranki. Sodišče, ki je po navedeni  
določbi Uredbe pristojno za obravnavo nasprotne tožbe, je zato pristojno tudi ta  
odločanje  o  tožbi  za  vračilo  zneska,  dogovorjenega  v  okviru  zunajsodne  
poravnave, zaradi neupravičene obogatitve, če je ta tožba vložena med novim  
sodnim postopkom med istima strankama po razveljavitvi sodne odločbe, s katero  
je  bilo  odločeno  o  prvotni  tožbi  med  njima  in  na  podlagi  katere  je  bila  ta  
zunajsodna poravnava izvršena.
17. Glede na pojasnjene okoliščine zadeve povedano zadostuje za sklep, da je v tem  
primeru podana pristojnosti sodišča Republike Slovenije za odločanje o nasprotni  
tožbi na podlagi 3. točke 6. člena Uredbe  Sveta (ES) št. 44/2001 . Ker zato  niso 
podani  razlogi,  zaradi  katerih  je  bila  revizija  vložena,  jo  je  Vrhovno  sodišče  
zavrnilo (378. člen ZPP).
5
18. Odločitev,  da  tožena  stranka  sama  krije  svoje  stroške  revizijskega  postopka,  
temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP ter  
je zajeta z izrekom te sodbe.  
Ljubljana, 19. december 2016
Predsednik senata:
Anton Frantar, l.r.
6