62013FJ0117_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza F‑117/13,
având ca obiect o acțiune introdusă în temeiul articolului 270 TFUE,
Kari Wahlström, fost agent temporar al Agenției Europene pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene, cu domiciliul în Espoo (Finlanda), reprezentat de S. Pappas, avocat,
reclamant,
împotriva
Agenției Europene pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene (Frontex), reprezentată de S. Vuorensola și de H. Caniard, în calitate de agenți, asistați de D. Waelbroeck și de A. Duron, avocați,
pârâtă,
TRIBUNALUL FUNCȚEI PUBLICE (Camera a treia),
compus din domnii S. Van Raepenbusch (raportor), președinte, R. Barents și K. Bradley, judecători,
grefier: domnul P. Cullen, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 18 iunie 2014,
pronunță prezenta
Hotărâre
Motivele
1. Prin cererea introductivă primită la grefa Tribunalului la 30 noiembrie 2013, domnul Wahlström solicită anularea deciziei directorului executiv al Agenției Europene pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene (Frontex) din 19 februarie 2013 de a nu prelungi contractul său de agent temporar.
Cadrul juridic
2. Potrivit articolului 17 din Regulamentul (CE) nr. 2007/2004 al Consiliului din 26 octombrie 2004 de instituire a Agenției Europene pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene (JO L 349, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 71), Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) și Regimul aplicabil celorlalți agenți ai Uniunii Europene (denumit în continuare „RAA”) se aplică personalului Frontex.
RAA
3. Potrivit articolului 2 din RAA, în versiunea aplicabilă litigiului:
„În sensul prezentului regim, este considerat «agent temporar»:
(a) agentul angajat în vederea ocupării unui post inclus în schema de personal anexată la secțiunea din buget aferentă fiecărei instituții și căruia autoritățile bugetare i‑au conferit un caracter temporar;
[…]”
4. În ceea ce privește terminarea contractului, articolul 47 din RAA, în versiunea aplicabilă litigiului, prevedea:
„Pe lângă încetarea activității ca urmare a decesului agentului temporar, contractul de muncă poate înceta:
[…]
(b) în cazul în care contractul este pe perioadă determinată:
(i) la data stabilită în contract sau
(ii) la sfârșitul perioadei de preaviz specificate în contract, dându‑i‑se agentului temporar posibilitatea de a rezilia contractul înainte de termen. […]”
Procedura de prelungire a contractelor de agent temporar în cadrul Frontex
5. La data faptelor din litigiul principal, procedura de prelungire a contractelor de agent temporar în cadrul Frontex era organizată prin linii directoare, comunicate personalului Frontex la 26 iulie 2010 prin nota administrativă nr. 40, al cărei obiectiv era în special să garanteze coerența, transparența și echitatea în desfășurarea procedurii (denumite în continuare „liniile directoare”). Potrivit punctului 2 din liniile directoare, procedura de prelungire include patru etape:
– după ce agentul și‑a manifestat interesul pentru prelungirea contractului său, evaluatorul își înscrie comentariile și propunerea sa legată de prelungire pe un formular special;
– validatorul examinează propunerea evaluatorului și își exprimă pe același formular acordul sau dezacordul însoțit de o motivare; în cazul unui dezacord între evaluator și validator, acesta din urmă prezintă în scris motivele pentru care nu și‑a dat acordul;
– directorul direcției vizate formulează o recomandare pe formularul respectiv;
– directorul executiv ia decizia finală.
6. Potrivit punctului 3 litera (a) din liniile directoare:
„Dacă directorul executiv decide să prelungească contractul cu [cinci] ani, [Serviciul de resurse umane] pregătește o scrisoare prin care propune agentului o prelungire a contractului pentru această perioadă […]
După ce a primit un răspuns pozitiv din partea agentului, [Serviciul de resurse umane] pregătește un act adițional care este gata [cu două] luni înainte de terminarea contractului în curs, pentru a primi acordul și a fi semnat de agentul vizat […]”
7. Punctul 3 litera (c) din liniile directoare prevede:
„Dacă directorul executiv decide să nu prelungească contractul, [Serviciul de resurse umane] pregătește o scrisoare în care se menționează argumentele prezentate de evaluator (motive legate de interesul serviciului, motive legate de performanță sau o combinație a acestora). Scrisoarea menționată este semnată de directorul executiv și transmisă agentului [cu douăsprezece] luni înainte de expirarea contractului în vigoare.”
Situația de fapt
8. Reclamantul a intrat în serviciul Frontex la 1 august 2006, în calitate de agent temporar în sensul articolului 2 litera (a) din RAA, pentru o perioadă de cinci ani cu posibilitate de prelungire. Mai întâi, a fost desemnat șef al Unității de servicii administrative a Frontex și încadrat în gradul A*12 treapta a doua.
9. La începutul anului 2008, a fost creat un nivel suplimentar de management, constituit din „departamente”, conduse de „directori de departament”, plasat între unități și directorul executiv. În primăvara anului 2008, a fost inițiată o procedură de selecție privind posturile de conducere intermediare de directori de departamente. Reclamantul, încurajat de directorul executiv să participe la această procedură, și‑a depus candidatura pentru postul de director al Departamentului administrativ, candidatura sa nefiind însă reținută, iar domnul C. fiind selectat pentru a ocupa acest post.
10. În urma procedurii de selecție interne și conform unui act adițional la contract, semnat la 22 iunie 2010, reclamantul a fost repartizat, începând cu 1 august 2010, în postul de șef al biroului operațional al Frontex în Pireu (Grecia). Funcția de șef al Unității de servicii administrative fusese transferată din luna iunie 2010 directorului Departamentului administrativ, domnul C., care era în această calitate și superiorul său ierarhic.
11. În ceea ce privește evaluarea performanțelor profesionale ale reclamantului, un raport de evaluare a fost finalizat în noiembrie 2009 pentru anul 2008. În acest raport, directorul Departamentului administrativ, domnul C., superiorul ierarhic direct și, în această calitate, evaluatorul reclamantului, și directorul executiv adjunct, în calitate de validator, au estimat că performanța reclamantului se încadra la nivelul III, întrucât, în opinia lor, acesta răspunsese „parțial la așteptările privind eficacitatea, capacitatea și conduita în cadrul serviciului”. În schimb, în raportul de evaluare următor, finalizat la 23 iunie 2010 pentru anul 2009, același evaluator și același validator au încadrat la nivelul II gradul de performanță al reclamantului, acesta din urmă răspunzând, în opinia lor, „pe deplin așteptărilor privind eficacitatea, capacitatea și conduita în cadrul serviciului”. În sfârșit, la 23 februarie 2011, reclamantului i‑a fost comunicat un proiect de raport de evaluare pentru anul 2010, în care evaluatorul și validatorul, care se schimbaseră și erau directorul executiv adjunct și directorul executiv, au considerat că gradul de performanță al reclamantului trebuie clasificat la nivelul III.
12. Reclamantul a formulat, la 28 aprilie 2011, la comitetul comun de evaluare instituit la articolul 13 din decizia directorului executiv al Frontex din 27 august 2009 de stabilire a unei proceduri de evaluare a personalului, o cale de atac împotriva proiectului de raport de evaluare corespunzător anului 2010. La 13 iunie 2012, comitetul menționat a emis un aviz în care a concluzionat că, „în ceea ce privește lipsa obiectivelor stabilite în raport și insuficiența probelor în susținerea unora dintre aprecierile sale”, era necesar să „se amelioreze imparțialitatea și obiectivitatea” raportului și că, „[d]in cauza lungilor perioade de concediu de boală ale reclamantului în 2011 și a dificultăților care au rezultat din această situație pentru realizarea ansamblului etapelor procedurii de evaluare, […] pe de o parte, […] procedura aplicabilă nu [fusese] urmată, însă, pe de altă parte, că răspunderea nu îi poate fi imputată evaluatorului și/sau validatorului”.
13. Prin scrisoarea din 11 iulie 2012, reclamantul a fost informat că validatorul a decis să confirme raportul de evaluare pentru anul 2010 și să nu facă nicio modificare. Reclamantul a atacat raportul menționat la Tribunal, care, prin Hotărârea din 9 octombrie 2013, Wahlström/Frontex (F‑116/12, EU:F:2013:143, care face obiectul unui recurs aflat pe rolul Tribunalului Uniunii Europene, cauza T‑653/13 P), a respins acțiunea.
14. Pe de altă parte, în ceea ce privește prelungirea contractului de agent temporar al reclamantului, al cărui termen stabilit prin contract era 31 iulie 2011, prin mesajul electronic din 22 iulie 2010, Serviciul de resurse umane a întrebat reclamantul dacă era interesat de prelungirea contractului său în vederea stabilirii aspectului dacă se impunea „declanșarea procedurii de prelungire înainte cu douăsprezece luni”, astfel cum prevedeau liniile directoare. Prin mesajul electronic din aceeași zi, reclamantul a răspuns afirmativ, indicând „că este mai mult ca niciodată interesat […] de misiunile actuale, de împrejurările și de perspectivele de viitor [ale postului], ceea ce [i‑]ar permite să își aducă serviciile Frontex, valorificând pregătirea sa ca ofițer de pază de coastă și cei 20 de ani de experiență în domeniul administrării frontierelor”. Serviciul de resurse umane a răspuns imediat reclamantului, printr‑o replică la mesajul electronic, că va „iniția” procedura de prelungire a contractului și că o decizie putea fi așteptată în această privință la sfârșitul lunii septembrie sau la începutul lunii octombrie 2010.
15. În cursul unei ședințe, la 9 decembrie 2010, directorul executiv, în calitatea de autoritate abilitată să încheie contractele de muncă ale Frontex (denumită în continuare „AAIC”), a informat reclamantul despre intenția sa de a nu prelungi contractul. În ziua următoare, conform recomandării directorului executiv adjunct, care, în calitate de evaluator al reclamantului, subliniase, în formularul de prelungire a contractului, că performanța profesională a acestuia din urmă în cursul ultimilor patru ani nu răspunsese așteptărilor, directorul executiv a adoptat oficial decizia de a nu prelungi contractul reclamantului. Această decizie a fost notificată reclamantului la 16 decembrie 2010.
16. Decizia din 10 decembrie 2010 a directorului executiv al Frontex de a nu prelungi contractul reclamantului a făcut obiectul unei proceduri administrative precontencioase și ulterior a fost atacată de reclamant în fața Tribunalului, care, prin Hotărârea din 30 ianuarie 2013, Wahlström/Frontex (F‑87/11, EU:F:2013:10), a anulat decizia menționată pentru încălcarea unor norme fundamentale de procedură, Tribunalul constatând că procedura de prelungire a contractului reclamantului fusese viciată de necompetența evaluatorului consultat. În urma acestei anulări, directorul executiv al Frontex, în calitatea sa de AAIC, a adoptat la 19 februarie 2013 o nouă decizie de neprelungire a contractului reclamantului (denumită în continuare „decizia atacată”), care a fost notificată reclamantului la 22 februarie 2013, cu noul formular de prelungire a contractului său completat de evaluator și de validator.
17. La 23 aprilie 2013, reclamantul a depus o reclamație în temeiul articolului 90 alineatul (2) din statut împotriva deciziei atacate. Această reclamație a fost respinsă prin decizia AAIC din 21 august 2013.
Concluziile părților
18. Reclamantul solicită Tribunalului:
– anularea deciziei atacate;
– exercitarea „competenței sale de fond pentru a garanta caracterul efectiv al deciziei sale”;
– obligarea Frontex la plata cheltuielilor de judecată.
19. Frontex solicită Tribunalului:
– respingerea acțiunii;
– obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Cu privire la concluziile în anulare
20. În susținerea concluziilor în anulare, reclamantul invocă cinci motive întemeiate, în primul rând, pe o încălcare a dreptului la apărare, în al doilea rând, pe încălcarea punctului 3 litera (c) din liniile directoare, în al treilea rând, pe încălcarea principiului respectării încrederii legitime, în al patrulea rând, pe nerespectarea obligației de solicitudine și, în al cincilea rând, pe o eroare vădită de apreciere.
21. În cadrul primului motiv, reclamantul reproșează Frontex că nu l‑a ascultat înainte de adoptarea deciziei atacate, care ar cons titui un act care lezează ce poate avea consecințe importante asupra situației sale profesionale, întrucât, bazându‑se pe o apreciere a calităților și a calificărilor sale, aceasta l‑ar lipsi de menținerea raportului său de muncă. Prin urmare, o astfel de decizie ar trebui să fie analizată ca o decizie adoptată la terminarea unei proceduri declanșate împotriva reclamantului.
22. Reclamantul observă de asemenea că dreptul de a fi ascultat constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, care are prioritate în raport cu liniile directoare, astfel încât, chiar dacă acestea nu prevăd consultarea agenților respectivi, această împrejurare nu poate împiedica aplicarea principiului menționat. Numai în cazuri foarte particulare, atunci când, în practică, se dovedește imposibil sau incompatibil cu interesul serviciului să se procedeze la consultarea prealabilă a persoanei interesate, ar putea să fie îndeplinite cerințele care rezultă din principiul menționat printr‑o audiere în cel mai scurt termen după adoptarea deciziei care lezează. Or, în speță, Frontex nu ar fi consultat reclamantul nici înainte, nici cu prima ocazie după adoptarea deciziei atacate.
23. Frontex nu contestă că decizia atacată lezează reclamantul și nici că respectarea dreptului la apărare în orice procedură inițiată împotriva unei persoane și care poate să conducă la un act care lezează constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii care trebuie respectat chiar în lipsa oricărei reglementări privind procedura în cauză. Cu toate acestea, Frontex arată că simplul fapt că o decizie constituie, din punct de vedere procedural, un act care lezează nu este suficient pentru ca administrația să aibă obligația să îl asculte în mod util pe agentul vizat înainte de adoptarea deciziei menționate. Este necesar în plus ca procedura administrativă la sfârșitul căreia a fost adoptată decizia care lezează să fie declanșată împotriva persoanei interesate. Or, această situație nu s‑ar regăsi în procedura de prelungire a contractului de agent temporar, care s‑ar aplica, potrivit acelorași reguli și criterii de evaluare, tuturor agenților temporari ale căror contracte expiră în viitorul apropiat și care urmăresc chiar prelungirea acestora. În aceste condiții, ar fi o afirmație contradictorie aceea că o astfel de procedură este declanșată împotriva agentului vizat.
24. În ședință, Frontex a estimat de asemenea că nici articolul 41 alineatul (2) litera (a) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu îl obliga să îl asculte pe reclamant în privința prelungirii contractului său, întrucât o astfel de prelungire nu putea să îl lezeze.
25. În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, dreptul la apărare constituie un principiul general al dreptului Uniunii în orice procedură inițiată împotriva unei persoane și susceptibilă să conducă la un act cauzator de prejudiciu față de aceasta, principiu care trebuie respectat chiar și în absența unei reglementări privind procedura în cauză (Hotărârea Belgia/Comisia, 234/84, EU:C:1986:302, punctul 27, Hotărârea Germania/Comisia, C‑288/96, EU:C:2000:537, punctul 99, și Hotărârea Comisia/De Bry, C‑344/05 P, EU:C:2006:710, punctul 37).
26. În speță, reclamantul susține că decizia atacată a fost adoptată în urma unei proceduri declanșate împotriva sa, în măsura în care decizia menționată îl sancționează prin lipsirea de raportul său de muncă pe baza unei aprecieri a calităților și a calificărilor sale. Cu toate acestea, astfel cum remarcă, în mod just, Frontex, procedura de prelungire a contractelor de agent temporar, astfel cum este organizată prin liniile directoare, vizează în mod precis să permită AAIC să examineze, după ce agenții vizați și‑au manifestat dorința, dacă se impune prelungirea contractelor lor care ajung în scurt timp la termen, conform unor norme care garantează un tratament identic, într‑un domeniu în care AAIC dispune de o largă putere de apreciere. În aceste condiții, nu se putea considera că procedura care a condus la decizia atacată fusese îndreptată împotriva reclamantului, care nu poate, prin urmare, să se prevaleze, în acest scop, de dreptul la apărare.
27. Astfel, deși în speță nu s‑a stabilit că decizia atacată a fost adoptată în urma unei proceduri îndreptate împotriva reclamantului, totuși este cert că această decizie afectează în mod defavorabil situația acestuia din urmă, în măsura în care are ca rezultat lipsirea acestuia de posibilitatea de a‑și continua raportul de muncă cu Frontex. Or, dreptul la apărare, astfel cum este consacrat în prezent de articolul 41 din cartă, articol care, potrivit instanței Uniunii, este de aplicabilitate generală (Hotărârea L/Parlamentul, T‑317/10 P, EU:T:2013:413, punctul 81), include, chiar dacă este mai extins, dreptul procedural prevăzut la alineatul (2) litera (a) al articolului menționat, al oricărei persoane de a fi ascultată înainte de luarea oricărei măsuri individuale care ar putea să îi aducă atingere (a se vedea în acest sens Hotărârea Franța/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punctul 65, Hotărârea M., C‑277/11, EU:C:2012:744, punctele 81-83, și Hotărârea Comisia/Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P et C‑595/10 P, EU:C:2013:518, punctele 98 și 99). În consecință, în temeiul articolului 41 alineatul (2) litera (a) din cartă, revenea Frontex să permită reclamantului să își prezinte în mod util observațiile înainte de adoptarea deciziei atacate. Or, Frontex nu contestă în niciun fel faptul că nu a permis reclamantului să își prezinte punctul de vedere înainte de adoptarea acesteia.
28. Cu toate acestea, pentru ca încălcarea dreptului de a fi ascultat să conducă la anularea deciziei atacate, este în plus necesar, potrivit unei jurisprudențe constante, să se examineze dacă, în lipsa acestei neregularități, procedura ar fi putut avea un rezultat diferit (Hotărârea G. și R., C‑383/13 PPU, EU:C:2013:533, punctul 38 și jurisprudența citată, și Hotărârea CH/Parlamentul, F‑129/12, EU:F:2013:203, punctul 38).
29. În speță, din noul formular de prelungire a contractului rezultă că recomandarea evaluatorului de a nu prelungi contratul reclamantului se bazează pe nivelul performanțelor sale profesionale pentru anul 2009, astfel cum au fost apreciate în raportul de evaluare finalizat la 23 iunie 2010. Aceste aprecieri au fost de altfel preluate, în esență și chiar în mare parte literal, în decizia atacată, evaluatorul subliniind „nivelul de performanță insuficient (competențe și comportament) în domeniile considerate esențiale, cheie și prioritare pentru postul de titular” evidențiind în mod precis cele două obiective neatinse și menționate în secțiunea B (intitulată „Realizarea obiectivelor în perioada de referință”) din raportul de evaluare menționat. De asemenea, dificultățile în relațiile cu anumite unități și persistența în luarea unor decizii neadaptate, subliniate în secțiunea D, „Capacități (competențe și calificări) în perioada de referință” din raportul menționat au fost preluate în mod literal în decizia atacată în comentariile evaluatorului. Or, nu se contestă că reclamantul a fost ascultat în cadrul exercițiului de evaluare corespunzător anului 2009.
30. Cu toate acestea, dialogul dintre reclamant și evaluator în cadrul acestui exercițiu nu poate dovedi, în sine, chiar în lipsa unor neregularități procedurale constatată la punctul 27 de mai sus, și anume chiar în ipoteza în care reclamantul ar fi fost ascultat înainte de adoptarea deciziei atacate și ar fi fost astfel în măsură să își valorifice apărarea față de riscul de a‑și pierde postul, că procedura de prelungire a contractului nu ar fi putut avea un rezultat diferit, cele două proceduri în cauză, una privind stabilirea unui raport de evaluare, cealaltă privind prelungirea sau neprelungirea unui contract, având obiecte apropiate, însă totuși distincte și putând să se bazeze pe criterii de apreciere diferite. În special, nivelul prestațiilor și al competențelor agentului vizat nu constituie decât unul dintre elementele care pot fi luate în considerare de AAIC solicitată să se pronunțe asupra prelungirii contractului.
31. Aceasta este situația cu atât mai mult în ceea ce privește comentariile validatorului, și anume directorul executiv adjunct, care a fost de asemenea consultat în cadrul noii proceduri de prelungire a contractului inițiate după pronunțarea hotărârii de anulare a Tribunalului. Aceste comentarii au privit performanțele profesionale ale reclamantului în cursul anului 2010, care fuseseră deja apreciate de directorul executiv adjunct, de această dată în calitatea sa de evaluator al reclamantului, în cadrul exercițiului de evaluare 2011. Or, în Hotărârea Wahlström/Frontex (EU:F:2013:143, punctul 38), Tribunalul, pronunțându‑se asupra acțiunii împotriva raportului de evaluare stabilit în cadrul exercițiului de evaluare 2011, a constatat în mod precis că nu a avut loc niciun dialog între evaluator și reclamant în cadrul acestui exercițiu.
32. Ținând seama de cele de mai sus, nu se poate exclude posibilitatea ca concluzia AAIC de a nu prelungi contractul reclamantului să fi fost diferită dacă reclamantului i s‑ar fi acordat posibilitatea să își facă cunoscut în mod util punctul de vedere privind nivelul prestațiilor sale profesionale atât în 2009, cât și în 2010, și aceasta în legătură cu perspectiva continuării raportului său de muncă cu Frontex, și, prin urmare, posibilitatea ca respectarea dreptului de a fi ascultat să fi putut să aibă o influență asupra conținutului deciziei atacate.
33. Reținerea, în împrejurările din speță, a faptului că Frontex ar fi adoptat o decizie identică, chiar după ce l‑ar fi ascultat pe reclamant, nu ar echivala decât cu lipsirea de conținut a dreptului fundamental de a fi ascultat consacrat la articolul 41 alineatul (2) litera (a) din cartă, întrucât însuși conținutul acestui drept implică posibilitatea reclamantului de a influența procesul decizional în cauză (Hotărârea Marcuccio/Comisia, T‑236/02, EU:T:2005:417, punctul 115).
34. Din cele de mai sus rezultă că primul motiv este întemeiat și că, în consecință, se impune anularea deciziei atacate fără a mai fi necesară examinarea celorlalte motive.
Cu privire la concluziile prin care se urmărește ca Tribunalul să își exercite competența de fond
35. Reclamantul, după ce a considerat că acțiunea sa, prin faptul că urmărește anularea unei decizii de a nu prelungi contractul său de agent temporar, presupune consecințe financiare, solicită Tribunalului să își exercite competența de fond recunoscută de articolul 91 alineatul (1) din statut obligând Frontex la plata unui cuantum pe care îl consideră necesar ex æquo et bono pentru a garanta caracterul efectiv al deciziei sale.
36. Frontex consideră că nu mai este necesar ca Tribunalul să își exercite competența de fond și să o oblige la plata unor daune interese.
37. În această privință, trebuie amintit că anularea unui act de către instanța Uniunii are drept efect eliminarea retroactivă a acestui act din ordinea juridică și că, în cazul în care actul anulat a fost deja executat, anularea efectelor acestuia impune restabilirea situației juridice în care se afla reclamantul anterior adoptării acestui act (Hotărârea Landgren/ETF, F‑1/05, EU:F:2006:112, punctul 92, și Hotărârea Kalmár/Europol, F‑83/09, EU:F:2011:66, punctul 88). În plus, conform articolului 266 TFUE, este obligația instituției Uniunii „să ia măsurile impuse de executarea hotărârii Curții de Justiție a Uniunii Europene”.
38. Trebuie subliniat de asemenea că decizia atacată a fost anulată întrucât reclamantul nu a fost ascultat în mod util de AAIC înainte de adoptarea sa.
39. În acest context, în orice caz, nu poate fi exclus ca AAIC să aprecieze că poate adopta din nou o decizie de neprelungire a contractului de agent temporar al reclamantului în urma unei reexaminări a dosarului, luând în considerare motivarea prezentei hotărâri.
40. Pe de altă parte, deși prezentele concluzii trebuiau interpretate în sensul că urmăresc repararea prejudiciului moral pe care reclamantul l‑ar fi suferit în urma nelegalităților reproșate AAIC în cadrul concluziilor sale în anulare, trebuie să se constate totuși că cererea introductivă nu demonstrează în niciun fel dacă prejudiciul moral invocat ar putea fi reparat integral prin anularea deciziei atacate, care reprezenta cauza sa.
41. În consecință, nu este necesar ca Tribunalul să își exercite competența de fond pe care o are în temeiul articolului 91 alineatul (1) din statut de a veghea la garantarea eficacității practice a prezentei hotărâri de anulare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
42. Potrivit articolului 87 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, sub rezerva altor prevederi din capitolul VIII din titlul II din respectivul regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. În temeiul alineatului (2) al aceluiași articol, Tribunalul poate, în măsura impusă de echitate, să decidă ca o parte care cade în pretenții să fie obligată numai la plata parțială a cheltuielilor de judecată sau chiar să nu fie obligată la plata acestora.
43. Din motivele dezvoltate în prezenta hotărâre rezultă că Frontex a căzut în pretenții. În plus, reclamantul a cerut în mod expres, în concluziile sale, ca Frontex să fie obligată la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât împrejurările speței nu justifică aplicarea dispozițiilor articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, Frontex urmează să suporte propriile cheltuieli de judecată și este obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate de reclamant.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL FUNCȚIEI PUBLICE (Camera a treia)
declară și hotărăște:
1) Anulează decizia directorului executiv al Agenției Europene pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene din 19 februarie 2013 de a nu prelungi contractul de agent temporar al domnului Wahlström.
2) Respinge acțiunea cu privire la restul motivelor.
3) Agenția Europeană pentru Gestionarea Cooperării Operative la Frontierele Externe ale Statelor Membre ale Uniunii Europene suportă propriile cheltuieli de judecată și este obligată să suporte cheltuielile de judecată efectuate de domnul Wahlström.