62024CJ0258
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
z dne 17. marca 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2000/78/ES – Enako obravnavanje pri zaposlovanju in delu – Poklicno delo v cerkvah in drugih organizacijah, katerih etika temelji na veri ali prepričanju – Združenje, ki nosečnicam nudi svetovanje v zvezi z nosečnostjo – Poklicne zahteve – Delovanje v dobri veri in lojalno do etosa cerkve ali organizacije – Različno obravnavanje na podlagi vere ali prepričanja – Odpoved delovnega razmerja delavki zaradi izstopa iz Katoliške cerkve“
V zadevi C‑258/24,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 1. februarja 2024, ki je na Sodišče prispela 12. aprila 2024, v postopku
Katholische Schwangerschaftsberatung
proti
JB,
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi K. Lenaerts, predsednik, T. von Danwitz, podpredsednik, F. Biltgen (poročevalec), predsednik senata, K. Jürimäe, predsednica senata, C. Lycourgos in F. Schalin, predsednika senatov, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, S. Gervasoni, N. Fenger, sodniki, in R. Frendo, sodnica,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: D. Dittert, vodja oddelka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. marca 2025,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za Katholische Schwangerschaftsberatung K. Schmitt, Rechtsanwalt, in G. Thüsing, profesor prava,
–
za JB K. Windisch, Rechtsanwältin,
–
za grško vlado V. Baroutas in M. Tassopoulou, agenta,
–
za Evropsko komisijo B.‑R. Killmann in E. Schmidt, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalne pravobranilke na obravnavi 10. julija 2025
izreka naslednjo
Sodbo
1
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 79) v povezavi s členom 10(1) in členom 21(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
2
Predlog je bil vložen v okviru spora med Katholische Schwangerschaftsberatung (združenje za katoliško svetovanje v zvezi z nosečnostjo, Nemčija; v nadaljevanju: Združenje) in JB glede zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi JB zaradi zatrjevane kršitve obveznosti dobre vere in lojalnosti v razmerju do etike društva.
Pravni okvir
Direktiva 2000/78
3
V uvodnih izjavah 4, 11, 12, 23, 24 in 29 Direktive 2000/78 je navedeno:
„(4)
Pravica vseh oseb do enakosti pred zakonom in do zaščite pred diskriminacijo je univerzalna pravica, ki jo priznavajo Splošna deklaracija o človekovih pravicah, Konvencija ZN o odpravi vseh oblik diskriminacije žensk, sporazuma ZN o državljanskih in političnih pravicah ter o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah in Evropska konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, katerih podpisnice so vse države članice. Konvencija št. 111 Mednarodne organizacije dela (MOD) prepoveduje diskriminacijo na področju zaposlovanja in dela.
[…]
(11)
Diskriminiranje zaradi vere ali prepričanja, […] lahko ogrozi uresničevanje ciljev iz Pogodbe o Evropski skupnosti, še zlasti cilje visoke ravni zaposlenosti in socialnega varstva, višanja življenjske ravni in kakovosti življenja, ekonomske in socialne kohezije in solidarnosti ter prostega gibanja oseb.
(12)
V vsej Skupnosti bi zato morali prepovedati vsakršno neposredno ali posredno diskriminacijo zaradi vere ali prepričanja […] na področjih, ki jih ureja ta direktiva. […]
[…]
(23)
Pod zelo omejenimi pogoji je različno obravnavanje upravičeno, kadar neka značilnost, povezana z vero ali prepričanjem, hendikepiranostjo, starostjo ali spolno usmerjenostjo, predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna. Takšni pogoji bi morali biti navedeni v informacijah, ki jih države članice dajo [Evropski k]omisiji.
(24)
Evropska unija v svoji Deklaraciji št. 11 o statusu cerkva in nekonfesionalnih organizacij, ki je priloga Sklepne listine Amsterdamske pogodbe, izrecno priznava, da spoštuje in ne vpliva na status cerkva in verskih združenj ali skupnosti, ki ga imajo na podlagi nacionalne zakonodaje v državah članicah, in da enako spoštuje status svetovnonazorskih in nekonfesionalnih organizacij. Glede na to lahko države članice obdržijo ali opredelijo posebne zahteve glede bistvenih, legitimnih in utemeljenih poklicnih zahtev, ki so mogoče potrebne za opravljanje neke poklicne dejavnosti.
[…]
(29)
Osebe, ki so bile žrtev diskriminacije zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti, bi morale imeti na voljo sredstva ustreznega pravnega varstva. […]“
4
Člen 1 navedene direktive določa:
„Namen te direktive je opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji zaradi vere ali prepričanja, hendikepiranosti, starosti ali spolne usmerjenosti pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja.“
5
Člen 2(1) in (2) navedene direktive določa:
„1.   V tej direktivi ‚načelo enakega obravnavanja‘ pomeni, da ne obstaja nikakršna neposredna ali posredna diskriminacija zaradi katerega od razlogov iz člena 1.
2.   V smislu odstavka 1:
(a)
se šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1;
[…].“
6
Člen 3(1)(c) te direktive določa:
„V mejah pristojnosti, ki so prenesene na Skupnost, se ta direktiva uporablja za vse osebe, bodisi v javnem bodisi v zasebnem sektorju, vključno z javnimi telesi, kar zadeva:
[…]
(c)
zaposlitev in delovne pogoje, vključno z odpustitvijo in plačilom.“
7
Člen 4 Direktive 2000/78 določa:
„1.   Ne glede na člen 2(1) in (2) lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od motivov iz člena 1, ne predstavlja diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, takšna značilnost predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.
2.   Država članice lahko ohranijo določbe v nacionalni zakonodaji, veljavni ob sprejetju te direktive, ali predvidijo, da bo zakonodaja, sprejeta v prihodnje, privzela nacionalno prakso, kakršna obstaja ob sprejetju te direktive, na podlagi katerih v primeru poklicnega dela v cerkvah ali v drugih javnih ali zasebnih organizacijah, katerih etika temelji na veri ali prepričanju, različno obravnavanje zaradi vere ali prepričanja posameznika ne predstavlja diskriminacije, ker zaradi narave tega dela ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, vera ali prepričanje predstavlja bistveno legitimno in upravičeno poklicno zahtevo glede na etiko organizacije. Tako različno obravnavanje se izvaja ob upoštevanju ustavnih določb in načel države članice, pa tudi splošnih načel prava Skupnosti in ne bi smelo upravičevati diskriminacije zaradi česar koli drugega.
Če so določbe te direktive v drugem izpolnjene, slednja ne posega v pravico cerkva in preostalih javnih ali zasebnih organizacij, katerih etika temelji na veri ali prepričanju, ki delujejo v skladu z nacionalno ustavo in zakonodajo, da zahtevajo od posameznikov, ki delajo zanje, delovanje v dobri veri in lojalno do etosa organizacije.“
Nemško pravo
GG
8
Člen 4(1) in (2) Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (ustava Zvezne republike Nemčije) z dne 23. maja 1949 (BGBl. 1949 I, str. 1; v nadaljevanju: GG) določa:
„1.   Svoboda vere in vesti ter svoboda verskih in filozofskih prepričanj sta neodtujljivi.
2.   Zagotovljeno je svobodno izražanje vere.“
9
V skladu s členom 140 GG so določbe členov od 136 do 139 in 141 Weimarer Reichsverfasssung (weimarska ustava) z dne 11. avgusta 1919 sestavni del GG.
10
Člen 137(3) in (7) weimarske ustave določa:
„3.   Vsaka verska skupnost ureja in upravlja svoje zadeve neodvisno v mejah zakona, ki velja za vse. Svoje naloge opravlja brez vmešavanja države ali lokalnih organov.
[…]
7.   Združenja, katerih namen je skrb za svetovni nazor v skupnosti, imajo enak status kot verske skupnosti.“
AGG
11
Z Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz (splošni zakon o enakem obravnavanju) z dne 14. avgusta 2006 (BGBl. 2006 I, str. 1897; v nadaljevanju: AGG), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, se v nemško pravo prenaša Direktiva 2000/78.
12
Člen 1 AGG določa:
„Namen tega zakona je preprečiti ali odpraviti vsako diskriminacijo zaradi rase ali etničnega izvora, spola, vere ali prepričanja, invalidnosti, starosti ali spolne usmerjenosti.“
13
Člen 2 AGG določa:
„(1)   Diskriminacija iz katerega od razlogov iz člena 1 je po tem zakonu prepovedana glede:
[…]
2.
pogojev zaposlitve in dela, vključno s plačilom in pogoji odpovedi pogodbe o zaposlitvi, zlasti tistih iz kolektivnih pogodb in individualnih pogodb o zaposlitvi, in glede ukrepov, sprejetih med trajanjem delovnega razmerja in ob njegovem prenehanju ter v primeru napredovanja.
[…]“
14
Člen 3(1) AGG določa:
„Za neposredno diskriminacijo gre, kadar je, je bila ali bi bila oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga v primerljivi situaciji zaradi katerega od razlogov iz člena 1. […]“
15
Člen 7 AGG določa:
„1.   Zaposleni ne smejo biti diskriminirani iz razlogov, naštetih v členu 1; ta prepoved velja tudi, kadar oseba, ki diskriminira, pri diskriminiranju zgolj domneva obstoj enega od razlogov iz člena 1.
2.   Določbe v pogodbah, ki kršijo prepoved diskriminacije iz odstavka 1, so brez učinka.
3.   Če delodajalci ali zaposleni diskriminirajo na podlagi odstavka 1, s tem kršijo pogodbene obveznosti.“
16
Člen 8(1) AGG določa:
„Različno obravnavanje zaradi katerega od razlogov, navedenih v členu 1, je dopustno, kadar ta razlog zaradi vrste dejavnosti, ki se izvaja, ali pogojev njenega izvajanja predstavlja bistveno in odločilno poklicno zahtevo, če je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.“
17
Člen 9 AGG določa:
„1.   Brez poseganja v določbe člena 8 [tega zakona] je različno obravnavanje na podlagi vere ali prepričanja pri zaposlovanju v verskih skupnostih, z njimi povezanih ustanovah, ne glede na njihovo pravno obliko, ali združenjih, katerih namen je skupna skrb za vero ali prepričanje, dovoljeno, če vera ali prepričanje ob upoštevanju lastnega dojemanja verske skupnosti ali združenja glede na pravico [te skupnosti ali združenja] do samoodločbe ali glede na naravo dejavnosti ustreza upravičeni poklicni zahtevi.
2.   Prepoved različnega obravnavanja zaradi vere ali prepričanja ne posega v pravico verskih skupnosti, z njimi povezanih ustanov, ne glede na njihovo pravno obliko, ali združenj, katerih namen je skupna skrb za vero ali prepričanje, navedenih v odstavku 1, da od svojih zaposlenih zahtevajo, da delujejo lojalno in v dobri veri v smislu njihovega lastnega dojemanja.“
Kanonsko pravo
18
Člen 1 Grundordnung des kirchlichen Dienstes im Rahmen kirchlicher Arbeitsverhältnisse (temeljna uredba o cerkveni službi v okviru delovnih razmerij v cerkvi) z dne 22. septembra 1993 (Amtsblatt des Erzbistums Köln, 1993, str. 222), v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: GrO), naslovljen „Temeljna načela cerkvene službe“, v členu 1 določa:
„Vse osebe, ki delajo v ustanovi Katoliške cerkve, s svojim delom ne glede na delovnopravni položaj skupaj prispevajo k temu, da ustanova izpolnjuje svoj del poslanstva Cerkve (delovna skupnost). […]“
19
Člen 3(4) GrO določa:
„Oseba, ki ravna do Cerkve sovražno ali izstopi iz Katoliške cerkve, ni primerna za nobeno zaposlitev v Cerkvi.“
20
Člen 4 GrO, naslovljen „Dolžnosti lojalnosti“, določa:
„1.   Od katoliških zaposlenih se pričakuje, da priznavajo in upoštevajo načela katoliške vere in etike. […]
2.   Od nekatoliških krščanskih zaposlenih se pričakuje, da spoštujejo resnice in vrednote evangelija ter prispevajo k njihovemu uveljavljanju v ustanovi.
3.   Zaposleni, ki niso kristjani, morajo biti pripravljeni, da naloge, ki so jim zaupane v cerkveni ustanovi, izpolnjujejo v smislu Cerkve.
4.   Vsi zaposleni se morajo vzdržati ravnanj, ki bi bila sovražna do Cerkve. […]“
21
Člen 5 GrO, naslovljen „Kršitve dolžnosti lojalnosti“, določa:
„(1)   Če zaposleni zahtev za zaposlitev ne izpolnjuje več, mora delodajalec s svetovanjem poskušati doseči, da zaposleni to pomanjkljivost trajno odpravi. V konkretnem primeru je treba preučiti, ali za prenehanje kršitve dolžnosti zadošča že tak pogovor ali opomin, formalna graja ali nek drug ukrep (na primer premestitev, odpoved s ponudbo nove pogodbe). Odpoved se uporabi kot skrajni ukrep.
(2)   V zvezi z odpovedjo iz razlogov, ki so lastni Cerkvi, šteje Cerkev za resne zlasti te kršitve dolžnosti lojalnosti v smislu člena 4:
1.
pri zaposlenih:
(a)
javno nasprotovanje osnovnim načelom Katoliške cerkve (na primer zagovarjanje splava ali sovraštva do tujcev),
[…]
2.
pri katoliških zaposlenih:
(a)
izstop iz Katoliške cerkve,
[…]
(3)   Če gre za resno kršitev dolžnosti lojalnosti v skladu z odstavkom 2, je možnost nadaljevanja zaposlitve odvisna od presoje konkretnih okoliščin primera. Pri tem je treba poseben pomen pripisati samodojemanju Cerkve, ne da bi pri tem interesi Cerkve načelno prevladali nad interesi delavca. Med drugim je treba ustrezno upoštevati zavedanje zaposlenega glede zagrešene kršitve dolžnosti lojalnosti, interes glede ohranitve delovnega mesta, starost, trajanje zaposlitve in možnosti nove zaposlitve. Pri tistih, ki so zaposleni za opravljanje pastoralnih ali katehetskih nalog na podlagi missio canonica ali drugega pisnega škofovskega pooblastila, obstoj resne kršitve dolžnosti lojalnosti v skladu z odstavkom 2 praviloma izključuje možnost nadaljevanja zaposlitve. Odpoved se v takih primerih izjemoma ne uporabi, če tehtni razlogi posameznega primera kažejo na to, da bi bila odpoved nesorazmeren ukrep. Enako velja za izstop zaposlenega iz Katoliške cerkve.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
22
Združenje je specializirano združenje Katoliške cerkve v Nemčiji, ki se posveča pomoči otrokom, mladostnikom, ženskam in njihovim družinam, ki se znajdejo v posebnih življenjskih situacijah. Njegova naloga je med drugim svetovanje nosečnicam. V okviru svetovanj v zvezi z nosečnostjo, ki se izvajajo v skladu z državnimi določbami, Združenje uporablja smernice Katoliške cerkve, za katere se vsi zaposleni, ki delajo v katoliških svetovalnih centrih, pisno zavežejo, da jih bodo spoštovali, njihovo nespoštovanje pa ima posledice na področju delovnega prava. Te smernice v bistvu določajo, da je cilj vsakega svetovanja v zvezi z nosečnostjo varstvo življenja še nerojenega otroka in da mora zato to svetovanje temeljiti na prizadevanju, da je nosečnica spodbujena k nadaljevanju nosečnosti in sprejetju otroka.
23
V zvezi s tem je iz predložitvene odločbe razvidno, da je v Nemčiji prekinitev nosečnosti dekriminalizirana le pod pogoji iz členov 218 in 219 Strafgesetzbuch (kazenski zakonik), to je, če je nosečnica, ki je v stiski ali konfliktnem položaju, opravila posvetovanje v svetovalnem centru. Vendar na podlagi papeškega pisma, ki je bilo v letu 2002 naslovljeno na škofa v Limburgu (Nemčija), Združenje ne izdaja potrdil o posvetovanju, ki so pogoj za nekaznovanost prekinitve nosečnosti.
24
JB, ki je mati petih otrok, se je leta 2006 zaposlila pri Združenju. Do njenega starševskega dopusta, ki se je začel 11. junija 2013 in končal 31. maja 2019, je bila zadolžena za svetovanja v zvezi z nosečnostjo. JB je oktobra 2013 na podlagi postopka, določenega z nacionalnimi določbami, pri pristojnem občinskem organu izjavila, da izstopa iz Katoliške cerkve. Ta izstop je obrazložila s tem, da limburška škofija poleg državnega cerkvenega davka pobira še posebno cerkveno dajatev od katoličanov, ki so, tako kot JB, v zakonski zvezi z zakoncem druge vere, ki ima visoke dohodke.
25
Potem ko je Združenje JB zaman poskušalo prepričati, naj ponovno vstopi v Katoliško cerkev, ji je 1. junija 2019 na podlagi člena 5(2), točka 2(a), in člena 3(4) GrO odpovedalo pogodbo o zaposlitvi iz razloga, ker je izstopila iz te cerkve. Iz predložitvene odločbe je razvidno, da je Združenje na dan te odpovedi v službi za svetovanje v zvezi z nosečnostjo, v kateri je delala JB, zaposlovalo štiri zaposlene, ki so pripadali Katoliški cerkvi, in dve delavki, ki nista pripadali tej cerkvi.
26
Arbeitsgericht (delovno sodišče, Nemčija) je ugodilo tožbi JB za ugotovitev neupravičenosti njene odpovedi. Združenje se je zoper to sodbo pritožilo pri Landesarbeitsgericht (deželno delovno sodišče, Nemčija), ki je sodbo potrdilo. Združenje je nato zoper sodbo zadnjenavedenega sodišča vložilo revizijo pri Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija), ki je predložitveno sodišče.
27
Predložitveno sodišče meni, da odpoved pogodbe o zaposlitvi JB pomeni neposredno diskriminacijo na podlagi vere v smislu člena 1 in člena 3(1), prvi stavek, AGG ter členov 1 in 2(2)(a) Direktive 2000/78. Diskriminacija naj bi bila namreč neposredno povezana s tem, da je JB izvrševala svojo negativno versko svobodo in izstopila iz Katoliške cerkve. V zvezi s tem to sodišče navaja, da, za razliko od JB, zaposlenemu, ki ni bil nikoli član Katoliške cerkve, ni mogoče odpovedati pogodbe o zaposlitvi iz razlogov iz člena 5(2), točka 2(a), in člena 3(4) GrO. JB naj bi bila torej predmet različnega obravnavanja, ki neposredno temelji na veri, in sicer v primerjavi z osebami, ki so izstopile iz drugih verskih skupnosti ali niso bile nikoli del takih skupnosti.
28
Predložitveno sodišče meni, da je treba v teh okoliščinah za rešitev spora o glavni stvari ugotoviti, ali je to različno obravnavanje mogoče upravičiti na podlagi členov 8 in 9 AGG. V zvezi s tem navaja, da v skladu s sodno prakso Bundesverfassungsgericht (zvezno ustavno sodišče, Nemčija) izstop iz Katoliške cerkve z vidika te cerkve posega v njeno verodostojnost in ni združljiv z dobrovernim odnosom in lojalnostjo, ki se zahteva od strank pogodbe o zaposlitvi. Ker pa se s členom 9 AGG prenaša člen 4(2) Direktive 2000/78 in ker se s členom 8 AGG med drugim prenaša člen 4(1) te direktive, naj bi bilo treba ti nacionalni določbi kar najbolj razlagati v skladu s tema določbama navedene direktive.
29
Predložitveno sodišče najprej v zvezi s členom 4(2) Direktive 2000/78 meni, da ta določba v povezavi s členoma 10 in 21 Listine nasprotuje razlagi člena 9 AGG, v skladu s katero bi moral zaposleni v katoliškem združenju v času trajanja delovnega razmerja delovati lojalno v smislu te direktive, tako da ne bi izstopil iz Katoliške cerkve ali da bi po izstopu vanjo ponovno vstopil, drugim zaposlenim v tem združenju, ki niso člani Katoliške cerkve, pa tega ne bi bilo treba.
30
V zvezi s tem je navedlo, prvič, da s členom 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 ni mogoče utemeljiti različnega obravnavanja na podlagi vere, ki je posledica dejstva, da je bila nekemu zaposlenemu pogodba o zaposlitvi odpovedana zgolj zato, ker je ta izstopil iz Katoliške cerkve. Tak izstop naj namreč ne bi zadostoval za sklep, da ta zaposleni ne bo več izpolnjeval poklicnih zahtev, ki jih mora izpolnjevati. Za zagotovitev učinkovitega sodnega nadzora naj bi moral delodajalec na podlagi konkretnih in preverljivih dokazov izkazati obstoj dvoma, da navedeni zaposleni zaradi spremembe vere ali etičnega prepričanja teh zahtev ne želi več ali ne more več izpolnjevati. To naj bi še toliko bolj veljalo v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, v katerem se morajo vsi zaposleni, ki delajo v svetovalnem centru Združenja, v svoji pogodbi o zaposlitvi zavezati, da bodo spoštovali smernice Katoliške cerkve.
31
Po drugi strani naj tudi člen 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 ne bi omogočal utemeljitve takega različnega obravnavanja, glede na to, da razen dejstva, da je zaposleni izstopil iz Katoliške cerkve, ne obstajajo nobene druge posebne okoliščine. Tak izstop naj namreč sam po sebi ne bi pomenil nelojalnega ravnanja zaposlenega v razmerju do njegovega delodajalca. Drugače naj bi lahko bilo le v položajih, v katerih je obveznost ostati član te cerkve utemeljena s konkretnimi poklicnimi zahtevami. To pa naj ravno ne bi bilo tako, če delodajalec zaposluje tudi osebe, ki niso člani te cerkve. Poleg tega naj bi bila izjava o izstopu iz Katoliške cerkve podana pri javnem organu, ki naj bi o tem obvestil le to cerkev in delodajalca, da bi to lahko upošteval pri izračunu plače delavca. V teh okoliščinah naj bi bilo mogoče ta izstop šteti za ravnanje, ki je do te cerkve sovražno in torej nelojalno, le če bi zaposleni javno in neprimerno razširjal informacije o svojem izstopu iz Katoliške cerkve.
32
Poleg tega naj bi besedilo člena 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2000/78 v delu, v katerem se nanaša na delovanje v dobri veri in lojalno „do etosa organizacije“, omogočalo razlikovanje med odnosom delavca do Cerkve na eni strani in njegovim odnosom do te organizacije v svojstvu delodajalca na drugi. Tako naj tudi ob predpostavki, da bi bilo mogoče izstop zaposlenega iz Katoliške cerkve opredeliti kot nelojalen do te cerkve, iz tega ne bi bilo mogoče avtomatično sklepati, da je ta zaposleni nelojalen do svojega delodajalca, če pri svojem delu še naprej spoštuje njegovo etiko.
33
Dalje, kar zadeva člen 4(1) Direktive 2000/78, predložitveno sodišče dvomi, da ta določba v povezavi s členoma 10 in 21 Listine omogoča razlago člena 8 AGG, ki bi dovoljevala različno obravnavanje, kakršno je to v postopku v glavni stvari. V tem okviru zlasti navaja, da zahteva po neizstopu iz Katoliške cerkve ni objektivno potrebna za opravljanje dejavnosti svetovanja v zvezi z nosečnostjo.
34
Nazadnje, če bi Sodišče vseeno menilo, da je tako različno obravnavanje mogoče upravičiti s členom 4(1) ali (2) Direktive 2000/78, se predložitveno sodišče sprašuje, katere zahteve se uporabljajo za tako utemeljitev.
35
V teh okoliščinah je Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je s pravom Unije, zlasti z [Direktivo 2000/78] ob upoštevanju členov 10(1) in 21(1) [Listine], združljivo, če nacionalna določba določa, da zasebna organizacija, katere etika temelji na veri, od oseb, ki delajo zanjo, lahko zahteva, da v času trajanja delovnega razmerja ne smejo izstopiti iz konkretne cerkve, ali [pa ta organizacija] nadaljevanje delovnega razmerja lahko pogojuje s tem, da oseba, ki dela zanjo in ki je med trajanjem delovnega razmerja izstopila iz konkretne cerkve, vanjo spet vstopi, če od oseb, ki delajo zanjo, sicer ne zahteva, da pripadajo tej cerkvi, in oseba, ki dela zanjo, ne deluje sovražno do cerkve na javno zaznaven način?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: katere morebitne nadaljnje zahteve morajo biti v skladu z [Direktivo 2000/78] ob upoštevanju členov 10(1) in 21(1) Listine izpolnjene, da se tako različno obravnavanje zaradi vere lahko šteje za upravičeno?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
36
Sodišče je lahko v okviru postopka sodelovanja iz člena 267 PDEU pozvano, naj predložitvenemu sodišču poda vse elemente razlage prava Unije, ki bi mu lahko koristili pri odločanju o zadevi, ki mu je bila predložena, ne glede na to, ali se je navedeno sodišče v besedilu svojih vprašanj nanje sklicevalo ali ne. Sodišče mora iz vseh elementov, ki jih je predložilo nacionalno sodišče, in zlasti iz obrazložitve predložitvene odločbe izluščiti elemente navedenega prava, ki jih je treba razložiti ob upoštevanju predmeta spora (sodbi z dne 20. marca 1986, Tissier_35/85, EU:C:1986:143, točka 9, in z dne 1. avgusta 2022, TL (Neobstoj tolmača in prevoda), C‑242/22 PPU, EU:C:2022:611, točka 37).
37
V obravnavanem primeru se predložitveno sodišče v prvem vprašanju sicer na splošno sklicuje na Direktivo 2000/78, vendar je iz njegovega predloga za sprejetje predhodne odločbe razvidno, da gre natančneje za člen 4(1) in (2) te direktive.
38
V teh okoliščinah je treba šteti, da predložitveno sodišče s tem vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) in (2) Direktive 2000/78 v povezavi s členom 10(1) in členom 21(1) Listine razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero lahko zasebna organizacija, katere etika temelji na veri, od zaposlenega, ki je član določene cerkve, ki prakticira to vero, zahteva, da v času trajanja delovnega razmerja ne sme izstopiti iz te cerkve, sicer bo odpuščen, ali da se mora, da bi lahko obdržal zaposlitev, po izstopu iz te cerkve vanjo ponovno včlaniti, čeprav
–
ta organizacija za opravljanje enakih nalog, kot jih opravlja zadevni zaposleni, zaposluje tudi druge osebe, od katerih ne zahteva, da so člani te cerkve, in
–
ta zaposleni ne deluje sovražno do zadevne cerkve na javno zaznaven način.
39
Najprej je treba poudariti, da to vprašanje temelji na premisi predložitvenega sodišča, na katero je bilo opozorjeno v točki 27 te sodbe, da različno obravnavanje JB temelji neposredno na njeni veri.
40
V zvezi s tem je treba opozoriti, da člen 2(2)(a) Direktive 2000/78 določa, da se za uporabo člena 2(1) te direktive šteje, da gre za neposredno diskriminacijo, kadar je oseba obravnavana manj ugodno kakor neka druga oseba v primerljivem položaju iz katerega od razlogov iz člena 1 iste direktive, med katerimi sta vera ali prepričanje.
41
V obravnavanem primeru ni sporno, da je bila pogodba o zaposlitvi JB odpovedana na podlagi pravila, ki se uporablja le za zaposlene, ki so katoličani, tako da je treba ugotoviti, kot je menilo predložitveno sodišče, da se s tem pravilom vzpostavlja različno obravnavanje, ki neposredno temelji na veri. Poleg tega ni sporno, da Združenje spada v kategorijo verskih organizacij v smislu člena 4(2) Direktive 2000/78.
42
V zvezi z vprašanjem, ali je tako različno obravnavanje mogoče upravičiti z uporabo pogojev iz člena 4(1) in (2) Direktive 2000/78, je treba opozoriti, da je v skladu s členom 1 te direktive namen te direktive opredeliti splošni okvir boja proti diskriminaciji, med drugim zaradi vere ali prepričanja, pri zaposlovanju in delu, zato da bi v državah članicah uresničevali načelo enakega obravnavanja. Navedena direktiva tako na področju, na katerem se uporablja, uresničuje splošno načelo prepovedi diskriminacije, ki je določeno v členu 21 Listine (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 47).
43
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da čeprav je namen Direktive 2000/78 varstvo temeljne pravice delavcev, da niso diskriminirani na podlagi njihove vere ali prepričanja, pa navedena direktiva s svojim členom 4(2) skuša upoštevati tudi pravico do avtonomije cerkva in drugih javnih ali zasebnih organizacij, katerih etika temelji na veri ali prepričanju, kakor je priznana v členu 17 PDEU in členu 10 Listine, ki ustreza členu 9 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu (v nadaljevanju: EKČP) (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 50).
44
V zvezi s tem je iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice razvidno, da svoboda mišljenja, vesti in vere, določena v členu 9 EKČP, varuje tudi negativne pravice posameznika, zlasti svobodo, da ne pripada neki veri, in svobodo, da vere ne prakticira (sodba ESČP z dne 25. junija 2020, Stavropoulos in drugi proti Grčiji, CE:ECHR:2020:0625JUD005248418, točki 43 in 44).
45
V primeru doktrinarnega ali organizacijskega nesoglasja med versko skupnostjo in enim od njenih članov se verska svoboda posameznika uresničuje z njegovo možnostjo, da svobodno zapusti to skupnost. Upoštevanje avtonomije verskih skupnosti, ki jo priznava država, pomeni zlasti, da mora država sprejeti pravico takih skupnosti, da se v skladu s svojimi pravili in interesi odzovejo na vsako oporečniško gibanje v svojih vrstah, ki bi lahko ogrozilo njihovo kohezijo, podobo ali enotnost. Zato ni v pristojnosti nacionalnih organov, da se postavljajo v vlogo arbitra med verskimi organizacijami in različnimi oporečniškimi skupinami, ki obstajajo ali bi se lahko oblikovale v njihovem okolju (sodba ESČP z dne 12. junija 2014, Fernández Martínez proti Španiji, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, točka 128).
46
Ob tem pa ima svoboda misli, vesti in vere iz člena 10 Listine za posledico prepoved vsakršne diskriminacije na podlagi vere, ki je določena v členu 21(1) te listine (glej v tem smislu sodbo z dne 28. novembra 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, točka 40). Tako zatrjevanje verske skupnosti, da gre za dejanski ali potencialni poseg v njeno avtonomijo, ne zadostuje za upravičenje vsakršnega različnega obravnavanja na podlagi vere ali prepričanja. Ta skupnost mora glede na okoliščine posameznega primera dokazati še, da je zatrjevana nevarnost posega v njeno avtonomijo verjetna in resna, da zadevno različno obravnavanje ne posega v bistveno vsebino pravice do enakosti, da ne presega tega, kar je nujno za odpravo te nevarnosti, in tudi, da ne služi cilju, ki ni povezan z uresničevanjem avtonomije navedene skupnosti. Nacionalna sodišča se morajo prepričati, da so ti pogoji izpolnjeni, tako da temeljito preučijo okoliščine zadeve in pretehtajo različne zadevne interese (glej po analogiji sodbo ESČP z dne 12. junija 2014, Fernández Martínez proti Španiji, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, točka 132).
47
Posebej v zvezi s členom 4(2) Direktive 2000/78 je treba spomniti, da je cilj te določbe zagotoviti pravično ravnotežje med pravico do avtonomije cerkva in drugih organizacij, katerih etika temelji na veri ali prepričanju, na eni strani ter pravico delavcev – da, med drugim, pri zaposlovanju in delu, vključno s pogoji glede odpustitve in plačila, niso diskriminirani na podlagi vere ali prepričanja – na drugi strani, v položajih, v katerih si ti pravici lahko nasprotujeta (glej v tem smislu sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 51).
48
S tega vidika ta določba vsebuje merila, ki se upoštevajo pri tehtanju, ki ga je treba opraviti za zagotovitev pravičnega ravnotežja med tema morebiti nasprotujočima si pravicama (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 52), ni pa v tej določbi opravljeno natančno in dokončno tehtanje zadevnih interesov.
49
Člen 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 določa, da lahko države članice ohranijo določbe v nacionalni zakonodaji, veljavni ob sprejetju te direktive, ali predvidijo, da bo zakonodaja, sprejeta v prihodnje, privzela nacionalno prakso, kakršna obstaja ob sprejetju te direktive, na podlagi katerih v primeru poklicnega dela v cerkvah ali v drugih javnih ali zasebnih organizacijah, katerih etika temelji na veri ali prepričanju, različno obravnavanje zaradi vere ali prepričanja posameznika ne predstavlja diskriminacije, ker zaradi narave tega dela ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, vera ali prepričanje predstavlja bistveno legitimno in upravičeno poklicno zahtevo glede na etiko organizacije. Tako različno obravnavanje se izvaja ob upoštevanju ustavnih določb in načel države članice, pa tudi splošnih načel prava Unije, in ne bi smelo upravičevati različnega obravnavanja zaradi česar koli drugega.
50
V členu 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2000/78 je pojasnjeno, da če so določbe te direktive v drugem izpolnjene, slednja ne posega v pravico cerkva in preostalih javnih ali zasebnih organizacij, katerih etika temelji na veri ali prepričanju, ki delujejo v skladu z nacionalno ustavo in zakonodajo, da zahtevajo od posameznikov, ki delajo zanje, delovanje v dobri veri in lojalno do etosa organizacije.
51
Kar zadeva, na eni strani, merila iz člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 je Sodišče presodilo, da iz te določbe izrecno izhaja, da lahko vera ali prepričanje po potrebi pomeni bistveno, legitimno in upravičeno poklicno zahtevo glede na etiko zadevne cerkve ali organizacije v smislu navedene določbe ob upoštevanju „narave“ zadevnih dejavnosti ali „konteksta“, v katerem se te izvajajo. Tako je zakonitost različnega obravnavanja na podlagi vere ali prepričanja glede na to zadnjo določbo odvisna od objektivno preverljivega obstoja neposredne zveze med poklicno zahtevo, ki jo delodajalec postavi zaradi svoje etike, in zadevno dejavnostjo. Taka zveza lahko izhaja bodisi iz narave te dejavnosti, na primer, kadar ta zajema sodelovanje pri določanju etike cerkve ali zadevne organizacije ali sodelovanje pri poslanstvu oznanjanja vere, bodisi iz pogojev, v katerih je treba izvajati navedeno dejavnost, kot so nujnost zagotavljanja verodostojnega zastopanja cerkve ali organizacije zunaj nje (sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točki 62 in 63, in z dne 11. septembra 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, točka 50).
52
Ta poklicna zahteva mora biti, kot zahteva ta člen 4(2), prvi pododstavek, „bistvena, legitimna in upravičena“ glede na etiko cerkve ali organizacije, pri čemer so, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 29 sklepnih predlogov, ta tri merila kumulativna. Čeprav nacionalna sodišča načeloma niso pristojna, da se izrečejo o etiki, na kateri temelji navedena poklicna zahteva, pa morajo v vsakem primeru posebej ugotoviti, ali so ta tri merila glede na to etiko izpolnjena (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 64).
53
Na prvem mestu, kar zadeva „bistvenost“ navedene poklicne zahteve, je Sodišče pojasnilo, da uporaba tega pojma pomeni, da mora biti razvidno, da sta pripadnost veri ali prepričanje, na katerem temelji etika zadevne cerkve ali organizacije, nujna zaradi pomembnosti zadevne poklicne dejavnosti za potrditev te etike ali izvrševanje pravice te cerkve ali organizacije do avtonomije, kot je priznana s členom 17 PDEU in členom 10 Listine (sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 65, in z dne 11. septembra 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, točka 51).
54
Na drugem mestu, kar zadeva „legitimnost“ te poklicne zahteve, je Sodišče navedlo, da dejstvo, da je zakonodajalec Unije uporabil ta pojem, dokazuje, da je želel zagotoviti, da namen zahteve, ki se nanaša na pripadnost veri ali prepričanje, na katerem temelji etika zadevne cerkve ali organizacije, ni uresničevanje cilja, ki ni povezan s to etiko ali izvrševanjem pravice te cerkve ali organizacije do avtonomije (sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 66, in z dne 11. septembra 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, točka 52).
55
Na tretjem mestu, kar zadeva pojem „upravičena“, je Sodišče presodilo, da njegova uporaba ne pomeni le, da lahko nadzor nad spoštovanjem meril iz člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 izvaja nacionalno sodišče, ampak tudi, da mora cerkev ali organizacija, ki je določila poklicno zahtevo, glede na dejanske okoliščine obravnavanega primera dokazati, da je zatrjevana nevarnost posega v njeno etiko ali pravico do avtonomije verjetna in da je resna, tako da se določitev take zahteve dejansko izkaže za nujno (sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 67, in z dne 11. septembra 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, točka 53).
56
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da mora biti poklicna zahteva iz člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78 v skladu z načelom sorazmernosti, kar pomeni, da morajo nacionalna sodišča preveriti, ali je navedena zahteva primerna in ne presega tistega, kar je nujno za uresničitev zastavljenega cilja (sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 68, in z dne 11. septembra 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, točka 54).
57
Kar zadeva, na drugi strani, člen 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2000/78, je treba opozoriti, da je v tej določbi določeno, da je med poklicnimi zahtevami, ki jih lahko cerkev ali druga javna ali zasebna organizacija, katere etika temelji na veri ali prepričanju, naloži osebam, ki delajo zanjo, zahteva, da te osebe delujejo „v dobri veri in lojalno“ do etike te cerkve ali organizacije. Vendar je treba – kot je razvidno zlasti iz stavka „[č]e so določbe [Direktive 2000/78] v drugem izpolnjene“, ki je v tej določbi – možnost, da se delavcem naloži taka zahteva po delovanju v dobri veri in lojalno, izvajati ob spoštovanju preostalih določb te direktive, zlasti ob spoštovanju meril iz člena 4(2), prvi pododstavek, te direktive, ki jih mora biti mogoče preizkusiti v okviru učinkovitega sodnega nadzora (sodba z dne 11. septembra 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, točka 46).
58
Iz tega sledi, da lahko zasebna organizacija, katere etika temelji na pravilih Katoliške cerkve, v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, svoje zaposlene, ki zagotavljajo svetovanje v zvezi z nosečnostjo, v zvezi z zahtevo po dobri veri in lojalnosti do te etike obravnava različno glede na to, ali pripadajo tej cerkvi ali ne, samo če, po eni strani, glede na naravo zadevnih poklicnih dejavnosti ali kontekst, v katerem se te opravljajo, obstaja neposredna in objektivno preverljiva zveza med temi dejavnostmi in zahtevo, da med trajanjem delovnega razmerja ne smejo izstopiti iz cerkve, sicer bodo odpuščeni, ali da morajo po izstopu ponovno vstopiti v isto cerkev, in če, po drugi strani, je ta poklicna zahteva glede na navedeno etiko bistvena, legitimna in upravičena.
59
V zvezi s tem je treba poudariti, da čeprav mora nazadnje nacionalno sodišče, ki je edino pristojno za presojo dejanskega stanja, ugotoviti, ali je to tako, mu lahko Sodišče vseeno da napotke na podlagi spisa zadeve v glavni stvari ter pisnih in ustnih stališč, ki so mu bila predložena, da bi mu omogočilo, da odloči o sporu, ki mu je bil predložen.
60
V tem okviru je treba opozoriti, da se morajo nacionalna sodišča, razen v zelo izjemnih primerih, vzdržati presoje legitimnosti same etike zadevne cerkve ali zadevne (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točka 61). Tako morajo načeloma cerkve in druge javne ali zasebne organizacije, katerih etika temelji na veri ali prepričanju, določiti, kaj štejejo za poklicno zahtevo glede na etiko te cerkve ali te organizacije.
61
Kot je bilo navedeno v točki 48 te sodbe, Direktiva 2000/78 državam članicam pušča polje proste presoje, ki jim omogoča, da upoštevajo posebne okoliščine v lastni državi, in vsaki državi članici priznava polje proste presoje za potrebno uskladitev različnih zadevnih pravic in interesov, da bi se zagotovilo pravično ravnotežje med temi pravicami in interesi (glej po analogiji sodbi z dne 15. julija 2021, WABE in MH Müller Handel, C‑804/18 in C‑341/19, EU:C:2021:594, točki 87 in 88, in z dne 28. novembra 2023, Commune d’Ans, C‑148/22, EU:C:2023:924, točki 34 in 35).
62
Vendar morajo nacionalna sodišča zagotoviti, da se ne posega v pravico delavcev, da niso diskriminirani, med drugim zaradi vere ali prepričanja. Tako mora v skladu s členom 4(2) Direktive 2000/78 po potrebi neodvisni organ in nazadnje nacionalno sodišče, in ne zadevna cerkev ali organizacija, presoditi, ali je poklicna zahteva, ki jo določi zadevna cerkev ali organizacija, zaradi narave dejavnosti ali okvira, v katerem se te izvajajo, bistvena, legitimna in upravičena glede na to etiko (sodba z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točke 46, 53 in 61).
63
V tem smislu iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da čeprav lahko delodajalec, katerega etika temelji na veri ali filozofskem prepričanju, svojim zaposlenim naloži posebne dolžnosti v zvezi z lojalnostjo, mora biti odločba o odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki temelji na neizpolnjevanju take dolžnosti, zlasti če je posledica dejstev, povezanih z izvajanjem pravic, ki so varovane z EKČP, vseeno predmet sodnega nadzora, v okviru katerega se opravi učinkovito tehtanje pravice verske skupnosti do spoštovanja njene avtonomije in temeljnih pravic zadevne osebe z vidika načela sorazmernosti (glej v tem smislu sodbe ESČP z dne 23. septembra 2010, Schüth proti Nemčiji, CE:ECHR:2010:0923JUD000162003, točki 57 in 69; z dne 23. septembra 2010, Obst proti Nemčiji CE:ECHR:2010:0923JUD000042503, točka 43, in z dne 3. februarja 2011, Siebenhaar proti Nemčiji, CE:ECHR:2011:0203JUD001813602, točka 40).
64
Natančneje, pri zasebni organizaciji, kot je Združenje, katerega etika temelji na pravilih Katoliške cerkve ter katerega smernice in etika spodbujajo, kot je razvidno iz točke 22 te sodbe, varstvo življenja še nerojenega otroka in torej to, da nosečnice nadaljujejo nosečnost in sprejmejo svojega otroka, a priori obstaja objektivno preverljiva neposredna zveza med poklicno dejavnostjo svetovanja v zvezi z nosečnostjo in zahtevo po delovanju v dobri veri in lojalno v razmerju do teh smernic in etike. Poleg tega je treba ugotoviti, da je taka poklicna zahteva z vidika te etike načeloma bistvena, legitimna in upravičena.
65
V obravnavanem primeru ni sporno, da se je JB v svoji pogodbi o zaposlitvi zavezala, da bo spoštovala navedene smernice in to etiko, iz spisa pa ni razvidno, da te zaveze ne bi bila več pripravljena ali zmožna izpolnjevati. Iz tega je razvidno, da ji je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana zgolj zato, ker je izstopila iz Katoliške cerkve in ker je zavrnila ponovni vstop vanjo.
66
V zvezi s tem, prvič, iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno – kar mora preveriti še predložitveno sodišče – da je Združenje objektivno dokazalo, da glede na naravo poklicne dejavnosti, ki jo opravlja JB, in okoliščine, v katerih se ta dejavnost opravlja, obstaja neposredna zveza med tako dejavnostjo in zahtevo, naloženo JB kot članici Katoliške cerkve, da v času trajanja delovnega razmerja ne sme izstopiti iz te cerkve, sicer bo odpuščena, ali da mora po izstopu ponovno vstopiti vanjo, da bi lahko obdržala zaposlitev.
67
Res je, da načeloma ni mogoče izključiti možnosti, da bi cerkev ali organizacija, katere etika temelji na veri ali prepričanju, lahko upravičila obstoj neposredne zveze med poklicno zahtevo v zvezi z dobro vero in lojalnostjo, v skladu s katero zaposleni v tej cerkvi ali v tej organizaciji ne sme izstopiti iz te cerkve, sicer bo odpuščen, ali da mora po izstopu ponovno vstopiti vanjo, da bi lahko obdržal zaposlitev, in zadevno poklicno dejavnostjo. Posebnost nalog, dodeljenih zaposlenemu v okviru cerkve ali druge verske organizacije, je namreč vidik, ki ga je treba upoštevati pri ugotavljanju, ali za to osebo lahko velja obveznost večje lojalnosti (glej v tem smislu sodbo ESČP z dne 12. junija 2014, Fernández Martínez proti Španiji, CE:ECHR:2014:0612JUD005603007, točka 131).
68
Vendar je treba tako neposredno zvezo objektivno dokazati z vidika konkretne poklicne dejavnosti. Tako splošno sklicevanje na pojem „delovna skupnost“ v členu 1 GrO, ki implicira pripadnost cerkvi in neizstop iz nje za vse dejavnosti znotraj Katoliške cerkve in z njo povezanih institucij ali organizacij, ne more zadostovati za objektivni dokaz obstoja take neposredne zveze.
69
Drugič, glede na dokaze iz spisa ni razvidno, da bi bila poklicna zahteva, v skladu s katero zaposleni pri Združenju, ki so člani Katoliške cerkve, v času trajanja delovnega razmerja ne smejo izstopiti iz te cerkve, sicer bodo odpuščeni, ali da morajo po izstopu iz te cerkve ponovno vstopiti vanjo, da bi lahko obdržali zaposlitev, „bistvena“ za opravljanje poklicne dejavnosti iz spora o glavni stvari v smislu sodne prakse, navedene v točki 53 te sodbe.
70
Kot je namreč navedlo predložitveno sodišče in kot je generalna pravobranilka opozorila v točki 37 sklepnih predlogov, so delovna mesta svetovalcev v zvezi z nosečnostjo, ki so bila podobna delovnemu mestu, ki ga je zasedala JB, zasedali tudi zaposleni v Združenju, ki niso bili člani Katoliške cerkve, kar kaže na to, da je Združenje samo menilo, da pripadnost tej cerkvi glede na pomembnost te poklicne dejavnosti za potrjevanje etike njene organizacije in za opravljanje poslanstva navedene cerkve ni potrebno, ampak je v zvezi s tem dovolj, da se njegovi svetovalci v zvezi z nosečnostjo zavežejo, da bodo spoštovali cerkvene smernice, ki so omenjene v točkah 22 in 64 te sodbe. V teh okoliščinah ni razvidno, da bi bila poklicna zahteva iz prejšnje točke te sodbe bistvena v smislu navedene sodne prakse.
71
Tretjič, čeprav je res, kot je generalna pravobranilka navedla v točki 41 sklepnih predlogov, da ni mogoče izključiti možnosti, da izstop zaposlenega v organizaciji, katere etika temelji na pravilih Katoliške cerkve, iz te cerkve lahko spremlja distanciranje ali zavračanje temeljnih pravil in vrednot te cerkve, zaradi česar lahko ta zaposleni postane nezmožen za opravljanje nekaterih poklicnih dejavnosti v tej organizaciji, je treba navesti, da zgolj izstop iz navedene cerkve ne more zadostovati za domnevo, da je to dejansko tako, saj so lahko razlogi za ta izstop taki, da z ničemer ne vplivajo na spoštovanje teh temeljnih pravil in vrednost s strani zaposlenega.
72
V zvezi s tem je iz spisa, predloženega Sodišču, razvidno, da je JB, kot je bilo navedeno v točki 24 te sodbe, svoj izstop iz Katoliške cerkve obrazložila s tem, da je limburška škofija poleg cerkvenega davka pobirala še posebno cerkveno dajatev od katoličanov, ki so, tako kot JB, v zakonski zvezi z zakoncem druge vere, ki ima visoke dohodke. Natančneje, JB se s tem izstopom ni niti distancirala niti odvrnila od temeljnih pravil in vrednot te cerkve.
73
Poleg tega je iz predložitvene odločbe razvidno, da je do odpovedi pogodbe o zaposlitvi JB prišlo neposredno in izključno zato, ker je na podlagi nacionalnih pravil izstopila iz Katoliške cerkve in je nato zavrnila ponoven vstop vanjo. Zdi se, da ni bilo preverjeno, ali je bila JB po tem izstopu pripravljena, da v Združenju še naprej „spoštuje resnice in vrednote evangelija ter prispeva k njihovemu uveljavljanju v ustanovi“, kot določa člen 4(2) GrO, in ali je bila pripravljena, da tako kot zaposleni, ki niso pripadniki Katoliške cerkve, naloge, ki so ji zaupane, izpolnjuje v skladu s pravili te cerkve, kot določa člen 4(3) GrO.
74
V teh okoliščinah bo moralo predložitveno sodišče preveriti, ali je namen zahteve iz postopka v glavni stvari, glede na to, kako jo je Združenje dejansko uporabilo, zagotoviti dobro vero in lojalnost zaposlenih do etike Katoliške cerkve in ali ni namenjena uresničevanju cilja, ki ni povezan s to etiko, ali uresničevanju pravice Združenja do avtonomije, kar bi omajalo legitimnost te zahteve v smislu člena 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2000/78.
75
Četrtič in nazadnje, v položaju, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, mora Združenje dokazati, da je zatrjevana nevarnost posega v njegovo etiko ali pravico do avtonomije verjetna in resna, tako da se določitev take zahteve dejansko izkaže za nujno in sorazmerno (sodbi z dne 17. aprila 2018, Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, točki 67 in 68, in z dne 11. septembra 2018, IR, C‑68/17, EU:C:2018:696, točki 53 in 54).
76
Kot pa je generalna pravobranilka navedla v točki 45 sklepnih predlogov, v položaju, kot je ta, na katerega se nanaša prvo vprašanje za predhodno odločanje, ni razvidno, da bi lahko zgolj izstop JB iz Katoliške cerkve ali njena zavrnitev ponovnega vstopa vanjo zadostovala za dokaz, da je s strani Združenja zatrjevana nevarnost kršitve njegove etike ali pravice do avtonomije verjetna in tako resna, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi JB upravičena. Ta izstop, izveden na podlagi postopka, določenega z nacionalnimi določbami, zaradi izognitve posebni cerkveni dajatvi in zavrnitev ponovnega vstopa v to cerkev iz istega razloga ne zadostujeta za to, da bi se dokazal obstoj dejanja, ki bi kazalo na javno distanciranje JB od navedene cerkve, ki bi ga bilo treba obravnavati kot dejanje, ki kaže na sovražni odnos do nje.
77
V zvezi s tem je treba zlasti ugotoviti, da je treba, kot je razvidno iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, da bi bila izjava o izstopu iz Katoliške cerkve po nemškem pravu veljavna, izjavo o izstopu iz Katoliške cerkve podati pri pristojnem državnem organu, in sicer pri občinskem uradniku, ki o izstopu obvesti le to cerkev in delodajalca, da bi lahko slednji ta izstop upošteval pri izračunu plače delavca. Kot pa je navedlo predložitveno sodišče, take izjave, katere domnevna javna narava izhaja iz nacionalne zakonske obveznosti, ni mogoče šteti za delovanje, ki bi bilo do navedene cerkve sovražno, ker JB ni naredila ničesar drugega, da bi javno in neprimerno razširjala informacije v zvezi z njenim izstopom iz te cerkve.
78
Kot je navedlo predložitveno sodišče, iz člena 4(2), drugi pododstavek, Direktive 2000/78 izhaja, da ta določba javni ali zasebni organizaciji, katere etika temelji na veri ali prepričanju – če so določbe te direktive v preostalem delu spoštovane – omogoča le, da od svojih zaposlenih zahteva, da delujejo v dobri veri in lojalno „do etosa organizacije“. Zato tudi če bi bilo mogoče to, da je JB izstopila iz Katoliške cerkve, šteti za nelojalno delovanje v razmerju do te cerkve, iz tega ne bi nujno izhajalo, da ta izstop pomeni tudi nelojalno delovanje v razmerju do organizacije, pri kateri je zaposlena, če JB pri svojem delu še naprej spoštuje etiko te organizacije.
79
Na eni strani, kot je bilo navedeno v točkah 22, 64 in 65 te sodbe, se je JB v svoji pogodbi o zaposlitvi zavezala, da bo spoštovala smernice in etiko Katoliške cerkve, ki so upoštevne za opravljanje njene poklicne dejavnosti, ki pa ne zahtevajo, kot je bilo poudarjeno v točki 70 te sodbe, da bi morale osebe, ki zasedajo podobna delovna mesta kot JB, pripadati tej cerkvi, če spodbujajo varstvo življenja še nerojenega otroka in torej to, da nosečnice nadaljujejo nosečnost in sprejmejo svojega otroka. Na drugi strani iz spisa, predloženega Sodišču, ni razvidno, da JB ne bi bila več pripravljena ali zmožna izpolnjevati te zaveze.
80
Glede na navedeno je treba ugotoviti, da v okoliščinah, kakršne so te, na katere se nanaša prvo vprašanje za predhodno odločanje in jih mora preveriti še predložitveno sodišče, ni razvidno, da bi bila zahteva, da delavec, kot je JB, v času trajanja delovnega razmerja ne sme izstopiti iz Katoliške cerkve, sicer bo odpuščen, ali da mora po izstopu vanjo ponovno vstopiti, da bi lahko obdržal zaposlitev, poklicna zahteva, ki izpolnjuje pogoje iz člena 4(2) Direktive 2000/78.
81
Ker pa se predlog za sprejetje predhodne odločbe, kot je razvidno iz točke 33 te sodbe, nanaša tudi na člen 4(1) Direktive 2000/78, je treba opozoriti, da ta določba določa, da lahko države članice predvidijo, da različno obravnavanje, ki temelji na neki značilnosti v zvezi s katerim od razlogov iz člena 1 te direktive, ne predstavlja diskriminacije, če zaradi narave določene poklicne dejavnosti ali zaradi konteksta, v katerem se izvaja, takšna značilnost predstavlja bistveno in odločilno zahtevo za neki poklic, pod pogojem, da je cilj legitimen in zahteva sorazmerna.
82
V skladu s sodno prakso Sodišča pojem „bistvena in odločilna zahteva za neki poklic“ v smislu te določbe napotuje na zahtevo, ki jo objektivno narekuje narava zadevne poklicne dejavnosti ali kontekst, v katerem se izvaja, in ne more zajemati subjektivnih preudarkov (sodba z dne 14. marca 2017, Bougnaoui in ADDH, C‑188/15, EU:C:2017:204, točka 40).
83
Poleg tega je Sodišče že večkrat presodilo, da je treba člen 4(1) Direktive 2000/78 razlagati ozko, ker dopušča odstopanje od načela prepovedi diskriminacije (sodbi z dne 13. septembra 2011, Prigge in drugi, C‑447/09, EU:C:2011:573, točka 72, in z dne 7. novembra 2019, Cafaro, C‑396/18, EU:C:2019:929, točka 67).
84
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, kot je navedlo predložitveno sodišče in kot je generalna pravobranilka navedla v točki 50 sklepnih predlogov, da ni razvidno, da bi bila zahteva, da zaposleni v organizaciji, katere etika temelji na pravilih Katoliške cerkve, in ki so člani te cerkve, v času trajanja delovnega razmerja ne smejo izstopiti iz Katoliške cerkve, sicer bodo odpuščeni, ali da morajo po izstopu vanjo ponovno vstopiti, v okoliščinah, kakršne so te v postopku v glavni stvari, objektivno pogojena z naravo ali s pogoji opravljanja dejavnosti svetovalca v zvezi z nosečnostjo.
85
Iz tega sledi, da je treba člen 4(1) Direktive 2000/78 razlagati tako, da različnega obravnavanja, kakršno je to v postopku v glavni stvari, ni mogoče upravičiti na podlagi te določbe.
86
Glede na zgornje preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1) in (2) Direktive 2000/78 v povezavi s členom 10(1) in členom 21(1) Listine razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero lahko zasebna organizacija, katere etika temelji na veri, od zaposlenega, ki je član določene cerkve, ki prakticira to vero, zahteva, da v času trajanja delovnega razmerja ne sme izstopiti iz te cerkve, sicer bo odpuščen, ali da se mora, da bi lahko obdržal zaposlitev, po izstopu iz te cerkve vanjo ponovno včlaniti, čeprav
–
ta organizacija za opravljanje enakih nalog, kot jih opravlja zadevni zaposleni, zaposluje tudi druge osebe, od katerih ne zahteva, da so člani te cerkve, in
–
ta zaposleni ne deluje sovražno do zadevne cerkve na javno zaznaven način,
kadar glede na naravo poklicnih dejavnosti tega zaposlenega ali kontekst, v katerem se te dejavnosti opravljajo, ta poklicna zahteva ni bistvena, legitimna in upravičena glede na etiko te organizacije.
Drugo vprašanje
87
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
88
Ker je ta postopek za stranki iz postopka v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:
Člen 4(1) in (2) Direktive Sveta 2000/78/ES z dne 27. novembra 2000 o splošnih okvirih enakega obravnavanja pri zaposlovanju in delu, v povezavi s členom 10(1) in členom 21(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah,
je treba razlagati tako, da
nasprotuje nacionalni ureditvi, v skladu s katero lahko zasebna organizacija, katere etika temelji na veri, od zaposlenega, ki je član določene cerkve, ki prakticira to vero, zahteva, da v času trajanja delovnega razmerja ne sme izstopiti iz te cerkve, sicer bo odpuščen, ali da se mora, da bi lahko obdržal zaposlitev, po izstopu iz te cerkve vanjo ponovno včlaniti, čeprav
–
ta organizacija za opravljanje enakih nalog, kot jih opravlja zadevni zaposleni, zaposluje tudi druge osebe, od katerih ne zahteva, da so člani te cerkve, in
–
ta zaposleni ne deluje sovražno do zadevne cerkve na javno zaznaven način,
kadar glede na naravo poklicnih dejavnosti tega zaposlenega ali kontekst, v katerem se te dejavnosti opravljajo, ta poklicna zahteva ni bistvena, legitimna in upravičena glede na etiko te organizacije.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.