SKLEP SODIŠČA (deveti senat)
z dne 24. februarja 2026(*)
„ Predhodno odločanje – Člen 99 Poslovnika Sodišča – Odgovor, o katerem je mogoče jasno sklepati iz sodne prakse – Direktiva 93/13/EGS – Nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah – Člen 6(1) in člen 7(1) – Hipotekarni kredit, indeksiran v tuji valuti – Učinki razglasitve ničnosti celotne pogodbe – Možnost, da banka pridobi nadomestilo za potrošnikovo uporabo njenega kapitala “
V zadevi C‑368/25, [Malec](i),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije z odločbo z dne 21. maja 2025, ki je na Sodišče prispela 2. junija 2025, v postopku
A. A.
proti
C.,
SODIŠČE (deveti senat),
v sestavi M. Condinanzi, predsednik senata, N. Jääskinen (poročevalec) in A. Kornezov, sodnika,
generalni pravobranilec: R. Norkus,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi odločeno z obrazloženim sklepom v skladu s členom 99 Poslovnika Sodišča,
sprejema naslednji
Sklep
1        Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 6(1) in člena 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 15, zvezek 2, str. 288, in popravek v UL 2019, L 214, str. 25).
2        Ta predlog je bil vložen v okviru spora med A. A., potrošnikom, in C., banko, v zvezi s tožbo za vračilo zneskov, ki so bili zadnjenavedeni plačani na podlagi pogodbe o hipotekarnem kreditu, ki je zaradi nepoštenih pogojev nična.
Pravni okvir
Pravo Unije
3        Člen 3(1) Direktive 93/13 določa:
„Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nepoštenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank.“
4        Člen 6(1) Direktive 93/13 določa:
„Države članice določijo, da nepošteni pogoji, uporabljeni v pogodbi, ki jo s potrošnikom sklene prodajalec ali ponudnik, kakor je določeno z nacionalnim pravom, niso zavezujoči za potrošnika in da pogodba še naprej zavezuje obe stranki na podlagi teh pogojev, če je nadaljnji obstoj mogoč brez nepoštenih pogojev.“
5        Člen 7(1) te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da v interesu potrošnikov in konkurentov obstajajo ustrezna in učinkovita sredstva za preprečevanje nadaljnje uporabe nepoštenih pogojev v pogodbah, ki jih s potrošniki sklenejo prodajalci ali ponudniki.“
6        Člen 8 navedene direktive določa:
„Države članice lahko na področju, ki ga ureja ta direktiva, sprejmejo ali ohranijo najstrožje določbe, ki so združljive s Pogodbo, da bi zagotovile najvišjo stopnjo varstva potrošnikov.“
Slovensko pravo
Ustava
7        Člen 2 Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju: URS) določa:
„[Republika] Slovenija je pravna in socialna država.“
8        Člen 33 URS določa:
„Zagotovljena je pravica do zasebne lastnine in dedovanja.“
9        Člen 74 URS določa:
„Gospodarska pobuda je svobodna.
[…]
Prepovedana so dejanja nelojalne konkurence in dejanja, ki v nasprotju z zakonom omejujejo konkurenco.“
10      Člen 155 URS določa:
„Zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj.
Samo zakon lahko določi, da imajo posamezne njegove določbe učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice.“
ZVPot
11      Člen 23 Zakona o varstvu potrošnikov (Uradni list RS, št. 98/04) v različici, ki je veljala ob sklenitvi zadevne pogodbe o hipotekarnem kreditu (v nadaljevanju: ZVPot), je določal:
„(1)      Podjetje ne sme postavljati pogodbenih pogojev, ki so nepošteni do potrošnika.
(2)      Pogodbeni pogoji iz prejšnjega odstavka so nični.“
12      Člen 24 ZVPot je v odstavku 1 določal:
„Pogodbeni pogoji se štejejo za nepoštene, če:
–        v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali
–        povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika ali
–        povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval ali
–        nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti.“
Obligacijski zakonik
13      Obligacijski zakonik v členu 87 določa:
„(1)      Če je pogodba nična, mora vsaka pogodbena stranka vrniti drugi vse, kar je prejela na podlagi take pogodbe; če to ni mogoče ali če narava tistega, kar je bilo izpolnjeno, nasprotuje vrnitvi, pa mora dati ustrezno denarno nadomestilo po cenah v času, ko je izdana sodna odločba, razen če zakon ne določa kaj drugega.
(2)      Če pa je pogodba nična zato, ker po svoji vsebini ali namenu nasprotuje temeljnim moralnim načelom, lahko sodišče v celoti ali deloma zavrne zahtevek nepoštene stranke za vrnitev tistega, kar je dala drugi stranki; pri odločanju upošteva sodišče poštenost ene oziroma obeh strank, ter pomen ogroženih interesov.“
14      Člen 111 tega zakonika določa:
„(1)      Če je pogodba razvezana, sta obe stranki prosti svojih obveznosti, razen obveznosti za povrnitev morebitne škode.
(2)      Če je ena stranka popolnoma ali deloma izpolnila pogodbo, ima pravico do vrnitve tistega, kar je dala.
(3)      Če imata obe stranki pravico zahtevati vrnitev danega, veljajo za vzajemno vračanje pravila, ki veljajo za izpolnitev dvostranskih pogodb.
(4)      Vsaka stranka dolguje drugi povračilo za koristi, ki jih je medtem imela od tistega, kar je dolžna vrniti oziroma povrniti.
(5)      Stranka, ki vrača denar, mora plačati obresti od dneva, ko je prejela izplačilo.“
15      Člen 190 navedenega zakonika določa:
„(1)      Kdor je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo drugega, je prejeto dolžan vrniti, če je to mogoče, sicer pa nadomestiti vrednost dosežene koristi.
(2)      Z obogatitvijo je mišljena tudi pridobitev koristi s storitvijo.
(3)      Obveznost vrnitve oziroma nadomestitve vrednosti nastane tudi, če kdo nekaj prejme glede na podlago, ki se ni uresničila ali je pozneje odpadla.“
16      Člen 193 tega zakonika določa:
„Kadar se vrača tisto, kar je bilo neupravičeno pridobljeno, je treba vrniti plodove in plačati zamudne obresti, in sicer, če je bil pridobitelj nepošten, od dneva pridobitve, drugače pa od dneva vložitve zahtevka.“
17      Člen 198 Obligacijskega zakonika določa:
„Če je nekdo tujo stvar uporabil v svojo korist, lahko imetnik ne glede na pravico do odškodnine, in tudi če te pravice nima, zahteva od njega, naj mu nadomesti korist, ki jo je imel od uporabe.“
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
18      Oseba A. A. je 25. septembra 2008 z banko C. sklenila pogodbo o hipotekarnem kreditu za obdobje 264 mesecev in v znesku 90.000 švicarskih frankov (CHF) (kar je bilo na dan sklenitve pogodbe približno 56.786 EUR).
19      V skladu s to pogodbo je bilo treba, čeprav je bil kredit v švicarskih frankih, mesečne obroke plačati v eurih po menjalnem tečaju, ki je veljal na dan plačila. V tej pogodbi je bilo določeno, da je oseba A. A. izpostavljena valutnemu tveganju, ki ustreza tveganju nihanja vrednosti švicarskega franka glede na euro, ki je v obravnavani zadevi domača valuta.
20      Oseba A. A. je posojilo v celoti odplačala. Ob upoštevanju nihanj menjalnega tečaja je znesek, ki ga je oseba A. A. plačala leta 2016, znašal 90.200,06 EUR.
21      V tem okviru je oseba A. A. vložila tožbo, s katero je predlagala, prvič, naj se med drugim ugotovi ničnost zadevne kreditne pogodbe, ker ta vsebuje nepoštene pogoje, brez katerih ta pogodba ne more več obstajati, in drugič, naj se ji na podlagi člena 87(1) Obligacijskega zakonika vrne razlika med zneskom, ki ji ga je prvotno posodila banka C. (56.785,92 EUR), in zneskom, ki ga je oseba A. A. dejansko plačala ob vračilu posojila (90.200,06 EUR), to je 33.414,14 EUR, skupaj z zamudnimi obrestmi.
22      Tako sodišče prve kot druge stopnje sta v celoti ugodili predlogom osebe A. A.
23      Vrhovno sodišče Republike Slovenije, ki je predložitveno sodišče, je banki C. dopustilo, da vloži revizijo zoper sodbo sodišča druge stopnje, vendar je predmet te revizije omejilo na elemente izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na kondikcijski zahtevek.
24      Predložitveno sodišče v zvezi z vsoto neupravičeno plačanih zneskov, ki jih je treba vrniti osebi A. A., ugotavlja, da se z odločitvijo sodišča druge stopnje, da ugodi vsem zahtevkom osebe A. A. in da zato v celoti zavrne zahtevke banke C. za pridobitev nadomestila za uporabo diskontiranega zneska posojenega kapitala, kršijo določbe nacionalnega prava o neupravičeni obogatitvi, ki se uporabljajo po analogiji. Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da lahko banka C. na podlagi upoštevnih določb Obligacijskega zakonika, zlasti člena 87(2) in člena 198 tega zakonika, v primeru ničnosti pogodbe o hipotekarnem kreditu zahteva ustrezno nadomestilo v obliki obresti za kreditojemalčevo uporabo posojenega kapitala, razen če je ta banka ravnala nepošteno in je sporna pogodba v nasprotju s temeljnimi moralnimi načeli. V obravnavani zadevi pa v skladu z nacionalno sodno prakso ni bilo mogoče šteti, da je navedena banka delovala „nepošteno“ v smislu zgoraj navedenih določb Obligacijskega zakonika. Iz teh razlogov predložitveno sodišče v bistvu ugotavlja, da je treba vsoto neupravičeno plačanih zneskov, ki jih je treba vrniti osebi A. A., zmanjšati za ustrezno nadomestilo, dolgovano banki za uporabo posojenega kapitala.
25      Poleg tega predložitveno sodišče navaja, da težave, povezane z uporabo prava Unije v postopku v glavni stvari, izvirajo iz razmerja med določbami ZVPot in določbami Obligacijskega zakonika. ZVPot, ki zagotavlja prenos Direktive 93/13 v nacionalno pravo, namreč potrošnikom zagotavlja višjo raven varstva kot ta direktiva, saj jim omogoča lažje uveljavljanje ničnosti nepoštenega pogodbenega pogoja. Ker v skladu z ZVPot za ugotovitev ničnosti nepoštenega pogoja tako ni treba dokazati kršitve zahteve glede dobre vere, ravnanja banke načeloma ni mogoče opredeliti kot „nepoštenega“ v smislu zgoraj navedenih določb Obligacijskega zakonika zgolj zato, ker je bil v pogodbo o hipotekarnem kreditu vključen nepošteni pogoj.
26      Poleg tega predložitveno sodišče ugotavlja, da se je Sodišče že večkrat izreklo o vprašanju, ali lahko kreditne institucije prejmejo nadomestilo za uporabo posojenega kapitala v primeru, da je kreditna pogodba v celoti nična, ker ta pogodba po odpravi nepoštenega pogoja ne more več obstajati, in sicer zlasti v sodbah z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe) (C‑520/21, EU:C:2023:478), in z dne 30. aprila 2025, AxFina Hungary (Nadaljnji obstoj pogodbe) (C‑630/23, EU:C:2025:302). Vendar navedeno sodišče navaja, da dvomi o uporabi razlage, ki jo je v zvezi s tem podalo Sodišče, glede na dejanske in pravne elemente, v skladu s katerimi se položaj, ki je podlaga za spor o glavni stvari, razlikuje od položaja v zadevah, v katerih sta bili izdani navedeni sodbi.
27      Na prvem mestu, po mnenju navedenega sodišča bi lahko ugotovitev, da banka ni upravičena do nadomestila za uporabo diskontiranega zneska posojenega kapitala, povzročila pretirano neravnotežje v obveznostih med pogodbenima strankama, ne da bi bilo tako neravnotežje mogoče upravičiti zgolj z odvračalnim učinkom, ki se želi doseči z Direktivo 93/13. V zvezi s tem predložitveno sodišče trdi, da ob upoštevanju višje ravni varstva, ki jo potrošnikom zagotavlja ZVPot, že sama „nepogojna“ neuporaba nepoštenih pogodbenih pogojev zadostuje za odvračalni učinek na prodajalce ali ponudnike.
28      Na drugem mestu, predložitveno sodišče navaja, da če takega nadomestila ne bi bilo, bi to pomenilo, da se potrošniku odobri „neodplačno“ posojilo, kar naj bi bilo v nasprotju med drugim z načelom pravičnosti.
29      Na tretjem mestu, predložitveno sodišče meni, da bi se z uporabo sodne prakse Sodišča, navedene v točki 26 tega sklepa, v njegovem notranjem pravnem redu lahko kršila splošna načela prava Unije, med katerimi sta tudi načelo prepovedi retroaktivnosti, določeno tudi v členu 155 URS, in načelo pravne varnosti, poleg tega pa bi taka uporaba privedla do razlage nacionalnega prava contra legem, ker banka ni ravnala nepošteno v smislu člena 87(2) Obligacijskega zakonika, s katerim se tako ravnanje zahteva, da se tej banki lahko odreče pravica, da zadrži del posojenega kapitala kot nadomestilo za uporabo tega kapitala.
30      V teh okoliščinah je Vrhovno sodišče Republike Slovenije prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je v nasprotju s členoma 6(1) in 7(1) Direktive [93/13] sodna razlaga nacionalnega prava, po kateri lahko sodišče pri odločanju o kondikcijskem zahtevku potrošnika v zvezi z vzajemno izpolnjeno nično pogodbo o hipotekarnem kreditu v tuji valuti, v primeru, ko banka glede pomanjkljivih pojasnil o valutnem tveganju ni ravnala nepošteno v subjektivnem smislu in pogodba ne nasprotuje temeljnim moralnim načelom, banki naloži, da mora potrošniku vrniti razliko med seštevkom plačanih obrokov kredita v evrski vrednosti na dan plačila posameznega obroka ter zneskom kredita v evrski vrednosti na dan nakazila na račun potrošnika, zmanjšano za ustrezno nadomestilo za uporabo posojenega kapitala?“
Vprašanje za predhodno odločanje
31      V skladu s členom 99 Poslovnika Sodišča lahko Sodišče na predlog sodnika poročevalca in po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odloči z obrazloženim sklepom, če je iz sodne prakse mogoče jasno sklepati, kakšen je odgovor na vprašanje, predloženo v predhodno odločanje.
32      Opozoriti je treba tudi, da pravosodno sodelovanje, uvedeno s členom 267 PDEU, temelji na jasni ločitvi nalog med nacionalnimi sodišči in Sodiščem. Po eni strani Sodišče ni pristojno za uporabo pravil prava Unije v določenem primeru, ampak le, da se izreče o razlagi Pogodb in aktov, ki jih sprejmejo institucije, organi, uradi ali agencije Evropske unije (glej v tem smislu sodbo z dne 18. maja 2021, Asociaţia „Forumul Judecătorilor din România“ in drugi, C‑83/19, C‑127/19, C‑195/19, C‑291/19, C‑355/19 in C‑397/19, EU:C:2021:393, točka 201 in navedena sodna praksa). Po drugi strani morajo v skladu s točko 11 Priporočil Sodišča Evropske unije nacionalnim sodiščem v zvezi z začetkom postopka predhodnega odločanja (UL C, C/2024/6008) nacionalna sodišča v sporu, ki poteka pred njimi, na podlagi elementov razlage, ki jih je zagotovilo Sodišče, izpeljati ustrezne sklepe (glej v tem smislu sodbo z dne 25. oktobra 2018, Roche Lietuva, C‑413/17, EU:C:2018:865, točka 43).
33      V obravnavani zadevi Sodišče ugotavlja, da je mogoče o razlagi prava Unije, za katero je zaprosilo predložitveno sodišče, jasno sklepati iz sodbe z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe) (C‑520/21, EU:C:2023:478). Zato je treba v tej zadevi uporabiti člen 99 Poslovnika.
34      Kot je razvidno iz točke 32 tega sklepa, bo moralo predložitveno sodišče na podlagi elementov razlage, ki izhajajo iz te sodne prakse Sodišča, izpeljati ustrezne sklepe v sporu o glavni stvari.
35      Predložitveno sodišče z edinim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi določb nacionalnega prava, ki urejajo kondikcijski zahtevek, v skladu s katero lahko banka, ki je odobrila hipotekarni kredit – kadar je bilo ugotovljeno, da je pogodba o hipotekarnem kreditu v celoti nična, ker po odpravi nepoštenega pogoja ne more več obstajati – od potrošnika upravičeno zahteva nadomestilo za uporabo sredstev, izplačanih na podlagi te pogodbe, ki presega vračilo posojenega kapitala in po potrebi plačilo zamudnih obresti, če ta banka ne ravna nepošteno in če navedena pogodba ni v nasprotju s „temeljnimi moralnimi načeli“ v smislu nacionalnega prava.
36      V zvezi s tem je Sodišče v sodbi z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe) (C‑520/21, EU:C:2023:478), med drugim razsodilo, kot sledi:
„75      [V] zvezi z zahtevki prodajalca ali ponudnika do potrošnika je treba poudariti, da je tako kot možnost potrošnika, da uveljavlja terjatve, ki izhajajo iz ničnosti pogodbe o hipotekarnem kreditu, take zahtevke mogoče dopustiti le, če ne ogrožajo [po eni strani cilja vzpostavitve pravnega in dejanskega položaja potrošnika, v katerem bi ta bil, če te pogodbe ne bi bilo, in po drugi strani odvračalnega učinka, ki se želi doseči z Direktivo 93/13].
76      Če pa bi se kreditni instituciji priznala pravica, da od potrošnika zahteva nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačilo zamudnih obresti, bi to lahko ogrozilo odvračalni učinek, ki se želi doseči z Direktivo 93/13 […].
[…]
78      Prav tako bi razlaga nacionalnega prava, v skladu s katero bi imela kreditna institucija pravico, da od potrošnika zahteva nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in da zato prejme nadomestilo za potrošnikovo uporabo tega kapitala, prispevala k odpravi odvračalnega učinka, ki ga ima razglasitev ničnosti navedene pogodbe na prodajalce ali ponudnike.
79      Poleg tega bi bila ogrožena učinkovitost varstva, ki ga potrošnikom zagotavlja Direktiva 93/13, če bi bili ti pri uveljavljanju pravic, ki izhajajo iz te direktive, izpostavljeni tveganju, da bodo morali plačati tako nadomestilo. [T]aka razlaga [bi namreč] lahko privedla do položajev, v katerih bi bilo za potrošnika ugodneje, da nadaljuje izpolnjevanje pogodbe, ki vsebuje nepošteni pogoj, kot pa da uresničuje pravice, ki jih ima na podlagi navedene direktive.
[…]
84      Zato Direktiva 93/13 v okviru razglasitve ničnosti celotne pogodbe o hipotekarnem kreditu, ker ta po odpravi nepoštenih pogojev, ki jih je vsebovala, ne more več obstajati, nasprotuje razlagi nacionalnega prava, v skladu s katero ima kreditna institucija pravico od potrošnika zahtevati nadomestilo, ki presega vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in plačilo zamudnih obresti po zakonski obrestni meri od datuma opomina.“
37      Sodišče je v točki 64 sodbe z dne 7. decembra 2023, mBank (Izjava potrošnika) (C‑140/22, EU:C:2023:965), prav tako razsodilo, da je z Direktivo 93/13 izključena možnost, da bi banka zahtevala nadomestilo, ki bi bilo višje od vračila glavnice, plačane iz naslova izpolnitve pogodbe, ki je bila razglašena za nično, in od plačila zamudnih obresti, zato je s to direktivo izključeno tudi, da bi se tej banki odobrilo nadomestilo z zmanjšanjem nadomestila, ki ga je zadevni potrošnik zahteval iz naslova vračila zneskov, ki jih je plačal na podlagi zadevne pogodbe, za znesek, ki ustreza obrestim, ki bi jih navedena banka prejela, če bi ta pogodba ostala v veljavi.
38      Iz navedenega izhaja, da če je bilo ugotovljeno, da je pogodba o hipotekarnem kreditu nična v celoti, ker ta po odpravi nepoštenih pogojev, ki jih je vsebovala, ne more več obstajati, bi bilo to, da se banki dodeli kakršno koli nadomestilo za potrošnikovo uporabo posojenega kapitala, v nasprotju s cilji Direktive 93/13 in bi ogrozilo učinkovitost varstva, ki ga ta direktiva zagotavlja potrošnikom.
39      Predložitveno sodišče se sprašuje o uporabi te razlage v svojem notranjem pravnem redu ob upoštevanju razlike, ki naj bi obstajala med zadevo, o kateri odloča, in zlasti zadevama, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe) (C‑520/21, EU:C:2023:478), in z dne 30. aprila 2025, AxFina Hungary (Nadaljnji obstoj pogodbe) (C‑630/23, EU:C:2025:302).
40      Vendar, prvič, razlage člena 6(1) in člena 7(1) Direktive 93/13, ki jo je podalo Sodišče, ne more omajati okoliščina iz točke 25 tega sklepa, da ZVPot potrošnikom zagotavlja višjo raven varstva kot ta direktiva, ker jim omogoča lažje uveljavljanje ničnosti nepoštenega pogodbenega pogoja.
41      Kot namreč izhaja iz sodbe z dne 13. oktobra 2022, NOVA KREDITNA BANKA MARIBOR (C‑405/21, EU:C:2022:793, točka 34 in navedena sodna praksa), je možnost, ki jo imajo države članice na podlagi člena 8 Direktive 93/13, da razširijo varstvo iz člena 3(1) te direktive, odvisna od dvojne zahteve, in sicer da se z nacionalno ureditvijo potrošnikom zagotavlja višja raven varstva in da se ne posega v določbe Pogodbe. Iz tega sledi, da mora država članica, če se odloči razširiti varstvo iz člena 3(1) navedene direktive, vseeno izpolniti vse zahteve, ki izhajajo iz te direktive.
42      V zvezi s tem v obravnavani zadevi zadostuje navesti, da nacionalna ureditev in, natančneje, člen 87(2) Obligacijskega zakonika, kot se razlaga v nacionalni sodni praksi, dejansko ne pomenita zagotavljanja višje ravni varstva potrošnikov, ampak znižanje te ravni glede na raven, zagotovljeno z Direktivo 93/13, kot jo razlaga Sodišče, saj ta ureditev banki omogoča, da prejme nadomestilo za potrošnikovo uporabo posojenega kapitala, čeprav je pogodba o hipotekarnem kreditu v celoti nična zaradi nepoštenih pogojev v njej.
43      Drugič, razlage, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe) (C‑520/21, EU:C:2023:478), prav tako ne more omajati trditev, da bi neobstoj nadomestila za uporabo posojenega kapitala privedel do dodelitve neodplačnega posojila, ki bi lahko povzročilo znatno neravnotežje med pogodbenimi strankami in bi bilo v nasprotju z načelom pravičnosti. Sodišče je namreč v sodbi z dne 15. junija 2023, Bank M. (Posledice ničnosti pogodbe) (C‑520/21, EU:C:2023:478), razsodilo, kot sledi:
„80      Tega razlogovanja ni mogoče ovreči s trditvijo banke Bank M., da bi potrošniki, če prodajalci ali ponudniki ne bi imeli možnosti zahtevati nadomestila, ki bi presegalo vračilo kapitala, izplačanega iz naslova izpolnitve te pogodbe, in po potrebi plačila zamudnih obresti, dobili ‚brezplačno‘ posojilo. […]
81      [V] zvezi s tem v skladu z načelom nemo auditur propriam turpitudinem allegans (nihče se ne more sklicevati na svoje oporečno ravnanje) ni mogoče sprejeti niti tega, da ima stranka gospodarske koristi zaradi svojega nezakonitega ravnanja, niti tega, da ji je treba povrniti škodo, povzročeno s takim ravnanjem.
82      V obravnavani zadevi […] je morebitna razglasitev ničnosti pogodbe o hipotekarnem kreditu posledica tega, da je banka Bank M. v to pogodbo vključila nepoštene pogoje. Zato ji ni mogoče dodeliti nadomestila za izgubo dobička, podobnega tistemu, ki ga je pričakovala na podlagi navedene pogodbe.“
44      Tretjič, navesti je treba, da za obveznost predložitvenega sodišča, da upoštevne določbe nacionalnega prava razlaga kar najbolj v skladu s pravom Unije, kot ga je razložilo Sodišče, v obravnavani zadevi ni mogoče šteti, da je v nasprotju s splošnimi načeli prava Unije.
45      V zvezi s tem je Sodišče v sodbi z dne 30. aprila 2025, AxFina Hungary (Nadaljnji obstoj pogodbe) (C‑630/23, EU:C:2025:302), med drugim razsodilo, kot sledi:
„85      [N]ačelo skladne razlage nacionalnega prava [je] neločljiv del sistema Pogodb, ker nacionalnim sodiščem omogoča, da v okviru svoje pristojnosti zagotovijo polni učinek prava Unije, kadar odločajo v sporu, ki jim je predložen (sodba z dne 9. aprila 2024, Profi Credit Polska (Obnova postopka, ki se je končal s pravnomočno odločbo), C‑582/21, EU:C:2024:282, točka 61).
86      V zvezi s tem je Sodišče že večkrat razsodilo, da mora nacionalno sodišče, ki odloča v sporu, ki poteka izključno med posamezniki, pri uporabi določb svojega notranjega prava, sprejetih za prenos obveznosti iz direktive, upoštevati vsa pravila nacionalnega prava in jih razlagati, kolikor je mogoče, v smislu besedila in namena te direktive, da bi tako prišlo do rešitve, ki je v skladu z njenim ciljem (sodba z dne 18. januarja 2022, Thelen Technopark Berlin, C‑261/20, EU:C:2022:33, točka 27 in navedena sodna praksa).
87      Za načelo skladne razlage nacionalnega prava sicer res veljajo nekatere omejitve. Tako je obveznost nacionalnega sodišča, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil svojega notranjega prava opre na vsebino direktive, omejena s splošnimi pravnimi načeli in ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem (sodba z dne 30. aprila 2014, Kásler in Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, točka 65 in navedena sodna praksa).
88      Vendar je Sodišče razsodilo tudi, da obveznost skladne razlage nacionalnim sodiščem nalaga, da po potrebi spremenijo ustaljeno sodno prakso, če ta temelji na razlagi njihovega notranjega prava, ki ni združljiva s cilji direktive, in da odločijo, da ne bodo uporabila nobene razlage višjega sodišča, ki jih zavezuje v skladu s tem pravom, če ta razlaga ni skladna s to direktivo (glej v tem smislu sodbo z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 78 in navedena sodna praksa).
89      Nacionalno sodišče zato ne more upravičeno trditi, da zadevne nacionalne določbe ne more razlagati v skladu s pravom Unije le zato, ker je bila ta določba dosledno razlagana v smislu, ki ni v skladu z navedenim pravom (sodba z dne 24. junija 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, točka 79 in navedena sodna praksa).
90      Če pa bi bila taka nemožnost dokazana, bi [moral] imeti [potrošnik kot stranka], ki [je oškodovana] zaradi neskladnosti nacionalnega prava s pravom Unije, za povrnitev morebitne utrpljene škode možnost sklicevanja na sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi (C‑6/90 in C‑9/90, EU:C:1991:428) (glej v tem smislu sodbo z dne 18. januarja 2022, Thelen Technopark Berlin, C‑261/20, EU:C:2022:33, točka 41 in navedena sodna praksa).“
46      V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe na eni strani razvidno, da v nacionalnem pravnem redu ne obstajajo posebni predpisi, ki bi urejali posledice ničnosti potrošniške kreditne pogodbe, tako da so te posledice urejene s splošnimi pravili Obligacijskega zakonika o posledicah ničnosti ali razveze sinalagmatske pogodbe oziroma neupravičene obogatitve. Tako mora predložitveno sodišče v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 45 tega sklepa, ta splošna pravila razlagati kar najbolj glede na specifični cilj varstva potrošnikov, ki mu sledi Direktiva 93/13, ob upoštevanju zlasti podrejenega položaja, v katerem je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika, in potrebe po ohranitvi odvračalnega učinka prepovedi nepoštenih pogojev, da bi se dosegla rešitev, ki je v skladu s ciljem, ki mu ta direktiva sledi.
47      Na drugi strani je iz predložitvene odločbe v bistvu razvidno, da predložitveno sodišče meni, da nacionalne ureditve ne more razlagati v skladu s pravom Unije, zlasti zaradi razlage te ureditve, ki so jo podala nacionalna sodišča. Vendar v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 45 tega sklepa, navedeno sodišče ne more utemeljeno šteti, da navedene ureditve zgolj zaradi te okoliščine ne more razlagati v skladu s pravom Unije.
48      Četrtič, za obveznost predložitvenega sodišča, da upoštevne določbe nacionalnega prava razlaga kar najbolj v skladu s pravom Unije, ni mogoče šteti, da je v nasprotju s prepovedjo retroaktivnosti zakona, ki izhaja iz nacionalnega prava. Spomniti je namreč treba, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvajanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot ga je treba ali bi ga bilo treba razumeti in uporabljati od začetka njegove veljavnosti. Iz tega sledi, da sodišča tako razlagano pravilo smejo in morajo uporabiti za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana pred izdajo sodbe, s katero je bilo odločeno o predlogu za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora glede uporabe navedenega pravila pristojnemu sodišču (sodba z dne 15. januarja 2026, AVR-Afvalverwerking, C‑692/23, EU:C:2026:4, točka 67 in navedena sodna praksa).
49      V teh okoliščinah je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6(1) in člen 7(1) Direktive 93/13 razlagati tako, da nasprotujeta sodni razlagi določb nacionalnega prava, ki urejajo kondikcijski zahtevek, v skladu s katero lahko banka, ki je odobrila hipotekarni kredit – kadar je bilo ugotovljeno, da je pogodba o hipotekarnem kreditu v celoti nična, ker po odpravi nepoštenega pogoja ne more več obstajati – od potrošnika upravičeno zahteva nadomestilo za uporabo sredstev, izplačanih na podlagi te pogodbe, ki presega vračilo posojenega kapitala in po potrebi plačilo zamudnih obresti, če ta banka ne ravna nepošteno in če navedena pogodba ni v nasprotju s „temeljnimi moralnimi načeli“ v smislu nacionalnega prava.
Stroški
50      Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških.
Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) sklenilo:
Člen 6(1) in člen 7(1) Direktive Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nepoštenih pogojih v potrošniških pogodbah
je treba razlagati tako, da
nasprotujeta sodni razlagi določb nacionalnega prava, ki urejajo kondikcijski zahtevek, v skladu s katero lahko banka, ki je odobrila hipotekarni kredit – kadar je bilo ugotovljeno, da je pogodba o hipotekarnem kreditu v celoti nična, ker po odpravi nepoštenega pogoja ne more več obstajati – od potrošnika upravičeno zahteva nadomestilo za uporabo sredstev, izplačanih na podlagi te pogodbe, ki presega vračilo posojenega kapitala in po potrebi plačilo zamudnih obresti, če ta banka ne ravna nepošteno in če navedena pogodba ni v nasprotju s „temeljnimi moralnimi načeli“ v smislu nacionalnega prava.
V Luxembourgu, 24. februarja 2026.
Sodni tajnik
Predsednik senata
A. Calot Escobar
M. Condinanzi
*      Jezik postopka: slovenščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.