Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
LAILE MEDINA,
predstavljeni 15. januarja 2026(1)
Zadeva C-801/24 P
NKO AO National Settlement Depository (NSD)
proti
Svetu Evropske unije
„ Pritožba – Skupna zunanja in varnostna politika – Omejevalni ukrepi v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine – Zamrznitev sredstev – Uvrstitev imena pritožnice na sezname zadevnih oseb, subjektov in organov ter ohranitev njenega imena na teh seznamih – Člen 2(1)(f) Sklepa 2014/145/SZVP – Pojem ‚materialna ali finančna podpora vladi Ruske federacije‘ – Svoboda gospodarske pobude – Lastninska pravica – Sorazmernost “
I.      Uvod
1.        Ti sklepni predlogi se nanašajo na pritožbo, ki jo je družba NKO AO National Settlement Depository (NSD)(2) vložila za razveljavitev sodbe z dne 11. septembra 2024, NSD/Svet (T-494/22, EU:T:2024:607)(3). Splošno sodišče je s to sodbo zavrnilo tožbo pritožnice na podlagi člena 263 PDEU zoper:
–        Sklep Sveta (SZVP) 2022/883 z dne 3. junija 2022 o spremembi Sklepa 2014/145/SZVP o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2022, L 153, str. 92) in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2022/878 z dne 3. junija 2022 o izvajanju Uredbe (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2022, L 153, str. 15;(4)
–        Sklep Sveta (SZVP) 2023/572 z dne 13. marca 2023 o spremembi Sklepa 2014/145/SZVP o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2023, L 75 I, str. 134) in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2023/571 z dne 13. marca 2023 o izvajanju Uredbe (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2023, L 75 I, str. 1);(5) ter
–        Sklep Sveta (SZVP) 2023/1767 z dne 13. septembra 2023 o spremembi Sklepa 2014/145/SZVP o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2023, L 226, str. 104) in Izvedbeno uredbo Sveta (EU) 2023/1765, z dne 13. septembra 2023 o izvajanju Uredbe (EU) št. 269/2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2023, L 226, str. 3),(6)
v delu, v katerem je bilo s temi akti ime pritožnice uvrščeno na seznam, priložen tem aktom. Svet Evropske unije je z navedenimi akti zamrznil vsa finančna sredstva in gospodarske vire pritožnice na ozemlju držav članic.
2.        Obravnavana zadeva spada v niz pritožb, ki so bile pri Sodišču vložene v zvezi z omejevalnimi ukrepi, ki jih je Svet leta 2022 sprejel po invaziji oboroženih sil Ruske federacije na Ukrajino.(7) Sodišče ima tako priložnost, da poda razlago merila za uvrstitev na seznam iz člena 2(1)(f) Sklepa 2014/145/SZVP,(8) kakor je bil spremenjen s Sklepom (SZVP) 2022/329,(9) in iz člena 3(1)(f), Uredbe (EU) št. 269/2014,(10) kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2022/330(11). To merilo, ki se na splošno imenuje „merilo (f)“, določa, da se na sezname uvrstijo med drugim pravne osebe in subjekti, ki materialno ali finančno podpirajo vlado Ruske federacije. Poleg tega bo imelo Sodišče priložnost pojasniti, ali se lahko družba, ki zagotavlja finančne storitve, zaradi učinkov, ki jih ima omejevalni ukrep Unije na njene stranke, sklicuje na kršitev splošnega načela sorazmernosti.
II.    Dejansko stanje in postopek
A.      Dejansko stanje spora
3.        Dejansko stanje spora je predstavljeno v točkah od 2 do 20 izpodbijane sodbe. Za namene teh sklepnih predlogov ga je mogoče povzeti z navedbo naslednjih nespornih dejstev.
4.        Pritožnica, ki je družba ruskega prava, je pooblaščeni depozitar, ki kot centralna depotna družba opravlja storitve vodenja evidence vrednostnih papirjev in skrbniške storitve ter zagotavlja tudi finančne storitve, zlasti kot nebančna kreditna institucija, ki ima dovoljenje za opravljanje storitev bančne poravnave.
5.        Svet je 17. marca 2014 na podlagi člena 29 PEU sprejel Sklep 2014/145. Svet je istega dne na podlagi člena 215(2) PDEU sprejel Uredbo št. 269/2014. Oba akta se nanašata na omejevalne ukrepe v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine.
6.        Svet je 25. februarja 2022 glede na resnost razmer v Ukrajini sprejel, prvič, Sklep 2022/329 o spremembi Sklepa 2014/145 in, drugič, Uredbo 2022/330 o spremembi Uredbe št. 269/2014, da bi med drugim spremenil merila, na podlagi katerih se lahko fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom naložijo zadevni omejevalni ukrepi.
7.        Člen 2(1) in (2) Sklepa 2014/145 v različici, spremenjeni s Sklepom 2022/329,(12) določa:
„1.      Zamrznejo se vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti ali s katerimi razpolagajo ali jih nadzirajo:
[…]
(f)      fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki materialno ali finančno podpirajo vlado Ruske federacije, odgovorno za priključitev Krima in destabilizacijo Ukrajine, ali pa imajo od nje korist;
[…]
2.      Fizičnim ali pravnim osebam, subjektom ali organom s seznama v Prilogi, ne smejo biti neposredno ali posredno dana na razpolago ali v njihovo korist nikakršna sredstva ali gospodarski viri.“
8.        Podrobna pravila za zamrznitev sredstev so določena v preostalih odstavkih člena 2 spremenjenega Sklepa 2014/145.
9.        Uredba št. 269/2014, kakor je bila spremenjena z Uredbo 2022/330,(13) določa ukrepe, ki jih treba sprejeti za zamrznitev sredstev, in opredeljuje podrobna pravila te zamrznitve, ki so v bistvu enaka tistim iz spremenjenega Sklepa 2014/145. Člen 3(1)(f) te uredbe v bistvu povzema člen 2(1)(f) navedenega sklepa.
10.      Svet je 3. junija 2022 zaradi nadaljevanja vojne agresije Ruske federacije proti Ukrajini sprejel prvotna akta. Ime pritožnice je bilo dodano na seznam, priložen spremenjenemu Sklepu 2014/145, in na seznam iz Priloge I k spremenjeni Uredbi št. 269/2014(14) iz teh razlogov:
„[Pritožnica] je ruska nebančna finančna institucija in ruska centralna depotna družba. Je največja depotna družba v Rusiji po tržni vrednosti lastniških in dolžniških vrednostnih papirjev, ki jih ima v skrbništvu, ter edina, ki ima dostop do mednarodnega finančnega sistema.
Vlada Ruske federacije in Ruska centralna banka [pritožnico] priznavata kot sistemsko pomembno rusko finančno institucijo. Ima ključno vlogo pri delovanju ruskega finančnega sistema in njegovi povezavi z mednarodnim finančnim sistemom, s čimer vladi Ruske federacije neposredno in posredno omogoča izvajanje njenih dejavnosti in politik ter dostop do virov.
[Pritožnica je] skoraj v celoti v lasti Moskovske borze, katere naloga je zagotoviti izčrpen dostop do ruskih finančnih trgov. Moskovska borza pa je zaradi svoje vloge in delničarjev pod visoko stopnjo nadzora vlade Ruske federacije. [Pritožnica] je zato subjekt ali organ, ki materialno ali finančno podpira vlado Ruske federacije, odgovorno za priključitev Krima in destabilizacijo Ukrajine.“
11.      Ukrepi, ki so bili proti pritožnici sprejeti v skladu s prvotnima aktoma, ki sta se uporabljala do 15. marca 2023, so bili z aktoma o ohranitvi iz marca 2023 najprej podaljšani do 15. septembra 2023, nato pa so bili z aktoma o ohranitvi iz septembra 2023 ponovno podaljšani do 15. marca 2024, pri čemer se razlogi za uvrstitev njenega imena na zadevna seznama niso spremenili.
B.      Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
12.      Pritožnica je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 12. avgusta 2022 vložila tožbo, s katero je predlagala razglasitev ničnosti spornih aktov.
13.      Pritožnica je v utemeljitev tožbe navedla štiri tožbene razloge, od katerih se je prvi nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, drugi na očitno napako pri presoji, tretji na nesorazmeren poseg v temeljne pravice, četrti pa na nezadostnost dokazov.
14.      Splošno sodišče je tožbo pritožnice z izpodbijano sodbo v celoti zavrnilo ter ji naložilo, da nosi svoje stroške in stroške, ki so nastali Svetu.
15.      Na prvem mestu je treba navesti, da je Splošno sodišče v zvezi s tožbenim razlogom, ki se je nanašal na kršitev obveznosti obrazložitve, menilo, da so bile tako v prvotnih aktih kot tudi v aktih o ohranitvi iz marca 2023 in septembra 2023 pojasnjene okoliščine sprejetja teh aktov in pravne podlage za njihovo sprejetje. Poleg tega naj bi navedba dejanskih okoliščin, ki jo je Svet podal pritožnici, pomenila dovolj jasno in natančno obrazložitev, ki zadnjenavedeni omogoča, da razume razloge, zaradi katerih je bilo njeno ime sprva uvrščeno na sporna seznama in nato ohranjeno na teh seznamih, Splošnemu sodišču pa omogoča, da opravi nadzor. Splošno sodišče je v zvezi s trditvijo pritožnice, da Svet ni navedel razlogov, zaradi katerih so zadevni omejevalni ukrepi vključevali zamrznitev sredstev njenih strank, navedlo, da obveznost obrazložitve ne pomeni obveznosti, da se navedejo vse posledice sprejetja izpodbijanega akta za druge osebe, niti ta obveznost ne zavezuje Svet, da identificira vse osebe, ki bi jih lahko omejevalni ukrepi, ki se nanašajo na pritožnico, posredno prizadeli.
16.      Na drugem mestu, Splošno sodišče je v zvezi s tožbenima razlogoma, ki sta se nanašala na očitno napako pri presoji in nezadostnost dokazov in ki ju je preučilo skupaj, ugotovilo, da pritožnica ni dokazala, da je Svet storil napako s tem, da je ugotovil, da je sistemsko pomembna finančna institucija, ki ima ključno vlogo pri delovanju ruskega finančnega sistema. Poleg tega naj Svet s tem, da je ugotovil, da je pritožnica ruski vladi omogočila izvajanje njenih dejavnosti in politik ter dostop do virov, ne bi storil napake pri presoji. Ob upoštevanju pomembnosti finančnih storitev, ki jih pritožnica zagotavlja navedeni vladi in Ruski centralni banki, ter njenega širšega prispevka k dobremu delovanju ruskega finančnega sistema naj bi lahko Svet upravičeno menil, da pritožnica vladi Ruske federacije – s kvantitativnega in kvalitativnega vidika – zagotavlja pomembno materialno oziroma finančno podporo, ki tej vladi omogoča dostop do finančnih virov za izvajanje dejavnosti, namenjenih destabilizaciji Ukrajine. Splošno sodišče se je na konkretne trditve pritožnice odzvalo tudi z ugotovitvijo, da merilo, ki je določeno v členu 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145, ne zahteva, da se dokaže, da vlada Ruske federacije nadzira osebo, subjekt ali organ, ki to vlado podpira. Ta določba naj prav tako ne bi zahtevala, da se dokaže obstoj povezave, ki presega materialno ali finančno podporo, določeno z merilom za uvrstitev na seznam, to je obstoj povezave med pritožnico in rusko vlado.
17.      Na tretjem mestu, Splošno sodišče je v zvezi s tožbenim razlogom, ki se je nanašal na nesorazmeren poseg v temeljne pravice, preučilo, prvič, trditve pritožnice, da so bila zaradi omejevalnih ukrepov, sprejetih proti njej, zamrznjena finančna sredstva ali gospodarski viri njenih strank, zaradi česar naj bi bila z navedenimi ukrepi kršena njihova lastninska pravica. Splošno sodišče je v zvezi s tem ugotovilo, da se pritožnica v podporo ničnostni tožbi ne more sklicevati na lastninsko pravico, ki je nima, saj se lahko na kršitev subjektivne pravice v skladu s sodno prakso tega sodišča načeloma sklicuje le oseba, katere pravica je bila domnevno kršena, ne pa tretje osebe. Stranke pritožnice naj bi imele na voljo pravna sredstva pred nacionalnimi sodišči, pred katerimi bi lahko med drugim uveljavljale kršitev lastninske pravice iz člena 17 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.(15) Poleg tega je Splošno sodišče v zvezi s trditvijo pritožnice, da odstopanje iz spremenjenega Sklepa 2014/145 in spremenjene Uredbe št. 269/2014 njenim strankam ni omogočilo, da dosežejo odmrznitev sredstev ali gospodarskih virov, in sicer zaradi nedelovanja nacionalnih organov ali preveč strogih pogojev, ki so jih naložili navedeni organi, navedlo, da pritožnica s to trditvijo pravzaprav izpodbija zakonitost ukrepov, ki so jih sprejeli nacionalni organi v okviru izvajanja tega odstopanja, za kar so pristojna izključno nacionalna sodišča. Nacionalni organi naj bi namreč morali za stranke pritožnice, na katere se ne nanaša noben omejevalni ukrep in katerih sredstva ali gospodarski viri so zamrznjeni zaradi omejevalnih ukrepov, sprejetih proti pritožnici, zagotoviti, da je bil poseg v lastninsko pravico teh strank skladen z Listino.
18.      Drugič, Splošno sodišče je v zvezi s trditvami pritožnice, da omejevalni ukrepi, sprejeti proti njej, posegajo v njene temeljne pravice, in sicer v svobodo gospodarske pobude in lastninsko pravico, opravilo presojo pogojev iz člena 52 Listine, nato pa njene trditve zavrnilo. Natančneje, Splošno sodišče je ugotovilo, da ni mogoče šteti, da sporni akti nesorazmerno posegajo v pravice pritožnice.  Poleg tega se je Splošno sodišče na druge konkretne trditve pritožnice odzvalo z ugotovitvijo, da so odstopanja, določena v spremenjenem Sklepu 2014/145 in spremenjeni Uredbi št. 269/2014, nacionalnim organom ob sprejetju spornih aktov dopuščala, da odobrijo sprostitev finančnih sredstev ali gospodarskih virov pritožnice, da bi ji omogočili izvedbo plačila v obliki vračila vrednostnih papirjev strank, ki jih je imela na zamrznjenih računih pri depotnih družbah s sedežem v Uniji.
III. Predlogi strank in postopek pred Sodiščem
19.      Pritožnica s pritožbo, ki je bila pri Sodišču vložena 20. novembra 2024, Sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano sodbo razveljavi;
–        sporne akte razglasi za nične;
–        Svetu naloži plačilo stroškov.
20.      Svet, ki ga podpira Evropska komisija, v odgovoru, vloženem 3. februarja 2025, predlaga, naj Sodišče pritožbo zavrne in pritožnici naloži plačilo stroškov.
IV.    Presoja
21.      Pritožnica v utemeljitev pritožbe navaja tri pritožbene razloge, s katerimi zatrjuje tri napake pri uporabi prava, ki se nanašajo, prvič, na obveznost obrazložitve, ki bi jo moral izpolniti Svet, drugič, na razlago člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 in, tretjič, na presojo načela sorazmernosti.
22.      Sodišče je zahtevalo, naj se preučijo konkretne trditve v zvezi z razlago člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145, ki so bile v bistvu navedene v okviru drugega pritožbenega razloga. Sodišče je poleg tega zahtevalo, naj se opravi presoja trditev v zvezi z načelom sorazmernosti, ki jih je pritožnica navedla v okviru tretjega pritožbenega razloga. Pri presoji se bom torej osredotočila na ta glavna vidika.
A.      Drugi pritožbeni razlog
23.      Pritožnica z drugim pritožbenim razlogom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145.
24.      Ta pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela, s katerima se Splošnemu sodišču očita, prvič, da je napačno razlagalo besedno zvezo „ki materialno ali finančno podpirajo vlado Ruske federacije“ iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 in, drugič, da je uporabilo neustrezen dokazni standard.
1.      Prvi del drugega pritožbenega razloga
25.      Pritožnica s prvim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče podalo široko, ohlapno in napačno razlago člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145. V zvezi s tem navaja dve glavni trditvi.
26.      Pritožnica na prvem mestu trdi, da je treba merilo iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 razlagati ozko, saj se nanaša le na oblike podpore, ki zajemajo neposredno dobavo blaga ali prenos sredstev vladi Ruske federacije z zagotavljanjem finančnih sredstev zadevne osebe ali subjekta. V zvezi s tem trdi, da bi bilo treba pojem materialne ali finančne podpore iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 razlagati v skladu s pojmom „finančna pomoč“ iz člena 4(3)(b) Uredbe (EU) št. 833/2014,(16) ki je v tej uredbi opredeljen kot vsakršno dejanje, s katerim zadevna oseba ali subjekt izplača lastna sredstva ali gospodarske vire oziroma se zaveže k njihovemu izplačilu.
27.      Pritožnica na drugem mestu trdi, da kot centralna depotna družba zagotavlja zgolj tehnična sredstva, potrebna za organizacijo izdaje državnih obveznic. Zato naj v nobenem primeru ne bi bilo mogoče šteti, da njena dejavnost spada v okvir pojma finančna podpora v smislu člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145. Pritožnica poudarja, da izpodbijana sodba ne vsebuje ničesar, kar bi nakazovalo na to, da zagotavlja neposredno finančno podporo vladi Ruske federacije, to je podporo v obliki prenosa prihodkov na državo.
28.      Svet in Komisija te trditve izpodbijata.
29.      Kot je razvidno iz točke 7 teh sklepnih predlogov, člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 določa zamrznitev vseh sredstev in gospodarskih virov, ki pripadajo, so v lasti, s katerimi razpolagajo oziroma ki jih nadzirajo „fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki materialno ali finančno podpirajo vlado Ruske federacije, odgovorno za priključitev Krima in destabilizacijo Ukrajine, ali pa imajo od nje korist“.
30.      Poleg tega je Splošno sodišče v točki 57 izpodbijane sodbe poudarilo, da merilo materialne ali finančne podpore ruski vladi iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 ne zahteva, da zadevne osebe ali subjekti zagotavljajo podporo, ki je neposredno ali posredno povezana s priključitvijo Krima ali destabilizacijo Ukrajine. Splošno sodišče, ki se je sklicevalo na sodbo Sodišča z dne 7. aprila 2016, Central Bank of Iran/Svet (C-266/15 P, EU:C:2016:208),(17) je prav tako razsodilo, da je treba materialno ali finančno podporo v smislu tega merila razumeti kot vsako podporo, ki lahko navedeni vladi zaradi svojega količinskega ali kakovostnega pomena zagotovi materialna ali finančna sredstva oziroma podporo, ki ji omogočajo nadaljevanje dejanj, namenjenih destabilizaciji Ukrajine.
31.      V skladu z ustaljeno sodno prakso je treba pri razlagi določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njen pravni kontekst in cilje, ki jim sledi ureditev, katere del je. Tako je zlasti, kadar besedilo zadevne določbe prava Unije za opredelitev svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, kar v obravnavani zadevi velja za člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145.(18)
32.      Z vidika jezikovne razlage ugotavljam, da člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 ne vsebuje nobene opredelitve izraza „podpirajo“. Zato je treba pomen in obseg tega izraza v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča določiti ob upoštevanju splošnega konteksta, v katerem se uporablja, in njegovega običajnega pomena v vsakdanjem jeziku.(19)
33.      V zvezi s tem je treba navesti, da izraz „podpirajo“, ki se uporablja v členu 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145, ustreza sedanjiku glagola „podpirati“. Ta glagol je opredeljen na več načinov. Prvič, opredeliti ga je mogoče z besedami „okrepiti položaj [nečesa] z dajanjem pomoči“. Drugič, opredeliti ga je mogoče tudi kot „zagotavljanje sredstev za vzdrževanje [nečesa]“.(20) Podoben pomen glagola „podpirati“ je mogoče razbrati tudi iz drugih jezikovnih različic člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145.(21) Ker je glagol „podpirati“ pojasnjen z besedno zvezo „materialno ali finančno“, ga je mogoče razlagati tako, da se nanaša na krepitev položaja z dajanjem materialne ali finančne pomoči ali pa na zagotavljanje materialnih ali finančnih sredstev.
34.      Opozoriti je treba, da se zdi, da prvonavedeni pomen, ki se pripisuje glagolu „podpirati“, govori v prid razlagi člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145, ki jo predlagata Svet in Komisija in ki je v skladu z razlago, ki jo je Splošno sodišče podalo v izpodbijani sodbi. Navedeni instituciji v bistvu trdita, da se besedna zveza „ki materialno ali finančno podpirajo vlado Ruske federacije“ nanaša na osebe ali subjekte, ki s kvalitativnega ali kvantitativnega vidika omogočajo vojaške akcije ruske vlade proti Ukrajini, pri čemer ni treba dokazati, da je prišlo do neposrednega prenosa sredstev tej vladi. Po drugi strani pa se zdi, da je drugonavedeni pomen glagola „podpirati“ bližje razlagi, ki jo zagovarja pritožnica in v skladu s katero bi se moralo merilo za uvrstitev na seznam iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 uporabljati le za posameznike ali subjekte, ki ruski vladi zagotavljajo neposredno finančno podporo ali materialna sredstva za akcije, ki jih ta izvaja proti Ukrajini.
35.      Iz navedenega izhaja, da z vidika jezikovne razlage zgolj na podlagi besedila člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 ni mogoče dokončno ugotoviti, ali bi morala prevladati razlaga, ki jo predlagata Svet in Komisija, ali pa razlaga, ki jo zagovarja pritožnica. Odgovor na to vprašanje je torej treba poiskati v pravnem kontekstu, katerega del je člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145, in pri tem upoštevati glavne cilje tega člena.
36.      Z vidika kontekstualne razlage naj podobno kot v sklepnih predlogih, ki sem jih predstavila v zadevi Mazepin/Svet (C-35/24 P, EU:C:2025:412),(22) poudarim, da je bilo merilo za uvrstitev na seznam iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 prvič uvedeno s Sklepom 2022/329(23). Zadnjenavedeni sklep je bil sprejet 25. februarja 2022, to je dan po tem, ko je predsednik Ruske federacije napovedal vojaško operacijo v Ukrajini, ruske oborožene sile pa so začele napad na to državo.(24) S tem sklepom je bilo, kot pravilno ugotavlja Svet, razširjeno področje uporabe posamičnih omejevalnih ukrepov, sprejetih proti Ruski federaciji, in sicer z razširitvijo nabora oseb in subjektov, ki jih ti ukrepi zadevajo, zlasti z uvedbo novih meril za uvrstitev na seznam.(25)
37.      Poleg tega je treba poudariti, da je člen 2(1) Sklepa 2014/145, preden je bil spremenjen s Sklepom 2022/329, že vseboval merilo za uvrstitev na seznam, ki je omogočalo ciljno usmerjenost na pravne osebe, ki bi lahko zagotovile neposredno materialno ali finančno podporo ukrepom ruske vlade v zvezi s priključitvijo Krima ali destabilizacijo Ukrajine. To je veljalo zlasti za člen 2(1)(b) Sklepa 2014/145, ki se je nanašal na „pravne osebe, subjekt[e] ali organ[e], ki materialno ali finančno podpirajo ukrepe, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine“. To merilo je bilo v spremenjenem Sklepu 2014/145 ohranjeno, kar po mojem mnenju kaže na to, da bi bila razlaga člena 2(1)(f) tega sklepa, v skladu s katero bi bilo treba zagotoviti dokaz o podpori v obliki neposrednega financiranja vlade Ruske federacije ali dobave blaga tej vladi, ki jo v bistvu zagovarja pritožnica, preprosto odvečna in s kontekstualnega vidika nedosledna, ker bi pomenila, da bi bile spremembe, ki so bile s Sklepom 2022/329 uvedene v Sklep 2014/145, povsem brezpredmetne.
38.      Pritožnica kljub temu trdi, da bi bilo treba pojem „materialna ali finančna podpora“ v smislu člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 zaradi zagotavljanja kontekstualne doslednosti opredeliti enako kot pojem „finančna pomoč“ iz člena 4(3)(b) Uredbe št. 833/2014. Iz opredelitve tega pojma v členu 1(o) navedene uredbe izhaja, da je obstoj finančne pomoči podan, če zadevna oseba ali subjekt izplača sredstva ali gospodarske vire oziroma se zaveže k izplačilu sredstev ali gospodarskih virov.
39.      Kljub temu je treba navesti, kot v bistvu poudarja Komisija, da je stvarno področje uporabe člena 4(3)(b) Uredbe št. 833/2014 na eni strani povsem drugačno od stvarnega področja uporabe člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 na drugi strani. Natančneje, prvonavedena določba se izrecno sklicuje na tehnologije iz Priloge II k Uredbi št. 833/2014, v zvezi s katerimi velja, da zagotavljanje financiranja ali finančne pomoči osebam, subjektom ali organom v Rusiji sicer ni izrecno prepovedano,(26) vendar je treba za to pridobiti predhodno dovoljenje zadevnega pristojnega organa. Po drugi strani pa je v zadnjenavedeni določbi, kakor je bilo že pojasnjeno, določeno eno od meril za uvrstitev na seznam, ki privede do zamrznitve sredstev ali gospodarskih virov zadevne osebe ali subjekta. Ker med členom 4(3)(b) Uredbe št. 833/2014 in merilom za uvrstitev na seznam iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 očitno ni nobene vsebinske povezave, menim, da ni mogoče ugotoviti obstoja elementa, ki bi bil skupen obema določbama in ki bi bil upošteven za njuno razlago. Iz istega razloga in v nasprotju s trditvijo pritožnice menim, da razlaga, ki jo je Sodišče v zvezi z izrazom „finančna pomoč“ podalo v sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236), ni upoštevna.
40.      Iz navedenega izhaja, da presoja konteksta, katerega del je člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145, govori v prid razlagi, predstavljeni v točki 34 teh sklepnih predlogov, ki jo zagovarjata Svet in Komisija ter je v bistvu skladna z razlago, ki jo je Splošno sodišče podalo v izpodbijani sodbi.
41.      Z vidika teleološke razlage sem v sklepnih predlogih, ki sem jih predstavila v zadevi Mazepin/Svet, prav tako poudarila, da merila iz člena 2(1) spremenjenega Sklepa 2014/145 spadajo v pravni okvir, s katerim je bil določen nov sveženj omejevalnih ukrepov, ki so, kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 56 izpodbijane sodbe, namenjeni izvajanju čim večjega pritiska na ruske oblasti in gospodarstvo Ruske federacije. Končni cilj tega pravnega okvira je omejiti finančno zmogljivost ruske vlade in posledično ustaviti vojaško agresijo, ki jo ta vlada izvaja v Ukrajini.(27) Pri tem je treba odgovoriti na vprašanje, ali je mogoče ta izjemno pomemben cilj učinkoviteje doseči z razlago člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145, ki jo predlagata Svet in Komisija, ali pa z razlago, ki jo zagovarja pritožnica. Pri tem je treba upoštevati, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča velja, da je treba dati prednost razlagi, ki ohrani polni učinek zadevne določbe.(28)
42.      Če bi se člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 razlagal tako, da zajema le podporo v obliki neposrednega financiranja ruske vlade ali neposrednega zagotavljanja materialnih sredstev tej vladi, kot trdi pritožnica, potem bi bilo po mojem mnenju očitno, da taka razlaga, kot je bilo že pojasnjeno,(29) ne bi bila le nedosledna s kontekstualnega vidika, ampak bi v veliki meri omejila učinkovitost merila iz te določbe, saj ne bi bilo mogoče izvajati kar največjega pritiska na ruske oblasti, da bi te prenehale z dejanji in politikami v Ukrajini. Taka razlaga nenazadnje ne bi oslabila finančne zmogljivosti vlade Ruske federacije, ampak bi kvečjemu prispevala k ohranitvi enake finančne zmogljivosti, kot jo je ta vlada imela pred sprejetjem člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145.
43.      Če pa bi se člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 razlagalo tako, da se nanaša na vsako podporo, ki lahko vladi Ruske federacije zaradi svojega količinskega ali kakovostnega pomena zagotovi materialna ali finančna sredstva oziroma podporo, ki ji omogočajo nadaljevanje dejanj, namenjenih destabilizaciji Ukrajine, ne glede na neposredno ali posredno povezavo med to podporo in dejanji, na katera se nanašajo omejevalni ukrepi, bi bila taka razlaga povsem skladna s cilji pravnega okvira, katerega del je spremenjeni Sklep 2014/145, kar bi posledično pomenilo, da bi bilo mogoče te cilje doseči učinkoviteje.
44.      Pritožnica navedeno ugotovitev izpodbija in trdi, da je Sodišče to razlago, ki v bistvu izhaja iz sodbe Central Bank of Iran, sprejelo v zvezi z drugačno ureditvijo posamičnih omejevalnih ukrepov in, natančneje, v zvezi z merilom za uvrstitev na seznam, ki je bilo zasnovano drugače kot merilo iz člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145. Kljub razlikam med besedilom merila, ki je bilo predmet sodbe Central Bank of Iran,(30) in merila iz obravnavane zadeve, pa je treba ti merili z vidika razlage obravnavati enako. Kot sem namreč ugotovila v sklepnih predlogih, ki sem jih predstavila v zadevi Timchenko/Svet (C-702/23 P, EU:C:2025:273),(31) je ratio decidendi sodne prakse Sodišča(32) ta, da se povečajo možnosti za ustavitev dejavnosti, na katere se nanašajo zadevni omejevalni ukrepi, zlasti z zmanjšanjem materialnih in finančnih sredstev, ki so za to na voljo, ne glede na neposredno ali posredno povezavo med zadevno pravno osebo in temi dejavnostmi.
45.      Glede na navedene preudarke ugotavljam, da se niti na podlagi kontekstualne razlage člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 niti na podlagi teleološke razlage te določbe ne zahteva ugotovitev, da materialna in finančna podpora zajema neposredno dobavo blaga ali prenos sredstev, ki jih zadevna oseba ali subjekt zagotavlja vladi Ruske federacije, kot trdi pritožnica. Ravno nasprotno, navedena določba zahteva le, da lahko ta oseba ali subjekt s kvantitativnega in kvalitativnega vidika omogoča dejavnosti, ki jih ruska vlada izvaja v Ukrajini.
46.      Iz navedenega izhaja, da Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je napačno uporabilo pravo, ker se je pri presoji zakonitosti spornih aktov v točki 57 izpodbijane sodbe oprlo na to razlago.
47.      V zvezi s tem, ali se člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 uporablja za pritožnico, je treba poudariti, da imajo centralne depotne družbe osrednjo vlogo na kapitalskem trgu in v finančnem sistemu vsake države, saj upravljajo infrastrukturo, ki omogoča poravnavo vrednostnih papirjev – kakršni so delnice ali obveznice – na finančnih trgih.(33) Splošno sodišče je torej v točki 88 izpodbijane sodbe pravilno presodilo, da so centralne depotne družbe, kakršna je pritožnica, sistemsko pomembni subjekti, ki so bistveni zlasti za učinkovito izvajanje monetarne politike, verodostojnost programa upravljanja javnega dolga, upravljanje jamstev ter varnost in učinkovitost trgov vrednostnih papirjev. Poleg tega lahko člen 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 s poseganjem v dejavnost teh centralnih depotnih družb zmanjša finančna sredstva, ki jih vlada Ruske federacije pridobi z izdajo državnih obveznic, s čimer se povečajo stroški njenih vojaških akcij in omeji njena zmožnost spodkopavanja ozemeljske nedotakljivosti, suverenosti in neodvisnosti Ukrajine.(34)
48.      Zato menim, da Splošno sodišče v točki 106 izpodbijane sodbe ni napačno uporabilo prava, ampak je upravičeno menilo, da je treba ob upoštevanju pomembnosti storitev, ki jih pritožnica zagotavlja ruski vladi in Ruski centralni banki, ter njenega širšega prispevka k dobremu delovanju ruskega finančnega sistema, ugotoviti, da je pritožnica vladi Ruske federacije – s kvantitativnega in kvalitativnega vidika – zagotavljala pomembno materialno oziroma finančno podporo v smislu člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145. Do te ugotovitve je mogoče v nasprotju s trditvami pritožnice priti, ne da bi bilo treba preučiti, ali je imela ruska vlada kakršen koli neposreden ali posreden delež v kapitalu pritožnice, saj to v skladu s predlagano razlago člena 2(1)(f) spremenjenega Sklepa 2014/145 preprosto ni element, ki mora biti podan, da bi se lahko uporabilo merilo iz te določbe.
49.      Glede na navedeno in ob upoštevanju dejstva, da sem v točkah 46 in 48 teh sklepnih predlogov navedla, da Splošno sodišče pri razlagi člena 2(1)(f) Sklepa 2014/145 in ugotovitvi, da bi pritožnica lahko spadala v okvir pojma „materialna ali finančna podpora“, ki izhaja iz te določbe, ni napačno uporabilo prava, menim, da je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavrniti.
2.      Drugi del drugega pritožbenega razloga
50.      Pritožnica z drugim delom drugega pritožbenega razloga izpodbija dokazni standard, ki ga je Splošno sodišče uporabilo za presojo utemeljenosti obrazložitve, ki so jo vsebovali sporni akti. Pritožnica trdi, da Svetu v primeru neobstoja izrecne pravne določbe – kar je okoliščina, ki v obravnavani zadevi ni podana – ni mogoče zgolj naložiti, naj predloži „sklop dovolj konkretnih, natančnih in skladnih indicev“.
51.      Komisija zaradi nejasnosti v zvezi s tem, da naj bi Splošno sodišče, kot zatrjuje pritožnica, napačno uporabilo pravo, meni, da ta del drugega pritožbenega razloga ni dopusten. Svet in Komisija z vidika utemeljenosti trdita, da je Splošno sodišče pravilno uporabilo ustaljeno sodno prakso, ki jo je Sodišče izoblikovalo glede dokaznega standarda, ki se uporablja na področju omejevalnih ukrepov.
52.      V zvezi z dopustnostjo je treba že na samem začetku opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča velja, da je pritožbeni razlog ali del pritožbenega razloga z vidika vsebine dopusten le, če izpolnjuje naslednja pogoja.(35) Prvič, v njem je treba natančno navesti izpodbijane elemente sodbe, katere razveljavitev se predlaga. Drugič, v njem morajo biti dovolj jasno in natančno navedene pravne trditve, s katerimi se specifično utemeljuje ta pritožbeni razlog ali del pritožbenega razloga. Če kateri od teh dveh pogojev ne bi bil izpolnjen, Sodišče ne bi moglo opraviti preizkusa zakonitosti, kar bi posledično pomenilo, da bi bilo treba zadevni pritožbeni razlog ali njegov del zavreči kot nedopusten.(36)
53.      V obravnavani zadevi pa je iz pisanj pritožnice razvidno, da z drugim delom drugega pritožbenega razloga izpodbija točko 50 izpodbijane sodbe. Pritožba torej izpolnjuje pogoj glede dopustnosti, v skladu s katerim je treba natančno navesti izpodbijani element sodbe, katere razveljavitev se predlaga. V zvezi s pravnimi trditvami, ki jih je pritožnica navedla v utemeljitev tega pritožbenega razloga, pa je treba ugotoviti, da je pritožnica v pisanjih prav tako pojasnila, da se ne strinja z dokaznim standardom, ki ga je v obravnavani zadevi uporabilo Splošno sodišče. Pritožnica trdi, da bi bilo treba ta standard dopustiti le, če je izrecno predpisan z zakonom. Pritožnica je te trditve sicer navedla zelo na kratko, vendar so dovolj jasne in natančne, da je mogoče razumeti njihov obseg in vsebino.
54.      Iz navedenega izhaja, da drugi del drugega pritožbenega razloga izpolnjuje oba pogoja, ki sta se izoblikovala v ustaljeni sodni praksi Sodišča, kar posledično pomeni, da lahko to sodišče opravi sodni nadzor. Trditev Komisije, da je treba ta del pritožbenega razloga razglasiti za nedopusten, je treba torej zavrniti.
55.      V zvezi z utemeljenostjo je treba navesti, da je Splošno sodišče v točki 50 izpodbijane sodbe določilo dokazni standard, ki bi mu moral Svet zadostiti, da bi lahko ugotovil, da omejevalni ukrepi, ki so bili v zvezi s pritožnico sprejeti in nato ohranjeni, temeljijo na dovolj trdni dejanski podlagi.(37) Po mnenju Splošnega sodišča Svet izpolni dokazno breme, ki ga nosi, če sodišču Unije predloži skupek dovolj konkretnih, natančnih in skladnih indicev, ki omogočajo, da se dokaže obstoj zadostne povezave med subjektom, za katerega velja ukrep zamrznitve sredstev, in merilom za uvrstitev na seznam, ki je bilo uporabljeno za ta subjekt.
56.      Pojmovanje dokaznega standarda zajema količino in vrsto dokazov, ki jih je treba predložiti, da bi se dokazala resničnost dejstev. Na področju omejevalnih ukrepov je mogoče posamezno uvrstitev na seznam dokazati z neposrednimi dokazi – to je z dokazi, ki lahko sami po sebi dokazujejo resničnost zatrjevanih dejstev, ki jih je Svet navedel v obrazložitvenem memorandumu –(38) ali pa, kar je precej pogosto, s posrednimi dokazi, kakršni so domneve ali tako imenovani sklop indicev(39). V zadnjenavedenem primeru presoja, ki jo opravi Splošno sodišče, ne temelji na ločeni preučitvi posameznih dokazov, ki jih predloži Svet. Taka presoja namreč temelji na preučitvi vseh dokazov, pri čemer je treba priznati, da se sicer lahko zgodi, da posamezni dokazi nimajo zadostne dokazne moči za ugotovitev, da obrazložitev temelji na dovolj trdni dejanski podlagi, vendar lahko kumulativni učinek celotnega sklopa indicev vseeno zadosti zahtevanemu dokaznemu standardu.
57.      V obravnavani zadevi je jasno, da dokazni standard, ki ga je Splošno sodišče določilo v izpodbijani sodbi, kot je razvidno tudi iz sklicev, navedenih v točki 50 te sodbe, temelji na ustaljeni sodni praksi tega sodišča. Splošno sodišče ta standard dosledno uporablja,(40) odkar ga je Sodišče prvič izoblikovalo v sodbi z dne 21. aprila 2015, Anbouba/Svet (C-605/13 P, EU:C:2015:248)(41). Sodišče, ki je odločalo v velikem senatu, je v tej zadevi razsodilo, da je mogoče šteti, da je uvrstitev na sezname osebe, za katero veljajo omejevalni ukrepi, utemeljena, če temelji na skupku indicev, ki se na primer nanašajo na položaj, funkcije in odnose zadevne osebe v okviru režima, ki mu pripada.(42) Sodišče je nato enak dokazni standard uporabljalo v sodni praksi,(43) ki jo je, tudi nedavno, izoblikovalo v zvezi z omejevalnimi ukrepi, sprejetimi zaradi razmer v Ukrajini(44).
58.      Zato ni mogoče šteti, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, saj se je lahko upravičeno oprlo na dokazni standard, ki temelji na skupku indicev, da bi presodilo, ali obrazložitev, ki jo je Svet podal v zvezi s pritožnico, temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. Kljub neobstoju izrecne določbe v pravu EU zadostuje ugotovitev, da ta standard temelji na ustaljeni sodni praksi Sodišča. Pritožnica v pisanjih namreč ni navedla izčrpnih pojasnil v zvezi s posebnim pravilom ali splošnim pravnim načelom, ki naj bi bilo zaradi te okoliščine kršeno.
59.      Drugi del drugega pritožbenega razloga je treba zato zavrniti, kar posledično pomeni, da je treba ta pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
B.      Tretji pritožbeni razlog
60.      Pritožnica s tretjim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče pri presoji načela sorazmernosti napačno uporabilo pravo.
61.      Ta pritožbeni razlog je razdeljen na dva dela. Pritožnica s prvim delom Splošnemu sodišču očita, da ni opravilo presoje tožbenega razloga, ki se je nanašal na kršitev temeljnih pravic pritožnice z vidika lastninske pravice njenih strank; z drugim pritožbenim razlogom pa izpodbija ugotovitev Splošnega sodišča, da so bili sporni akti v skladu z načelom sorazmernosti.
1.      Prvi del tretjega pritožbenega razloga
62.      Pritožnica s prvim delom tretjega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je ugotovilo, da pri presoji kršitve temeljnih pravic, ki jo zatrjuje pritožnica, ni treba upoštevati posledic, ki jih imajo sporni akti za temeljno pravico njenih strank do lastnine. Meni, da Splošno sodišče spoštovanja načela sorazmernosti ne bi smelo analizirati z vidika uresničevanja običajne subjektivne pravice, ampak z vidika preverjanja skladnosti s temeljnim načelom, ki zajema presojo posledic določenega ukrepa v celoti. Pritožnica poudarja, da je dejavnost centralne depotne družbe glavna naloga, ki jo opravlja na trgih Unije, in da kot taka deluje kot skrbnica vrednostnih papirjev, ki so v lasti ruskih subjektov in posameznikov. Sankcioniranje pritožnice naj bi torej pomenilo sankcioniranje njenih uporabnikov, to je posrednih in končnih strank ruskih finančnih institucij.
63.      Svet ugovarja dopustnosti tega dela tretjega pritožbenega razloga. Trdi, da pritožnica s tem delom dvomi v skladnost spornih aktov s splošnim načelom sorazmernosti, ne izpodbija pa presoje, ki jo je Splošno sodišče v zvezi s tem načelom opravilo v okviru presoje kršitve njenih temeljnih pravic. Pri tem naj bi šlo za nov razlog, ki naj v postopku na prvi stopnji ne bi bil naveden. Svet in Komisija v zvezi z utemeljenostjo zadeve navajata, da se ne strinjata s trditvami pritožnice.
64.      Glede dopustnosti prvega dela tretjega pritožbenega razloga naj na prvem mestu opozorim, da če bi bilo stranki dovoljeno, da se pred Sodiščem, katerega pristojnost glede pritožb je omejena, prvič sklicuje na razloge in trditve, ki jih ni navedla pred Splošnim sodiščem, bi to v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pomenilo, da bi mu lahko predložila spor, ki bi bil razširjen v primerjavi s sporom, o katerem je odločalo Splošno sodišče. V okviru pritožbe je namreč pristojnost Sodišča omejena na presojo pravne rešitve, ki je bila podana glede tožbenih razlogov in trditev, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji.(45) Vendar to ne izključuje možnosti, da pritožnik navede razloge, ki izhajajo iz izpodbijane sodbe same in s katerimi izpodbija njeno utemeljenost s pravnega vidika.(46)
65.      V obravnavani zadevi je iz izpodbijane sodbe razvidno,(47) da je pritožnica v postopku pred Splošnim sodiščem navedla tožbeni razlog, ki se nanaša na nesorazmeren poseg v temeljne pravice. Pritožnica je v okviru tega tožbenega razloga navedla trditve, s katerimi je zatrjevala, da so bila zaradi omejevalnih ukrepov, sprejetih proti njej, zamrznjena finančna sredstva ali gospodarski viri njenih strank, zaradi česar naj bi bila z navedenimi ukrepi kršena tudi njihova lastninska pravica. Splošno sodišče je te trditve preučilo in v točki 129 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se pritožnica v podporo ničnostni tožbi ne more sklicevati na lastninsko pravico, ki je nima. V skladu s sodno prakso se lahko namreč na kršitev subjektivne pravice načeloma sklicuje le oseba, katere pravica je bila domnevno kršena, ne pa tretje osebe. Splošno sodišče je poleg tega pojasnilo, da imajo stranke pritožnice na voljo pravna sredstva pred nacionalnimi sodišči, pred katerimi lahko med drugim uveljavljajo kršitev lastninske pravice iz člena 17 Listine.
66.      Iz navedenega izhaja, da se trditve, ki jih je pritožnica navedla v okviru prvega dela tretjega pritožbenega razloga, navezujejo na presojo, ki jo je Splošno sodišče opravilo v izpodbijani sodbi, zlasti v okviru tožbenega razloga, ki je bil naveden v postopku na prvi stopnji in se je nanašal na kršitev temeljnih pravic. Zato je mogoče brez poseganja v odgovor, ki ga bo v obravnavani zadevi podalo Sodišče, ugotoviti, da prvi del tretjega pritožbenega razloga ne vsebuje novega sklopa trditev, ki bi lahko spremenil predmet spora, o katerem odloča. Predlagam torej, naj se ta del pritožbenega razloga kljub ugovoru Sveta razglasi za dopusten.
67.      V zvezi z utemeljenostjo naj na drugem mestu navedem, da pritožnica izpodbija upoštevnost sodne prakse, navedene v izpodbijani sodbi, v skladu s katero se pritožnik, kot je bilo že navedeno, v podporo ničnostni tožbi ne more sklicevati na kršitev subjektivne pravice tretje osebe. Pritožnica meni, da se ta sodna praksa ni izoblikovala niti v okviru omejevalnih ukrepov niti v okviru spoštovanja načela sorazmernosti.
68.      Ugotavljam, da se Splošno sodišče v točki 129 izpodbijane sodbe v podporo svojemu razlogovanju sklicuje na sodbi, ki ju je to sodišče izreklo na področju ekonomske in monetarne politike na eni strani ter protidampinških ukrepov na drugi strani.(48) Ti sodbi sicer ne spadata na področje omejevalnih ukrepov, vendar sta v skladu s sodno prakso, v kateri je Sodišče v bistvu navedlo, da morajo stranke, ki imajo subjektivno pravico, to pravico učinkovito uveljavljati,(49) ne glede na naravo postopka, ki se vodi zoper njih(50). Splošno sodišče torej ni storilo napake, ker je ugotovilo, da se lahko na kršitev subjektivne pravice sklicuje le oseba, katere pravica je bila domnevno kršena, ne pa tretje osebe.(51)
69.      Poleg tega je treba opozoriti, kot je Splošno sodišče pojasnilo v točki 152 izpodbijane sodbe, da je bil v Sklepu 2014/145 in Uredbi št. 269/2014 ob sprejetju prvotnih aktov določen postopek za uveljavljanje odstopanj, na podlagi katerega bi lahko stranke pritožnice pri pristojnih nacionalnih organih vložile prošnjo za sprostitev sredstev, ki so bila zaradi uvrstitve pritožnice na zadevna seznama zamrznjena.(52) Iz točk 156 in 159 izpodbijane sodbe je prav tako razvidno, da so bile v nadaljevanju sprejete dodatne spremembe tega postopka za uveljavljanje odstopanj iz spremenjenega Sklepa 2014/145 in spremenjene Uredbe št. 269/2014, da bi se omogočilo vračilo vrednostnih papirjev strankam pritožnice, ki jih je ta imela na zamrznjenih računih pri depotnih družbah s sedežem v Uniji.(53)
70.      Iz navedenega izhaja, da sta spremenjeni Sklep 2014/145 in spremenjena Uredba št. 269/2014 določala okvir, v katerem se je vzpostavilo razlikovanje med pravnim položajem pritožnice kot centralne depotne družbe na eni strani in njenih strank na drugi strani. Nacionalni organi bi morali za stranke, na katere se ni nanašal noben omejevalni ukrep in katerih sredstva ali gospodarski viri so bili zaradi omejevalnih ukrepov, sprejetih proti pritožnici, zamrznjeni, sprejeti sklep o sprostitvi teh sredstev ali virov. Splošno sodišče je zato pravilno ugotovilo, da bi morali ti organi glede na to, da je šlo pri zadevnem postopku za izvajanje prava Unije, spoštovati Listino v skladu z njenim členom 51(1). To sodišče je prav tako pravilno poudarilo, da so imele stranke pritožnice v okviru spora, ki bi nastal zaradi uporabe teh odstopanj, na voljo pravna sredstva pred nacionalnimi sodišči, pred katerimi bi lahko med drugim uveljavljale kršitev lastninske pravice iz člena 17 Listine.(54) Pri tem ni mogoče izključiti, da bi se lahko Sodišču v okviru teh postopkov predložil predlog za sprejetje predhodne odločbe v zvezi z združljivostjo odstopanj iz Uredbe št. 269/2014 s pravom Unije.(55)
71.      Zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da je ugotovilo, da pri presoji kršitve temeljnih pravic, ki jo zatrjuje pritožnica, ni treba upoštevati posledic, ki jo imajo sporni akti za temeljno pravico njenih strank do lastnine.
72.      Prvi del tretjega pritožbenega razloga je treba po mojem mnenju zavrniti.
2.      Drugi del tretjega pritožbenega razloga
73.      Pritožnica z drugim delom tretjega pritožbenega razloga v bistvu izpodbija presojo pogojev iz člena 52(1) Listine, ki jo je Splošno sodišče opravilo v zvezi z njeno svobodo gospodarske pobude in lastninsko pravico.
74.      Svet in Komisija te trditve izpodbijata.
75.      Kot je bilo navedeno v točki 18 teh sklepnih predlogov, je Splošno sodišče v točkah od 134 do 146 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev pritožnice, da omejevalni ukrepi, sprejeti proti njej, nesorazmerno posegajo v njeni temeljni pravici, to je v svobodo gospodarske pobude in lastninsko pravico. Natančneje, Splošno sodišče je menilo, da posega, ki izhaja iz omejevalnih ukrepov, sprejetih proti pritožnici, ni mogoče šteti za nesorazmernega, ker:
–        so ti ukrepi primerni glede na cilje v splošnem interesu, ki so za mednarodno skupnost tako temeljni, kot sta ohranjanje miru in mednarodne varnosti;
–        pritožnica ni navedla nobenega alternativnega in manj omejevalnega ukrepa oziroma ni dokazala, da bi Svet lahko predvidel sprejetje manj omejevalnih ukrepov, ki bi bili prav tako primerni kot ukrepi, določeni s spornimi akti;
–        tehtanje zadevnih interesov dokazuje, da nevšečnosti omejevalnih ukrepov za pritožnico niso nesorazmerne glede na prevladujoč pomen ohranjanja miru in mednarodne varnosti;
–        so učinki omejevalnih ukrepov omejeni na ozemlje Unije, tako da se nanašajo kvečjemu na del lastnih sredstev ali gospodarskih virov, ki pripadajo pritožnici;
–        zadevni omejevalni ukrepi pritožnice ne prikrajšajo za pravico, da v skladu s členom 2(6)(a) Sklepa 2014/145 in členom 7(2)(a) Uredbe št. 269/2014 prejme obresti ali druge dohodke na njene zamrznjene račune, na katere so položena navedena sredstva in navedeni viri, če je izpolnjen pogoj, da se vse te obresti in drugi dohodki prav tako zamrznejo; ter
–        ti ukrepi omogočajo, da se dovoli uporaba zamrznjenih sredstev ali gospodarskih virov za nujne potrebe pravnih oseb, subjektov ali organov, uvrščenih na sporna seznama.
76.      Prvič, v zvezi s trditvijo pritožnice, da zadevni omejevalni ukrepi niso začasni, ampak trajni, saj veljajo že več kot dve leti, zadostuje ugotovitev, da je obdobje veljavnosti, v katerem se sporni akti uporabljajo za pritožnico, v skladu s členom 6 spremenjenega Sklepa 2014/145 omejeno. Ti ukrepi se tudi redno pregledujejo. Poleg tega je treba navesti, da pritožnica Splošnemu sodišču sicer očita, da je presojo opravilo na podlagi „teoretičnih preudarkov, ne pa na podlagi konkretne učinkovitosti“, vendar ta trditev, kot poudarja Svet, ni utemeljena s konkretnimi razlogi.
77.      Drugič, v zvezi s trditvijo pritožnice, da Splošno sodišče pri presoji sorazmernosti spornih aktov ni upoštevalo učinkov teh aktov na njene stranke, sem že ugotovila, da se je Splošno sodišče dejansko sklicevalo na odstopanja, določena v spremenjenemu Sklepu 2014/145, ki so nacionalnim organom ob sprejetju spornih aktov, s katerimi so bili proti pritožnici uvedeni omejevalni ukrepi, dopuščala, da odobrijo sprostitev finančnih sredstev ali gospodarskih virov pritožnice, da bi ji omogočili izvedbo plačila v obliki vračila vrednostnih papirjev oziroma obveznic strank, ki jih je imela na zamrznjenih računih pri depotnih družbah s sedežem v Evropski uniji. Poleg tega, čeprav pritožnica trdi, da njene stranke „nimajo nikakršne vloge v konfliktu v Ukrajini“, zadostuje opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da lahko omejevalni ukrepi po definiciji škodijo osebam, ki ne nosijo nobene odgovornosti za položaj, zaradi katerega so bili ti ukrepi sprejeti.(56)
78.      Tretjič, v zvezi s trditvijo pritožnice, da je nameraval Svet z njeno uvrstitvijo na seznama iz spornih aktov dejansko zamrzniti sredstva vseh ruskih vlagateljev, ne da bi mu bilo treba na sezname uvrstiti vsakega vlagatelja posebej in zagotoviti zahtevano stopnjo identifikacije, ugotavljam, da gre za specifično trditev, ki je prvič navedena v fazi pritožbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso, navedeno v točki 64 teh sklepnih predlogov, je treba to trditev zavreči kot nedopustno.
79.      Glede na navedeno menim, da Splošno sodišče pri presoji skladnosti spornih aktov z načelom sorazmernosti ni napačno uporabilo prava.
80.      Drugi del tretjega pritožbenega razloga je treba zavrniti, kar posledično pomeni, da je treba tudi tretji pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
V.      Predlog
81.      Na podlagi analize, predstavljene v teh sklepnih predlogih, Sodišču predlagam, naj pritožbo v delu, v katerem se nanaša na drugi in tretji pritožbeni razlog, zavrne.
82.      V zvezi s preostalimi pritožbenimi razlogi, ki jih je navedla pritožnica, in v zvezi s tem, kateri stranki je treba v skladu s členom 184(2) Poslovnika Sodišča naložiti plačilo stroškov, pa ne izražam nobenega mnenja.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      V nadaljevanju: pritožnica.
3      V nadaljevanju: izpodbijana sodba.
4      V nadaljevanju skupaj: prvotna akta.
5      V nadaljevanju skupaj: akta o ohranitvi iz marca 2023.
6      V nadaljevanju skupaj: akta o ohranitvi iz septembra 2023; ter skupaj s prvotnima aktoma in aktoma o ohranitvi iz marca 2023: sporni akti.
7      Glej tudi sodbe z dne 13. marca 2025, Shuvalov/Svet (C-271/24 P, EU:C:2025:180); z dne 1. avgusta 2025, Timchenko/Svet (C-702/23 P, EU:C:2025:605) in Timchenko/Svet (C-703/23 P, EU:C:2025:608), ter z dne 16. oktobra 2025, Timchenko/Svet (C-805/24 P, EU:C:2025:792).
8      Sklep Sveta z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z ukrepi, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2014, L 78, str. 16).
9      Sklep Sveta z dne 25. februarja 2022 o spremembi Sklepa 2014/145 (UL 2022, L 50, str. 1).
10      Uredba Sveta z dne 17. marca 2014 o omejevalnih ukrepih v zvezi z dejanji, ki spodkopavajo ali ogrožajo ozemeljsko nedotakljivost, suverenost in neodvisnost Ukrajine (UL 2014, L 78, str. 6).
11      Uredba Sveta z dne 25. februarja 2022 o spremembi Uredbe št. 269/2014 (UL 2022, L 51, str. 1).
12      V nadaljevanju: spremenjeni Sklep 2014/145.
13      V nadaljevanju: spremenjena Uredba št. 269/2014.
14      V nadaljevanju: sporna seznama.
15 V nadaljevanju: Listina.
16      Uredba Sveta z dne 31. julija 2014 o omejevalnih ukrepih zaradi delovanja Rusije, ki povzroča destabilizacijo razmer v Ukrajini (UL 2014, L 229, str. 1).
17      Sodba Central Bank of Iran/Svet.
Glej zlasti točki 44 in 45 te sodbe.
18      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Tradeinn Retail Services (C-76/24, EU:C:2025:593, točka 25 in navedena sodna praksa).
19      Glej med drugim sodbo z dne 8. maja 2025, Zimir (C-662/23, EU:C:2025:326, točka 34 in navedena sodna praksa).
20      Glej med drugim opredelitev v slovarju Oxford English Dictionary, na voljo na: https://www.oed.com/dictionary/support_v?tl=true.
21      Glej na primer opredelitve francoskega glagola „soutenir“ v slovarju Le Robert, na voljo na: https://dictionnaire.lerobert.com/definition/soutenir; nemškega glagola „unterstützen“ v slovarju Duden, na voljo na: https://www.duden.de/rechtschreibung/unterstuetzen_unterstuetzt; italijanskega glagola „supportare“ v slovarju Treccani, na voljo na: https://www.treccani.it/vocabolario/supportare/, in španskega glagola „apoyar“ v slovarju Real Academia Española, na voljo na: https://dle.rae.es/apoyar.
22      V nadaljevanju: sklepni predlogi, ki sem jih predstavila v zadevi Mazepin/Svet, zlasti točke od 42 do 44. Postopek, ki v tej zadevi teče pred Sodiščem, še ni končan.
23      Glej tudi sklepne predloge, ki sem jih predstavila v zadevah Pumpyanskiy/Svet (C-696/23 P, EU:C:2025:409, točke od 39 do 41); Khudaverdyan/Svet (C-704/23 P, EU:C:2025:410, točke od 43 do 45); Rashnikov/Svet (C-711/23 P, EU:C:2025:411, točke od 45 do 47) in Khan/Svet (C-111/24 P, EU:C:2025:413, točke od 41 do 43). Postopki, ki v teh zadevah tečejo pred Sodiščem, še niso končani.
24      Glej uvodno izjavo 9 Sklepa 2022/329.
25      Glej uvodno izjavo 11 Sklepa 2022/329.
26      Glej člen 4(1) in (2) Uredbe št. 833/2014, ki med drugim prepoveduje zagotavljanje določenega blaga, tehnologij in storitev kateri koli fizični ali pravni osebi, subjektu ali organu v Rusiji ali za uporabo v Rusiji.
27      Glej v tem smislu sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, točka 123), in z dne 25. junija 2020, VTB Bank/Svet (C-729/18 P, EU:C:2020:499, točka 59).
28      Sodba z dne 19. novembra 2009, Sturgeon in drugi (C-402/07 in C-432/07, EU:C:2009:716, točka 47 in navedena sodna praksa).
29      Glej točko 37 teh sklepnih predlogov.
30      Glej Sklep Sveta z dne 26. julija 2010 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Skupnega stališča 2007/140/SZVP (UL 2010, L 195, str. 39), kakor je bil spremenjen s Sklepom Sveta 2012/635/SZVP z dne 15. oktobra 2012 (UL 2012, L 282, str. 58), v katerem je bilo določeno merilo za uvrstitev na seznam, ki se je uporabljalo za „druge osebe, subjekt[e] ali organ[e], ki zagotavljajo podporo, kot je materialna, logistična ali finančna podpora, iranski vladi, ter osebe in subjekt[e], povezan[e] z njimi“. Glej tudi člen 23(2)(d) Uredbe Sveta (EU) št. 267/2012 z dne 23. marca 2012 o omejevalnih ukrepih proti Iranu in razveljavitvi Uredbe (EU) št. 961/2010 (UL 2012, L 88, str. 1).
31      Glej zlasti točko 52 teh sklepnih predlogov.
32      Glej tudi sodbo z dne 1. marca 2016, National Iranian Oil Company/Svet (C-440/14 P, EU:C:2016:128, točke od 79 do 83).
33      V zvezi s sistemsko vlogo centralnih depotnih družb z vidika prava Unije glej uvodne izjave 2, 4, 6, 35, 48 in 69 ter člena 19 in 22 Uredbe (EU) št. 909/2014 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. julija 2014 o izboljšanju ureditve poravnav vrednostnih papirjev v Evropski uniji in o centralnih depotnih družbah ter o spremembi direktiv 98/26/ES in 2014/65/EU ter Uredbe (EU) št. 236/2012 (UL 2014 L 257, str. 1). Glej tudi Evropska komisija, „Central securities depositories (CSDs)“ (Centralne depotne družbe (CDD)), na voljo na: https://finance.ec.europa.eu/capital-markets-union-and-financial-markets/financial-markets/post-trade-services/central-securities-depositories-csds_en.
34      Glej po analogiji sklepne predloge, ki sem jih predstavila v zadevi Mazepin/Svet (točka 47).
35      Glej člen 256(1), drugi pododstavek, PDEU, člen 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije in člen 168(1)(d) Poslovnika Sodišča.
36      Glej med drugim sodbi z dne 13. marca 2025, Shuvalov/Svet (C-271/24 P, EU:C:2025:180, točka 33 in navedena sodna praksa), in z dne 26. junija 2025, EVH in drugi/Komisija (C-464/23 P, C-465/23 P, C-467/23 P, C-468/23 P in C-470/23 P, EU:C:2025:478, točka 43 in navedena sodna praksa).
37      Glej izpodbijano sodbo (točka 49). Glej v zvezi s tem tudi sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi (C-584/10 P, C-593/10 P in C-595/10 P, EU:C:2013:518, točka 119).
38      Glej v tem smislu sodbo z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi (C-584/10 P, C-593/10 P in C-595/10 P, EU:C:2013:518, točka 124).
39      Glej Filpo, F., „Evidence standards in the judicial review of restrictive measures“, ERA Forum, št. 20, 2020, str. 620 in 621.
40      Glej na primer najnovejšo sodno prakso, ki jo sestavljajo sodbe z dne 15. maja 2024, Anbouba/Svet (T-471/22, EU:T:2024:315, točka 54); z dne 12. junija 2024, Shammout/Svet (T-649/22, EU:T:2024:376, točka 64); z dne 18. decembra 2024, Mironovich Shor/Svet (T-489/23, EU:T:2024:912, točka 139), in z dne 18. decembra 2024, Tauber/Svet (T-493/23, EU:T:2024:913, točka 133).
41      V nadaljevanju: sodba Anbouba.
42      Glej med drugim sodbo Anbouba (točki 52 in 54). Glej tudi sklepne predloge, ki jih je generalni pravobranilec Y. Bot predstavil v zadevah Anbouba/Svet (C-605/13 P in C-630/13 P, EU:C:2015:2, točka 208).
43      Glej sodbi z dne 28. julija 2016, Tomana in drugi/Svet in Komisija (C-330/15 P, EU:C:2016:601, točka 82), in z dne 21. septembra 2016, Komisija/Španija (C-139/15 P, EU:C:2016:707, točki 60 in 61).
44      Sodba z dne 1. avgusta 2025, Timchenko/Svet (C-702/23 P, EU:C:2025:605, točka 39).
45      Glej med drugim sodbo z dne 17. oktobra 2024, PT Pelita Agung Agrindustri in PT Permata Hijau Palm Oleo/Komisija (C-112/23 P, EU:C:2024:899, točka 67 in navedena sodna praksa).
46      Glej med drugim sodbo z dne 10. aprila 2014, Komisija/Siemens Österreich in drugi ter Siemens Transmission & Distribution in drugi/Komisija (od C-231/11 P do C-233/11 P, EU:C:2014:256, točka 102 in navedena sodna praksa).
47      Glej točki 13 in 17 teh sklepnih predlogov.
48      Glej sodbi z dne 19. septembra 2019, Zhejiang Jndia Pipeline Industry/Komisija (T-228/17, EU:T:2019:619), in z dne 22. junija 2022, Anglo Austrian AAB in Belegging-Maatschappij „Far-East“/ECB (T-797/19, EU:T:2022:389, točka 285).
49      Glej med drugim sodbi z dne 10. septembra 2015, Fliesen-Zentrum Deutschland (C-687/13, EU:C:2015:573, točka 73), in z dne 21. septembra 2023, China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products in drugi/Komisija (C-478/21 P, EU:C:2023:685, točka 223 in navedena sodna praksa).
50      Sodba z dne 9. septembra 2021, Adler Real Estate in drugi (C-546/18, EU:C:2021:711, točka 59). Ta sodna praksa se je sicer res izoblikovala v zvezi s pravico do obrambe, ne pa v zvezi z drugimi temeljnimi pravicami, kakršni sta svoboda gospodarske pobude ali lastninska pravica, ki sta predmet obravnavane zadeve. Vendar se Sodišče v sodni praksi izrecno in na splošno sklicuje na pravice „subjektivne narave“, kar po mojem mnenju pomeni, da se ta sodna praksa v celoti uporablja v zadevi, kakršna je obravnavana, ki se nanaša na domnevno kršitev temeljne pravice.
51      Svet pravilno navaja, da pristop, ki sta ga v sodni praksi zavzela Sodišče in Splošno sodišče, po analogiji podpira tudi pristop, ki ga Evropsko sodišče za človekove pravice uporablja v zvezi s členom 34 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu, zlasti v zvezi s pravicami delničarjev, ki jih uveljavljajo družbe. To sodišče namreč meni, da delničarjev družb načeloma ni mogoče obravnavati kot „žrtve“ dejanj in ukrepov v smislu člena 34 navedene konvencije, ki vplivajo na njihove družbe.
52      Glej zlasti člen 2(5) Sklepa 2014/145 in člen 6(1) Uredbe št. 269/2014.
53      Glej zlasti člen 2(19) in (25) spremenjenega Sklepa 2014/145 ter člen 6b(5) in (5a) spremenjene Uredbe št. 269/2014.
54      Glej zlasti točke od 131 do 133 ter točki 155 in 158 izpodbijane sodbe.
55      Glej v zvezi s tem sodbo z dne 23. aprila 1986, Les Verts/Parlament (294/83, EU:C:1986:166, točka 23).
56      Glej v tem smislu sodbi z dne 28. marca 2017, Rosneft (C-72/15, EU:C:2017:236, točka 149), in z dne 25. junija 2020, VTB Bank/Svet (C-729/18 P, EU:C:2020:499, točka 81).