62024CJ0326
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 3. julija 2025 (
*1
)
„Pritožba – Omejevalni ukrepi zaradi razmer v Belorusiji glede demokracije, pravne države in človekovih pravic – Seznami oseb, subjektov in organov, za katere velja zamrznitev sredstev in gospodarskih virov – Uvrstitev in ohranitev beloruskih podjetij v skoraj 100‑odstotni državni lasti na teh seznamih – Merilo uvrstitve, povezano s ‚podporo Lukašenkovemu režimu‘ – Obveznost nekaterih beloruskih podjetij, ki so v lasti ali pod nadzorom države, da državi plačajo del svojega dobička na podlagi zavezujočega državnega ukrepa“
V zadevi C‑326/24 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 2. maja 2024,
Grodno Azot AAT s sedežem v Grodnu (Belorusija),
Khimvolokno Plant s sedežem v Grodnu,
ki sta ju sprva zastopala L. Engelen, advocaat, in N. Montag, avocată, nato pa M. Krestiyanova, avocate, in N. Montag, avocată,
pritožnici,
druga stranka v postopku je
Svet Evropske unije, ki ga zastopata A. Antoniadis in A. Boggio-Tomasaz, agenta,
tožena stranka na prvi stopnji,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún, predsednica senata, D. Gratsias, E. Regan, J. Passer in B. Smulders (poročevalec), sodniki,
generalna pravobranilka: L. Medina,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Družbi Grodno Azot in Khimvolokno Plant s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 21. februarja 2024, Grodno Azot in Khimvolokno Plant/Svet (T‑117/22, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2024:112), s katero je to zavrnilo njuno tožbo za razglasitev ničnosti, prvič, Izvedbenega sklepa Sveta (SZVP) 2021/2125 z dne 2. decembra 2021 o izvajanju Sklepa 2012/642/SZVP o omejevalnih ukrepih zaradi razmer v Belorusiji (UL 2021, L 430 I, str. 16) in Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2021/2124 z dne 2. decembra 2021 o izvajanju člena 8a(1) Uredbe (ES) št. 765/2006 o omejevalnih ukrepih v zvezi z Belorusijo (UL 2021, L 430 I, str. 1) (v nadaljevanju skupaj: sporna prvotna akta) ter, drugič, Sklepa Sveta (SZVP) 2023/421 z dne 24. februarja 2023 o spremembi Sklepa 2012/642/SZVP o omejevalnih ukrepih zaradi razmer v Belorusiji in vpletenosti Belorusije v rusko agresijo proti Ukrajini (UL 2023, L 61, str. 41) in Izvedbene uredbe Sveta (EU) 2023/419 z dne 24. februarja 2023 o izvajanju člena 8a Uredbe (ES) št. 765/2006 o omejevalnih ukrepih zaradi razmer v Belorusiji in vpletenosti Belorusije v rusko agresijo proti Ukrajini (UL 2023, L 61, str. 20) (v nadaljevanju skupaj: sporna akta o ohranitvi) v delu, v katerem se ti štirje akti (v nadaljevanju skupaj: sporni akti) nanašajo nanju.
Pravni okvir in dejansko stanje
2
Za namene te pritožbe je dejanski in pravni okvir obravnavane zadeve, kot je predstavljen v točkah od 2 do 17 izpodbijane sodbe, mogoče povzeti tako.
3
Ta zadeva spada v okvir omejevalnih ukrepov, ki jih je Evropska unija sprejemala od leta 2004 zaradi resnosti razmer v Belorusiji glede demokracije, pravne države in človekovih pravic.
4
Svet Evropske unije je 18. maja 2006 sprejel Uredbo (ES) št. 765/2006 o omejevalnih ukrepih proti predsedniku Lukašenku in nekaterim uradnikom Belorusije (UL 2006, L 134, str. 1), katere naslov je bil v skladu s členom 1(1) Uredbe Sveta (EU) št. 588/2011 z dne 20. junija 2011 (UL 2011, L 161, str. 1) nadomeščen z naslovom „Uredba Sveta (ES) št. 765/2006 z dne 18. maja 2006 o omejevalnih ukrepih v zvezi z Belorusijo“.
5
Svet je 15. oktobra 2012 sprejel Sklep 2010/642/SZVP o omejevalnih ukrepih proti Belorusiji (UL 2012, L 285, str. 1).
6
Člen 4(1) tega sklepa določa:
„Vsa sredstva in gospodarski viri, ki pripadajo, so v lasti oziroma jih posedujejo ali nadzirajo:
(a)
osebe, subjekti ali organi, ki so odgovorni za hude kršitve človekovih pravic ali zatiranje civilne družbe in demokratične opozicije ali katerih dejavnosti na kakršen koli način resno ogrožajo demokracijo ali pravno državo v Belorusiji, ali katere koli fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki so z njimi povezani, pa tudi pravne osebe, subjekti ali organi, ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom;
(b)
fizične ali pravne osebe, subjekti ali organi, ki izkoriščajo ali podpirajo režim Lukašenka, in pravne osebe, subjekti ali organi, ki so v njihovi lasti ali pod njihovim nadzorom,
in so navedene v Prilogi, se zamrznejo.“
7
Člen 2(4) in (5) Uredbe št. 765/2006, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (EU) št. 1014/2012 z dne 6. novembra 2012 (UL 2012, L 307, str. 1), napotuje na člen 4(1)(a) in (b) Sklepa 2012/642 in določa enaka merila za vpis na sezname oseb, subjektov in organov, za katere velja zamrznitev sredstev in gospodarskih virov, kot jih določa zadnjenavedena določba, zlasti merilo „podpore“„Lukašenkovemu režimu“ (v nadaljevanju: merilo podpore Lukašenkovemu režimu).
8
Svet je 2. decembra 2021 sprejel sporna prvotna akta. Iz uvodne izjave 4 teh aktov izhaja, da „[bi bilo treba] glede na resnost razmer v Belorusiji […] na seznam fizičnih in pravnih oseb, subjektov in organov, za katere veljajo omejevalni ukrepi […], dodati 17 oseb in 11 subjektov“.
9
S spornima prvotnima aktoma je bil vpis „Odprte delniške družbe ‚Grodno Azot‘[, vključno] s podružnico delniške družbe ‚Grodno Azot‘‚Khimvolokno Plant‘“ vnesen v tabelo B seznama iz Priloge k Sklepu 2012/642 in v tabelo B seznama iz Priloge I k Uredbi št. 765/2006 (v nadaljevanju skupaj: sporna seznama) iz teh razlogov (v nadaljevanju: obrazložitev):
„Grodno Azot je velik proizvajalec dušikovih spojin v državni lasti s sedežem v Grodnu. Lukašenko ga je opisal kot ‚zelo pomembno, strateško podjetje‘. Grodno Azot ima v lasti tudi obrat Khimvolokno, ki je velik proizvajalec poliamida in poliestra ter kompozitnih materialov. Grodno Azot in njegov obrat Khimvolokno sta velik vir prihodkov Lukašenkovega režima. Grodno Azot tako podpira Lukašenkov režim.
Lukašenko je obiskal to podjetje in se srečal z njegovimi predstavniki; razpravljali so o posodobitvi obrata in različnih oblikah državne pomoči. Obljubil je tudi, da se bo gradnja novega obrata za proizvodnjo dušika v Grodnu financirala s posojilom. Grodno Azot ima torej koristi od Lukašenkovega režima.
Delavci tega podjetja, vključno z zaposlenimi v obratu Khimvolokno, ki so sodelovali na miroljubnih protestih proti režimu in stavkali, so bili odpuščeni, vodstvo podjetja in predstavniki režima pa so jih ustrahovali in jim grozili. Podjetje je torej odgovorno za zatiranje civilne družbe.“
10
Svet je 24. februarja 2023 sprejel sporna akta o ohranitvi, s katerima je imena pritožnic ohranil na spornih seznamih iz razlogov, ki so v bistvu enaki tistim iz spornih prvotnih aktov.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
11
Pritožnici sta s tožbo z dne 2. marca 2022, kakor je bila nato prilagojena, Splošnemu sodišču predlagali, naj sporne akte razglasi za nične v delu, v katerem se nanašajo nanju, pri čemer sta se v zvezi z vsakim od teh aktov oprli na dva tožbena razloga, ki sta se v bistvu nanašala na napako pri presoji dejanskega stanja in kršitev člena 4(1)(a) in (b) Sklepa 2012/642.
12
Splošno sodišče je z izpodbijano sodbo tožbo pritožnic zavrnilo.
13
Na prvem mestu, v zvezi s predlogom za razglasitev delne ničnosti spornih prvotnih aktov je Splošno sodišče najprej v točki 38 izpodbijane sodbe na podlagi različnih dejanskih elementov, ki so jih v postopku pred Splošnim sodiščem navedli pritožnici in Svet, oziroma informacij, objavljenih na spletnem mestu, ki so bile navedene v točkah od 33 do 37 te sodbe, sklepalo, da Svet s tem, da je menil, da je Grodno Azot veliko podjetje v državni lasti, ki ga je predsednik Lukašenko opisal kot „zelo pomembno, strateško podjetje“, ni storil napake pri presoji dejstev, da je imela družba Grodno Azot v lasti družbo Khimvolokno Plant in da sta družbi Grodno Azot in Khimvolokno Plant predstavljali velik vir prihodkov Lukašenkovega režima.
14
Nato je Splošno sodišče v točkah od 44 do 63 izpodbijane sodbe zaporedoma preučilo trditve pritožnic, s katerimi sta izpodbijali opredelitev elementov, navedenih v točki 38 te sodbe, kot podpore Lukašenkovemu režimu, in v točki 64 te sodbe ugotovilo, da je Svet, ne da bi napačno uporabil pravo, menil, da položaj pritožnic v beloruskem gospodarstvu, okoliščina, da sta bili v državni lasti, in dejstvo, da sta predstavljali velik vir prihodkov Lukašenkovega režima, skupaj zadoščajo za ugotovitev, da pritožnici podpirata navedeni režim v smislu člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642.
15
Natančneje, Splošno sodišče je, prvič, v točkah 47 in 48 izpodbijane sodbe menilo, da je v nasprotju s trditvami pritožnic iz obrazložitve spornih prvotnih aktov na eni strani razvidno, da se Svet pri ugotovitvi, da pritožnici podpirata Lukašenkov režim, ni oprl le na okoliščino, da sta bili pritožnici v lasti beloruske države, ampak je pri tem upošteval tudi vse elemente, med katerimi je dejstvo, da sta pritožnici predstavljali velik vir prihodkov tega režima, na drugi strani pa, da Svet ni štel, da vsako podjetje v državni lasti samodejno pomeni vir prihodkov tega režima, temveč je menil, da dejstvo, da sta pritožnici pomenili vir prihodkov navedenega režima, dopolnjuje okoliščino, da sta bili v državni lasti.
16
V tem okviru se je Splošno sodišče v točkah 49 in 50 izpodbijane sodbe sklicevalo zlasti na svojo sodno prakso v zvezi z jasnim in natančnim besedilom člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642, ki se nanaša na osebe in subjekte, ki „podpirajo [Lukašenkov režim]“, ter na cilj, ki mu sledi ta določba.
17
Poleg tega je Splošno sodišče v točkah 51 in 52 izpodbijane sodbe ob opiranju na besedilo uvodne izjave 6 Sklepa 2012/642 navedlo, da člen 4(1)(b) tega sklepa ne zajema le politične podpore navedenemu režimu, ampak tudi finančno ali materialno podporo zanj.
18
Drugič, Splošno sodišče je v točkah od 54 do 56 izpodbijane sodbe zavrnilo trditve pritožnic, da nista nadzirali uporabe sredstev, izplačanih beloruski državi, in da ta sredstva niso bila namenjena financiranju osebnih izdatkov predsednika Lukašenka, pri čemer je v točki 57 te sodbe ugotovilo, da ker je Svet pri uporabi merila podpore režimu ugotovil, da pritožnici predstavljata vir prihodkov za Lukašenkov režim, mu za to ni bilo treba dokazati, da sta bili pritožnici zaradi svojih finančnih prispevkov odgovorni za kršitve človekovih pravic, demokracije in pravne države ali zatiranje civilne družbe in demokratične opozicije.
19
Tretjič, Splošno sodišče je v točkah od 59 do 63 izpodbijane sodbe zavrnilo trditve pritožnic, da je treba dividende, ki sta jih bili dolžni izplačati beloruski državi na podlagi odloka predsednika Republike Belorusije št. 637 z dne 28. decembra 2005 o postopku, po katerem se v proračun vplačuje del dobička državnih podjetij, državnih združenj, ki so poslovne organizacije, in prihodke od dividend (deležev v osnovnem kapitalu) gospodarskih družb v lasti države ali lokalnih skupnosti, ter o ustanovitvi posebnega državnega proračunskega sklada za nacionalni razvoj (Nacionalni register pravnih aktov Republike Belorusije št. 1/7075 z dne 29. decembra 2005; v nadaljevanju: odlok št. 637/2005), kadar so ustvarile dobiček, enačiti z „davki“ in jih zato v skladu z njegovo sodno prakso, ki izhaja zlasti iz sodbe z dne 6. oktobra 2015, Chyzh in drugi/Svet (T‑276/12, EU:T:2015:748, točka 169), ni mogoče šteti za podporo Lukašenkovemu režimu v smislu člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642.
20
V zvezi s tem je Splošno sodišče na eni strani v točki 61 izpodbijane sodbe navedlo, da je iz odstavka 1-1 odloka št. 637/2005 razvidno, da se obveznost plačila dela dobička državi ali državnim enotam nanaša le na določeno kategorijo gospodarskih subjektov, in ne na vse beloruske davčne zavezance.
21
Na drugi strani je Splošno sodišče v točki 62 izpodbijane sodbe navedlo, da je iz besedila točke 1-2 odloka št. 637/2005 razvidno, da je plačilo, za katero je šlo, formalno ločeno od davkov in se tem davkom prišteje.
22
Splošno sodišče je na podlagi tega v točki 63 izpodbijane sodbe sklepalo, da okoliščina, da sta morali pritožnici v skladu z odlokom št. 637/2005 del svojega dobička plačati državi, ni v protislovju s presojo, da sta finančno podpirali Lukašenkov režim, temveč to presojo potrjuje, saj je navedeni režim s tem odlokom povečal nadzor, ki ga je kot edini delničar že izvajal nad sredstvi pritožnic, s tem da si je zagotovil redno razpolaganje z delom dobička, ki sta ga ustvarili.
23
Na drugem mestu, v zvezi s predlogom za razglasitev delne ničnosti spornih aktov o ohranitvi je Splošno sodišče v točki 74 izpodbijane sodbe navedlo, da sta bila ob sprejetju teh aktov v spis, ki ga je pripravil Svet, dodana dva na spletu objavljena članka. V skladu s prvim člankom, objavljenim 18. aprila 2022, je družba Grodno Azot, potem ko je leta 2020 zabeležila izgubo, leta 2021 ustvarila čisti dobiček v višini skoraj 530.000.000 beloruskih rubljev (BYN) (približno 175.000.000 EUR) in napovedala izplačilo dividend v višini več kot 100.000.000 BYN (približno 33.195.000 EUR). V skladu z drugim člankom, objavljenim 20. oktobra 2022, je beloruski minister za gospodarstvo izjavil, da so se prihodki družbe Grodno Azot med januarjem in avgustom 2022 povečali za skoraj 20 %. Po navedbah Splošnega sodišča pritožnici nista izpodbijali utemeljenosti teh informacij. Na podlagi tega je v točki 75 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Svet s tem, da je po ponovni preučitvi položaja pritožnic menil, da ti predstavljata velik vir prihodkov Lukašenkovega režima, ni storil napake pri presoji.
Predlogi strank
24
Pritožnici Sodišču predlagata, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi;
–
samo dokončno odloči o zadevi, če stanje postopka to dovoljuje;
–
podredno, zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje, in
–
Svetu naloži plačilo stroškov postopka pred Sodiščem in pred Splošnim sodiščem.
25
Svet Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne;
–
podredno, če bi Sodišče odločilo, da izpodbijano sodbo razveljavi, in samo dokončno odločilo o zadevi, tožbo za razglasitev ničnosti spornih aktov zavrne, in
–
pritožnicama naloži plačilo stroškov postopka na prvi stopnji in tega pritožbenega postopka.
Pritožba
26
Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata štiri razloge. Prvi pritožbeni razlog se nanaša na kršitev pravnih načel in pravil v zvezi z dokaznim bremenom. Drugi pritožbeni razlog se nanaša na napačno razlago narave in funkcije dividend v obravnavani zadevi in v vseh davčnih sistemih. Tretji pritožbeni razlog se nanaša na očitno napako pri presoji v zvezi z neobstojem analize „znatnosti“ domnevne gospodarske podpore. Pritožnici se v okviru četrtega pritožbenega razloga sklicujeta na kršitev člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
27
Pritožnici s prvim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke 32, od 36 do 39, 42, 47, 48, 52, 55 in 57 izpodbijane sodbe, trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker se je pri ugotovitvi, da Svet ni storil napake pri presoji, ko je ugotovil, da sta predstavljali velik vir prihodkov Lukašenkovega režima, oprlo izključno na informacije o dividendah, čeprav te v prvem dokaznem spisu Sveta niso bile navedene in tudi niso bile predmet sklicevanja. S tem naj bi Splošno sodišče retroaktivno utemeljilo razlog za uvrstitev, ki ga je Svet navedel na podlagi merila podpore režimu, kar naj bi pomenilo obrnitev dokaznega bremena ter kršitev drugih dokaznih načel in pravil. Pri odločitvi o sprejetju omejevalnega ukrepa naj bi moral Svet imeti v prvotnem dokaznem spisu na voljo vse elemente, ki so za to upoštevni, kar naj v obravnavanem primeru za zgoraj navedene informacije očitno ne bi veljalo.
28
Prvi dokazni spis Sveta naj bi na podlagi elementov, ki naj bi dokazovali, da pritožnici predstavljata „velik vir prihodkov Lukašenkovega režima“, vseboval le izvleček iz spletne strani pritožnic, ki prikazuje njuno velikost ter informacije o njunem neto dobičku v letu 2018 in o njunem prometu v letu 2020. Z nobenim od teh elementov pa naj ne bi bilo nikakor pojasnjeno, kako naj bi pritožnici temu režimu nudili veliko gospodarsko podporo.
29
Natančneje, prvi spis naj ne bi vseboval nikakršnega niti posrednega sklicevanja na dividende, ki sta jih pritožnici izplačali beloruski državi. Dokaze v zvezi z dividendami naj bi predložili pritožnici v okviru njune tožbe. Čeprav je Splošno sodišče te elemente predstavilo kot dodatne dokaze, naj bi bilo iz točk 52 in 55 izpodbijane sodbe razvidno, da je svojo ugotovitev, da pritožnici zagotavljata podporo režimu, ker sta zanjo velik vir prihodkov, oprlo samo na te dokaze.
30
Tako naj bi se Splošno sodišče v nasprotju z načeli glede dokaznega bremena iz sodbe z dne 18. julija 2013, Komisija in drugi/Kadi (C‑584/10 P, C‑593/10 P in C‑595/10 P, EU:C:2013:518, točki 120 in 121), oprlo na dokaze, s katerimi Svet ni bil seznanjen pred 2. marcem 2022, ko sta jih pritožnici predložili, čeprav je do uvrstitve na seznam prišlo 2. decembra 2021.
31
Za primer, da bi iz sodne prakse Splošnega sodišča izhajalo, da se to lahko opre ne le na razbremenilne, temveč tudi na obremenilne dokaze, ki jih predloži tožeča stranka, da bi potrdilo oziroma podkrepilo dokaze, ki jih je Svet upošteval pri utemeljitvi zadevnih omejevalnih ukrepov, potem naj v obravnavanem primeru ne bi bil podan noben dokaz, ki bi ga bilo mogoče potrditi oziroma podkrepiti. Splošno sodišče naj bi se namreč preprosto oprlo na dokaze, ki v dokaznem spisu Sveta sploh niso bili navedeni, in naj bi tako dejansko spremenilo obrazložitev, ki jo je podal Svet.
32
Zato naj Splošno sodišče ne bi spoštovalo načel in pravil v zvezi z dokaznim bremenom, ker je štelo, prvič, da so dejstva, opisana v obrazložitvi, ki potrjuje navedbo, da pritožnici predstavljata „velik vir prihodkov Lukašenkovega režima“, dokazana, in drugič, da ta dejstva spadajo na področje uporabe člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642.
33
Svet trditve pritožnic prereka.
Presoja Sodišča
34
Da bi se preverilo, ali je Splošno sodišče kršilo pravila o dokaznem bremenu na področju omejevalnih ukrepov, je treba opozoriti, da morata sodišči Unije pri nadzoru nad takimi ukrepi v skladu s svojimi pristojnostmi iz Pogodb zagotoviti načeloma popoln nadzor nad zakonitostjo vseh aktov Unije (sodba z dne 29. novembra 2018, Bank Tejarat/Svet, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, točka 38 in navedena sodna praksa).
35
Zaradi učinkovitosti sodnega nadzora, ki ga zagotavlja člen 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, se zahteva, da se sodišče Unije v okviru nadzora zakonitosti razlogov, na katerih temelji sklep o uvrstitvi imena osebe na seznam oseb, za katere veljajo omejevalni ukrepi, prepriča, da ta sklep, ki je za to osebo posamični akt, temelji na dovolj trdni dejanski podlagi. To v obravnavanem primeru vključuje preverjanje dejstev, ki so navedena v obrazložitvi, na kateri temeljijo izpodbijani akti, tako da sodni nadzor ni omejen na presojo abstraktne verjetnosti navedenih razlogov, temveč se nanaša na vprašanje, ali so ti razlogi – oziroma vsaj eden od njih – za katere se šteje, da so sami po sebi dovolj za utemeljitev navedenih aktov, utemeljeni. Poleg tega je pristojni organ Unije tisti, ki mora v primeru izpodbijanja dokazati utemeljenost razlogov, navedenih proti zadevni osebi, ne pa da bi morala ta predložiti negativni dokaz o neutemeljenosti navedenih razlogov (sodba z dne 29. novembra 2018, Bank Tejarat/Svet, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, točka 39 in navedena sodna praksa).
36
V obravnavanem primeru je treba poudariti, da sta pritožnici, kot je bilo ugotovljeno v točki 37 izpodbijane sodbe, v svojih pisanjih, predloženih Splošnemu sodišču, priznali, da sta v obdobju od leta 2018 do leta 2020 beloruski državi plačali del svojega dobička, in predložili dokumente v zvezi s temi plačili. Pritožnici sta tako potrdili bistveno okoliščino, da predstavljata vir prihodkov Lukašenkovega režima.
37
V teh okoliščinah Svetu ni bilo treba predložiti dokazov v podporo tej bistveni okoliščini, ki bi potrjevali utemeljenost obrazložitve, kot je razvidno iz sodne prakse, navedene v točki 35 te sodbe.
38
Kot je Splošno sodišče pravilno ugotovilo v točki 37 izpodbijane sodbe, dejstvo, da sta pritožnici informacije o navedenih plačilih predstavili kot „razbremenilne“ dokaze, ni upoštevno.
39
Zato ni mogoče šteti, da je Splošno sodišče – s tem, da je med drugim upoštevalo te informacije, ki sta jih pritožnici predložili med postopkom in ki so se nanašale na plačilo dela njunega dobička beloruski državi, da bi ugotovilo, ali ta plačila pomenijo podporo Lukašenkovemu režimu, ki upravičuje njuno uvrstitev na seznam oseb in subjektov, za katere veljajo omejevalni ukrepi v obliki zamrznitve sredstev in gospodarskih virov – obrnilo dokazno breme, ki ga nosi Svet (glej v tem smislu sodbo z dne 29. novembra 2018, Bank Tejarat/Svet, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, točka 41).
40
V delu, v katerem pritožnici poudarjata pomen okoliščine, da Svet podatke o izplačilih dela njunega dobička navede v obrazložitvi oziroma da so ti podatki zabeleženi v spisu, predloženem v utemeljitev te obrazložitve, ter da jih ta institucija torej izrecno upošteva pri sprejetju zadevnega omejevalnega ukrepa, kar izključuje naknadno posredovanje teh podatkov, se zdi, da v resnici navajata trditev, da je Splošno sodišče neupravičeno spregledalo, da je navedena institucija kršila zahtevo po obrazložitvi iz člena 296 PDEU.
41
V zvezi s tem je treba navesti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namen obveznosti obrazložitve akta, ki je nujno povezana z načelom spoštovanja pravice do obrambe, po eni strani, dati zadevni osebi na voljo dovolj podatkov, da ugotovi, ali je akt dobro utemeljen in ali vsebuje morebitne napake, na podlagi katerih bi ta lahko izpodbijala njegovo veljavnost pred sodiščem Unije, in po drugi strani, temu omogočiti izvajanje nadzora nad zakonitostjo navedenega akta (sodba z dne 15. novembra 2012, Svet/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, točka 49 in navedena sodna praksa).
42
Poleg tega je Sodišče zlasti v zvezi z akti, s katerimi so naloženi omejevalni ukrepi, že razsodilo, da ni pomembno, če v teh aktih niso izrecno navedena nekatera plačila, da bi se opredelil način in obseg finančne podpore vladi tretje države, ki je predmet takih ukrepov. V skladu s sodno prakso Sodišča je treba namreč zadostnost obrazložitve akta presojati glede na okvir tega akta in vsa pravna pravila, ki urejajo zadevno področje, tako da je akt, s katerim se posega v položaj, dovolj obrazložen, če je bil sprejet v okviru, ki ga zadevna oseba pozna in ji omogoča, da razume ukrep, sprejet v zvezi z njo (glej v tem smislu sodbo Bank of Industry and Mine/Svet, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, točka 63 in navedena sodna praksa).
43
Glede na informacije, ki so jima bile predložene v obrazložitvi in v spisu Sveta – in sicer v bistvu tiste, ki se nanašajo na to, da je treba šteti, da kot podjetji v državni lasti zagotavljata finančno podporo Lukašenkovemu režimu, ker je očitno, da je bil del njunega dobička plačan beloruski državi – so bili sporni akti zadostno obrazloženi, kajti, prvič, pritožnici sta imeli možnost izpodbijanja in sta pred Splošnim sodiščem dejansko izpodbijali, da so navedena plačila – ki sta jih pritožnici, treba je spomniti, omenili sami – upoštevna pri uporabi merila podpore Lukašenkovemu režimu, in drugič, ta obrazložitev je Splošnemu sodišču omogočila izvajanje nadzora nad zakonitostjo teh aktov.
44
Glede na zgoraj navedeno je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
45
Pritožnici z drugim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 60 do 67 izpodbijane sodbe, trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo s tem, da je zavrnilo njuno trditev, da je treba dividende, izplačane beloruski državi na podlagi odloka št. 637/2005, glede na njihovo naravo in funkcijo enačiti z davki, tako da v skladu s sodno prakso Splošnega sodišča načeloma ne morejo pomeniti podpore Lukašenkovemu režimu v smislu člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642. Splošno sodišče naj bi s tem napačno razlagalo naravo in funkcijo ne le dividend v obravnavani zadevi, ki so obvezne, temveč tudi vseh davčnih sistemov, ne glede na zadevno državo, in sicer s tem, da teh dividend ni enačilo z davki z obrazložitvijo, da se davki uporabljajo za vse beloruske davčne zavezance, medtem ko izračun navedenih dividend ustreza posebni osnovi, opredeljeni v odloku št. 637/2005, in se njihovo plačilo nanaša le na posebno kategorijo subjektov.
46
Na prvem mestu, v nasprotju s tem, kar naj bi ugotovilo Splošno sodišče, naj vsi beloruski davčni zavezanci ne bi plačevali istih davkov. V vseh davčnih sistemih po vsem svetu naj bi bil opredeljen predmet zadevnega davka in osebe, ki so ga dolžne plačati, in v obravnavanem primeru naj bi bila beloruska podjetja v lasti države tista, ki morajo izplačati obvezne dividende. Poleg tega naj bi odlok št. 637/2005 razlikoval med različnimi kategorijami podjetij v državni lasti, in sicer podjetji, ki so v celoti v državni lasti, in podjetji, v katerih ima država vsaj 50 % delnic. Številni davki v Belorusiji, kot so obvezne dividende, naj bi se nanašali na določene kategorije oseb. Zavezanost državnih podjetij k plačilu obveznih dividend naj ne bi bila drugačna od selektivne uporabe drugih davkov.
47
Na drugem mestu, Splošno sodišče naj v točki 62 izpodbijane sodbe ne bi upoštevalo dejstva, da se – tako kot vsak drug beloruski davek in tako kot povsod drugod po svetu – obvezne dividende v Belorusiji izračunajo na podlagi določene osnove, v obravnavanem primeru v skladu z drugim pododstavkom odstavka 1.2 odloka št. 637/2005.
48
Na tretjem mestu, ugotovitev Splošnega sodišča v točki 63 izpodbijane sodbe, da je beloruska država „kot edina delničarka“ zgolj povečala svoj nadzor nad družbami, kot sta pritožnici, z naložitvijo obvezne razdelitve dobička, naj bi bila v nasprotju s točko 33 te sodbe, v skladu s katero je imela ta država v lasti le „99,96 % [kapitala pritožnic]“.
49
Ta ugotovitev naj ne bi bila logična, saj naj bi država kot edini delničar ali celo večinski delničar podjetij že imela nadzor nad njimi in ga ne bi mogla povečati. Tako naj bi država lahko enostransko odločala o razdelitvi dividend.
50
Na četrtem mestu, obstajali naj bi drugi elementi, ki naj bi jih Splošno sodišče prezrlo in ki naj bi potrjevali, da so obvezne dividende v Belorusiji davki.
51
Prvič, prejemanje obveznih dividend v Belorusiji naj bi bilo v skladu z veljavnimi davčnimi postopki v pristojnosti davčnih organov. Drugič, pristop prejemanja dividend po plačilu davka od dohodkov pravnih oseb naj bi temeljil na načelu obdavčitve izrednih dobičkov. Tretjič, več beloruskih davkov naj bi izviralo iz drugih pravnih aktov, ki niso davčni zakonik. Četrtič, neplačilo ali zapoznelo izplačilo obveznih dividend naj bi bilo sankcionirano enako kot neplačilo ali zapoznelo plačilo davkov. Petič, obvezne dividende in davek od dohodkov pravnih oseb naj bi se izplačevala istemu prejemniku in na isti bančni račun. Šestič, tako kot vsak drug davek naj bi bilo mogoče dolg iz naslova izplačila obveznih dividend pobotati s terjatvijo, ki izhaja iz preplačila v zvezi z drugim davkom, kot je davek od dohodkov pravnih oseb. Sedmič, v nasprotju z navadnimi dividendami, za katere družba, ki jih izplačuje, deluje kot davčni agent in zadrži davke na izplačane dividende, ki jih plačuje državni blagajni, naj v skladu z načelom, da ne more biti davka na davek, iz člena 166 beloruskega davčnega zakonika obveznih beloruskih dividend ne bi bremenil noben davek.
52
Svet navaja, da so trditve pritožnic primarno delno nedopustne, kar zadeva navedbe zoper točki 61 in 62 izpodbijane sodbe, ker naj bi ti točki vsebovali dejanske ugotovitve, delno pa neutemeljene. Svet podredno trdi, da take trditve niso utemeljene.
Presoja Sodišča
53
Ugotoviti je treba, kot je Splošno sodišče storilo v točki 37 izpodbijane sodbe, da pritožnici v svojih pisanjih „priznavata, da sta izplačali dividende“ beloruski državi, ki ima v lasti skoraj ves kapital družbe Grodno Azot, in da sta poleg tega predložili dokument, iz katerega je razvidno, da je ta družba leta 2018 v proračun Republike Belorusije izplačala dividende v višini 8.481.000 BYN (približno 3.526.000 EUR), leta 2019 34.200.000 BYN (približno 14.604.000 EUR) in leta 2020 6.835.000 BYN (približno 2.462.000 EUR).
54
Splošno sodišče je torej v točki 64 izpodbijane sodbe lahko pravilno presodilo, da je Svet, ne da bi napačno uporabil pravo, menil, da sta pritožnici predstavljali „velik vir prihodkov Lukašenkovega režima“ in da ta okoliščina, skupaj s položajem pritožnic v beloruskem gospodarstvu in dejstvom, da je bil njun kapital v 99,96‑odstotni lasti države, pomenijo zadostne elemente za ugotovitev, da zagotavljata podporo navedenemu režimu v smislu člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642, saj se ta določba nanaša zlasti na osebe in subjekte, ki finančno podpirajo ta režim (glej v tem smislu sodbo z dne 12. maja 2016, Bank of Industry and Mine/Svet, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, točka 81).
55
Taka razlaga merila podpore Lukašenkovemu režimu v delu, v katerem se osredotoča na finančno podporo temu režimu, je poleg tega v skladu z glavnim ciljem, ki mu sledi ta določba, in sicer povečanjem pritiska na navedeni režim, da bi ta prenehal hudo in vztrajno kršiti človekove pravice, demokracijo in pravno državo v Belorusiji ter zatirati civilno družbo in demokratično opozicijo.
56
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da opredelitev davka ali dividende, iz naslova katerih se zneski izplačajo beloruski državi, ni odločilna za to, da se ugotovi „podpora Lukašenkovemu režimu“ v smislu člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642. V obeh primerih gre namreč za zneske, ki jih državi plača subjekt s kapitalom v skoraj celotni lasti države na podlagi državne ureditve, ki nalaga to izplačilo. Izključitev takih izplačil iz pojma „podpora Lukašenkovemu režimu“ zgolj zato, ker so dolgovani zneski opredeljeni kot davki, bi lahko omogočila izogibanje pravilom Unije z zvišanjem davčne stopnje za dobiček, ki ga ustvarijo taki subjekti, v zameno za znižanje zneska dividend, katerih plačilo v korist države je naloženo z beloruskim pravom, če podjetje v lasti beloruske države ustvari dobiček (glej po analogiji sodbo z dne 12. maja 2016, Bank of Industry and Mine/Svet, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, točka 80).
57
Iz tega sledi, da so v delu, v katerem pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da je v točki 59 izpodbijane sodbe v tem okviru neupravičeno omejilo pojem „davek“ in da je posledično v točkah od 60 do 62 te sodbe napačno ugotovilo, da njunih plačil beloruski državi ni mogoče enačiti s takimi davki, njune trditve brezpredmetne, ker z njimi ni mogoče izpodbijati ugotovitve, do katere je Splošno sodišče prišlo v točki 64 navedene sodbe in na katero je bilo opozorjeno v točki 54 te sodbe, da so v obravnavanem primeru obstajali zadostni elementi za ugotovitev, da sta pritožnici zagotavljali „podporo Lukašenkovemu režimu“ v smislu člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642.
58
Enako velja za trditve pritožnic v zvezi s točko 63 izpodbijane sodbe. Natančneje, Splošno sodišče je v tej točki razsodilo, da obveznost pritožnic, da v skladu z beloruskim pravom plačata del svojega dobička državi, „potrjuje“ presojo, da sta finančno podpirali Lukašenkov režim, saj je ta režim z naložitvijo te obveznosti povečal nadzor, ki ga je že izvajal. Iz izraza „potrjuje“ in splošneje iz skupne razlage točk od 58 do 64 izpodbijane sodbe je razvidno, da preudarek iz točke 63 zadnjenavedene sodbe nikakor ni potreben za ugotovitev, na katero je napoteno v prejšnji točki te sodbe.
59
V skladu z ustaljeno sodno prakso pa so očitki zoper obrazložitev odločbe Splošnega sodišča, ki je podana zaradi celovitosti, brezpredmetni, ker ne morejo pripeljati do razveljavitve te odločbe (glej v tem smislu sodbi z dne 7. novembra 2002, Hirschfeldt/AEE, C‑184/01 P, EU:C:2002:645, točka 48, in z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točka 63 in navedena sodna praksa).
60
Glede na vse navedeno je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti.
Tretji pritožbeni razlog
Trditve strank
61
Pritožnici s tretjim pritožbenim razlogom, ki se nanaša na točke od 36 do 38, od 47 do 57 in od 74 do 79 izpodbijane sodbe, Splošnemu sodišču očitata, da je storilo očitno napako pri presoji, ker se ni izreklo o vprašanju, ali je bila gospodarska podpora, zagotovljena v obliki izplačil dividend za leta 2018, 2019 in 2020, katerih zneske sta navedli v svojih pisanjih, „velika“ v skladu z opredelitvijo v tem smislu iz obrazložitve. Ta napaka naj bi bila dokazana tako glede analize spornih prvotnih aktov kot glede spornih aktov o ohranitvi.
62
Niti ta obrazložitev niti prvi dokazni spis Sveta naj ne bi vsebovala podatkov, s katerimi bi bilo mogoče upravičiti utemeljenost te opredelitve.
63
Pritožnici podredno trdita, da bi Splošno sodišče, če bi ustrezno analiziralo vprašanje, ali predstavljata velik vir prihodkov Lukašenkovega režima – česar ni storilo – na to vprašanje odgovorilo nikalno.
64
V tem okviru se pritožnici sklicujeta na sodbo z dne 29. aprila 2015, Bank of Industry and Mine/Svet (T‑10/13, EU:T:2015:235), in zlasti na točko 186 te sodbe, v kateri je Splošno sodišče ugotovilo, da je zadevno podjetje v državni lasti v iransko državno zakladnico izplačalo „precejšnje“ zneske, ki pomenijo finančno pomoč iranski vladi.
65
V zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, pa naj bi šlo za izplačilo v skupni višini najmanj 76 milijonov EUR v referenčnem obdobju petih let in torej za precej višji znesek od teh, ki sta jih pritožnici plačali beloruski državi iz naslova obveznih dividend za leta 2018, 2019 in 2020. Zato zadnjenavedenih zneskov ni mogoče opredeliti kot velik vir prihodkov, kar naj bi potrjeval prikaz navedenih zneskov v odstotkih bruto domačega proizvoda (BDP) Republike Belorusije za zadevna leta, in sicer 0,0069 %, 0,0253 % in 0,0045 % tega BDP.
66
Ta ugotovitev naj bi veljala tudi za izplačilo v povezavi s spornima aktoma o ohranitvi. Iz drugega dokaznega spisa Sveta naj bi bilo namreč razvidno, da sta pritožnici leta 2022 plačali znesek v višini 33.195.000 EUR iz naslova obveznih dividend, ki so predstavljale 0,0471 % BDP Republike Belorusije v tem letu. Ta znesek naj bi bil občutno nižji od zneska, ki ga je Splošno sodišče v sodbi z dne 29. aprila 2015, Bank of Industry and Mine/Svet (T‑10/13, EU:T:2015:235), opredelilo kot „precejšen“.
67
Nazadnje, obvezne dividende, ki sta jih izplačali pritožnici, ne glede na to, ali so povezane s spornima prvotnima aktoma ali spornima aktoma o ohranitvi, naj ne bi pomenile vira prihodkov države, saj naj bi bila vsota teh dividend nižja od vračil davka na dodano vrednost, ki sta jih pritožnici prejeli za obdobje od leta 2018 do leta 2022.
68
Svet trditve pritožnic prereka.
Presoja Sodišča
69
Poudariti je treba, da čeprav je Splošno sodišče v točki 64 izpodbijane sodbe ugotovilo, da Svet s tem, da je med drugim menil, da sta pritožnici predstavljali „velik vir prihodkov Lukašenkovega režima“, ni napačno uporabil prava, je pri tej ugotovitvi nujno upoštevalo izplačane zneske, kot so podrobneje navedeni v točki 37 te sodbe, kar torej kaže na to, da je Splošno sodišče upoštevalo znatnost navedenega vira prihodkov, s čimer je potrdilo presojo Sveta v tem smislu in veljavnost spornih prvotnih aktov.
70
Enako velja za presojo spornih aktov o ohranitvi, kot izhaja iz razlage točke 74 v povezavi s točko 76 izpodbijane sodbe.
71
Ugotoviti je torej treba, da tretji pritožbeni razlog izhaja iz napačnega razumevanja izpodbijane sodbe.
72
V delu, v katerem pritožnici v okviru podrednih trditev izpodbijata presojo Splošnega sodišča glede znatnosti vira prihodkov, ki sta ga pomenili za Lukašenkov režim, glede na zneske, plačane beloruski državi na podlagi odloka št. 637/2005, je treba ugotoviti, da gre za presojo dejstev, ki, razen če so ta dejstva izkrivljena, ne more biti predmet nadzora Sodišča v fazi pritožbe (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 2022, Yieh United Steel/Komisija, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, točka 52 in navedena sodna praksa).
73
Zato so te podredne trditve nedopustne, ker pritožnici nista dokazali, da je Splošno sodišče tako izkrivilo dejstva (glej v tem smislu sodbo z dne 28. aprila 2022, Yieh United Steel/Komisija, C‑79/20 P, EU:C:2022:305, točka 53 in navedena sodna praksa).
74
To velja zlasti za trditve pritožnic, da zneskov, plačanih na podlagi odloka št. 637/2005, ni mogoče opredeliti kot velikih, ker je skupni znesek izplačil bistveno nižji od zneska, za katerega je Splošno sodišče v točki 186 sodbe z dne 29. aprila 2015, Bank of Industry and Mine/Svet (T‑10/13, EU:T:2015:235), štelo, da je „precejšen“, ali ker njihov posamični znesek očitno ni visok, če je izražen v odstotku BDP Republike Belorusije.
75
Te trditve je treba vsekakor zavrniti, ker nimajo dejanske podlage. Po eni strani namreč očitno, kot je sicer pravilno navedel Svet, točke 186 te sodbe nikakor ni mogoče razumeti kot navedbo meje, pod katero finančne podpore ni mogoče šteti za veliko.
76
Po drugi strani, tudi ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki jo ima Svet pri sprejemanju omejevalnih ukrepov, med drugim na podlagi merila podpore Lukašenkovemu režimu iz člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642, nič ne nasprotuje temu, da ta institucija znatnost take podpore presoja glede na zadevna izplačila, izražena v absolutnih zneskih, in ne v odstotku BDP Republike Belorusije.
77
Poleg tega, čeprav sta Svet in Splošno sodišče dejansko upoštevala oziroma celo potrdila znatnost zneskov, ki sta jih pritožnici plačali na podlagi odloka št. 637/2005, je ta razlog vsekakor očitno odvečen glede na jasno in natančno besedilo člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642, ki nasprotuje uvedbi dodatnega pogoja, ki s to določbo ni predviden, kot je znatnost podpore Lukašenkovemu režimu. Podredna argumentacija pritožnic je v skladu s sodno prakso, ki izhaja zlasti iz sodb z dne 7. novembra 2002, Hirschfeldt/AEE (C‑184/01 P, EU:C:2002:645, točka 48), in z dne 6. septembra 2017, Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632, točka 63), tudi brezpredmetna.
78
Nazadnje, v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča trditev v zvezi s kršitvijo načela sorazmernosti, ki jo pritožnici navajata v utemeljitev tretjega pritožbenega razloga, v fazi pritožbe ni dopustna, saj ni sporno, da pred Splošnim sodiščem ni bila navedena (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2021, World Duty Free Group in Španija/Komisija, C‑51/19 P in C‑64/19 P, EU:C:2021:793, točki 54 in 55).
79
Glede na vse navedene preudarke je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti.
Četrti pritožbeni razlog
Trditve strank
80
Pritožnici s četrtim pritožbenim razlogom, s katerim izpodbijata točke od 47 do 52 izpodbijane sodbe, trdita, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo pri razlagi člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642 s tem, da je presodilo, da je v njem določeno merilo podpore režimu izpolnjeno za vsa podjetja v državni lasti, ker nujno zagotavljajo znatno podporo režimu že zaradi svoje lastniške strukture, s čimer je podalo preširoko razlago te določbe, ki je pripeljala do kršitve člena 21 PEU ter, kot pojasnjujeta v dupliki, načel sorazmernosti, pravne varnosti in pravičnosti, ki jih določa pravo Unije.
81
Pritožnici iz različnih elementov iz prvega pododstavka obrazložitve in dejstva, da Svet ni nikoli navedel nobenih konkretnih plačil, ki naj bi jih izvedli v korist beloruske države, sklepata, da razlaga člena 4(1)(b) Sklepa 2012/642, ki jo je podalo Splošno sodišče, potrjuje, da je vsako podjetje v državni lasti samodejno vir prihodkov države ter da je veliko strateško in pomembno podjetje v državni lasti nujno velik vir prihodkov države.
82
Ker naj bi tako kot vsak javni uslužbenec podjetja, ki so v državni lasti, državi nujno zagotavljala korist s prispevkom, ki ga v naravi prinašajo v javni sektor, naj bi iz tega izhajalo, da bi moral dokaz o podpori režimu obsegati več kot zgolj ugotovitev, da gre za državno podjetje. V obravnavani zadevi pa naj Svet ne bi predložil nobenega dokaza o plačilih ali posebnih finančnih prispevkih, ki naj bi jih pritožnici izvedli oziroma zagotovili v korist beloruske države, temveč naj bi se oprl na njuno velikost, njun čisti dobiček v letu 2018 in njun promet v letu 2020.
83
Zaradi pristopa Splošnega sodišča naj bi bila Svetu podeljena neomejena diskrecijska pravica pri odločanju o tem, koga sankcionirati, čeprav ni konkretnih, natančnih in usklajenih dokazov o podpori Lukašenkovemu režimu.
84
Svet trditve pritožnic prereka.
Presoja Sodišča
85
Iz točk 47 in 64 izpodbijane sodbe jasno izhaja, da se Splošno sodišče v nasprotju s trditvami pritožnic pri ugotovitvi, da pritožnici podpirata Lukašenkov režim, ni oprlo zgolj na okoliščino, da sta v lasti beloruske države, temveč je pri tem pravilno upoštevalo druge elemente, kot je dejstvo, da sta predstavljali velik vir prihodkov tega režima.
86
Poleg tega je iz točke 55 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da so bistveni element, na katerem je temeljila presoja merila podpore, finančni tokovi, in sicer izplačila dela dobička pritožnic beloruski državi, kar se šteje za finančno podporo Lukašenkovemu režimu, in ne dejstvo, da sta v lasti države.
87
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba četrti pritožbeni razlog in s tem tudi pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
88
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče. Člen 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, določa, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
89
Ker je Svet predlagal, naj se pritožnicama naloži plačilo stroškov, in ker ti s pritožbenimi razlogi nista uspeli, se jima naloži, da poleg svojih stroškov nosita tudi stroške Sveta.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Družbi Grodno Azot AAT in Khimvolokno Plant poleg svojih stroškov nosita tudi stroške Sveta Evropske unije.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.