AVIZUL 1/94 AL CURȚIIdin 15 noiembrie 1994„Competența
Comunității de a încheia acorduri internaționale în domeniul
serviciilor și al protecției proprietății intelectuale – Articolul 228
alineatul (6) din Tratatul CE”Printr‑o
cerere formulată în temeiul articolului 228 alineatul (6) din Tratatul
CE, Comisia a solicitat avizul Curții cu privire la competența
Comunității Europene de a încheia Acordul de instituire a Organizației
Mondiale a Comerțului și în special Acordul general privind comerțul cu
servicii (GATS) și Acordul privind aspectele legate de comerț ale
drepturilor de proprietate intelectuală, inclusiv comerțul cu mărfuri
contrafăcute (TRIPS).CuprinsPrezentarea cereriiI –  Acordurile rezultate din Runda UruguayII –  Statutul Comunităților Europene în cadrul OMCIII –  Negocierea și semnarea Acordului OMCIV –  Întrebările Comisiei și proceduraA –  Întrebările ComisieiB –  ProceduraV –  Cu privire la admisibilitatea cereriiVI –  Cu privire la formularea întrebărilorVII –  Esența litigiuluiVIII –  Aspecte asupra cărora există un acordIX –  Acorduri multilaterale privind comerțul cu bunuriX –  Analiza acordurilor GATS și TRIPSA –  GATS1.  Justificarea GATS2.  Esența GATS3.  Definiția serviciilor și modalități de prestare a acestora4.  Dubla „universalitate” a GATS5.  Natura angajamentelor asumatea)  Angajamente generaleb)  Angajamente specifice6.  Caracterul dinamic al acorduluiB –  TRIPS1.  Obiective și justificare2.  Domeniul de aplicare și mijloacele adoptate în vederea atingerii obiectivelor propuse3.  Dispoziții materiale specificea)  Drepturi de autor și drepturi conexeb)  Proprietatea industrialăi)  Mărcileii)  Indicațiile geograficeiii)  Desenele și modele industrialeiv)  Brevetelev)  Schemele de configurație (topografii) ale circuitelor integratevi)  Protecția informațiilor tehnice nedivulgatevii)  Controlul practicilor anticoncurențiale în licențele contractuale4.  Dispoziții specifice de procedură (mijloace de asigurare a respectării drepturilor de proprietate intelectuală)a)  Măsuri corectiveb)  Garanții proceduraleXI –  Politica comercială comună, GATS și TRIPS: pozițiile părților în cauzăA –  GATSB –  TRIPSXII –  GATS, TRIPS și competențele impliciteA –  Considerații generale privind competențele impliciteB –  GATS1.  Poziția Comisieia)  Cu privire la existența competențelor internei)  Cu privire la competențele întemeiate pe dispoziții specifice din Tratatul CEii)  Cu privire la competențele întemeiate pe dispoziții generale (articolele 100 A și 235 din Tratatul CE)b)  Cu privire la necesitatea unei acțiuni externe a Comunității2.  Pozițiile părților care au prezentat observațiii)  Cu privire la competențele care se întemeiază pe dispoziții specifice din Tratatul CEii)
Cu privire la competențele care ar putea rezulta din dispoziții cu
caracter general din tratat (articolele 100 A și 235 din Tratatul
CE)C –  TRIPS1.  Poziția Comisieia)  Cu privire la existența competențelor internei)  Cu privire la competențele care decurg din dreptul derivatii)
Cu privire la competențele care ar putea rezulta din dispoziții cu
caracter general din tratat (articolele 100 A și 235 din Tratatul
CE)b)  Cu privire la necesitatea unei acțiuni externe a Comunității2.  Pozițiile părților care au prezentat observațiiXIII –  Problema reprezentării anumitor teritorii care depind de unele state membre, dar care nu fac parte din ComunitateXIV –  Incidența chestiunii competenței asupra modalităților de exprimare a punctelor de vedere în cadrul OMCXV –  Chestiuni bugetare și financiareXVI
–  Răspunsuri propuse de Comisie, de Consiliu și de statele care
au prezentat observații la întrebările formulate în cererea de emitere a
unui avizXVII –  Întrebări adresate de Curte Comisiei, Consiliului și statelor membre și răspunsurile date la aceste întrebăriA –  Prima întrebareB –  A doua întrebareC –  A treia întrebareD –  A patra întrebareE –  A cincea întrebareF –  A șasea întrebareG –  A șaptea întrebareH –  A opta întrebareI –  A noua întrebareJ –  A zecea întrebareK –  A unsprezecea întrebarePoziția CurțiiI –  IntroducereII –  Cu privire la admisibilitatea cereriiIII –  Cu privire la formularea întrebărilor ComisieiIV –  Cu privire la reprezentarea anumitor teritorii care depind de unele state membreV –  Cu privire la Acordurile multilaterale privind comerțul cu bunuriVI –  Cu privire la articolul 113 din Tratatul CE, la GATS și la TRIPSA –  GATSB –  TRIPSVII –  Cu privire la competențele externe implicite ale Comunității Europene, la GATS și la TRIPSA –  GATSB –  TRIPSVIII –  Cu privire la obligația de cooperare între statele membre și instituțiile comunitare Prezentarea cereriiI –  Acordurile rezultate din Runda UruguayNegocierile
economice „cele mai complexe din întreaga istorie a lumii” (potrivit
exprimării Consiliului) s‑au încheiat prin semnarea la Marrakech, la 15
aprilie 1994, a Actului final cuprinzând rezultatele negocierilor
comerciale multilaterale din cadrul Rundei Uruguay. Aceste negocieri,
care au început odată cu Declarația ministerială de la Punta del Este
din 20 septembrie 1986, au durat șapte ani. Reprezentanții guvernelor și
ai Comunităților Europene care au participat la redactarea Actului
final au convenit că era de dorit ca acesta să intre în vigoare la 1
ianuarie 1995 sau cât mai repede posibil după această dată.Actul
final conține un Acord de instituire a Organizației Mondiale a
Comerțului (denumit în continuare „Acordul OMC”). A fost astfel creat un
cadru instituțional comun pentru desfășurarea relațiilor comerciale
între membrii OMC. Acest acord nu conține dispoziții de natură
materială. Acestea se regăsesc în anexele care conțin diverse „acorduri
comerciale multilaterale”, care fac parte integrantă din Acordul OMC.Acestea cuprind:–        Acorduri multilaterale privind comerțul cu bunuri, precum GATT 1994 (anexa 1A);–        Acordul general privind comerțul cu servicii (GATS, anexa 1B(1));–        Acordul
privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate
Intelectuală (TRIPS, anexa 1C(2));–        Înțelegerea
privind regulile și procedurile de soluționare a litigiilor (anexa 2);–        Mecanismul de examinare a politicilor comerciale (anexa 3).Acordul
OMC și anexele la acesta constituie un „pachet” unic. Un stat care
dorește să devină membru al OMC trebuie să accepte toate acordurile multilaterale
negociate în cadrul Rundei Uruguay. Procedura de soluționare a
litigiilor se aplică în privința tuturor acestor acorduri multilaterale.
Această procedură permite, în ultimă instanță, adoptarea unor măsuri
cunoscute sub denumirea de măsuri „de retorsiune încrucișată”.
Încălcarea unui singur element din acest ansamblu (indiferent dacă este
din domeniul bunurilor, al serviciilor sau al protecției proprietății
intelectuale) poate fi compensată printr‑o măsură de retorsiune într‑un
sector diferit [articolul 22 alineatul (3) litera (b) din Înțelegerea
privind regulile și procedurile de soluționare a litigiilor] sau în
domeniul unui alt acord [articolul 22 alineatul (3) litera (c) din
înțelegere]. Pe de altă parte, astfel cum arată Comisia, „în mod
similar, se poate acorda o compensație într‑un alt sector sau în cadrul
altui acord decât cel în cadrul căruia s‑a produs încălcarea”.Acest
sistem de tip „pachet” unic pune capăt la ceea ce s‑a numit „GATT à la
carte”. Acordurile particulare rezultate din Runda Tokyo prevedeau o
participare variabilă. În plus, fiecare acord era însoțit de o procedură
proprie de soluționare a litigiilor.În anexa la Acordul OMC, există și patru acorduri plurilaterale
(care vizează achizițiile publice, comercializarea avioanelor civile,
sectorul lactatelor și sectorul cărnii de bovine). În aceste domenii, se
acceptă o excepție de la principiul „pachetului” unic: acordurile sunt
obligatorii numai pentru membrii OMC care le‑au acceptat. Cu toate
acestea, procedura de soluționare a litigiilor se aplică în raporturile
dintre părțile care le‑au acceptat.II –  Statutul Comunităților Europene în cadrul OMCDouă dintre dispozițiile Acordului OMC vizează în mod expres Comunitățile Europene.Articolul
IX, care reglementează adoptarea deciziilor, prevede ca, în cazul
deciziilor adoptate prin vot, „[l]a reuniunile Conferinței ministeriale
și ale Consiliului General, fiecare membru OMC dispune de un vot” și că
„[î]n cazurile în care Comunitățile Europene își exercită dreptul de
vot, acestea dispun de un număr de voturi egal cu cel al numărului
statelor lor membre care sunt membre ale OMC”.Pe de altă parte, articolul XI alineatul (1), care vizează membrii originari ai OMC, prevede că:„Părțile
contractante la GATT 1947 la data intrării în vigoare a prezentului
acord și Comunitățile Europene, care acceptă prezentul acord și
acordurile comerciale multilaterale și pentru care listele de concesii
și de angajamente sunt anexate la GATT 1994, precum și pentru care
listele de angajamente specifice sunt anexate la Acordul general privind
comerțul cu servicii [care figurează în anexa IB], devin membri
originari ai OMC.”III –  Negocierea și semnarea Acordului OMCDeclarația
de la Punta del Este, care constituie punctul de plecare al
negocierilor, a fost aprobată de Consiliu și de reprezentanții
guvernelor statelor membre „în măsura în care aceasta le vizează”.
Negocierile au fost purtate numai de către Comisie în numele Comunității
și al statelor membre. Consiliul arată că „s‑a hotărât ca, în scopul
garantării unei coerențe maxime în desfășurarea negocierilor, Comisia să
acționeze ca negociator unic al Comunității și al statelor membre”.
Procesul‑verbal al reuniunii în cadrul căreia Consiliul a aprobat
Declarația de la Punta del Este arată, cu toate acestea, că „prezenta
decizie (de a autoriza Comisia să deschidă negocierile prevăzute în
declarație) nu prejudecă problema competenței Comunității și a statelor
membre cu privire la aspecte specifice”.Acordul
OMC a fost semnat, pe de o parte, de președintele Consiliului și de Sir
Leon Brittan, membru al Comisiei, în numele Consiliului Uniunii
Europene, și, pe de altă parte, de reprezentanții statelor, în numele
guvernelor lor. Această procedură a fost urmată de punerea în executare a
deciziei adoptate de Consiliu și de reprezentanții statelor membre în
cadrul unei reuniuni care a avut loc la 7 și la 8 martie 1994. Din
memoriul Consiliului rezultă că Comisia a solicitat să se precizeze în
procesul‑verbal al acestei reuniuni că, din punctul său de vedere,
„Actul final [...], precum și acordurile anexate la acesta intră în
competența exclusivă a Comunității Europene”.IV –  Întrebările Comisiei și proceduraA –  Întrebările ComisieiLa
6 aprilie 1994, cu câteva zile înainte de data prevăzută pentru
semnarea Acordului OMC la Marrakech, dar cu câteva săptămâni după
aprobarea Actului final de către Comitetul pentru Negocieri Comerciale
(înființat prin Conferința de la Punta del Este pentru a duce la bun
sfârșit negocierile din cadrul Rundei Uruguay), Comisia a adresat Curții
o cerere de emitere a unui aviz în temeiul articolului 228 alineatul
(6) din Tratatul CE.Întrebările sunt următoarele:„Având
în vedere rezultatele negocierilor comerciale din cadrul Rundei Uruguay
a GATT, cuprinse în Actul final de la 15 decembrie 1993:1)      Comunitatea
Europeană are competența de a încheia toate părțile Acordului de
instituire a OMC care privesc comerțul cu servicii (GATS) și aspectele
legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, inclusiv
comerțul cu mărfuri contrafăcute (TRIPS), în temeiul Tratatului CE, în
special în temeiul articolului 113, singur sau coroborat cu articolele
100 A și/sau 235 din tratatul menționat?2)      Comunitatea
Europeană are competența de a încheia singură părțile din Acordul OMC
care privesc produsele și/sau serviciile care intră mod exclusiv în
domeniul de aplicare al Tratatelor CECO și CEEA?3)      În
cazul în care răspunsul la întrebările precedente este afirmativ,
această împrejurare aduce atingere capacității statelor membre de a
încheia Acordul OMC, având în vedere că s‑a convenit deja că vor fi
membri originari ai OMC?”B –  ProceduraÎn
conformitate cu articolul 107 alineatul (1) din Regulamentul de
procedură al Curții, cererea de emitere a unui aviz a fost comunicată
Consiliului Uniunii Europene (denumit în continuare „Consiliul”) și
statelor membre. Consiliul, precum și guvernele danez, elen, francez,
german, olandez, portughez, al Regatului Unit și spaniol au prezentat
observații scrise. La cererea Parlamentului European, s‑a permis acestei
instituții să prezinte observații.V –  Cu privire la admisibilitatea cereriiDeși nu a invocată în mod expres inadmisibilitatea cererii, Consiliul
amintește că, în toate cazurile în care a fost utilizată procedura
prevăzută la articolul 228 alineatul (6), „introducerea cererii a avut
loc înainte de semnarea acordului”. Potrivit Consiliului, „este
discutabil dacă inițierea unei proceduri de emitere a unui aviz prealabil (în raport cu un acord «avut în vedere») [...] este posibilă după ce obligațiile pe plan internațional au luat naștere”. Guvernul olandez împărtășește aceleași îndoieli.Guvernul spaniol
solicită în mod expres respingerea cererii ca inadmisibilă. Procedura
de emitere a unui aviz nu ar putea fi inițiată decât până la momentul în
care Comunitatea și‑a asumat un angajament internațional. Guvernul
spaniol subliniază că semnătura are rolul de a autentifica textele
rezultate în urma negocierilor și implică angajamentul de a le supune
spre aprobare autorităților competente.Guvernul francez adresează
Comisiei o critică de natură politică. Fără a se referi la
inadmisibilitatea cererii, acesta arată că, așteptând până în ultimul
moment, adică până în momentul semnării și încheierii Acordului OMC,
deși dezacordul cu privire la existența competențelor naționale apăruse
încă din 1992, Comisia nu a dat dovadă de spirit de cooperare și a
adoptat o atitudine care contravine coerenței acțiunii Comunității și
celei a statelor membre. Statele nu mai au nicio posibilitate de a
supune Acordul OMC aprobării parlamentelor lor atât timp cât chestiunea
referitoare la competență nu este încă soluționată. În ceea ce privește
Consiliul, nici acesta nu mai are posibilitatea de a sesiza Parlamentul
European cu o propunere de decizie de încheiere a acordului, atât timp
cât temeiurile juridice ale acelei decizii, precum și chestiunea
competenței sunt incerte.VI –  Cu privire la formularea întrebărilorConsiliul critică modul în care Comisia a formulat întrebările.Potrivit
Consiliului, având în vedere că procedura se referă la un acord care a
fost semnat de Comunitate și de statele membre ale acesteia în temeiul
competențelor lor, nu este vorba de a se stabili dacă Comunitatea poate
să încheie singură acest acord (ipoteză teoretică, în opinia
Consiliului), ci de a se stabili dacă „încheierea în comun a acordurilor
rezultate din Runda Uruguay de Comunitate și de statele membre este
compatibilă cu repartizarea competențelor prevăzută de tratatele de
instituire a Comunităților Europene”.Potrivit guvernului portughez, întrebările
formulate de Comisie corespund unei etape deja depășite din procesul de
încheiere a acordului. În realitate, se are în vedere să se determine
dacă formula acordului mixt este sau nu este compatibilă cu principiile
și cu normele din Tratatele CE și CECO referitoare la repartizarea
competențelor între Comunitate și statele membre.Guvernul Regatului Unit
examinează întrebările într‑o ordine diferită de cea propusă de
Comisie. Mai întâi, acesta explică competența Comunității în temeiul
teoriei competențelor implicite, subliniind în același timp competența
paralelă a statelor membre și indică, în continuare, motivul pentru care
articolul 113 nu poate constitui un temei pentru încheierea
acordurilor.VII –  Esența litigiuluiProblemele
care trebuie soluționate nu privesc toate acordurile multilaterale
anexate la Acordul OMC și nici Acordul de instituire a OMC.Astfel cum subliniază și Consiliul, sunt puse în discuție, în primul rând, dispozițiile materiale.
Dispozițiile instituționale nu ridică nicio problemă specifică din
punctul de vedere al competenței. Astfel, competența de a participa la
înțelegerile instituționale decurge în mod obligatoriu din competența
care există în raport cu dispozițiile materiale, înțelegerile
instituționale având rolul de a asigura „gestionarea” înțelegerilor
materiale. Prin urmare, nu este necesar să se efectueze aici o descriere
a acestor înțelegeri instituționale.Dintre
dispozițiile materiale, expune Consiliul, trebuie avute în vedere cele
trei acorduri principale privind bunurile (GATT versiunea 1994), privind
serviciile (GATS) și privind proprietatea intelectuală (TRIPS).În
ceea ce privește comerțul cu bunuri (care face obiectul GATT 1994 și al
mai multor memorandumuri de interpretare), Consiliul, guvernele care au
prezentat observații și Parlamentul European recunosc existența
competenței Comunității. Singurele rezerve privesc produsele CECO
(rezervă formulată de Consiliu și de toate guvernele care au prezentat
observații), Acordul privind barierele tehnice în calea comerțului
(rezervă formulată doar de guvernul olandez) și necesitatea de a
utiliza, cu titlu suplimentar, ca temei juridic, articolul 43 din
Tratatul CE în domeniul agriculturii (însă această ultimă rezervă,
formulată de Consiliu, de Regatul Unit și de Parlamentul European, nu
contestă competența exclusivă a Comunității).Esența
dezacordului o constituie serviciile și proprietatea intelectuală. În
această privință, Comisia se află în dezacord cu opt state (toate
statele membre, cu excepția Regatului Belgiei, a Marelui Ducat al
Luxemburgului, a Irlandei și a Republicii Italia) și cu Parlamentului
European. Pe scurt, divergența este următoarea.În
opinia Comisiei, competența Comunității este exclusivă (fie în temeiul
politicii comerciale comune, fie, în subsidiar, în temeiul competențelor
implicite sau mai exact al paralelismului dintre competențele interne
și externe). În opinia statelor membre care au prezentat observații,
competența este partajată între state și Comunitate. În orice caz,
statele care au prezentat observații și Parlamentul European exclud
competența în temeiul politicii comerciale comune. Parlamentul European
nu adoptă o poziție expresă cu privire la temeinicia tezei subsidiare a
Comisiei.VIII –  Aspecte asupra cărora există un acordÎnainte
de a explica aspectele asupra cărora există divergențe și
raționamentele invocate în sprijinul pozițiilor susținute de către
părțile în cauză, este important să se precizeze aspectele asupra cărora
se pare că părerile sunt convergente.–        Din
împrejurarea că atât Consiliul, cât și toate statele membre au semnat
Acordul OMC și anexele la acesta, rezultă că există un acord cu privire
la oportunitatea sau chiar necesitatea încheierii acestui acord.–        Există
un acord asupra aspectului că încheierea Acordului OMC impune, în
conformitate cu articolul 228 alineatul (3) al doilea paragraf din
Tratatul CE, avizul conform al Parlamentului European, deoarece acest
acord prevede crearea unui cadru instituțional specific.–        Comisia
a subliniat că „din rațiuni politice, dacă nu juridice, [...]
unanimitatea va fi necesară pentru încheierea Rundei Uruguay în
ansamblul său”. Nici Consiliul, nici statele care au prezentat
observații nu au contrazis Comisia în această privință.IX –  Acorduri multilaterale privind comerțul cu bunuriAcordurile
multilaterale privind comerțul cu bunuri cuprind în esență GATT din
1994, a cărui interpretare este precizată în diferite protocoale la
acord, acorduri privind anumite produse (agricole și textile) și
acorduri privind utilizarea reglementărilor restrictive, precum
barierele tehnice în calea comerțului, aplicarea unor măsuri sanitare și
fitosanitare și TRIMS („Trade related investment measures”).Comisia
consideră că toate aceste acorduri „privesc comerțul cu mărfuri și
urmăresc expansiunea comerțului internațional prin eliminarea
obstacolelor în calea comerțului și a denaturărilor comerciale” și intră
în sfera de aplicare a articolului 113 din Tratatul CE.Consiliul admite că „competența exclusivă a Comunității are în vedere aproape toate
dispozițiile GATT și ale anexelor la acesta” și că această competență
„decurge, în esență, din articolul 113”. Cu toate acestea, Consiliul
subliniază că este necesar să se recurgă la articolul 43 pentru
acordurile privind agricultura și pentru cele privind măsurile sanitare
și fitosanitare, întrucât acestea „se referă nu numai la măsurile
comerciale aplicabile schimburilor comerciale internaționale cu produse
agricole, ci și [...] mai ales, la regimul intern de organizare a
piețelor agricole”.În ceea ce privește agricultura, guvernul Regatului Unit se raliază poziției Consiliului, pe care o susține printr‑un raționament bazat pe exemple concrete.Acesta
oferă „două exemple în care acordurile din anexa IA la Acordul OMC au
efecte asupra regimului comunitar intern al produselor agricole. În
primul rând, dispozițiile Acordului privind agricultura prin care se
limitează „sprijinul intern” vor avea un efect direct asupra valorii
subvenției pe care agricultorii și cei care se ocupă cu prelucrarea
produselor agricolele o vor primi ca urmare a organizărilor comune ale
piețelor agricole, care au fost toate instituite în temeiul articolului
43 din tratat și, prin urmare, vor avea un efect direct asupra
funcționării acestor organizări comune. În al doilea rând, dispozițiile
Acordului privind agricultura referitoare la angajamentele de reducere a
subvențiilor la export vor afecta sistemul comunitar de restituiri la
exportul de produse agricole comunitare, care a fost instituit și
gestionat în conformitate cu articolul 43. Practic, toate organizările
comune ale piețelor comportă dispoziții privind restituirile la export
și sistemul este gestionat pe baza unor regulamente de executare ale
Consiliului și Comisiei, adoptate în conformitate cu dispozițiile care
reglementează organizările comune”.Regatul
Unit subliniază că aceste măsuri vizează produsele agricole originare
din Comunitate, în timp ce instrumentele uzuale ale politicii comerciale
(restricții cantitative, măsuri tarifare) vizează produsele importate,
iar nu pe cele indigene. Guvernul Regatului Unit deduce că aceste măsuri
intră în sfera de aplicare a articolului 43.Aceste remarci privind agricultura nu contestă competența exclusivă a Comunității.Parlamentul European este
de asemenea de părere că se impune recurgerea la articolul 43 din
tratat, având în vedere importanța considerabilă a Acordului privind
agricultura. Parlamentul European semnalează că sistemul de preferințe
generalizate se întemeiază atât pe articolul 113, cât și pe articolul 43
din tratat [Regulamentul (CEE) nr. 3917/92 al Consiliului din 21
decembrie 1992 (JO L 396, p. 1) și Regulamentul (CE)
nr. 3668/93 al Consiliului din 20 decembrie 1993 (JO L 338,
p. 22)].Guvernul olandez acordă
o atenție deosebită Acordului privind barierele tehnice în calea
comerțului. Spre deosebire de Comisie, care revendică o competență
exclusivă a Comunității în privința acestui nou acord, guvernul olandez
consideră că „într‑o mare măsură, Comunitatea a dobândit o competență
exclusivă în domeniul barierelor tehnice în calea comerțului”, dar că
„statele membre dispun încă de o competență proprie, atât ca urmare a
caracterului anumitor directive, cât și a faptului că în acest domeniu
nici nu s‑a realizat și nici nu s‑a avut în vedere realizarea unei
armonizări complete”.În domeniul comerțului
cu mărfuri, adevăratul măr al discordiei între Comisie, pe de o parte,
și Consiliu și guvernele care au prezentat observații, pe de altă parte,
îl constituie produsele CECO.Potrivit Comisiei, Acordurile
multilaterale privind comerțul cu bunuri nu necesită niciun alt temei
juridic decât articolul 113, chiar și în cazul în care acestea privesc
produsele CECO sau produsele Euratom.Comisia
depune eforturi pentru a reduce importanța acordată de celelalte părți
articolului 71 din Tratatul CECO. Această clauză de neafectare de la
articolul 71 nu ar rezerva niciun drept statelor membre, în sensul
articolului 232 alineatul (1) din Tratatul CE.Comisia invocă Avizul 1/75 din 11 noiembrie 1975 (Rec., p. 1355 și în special p. 1365), potrivit căruia:„este
exclus ca [articolul 71 din Tratatul CECO] să poată determina ca
articolele 113 și 114 din Tratatul CEE să devină inoperante și să poată
afecta atribuirea de competențe Comunității în vederea negocierii și
încheierii unor acorduri internaționale care intră în domeniul politicii
comerciale comune”.În sfârșit, Comisia
consideră că o altă modalitate legală de a încheia acorduri comerciale
în temeiul Tratatului CECO ar fi recurgerea la dispozițiile articolului
95.Consiliul, dimpotrivă, apreciază
că „încheierea GATT și a anexelor la acesta de către statele membre, în
măsura în care dispozițiile acestora intră în competența din domeniul
politicii comerciale care le este rezervată în temeiul articolului 71
din Tratatul CECO, este în mod evident compatibilă cu tratatul”.Guvernul spaniol insistă asupra competenței exclusive a statelor membre în ceea ce privește produsele CECO. Republica Elenă susține această opinie. Poziția guvernului portughez este în același sens.Guvernul Regatului Unit
invocă de asemenea articolul 71 din Tratatul CECO pentru a susține
competența statelor membre, dar admite că, astfel cum a indicat Comisia,
o altă modalitate legală de încheiere a acordului ar fi recurgerea la
articolul 95 din Tratatul CECO.În cea ce privește guvernul francez,
acesta consideră că „încheierea de către CECO, în temeiul articolului
95 din tratatul respectiv, a unor acorduri privind regimul comercial al
produselor CECO nu a avut ca efect să transfere către CECO competențele
recunoscute statelor membre la articolul 71 din același tratat” și că
„prin urmare, statele membre pot hotărî să încheie ele însele GATT și
anexele la acestea în ceea ce privește dispozițiile referitoare la
comerțul cu produse CECO ce intră în competența care le este rezervată
prin articolul 71 din Tratatul CECO”.X –  Analiza acordurilor GATS și TRIPSA –  GATS1.     Justificarea GATSDe
ce un acord general privind comerțul cu servicii? În unele țări
dezvoltate, sectorul serviciilor a devenit sectorul dominant al
economiei. Potrivit Comisiei, unii economiști consideră că această
evoluție reprezintă „o prevestire a unei restructurări fundamentale în
economia mondială și a unei tranziții din ce în ce mai clare a
industriei de bază spre economiile țărilor în curs de dezvoltare care
vor deveni astfel principalii exportatori de produse prelucrate”.
„Economiile dezvoltate vor exporta mai ales servicii și bunuri cu o
înaltă valoare adăugată (în care o componentă majoritară va fi
reprezentată de expertiză).” „Expansiunea comerțului internațional cu
servicii a rămas în urmă față de creșterea din acest sector în cadrul
economiilor naționale din cauza faptului că nicio normă internațională
nu oferă siguranța și previzibilitatea necesare operatorilor. Prin
urmare, a apărut ideea de a crea un cadru care să permită introducerea
liberalizării prin negocierea unor noi norme.”2.     Esența GATSGATS
constituie o încercare de transpunere a principiilor GATT în domeniul
serviciilor, unde barierele în calea comerțului nu sunt constituite de
taxele vamale sau de contingente la import, ci de reglementările privind
accesul pe piețe și privind calificările prestatorilor de servicii.
Regulile care trebuie respectate nu au fost încă definite. Astfel cum a
subliniat și guvernul francez pe un plan mai general referitor la OMC,
GATS constituie un cadru de negociere în vederea elaborării unor reguli
asupra cărora există deja un consens și în vederea încheierii unor
acorduri în domenii noi.3.     Definiția serviciilor și modalități de prestare a acestoraNoțiunea de serviciu este foarte vastă, întrucât aceasta cuprinde „orice servicii din orice sectoare,
cu excepția serviciilor furnizate în exercițiul puterii centrale”. Prin
„serviciu furnizat în exercițiul puterii centrale” se înțelege „orice
serviciu care nu este furnizat pe o bază comercială sau în concurență cu
unul sau mai mulți furnizori de servicii” [articolul 1 alineatul (3)
literele (b) și (c) din GATS].În
conformitate cu articolul 1 alineatul (2) din GATS, comerțul cu servicii
cuprinde patru tipuri sau modalități de prestare a serviciilor:–        „cross‑border supply”
(sau „prestări transfrontaliere”), care constă în furnizarea unui
serviciu de pe teritoriul unui stat membru pe teritoriul oricărui alt
stat membru. Consiliul dă exemplul următor: un birou de arhitectură
stabilit într‑un stat A furnizează un proiect de instalații electrice
unui birou de inginerie stabilit într‑un stat B.–        „consumption abroad”
(sau „consumul în străinătate”) constă în furnizarea unui serviciu pe
teritoriul unui stat membru pentru consumatorul din oricare alt stat
membru. Exemplu: serviciile prestate în statul A turiștilor veniți din
statul B.–        „commercial presence”
(„prezența comercială” sau „prezența persoanelor juridice”), care
constă în furnizarea unui serviciu de către un furnizor de servicii
dintr‑un stat membru, prin prezența comercială pe teritoriul oricărui
alt stat membru. Prin „prezență comercială” se înțelege, în
conformitate cu articolul XXVIII litera (d), „orice tip de entitate
comercială sau profesională, inclusiv sub forma: (i)      constituirii, achiziționării sau menținerii unei persoane juridice sau(ii)      creării
sau menținerii unei sucursale sau a unui birou de reprezentare pe
teritoriul unui stat membru în scopul furnizării unui serviciu”.Astfel
cum remarcă Consiliul, este avut în vedere cazul stabilirii și al
prestării de servicii într‑un stat B de către întreprinderile sau
profesioniștii dintr‑un stat A. Acest mod de prestare de servicii se
întâlnește, de exemplu, în cazul serviciilor bancare.–        „movement of persons”
(„circulația persoanelor”, „prezența persoanelor fizice”). Reprezintă
furnizarea unui serviciu de către un furnizor de servicii dintr‑un stat
membru, prin prezența persoanelor fizice ale acestui stat membru pe
teritoriul oricărui alt stat membru. Potrivit Consiliului, acesta este
cazul unei întreprinderi dintr‑un stat A care prestează servicii într‑un
stat B cu lucrători care provin din statul A. Un exemplu tipic în acest
sens este executarea lucrărilor de construcții.4.     Dubla „universalitate” a GATSConsiliul subliniază
că GATS prezintă o dublă universalitate. Pe de o parte, acest acord
reglementează toate sectoarele serviciilor (a se vedea mai sus definiția
serviciului, la X. A. 3.): cu alte cuvinte, sunt vizate transporturile,
serviciile financiare și de asigurări, telecomunicațiile, serviciile
informatice și audiovizualul, sectorul turismului, al industriei
hoteliere și al industriei alimentare, construcțiile, profesiunile
liberale și chiar educația și sănătatea etc. Pe de altă parte, GATS
reglementează toate aspectele legate de stabilirea și de activitatea
prestatorilor de servicii. GATS se aplică „măsurilor statelor membre
care afectează comerțul cu servicii”, astfel cum acesta a fost definit.
Prin urmare, GATS cuprinde:–        toate
condițiile de stabilire (prin înființarea sau prin achiziționarea unei
societăți sau prin crearea unei sucursale);–        toate
condițiile privind regimul de desfășurare a acestor activități (de la
regimul insolvenței până la regimul fiscal sau cel al personalului).5.     Natura angajamentelor asumateEste necesar să se facă o distincție între angajamentele generale și angajamentele specifice.a)     Angajamente generaleCel
mai important angajament este principiul tratamentului pe baza clauzei
națiunii celei mai favorizate [articolul II alineatul (1)]. Cu toate
acestea, pe parcursul unei perioade care nu poate depăși zece ani (a se
vedea anexa), o țară poate menține măsuri care prevăd o discriminare
între partenerii săi comerciali în cazul în care această măsură este
menționată în anexă pe lista excepțiilor și îndeplinește condițiile
indicate în anexă. Articolul V prevede, în plus, o derogare permanentă
de la principiul tratamentului pe baza clauzei națiunii celei mai
favorizate în favoarea integrărilor regionale, pe baza modelului de la articolul XXIV din GATT.Un
alt angajament general este cel al transparenței: fiecare membru
trebuie să publice măsurile sau reglementările privind serviciile
[articolul III alineatul (1)], care sunt denumite în acord „măsuri
pertinente cu aplicabilitate generală care vizează sau afectează
funcționarea prezentului acord”.Trebuie
menționat și angajamentul de a prevedea proceduri (judiciare, de
arbitraj sau administrative) de atac împotriva deciziilor administrative
care afectează comerțul cu servicii [articolul VI alineatul (2)].În
plus, trebuie evidențiat angajamentul tuturor membrilor de a evita ca
un prestator ce monopolizează un serviciu pe teritoriul unui membru să
acționeze într‑un mod care nu este compatibil cu principiul
tratamentului pe baza clauzei națiunii celei mai favorizate sau cu angajamentele sale specifice [articolul VIII alineatul (1)].În
sfârșit, sunt asumate angajamente privind recunoașterea autorizațiilor,
licențelor sau certificatelor eliberate furnizorilor de servicii
(articolul VII).b)     Angajamente specificeAngajamentele
specifice care se găsesc în părțile III și IV din acord și în anexele
la acesta constau în angajamentul unui membru de a permite accesul pe piețe
serviciilor și prestatorilor de servicii ai oricărui alt membru și în
angajamentul de a acorda serviciilor și prestatorilor de servicii din
oricare alt membru, în ceea ce privește măsurile care afectează
prestarea de servicii, un tratament nu mai puțin favorabil decât cel
acordat propriilor servicii similare și propriilor prestatori de
servicii similare (principiul tratamentului național).Restricțiile
reglementate de angajamentul de a permite accesul pe piețe sunt
precizate la articolul XVI alineatul (2): se are în vedere, în esență,
renunțarea la restricțiile cantitative impuse în activitatea
prestatorilor de servicii din alte state membre. Consiliul citează
următoarele exemple de asemenea restricții: –        un
număr maxim de întreprinderi de televiziune sau de transport controlate
de întreprinderi sau de resortisanți din țări terțe;–        un număr maxim de medici „străini”;–        un
procent maxim pentru participarea „străină” la capitalul
întreprinderilor de televiziune, de transport etc.;–        interzicerea
anumitor activități băncilor sau societăților de asigurare aflate sub
control străin;–        stabilirea
unor „cote” în sectorul audiovizual pentru producțiile din țări terțe.Aceste angajamente, care nu sunt nici necondiționate, nici absolute, sunt consemnate în liste pe țări.
Un membru poate preciza în lista sa că nu permite accesul complet pe
piața sa, poate impune condiții (de exemplu, o prezență comercială) sau
poate enunța restricții. Aceste condiții și restricții sunt menționate
în lista acestuia. Același lucru este valabil și pentru angajamentul
privind tratamentul național.Pentru
Comunitatea Europeană, lista a fost depusă de către Comunitate și de
către statele membre; cu toate acestea, angajamentele asumate vizează
nominal fiecare stat membru, iar condițiile și restricțiile nu sunt
identice pentru toate statele membre.Aceste
angajamente specifice sunt rezultatul unor negocieri multilaterale în
cadrul cărora nu s‑a încercat asigurarea unei reciprocități în fiecare
sector, ci la modul global.6.     Caracterul dinamic al acorduluiDestinat
să constituie un cadru de negociere, GATS comportă, subliniază
Consiliul, un caracter dinamic. Consiliul evidențiază articolul XIX din
GATS, care vizează obligația inițierii unor serii de negocieri succesive
în vederea ridicării progresive a nivelului de liberalizare. Trebuie
avut în vedere și articolul X, care prevede negocieri multilaterale pe
baza principiului nediscriminării în privința măsurilor urgente de
salvgardare. Poate fi de asemenea menționat și articolul XIII, care,
deși prevede neaplicarea principiului tratamentului pe baza clauzei
națiunii celei mai favorizate, a angajamentelor specifice privind
permiterea accesului pe piață și a acordării tratamentului național în
privința contractelor de achiziții publice de servicii, arată totuși că,
într‑un anumit termen, vor avea loc negocieri multilaterale pe această
temă. În sfârșit, trebuie subliniat articolul XV, care prevede
angajamentul de începere a unor negocieri în vederea elaborării
regulilor multilaterale necesare pentru evitarea efectelor de denaturare
provocate de subvenții.B –  TRIPS1.     Obiective și justificareAstfel
cum a subliniat guvernul francez, principalul obiectiv al TRIPS este de
a consolida și de a armoniza protecția proprietății intelectuale la
scară mondială.Guvernul francez arată că,
întrucât eforturile întreprinse în acest scop în alte cadre și în
special lucrările realizate între 1980 și 1984 pentru a revizui
Convenția de uniune de la Paris pentru protecția proprietății
industriale au eșuat, țările dezvoltate au insistat ca proprietatea
intelectuală să fie inclusă în Runda Uruguay astfel încât să se înscrie
în dinamica de ansamblu a GATT (împreună cu mijloacele de negociere a
acestuia) și a mecanismului acestuia de soluționare a litigiilor.Comerțul
cu produse contrafăcute în anumite țări terțe (mărci folosite în mod
neautorizat, forme de produse imitate, produse sau procedee protejate de
un brevet contrafăcute sau copii‑pirat ale cărților, discurilor și
casetelor video) provoacă, astfel cum arată Comisia, un prejudiciu
considerabil industriei comunitare. Se consideră că absența unei
protecții eficiente a proprietății intelectuale în anumite țări terțe
are același efect asupra „mărfurilor care fac obiectul drepturilor de
proprietate intelectuală” ca orice altă restricție asupra importurilor.Comisia
arată că atât Statele Unite ale Americii, cât și Comunitatea au pus în
aplicare măsuri de retorsiune comercială față de țările care fie
asigurau numai o protecție insuficientă a proprietății intelectuale, fie
aplicau discriminări între partenerii lor comerciali. Aceste măsuri au
avut ca efect acceptarea de către țările în curs de dezvoltare a ideii
de consolidare a proprietății intelectuale, deși, până în momentul
respectiv, acestea aveau tendința de a înțelege această ramură a
dreptului ca pe un instrument de exploatare aflat în mâinile economiilor
industrializate. Pe de altă parte, Comisia arată că țările în curs de
dezvoltare sunt din ce în ce mai conștiente de potențialele avantaje pe
care le prezintă protecția mai puternică a proprietății intelectuale
prin faptul că aceasta încurajează inovația la nivel local.2.     Domeniul de aplicare și mijloacele adoptate în vederea atingerii obiectivelor propuseAcordul
TRIPS are o sferă foarte vastă de aplicare, întrucât reglementează atât
proprietatea literară și artistică (dreptul de autor și drepturile
conexe), cât și proprietatea industrială (mărcile, indicațiile de
proveniență și denumirile de origine, brevetele, desenele și modelele,
know‑how‑ul), cu excepția totuși a soiurilor de plante [articolul 1
alineatul (2) din TRIPS].Partea I din
Acordul TRIPS (articolele 1-8) conține dispozițiile generale și
principiile fundamentale. În partea II (articolele 9-40) sunt stabilite
normele privind existența, întinderea și exercitarea drepturilor de
proprietate intelectuală. Partea III (articolele 41-61) enunță
mijloacele de asigurare a respectării drepturilor de proprietate
intelectuală. Partea IV (articolul 62) definește procedurile referitoare
la dobândirea și menținerea drepturilor de proprietate intelectuală.
Partea V (articolele 63 și 64) se referă la soluționarea diferendelor.
În partea VI (articolele 65-67) sunt cuprinse prevederile tranzitorii,
iar în partea VII (articolele 68-73), prevederile instituționale și
finale.Protecția proprietății intelectuale
pe care Acordul TRIPS urmărește să o instituie are un caracter minimal.
În același timp, Acordul TRIPS lasă membrilor săi libertatea de a
institui o protecție mai largă și de a alege mijloacele cele mai
adecvate pentru punerea în aplicare a dispozițiilor sale [articolul 1
alineatul (1) din TRIPS].Aplicabilitatea
acordului este determinată în funcție de un criteriu personal [drept
aplicabil anumitor persoane fizice și juridice resortisante din țările
terțe; articolul 1 alineatul (3) din TRIPS].Acordul
TRIPS prevede atât principiul tratamentului național (articolul 3), cât
și principiul tratamentului pe baza clauzei națiunii celei mai
favorizate (articolul 4). Există excepții de la aceste două principii.
Astfel, principiul tratamentului național se aplică numai sub rezerva
excepțiilor care au fost deja prevăzute prin Convenția de uniune de la
Paris pentru protecția proprietății industriale, prin Convenția de la
Berna pentru protecția operelor literare și artistice, prin Convenția de
la Roma privind protecția artiștilor interpreți sau executanți, a
producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune și prin
Tratatul de la Washington asupra proprietății intelectuale în materie de
circuite integrate. În plus, în ceea ce îi privește pe artiștii
interpreți sau executanți, producătorii de fonograme și organismele de
radiodifuziune, obligația de a aplica tratamentul național se limitează
la drepturile care sunt vizate chiar de către TRIPS [articolul 3
alineatul (1) din TRIPS].Astfel cum arată
Consiliul, obiectivele TRIPS sunt urmărite pe două căi: în primul rând,
printr‑o trimitere la convențiile internaționale care, potrivit
expresiei Comisiei, „[se bucurau] de un nivel de acceptare relativ
ridicat”, și anume Convențiile de la Paris privind proprietatea
industrială și de la Berna privind proprietatea literară și artistică –
convenții care, la rândul lor, vizează o armonizare a drepturilor,
precum și asigurarea tratamentului național în domeniile nearmonizate;
în al doilea rând, prin dispoziții materiale specifice („plus elements”)
„în domenii” – subliniază Comisia – „ale proprietății intelectuale în
care țările participante aveau nevoie urgentă de o protecție mai
extinsă”.Trimiterea la Convenția de uniune
de la Paris privește toate dispozițiile materiale ale acestei convenții;
sunt excluse doar dispozițiile instituționale, finale și tranzitorii
[articolul 2 alineatul (1) din TRIPS]. Trimiterea la Convenția de la
Berna se referă de asemenea la toate dispozițiile materiale ale acestei
convenții, cu excepția celor care privesc drepturile morale de autor
[articolul 9 alineatul (1) din TRIPS].Dispozițiile materiale specifice sunt reunite în părțile II, III și IV ale TRIPS.Sfera
de aplicare a acestor dispoziții materiale specifice nu acoperă un
aspect important: epuizarea drepturilor. Una dintre dispozițiile
generale ale TRIPS, articolul 6, arată că:„În
scopul de a soluționa diferende în cadrul prezentului acord, sub
rezerva prevederilor articolelor 3 [tratament național] și 4 [tratament
pe baza clauzei națiunii celei mai favorizate], nicio prevedere a
prezentului acord nu trebuie să fie utilizată pentru a aborda problema
epuizării drepturilor de proprietate intelectuală.”Se
amintește că principiul epuizării este cel potrivit căruia titularii de
drepturi de proprietate intelectuală nu au dreptul de a invoca aceste
drepturi pentru a controla circulația produselor pe care le‑au introdus
ei înșiși pe piață sau care au fost introduse pe piață cu consimțământul
lor. Potrivit Comisiei, din articolul 6 din TRIPS rezultă că „în cazul
în care un membru aplică principiul epuizării «naționale» (sau
«regionale» pentru uniunile vamale sau regionale), dispozițiile
Acordului TRIPS privind soluționarea diferendelor (inclusiv reclamațiile
privind o încălcare a acestuia, fără să fi existat o încălcare) nu pot
fi invocate”. Statele membre ale
Comunității, care sunt obligate să aplice principiul epuizării în
relațiile intracomunitare, au libertatea de a exclude acest principiu
atunci când produsul importat provine dintr‑o țară terță; situația este
asemănătoare chiar pentru Comunitate.Cu
toate acestea, în cazul în care un stat membru aplică principiul
epuizării pentru resortisanții săi, fără a‑l limita la punerea în
circulație într‑un stat membru al Comunității, statul respectiv trebuie
să aplice principiul în același mod și pentru resortisanții din țările
terțe, în temeiul principiului tratamentului național. De asemenea,
principiul tratamentului pe baza clauzei națiunii celei mai favorizate
împiedică orice țară membră la TRIPS să aplice o normă diferită, în
funcție de țara terță din care provin resortisanții.Potrivit
Comisiei, articolul 6 din TRIPS permite unui membru să „continue să se
opună importurilor paralele de mărfuri [...] comercializate în
străinătate (adică într‑o țară terță) de către titularul
dreptului de proprietate intelectuală sau cu consimțământul acestuia”.
Comisia consideră că limitarea principiului epuizării la relațiile
intracomunitare „este necesară în vederea respectării dispozițiilor
dreptului comunitar și pentru a permite titularilor comunitari de
drepturi să cucerească piețe externe (adică piețele din țările terțe),
păstrând în același timp un anumit control asupra importurilor (sau
reimporturilor) de mărfuri pe bază de tehnologie în Comunitate”.3.     Dispoziții materiale specificea)     Drepturi de autor și drepturi conexeProtecția dreptului de autor se extinde asupra expresiilor,
și nu asupra ideilor, procedurilor, metodelor de funcționare sau
conceptelor matematice în sine [articolul 9 alineatul (2) din TRIPS]. Durata minimă a protecției este stabilită (articolul 12).Programele de calculator sunt protejate ca operele literare în temeiul Convenției de la Berna [articolul 10 alineatul (1) din TRIPS].Drepturile conexe,
care sunt drepturile artiștilor interpreți sau executanți, ale
producătorilor de fonograme și ale organismelor de radiodifuziune, sunt
consacrate și definite (articolul 14 din TRIPS).Autorilor de programe de calculator trebuie să li se acorde un drept de închiriere.
Acest drept nu este prevăzut pentru autorii de opere cinematografice
decât atunci când închirierea (a) „conduce la o răspândire largă a
copiilor acestor opere care să compromită într‑un mod important dreptul
exclusiv de reproducere conferit de către (statul membru în cauză) autorilor și succesorilor în drepturi”.b)     Proprietatea industrialăi)     MărcileProtecția care trebuie acordată mărcilor este similară atât pentru mărcile de produse, cât și pentru cele de servicii.Sunt
prevăzute semnele care pot constitui o marcă și sunt definite
drepturile conferite de marcă [articolul 15 alineatul (1) și articolul
16 alineatul (1) din TRIPS].Înregistrarea
unei mărci poate fi condiționată de folosința acesteia, dar nu și de
depunerea cererii de înregistrare [articolul 15 alineatul (3)]. Sunt
reglementate durata minimă a înregistrării și reînnoirile acesteia
(articolul 18). În cazul introducerii unei obligații de folosință, TRIPS
stabilește durata minimă de nefolosință care poate determina anularea
înregistrării mărcii (articolul 19).Protecția
mărcilor notorii, în sensul articolului 6a din Convenția de uniune de
la Paris, se întinde la mărcile de servicii [articolul 16 alineatul (2)]
și depășește sfera produselor similare [articolul 16 alineatul (3)].Membrii
TRIPS pot stabili condițiile privind acordarea de licențe și cesionarea
mărcilor. Cu toate acestea, nu este permisă acordarea de licențe
obligatorii pentru mărci, iar cesionarea mărcilor se poate realiza fără
transferul concomitent al întreprinderii căreia îi aparține marca.ii)  Indicațiile geograficeSecțiunea
3 din partea II din TRIPS conține dispoziții foarte exacte asupra
protecției care trebuie asigurată indicațiilor geografice, înțelese ca
fiind „indicațiile care servesc la identificarea unui produs ca fiind
originar din teritoriul unui membru sau al unei regiuni ori localități
din acest teritoriu, în cazurile în care o calitate, un renume sau o
altă caracteristică a produsului poate fi atribuită în mod esențial
acestei origini geografice” [articolul 22 alineatul (1) din TRIPS].În mod general, se are în vedere să se împiedice: „a)      utilizarea,
în desemnarea sau prezentarea unui produs, a oricărui mijloc care
indică sau sugerează că produsul în cauză este originar dintr‑o regiune
geografică alta decât locul adevărat de origine, într‑un mod care să
inducă publicul în eroare cu privire la originea geografică a
produsului;b)      orice
utilizare care constituie un act de concurență neloială în sensul
articolului 10bis din Convenția de la Paris (1967)” [articolul 22
alineatul (2) din TRIPS].Trebuie instituită
o protecție suplimentară în privința indicațiilor geografice pentru
vinuri și produse spirtoase: mijloacele de împiedicare a utilizării unei
indicații geografice care identifică vinuri sau produse spirtoase care
nu sunt originare din locul indicat trebuie să poată fi utilizate și „în
cazurile în care originea adevărată a produsului este indicată sau în
cazurile în care indicația geografică este utilizată în traducere sau
este însoțită de expresii precum «de genul», «de tipul», «de stilul»,
«imitație» sau altele” [articolul 23 alineatul (1) din TRIPS].Cu toate acestea, aceste reguli nu se vor aplica decât pe viitor. Astfel, „nicio
prevedere din prezenta secțiune nu pretinde vreunui membru să împiedice
folosința continuă și similară a unei anumite indicații geografice
dintr‑o altă țară membră care identifică vinuri sau produse spirtoase,
cu privire la produse sau servicii, de către unul dintre resortisanții
sau de către una dintre persoanele domiciliate pe acel teritoriu care au
utilizat această indicație geografică în mod continuu pentru produse
sau servicii identice sau similare pe teritoriul acestui membru, fie (a)
pentru o perioadă de zece ani înainte de 15 aprilie 1994, fie (b) cu
bună‑credință, înainte de această dată [articolul 24 alineatul (4) din
TRIPS]”. iii)  Desenele și modele industrialeAcordul
TRIPS se aplică și domeniului esteticii industriale. Trebuie asigurată
protecția desenelor și a modelelor industriale noi sau originale
[articolul 25 alineatul (1)]. Se definește întinderea acestei protecții
și se fixează durata minimă a protecției (articolul 26).În
special pentru textile, modalitățile de protecție nu trebuie să fie de
natură să compromită în mod nerezonabil posibilitatea de a obține
această protecție [articolul 25 alineatul (2) din TRIPS].iv)  BreveteleÎn
secțiunea 5 din partea II privind brevetele, se regăsesc în primul rând
dispozițiile privind obiectul brevetabil (articolul 27). În
conformitate cu aceste dispoziții, un brevet poate fi obținut pentru
orice invenție de produs sau de procedeu în toate domeniile tehnologice
(același articol). Cu toate acestea, țările în curs de dezvoltare
beneficiază de posibilitatea de a prelungi, pentru o anumită perioadă,
obligația de a extinde protecția în privința unor brevete pentru produse
în domenii ale tehnologiei care, potrivit sistemelor lor de drept, nu
pot face obiectul unei astfel de protecții la data aplicării generale a
acordului [articolul 65 alineatul (4)]. Drepturile conferite de brevet
sunt definite (articolul 28) și trebuie să aibă o durată minimă de 20 de
ani (articolul 33). În sfârșit, articolul 31 prevede dispoziții care au
rolul de a limita condițiile în care pot fi acordate licențe
obligatorii.v)     Schemele de configurație (topografii) ale circuitelor integrateDispozițiile
privind topografiile circuitelor integrate au rolul de a remedia
insuficiențele Tratatului de la Washington asupra proprietății
intelectuale în materie de circuite integrate. Aceste dispoziții
definesc atât domeniul de aplicare al dreptului care trebuie acordat
(articolul 36), cât și durata protecției (articolul 38).vi)  Protecția informațiilor tehnice nedivulgateMembrii
TRIPS au obligația de a proteja contra concurenței neloiale
informațiile nedivulgate [articolul 39 alineatul (1)]. Deținătorii
legitimi trebuie să aibă posibilitatea să împiedice „ca informații
aflate în mod licit sub controlul lor să fie divulgate terților sau
dobândite sau utilizate de către aceștia fără consimțământul lor și de o
manieră contrară uzanțelor comerciale cinstite”. Protecția este
acordată sub rezerva îndeplinirii următoarelor condiții: aceste
informații trebuie să fie secrete, să aibă o valoare comercială prin
faptul că sunt secrete și să fi făcut obiectul unor măsuri destinate să
le păstreze secrete din partea persoanei care le controlează în mod
licit [articolul 39 alineatul (2)].vii)  Controlul practicilor anticoncurențiale în licențele contractualeMembrii
au convenit că anumite practici sau condiții în materie de acordare de
licențe legate de drepturile de proprietate intelectuală care limitează
concurența pot să aibă efecte negative asupra schimburilor și să
împiedice transferul și difuzarea de tehnologie (articolul 40). Prin
urmare, Acordul TRIPS consacră dreptul membrilor de a preciza practicile
sau condițiile care pot constitui o utilizare abuzivă a drepturilor de
proprietate intelectuală și de a adopta măsurile corespunzătoare pentru a
preveni sau a controla aceste practici.4.     Dispoziții specifice de procedură (mijloace de asigurare a respectării drepturilor de proprietate intelectuală)Pentru
a obține o protecție uniformă minimă a proprietății intelectuale, nu
este suficient să se definească conținutul diferitelor drepturi care
trebuie recunoscute. Este necesar să se prevadă în plus „mijloace
eficace și adecvate” pentru a asigura că drepturile respective sunt
respectate (a se vedea expunerea de motive a TRIPS). Astfel se explică
existența părții III din TRIPS care se referă la procedurile pe care
statele membre trebuie să le instituie astfel încât să permită o acțiune
eficientă contra oricărui act care ar aduce atingere drepturilor de
proprietate intelectuală reglementate de TRIPS [articolul 41 alineatul
(1)]. În această parte III, pe de o parte, sunt enumerate măsurile pe
care titularii drepturilor de proprietate intelectuală trebuie să aibă
posibilitatea să le solicite autorităților judiciare, administrative și
vamale, atât împotriva atingerilor aduse drepturilor lor, cât și
împotriva riscurilor de atingere a drepturilor lor (a), iar pe de altă
parte, sunt precizate condițiile pe care trebuie să le îndeplinească
procedurile prin care pot fi obținute astfel de măsuri (b).a)     Măsuri corectiveAcordul
TRIPS prevede atât măsuri destinate să determine încetarea sau
reprimarea atingerilor aduse drepturilor de proprietate intelectuală
(injoncțiune de încetare, daune interese, confiscare sau distrugere de
obiecte contrafăcute, sancțiuni penale), cât și măsuri care au rolul de a
preveni atingerile aduse drepturilor de proprietate intelectuală
(măsuri provizorii, suspendarea punerii în circulație de către
autoritățile vamale).Autoritățile judiciare
trebuie să aibă competența să dispună făptuitorului să înceteze să
aducă atingere unui drept de proprietate intelectuală al reclamantului
[articolul 44 alineatul (1)].Autoritățile
judiciare trebuie să aibă competența să dispună făptuitorului să
plătească titularului dreptului încălcat daune interese adecvate în
cazul în care acest făptuitor știa sau avea motive rezonabile să știe că
activitatea sa aducea atingere unui drept de proprietate intelectuală
[articolul 45 alineatul (1)].De asemenea,
autoritățile judiciare trebuie să aibă competența să dispună ca
mărfurile care aduc atingere unui drept de proprietate intelectuală să
fie scoase, fără niciun fel de compensație, din circuitele comerciale
sau, cu excepția cazului în care acest lucru este contrar prevederilor
constituționale existente, să fie distruse (articolul 46).Trebuie
prevăzute sancțiuni penale, inclusiv pedepse privative de libertate, în
cazul actelor de contrafacere a mărcilor sau de piraterie care aduc
atingere unui drept de autor, săvârșite cu intenție, comise la scară
comercială (articolul 61).În ceea ce privește măsurile preventive, acestea sunt de două tipuri.În
primul rând, autoritățile judiciare sunt competente să dispună
adoptarea de măsuri provizorii, rapide și eficiente, pentru a împiedica
faptul ca un act care încalcă un drept de proprietate intelectuală să
fie comis [articolul 50 alineatul (1)]. Dacă este cazul, aceste măsuri
pot fi adoptate fără ascultarea celeilalte părți [articolul 50 alineatul
(2)], aceasta având, cu toate acestea, posibilitatea să formuleze
ulterior o cale de atac [articolul 50 alineatul (4)].În
al doilea rând, membrii trebuie să adopte proceduri care să permită
titularului unui drept care are motive valabile să bănuiască că urmează
să fie efectuat un import de mărfuri de marcă contrafăcute sau de
mărfuri piratate care aduc atingere dreptului de autor să prezinte
autorităților administrative sau judiciare competente o cerere scrisă
pentru suspendarea punerii în liberă circulație a acestor mărfuri de
către autoritățile vamale. Membrii pot să prevadă măsuri similare pentru
alte cazuri în care se aduce atingere drepturilor de proprietate
intelectuală (articolul 51).Aceste măsuri
de suspendare a punerii în liberă circulație a mărfurilor au de asemenea
un caracter provizoriu. Menținerea acestora depinde de inițierea unei
proceduri pe fond ( a se vedea articolul 55).b)     Garanții proceduraleProcedurile
destinate să asigure respectarea drepturilor de proprietate
intelectuală trebuie să fie loiale și echitabile [articolul 41 alineatul
(2)]. Caracterul loial și echitabil al procedurilor este precizat în
mai multe moduri.Titularii de drepturi
trebuie să aibă acces la procedurile judiciare civile destinate să
asigure respectarea drepturilor de proprietate intelectuală, iar pârâții
trebuie să fie informați în timp util printr‑o notificare scrisă
suficient de precisă, indicând, printre altele, dovezile pe care se
sprijină pretențiile (articolul 42). Părților trebuie să li se permită
să fie reprezentate de un avocat independent, iar procedurile nu trebuie
să impună cerințe excesive în materie de prezență obligatorie personală
(articolul 42). Toate părțile implicate în acest tip de proceduri au
dreptul să își justifice pretențiile și să prezinte toate elementele
pertinente de probă (articolul 42) și trebuie să aibă dreptul de a
solicita înfățișarea de către partea adversă a elementelor de probă care
se află în posesia sa (articolul 43). Hotărârile asupra fondului se
bazează exclusiv pe elemente de probă asupra cărora părțile au avut
posibilitatea să își prezinte opinia și trebuie să fie, de preferință,
scrise și motivate [articolul 41 alineatul (3)].Părțile
trebuie să dispună de o cale de atac în fața unei autorități judiciare
împotriva actelor administrative finale și împotriva hotărârilor
judecătorești inițiale [articolul 41 alineatul (4)].Trebuie
să se prevadă posibilitatea ca titularii de drepturi de proprietate
intelectuală să plătească daune interese dacă folosesc în mod abuziv sau
nejustificat procedurile la care pot recurge [articolul 48 alineatul
(1)].XI –  Politica comercială comună, GATS și TRIPS: pozițiile părților în cauzăAstfel
cum s‑a arătat deja, Comisia, pe de o parte, și Consiliul, statele care
au prezentat observații și Parlamentul European, pe de altă parte, sunt
în total dezacord asupra includerii materiilor reglementate de GATS și
de TRIPS în cadrul politicii comerciale comune, în privința căreia
Comunitatea are o competență exclusivă în temeiul articolului 113 din
Tratatul CE.Pozițiile părților asupra GATS și TRIPS vor fi examinate succesiv.A –  GATSComisia
a arătat, în teza sa principală, că serviciile reglementate de GATS
intră în domeniul politicii comerciale comune. Aceasta din urmă nu poate
fi limitată la mărfuri. Ideea esențială exprimată de Comisie este că
orice acord care urmărește să influențeze direct sau indirect volumul
sau structura fluxului de schimburi comerciale este un acord de politică
comercială și trebuie încheiat în temeiul articolului 113.Care sunt argumentele principale ale Comisiei?–        Mai
întâi, jurisprudența Curții, care a subliniat că „noțiunea de politică
comercială are același conținut, indiferent dacă aceasta se aplică în
sfera de acțiune internațională a unui stat sau în cea a Comunității”
(Avizul 1/75, citat anterior, în special p. 1362 al patrulea
paragraf). Or, potrivit Comisiei, niciun stat membru nu ar putea să
pretindă în mod rezonabil că comerțul cu servicii nu reprezintă o
activitate de comerț și că acordurile pe care le încheie în acest
domeniu nu intră sub incidența politicii sale comerciale.–        Legăturile
sau asemănările evidențiate de către economiști între mărfuri și
servicii, cele două sectoare fiind incluse în balanța comercială.–        Doctrina
juridică cea mai recentă care ar considera practic în unanimitate că
comerțul cu servicii este parte a politicii comerciale comune. Cu toate
acestea, Comisia recunoaște că anumiți reprezentanți ai „celui mai
moderat” curent doctrinar exclud serviciile prestate de către o unitate
situată în țara în care sunt prestate serviciile. În opinia Comisiei, nu
există niciun motiv de a face astfel o distincție între prestarea
transfrontalieră directă de servicii, care, numai ea, ar face parte din
politica comercială comună, și prestarea de servicii prin intermediul
unei prezențe comerciale, care ar face parte dintr‑o politică externă de
stabilire.–        Obiectivul GATS care constă în liberalizarea comerțului cu servicii.–        Instrumentele
utilizate (tratamentul pe baza clauzei națiunii celei mai favorizate,
transparența) care sunt instrumente tradiționale ale politicii
comerciale. Situația ar fi asemănătoare și în privința dispozițiilor
privind accesul pe piețe și tratamentul național. Listele de angajamente
specifice, deși se referă în mare măsură la obstacolele normative, ar
fi comparabile cu listele tarifare ale membrilor în sectorul mărfurilor.În plus, Comisia depune eforturi pentru a demonstra că dispozițiile GATS au un corespondent în dispoziții comparabile din GATT.Legătura
strânsă dintre mărfuri și servicii ar fi de asemenea demonstrată de
posibilitatea aplicării unor măsuri de retorsiune încrucișată, iar
această legătură ar confirma că mărfurile și serviciile fac parte din
aceeași politică comercială.Clauzele
referitoare la negocierile ulterioare (a se vedea mai sus X. A. 6.,
Caracterul dinamic al GATS) „nu pot modifica temeiul juridic al
acordului analizat aici”. „Orice acord care rezultă din aceste
dispoziții trebuie să fie supus ulterior unei evaluări specifice pentru a
se determina temeiul juridic al acestuia.”Faptul
că nu toate sectoarele serviciilor reglementate de GATS sunt armonizate
în dreptul comunitar și că, în anumite cazuri, sunt încă reglementate
de legislațiile naționale nu pune în discuție, potrivit opiniei
Comisiei, competența Comunității. „GATT și în special dispoziția din
acesta privind tratamentul național are impact asupra legislațiilor și
reglementărilor naționale ale statelor membre (de exemplu, asupra
legislațiilor fiscale) de mulți ani deja, fără a se fi susținut vreodată
că acesta intră, în parte, în competența statelor membre.”În încheiere, Comisia formulează două precizări privind articolele 59 și 75 din Tratatul CE.Articolul
59 al doilea paragraf din Tratatul CE, care conferă Consiliului
competența de a extinde beneficiile capitolului privind serviciile la
prestatorii de servicii care sunt resortisanți ai unui stat terț și sunt
stabiliți în cadrul Comunității, nu se opune oare includerii comerțului
cu servicii în articolul 113 din Tratatul CE? Nu, răspunde Comisia.
Este vorba de o dispoziție internă, iar nu de o dispoziție de politică
comercială comună. „Această dispoziție nu poate servi drept temei
juridic pentru o politică convențională care are obiectivul să
reglementeze toate modalitățile de prestare a serviciilor la nivel
internațional, precum GATS.”În măsura în
care se referă și la transporturi, GATS nu intră oare sub incidența
articolului 75, care conferă instituțiilor competență internă (a se
vedea Hotărârea din 31 martie 1971, cunoscută sub numele „AETR”,
Comisia/Consiliul, 22/70, Rec., p. 263, privind paralelismul dintre
competențele interne și externe)? Răspunsul Comisiei este negativ.
Precedentul AETR poate fi invocat pentru a încheia acorduri în
sectoarele politicii de transporturi care nu sunt de natură comercială.
Pe de altă parte, în sectorul transporturilor, Consiliul a adoptat o
serie de măsuri privind restricții comerciale, mai ales sancțiuni
economice, care au fost întemeiate pe articolul 113 și care prevedeau
întreruperea comerțului cu servicii de transport.Toate celelalte părți în cauză sunt în mod hotărât ostile punctului de vedere susținut de Comisie.Potrivit Consiliului,
interpretarea noțiunii de politică comercială comună susținută de
Comisie conduce la transformarea acesteia într‑o politică comună în
materie de relații economice externe. În economia mondială, fluctuațiile
cursurilor de schimb valutar sau diferențele dintre costurile salariale
influențează volumul și fluxurile de schimburi internaționale într‑o
măsură mult mai mare decât, de exemplu, variațiile tarifelor vamale.
„Dacă s‑ar urma teza Comisiei, ar trebui să se conchidă în mod
obligatoriu că, în temeiul articolului 113, Comunitatea are o competență
exclusivă de reglementare a cursurilor de schimb ale monedelor statelor
membre sau de punere în aplicare a unei politici de stabilire a
salariilor. O asemenea interpretare ar goli complet de conținut
competența statelor membre în materie de politică economică, cel puțin
în privința relațiilor externe.” În cadrul
Conferinței interguvernamentale privind uniunea politică, Comisia
propusese o asemenea extindere a competențelor Comunității. Noțiunea de
politică comercială comună ar fi fost înlocuită cu cea de politică
comună în domeniul relațiilor economice externe și ar fi cuprins în
special „măsurile economice și comerciale din domeniul serviciilor,
capitalurilor, proprietății intelectuale, investițiilor, stabilirii și
concurenței”, domenii ale căror limite pot fi extinse. Această politică
ar fi intrat în sfera de competență exclusivă a Comunității [articolul
Y 17 alineatul (2) din propunerea Comisiei]. Comunitatea ar fi fost
reprezentată exclusiv de către Comisie în relațiile cu țările terțe, cu
organizațiile internaționale și în conferințele internaționale. Potrivit
Consiliului, Comisia ar încerca, prin cererea sa de emitere a unui
aviz, să se consacre, pe calea interpretării juridice, propuneri care au
fost respinse de Conferința interguvernamentală privind uniunea
politică. Acest argument se regăsește și în memoriile guvernelor
francez, danez și al Regatului Unit.Consiliul
nu realizează o distincție reală între argumentele susținute pentru a
exclude serviciile din cadrul politicii comerciale, pe de o parte, și
cele pe care le invocă, pe baza examinării teoriei paralelismului
competențelor interne și externe, pentru a ajunge la concluzia că există
o competență comună a Comunității, pe de altă parte.Potrivit
Consiliului, GATS vizează în principal prestarea de servicii prin
intermediul unei prezențe comerciale în țara destinatarului acestor
servicii. Aceasta ar rezulta din însăși natura serviciilor. Acestea sunt
consumate sau utilizate în momentul în care sunt furnizate și nu pot fi
depozitate sau transportate; în consecință, acestea trebuie consumate
pe loc, chiar acolo unde sunt prestate. Or, reglementarea prezenței
comerciale înseamnă reglementarea condițiilor de stabilire a
societăților din țări terțe și regimul juridic care li se va aplica după
stabilire.Potrivit Consiliului, acest regim al primei stabiliri
este reglementat de dreptul național și nu intră în noțiunea de
politică comercială comună. De asemenea, în cazul consumului în
străinătate (de exemplu, turiști indieni care vizitează Franța),
Consiliul atrage atenția asupra faptului că, în domeniul turismului,
competențele aparțin în continuare statelor membre și că o propunere de a
atribui Comunității competențe din acest domeniu a fost respinsă de
Conferința interguvernamentală privind uniunea politică. În ceea ce
privește „circulația persoanelor”, Consiliul observă că intrarea și
șederea în statele Comunității a persoanelor fizice, resortisante ale
unor țări terțe, angajate de un prestator de servicii dintr‑o țară
terță, intră sub incidența legislațiilor naționale și sunt de competența
exclusivă a statelor membre. În privința prestărilor transfrontaliere,
Consiliul subliniază că competența statelor membre de a reglementa
aceste „schimburi internaționale de servicii” nu a fost niciodată
contestată. „Un stat membru poate introduce «cote de difuzare» cu scopul
de a obliga sălile de cinema să rezerve o proporție minimă pentru
proiectarea filmelor produse în Comunitate și să limiteze, în
consecință, posibilitatea de difuzare a filmelor necomunitare.” În
rezumat, potrivit Consiliului, schimburile internaționale de servicii
intră sub incidența articolului 113 numai în măsura în care serviciile
în cauză sunt direct legate de o livrare de mărfuri (de exemplu,
montarea unei instalații).Guvernul Regatului Unit elaborează o argumentare mai specifică privind sfera de aplicare a noțiunii de politică comercială comună.Acesta
arată în primul rând că, în cazul serviciilor, capitolele din tratat
privind stabilirea și serviciile îi vizează numai pe resortisanții
statelor membre. Numai resortisanții statelor membre sunt autorizați să
înființeze o unitate principală într‑un stat membru. Numai resortisanții
statelor membre stabiliți într‑un stat membru pot crea unități
secundare în alte state membre. De asemenea, numai resortisanții
statelor membre pot invoca libera prestare a serviciilor, chiar dacă
articolul 59 al doilea paragraf prevede posibilitatea ca și
resortisanții țărilor terțe stabiliți într‑un stat membru să beneficieze
de libera prestare de servicii.Regatul
Unit arată în continuare că o interpretare literală a articolului 113,
care limitează această dispoziție la schimburile de mărfuri, este
perfect coerentă cu sistemul tratatului. Astfel, „în cazul în care
statele ar putea avea în continuare politici comerciale diferite, adică
ar putea aplica reguli diferite în materie de tarife și de contingente
la importurile provenind din țări terțe, rezultatul ar fi o deturnare a
fluxurilor comerciale”. În schimb, acest risc nu există în cazul
serviciilor. Nu există „riscul ca prestatorii de servicii sau persoanele
care au intenția de a se stabili într‑un stat membru care impune
restricții resortisanților țărilor terțe să facă acest lucru prin
intermediul unui stat membru cu norme mai permisive. În cazul în care un
stat membru îi permite unui resortisant al unei țări terțe să
desfășoare o activitate în domeniul serviciilor pe teritoriul său, acest
resortisant nu dobândește astfel dreptul de a desfășura o activitate în
domeniul serviciilor într‑un alt stat membru, dat fiind faptul că nu
este resortisant al unui stat membru”. „Nu există nicio logică [...]
care să impună, așadar, existența unei politici comerciale comune
exclusive în domeniul serviciilor, dar există o logică imperativă care
impune o politică comercială comună exclusivă în domeniul mărfurilor”.Chiar
dacă se utilizează expresia „comerț cu servicii”, problemele ridicate
de servicii sunt foarte diferite de cele ridicate de produse. În cazul
serviciilor, aspectele esențiale sunt stabilirea societăților străine,
investițiile directe ale acestora, libera circulație a personalului
necesar pentru prestarea serviciilor, precum și reglementările privind
accesul la profesiunile din domeniul serviciilor.În
sfârșit, Regatul Unit amintește că Acordul GATS reglementează și
serviciile de transport și că anexele la acesta reglementează
transporturile aeriene, precum și negocierile asupra transporturilor
maritime. Regatul Unit face referire la articolul 61 primul paragraf, la
articolul 74 din Tratatul CE și la jurisprudență (Hotărârea AETR,
citată anterior, și Avizul 1/76 din 26 aprilie 1977, Rec., p. 741,
referitor la proiectul de acord privind instituirea unui Fond european
pentru dezarmarea navelor de navigație interioară) pentru a conchide că
„titlul privind transporturile și numai acest titlu din tratat
constituie temeiul acordurilor cu țări terțe în materie de prestare a
serviciilor de transport”.În această
privință, Regatul Unit invocă de asemenea practica Consiliului. În
momentul în care a adoptat măsuri externe al căror obiect principal a
fost reglementarea transporturilor, Consiliul a procedat astfel pe baza
titlului privind transporturile. Cu privire la acest subiect, Regatul
Unit citează: Decizia nr. 80/50/CEE a Consiliului din 20 decembrie
1979 de instituire a unei proceduri de consultare privind relațiile
dintre statele membre și țările terțe în domeniul transportului aerian,
precum și acțiunile în acest domeniu în cadrul organizațiilor
internaționale (JO 1980, L 18, p. 24, Ediție specială,
07/vol. 1, p. 108), Decizia nr. 82/505/CEE a Consiliului
din 12 iulie 1982 de încheiere a Acordului privind transportul rutier
internațional ocazional de călători efectuat cu autobuzul și autocarul
(ASOR) (JO L 230, p. 38, Ediție specială, 07/vol. 1,
p. 139), Acordul încheiat între Comunitatea Economică Europeană, pe
de o parte, și Austria, Spania, Finlanda, Norvegia, Portugalia, Suedia,
Elveția și Turcia, pe de altă parte, Regulamentul (CEE)
nr. 4055/86 al Consiliului din 22 decembrie 1986 de aplicare a
principiului libertății de a presta servicii în transporturile maritime
între state membre și între state membre și țări terțe (JO L 378,
p. 1, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 173), Decizia
nr. 92/384/CEE a Consiliului din 22 iunie 1992 privind încheierea
Acordului între Comunitatea Economică Europeană, Regatul Norvegiei și
Regatul Suediei în domeniul aviației civile (JO L 200, p. 20),
Decizia nr. 92/577/CEE a Consiliului din 27 noiembrie 1992 privind
încheierea Acordului între Comunitatea Economică Europeană și Republica
Austria în domeniul tranzitului feroviar și rutier de mărfuri (JO
L 373, p. 4), Decizia nr. 92/578/CEE a Consiliului din 30
noiembrie 1992 privind încheierea Acordului între Comunitatea Economică
Europeană și Confederația Elvețiană privind transportul feroviar și
rutier de mărfuri (JO L 373, p. 26). În ceea ce privește
aceste două din urmă decizii, Regatul Unit subliniază că Comisia a
propus ca temei juridic articolul 113 din Tratatul CEE, însă Consiliul a
adoptat decizia în temeiul articolului 75 din Tratatul CEE.Guvernul francez atrage atenția în primul rând asupra sferei de aplicare extrem de vaste a Acordului OMC, care:„se
poate extinde la orice problemă economică legată de dezvoltarea
comerțului. Prin urmare, această sferă de aplicare poate acoperi toate
politicile comunitare. În mod evident, acest lucru nu înseamnă că aceste
politici trebuie să se dilueze complet în politica comercială comună
atunci când sunt proiectate către exterior în cadrul OMC sub pretextul
că au un impact comercial. O astfel de diluare ar genera probleme grave
de coerență, de exemplu în domeniul mediului: în funcție de situația în
care sunt preconizate, pe plan intern sau în alte cadre externe,
integrându‑se în politica de mediu, aceleași măsuri ar putea intra sub
incidența unei competențe partajate, iar atunci când ar fi discutate în
cadrul OMC, aceste măsuri ar intra sub incidența politicii comerciale
comune, fiind, așadar, de competența exclusivă a Comunității”.Spre
deosebire de poziția susținută de Comisie în materie de servicii,
guvernul francez invocă în continuare anumite argumente menționate deja
anterior, precum cel întemeiat pe lucrările Conferinței
interguvernamentale privind uniunea politică, cel referitor la legătura
dintre uniunea vamală și politica comercială comună având în vedere
riscul de deturnare a traficului, precum și cel care rezultă din faptul
că GATS reglementează și alte modalități de prestare a serviciilor decât
modul transfrontalier de prestare a acestora. În ceea ce privește
recurgerea la instrumente clasice ale politicii comerciale (cum sunt
clauza națiunii celei mai favorizate sau principiul tratamentului
național), care sunt foarte importante în opinia Comisiei, guvernul
francez se limitează la a arăta că aceste instrumente au fost utilizate
în afara relațiilor comerciale dintre state și citează, cu privire la
acest subiect, cazul unei convenții privind statutul refugiaților. În
sfârșit, acesta conchide, ca și Consiliul, că doar serviciile legate
direct de furnizarea unor mărfuri intră sub incidența politicii
comerciale comune.Din examinarea celor patru moduri de prestare a serviciilor reglementate de GATS, guvernul spaniol
concluzionează că ultimele trei modalități (consumul în străinătate,
prezența comercială și circulația persoanelor) intră în competența
statelor membre: dispozițiile articolelor 48, 52 și 59 din Tratatul CE
guvernează libera circulație a lucrătorilor, dreptul de stabilire și
libera prestare a serviciilor numai în ceea ce îi privește pe
resortisanții celorlalte state membre ale Comunității.Guvernul portughez
subliniază, la modul general, că cheia controversei dintre Comisie și
statele membre nu este reprezentată de problema instrumentelor și a
finalității Acordului OMC, ci mai degrabă de natura domeniilor
reglementate de acesta. „În stadiul actual de internaționalizare a
economiilor naționale, orice mijloc intern sau extern, din domeniul
bilateral sau multilateral, adoptat în cadrul relațiilor economice, are
potențialul de a influența direct sau indirect volumul sau structura
fluxurilor și schimburilor comerciale. De aceea, acest criteriu, singur,
nu poate servi drept fundament pentru delimitarea competenței exclusive
a Comunităților în cadrul politicii comerciale comune [...]. O astfel
de interpretare ar conduce la un transfer în sfera competenței
comunitare exclusive a aspectelor legate de politica taxelor comerciale,
a monedelor naționale și a costurilor salariale directe și indirecte.”Cu
privire în special asupra serviciilor, guvernul portughez subliniază
că, deși prestarea transfrontalieră de servicii intră fără nicio
îndoială în sfera de aplicare a articolului 113, situația este diferită
în ceea ce privește celelalte moduri de prestare a serviciilor, precum
consumul în străinătate și circulația persoanelor; astfel, reglementarea
turismului, intrarea și deplasarea resortisanților din țările terțe,
precum și statutul forței de muncă provenind din țări necomunitare intră
în competența proprie a statelor. În ceea ce privește prezența
comercială, guvernul portughez remarcă faptul că articolul 52 din
Tratatul CE nu conferă Comunității o competență proprie în domeniul
stabilirii resortisanților din țări terțe.Republica Elenă
consideră că încheierea Acordului GATS presupune obligatoriu
intervenția comună a Comunității și a statelor, dat fiind caracterul
dinamic și evolutiv al structurii instituționale pe care acest acord o
creează. Participarea statelor membre ar fi justificată de competențele
care le sunt proprii, aceste competențe fiind fie „concurente cu cele
ale Comunității, fie prioritare față de competențele Comunității, fie
exclusive”. Republica Elenă nu formulează nicio altă precizare.Guvernul olandez
subliniază faptul că prestarea transfrontalieră de servicii nu joacă un
rol esențial în GATS și că acest acord privește în realitate stabilirea
prestatorilor de servicii resortisanți din țările terțe și exercitarea
activității acestora în statele membre. Ca exemplu de caz în care
statele membre au o competență exclusivă, guvernul olandez menționează
deplasarea persoanelor fizice (resortisante ale unor state terțe) având
ca destinație teritoriul unui stat membru.Guvernul
olandez subliniază de asemenea că politica comercială și politica de
transporturi au fost concepute în mod expres ca domenii distincte și că o
acțiune externă în domeniul transporturilor nu poate fi întemeiată pe
articolul 113.În ceea ce privește
schimburile de servicii financiare, guvernul olandez atrage atenția
Curții asupra anumitor măsuri comunitare: A doua directivă a Consiliului
în domeniul bancar, care conține un titlu consacrat relațiilor cu
țările terțe(3), Prima
directivă în domeniul asigurărilor pentru daune, care prevede
posibilitatea Comunității de a încheia convenții cu țări terțe(4), și Decizia Consiliului de aprobare a acordului încheiat cu Elveția în domeniul asigurărilor(5).
Primele două acte se întemeiază pe articolul 57 alineatul (2), iar al
treilea act se întemeiază atât pe articolul 57 alineatul (2), cât și pe
articolul 235. Prin urmare, articolul 113 nu a fost luat în considerare
în niciunul dintre aceste cazuri.Guvernul german se
raliază de asemenea observațiilor Consiliului. Acesta subliniază că
GATS reglementează serviciile de transport, domeniu care este vizat la
nivel comunitar de articolul 74 și următoarele din Tratatul CE. Potrivit
guvernului german, „articolul 113 din Tratatul CE nu este suficient
pentru a justifica competența Uniunii Europene, vastul domeniu
reglementat de GATS depășind cu mult serviciile legate de libera
circulație a mărfurilor”. În plus, guvernul german arată că, în anumite
sectoare, precum educația și cultura, Comunitatea dispune numai de o
competență foarte limitată, dat fiind că politica culturală de fond
rămâne în competența statelor membre, astfel cum se arată la articolul
128 din Tratatul CE. Pe de altă parte, există alte sectoare în care
Comunitatea nu are absolut nicio competență. În această privință,
guvernul german citează domenii cum sunt dreptul de intrare, de ședere
și de muncă al lucrătorilor din țări terțe în raport cu prestarea de
servicii, precum și statutul întreprinderilor din țările terțe.La rândul său, guvernul danez
consideră, la modul general, că articolul 113 din tratat nu cuprinde
politica economică externă și, asemănător Consiliului și altor guverne,
face trimitere în această privință la lucrările Conferinței
interguvernamentale privind uniunea politică. În ceea ce privește în
special Acordul GATS, guvernul danez consideră că articolul 113 nu poate
fi utilizat pentru a încheia un acord privind serviciile, mai ales în
domeniul transporturilor. Potrivit guvernului danez, este necesar să se
recurgă la alte dispoziții din tratat (capitolul privind stabilirea sau
partea a patra din tratat referitoare la transporturi).În opinia Parlamentului European, Comisia
încearcă să facă în așa fel încât toate relațiile economice
internaționale să intre în politica comercială comună și, astfel, să
aducă sub incidența articolului 113 din tratat materii care țin de
libera circulație a serviciilor, de transporturi, de fiscalitate, de
apropierea legislativă etc. Potrivit Parlamentului European,
argumentația Comisiei, care recurge la concepte economice, este
contestabilă. Nu este cazul să se prospecteze și să se dezvolte teorii
economice, ci să se abordeze problema în contextul său juridic actual.Parlamentul
European recunoaște că, analizată din perspectiva unui stat suveran,
noțiunea de schimburi comerciale nu privește doar produsele finite, ci
totalitatea elementelor anterioare și ulterioare, începând de la
concepție până la vânzarea către consumatorul final. Oricât de
interesantă ar fi această concepție, ea trebuie totuși să se supună
aspectelor de legalitate, astfel cum este concepută aceasta în prezent
în cadrul Comunității.O interpretare largă a
noțiunii de politică comercială comună ar fi făcută în detrimentul
prerogativelor Parlamentului European, ceea ce ar fi incompatibil cu
principiul constituțional al participării parlamentare, rezultat din
jurisprudența izvorâtă din Hotărârea „Dioxid de titan” (Hotărârea din 11
iunie 1991, Comisia/Consiliul, C‑300/89, Rec., p. I‑2867).Parlamentul
European arată că nici în Avizul 1/78 („Cauciuc”), din 4 octombrie 1979
(Rec., p. 2871), nici în celelalte cauze cu care a fost sesizată,
Curtea nu a aplicat articolul 113 din tratat în alt domeniu decât cel al
mărfurilor.Parlamentul European subliniază
că articolul 228 alineatul (3) al doilea paragraf din Tratatul CE,
astfel cum a fost modificat la Maastricht, care prevede necesitatea
obținerii avizului conform al Parlamentului European pentru acordurile
care creează un cadru instituțional, este un temei juridic necesar
pentru încheierea Acordului OMC.În ceea ce
privește anumite sectoare de servicii specifice, Parlamentul European
formulează opinia potrivit căreia temeiul juridic pentru încheierea de
acorduri internaționale în domeniul transporturilor este articolul 75
din tratat, iar nu articolul 113. Articolul 75 din tratat ar trebui
considerat o „lex specialis” în raport cu alte dispoziții din
tratat referitoare la relațiile externe ale Comunității. Din modul de
redactare a articolului 75 literele (a) și (c) ar reieși în mod clar că
această dispoziție poate constitui temeiul juridic al oricărui act
comunitar destinat reglementării unor aspecte din domeniul
transporturilor în relația cu țări terțe, precum acordurile de tranzit
sau măsurile privind infrastructura la frontierele cu țări terțe.Parlamentul
European consideră de asemenea că dispozițiile GATS privind achizițiile
publice nu intră sub incidența articolului 113 din tratat. În această
privință, Parlamentul European face trimitere la cauza C‑360/93, aflată
în prezent pe rolul Curții, în care acesta a formulat o acțiune în
anulare împotriva unor decizii ale Consiliului privind un acord între
Comunitate și Statele Unite ale Americii referitor la atribuirea
contractelor de achiziții publice întrucât acestea se întemeiau exclusiv
pe articolul 113. În opinia Parlamentului European, aceste acte ar fi
trebuit să fie adoptate în temeiul articolelor 59-66 și 100 A.În
sfârșit, în măsura în care GATS se referă la investițiile făcute de
întreprinderi străine, Parlamentul European arată că temeiul juridic
trebuie să fie constituit de articolul 52 și de articolul 57 alineatul
(2) din tratat. În această privință, Parlamentul European face trimitere
la observațiile sale prezentate în cadrul cererii de emitere a unui
aviz 2/92, aflată în prezent pe rolul Curții.Pe
de altă parte, Parlamentul European încearcă combaterea argumentelor pe
care Comisia le‑a invocat în susținerea tezei potrivit căreia
serviciile intră în domeniul politicii comerciale comune, întemeiată pe
faptul că deciziile comunitare din domeniul sancțiunilor economice au
fost adoptate exclusiv în temeiul articolului 113. Mai întâi, aceste
măsuri aveau ca obiectiv întreruperea unui flux comercial, adică
afectarea comerțului cu mărfuri, iar nu reglementarea transporturilor.
Astfel, luând drept exemplu cazul embargoului asupra schimburilor cu
Irakul(6) privind produsele
importate sau exportate, este dificil de conceput cum ar fi fost posibil
ca măsura să fie eficientă în cazul în care nu ar fi fost aplicată
transporturilor aeriene și maritime. Apoi, aceste decizii au fost
adoptate în situații de urgență, fiind acte atipice, în care temeiul
juridic apare după considerente, acestea făcând referire la o concertare
politică a statelor membre. Cea mai bună dovadă în acest sens este că
Tratatul privind Uniunea Europeană le rezervă o dispoziție specială.
Articolul 228 A, astfel cum a fost introdus la Maastricht, prevede
că „în cazul în care o poziție comună sau o acțiune comună adoptate în
conformitate cu dispozițiile Tratatului privind Uniunea Europeană
referitoare la politica externă și de securitate comună prevăd o acțiune
a Comunității care urmărește să întrerupă sau să reducă, în tot sau în
parte, relațiile economice cu una sau mai multe țări terțe, Consiliul,
hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei, ia măsurile
urgente necesare”.B –  TRIPSComisia
pleacă de la două premise. Pe de o parte, politica comercială comună
cuprinde toate măsurile care au ca scop principal influențarea volumului
sau a structurii schimburilor de mărfuri sau de servicii prin
reglementarea sau armonizarea drepturilor de proprietate intelectuală.
Pe de altă parte, normele privind drepturile de proprietate intelectuală
sunt strâns legate de comerțul cu produse și servicii cărora li se
aplică aceste norme. Comisia deduce astfel ca o concluzie principală că,
în temeiul articolului 113 din Tratatul CE, competența Comunității este
exclusivă.Întrucât acordul avut în vedere
are ca scop reglementarea directă a comerțului cu drepturi de
proprietate intelectuală, trebuie să se considere că acesta intră în
domeniul politicii comerciale comune.Pentru
a demonstra legătura foarte strânsă dintre drepturile de proprietate
intelectuală, pe de o parte, și produse și servicii, pe de altă parte,
Comisia face trimitere la articolul 36 din Tratatul CE și la norma
similară stabilită de Curte în domeniul serviciilor.Potrivit
Comisiei, aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate
intelectuală intră în sfera de aplicare a politicii comerciale comune.Pe de altă parte, Comisia face referire la practica instituțiilor.Comisia
citează trei situații în care Consiliul și ea însăși au utilizat
Regulamentul (CEE) nr. 2641/84 al Consiliului, prin care a fost
instituit un nou instrument de politică comercială, cu scopul de a
permite Comunității să răspundă oricăror practici comerciale ilicite ale
statelor terțe și să elimine prejudiciile aduse de acestea industriei
comunitare(7). Deși acest
regulament nu menționează în mod special încălcarea drepturilor de
proprietate intelectuală, Consiliul și Comisia s‑au folosit de acesta de
trei ori până în prezent pentru a apăra interesele Comunității în
domeniul proprietății intelectuale. Comisia concluzionează că, în
vederea asigurării protecției drepturilor sale de proprietate
intelectuală care afectează volumul schimburilor sale de mărfuri și de
servicii cu țările terțe, Comunitatea deține competența exclusivă de
adoptare a măsurilor destinate aplicării dreptului, ca răspuns la
practici comerciale ilicite, recurgând la instrumentele de politică
comercială existente.De asemenea, de la 1
ianuarie 1989, Comunitatea a suspendat Republica Coreea de pe lista
țărilor care pot beneficia de sistemul său de tarife preferențiale
generalizate, cu titlu de măsură de retorsiune împotriva tratamentului
discriminatoriu suferit de industria comunitară în domeniul protecției
drepturilor de proprietate intelectuală în comparație cu tratamentul
acordat industriei din Statele Unite ale Americii(8).În
plus, mai multe acorduri bilaterale încheiate de Comunitate cu țări
terțe conțin dispoziții privind protecția drepturilor de proprietate
intelectuală. Astfel, de exemplu, aproape toate acordurile bilaterale
privind textilele încheiate în anii ’80 în temeiul articolului 113 din
tratat conțin o dispoziție privind protecția mărcilor, a desenelor sau a
modelelor de produse textile(9).
Comunitatea a încheiat de asemenea în temeiul articolului 113 din
tratat, o serie de acorduri reciproce cu țări terțe pentru protecția
anumitor denumiri de vinuri originare din acele țări care beneficiau de o
denumire de origine(10). Mai
recent, în cadrul acordurilor europene încheiate cu țările din Europa
Centrală și de Est, Comunitatea a inserat clauze cu rolul de a ridica
nivelul de protecție a proprietății intelectuale. Dispozițiile
comerciale ale acestor acorduri, precum și dispozițiile privind
drepturile de proprietate intelectuală au intrat în vigoare prin
intermediul unor acorduri interimare. Deciziile Consiliului de punere în
aplicare a acestor acorduri interimare în cadrul Comunității s‑au
întemeiat pe articolul 113 din Tratatul CE(11).În
sfârșit, în 1986, Regulamentul (CEE) nr. 3842/86 al Consiliului
din 1 decembrie 1986 de stabilire a măsurilor în vederea interzicerii
punerii în liberă circulație a mărfurilor contrafăcute(12)
a fost adoptat în temeiul articolelor 113 și 235 din tratat. Potrivit
Comisiei, acest regulament, al cărui obiect este de a împiedica
introducerea pe piață a mărfurilor contrafăcute, este o măsură clasică
de politică comercială care are drept scop protejarea drepturilor de
proprietate intelectuală ale Comunității pe plan internațional.În
susținerea poziției sale, în ultimul rând, Comisia invocă acțiunea
externă a Comunității, în special, pe de o parte, participarea acesteia
la conferințele internaționale care au stabilit Protocolul privind
Acordul de la Madrid referitor la înregistrarea internațională a
mărcilor de fabrică și Tratatul de la Washington asupra proprietății
intelectuale în materie de circuite integrate (Tratatul IPIC) și, pe de
altă parte, Decizia Consiliului de autorizare a Comisiei să negocieze,
în numele Comunității, un nou instrument de protecție a drepturilor
artiștilor interpreți sau executanți și ale producătorilor de fonograme(13).Astfel cum s‑a arătat în cadrul expunerii pozițiilor părților cu privire la GATS, Consiliul
contestă radical concepția extensivă pe care o susține Comisia în
privința politicii comerciale comune. Potrivit Consiliului, nu este
suficient ca TRIPS să aibă un efect asupra schimburilor comerciale
pentru ca acesta să intre în domeniul politicii comerciale comune.
Pentru determinarea temeiului juridic al unui act trebuie să se aibă în
vedere obiectul principal al acestuia. Cu privire la articolul
100 A din Tratatul CE, Consiliul face trimitere la Hotărârea din 17
martie 1993 privind „Directiva deșeuri”, Comisia/Consiliul (C‑155/91,
Rec., p. I‑939, punctele 19 și 20).Ca
și în cazul GATS, Consiliul amintește că propunerile Comisiei prin care
se urmărea să se confere Comunității competența exclusivă pentru
încheierea de acorduri internaționale în domeniul proprietății
intelectuale au fost respinse de Conferința interguvernamentală asupra
uniunii politice.Ca răspuns la susținerea
Comisiei potrivit căreia propunerea sa de decizie a Consiliului de
obligare a statelor membre să adere la Convențiile de la Berna (Actul de
la Paris) și de la Roma, Consiliul arată că nu a acceptat această
propunere tocmai din cauza transferului extraordinar de competențe pe
care l‑ar fi implicat o astfel de decizie.În
privința prezenței Comunității pe scena internațională în domeniul
proprietății intelectuale, Consiliul subliniază că, de fiecare dată când
a autorizat Comisia să negocieze în numele Comunității, a făcut acest
lucru pentru domenii în care existau acte de drept derivat.Guvernul german
consideră că, din punctul său de vedere, în ceea ce privește TRIPS,
articolul 113 din Tratatul CE poate constitui temeiul juridic numai
pentru cesiunea și dreptul de folosință al drepturilor de proprietate
intelectuală în raport direct cu livrările de mărfuri și serviciile care
le însoțesc.Guvernul Regatului Unit
arată că politica comercială comună, prevăzută în tratat pentru
mărfuri, îndeplinește funcția de a permite libera circulație pe piața
internă a tuturor mărfurilor, indiferent dacă sunt originare dintr‑un
stat membru sau dintr‑o țară terță și puse în liberă circulație într‑un
stat membru. Acest rol nu favorizează extinderea politicii comerciale
comune în privința negocierii acordurilor internaționale destinate să
asigure respectarea drepturilor de proprietate intelectuală în
Comunitate și în țările terțe. Faptul că un stat membru recunoaște că o
persoană deține drepturi de proprietate intelectuală pentru mărfuri
importate dintr‑o țară terță nu afectează dreptul unui titular dintr‑un
alt stat membru să invoce dispozițiile de drept al proprietății
intelectuale din acest ultim stat membru pentru a limita importarea
produsului în cauză – acest din urmă titular poate invoca articolul 36
din Tratatul CE pentru a proteja drepturile care îi sunt recunoscute în
ordinea juridică din acest stat membru. Prin urmare, faptul că
drepturile de proprietate intelectuală nu sunt subordonate politicii
comerciale comune nu poate determina o deturnare a fluxurilor
comerciale.Calificând drept extravagantă
poziția Comisiei în privința sferei de aplicare a politicii comerciale
comune, guvernul Regatului Unit subliniază imposibilitatea introducerii
într‑o sferă de competență comunitară exclusivă a unui domeniu care este
încă în mare măsură reglementat de norme naționale nearmonizate. Cu
toate acestea, guvernul Regatului Unit acceptă faptul că secțiunea 4 din
partea III din TRIPS (articolele 51-60) privind suspendarea punerii în
circulație de către autoritățile vamale, care are un corespondent în
dispozițiile din Regulamentul nr. 3842/86, citat anterior, privind
mărfurile contrafăcute, intră în domeniul de aplicare al articolului 113
din tratat.Guvernul francez arată
că însuși titlul acordului indică faptul că TRIPS nu se referă în primul
rând la comerțul internațional, cu excepția câtorva dispoziții privind
comerțul cu mărfuri contrafăcute (și anume câteva articole din partea
III care privesc mijloacele de asigurare a respectării drepturilor de
proprietate intelectuală și articolul 69, care instituie o cooperare în
vederea eliminării comerțului internațional cu mărfuri contrafăcute). În
esență, acesta privește prerogativele titularilor de drepturi de
proprietate intelectuală a căror protecție trebuia întărită și
armonizată la scară mondială.Ca răspuns la
argumentul pe care Comisia îl întemeiază pe introducerea de clauze
privind proprietatea intelectuală în acordurile cu state terțe,
Republica Franceză subliniază că aceste clauze se mărginesc, în general,
la un singur articol și nu reprezintă decât clauze „de diligență”, care
în realitate vizează numai țările terțe în cauză.Franța
concluzionează că Acordul TRIPS nu poate să aibă ca singur temei
juridic articolul 113, având în vedere că obiectul principal al acestui
acord nu îl constituie schimburile economice internaționale, ci
protecția proprietății intelectuale.Potrivit guvernului danez, Comunitatea
nu poate deține o competență exclusivă în materie de proprietate
intelectuală în temeiul articolului 113, deoarece, astfel cum rezultă
din Hotărârea din 20 octombrie 1993, Phil Collins și alții (C‑92/92 și
C‑326/92, Rec., p. I‑5145), în absența unei armonizări comunitare,
acesta este un domeniu care intră în competența legislațiilor naționale.Guvernele elen, olandez și portughez
arată de asemenea că Acordul TRIPS reglementează domenii care intră în
competența statelor membre, atât timp cât nu a fost realizată niciun fel
de armonizare în această privință la nivel comunitar.Guvernul spaniol
subliniază, la rândul său, că nu există vreo legislație comunitară care
să reglementeze toate aspectele legate de dreptul proprietății
intelectuale; prin urmare, statele membre își păstrează o competență în
materie, iar Comunitatea nu poate să revendice competența exclusivă în
acest domeniu.Ca răspuns la argumentele
Comisiei, care, pentru a‑și susține teza, citează exemple de măsuri de
politică comercială comună adoptate de către Comunitate pentru a proteja
proprietatea intelectuală, guvernul spaniol arată în special că
măsurile respective reglementau regimul importurilor și nu afectau cu
nimic regimul proprietății intelectuale și nici nu implicau angajamente
comunitare în domeniul respectiv.Și Parlamentul European se opune poziției Comisiei cu privire la TRIPS, din aceleași motive pe care le‑a expus în cazul GATS (a se vedea mai sus XI. A).XII –  GATS, TRIPS și competențele impliciteA –  Considerații generale privind competențele implicitePentru cazul în care Curtea ar decide că GATS și TRIPS nu intră în domeniul politicii comerciale comune, Comisia
susține, într‑o teză subsidiară, că Comunitatea are o competență
exclusivă în temeiul teoriei competențelor implicite, aceste competențe
decurgând fie din dispozițiile specifice ale tratatului (cum ar fi
articolul 54 din Tratatul CE), fie din dispoziții cu caracter general
(articolele 100 A și 235 din Tratatul CE). În schimb, statele care au prezentat observații și Consiliul, deși recunosc că Comunitatea are anumite competențe, susțin că statele membre dispun în egală măsură de anumite competențe.Comisia identifică
două situații în care Comunitatea ar dispune de o competență implicită
pe plan internațional, competență care ar avea un caracter exclusiv:–        prima
situație: unele dispoziții din tratat au atribuit instituțiilor
comunitare competențe interne în vederea îndeplinirii unui obiectiv
specific, iar participarea Comunității la un angajament internațional
este necesară pentru îndeplinirea obiectivului respectiv (ceea ce este
denumit de Comisie „doctrina Avizului 1/76”). Potrivit Comisiei, nu ar
fi necesar ca competențele interne să fi fost deja exercitate.–        a
doua situație: a fost adoptată legislație secundară chiar și în
domeniile care nu intră sub incidența politicilor comune, iar
angajamentele internaționale avute în vedere cuprind norme care, în
cazul în care ar fi adoptate de către statele membre în afara cadrului
instituțiilor comune, ar putea afecta sau influența în mod negativ
domeniul de aplicare al normelor comunitare existente (ceea ce Comisia
denumește „doctrina AETR”).Consiliul
susține că argumentele dezvoltate de Comisie privind competențele
implicite nu iau în considerare diferența dintre existența competențelor
și exercitarea acestora. Competențele externe ale Comunității pot
dobândi un caracter exclusiv doar prin exercitarea de către Comunitate a
competențelor sale interne. Pe de altă parte, atât timp cât rămân
competente pe plan intern, statele membre își păstrează competența și pe
plan internațional.Guvernul Regatului Unit susține
că, atunci când obiectul unui proiect de acord internațional intră în
domeniul de aplicare al unei dispoziții din Tratatul CE care autorizează
luarea de măsuri interne și atunci când astfel de măsuri interne sunt
luate în cadrul dispoziției respective, din această dispoziție poate
rezulta o competență externă implicită în favoarea Comunității pentru
acordul în cauză. Dar faptul că Comunitatea are competența implicită de a
încheia un acord internațional nu ar exclude în mod obligatoriu
participarea statelor membre. Această participare nu ar fi exclusă mai
ales atunci când reglementările interne care guvernează domeniul
proiectului de acord nu constituie măsuri exclusive de armonizare. În
această situație, statele membre ar putea participa la încheierea
acordului internațional în cauză. Potrivit acestor principii, care au
rezultat din jurisprudența Curții, Comunitatea ar avea competența de a
participa la încheierea Acordului GATS, în temeiul articolelor 54, 57,
66, 75, 84, 99 și 100 A din Tratatul CE și în temeiul articolelor
100 A, 113 și 235 pentru Acordul TRIPS. Iar statele membre ar avea
și ele competența de a participa la încheierea celor două acorduri.Potrivit
guvernului Regatului Unit, caracterul exclusiv sau neexclusiv al
competenței Comunității depinde nu numai de dispozițiile tratatului, ci
și de întinderea măsurilor care au fost adoptate de instituțiile
comunitare în vederea punerii în aplicare a acestor dispoziții.Guvernul francez
subliniază că, în cazurile în care Comunitatea dispune de o competență
internă, însă nu a exercitat‑o încă, precum și în cazurile în care
dispozițiile acordurilor cu state terțe nu afectează normele adoptate de
Comunitate, statele membre își păstrează competența de a‑și asuma
angajamente internaționale.Potrivit guvernului german,
competența externă implicită a Comunității este exclusivă numai în
cazul și în măsura în care organele comunitare și‑au exercitat efectiv
competența pe plan intern. O competență legislativă internă care nu a
fost exercitată nu ar putea să confere o competență externă exclusivă.Guvernul portughez
subliniază că, în domeniile care nu au fost reglementate prin acte
comunitare sau a căror reglementare se supune unor criterii de
armonizare minimă, continuă să existe o competență concurentă a statelor
membre, dar aceasta nu este decât tranzitorie.Parlamentul European atrage
atenția asupra faptului că, în cazul în care Curtea ar recunoaște
competența Comunității pentru încheierea Acordului OMC și a anexelor la
acesta în temeiul teoriei competențelor implicite, temeiurile juridice
ale deciziei de a încheia acordul în numele Comunității trebuie
precizate foarte clar în decizia respectivă.B –  GATS1.     Poziția ComisieiArgumentația Comisiei poate
fi împărțită în două părți. În prima parte, Comisia încearcă să
identifice competențele interne ale instituțiilor din care poate rezulta
o competență a Comunității pe plan internațional. În a doua parte,
scopul Comisiei este acela de a convinge că este necesară o acțiune a
Comunității și că acțiunile dispersate ale statelor membre în relațiile
cu statele terțe comportă riscuri.a)     Cu privire la existența competențelor interneComisia
încearcă, mai întâi, să demonstreze că competența Comunității pe plan
intern rezultă din acele capitole din tratat care vizează dreptul de
stabilire și serviciile; Comisia face puține referiri la dreptul derivat
(i). În continuare, pentru cazul în care s‑ar considera că Comunitatea
nu dispune de competențe suficiente pe baza dispozițiilor specifice din
tratat, Comisia susține că Comunitatea ar putea încheia Acordurile GATS
în temeiul unor dispoziții generale din tratat, cum ar fi articolele
100 A și 235 (ii).i)     Cu privire la competențele întemeiate pe dispoziții specifice din Tratatul CEComisia
consideră că competența internă a Comunității cuprinde cele patru
moduri de prestare a serviciilor vizate de GATS. Potrivit Comisiei,
libera prestare a serviciilor în sensul tratatului include „prestările
transfrontaliere de servicii” (a se vedea, de exemplu, Hotărârea din 3
decembrie 1974, Van Binsbergen, 33/74, Rec., p. 1299), precum și
„consumul în străinătate” în sensul GATS (a se vedea Hotărârea din 26
februarie 1991, cunoscută sub numele „Ghid turistic”, Comisia/Franța,
C‑154/89, Rec., p. I‑659, punctele 9 și 10). Serviciile prestate
prin intermediul unei prezențe comerciale (al treilea tip de servicii
prevăzut de GATS) sau ca urmare a deplasării persoanelor fizice (al
patrulea și ultimul mod de prestare a serviciilor prevăzut de GATS) ar
fi de asemenea reglementate de dispozițiile din tratat privind libera
prestare a serviciilor (articolul 59 și articolul 60 al treilea
paragraf) și de cele privind dreptul de stabilire (articolele 52 și 58
coroborate cu articolul 66).Prin urmare,
Comisia nu citează în sprijinul poziției sale decât dispoziții care
privesc în mod exclusiv resortisanții statelor membre ale Comunității.
Cu toate acestea, Comisia consideră că nicio dispoziție din capitolele
tratatului privind dreptul de stabilire și serviciile nu obligă
legiuitorul comunitar să facă o aplicare exclusiv intracomunitară a
competențelor care i‑au fost conferite. De asemenea, Comisia subliniază
că jurisprudența AETR se caracterizează prin faptul că se aplică în
cazurile în care tratatul nu prevede în mod expres decât stabilirea unor
norme interne.Comisia susține că, la fel
ca în capitolul din tratat privind libera prestare a serviciilor, în
cadrul GATS noțiunea de servicii desemnează serviciile din toate
sectoarele, cu excepția serviciilor furnizate „în exercițiul puterii
centrale” [articolul 1 alineatul (3) litera (b) din GATS]. Potrivit
Comisiei, această excepție ar fi fost introdusă pentru a se evita
conflictele cu dispozițiile din Tratatul CE care exclud din domeniul
serviciilor activitățile care intră în sfera exercitării autorității
publice.Din împrejurarea că, potrivit
jurisprudenței Curții, statele membre sunt obligate potrivit dreptului
comunitar „să ia toate măsurile, indiferent dacă sunt de procedură sau
de fond, de natură a garanta eficacitatea dreptului comunitar” Comisia
deduce că Comunitatea are competența de a‑și asuma acest tip de
obligații în cadrul unui acord internațional. De aceea, aceasta
consideră că articolul VI alineatul (2) litera (a) din GATS, care impune
statelor membre ale OMC obligația de a menține sau de a institui
tribunale sau proceduri judiciare care să permită revizuirea actelor
administrative care afectează comerțul cu servicii, intră în competența
exclusivă a Comunității.Trecând la
articolul XVI din GATS, privind asumarea unor angajamente specifice în
ceea ce privește accesul pe piețe, Comisia susține că, pe plan intern,
Comunitatea deține competențele necesare pentru a înlătura restricțiile
cantitative privind accesul pe piețele enumerate în această dispoziție
(cote, număr maxim de persoane angajate de un furnizor de servicii,
tipuri de structuri de societate obligatorii pentru furnizorii de
anumite servicii etc.).După Tratatul de la
Maastricht, Comunitatea ar dispune de asemenea, pe plan intern, de
competențe legislative care acoperă în întregime articolul XI din GATS.
Acesta prevede că membrii OMC nu trebuie să aplice restricții
transferurilor și plăților internaționale privind tranzacțiile curente
având legătură cu angajamente specifice, cu excepția cazurilor avute în
vedere la articolul XII (restricții destinate să protejeze echilibrul
balanței de plăți). Astfel, în dreptul comunitar, sunt interzise orice
restricții privind circulația capitalurilor și plăților între statele
membre, precum și între statele membre și țările terțe [articolul
73 B alineatele (1) și (2) din Tratatul CE]. În plus, articolul
73 C alineatul (2) conferă Consiliului competențele necesare pentru
a adopta măsuri referitoare la circulația capitalurilor având ca
destinație țări terțe sau provenind din țări terțe, în cazul în care
acestea implică investiții directe.În
domeniul recunoașterii autorizațiilor, licențelor și certificatelor
(articolul VII din GATS), Comisia susține că Comunitatea dispune de
competențe interne în temeiul articolelor 49, 57 și 66 din tratat, pe
care, de altfel, le‑a și folosit.În această
privință, Comisia face trimitere la Directiva 89/48/CEE a Consiliului
din 21 decembrie 1988 privind sistemul general de recunoaștere a
diplomelor de învățământ superior acordate pentru formarea profesională
cu durata minimă de trei ani (JO 1989, L 19, p. 16, Ediție
specială, 05/vol. 2, p. 76) și la Directiva 92/51/CEE a
Consiliului din 18 iunie 1992 privind cel de‑al doilea sistem general de
recunoaștere a formării profesionale, de completare a Directivei
89/48/CEE (JO L 209, p. 25, Ediție specială, 05/vol. 2,
p. 212).Desigur, Comisia recunoaște că
sistemul general de recunoaștere reciprocă instituit de aceste două
directive nu privește calificările sau experiența profesională dobândite
într‑un stat terț. Cu toate acestea, potrivit Comisiei, din ratio decidendi
a Hotărârii din 9 februarie 1994, Tawil‑Albertini (C‑154/93, Rec.,
p. I‑451), rezultă în mod clar că la nivel comunitar se pot adopta
măsuri privind recunoașterea calificărilor obținute în țări terțe
(punctele 11-15 din hotărâre).În sfârșit,
Comunitatea ar dispune, pe plan intern, în privința tuturor tipurilor de
transport, de competențe vaste pentru adoptarea măsurilor necesare
atingerii obiectivelor specifice politicii sale comune (articolul 74 și
următoarele din Tratatul CE). Toate tipurile de transport ar reprezenta
prin excelență o prestare de servicii pentru care este deosebit de
necesară o acțiune internațională în vederea atingerii obiectivelor din
tratat. Astfel, Regulamentul nr. 4055/86, citat anterior,
stabilește norme de punere în aplicare a principiului liberei prestări a
serviciilor de transport maritim între statele membre și țările terțe.
În plus, Comunitatea ar fi folosit deja pe scară largă competențele sale
pe plan extern.ii)  Cu privire la competențele întemeiate pe dispoziții generale (articolele 100 A și 235 din Tratatul CE)În
cazurile în care competențele Comunității întemeiate pe dispoziții
specifice din Tratatului CE nu ar acoperi întregul domeniu al GATS,
Comisia susține că se poate recurge la articolul 100 A pentru
încheierea acestui acord. Potrivit Comisiei, articolul respectiv impune
„în mod clar” Consiliului o obligație juridică de a acționa în vederea
realizării pieței interne.În cazul în care
s‑ar considera că acest temei este, la rândul lui, insuficient, Comisia
susține că ar trebui să se recurgă la articolul 235 din tratat pentru a
conferi instituțiilor comunitare competențele externe necesare. Astfel,
statele membre nu ar avea posibilitatea de a întreprinde o acțiune
comunitară prin intermediul unui acord încheiat în afara cadrului
comunitar atunci când sunt îndeplinite condițiile prevăzute la articolul
235. Or, potrivit Comisiei, aceste condiții ar fi îndeplinite. Nu se
contestă necesitatea încheierii acordului: acordul contribuie la
îndeplinirea obiectivelor tratatului și are o legătură directă cu
funcționarea pieței comune. Departe de a putea să contribuie la
realizarea obiectivelor specifice ale Comunității, o acțiune unilaterală
a statelor membre în afara cadrului comunitar ar implica riscul de a o
împiedica și de a conduce la compromiterea și dezintegrarea progresivă a
pieței interne.b)     Cu privire la necesitatea unei acțiuni externe a ComunitățiiÎn
primul rând, Comisia subliniază că, în cazul în care Comunitatea ar
deveni parte la acord alături de propriile sale state membre, s‑ar aduce
atingere coeziunii pieței interne. În această privință, Comisia invocă
trei argumente.Mai întâi, dând exemplul
serviciilor financiare, Comisia evidențiază că recunoașterea competenței
statelor membre ar avea ca rezultat ca acele state membre care dispun
de centre financiare dezvoltate să fie situate într‑o poziție
privilegiată în negocierile bilaterale cu țările terțe. În schimbul unor
oferte relativ generoase, aceste state ar fi în măsură să obțină cele
mai importante concesii. Astfel, prestatorii de servicii din aceste
state și‑ar consolida în mod disproporționat poziția lor concurențială
în raport cu prestatorii de servicii din alte state membre.Potrivit
Comisiei, intenția celei de A doua directive 89/646, citată anterior,
privind activitatea bancară a fost tocmai de a evita o asemenea
situație. Directiva respectivă, care a armonizat condițiile de
autorizare în cadrul Comunității, conține astfel și dispoziții privind
comerțul cu servicii financiare cu țările terțe (a se vedea titlul III,
consacrat relațiilor cu țările terțe, articolele 8 și 9). Directiva
urmărește să evite discrepanțele dintre condițiile de acces al băncilor
din țările terțe pe piața internă și, în mod reciproc, să garanteze că
orice țară terță acordă instituțiilor de credit comunitare, indiferent
de statul membru din care provin, un acces real comparabil cu cel pe
care Comunitatea îl oferă instituțiilor sale de credit. Cu privire la
acest ultim aspect, în cazurile în care Comisia constată că o țară terță
nu acordă un asemenea acces, „aceasta poate să facă propuneri
Consiliului în vederea obținerii unui mandat corespunzător de negociere
pentru a dobândi posibilități concurențiale comparabile pentru
instituțiile de credit comunitare. Consiliul hotărăște cu majoritate
calificată” [a se vedea articolul 9 alineatul (3) din A doua directivă].În
continuare, Comisia subliniază că, odată stabilite într‑un stat membru,
filialele băncilor din țări terțe, considerate din acel moment, în
conformitate cu articolul 58 din tratat, ca fiind resortisanți ai
Comunității, pot să facă concurență băncilor din celelalte state membre
fără ca acestea să se poată opune.În
sfârșit, Comisia arată că nu ar fi posibil să se decidă că, în temeiul
unei aplicări stricte a Hotărârii AETR, citată anterior, competența
Comunității se limitează la domeniile care au făcut obiectul unei
armonizări pe plan intern întrucât nu s‑a efectuat încă o armonizare a
tuturor sectoarelor de servicii. Astfel, în cazul în care s‑ar adopta
acest criteriu de repartizare a competențelor, statele ale căror
sectoare‑cheie din domeniul serviciilor fac obiectul normelor armonizate
ar fi complet subordonate disciplinei comunitare, în timp ce statele
ale căror sectoare principale de servicii nu au constituit sau au
constituit prea puțin obiectul unor norme armonizate și‑ar păstra o
libertate aproape intactă de negociere. Potrivit Comisiei, o astfel de
situație ar priva Comunitatea de posibilitatea de a negocia în mod
echilibrat în interesul tuturor statelor membre în toate sectoarele de
servicii.În al doilea rând, Comisia susține
că, în cazul în care statele membre și‑ar păstra anumite competențe,
acest lucru ar putea afecta sau influența în mod negativ normele
comunitare existente. În această privință, Comisia invocă trei
argumente.Mai întâi, Comisia arată că, la
trei ani de la intrarea în vigoare a Acordului OMC, membrii vor putea să
modifice unilateral lista lor de angajamente specifice prin acordarea
unor compensații membrilor GATS care pot să dovedească că drepturile lor
sunt „anulate sau compromise” prin respectiva modificare. Dat fiind
faptul că în sistemul GATS compensările pot consta numai în modificarea
actelor cu putere de lege sau a normelor administrative (de exemplu,
pentru a stabili condiții mai flexibile de acces pe piață într‑un sector
de servicii), Comisia consideră că acestea vor afecta legislația
comunitară sau îi vor influența în mod negativ domeniul de aplicare.
Acesta este motivul pentru care statelor membre nu li s‑ar putea
recunoaște competența de a încheia GATS.În
continuare, potrivit Comisiei, nu este necesar ca angajamentele
internaționale să fie în contradicție cu normele comunitare pentru ca
aceste angajamente să afecteze normele comunitare existente. Este
suficient ca aceste angajamente să se refere la un domeniu deja
reglementat „în mare parte” de normele comunitare (a se vedea Avizul
2/91 din 19 martie 1993, Rec., p. I‑1061, punctele 25 și 26). Or,
domeniul vizat de GATS ar fi reglementat în totalitate de normele
comunitare.În sfârșit, Comisia susține că,
în principiu, nu este posibilă nicio modificare a angajamentelor
specifice pe parcursul celor trei ani care urmează intrării în vigoare a
Acordului OMC și a anexelor la acesta. Prin urmare, în cazul în care
statele membre ar încheia Acordul OMC în nume propriu, pe parcursul
acestei perioade ar putea să folosească drept pretext eventualele
incompatibilități dintre legislația comunitară și angajamentele lor în
temeiul GATS pentru a nu pune în aplicare dreptul comunitar.2.     Pozițiile părților care au prezentat observațiiConsiliul și guvernele care au prezentat observații contestă punctul de vedere al Comisiei.Statele
membre și Consiliul nu formulează nicio observație privind necesitatea
unei acțiuni externe a Comunității. Care sunt argumentele pe care
statele membre și Consiliul le aduc împotriva tezei competenței
Comunității, pe care Comisia o întemeiază pe dispozițiile specifice din
tratat sau pe dispozițiile cu caracter general din articolele 100 A
și 235 din Tratatul CEE?i)     Cu privire la competențele care se întemeiază pe dispoziții specifice din Tratatul CEÎn primul rând, Consiliul, guvernul spaniol și guvernul portughez
susțin că noțiunea de servicii din cadrul GATS este mai vastă decât cea
din dreptul comunitar. Astfel, spre deosebire de GATS, tratatul nu ar
viza prestarea de servicii cu titlu gratuit (articolul 60 din tratat).Potrivit
Consiliului, Comisia elimină orice deosebire dintre regimul aplicabil
resortisanților și societăților din statele membre și regimul aplicabil
resortisanților și societăților din statele terțe. Consiliul susține că
articolele din tratat privind dreptul de stabilire și libera prestare de
servicii nu abordează problema tratamentului care trebuie acordat
resortisanților și societăților din state terțe. Articolul 59 alineatul
(2) din tratat ar reprezenta singura excepție. Această dispoziție ar
crea un temei juridic specific pentru legiferarea în domeniul
prestatorilor de servicii din țările terțe, cu condiția ca aceștia să
fie deja stabiliți în interiorul Comunității. Această dispoziție
ar fi complet redundantă în cazul în care, după cum susține Comisia,
Comunitatea ar dispune deja, pe plan intern, de competențe în ceea ce
privește resortisanții statelor terțe în materie de liberă prestare a
serviciilor și de libertate de stabilire.Potrivit
Consiliului, dreptul comunitar reglementează, în ceea ce îi privește pe
resortisanții din statele terțe, numai problemele legate de a doua
stabilire și de prestarea de servicii pornind de la o primă stabilire în
Comunitate. În ceea ce privește „prezența comercială”, Consiliul face o
distincție între filialele unei societăți dintr‑un stat terț și
simplele sucursale ale unei societăți dintr‑un stat terț. Consiliul
acceptă că este posibil ca dreptul comunitar să se aplice filialei
comunitare a unei societăți dintr‑un stat terț. Dimpotrivă, simplele
sucursale ale unor societăți din țări terțe, care sunt stabilite în
Comunitate, ar intra în sfera de competență a statelor membre, întrucât
articolul 58 din tratat se referă numai la societăți.Consiliul
contestă competența pe care Comunitatea ar avea‑o, potrivit Comisiei,
în privința asumării unor angajamente specifice privind accesul pe
piețele de servicii. Astfel, după mai multe dezbateri, listele de
angajamente specifice au fost depuse în numele Comunității și al
statelor membre, iar limitările stabilite, precum și condițiile la care
au fost supuse aceste angajamente variază de la un stat membru la altul.
Consiliul subliniază că o trecere în revistă succintă a documentului
care conține angajamentele specifice în materie de servicii, document pe
care îl consideră de o importanță capitală, arată în mod clar că
legislațiile direct vizate sunt legislațiile naționale. În consecință,
oferta de angajamente specifice înaintată de Comunitate și de statele
membre intră, în cea mai mare parte, în sfera de competență a statelor
membre. În opinia Consiliului, simpla existență a acestei liste oferă un
răspuns suficient la întrebările adresate Curții.Potrivit guvernului spaniol,
există părți întregi ale GATS care reglementează domenii în care
Comunitatea nu are nicio competență pe plan intern. Astfel, dispozițiile
din GATS care privesc următoarele aspecte intră în sfera de competență a
statelor membre:–        prestarea
de servicii de către societăți din țări terțe care doresc să se
stabilească în Comunitate (prezență comercială);–        prestarea
de servicii prin intermediul deplasării unor persoane fizice
resortisante ale unor țări terțe;–        prestările de servicii cu titlu gratuit;–        angajamentele
în domeniul circulației capitalurilor resortisanților din țări terțe
care nu sunt stabiliți în Comunitate (articolul XI din GATS), dat fiind
faptul că articolul 67 din tratat impune eliminarea restricțiilor în
calea circulației capitalurilor numai pentru capitalurile aparținând
persoanelor cu reședința într‑un stat membru;–        angajamentele
privind recunoașterea diplomelor sau a titlurilor obținute în țări
terțe.Guvernul portughez subliniază
că tipurile de prestări de servicii vizate de GATS, altele decât
„prestările transfrontaliere de servicii”, intră în sfera de competență a
statelor membre.Guvernul portughez insistă
asupra faptului că „domeniile cele mai importante și mai sensibile ale
liberalizării serviciilor pe plan internațional sunt cele privind
condițiile de stabilire a societăților din țările terțe și regimul
aplicabil persoanelor care desfășoară activități independente și
angajaților societăților din țări terțe”. Guvernul portughez consideră
că aceste domenii intră în competența statelor.Potrivit guvernului danez,
nu există nicio îndoială că actele juridice comunitare adoptate în
domeniul serviciilor vizează numai anumite domenii. În aceste domenii,
actele juridice adoptate vizează numai anumite aspecte ale prestării de
servicii. Rezultă că statele membre au competența de a încheia acorduri
internaționale atât în domeniile în care nu există reglementări
comunitare, cât și în domeniile în care există o reglementare comunitară
care este însă fragmentară.Guvernul olandez
se raliază poziției Consiliului și semnalează un caz de competența
exclusivă a statelor membre, și anume acela al deplasării persoanelor
fizice dintr‑un stat terț în Comunitate (mobilitatea lucrătorilor).În rezumat, guvernul Regatului Unit
consideră Comunitatea ca având competența de a participa la încheierea
Acordului GATS în temeiul articolelor 54, 57, 66, 75, 84, 99 și
100 A din Tratatul CE. Astfel, anumite aspecte din acord intră în
domeniile de competență a Comunității, care sunt reglementate de aceste
dispoziții și în care Comunitatea a adoptat măsuri interne. Cu toate
acestea, nu toate activitățile economice reglementate de GATS au făcut
obiectul unei reglementări comunitare; la adoptarea de asemenea
reglementări, acestea ar consta în măsuri de armonizare instituind norme
minime pe care statele membre le pot depăși. Ar rezulta că statele
membre sunt și ele competente să participe la încheierea GATS.Mai întâi, Regatul Unit subliniază că nici capitolul privind stabilirea, nici cel privind serviciile nu reglementează:–        prestarea
unui serviciu pe teritoriul unei țări terțe având ca destinație
teritoriul unui stat membru [articolul I alineatul (2) litera (a) din
GATS];–        prestarea
unui serviciu de către un prestator resortisant dintr‑o țară terță,
prin intermediul unei prezențe comerciale (alta decât societatea
menționată la articolul 58 din Tratatul CE) pe teritoriul unui stat
membru [articolul I alineatul (2) litera (c) din GATS];–        prestarea
unui serviciu de către un prestator resortisant dintr‑o țară terță prin
intermediul prezenței unei persoane fizice dintr‑o țară terță pe
teritoriul unui stat membru [articolul I alineatul (2) litera (d) din
GATS].Guvernul Regatului Unit arată în
special că nicio dispoziție din tratat nu reglementează prima stabilire a
persoanelor fizice și juridice resortisante ale unor țări terțe care
doresc să întreprindă activități de prestare de servicii în statele
membre. Acesta subliniază că articolul 59 al doilea paragraf din tratat
vizează numai resortisanții din țările terțe stabiliți deja în cadrul
Comunității. În absența unei legislații comunitare interne, aceste
chestiuni rămân de competența statelor membre.În
ceea ce privește filialele și sucursalele, guvernul Regatului Unit
admite totuși că instituțiile comunitare au luat măsuri de stabilire „a
unor norme referitoare la exercitarea de către Comunitate a competenței
externe privind stabilirea resortisanților din țările terțe în cadrul
Comunității” în temeiul articolului 57 alineatul (2) din Tratatul CE.Astfel,
articolul 9 alineatul (3) din Prima directivă 77/780/CEE a Consiliului
din 12 decembrie 1977 privind coordonarea actelor cu putere de lege și
actelor administrative referitoare la inițierea și exercitarea
activității instituțiilor de credit (JO L 322, p. 30) prevede
că „[...] Comunitatea poate conveni, prin acorduri încheiate în
conformitate cu tratatul, cu una sau cu mai multe țări terțe, aplicarea
unor dispoziții care, pe baza principiului reciprocității, acordă
sucursalelor unei instituții de credit cu sediul în afara Comunității un
tratament identic pe tot teritoriul Comunității”. De asemenea,
articolele 8 și 9 din Directiva 89/646, citată anterior, urmăresc să
garanteze că instituțiile comunitare de credit care desfășoară
activități în țări terțe se bucură de avantaje echivalente cu cele de
care beneficiază societățile din țările terțe, societăți‑mamă ale
societăților comunitare care sunt societăți în sensul articolului 58 din
tratat.În sectorul asigurărilor ar exista
dispoziții similare. Astfel, articolul 32 din Directiva 79/267/CEE a
Consiliului din 5 martie 1979 de coordonare a actelor cu putere de lege
și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității
de asigurare directă de viață (JO L 63, p. 1) prevede că
„[p]rin intermediul acordurilor încheiate în conformitate cu tratatul cu
una sau mai multe țări terțe, Comunitatea poate aproba aplicarea de
dispoziții diferite de cele prevăzute în prezentul titlu, în scopul
garantării că, pe baza condițiilor de reciprocitate, în statele membre
există o protecție adecvată pentru asigurați”. Iar articolul 32b,
introdus prin Directiva 90/619/CEE a Consiliului din 8 noiembrie 1990
(JO L 330, p. 50), prevede la alineatul (3) că „[a]tunci când
Comisia constată [...] că o țară terță nu acordă întreprinderilor de
asigurare comunitare acces efectiv pe piață comparabil cu cel acordat de
Comunitate întreprinderilor de asigurare din țara terță în cauză,
Comisia poate prezenta Consiliului propuneri pentru un mandat adecvat de
negociere cu scopul de a obține oportunități competitive comparabile
pentru întreprinderile de asigurare comunitare. Consiliul decide cu
majoritate calificată”.În ceea ce privește
prima stabilire a persoanelor fizice resortisante ale unor țări terțe,
guvernul Regatului Unit invocă de asemenea existența unei dispoziții de
drept derivat.Articolul 1 litera (c) din
Directiva 73/148/CEE a Consiliului din 21 mai 1973 privind eliminarea
restricțiilor de circulație și ședere în cadrul Comunității pentru
resortisanții statelor membre în materie de stabilire și de prestare de
servicii (JO L 172, p. 14), adoptată în temeiul articolului 54
alineatul (2) și al articolului 63 alineatul (2), acordă efectiv
dreptul de reședință soților și copiilor resortisanți din țări terțe.Guvernul
Regatului Unit adaugă că aceste dispoziții cu caracter de excepție
privind prima stabilire a persoanelor fizice sau juridice resortisante
ale unor țări terțe au frecvent o sferă de aplicare limitată.Astfel,
titlul III din Prima directivă bancară 77/780, citată anterior, nu
împiedică statele membre să aplice sucursalelor instituțiilor de credit
din state terțe, atunci când acestea își inițiază sau își continuă
activitățile în cadrul Comunității, condiții mai stricte decât cele pe
care le aplică sucursalelor instituțiilor comunitare de credit [a se
vedea în același sens considerentele celei de A doua directive 89/646,
citată anterior, și considerentul (9) al Directivei 92/96/CEE a
Consiliului din 10 noiembrie 1992, JO L 360, p. 1, în domeniul
asigurărilor].Guvernul Regatului Unit
concluzionează că, sub rezerva acestor dispoziții cu caracter de
excepție, prima stabilire a persoanelor fizice și juridice resortisante
ale unor țări terțe constituie un domeniu în care statele membre își
păstrează o competență tranzitorie.În
continuare, guvernul Regatului Unit examinează competențele statelor
membre și, respectiv, ale Comunității în ceea ce privește regimul care
reglementează activitățile desfășurate de filialele și de sucursalele
societăților din țări terțe, după stabilirea acestora în cadrul
Comunității.În această privință, guvernul
Regatului Unit evidențiază că, pe plan intern, după ce filialele sau
sucursalele societăților înmatriculate într‑un stat terț se stabilesc
într‑un stat membru, Comunitatea este competentă, în temeiul capitolelor
privind stabilirea și serviciile, să reglementeze activitățile
acestora. Guvernul Regatului Unit subliniază de asemenea că, în anumite
sectoare, Comunitatea a utilizat această competență.Astfel,
Directiva 89/117/CEE a Consiliului din 13 februarie 1989 privind
obligațiile în materie de publicare a documentelor contabile anuale ale
sucursalelor, stabilite într‑un stat membru, ale instituțiilor de credit
și instituțiilor financiare cu sediul social în afara statului membru
respectiv (JO L 44 din 1989, p. 40, Ediție specială,
06/vol. 1, p. 212) se aplică nu numai sucursalelor
societăților comunitare, ci și sucursalelor societăților din țări terțe
(articolele 1 și 3). De asemenea, A unsprezecea directivă 89/666/CEE a
Consiliului din 21 decembrie 1989 privind publicitatea sucursalelor
înființate într‑un stat membru de anumite forme de societăți comerciale
care intră sub incidența legislației unui alt stat (JO L 395,
p. 36, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 100) se aplică
sucursalelor societăților din țări terțe (articolele 7-10). Titlul III
din Prima directivă bancară 77/780, citată anterior, și din Directiva
79/267, de asemenea citată anterior, în domeniul asigurării, conțin, în
egală măsură, dispoziții privind sucursalele întreprinderilor care au
sediul în afara Comunității.În rest însă,
întrucât nu există legislație comunitară internă, regimul care se aplică
activității unei filiale sau sucursale a unei societăți dintr‑un stat
terț rămâne în continuare în sfera de competență a statelor membre.În
privința articolului VI alineatul (2) litera (a) din GATS (menținerea
sau instituirea unor tribunale sau proceduri judiciare care să permită
obținerea revizuirii actelor administrative care afectează comerțul cu
servicii), guvernul Regatului Unit afirmă că problemele privind
competența, procedura și căile de atac rămân în sfera de competență a
statelor membre, sub rezerva câtorva dispoziții de drept derivat care
armonizează procedurile și căile de atac interne.În
această privință, guvernul Regatului Unit citează Directiva 89/665/CEE a
Consiliului din 21 decembrie 1989 privind coordonarea actelor cu putere
de lege și a actelor administrative care vizează căile de atac față de
atribuirea contractelor de achiziții publice de produse și a
contractelor publice de lucrări (JO L 395, p. 33, Ediție
specială, 06/vol. 1, p. 237). Acesta precizează totuși că
directiva menționată este o măsură de armonizare parțială care lasă
statelor membre o posibilitate vastă de alegere a mijloacelor de
realizare a obiectivelor sale.Guvernul
Regatului Unit concluzionează că statele membre sunt competente pentru a
participa la încheierea Acordului GATS în domeniul reglementat de
articolul VI alineatul (2) litera (a) din acordul menționat.În
sfârșit, trecând la articolul VII din GATS (recunoașterea licențelor și
certificatelor), guvernul Regatului Unit arată că, deși normele
comunitare prevăd armonizarea și recunoașterea reciprocă a calificărilor
obținute în statele membre, acestea din urmă continuă să fie competente
totuși în ceea ce privește calificările obținute în statele terțe. În
această privință, guvernul Regatului Unit face trimitere la Hotărârea
Tawil‑Albertini, citată anterior.ii)
Cu privire la competențele care ar putea rezulta din dispoziții cu
caracter general din tratat (articolele 100 A și 235 din Tratatul
CE)Consiliul contestă faptul că
articolele 100 A și 235 din tratat impun legiuitorului comunitar o
obligație juridică de a acționa. Acceptarea unei asemenea idei ar
conduce la eliminarea distincției dintre existența unei competențe și
exercitarea acesteia și ar fi în contradicție flagrantă cu articolul
3 B din tratat, care enunță principiul subsidiarității.Potrivit guvernului Regatului Unit,
Curtea nu a acceptat ca directivele de instituire a unor norme minime
să poată constitui sursa unei competențe comunitare exclusive (a se
vedea Avizul 2/91, citat anterior, punctul 21). Astfel, o competență
externă exclusivă poate fi fondată numai pe măsuri interne de armonizare
exclusivă. A fortiori, o competență externă exclusivă nu poate să decurgă, în lipsa unor norme interne, doar din articolul 100.Guvernul francez
nu interpretează articolul 235 din tratat în același mod precum
Comisia. Spre deosebire de aceasta, guvernul francez consideră că
Consiliul dispune de o competență vastă pentru a aprecia dacă o acțiune a
Comunității este necesară pentru realizarea unuia dintre obiectivele
Comunității și că această necesitate nu se regăsește în speță.Guvernul german explică
faptul că articolul 235 nu poate conferi competențe Comunității în
sectoarele care intră în sfera de competență exclusivă a statelor membre
și că, în orice caz, liberalizarea comerțului cu servicii pe plan
mondial nu este unul dintre obiectivele Comunității.Guvernul portughez
contestă că, astfel cum pare să susțină Comisia, este posibil ca o
competență obligatorie și exclusivă într‑un domeniu determinat, pe plan
intern sau extern, să decurgă din articolul 235 din tratat. Guvernul
portughez prezintă următoarele motive.Pe de
o parte, Consiliul ar continua să aibă libertatea de a aprecia cu
privire la tipul de mijloace cel mai adecvat să se recurgă pentru
atingerea obiectivelor comunitare. Consiliul ar putea, de exemplu, din
motive de ordin internațional sau intern, să prefere recurgerea la
mecanismul de cooperare dintre Comunitate și statele membre, ceea ce ar
conduce, pe planul relațiilor externe, la încheierea de acorduri mixte.
Aceasta ar fi fost opinia Curții atunci când a considerat că „deși
articolul 235 permite Consiliului să adopte orice «dispoziții
corespunzătoare» și în domeniul relațiilor externe, acest articol nu
creează nicio obligație, ci conferă Consiliului o posibilitate a cărei
neexercitare nu poate să afecteze validitatea unei deliberări”
(Hotărârea AETR, citată anterior, punctul 95). Pe de altă parte,
articolul 235 nu permite transferarea competențelor reziduale și proprii
statelor membre către Comunitate. În acest scop, ar fi indispensabilă
revizuirea tratatelor.Guvernul spaniol
consideră că articolele 100 A și 235 din tratat sunt, printre
multe alte dispoziții, acelea care furnizează temeiul juridic al
competenței comunitare.Parlamentul European
arată că, în niciun mod, o eventuală recurgere la articolul 235 din
Tratatul CE nu ar putea fi interpretată ca aducând atingere libertății
sale de a emite un aviz conform în cazul în care acordul i se pare
inacceptabil, având în vedere obiectivele tratatului și interesele
cetățenilor.C –  TRIPS1.     Poziția ComisieiCa și în cazul GATS, argumentația Comisiei
poate fi segmentată în două părți. În prima parte, scopul Comisiei este
de a identifica competențele interne ale instituțiilor din care poate
rezulta o competență a Comunității pe plan internațional. În a doua
parte, scopul acesteia este de a convinge cu privire la necesitatea unei
acțiuni comunitare sau la riscul pe care îl antrenează acțiunile
disparate ale statelor membre în raport cu țările terțe.a)     Cu privire la existența competențelor interneMai
întâi, Comisia încearcă să demonstreze că competența Comunității pe
plan intern rezultă din actele de drept derivat care există în domeniul
proprietății intelectuale (i). În continuare, Comisia susține că, în
ipoteza în care s‑ar considera că Comunitatea nu dispune de competențe
suficiente în temeiul actelor de drept derivat, Comunitatea ar putea
încheia TRIPS în temeiul unor dispoziții generale ale tratatului, cum ar
fi cele ale articolelor 100 A și 235 (ii).i)     Cu privire la competențele care decurg din dreptul derivatÎn
ceea ce privește Acordul TRIPS, Comisia arată mai întâi că obiectul
articolului 36 din Tratatul CE nu este de a rezerva anumite domenii
competenței exclusive a statelor membre (a se vedea Hotărârea din 4
octombrie 1991, Richardt și „Les Accessoires Scientifiques”, C‑367/89,
Rec., p. I‑4621, punctele 19-21).În
continuare, Comisia efectuează o comparație punct cu punct și extrem de
detaliată între Acordul TRIPS și dispozițiile de drept comunitar
pertinente pentru a trage concluzia că, în general, Comunitatea are
competența externă necesară pentru a încheia Acordul TRIPS în mod
integral.1. În ceea ce privește dreptul de
autor (secțiunea 1 din partea II din TRIPS, articolele 9-14), Comisia
recunoaște, mai întâi, că Comunitatea nu este parte nici la Convenția de
la Berna (Convenția pentru protecția operelor literare și artistice,
Actul de la Paris din 24 iulie 1971), nici la Convenția de la Roma
(Convenția internațională privind protecția artiștilor interpreți sau
executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de
radiodifuziune din 26 octombrie 1961).Comisia
subliniază că Acordul TRIPS, în secțiunea 1 din partea II referitoare
la dreptul de autor și la alte drepturi conexe dreptului de autor,
obligă membrii OMC să prevadă o protecție minimă.Aceasta
amintește că, în materia dreptului de autor și a drepturilor conexe,
Consiliul a adoptat mai multe directive și consideră că acestea
reglementează, pe plan intern, domeniile vizate la articolele 10-14 din
TRIPS.Astfel, articolul 1 alineatul (1) din
Directiva 91/250/CEE a Consiliului din 14 mai 1991 privind protecția
juridică a programelor de calculator (JO L 122, p. 42, Ediție
specială, 17/vol. 1, p. 114) corespunde articolului 10
alineatul (1) din Acordul TRIPS, care prevede că programele pentru
calculator sunt protejate ca opere literare în temeiul Convenției de la
Berna. Articolul 2 alineatul (1) din Directiva 92/100/CEE a Consiliului
din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și
anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății
intelectuale (JO L 346, p. 61, Ediție specială,
17/vol. 1, p. 120) ar corespunde, potrivit Comisiei,
articolului 11 din Acordul TRIPS, care se referă la drepturile de
închiriere. La rândul lor, articolul 6 alineatul (1), articolul 7 și
articolul 8 alineatul (1) din această directivă ar reglementa materia de
la articolul 14 din Acordul TRIPS (drepturile conexe). Directiva
93/98/CEE a Consiliului din 29 octombrie 1993 privind armonizarea
duratei de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe
(JO L 290, p. 9, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 141)
ar reglementa materia de la articolul 12 din Acordul TRIPS privind
durata protecției dreptului de autor. În sfârșit, Comisia arată că a
prezentat Consiliului o Propunere de Directivă privind protecția
juridică a bazelor de date (JO C 308 din 15.11.1993, p. 1), al
cărei obiectiv este clarificarea protecției bazelor de date din
perspectiva dreptului de autor și conferirea dreptului de a împiedica
extragerea neautorizată de date din informațiile cuprinse într‑o bază de
date. Comisia precizează că această propunere nu a fost încă adoptată,
dar subliniază că nu a fost contestată competența Comunității de a
adopta o astfel de directivă.2. În ceea ce
privește mărcile (articolele 15-21 din TRIPS, în secțiunea 2 din partea
II din acord), Comisia arată că, în ordinea internă, Consiliul a adoptat
Regulamentul (CE) nr. 40/94 din 20 decembrie 1993 privind marca
comunitară (JO 1994, L 11, p. 1, Ediție specială,
17/vol. 1, p. 146) și Prima directivă 89/104/CEE din 21
decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire
la mărci (JO 1989, L 40, p. 1, Ediție specială,
17/vol. 1, p. 146).Comisia
recunoaște că Prima directivă se limitează la dispozițiile naționale
care au incidență directă asupra funcționării pieței interne, dar
subliniază faptul că Consiliul s‑a declarat dispus să adopte ulterior
noi directive de apropiere a legislațiilor naționale privind mărcile.3.
În ceea ce privește indicațiile geografice și denumirile de origine
(articolele 22-24 din TRIPS, în secțiunea 3), Comisia susține că
dispozițiile comunitare adoptate în acest domeniu ar fi mult mai precise
și mai cuprinzătoare decât cele prevăzute în secțiunea corespondentă
din TRIPS.Mai întâi, Directiva 79/112/CEE a
Consiliului din 18 decembrie 1978 privind apropierea legislațiilor
statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor
alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO 1979, L 33,
p. 1) ar interzice orice etichetare a produselor alimentare care
poate induce cumpărătorul în eroare cu privire la originea sau la
proveniența unui produs alimentar. Apoi, Consiliul a adoptat
Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 din 14 iulie 1992 privind protecția
indicațiilor geografice și a denumirilor de origine ale produselor
agricole și alimentare (JO L 208, p. 1). În sfârșit, în cadrul
organizării comune a pieței vinului sau în temeiul articolelor 43 și
100 A din tratat, Consiliul a adoptat mai multe regulamente care au
legătură cu denumirea și cu prezentarea vinurilor și produselor
spirtoase.4. În domeniul desenelor și
modelelor industriale (reglementate de secțiunea 4 din partea II din
TRIPS, articolele 25 și 26), Comisia semnalează că a înaintat
Consiliului o propunere de directivă destinată armonizării legislațiilor
naționale privind desenele și modelele, precum și o propunere de
regulament de instituire a unui model comunitar, în temeiul articolului
100 A din tratat. Potrivit Comisiei, nivelul de protecție prevăzut
în aceste două propuneri ar fi mult mai mare decât obligațiile generale
enunțate la articolele 25 și 26 din Acordul TRIPS.5.
În domeniul brevetelor (reglementat de secțiunea 5 din partea II din
TRIPS, articolele 27-34), Comisia precizează că din ordinea juridică
comunitară fac parte atât Convenția de la München din 5 octombrie 1973
privind eliberarea brevetului european, cât și Acordul de la Luxemburg
din 15 decembrie 1989 privind brevetele comunitare (JO L 401,
p. 1), care a fost semnat de statele membre, dar nu a intrat încă
în vigoare. Potrivit Comisiei, Comunitatea are competența de a adopta
dispoziții în domeniul dreptului brevetelor în măsura în care aceste
dispoziții sunt necesare pentru buna funcționare a pieței interne. De
altfel, Consiliul a adoptat Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 din 18
iunie 1992 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție
pentru medicamente (JO L 182, p. 1, Ediție specială,
13/vol. 11, p. 130) și a adoptat o poziție comună privind o
propunere de directivă asupra protecției juridice a invențiilor
biotehnologice care armonizează dreptul statelor membre în privința
posibilității de a acorda brevete pentru material biotehnologic.6.
În domeniul topografiei circuitelor integrate, Comisia susține că
Directiva 87/54/CEE a Consiliului din 16 decembrie 1986 privind
protecția juridică a topografiilor produselor din materiale
semiconductoare (JO 1987, L 24, p. 36, Ediție specială,
13/vol. 11, p. 218) este corespondentul pe plan intern al
secțiunii 6 din partea II din TRIPS (articolele 35-38 privind schemele
de configurație ale circuitelor integrate).7.
În ceea ce privește partea III din Acordul TRIPS, care instituie norme
pentru respectarea drepturilor de proprietate intelectuală, potrivit
sublinierii Comisiei, competențele Comunității pe plan intern în acest
domeniu sunt la fel de extinse ca dispozițiile articolelor 41-61 din
Acordul TRIPS, iar competențele Comunității au fost deja exercitate prin
adoptarea Regulamentului nr. 3842/86, citat anterior, de stabilire
a unor măsuri destinate interzicerii punerii în liberă circulație a
mărfurilor contrafăcute.Pe scurt, Comisia consideră că toate dispozițiile din Acordul TRIPS au, pe plan intern, un corespondent în dispozițiile de drept comunitar derivat.ii)  Cu
privire la competențele care ar putea rezulta din dispoziții cu
caracter general din tratat (articolele 100 A și 235 din Tratatul
CE)În general, Comisia recurge la aceleași
argumente, în favoarea utilizării articolului 100 A sau a
articolului 235 ca temei juridic pentru încheierea Acordului TRIPS, ca
acelea pe care le‑a folosit și în legătură cu GATS. Singurul argument
specific pentru TRIPS este următorul. Întrucât TRIPS instituie norme în
domenii în care nu există măsuri de armonizare comunitară, încheierea
acestuia ar permite să se realizeze de la bun început o armonizare în
cadrul Comunității și, prin aceasta, să se contribuie la instituirea și
funcționarea pieței interne.b)     Cu privire la necesitatea unei acțiuni externe a ComunitățiiComisia
subliniază că, în cazul în care Comunitatea ar fi doar o simplă parte
la TRIPS, alături de altele, împreună cu propriile sale state membre,
coeziunea pieței interne ar avea de suferit din două motive. Pe de o
parte, piața internă ar fi afectată de o denaturare a concurenței, iar
pe de altă parte, posibilitățile de concurență pe piețele unor state
terțe ar fi denaturate în mod artificial.Potrivit
Comisiei, riscul de denaturare a schimburilor comerciale este
următorul: în cazul în care statele membre ar fi libere să negocieze și
să încheie acorduri proprii în domeniul reglementat de TRIPS, acestea ar
putea să își plaseze întreprinderile într‑o situație concurențială mai
favorabilă decât cea a întreprinderilor din alte state membre și, în
consecință, să ofere economiilor lor un avantaj incompatibil cu
concurența nedenaturată de pe piața internă.Comisia
citează un exemplu de act de drept derivat care nu permite statelor
membre să negocieze în mod liber acorduri bilaterale cu state terțe.În
cadrul Directivei 87/54, citată anterior, privind protecția juridică a
topografiilor produselor din materiale semiconductoare, statele membre
pot extinde această protecție la resortisanții statelor terțe numai cu
anumite condiții. Această directivă a fost deja folosită de mai multe
ori pentru extinderea protecției juridice a topografiilor produselor din
materiale semiconductoare pe bază de reciprocitate pentru un număr
limitat de țări care satisfac criteriile din directivă și care oferă
același nivel de protecție resortisanților Comunității. Statele membre
nu sunt autorizate să deroge de la dispozițiile deciziilor Consiliului
care oferă această protecție. Motivul este enunțat în considerentele
directivei, în care se arată că diferențele care caracterizează
protecția juridică ce decurg din legislația statelor membre au efecte
negative directe asupra funcționării pieței comune.În
ceea ce privește riscul de a se aduce atingere coerenței globale a
normelor comunitare în cazul unei competențe partajate, Comisia arată că
adoptarea Acordului TRIPS atât de către statele membre, în nume
propriu, cât și de către Comunitate poate „afecta” dreptul comunitar sau
poate „influența în mod negativ domeniul de aplicare al acestuia” în
sensul jurisprudenței AETR, din următoarele motive.În
primul rând, chiar dacă nu stabilește cerințe minime, TRIPS „ar afecta”
totuși dreptul comunitar în domeniile în care nivelul de protecție
asigurat de acesta din urmă este mai mic decât cel prevăzut în TRIPS.În
al doilea rând, chiar dacă prevede numai un nivel minim de protecție,
TRIPS trebuie extins la toți membrii acordului menționat. În cazul în
care statele membre ar putea negocia cu țările terțe în afara cadrului
comunitar în vederea extinderii protecției proprietății intelectuale la
resortisanții din țările terțe, ar putea să apară divergențe și
conflicte între regimurile lor externe din acest domeniu și regimul
Comunității.În al treilea rând, chiar dacă
TRIPS prevede numai cerințe minime, normele comunitare din domeniul
proprietății intelectuale nu stabilesc, în ceea ce le privește, un nivel
minim de protecție. Făcând trimitere la Avizul 2/91, citat anterior, în
care Curtea ar fi estimat că simpla coexistență a normelor
internaționale și a celor comunitare care reglementează același domeniu
poate afecta dreptul comunitar, chiar în cazul în care nu există
contradicții între aceste norme, Comisia concluzionează că încheierea
Acordului TRIPS de către statele membre „ar afecta” normele comunitare
existente.În al patrulea rând, TRIPS lasă
membrilor săi libertatea de a ridica nivelul de protecție pe care îl
asigură în măsura în care noua protecție astfel obținută continuă să fie
conformă cu dispozițiile minime ale acordului. Cum Comunitatea aplică
principiul epuizării naționale sau „comunitare”, ar fi suficient ca un
stat membru să adopte principiul „epuizării internaționale” prevăzut în
TRIPS pentru ca normele comunitare și funcționarea pieței interne să fie
afectate.În sfârșit, în cazul în care
Acordul TRIPS ar fi încheiat atât de către Comunitate, cât și de către
statele membre, în temeiul unei competențe partajate, acest fapt ar
afecta grav dreptul comunitar, întrucât ar conduce practic la
„înghețarea” sau la neaplicarea normelor comunitare de armonizare în
sfera de aplicare a acordului. De asemenea, dreptul comunitar ar fi
„afectat” în măsura în care statele membre ar continua să se prevaleze
de excepția de la articolul 36 din Tratatul CE pentru a proteja
„obiectul” specific al drepturilor de proprietate intelectuală, ceea ce
ar împiedica armonizarea la nivel comunitar și instituirea sau
funcționarea pieței interne.2.     Pozițiile părților care au prezentat observațiiConsiliul
analizează mai întâi stadiul acțiunii legislative a Comunității în
domeniul proprietății intelectuale și face distincția între patru
„blocuri” de legislație comunitară.–        Primul
„bloc” cuprinde măsurile comunitare adoptate mai ales în temeiul
articolului 43 din Tratatul CE, care privesc protecția indicațiilor
geografice.Consiliul consideră că sfera de
aplicare a acestui prim „bloc” coincide cu cea a secțiunii 3 din partea
II din TRIPS privind indicațiile geografice și că în acest caz sunt
îndeplinite în general condițiile necesare care să determine o
competență externă implicită în temeiul jurisprudenței AETR.–        Al
doilea „bloc” de legislație cuprinde măsurile comunitare de armonizare a
legislațiilor naționale adoptate în temeiul articolului 100 A din
tratat, precum și, în anumite cazuri, în temeiul articolelor 57 și 66,
care privesc anumite aspecte ale regimului proprietății intelectuale.Este
vorba despre directivele privind dreptul de autor și drepturile conexe
[Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind
dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe
dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO L 346,
p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 120), Directiva
93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993 privind coordonarea
anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe
aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin
cablu (JO L 248, p. 15, Ediție specială, 17/vol. 1,
p. 134), Directiva 93/98/CEE a Consiliului din 29 octombrie 1993
privind armonizarea duratei de protecție a dreptului de autor și a
anumitor drepturi conexe (JO L 290, p. 9, Ediție specială,
17/vol. 1, p. 141), Directiva 91/250/CEE a Consiliului din 14
mai 1991 privind protecția juridică a programelor de calculator (JO
L 122, p. 42, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 114),
Directiva 87/54/CEE a Consiliului din 16 decembrie 1986 privind
protecția juridică a topografiilor produselor din materiale
semiconductoare (JO L 24, p. 36, Ediție specială,
13/vol. 11, p. 218) și Prima directivă 89/104/CEE a
Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a legislațiilor statelor
membre cu privire la mărci (JO L 40, p. 1, Ediție specială,
17/vol. 1, p. 146)].Potrivit
Consiliului, sfera de aplicare a celui de al doilea „bloc” de legislație
nu se suprapune decât foarte puțin cu domeniile reglementate de
secțiunile 1 și 2 din partea II din TRIPS (dreptul de autor și mărcile).
Consiliul arată că, în schimb, nu a fost adoptată nicio măsură de
armonizare în domeniul desenelor și modelelor industriale și al
brevetelor (reglementat de secțiunile 4 și 5 din partea II din TRIPS).În
orice caz, adoptarea unor dispoziții de drept comunitar nu implică
obligația aplicării acestora în privința resortisanților țărilor terțe,
în timp ce obiectivul TRIPS este tocmai acela de a stabili normele
minime care trebuie să fie aplicate resortisanților acestor țări.–        Al
treilea „bloc” de legislație comunitară cuprinde măsurile comunitare
care vizează să creeze, pentru anumite aspecte ale drepturilor de
proprietate intelectuală, un regim comunitar de protecție care să se
adauge regimurilor stabilite de fiecare legislație națională. Se are în
vedere Regulamentul (CEE) nr. 1768/92 al Consiliului din 18 iunie
1992 privind instituirea unui certificat suplimentar de protecție pentru
produse medicamentoase (JO L 182, p. 1, Ediție specială,
13/vol. 11, p. 130) și Regulamentul nr. 40/94, citat
anterior, privind marca comunitară.Potrivit
Consiliului, măsurile cuprinse în cel de al treilea „bloc” nu urmăresc
decât instituirea unui regim comunitar de protecție care să se suprapună
regimurilor naționale. Prin urmare, Consiliul consideră că, deși teoria
competențelor implicite care decurge din Hotărârea AETR poate avea
efecte în raport cu regulamentele comunitare, aceste efecte nu se produc
decât în limitele obiectului acestor regimuri complementare și nu se
extind la ceea ce continuă să constituie obiectul regimurilor naționale
privind mărcile (armonizate parțial) și brevetele (nearmonizate).–        Al
patrulea „bloc” de legislație cuprinde Regulamentul nr. 3842/86,
citat anterior, de stabilire a unor măsuri în vederea interzicerii
punerii în liberă circulație a mărfurilor contrafăcute.Potrivit
Consiliului, acest regulament corespunde numai anumitor dispoziții din
partea III din Acordul TRIPS (partea referitoare la mijloacele de
asigurare a respectării drepturilor de proprietate intelectuală), și
anume cele care au legătură cu interzicerea punerii în circulație a
mărfurilor contrafăcute (articolele 51-60 din TRIPS). În schimb, cea mai
mare parte a dispozițiilor din această parte III continuă să se afle în
competența statelor membre (articolele 41-50 și 61). Aceasta este mai
ales situația în cazul dispozițiilor care privesc instituirea unor
sancțiuni penale (articolul 61 din TRIPS).Prin
urmare, Consiliul consideră că jurisprudența AETR se poate aplica numai
în măsura – mică – în care Regulamentul de interzicere a punerii în
liberă circulație a mărfurilor contrafăcute se suprapune cu anumite
dispoziții din Acordul TRIPS.Consiliul conchide că statele membre și Comunitatea sunt competente împreună să încheie Acordul TRIPS.La rândul său, guvernul Regatului Unit
subliniază mai întâi că de fiecare dată când a luat inițiative
legislative în domeniul proprietății intelectuale, Comisia a avut grijă
să constate că drepturile naționale de proprietate intelectuală continuă
să existe.În consecință, fiecare stat
membru își păstrează propriul sistem juridic de protecție a brevetelor, a
mărcilor, a drepturilor de autor și a desenelor. Guvernul Regatului
Unit insistă asupra următorului aspect: chiar și marca comunitară și
brevetul comunitar (atunci când va fi introdus) vor coexista cu
drepturile naționale, lăsându‑le în esență intacte.Apoi,
guvernul Regatului Unit arată că există foarte puține norme comunitare
privind conținutul drepturilor de proprietate intelectuală. Există doar
câteva exemple de armonizare a nomelor naționale care definesc obiectul
specific al proprietății intelectuale. Regatul Unit citează două dintre
acestea: Directiva 89/104, citată anterior, privind mărcile și Directiva
87/54, de asemenea citată anterior, privind topografia produselor din
materiale semiconductoare.În ceea ce
privește în mod special dreptul de autor și drepturile conexe, Regatul
Unit arată că, deși o serie de dispoziții ale TRIPS se referă la
conținutul sau la obiectul specific al dreptului de autor și al
drepturilor conexe, nu a existat nicio tentativă de armonizare a
acestora la nivel comunitar. Guvernul Regatului Unit conchide că
„statelor membre le incumbă obligația să definească conținutul dreptului
de autor și al drepturilor conexe în legislația lor internă, făcând sau
nefăcând trimitere la [C]onvenți[a]” (de la Berna).Regatul
Unit amintește de asemenea că, în ceea ce privește dreptul de autor,
articolul 9 din Acordul TRIPS le impune membrilor să respecte articolele
1-21 din Convenția de la Berna. Întrucât Comisia nu este, ca atare,
parte la Convenția de Berna, decizia de a încheia un acord prin care
statele membre să se angajeze să respecte principiile convenției în
relațiile lor cu țări terțe intră în competența exclusivă a statelor
membre.În ceea ce privește brevetele,
Regatul Unit amintește că la nivel comunitar nu există nicio armonizare.
Regatul Unit răspunde Comisiei, care se bazează pe Convenția privind
brevetul comunitar, că această convenție – care nu a intrat în vigoare –
a fost negociată la nivel interguvernamental, iar nu la nivel
comunitar, și că aceasta lasă intacte sistemele naționale de brevete.Pe
lângă domeniile brevetelor și drepturilor de autor, Regatul Unit
citează în special trei domenii din dreptul proprietății intelectuale
reglementate de Acordul TRIPS pentru care nu există nicio măsură
comunitară de armonizare: desenele și modelele industriale, protecția
informațiilor nedivulgate și mijloacele de asigurare a respectării
drepturilor de proprietate intelectuală.Regatul
Unit subliniază că, chiar și în cazurile în care s‑a realizat o
armonizare a normelor naționale la nivel comunitar, sfera de aplicare a
acestora este limitată printr‑o trimitere explicită la legislațiile
statelor membre sau printr‑o recunoaștere implicită a faptului că
statele membre pot continua punerea în aplicare a propriilor lor sisteme
de proprietate intelectuală în domeniile care nu sunt reglementate de
legislația comunitară.În acest sens, Regatul Unit citează mai multe exemple.a)      Dispozițiile
Directivei 87/54, citată anterior, privind topografia produselor din
materiale semiconductoare nu aduc atingere drepturilor conferite de
către statele membre în conformitate cu obligațiile care le incumbă în
temeiul acordurilor internaționale.b)      Directiva
89/104, citată anterior, privind mărcile nu vizează o apropiere
integrală a legislațiilor vizate ale statelor membre, ci numai
apropierea dispozițiilor care au incidență directă asupra funcționării
pieței interne (al treilea considerent). Statele membre își păstrează în
special dreptul de a proteja mărcile comerciale dobândite prin
folosință.c)      Directiva
91/250, citată anterior, privind protecția juridică a programelor de
calculator nu aduce atingere dispozițiilor naționale privind drepturile
care decurg din brevete, din mărci, din concurența neloială, din secrete
de afaceri, din protecția semiconductorilor sau din dreptul contractual
[articolul 9 alineatul (1)].d)      Directiva
92/100, citată anterior, privind dreptul de închiriere și de împrumut
lasă în totalitate statelor membre competența de a evalua oportunitatea
de a impune societăților de gestiune colectivă obligația de a pretinde
numai o remunerație echitabilă, precum și stabilirea debitorilor
(articolul 4).e)      Directiva
93/83, citată anterior, privind coordonarea anumitor norme referitoare
la dreptul de autor și drepturile conexe aplicabile difuzării de
programe prin satelit și retransmisiei prin cablu permite statelor
membre să prevadă pentru titularii drepturilor în cauză măsuri de
protecție mai extinse decât dreptul de a se opune difuzării, care este
menționat la articolul 8 din Directiva 92/100 (articolul 6).Guvernul
Regatului Unit mai susține în general că, sub rezerva unor excepții pe
care le menționează, niciuna dintre măsurile comunitare din materia
proprietății intelectuale nu vizează aspectele referitoare la
reciprocitate, la recunoaștere mutuală sau la drepturile care trebuie să
se acorde resortisanților țărilor terțe în Comunitate.În
concluzie, potrivit guvernului Regatului Unit, Comunitatea și statele
membre au o competență comună în privința participării la încheierea
Acordului TRIPS. Comunitatea are, în mod cert, competența de a participa
la încheierea TRIPS în temeiul doctrinei competențelor implicite, dat
fiind că anumite aspecte limitate ale acestui acord sunt reglementate de
măsuri interne adoptate în conformitate cu articolele 100 A și 235
din Tratatul CE, însă statele membre sunt de asemenea competente,
întrucât acestea își păstrează o competență internă importantă în
domeniile care fac obiectul TRIPS.În ceea
ce privește TRIPS și competențele implicite, statele membre, cu excepția
Regatului Unit, se raliază în general observațiilor Consiliului. Numai
guvernele german, spaniol, francez, portughez și olandez dezvoltă puțin
această chestiune.Guvernul german
susține că TRIPS trebuie încheiat sub forma unui acord mixt. Pe de o
parte, Comunitatea are competență în acest sens în măsura în care a
legiferat în domeniul proprietății intelectuale. Pe de altă parte, și
statele membre au aceeași competență din trei motive. Dreptul de autor
rămâne în mare măsură nearmonizat; statele sunt cele care au aderat la
convențiile internaționale din acest domeniu; obligațiile care decurg
din Acordul TRIPS, în marea lor majoritate, pot fi îndeplinite numai de
statele membre (este vorba în special de obligația de a stabili
proceduri administrative, civile și chiar penale pentru a pune în
aplicare diferitele drepturi de proprietate intelectuală).Guvernul spaniol
consideră de asemenea că TRIPS trebuie încheiat sub forma unui acord
mixt. Astfel, mai întâi, reglementările comunitare guvernează numai
anumite aspecte ale drepturilor de proprietate intelectuală și
industrială. Apoi, reglementările comunitare în cauză nu au întotdeauna
ca obiectiv să armonizeze legislațiile naționale. Astfel, Regulamentul
nr. 40/94, citat anterior, privind marca comunitară lasă intacte
legislațiile naționale în domeniul mărcilor; acest regulament creează
doar un regim de protecție specifică pentru marca comunitară care
coexistă cu mărcile naționale. În sfârșit, anumite dispoziții comunitare
din domeniu se limitează la stabilirea unei protecții minime. Prin
urmare, statele membre au în continuare posibilitatea de a adopta măsuri
mai restrictive [a se vedea, de exemplu, articolul 18 din Regulamentul
(CEE) nr. 823/87 al Consiliului din 16 martie 1987 de instituire a
unor dispoziții specifice privind vinurile de calitate produse în
anumite regiuni (JO L 84, p. 59)].Guvernul
spaniol consideră de asemenea că dispozițiile din TRIPS privind
măsurile care trebuie luate pentru a garanta o protecție eficientă a
drepturilor de proprietate intelectuală și industrială, cum sunt
garantarea unei proceduri loiale și echitabile, prezentarea unor
mijloace de probă, dreptul de a fi ascultat, motivarea deciziilor,
dreptul la o cale de atac, măsurile provizorii și conservatorii, actele
din oficiu ale autorităților vamale, daunele interese și sancțiunile
penale, intră în competența statelor membre. Astfel, ordinea juridică
comunitară nu ar cuprinde nicio dispoziție privind aceste aspecte.Pe
de altă parte, guvernul spaniol critică trimiterea făcută de Comisie la
articolul 36 din tratat. Potrivit guvernului spaniol, aceasta nu are
nicio relevanță. Articolul 36 este aplicabil numai comerțului „între
statele membre” și, în consecință, nu se aplică limitărilor aplicate
importurilor provenind din țări terțe din motive de protecție a
proprietății intelectuale (a se vedea Hotărârea din 15 iunie 1976, EMI,
96/75, Rec., p. 913).Guvernul francez este de acord cu observațiile Consiliului.Cu
toate acestea, guvernul francez subliniază că, în cazul brevetelor,
care constituie aspectul esențial al Acordului TRIPS, poziția Comisiei
este criticabilă. Guvernul francez amintește că, la scară europeană,
întregul domeniu este guvernat de convenții internaționale, iar cea mai
importantă dintre acestea aflată în vigoare (Convenția de la München,
citată anterior, privind eliberarea brevetului european) depășește
cadrul comunitar având în vedere că există 17 țări europene care au
aderat la aceasta.În continuare, guvernul
francez adaugă că una dintre caracteristicile TRIPS este aceea că
intervine într‑un domeniu în care au fost adoptate de mult timp
convenții multilaterale cuprinzătoare care continuă să fie în vigoare și
să fie gestionate de către instituția specializată din cadrul
Organizației Națiunilor Unite, Organizația Mondială a Proprietății
Intelectuale (OMPI). Comunitatea nu a emis niciodată pretenția de a se
substitui statelor membre în aceste convenții, nu este membră a OMPI și
nici nu a solicitat să devină membră a acestei organizații. Dacă s‑ar
accepta teza Comisiei, statele membre și‑ar pierde orice competență
externă paralelă și, din acel moment, nu ar mai putea să încheie sau să
gestioneze tratate bilaterale sau multilaterale în domeniile
reglementate de TRIPS.În ceea ce privește TRIPS, și guvernul portughez face trimitere la observațiile Consiliului.Guvernul
portughez subliniază numai că din jurisprudența Curții (Hotărârile EMI
și Phil Collins și alții, citate anterior) rezultă că, în stadiul actual
al dreptului comunitar și în absența unor dispoziții comunitare de
armonizare a legislațiilor, statelor membre le revine obligația de a
stabili condițiile și modalitățile de protecție a proprietății literare
și artistice. Potrivit guvernului portughez, măsurile de armonizare
comunitară privesc numai un segment foarte limitat din materiile
reglementate de Acordul TRIPS (secțiunea 6 din partea II privind
topografiile circuitelor integrate).În
sfârșit, guvernul portughez insistă asupra faptului că participarea
statelor membre se impune și datorită existenței, în partea III din
TRIPS, a dispozițiilor privind procedurile judiciare (secțiunea 2 din
partea III din TRIPS) și de natură penală (secțiunea 5 din partea III
din TRIPS), materii care intră în competența statelor membre.La rândul său, guvernul olandez
consideră că TRIPS reglementează într‑o mare măsură domeniile în care
competențele sunt deținute de statele membre, în măsura în care nu s‑a
realizat o armonizare la nivel comunitar. Acesta amintește că
Regulamentul privind marca comunitară permite menținerea legislațiilor
naționale din domeniul mărcilor și că, pe de altă parte, normele
convenționale în domeniul brevetelor au caracter interguvernamental.Pe
de altă parte, guvernul olandez insistă asupra faptului că TRIPS
reglementează materii în care statele membre dețin o competență
exclusivă, în special articolul 61 din TRIPS privind procedurile penale.
Spre deosebire de toate celelalte state membre, guvernul olandez face
trimitere la dispozițiile din titlul VI din Tratatul privind Uniunea
Europeană cu privire la cooperarea în domeniile justiției și afacerilor
interne. Potrivit guvernului olandez, prin faptul că s‑a acordat
dispozițiilor de drept penal un loc aparte față de cel atribuit
dispozițiilor din Tratatul CE, conferința interguvernamentală a indicat
în mod clar că acest domeniu intră în competența statelor membre. Potrivit
guvernului olandez, aceste motive sunt suficiente pentru a determina
participarea statelor membre la încheierea Acordului TRIPS. Acest lucru
este cu atât mai important cu cât doar statele membre pot fi trase la
răspundere în privința respectării obligațiilor care decurg din acord în
acest domeniu.XIII –  Problema reprezentării anumitor teritorii care depind de unele state membre, dar care nu fac parte din ComunitateÎn
privința situației teritoriilor dependente, ale căror relații externe
sunt asigurate de anumite state membre, nu există nicio îndoială,
potrivit Comisiei, că statele membre în cauză au capacitatea de a
încheia Acordul OMC în numele acestor teritorii, în măsura în care
acestea din urmă pot fi ele însele părți la Acordul OMC.Consiliul
arată că, în privința GATT, anumite state membre au competența de a
încheia și de a executa acorduri pentru teritoriile cărora nu li se
aplică tratatele de instituire a Comunităților Europene, adică
teritoriile de peste mări.Guvernul Regatului Unit arată
că este singurul competent să încheie Acordul OMC în numele
teritoriilor sale dependente care nu sunt în mod individual membre ale
OMC. Guvernul Regatului Unit face trimitere la Avizul 2/91, citat
anterior (punctul 35).Guvernul francez
subliniază, făcând trimitere la același aviz, că, atunci când
dispozițiile unui acord internațional nu se încadrează în domeniul
atribuit regimului de asociere a țărilor și teritoriilor de peste mări,
statele membre care asigură relațiile internaționale ale acestor
teritorii au competența de a încheia acordul în cauză.Acordul
OMC și acordurile anexate acestuia nu se încadrează, în numeroase
privințe, în domeniul atribuit regimului de asociere a țărilor și
teritoriilor de peste mări. Acesta vizează, în primul rând, domeniul de
aplicare materială al Acordului OMC și al anexelor la acesta: sectoare
specifice, cum sunt prestarea de servicii în domeniul transporturilor,
dar și proprietatea intelectuală nu intră în prezent sub incidența
regimului de asociere cu țările și teritoriile de peste mări. Aceasta
rezultă și din domeniul de aplicare „personală” al Acordului OMC și al
anexelor la acesta. Astfel, schimburile comerciale de produse dintre
țările și teritoriile de peste mări și statele terțe, precum și
stabilirea și prestarea de servicii de către resortisanți sau de către
întreprinderi din țări terțe nu intră, în măsura în care nu sunt
stabilite într‑un stat membru al Comunității, sub incidența
dispozițiilor regimului de asociere cu țările și teritoriile de peste
mări.Guvernul olandez consideră că,
oricare ar fi repartizarea finală a competențelor între Comunitate și
statele membre, statele membre care au legături cu țări și teritorii de
peste mări sunt abilitate, cel puțin pentru a apăra interesele acestor
țări și teritorii, să încheie Acordul OMC în mod autonom și, cu ocazia
aplicării acestui acord, să acționeze în beneficiul acestor țări și
teritorii.Guvernul olandez amintește în
această privință jurisprudența Curții din Avizul 1/78, citat anterior,
privind Acordul internațional privind cauciucul natural și Avizul 2/98,
de asemenea citat anterior, privind Convenția nr. 170 a OIM.În
continuare, guvernul olandez se referă la Declarația privind
reprezentarea țărilor și teritoriilor de peste mări menționate la
articolul 227 alineatele (3) și (5) literele (a) și (b) din Tratatul CE,
adoptată la încheierea Tratatului privind Uniunea Europeană. Guvernul
olandez interpretează această declarație în sensul că se aplică în
privința tuturor capitolelor din Tratatul privind Uniunea Europeană(14).
În opinia sa, în temeiul acestei declarații, statul membru care
reprezintă pe plan internațional teritorii dependente trebuie să se
asigure, în măsura posibilului, că intervenția sa nu contravine poziției
generale adoptate de Comunitate în materia respectivă. Potrivit
guvernului olandez, aceste principii se aplică și în cadrul gestionării
Acordului OMC.XIV –  Incidența chestiunii competenței asupra modalităților de exprimare a punctelor de vedere în cadrul OMCComisia evidențiază
că a acceptat ca statele membre să devină membre ale OMC pentru că, din
motive politice, a considerat că este oportun să se mențină situația
care exista în cadrul GATT, și anume o apartenență comună a
Comunităților Europene și a statelor membre, consolidată de disciplina
comunitară cu privire la pozițiile care urmează să fie adoptate în
cadrul GATT.Comisia consideră că încheierea
acordului numai de către Comunitate va avea drept consecință că statele
membre, care vor deveni membri cu drepturi depline ai OMC în
conformitate cu articolele XI și XIV din Acordul OMC (a se vedea mai sus
II. Statutul Comunităților Europene în cadrul OMC), nu vor mai putea să
își exercite toate drepturile suverane în cadrul OMC, ci vor fi supuse,
în calitate de membre ale OMC, procedurilor comunitare care decurg din
articolul 113 sau din alte dispoziții pertinente din Tratatul CE. Prin
urmare, Comisia le va servi drept purtător de cuvânt, iar pozițiile
oficiale vor putea fi adoptate în cadrul OMC numai pe baza procedurilor
prevăzute la articolul 113 (sau la orice alt articol relevant din
tratat). Statele membre se vor putea exprima și vor putea lua poziție
numai în măsura în care vor fi autorizate în mod expres sau în cazul în
care se exprimă în numele unuia dintre „teritoriile lor dependente”. De
altfel, aceasta este situația actuală din cadrul GATT.Comisia
susține că, în cazul în care și‑ar păstra anumite competențe pentru
GATS sau pentru TRIPS, statele membre, la fel ca și Comunitatea, s‑ar
putea regăsi în imposibilitatea juridică de a‑și exercita dreptul de a
adopta măsuri de retorsiune încrucișată. Astfel, în cazul în care un
stat membru, în sfera sa de competență, ar fi autorizat în mod
corespunzător să ia măsuri de retorsiune, însă consideră că acestea sunt
ineficiente dacă ar fi luate în domeniile reglementate de GATS sau de
TRIPS, statul respectiv nu ar mai dispune, din perspectiva dreptului
comunitar, de competența de a lua măsuri de retorsiune în domeniul
comerțului cu mărfuri, întrucât acest domeniu intră, în orice situație,
în competența exclusivă a Comunității în temeiul articolului 113 din
tratat. În mod similar, în cazul în care Comunitatea ar obține dreptul
de retorsiune în domeniul mărfurilor, însă s‑ar considera incapabilă să
îl exercite, aceasta s‑ar afla în imposibilitatea juridică de a lua
măsuri de retorsiune în domeniul serviciilor sau în domeniile TRIPS,
întrucât competențele necesare ar fi rezervate statelor membre.Potrivit
Comisiei, recunoașterea unor competențe în favoarea statelor membre în
domeniul GATS și TRIPS ar putea conduce la situații inechitabile atât
pentru statele membre, cât și pentru Comunitate. Astfel, în cazul în
care o țară terță ar obține un drept de retorsiune față de Comunitate
pentru o încălcare a GATT sau a unuia dintre acordurile privind
mărfurile, însă – în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 22
din Acordul privind soluționarea litigiilor – a fost autorizată, în
cele din urmă, să ia măsuri de retorsiune în domeniul de competență al
statelor membre în cadrul GATS sau al TRIPS, statele membre ar fi
sancționate pentru o încălcare care este imputabilă doar Comunității. În
mod similar, Comunitatea ar putea ajunge în situația de a fi ținta unor
măsuri de retorsiune în sectorul mărfurilor pentru o încălcare comisă
de unul dintre statele sale membre în cadrul GATS sau al TRIPS.Consiliul contestă
ferm susținerea potrivit căreia stabilirea modalităților de participare
a Comunității și a statelor sale membre la OMC poate fi o chestiune de
ordin politic. Consiliul consideră că participarea comună la OMC a
Comunității și a statelor membre este justificată juridic și se poate
realiza cu respectarea principiului coerenței acțiunii externe a
Uniunii, principiu consacrat la articolul C al doilea paragraf(15) și la articolul J.1 alineatul (4) a doua și a treia teză(16)
din Tratatul privind Uniunea Europeană, la articolul 5 din Tratatul CE,
precum și de condițiile stabilite de Curtea de Justiție în Avizul 2/91,
citat anterior.Consiliul declară că este
conștient de obligația juridică pe care o au instituțiile comunitare și
statele membre de a identifica formulele care să garanteze o acțiune
comună, coordonată și coerentă a Comunității și a statelor membre.
Consiliul recunoaște că în prezent nu este în măsură să prezinte un text
prin care să se stabilească astfel de formule de participare. Consiliul
impută această responsabilitate Comisiei, care, având în vedere poziția
sa „absolutistă” privind competența exclusivă a Comunității de a
încheia Acordul OMC și anexele la acesta, ar fi refuzat să participe la o
discuție asupra acestei probleme.În opinia
Consiliului, această problemă nu este insurmontabilă. Negocierile din
Runda Uruguay au fost purtate pentru Comunitate și pentru statele sale
membre în așa fel încât să se asigure o unitate de acțiune. Gestionarea
acordurilor în cadrul OMC va fi probabil mai puțin complicată decât
negocierile.Nimic nu ar autoriza Comisia să
presupună că cerințele enunțate în Tratatul privind Uniunea Europeană,
în tratate și în jurisprudența Curții ar putea fi încălcate în viitor.
De altfel, Comisia poate recurge la mijloacele jurisdicționale care îi
stau la dispoziție (articolele 169 și 173 din tratat) pentru a veghea la
conformitatea cu dreptul comunitar a actelor Consiliului și ale
statelor membre.Statele membre care au prezentat observații susțin pe deplin punctul de vedere al Consiliului.După
ce a făcut trimitere la Avizul 2/91, citat anterior, și la articolul C
al doilea paragraf din Tratatul privind Uniunea Europeană, astfel cum a
procedat și Consiliul, guvernul Regatului Unit subliniază că
tocmai asocierea strânsă, preconizată în aceste texte, caracterizează
negocierile din Runda Uruguay. Acestea au demonstrat că este posibil să
se identifice și să se pună în practică un sistem eficient de negociere
cu țările terțe, respectându‑se competențele Comunității și ale statelor
membre.Arătând că numărul de voturi ale Comunității depinde direct și exclusiv de apartenența statelor membre la OMC, guvernul francez
consideră, asemănător Consiliului, că apartenența statelor membre nu
este justificată de pretinse motive politice, ci de existența
competențelor pe care le dețin, altfel spus, de caracterul neexclusiv al
competenței Comunității de a încheia acest acord.Guvernul olandez,
care face trimitere la Avizul 2/91, citat anterior, la obligația de
loialitate comunitară consacrată la articolul 5 din Tratatul CE, precum
și la necesitatea de a asigura coerența acțiunii externe a Uniunii,
evocată la articolul C al doilea paragraf din Tratatul privind Uniunea
Europeană, consideră că statele membre, Consiliul și Comunitatea ar
putea să se înțeleagă asupra tuturor aspectelor acțiunilor care urmează
să fie întreprinse în cadrul OMC, cum sunt apropierea reciprocă a
punctelor de vedere, exercitarea funcției de purtător de cuvânt pe
parcursul negocierilor și intervenția în cadrul soluționării litigiilor.Guvernul
olandez subliniază că elaborarea unei astfel de înțelegeri, cu
respectarea competențelor comunitare și naționale existente, este o
chestiune de natură internă, care trebuie soluționată de Comunitate și
statele membre, ceea ce nu modifică cu nimic faptul că, în domeniile
reglementate de Acordul OMC, Comunitatea nu dispune de competențe
exclusive.Guvernul spaniol
recunoaște, pentru situația unei participări comune a statelor membre și
a Comunității la încheierea Acordului OMC și a anexelor la acesta,
necesitatea de coordonare a acțiunilor actuale și viitoare ale
Comunității și ale statelor membre în cadrul noii organizații. În
această privință, guvernul spaniol citează aceeași jurisprudență
(Avizele 1/78 și 2/91) și aceleași texte convenționale ca și celelalte
guverne care au depus observații (obligația de loialitate comunitară
enunțată la articolul 5 din Tratatul CE).Guvernul elen
subliniază doar faptul că o participare comună a Comunității și a
statelor membre la procedurile de luare a deciziilor în cadrul OMC ar
putea funcționa numai în cazul în care s‑ar respecta principiul
coerenței acțiunii externe a Uniunii Europene, consacrat la articolul C
al doilea paragraf din Tratatul privind Uniunea Europeană.XV –  Chestiuni bugetare și financiareÎn ceea ce privește dispozițiile financiare ale Acordului OMC, Comisia
subliniază că cheltuielile de funcționare a OMC, deși sunt de
importanță vitală pentru buna funcționare a organizației, nu ocupă, în
cadrul acordului, o poziție centrală, așa cum ocupau dispozițiile
financiare în economia Acordului privind cauciucul natural, obiect al
Avizului 1/78, citat anterior (punctul 55). Bugetul OMC este o simplă
consecință a urmăririi obiectivelor generale ale Organizației.În
consecință, chiar dacă plata contribuțiilor stabilite ar trebui
efectuată de statele membre, acest lucru nu ar putea pune în discuție
competența exclusivă a Comunității de a încheia Acordul OMC: statele
membre nu ar face decât să execute, pe seama Comunității, obligații
internaționale pe care numai aceasta este abilitată să le contracteze.Cu
toate acestea, în cazul în care Curtea ar considera că statele membre
pot contribui în nume propriu la bugetul OMC, Comisia subliniază că
competențele partajate care ar rezulta s‑ar limita la aspectele bugetare
și financiare ale noii organizații.Guvernul portughez
consideră că unul dintre motivele determinante în favoarea tezei
încheierii unui acord internațional în mod comun, dar autonom, de către
Comunitate și de către statele membre constă în finanțarea națională a
cheltuielilor rezultate din punerea în aplicare a tratatului. Această
interpretare ar fi fost confirmată de jurisprudența comunitară în Avizul
1/78, citat anterior.Guvernul portughez
subliniază faptul că statele membre vor finanța cheltuielile rezultate
din crearea și funcționarea OMC, dat fiind că sunt membrii originari ai
acesteia (a se vedea articolul XI din Acordul de instituire a OMC).
Guvernul portughez consideră că acest fapt este suficient pentru a
justifica participarea statelor membre la încheierea acordului, existând
două motive în acest sens.Primul motiv
decurge din dreptul comunitar: în practica comunitară, unul dintre
motivele principale pentru care acordurile internaționale sunt încheiate
de Comisie și de statele membre constă în faptul că finanțarea
cheltuielilor care rezultă din punerea în aplicare a tratatului incumbă
statelor membre.Contrar celor susținute de
Comisie, nu ar avea decât o mică importanță faptul că finanțarea ocupă
sau nu ocupă un loc esențial în structura acordului (așa cum a fost
cazul pentru Acordul privind cauciucul natural, care a stat la baza
emiterii Avizului 1/78). Astfel, o serie de acorduri internaționale
asupra produselor de bază ar fi fost încheiate, după Avizul 1/78,
potrivit formulei acordului mixt, întrucât responsabilitatea financiară
revenea bugetelor naționale, chiar în cazul în care contribuțiile vizau
numai acoperirea cheltuielilor inerente funcționării organismelor create
în vederea gestionării acordurilor în cauză. În mod analog, acorduri
similare ar fi fost încheiate sub formă pur comunitară pentru singurul
motiv că se prevăzuse ca finanțarea acestora să se facă din bugetul
comunitar.Guvernul portughez prezintă un al
doilea motiv, întemeiat pe propriul său drept constituțional, în
favoarea participării statelor membre la încheierea Acordului OMC. În
temeiul articolului 164 litera (j) din Constituția Republicii
Portugheze, aprobarea tratatelor internaționale în care se prevede
participarea Portugaliei în cadrul unor organizații internaționale
revine parlamentului și, ulterior, președintele republicii trebuie să le
ratifice [a se vedea articolul 137 litera (b)]. Potrivit guvernului
Portugaliei, aderarea Portugaliei la Comunitatea Europeană nu poate
împiedica aplicarea acestor dispoziții constituționale, cel puțin în
cazurile în care participarea Portugaliei la organizații internaționale
implică contribuții financiare suportate din bugetul național.XVI –  Răspunsuri
propuse de Comisie, de Consiliu și de statele care au prezentat
observații la întrebările formulate în cererea de emitere a unui avizAvând
în vedere considerațiile de mai sus, Comisia și părțile care au
prezentat observații propun următoarele răspunsuri la întrebările
formulate.Comisia conchide:„–      părțile
la Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului (OMC)
privind comerțul cu mărfuri, adică Acordul GATT din 1994 și anexele la
acesta, intră în competența exclusivă a Comunității în cadrul
articolului 113 din Tratatul CE, cu excepția, probabil, a anumitor
aspecte referitoare la produsele CECO;–      partea
din Acordul OMC privind comerțul cu servicii (GATS) intră de asemenea
în competența exclusivă a Comunității în cadrul articolului 113 din
Tratatul CE sau al articolelor 235 și/sau 100 A din tratatul
menționat și, dacă este cazul, în temeiul principiului competențelor
implicite în sensul jurisprudenței rezultate din Avizul 1/76 și al
jurisprudenței AETR;–      partea
din Acordul OMC care privește comerțul în domeniul drepturilor de
proprietate intelectuală (TRIPS) intră de asemenea în competența
exclusivă a Comunității în cadrul articolului 113 din Tratatul CE sau al
articolelor 100 A și/sau 235 din tratatul menționat și, dacă este
cazul, în temeiul principiului competențelor implicite în sensul
jurisprudenței rezultate din Avizul 1/76 și al jurisprudenței AETR.”Consiliul trage următoarele concluzii:„În ceea ce privește proceduraConsiliul
lasă la aprecierea Curții de Justiție aspectul dacă, în împrejurările
speciale ale speței – fiind vorba despre un acord «care nu este avut în
vedere», ci este deja semnat sub rezerva încheierii sale –, cererea de
emitere a unui aviz (prealabil) este admisibilă. În orice caz, Consiliul
consideră că este indispensabil ca toate întrebările formulate de către
Comisie să fie reformulate de Curte.În ceea ce privește fondulComunitatea
deține o competență exclusivă privind aproape întregul Acord GATT, sub
rezerva unor excepții referitoare în special la regimul aplicabil
produselor care intră sub incidența Tratatului CECO și la teritoriile de
peste mări cărora nu li se aplică tratatele comunitare. Pe de altă
parte, Comunitatea deține o competență exclusivă, în conformitate cu
jurisprudența AETR, în privința anumitor aspecte speciale din Acordurile
GATS și TRIPS. Pe lângă acestea și mai
ales în măsura în care Consiliul a decis deja să nu mai exercite
potențiala competență a Comunității în privința Acordurilor GATS și
TRIPS, competența statelor membre este preponderentă pentru un număr
semnificativ de domenii reglementate de aceste două acorduri. În
sfârșit, anumite materii care intră sub incidența acordurilor GATS și
TRIPS pot intra, în orice caz, numai în competența exclusivă a statelor
membre, în stadiul actual al tratatului.”Consiliul sugerează următoarele:„în măsura în care cererea de emitere a unui aviz este admisibilă, Curtea să răspundă după cum urmează:Încheierea
acordurilor rezultate din Runda Uruguay de către Comunitate și statele
membre împreună este compatibilă cu repartizarea competențelor stabilită
prin tratatele de instituire a Comunităților Europene.”Guvernul Regatului Unit concluzionează următoarele:„1)      Comunitatea
are competența de a participa la încheierea Acordului GATS în temeiul
articolelor 54, 57, 66, 75, 84, 99 și 100 A din Tratatul CE.2)      Statele membre au de asemenea competența de a participa la încheierea Acordului GATS.3)      Statele membre au competența de a participa la încheierea Acordului TRIPS.4)      Comunitatea
are de asemenea competența de a participa la încheierea Acordului
TRIPS, în temeiul articolelor 100 A, 113 și 235 din Tratatul CE.5)      Statele
membre au competența de a participa la încheierea Acordului de
instituire a Organizației Mondiale a Comerțului.”Guvernul francez
„invită Curtea să răspundă la cererea Comisiei în sensul că încheierea
Acordului OMC (luând în ansamblu acordurile anexate la acesta) intră
atât în competența Comunității, cât și în competența statelor membre și
că, în ceea ce privește Comunitatea, decizia nu poate fi fondată pe un
temei juridic care să se limiteze numai la articolul 113 și nici numai
la articolele 100 A, 113 și 235”.Guvernul spaniol
invită Curtea să emită un aviz prin care să constate că există
competențe partajate între Comunitate și statele membre în cadrul
Acordului de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului și că, în
consecință, acest acord are caracter mixt.Guvernul portughez concluzionează:„–      În
partea referitoare la servicii, la drepturile de proprietate
intelectuală, la reglementarea schimburilor comerciale cu produse vizate
de Tratatul CECO, Acordul OMC reglementează domenii care, în parte,
intră în competența concurentă sau exclusivă a statelor membre;–      finanțarea
cheltuielilor de funcționare a OMC din bugetele naționale este o
chestiune rezervată competenței proprii a statelor membre;–      în
măsura în care domeniile vizate de Acordul OMC intră în parte în
competența Comunității și în parte în competența statelor membre, forma
acordului mixt nu numai că este compatibilă cu sistemul comunitar de
repartizare a competențelor prevăzut în tratatele fundamentale, ci este
și singura modalitate de a asigura unitatea și coerența în cadrul
reprezentării internaționale a intereselor Uniunii Europene și ale
statelor membre în cadrul Organizației Mondiale a Comerțului.”Guvernul german concluzionează:„Acordurile GATS și TRIPS, taxele vamale CECO și Acordul OMC trebuie încheiate sub forma unor acorduri mixte. Acestea trebuie ratificate de Republica Federală Germania.”Guvernul danez conchide:„Comunitățile
Europene nu dispun de [...] competența exclusivă de a încheia Acordul
de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului.”Potrivit guvernului danez_„statelor
membre le este permis să decidă dacă Comunitatea încheie acordul. De
asemenea, statele membre pot opta pentru forma mixtă, astfel încât
acordul să fie încheiat atât de către Comunitate, cât și de către
statele membre. În opinia guvernului danez, statele membre trebuie să
hotărască și cu privire la problema punerii în practică a acordului. În
domeniile în care statele membre au intenția, în prezent sau în viitor,
de a pune în practică acest acord la nivel național, nu este oportun ca
acordul să fie încheiat doar de Comunitate. Aceasta este situația pentru
anumite părți din Acordurile GATS și TRIPS. Pentru cele două domenii
care sunt reglementate de aceste două acorduri, guvernul danez consideră
că este necesar să se mențină competența mixtă și să se adauge în acord
precizarea temeiului juridic necesar”.În cazul în care Curtea ar considera că cererea de emitere a unui aviz introdusă de Comisie este admisibilă, guvernul olandez consideră că încheierea Acordului OMC și a anexelor la acesta intră în competența comună a statelor membre și a Comunității.Guvernul elen:„solicită Curții să se pronunțe în favoarea pozițiilor susținute de Consiliu”.În ceea ce privește Parlamentul European, acesta propune Curții:„–      să
declare că Acordul de instituire a Organizației Mondiale a Comerțului
trebuie încheiat în temeiul articolului 228 alineatul (3) al doilea
paragraf din Tratatul CE;–      să
declare că, indiferent de ceea ce tocmai s‑a arătat, articolul 113 din
Tratatul CE nu constituie un temei juridic suficient;–      să
declare că o eventuală recurgere la articolul 235 din Tratatul CE sau
la jurisprudența Curții de Justiție nu ar putea, în niciun caz, să fie
interpretată ca având capacitatea de a antrena obligația juridică a
Parlamentului European de a emite un aviz conform, chiar și în cazurile
în care încheierea acordului, prin conținutul său, ar fi inacceptabilă
pentru Parlamentul European.”XVII –  Întrebări adresate de Curte Comisiei, Consiliului și statelor membre și răspunsurile date la aceste întrebăriCurtea a decis să adreseze următoarele întrebări Comisiei și părților care au prezentat observații.A –  Prima întrebareS‑a solicitat Comisiei să
răspundă la argumentul pe care Consiliul l‑a întemeiat pe modul în care
a fost alcătuită lista de angajamente specifice, depusă în numele
Comunității și al statelor membre. În urma examinării acestui document
rezultă că, într‑adevăr, condițiile impuse în privința eliminării
restricțiilor la accesul pe piața serviciilor și constrângerile impuse
acestei eliminări sunt diferite de la un stat membru la altul.În
răspuns, Comisia consideră că modul în care a fost pregătită oferta
comunitară, precum și conținutul și titlul acesteia nu au niciun efect
asupra stabilirii competenței comunitare.Astfel,
Comisia ar fi acceptat ca lista să fie depusă în numele Comunității și
al statelor sale membre doar pentru a atenua temerile statelor membre că
nu vor putea dobândi calitatea de membru al OMC în absența unei oferte
„Servicii” prezentate în numele lor. Această concesie, de natură pur
politică, nu ar antrena recunoașterea competenței statelor membre de a
încheia Acordul GATS.În ceea ce privește
variațiile, de la un stat membru la altul, referitoare la condițiile
impuse pentru eliminarea restricțiilor la accesul pe piețele de servicii
dintr‑un stat membru în altul, acestea se explică prin metodologia
adoptată de GATS și prin faptul că armonizarea comunitară nu este încă
finalizată.Obiectivul fundamental al GATS
ar fi de a liberaliza schimburile internaționale de servicii. Cu toate
acestea, pentru a asigura flexibilitatea, articolele XVI și XVII din
GATS ar autoriza membrii OMC să impună limite și condiții în listele lor
de angajamente specifice. Din motive de transparență, s‑ar fi
considerat că este preferabil să se enumere tipurile de restricții
existente, mai degrabă decât să se enunțe o clauză generală de
„standstill”.Enumerarea restricțiilor
existente ar fi diferită de la un stat membru la altul întrucât
armonizarea comunitară nu este încă totală, iar statele membre dispun
încă de o competență concurentă pe plan intern. Dar acest lucru nu ar
însemna că, pe plan extern, competențele sunt de asemenea partajate.Domeniul
mărfurilor ar reprezenta un exemplu tipic de competență externă
exclusivă a Comunității, suprapusă unei competențe interne, în parte
concurentă. De exemplu, reglementările în domeniul barierelor tehnice în
calea comerțului continuă să intre, în parte, în sfera de competență a
statelor membre, în timp ce, pe plan internațional, Comunitatea are
competența exclusivă în temeiul articolului 113 din tratat. În temeiul
acestei dispoziții, Comunitatea a încheiat Codul privind barierele
tehnice din GATT. În cazul în care, în prezent, s‑ar realiza un inventar
al situației din domeniul standardelor și normelor tehnice aplicate
mărfurilor, comparabil cu lista angajamentelor din domeniul serviciilor,
diversitatea ar fi extrem de importantă. Acest lucru nu ar pune totuși
în discuție competența exclusivă a Comunității de a încheia un acord
internațional având ca obiect liberalizarea acestui domeniu. [Comisia]
concluzionează că niciun argument nu poate fi întemeiat pe modul de
elaborare și pe conținutul listelor de angajamente specifice în vederea
determinării competențelor Comunității și, respectiv, ale statelor
membre în vederea încheierii GATS.B –  A doua întrebarePotrivit
rezumatului Avizului 1/76 realizat de Comisie, competența Comunității
de a‑și asuma angajamente internaționale nu se limitează la cazurile în
care competența internă a fost deja utilizată, ci poate exista și în
cazurile în care măsurile comunitare interne nu sunt adoptate decât la
încheierea și la intrarea în vigoare a acordurilor internaționale. Se
solicită Comisiei să precizeze care sunt măsurile interne a căror
adoptare este avută în vedere la încheierea și la intrarea în vigoare a
GATS și a TRIPS.Comisia subliniază
că, în cadrul propunerii sale de acte de punere în aplicare a
rezultatelor Rundei Uruguay, pe care a transmis‑o recent Consiliului, a
propus:–        o
modificare a articolelor 5 și 29 din Regulamentul (CE) nr. 40/94
al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca comunitară (JO
L 11, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146);–        o
modificare a regulamentelor Consiliului privind protecția indicațiilor
geografice ale vinurilor, ale vinurilor aromatizate și ale băuturilor
spirtoase [Regulamentul (CEE) nr. 822/87 al Consiliului din 16
martie 1987 privind organizarea comună a pieței vitivinicole (JO
L 84, p. 1), Regulamentul (CEE) nr.1576/89 al Consiliului din
29 mai 1989 de stabilire a normelor generale cu privire la definirea,
desemnarea și prezentarea băuturilor spirtoase (JO L 160,
p. 1, Ediție specială, 03/vol. 7, p. 76) și Regulamentul
(CEE) nr. 1601/91 al Consiliului din 10 iunie 1991 de stabilire a
normelor generale privind definirea, descrierea și prezentarea vinurilor
aromatizate, a băuturilor aromatizate pe bază de vin și a cocteilurilor
aromatizate din produse vitivinicole (JO L 149, p. 1, Ediție
specială, 03/vol. 9, p. 262)];–        o
decizie de extindere a protecției prevăzute de Directiva 87/54/CEE a
Consiliului din 16 decembrie 1986 privind protecția juridică a
topografiilor produselor din materiale semiconductoare (JO 1987,
L 24, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 11, p. 218) în
privința persoanelor fizice și juridice din statele membre ale OMC;–        o
propunere modificată de regulament de stabilire a măsurilor de
interzicere a punerii în liberă circulație, a exportului sau a
tranzitului mărfurilor contrafăcute și a mărfurilor piratate.Comisia
adaugă că, pe termen foarte scurt, s‑a limitat la a propune numai
măsuri care sunt absolut necesare pentru punerea corectă în aplicare a
Acordului OMC și a anexelor la acesta. Acesta este motivul pentru care
nu are în vedere introducerea unor măsuri comunitare de punere în
aplicare a GATS decât peste o anumită perioadă.C –  A treia întrebare1.      Comisia
a arătat că nicio dispoziție din capitolele Tratatului CE privind
dreptul de stabilire și libera prestare a serviciilor nu obligă
legiuitorul comunitar să utilizeze exclusiv pe plan intern (adică pentru
resortisanții statelor membre) competențele care îi sunt conferite în
acele capitole. Se solicită Comisiei să precizeze în ce situații
și pe baza căror considerente legiuitorul comunitar a recurs deja la
aceste competențe în privința resortisanților țărilor terțe.Comisia
a înaintat o listă de 33 de acte normative de drept derivat care conțin
și un aspect extern. Unele dintre acestea au fost adoptate în domeniile
bancar, financiar, al asigurărilor și al telecomunicațiilor și se
întemeiază pe articolul 54, pe articolul 57 alineatul (2) sau pe
articolul 66 din tratat. Altele au fost adoptate în domeniul
transporturilor și se întemeiază pe articolul 84 alineatul (2) din
tratat. Cele mai importante dintre actele menționate de Comisie pot fi
grupate după cum urmează.a)      Anumite
acte de drept derivat prevăd că dispozițiile pe care le conțin se
aplică și sucursalelor comunitare ale societăților din state terțe sau
chiar adoptă dispoziții specifice pentru acestea.A se vedea:–      articolul
3 din Directiva 89/117/CEE a Consiliului din 13 februarie 1989 privind
obligațiile în materie de publicare a documentelor contabile anuale ale
sucursalelor, stabilite într‑un stat membru, ale instituțiilor de credit
și instituțiilor financiare cu sediul social în afara statului membru
respectiv (JO L 44, p. 40, Ediție specială, 06/vol. 1,
p. 212), întemeiată pe articolul 54 din tratat;–      articolul
7 din A unsprezecea directivă 89/666/CEE a Consiliului din 21 decembrie
1989 privind publicitatea sucursalelor înființate într‑un stat membru
de anumite forme de societăți comerciale care intră sub incidența
legislației unui alt stat (JO L 395, p. 36, Ediție specială,
17/vol. 1, p. 100), întemeiată pe articolul 54 din tratat;–      Directiva
91/308/CEE a Consiliului din 10 iunie 1991 privind prevenirea folosirii
sistemului financiar în scopul spălării banilor, întemeiată pe
articolul 57 alineatul (2) și pe articolul 100 A (JO L 166,
p. 77, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 103);–      Directiva
94/19/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 30 mai 1994
privind sistemele de garantare a depozitelor (JO L 135, p. 5,
Ediție specială, 06/vol. 2, p. 163), întemeiată pe articolul
57 alineatul (2) din tratat. Articolul 6 din această directivă prevede
că statele membre verifică dacă sucursalele înființate de instituțiile
de credit care au sediul social în afara Comunității beneficiază de
acoperire echivalentă celei menționate în prezenta directivă. În caz
contrar, statele membre pot să le impună să adere la un sistem de
garantare a depozitelor care funcționează pe teritoriul lor.b)      În
domeniul financiar, reglementările comunitare se aplică tuturor
valorilor mobiliare care sunt admise sau fac obiectul unei cereri de
admitere la cotarea oficială la o bursă de valori care se află sau
operează într‑un stat membru, chiar dacă emitentul lor este stabilit
într‑un stat terț.A se vedea articolul 1
din Directiva 79/279/CEE a Consiliului din 5 martie 1979 de coordonare a
condițiilor de admitere a valorilor mobiliare la cota oficială a unei
burse (JO L 66, p. 21) și articolul 1 din Directiva 80/390/CEE
a Consiliului din 17 martie 1980 de coordonare a condițiilor de
elaborare, control și distribuție a prospectului care trebuie publicat
pentru admiterea valorilor mobiliare la cota oficială a unei burse de
valori (JO L 100, p. 1), ambele directive fiind întemeiate pe
articolul 54 alineatul (3) litera (g) și pe articolul 100 din tratat.c)      Într‑o
ordine de idei foarte apropiată, o directivă se aplică societăților din
țările terțe ale căror acțiuni sunt admise la cota oficială a unei
burse de valori din cadrul Comunității.A se
vedea Directiva 82/121/CEE a Consiliului din 15 februarie 1982 privind
informațiile care trebuie publicate periodic de către societățile ale
căror acțiuni au fost admise la cota oficială a unei burse de valori (JO
L 48, p. 26), întemeiată pe articolul 54 alineatul (3) litera
(g) și pe articolul 100 din tratat.O altă
directivă se aplică societăților din țările terțe care dobândesc sau
cedează o participație importantă într‑o societate care intră sub
incidența legislației unuia dintre statele membre și ale căror acțiuni
sunt admise la cota oficială a unei burse de valori din cadrul
Comunității.A se vedea Directiva 88/627/CEE
a Consiliului din 12 decembrie 1988 privind informațiile care trebuie
publicate la achiziția sau transferul unei participații importante
într‑o societate cotată la bursă (JO L 348, p. 62), întemeiată
pe articolul 54 din tratat.d)      Directiva
„televiziune fără frontiere” obligă statele membre să se asigure că
toate emisiunile de televiziune transmise fie de stațiile de emisie
aflate sub jurisdicția lor, fie de posturile de televiziune care, deși
nu se află sub jurisdicția niciunui stat membru, utilizează o frecvență
sau o capacitate de satelit acordată de statul membru sau o stație de
emisie de la sol spre un satelit situat în statul membru, respectă
legislația în vigoare pe teritoriile lor, aplicabilă emisiunilor
adresate publicului.A se vedea articolul 2
din Directiva 89/552/CEE a Consiliului din 3 octombrie 1989 privind
coordonarea anumitor acte cu putere de lege și acte administrative ale
statelor membre cu privire la desfășurarea activităților de difuzare a
programelor de televiziune (JO L 298, p. 23, Ediție specială,
06/vol. 1, p. 215), întemeiată pe articolul 57 alineatul (2)
și pe articolul 66 din tratat.e)      Anumite
acte de drept derivat abilitează Comunitatea să coopereze cu
autoritățile din țările terțe pentru a consolida eficiența legislației
comunitare.A se vedea:–      Directiva
92/30/CEE a Consiliului din 6 aprilie 1992 privind supravegherea
instituțiilor de credit pe bază consolidată (JO L 110, p. 52),
întemeiată pe articolul 57 alineatul (2) din tratat. Articolul 8
abilitează Consiliul să încheie acorduri cu țările terțe pentru a ajunge
la un acord asupra unor modalități de aplicare a supravegherii pe bază
consolidată, pe de o parte, a instituțiilor de credit ale căror
întreprinderi‑mamă au sediile centrale într‑o țară terță și, pe de altă
parte, a instituțiilor de credit situate în țări terțe, ale căror
întreprinderi‑mamă, indiferent dacă sunt instituții de credit sau
holdinguri financiare, au sediile centrale în cadrul Comunității;–      Directiva
89/592/CEE a Consiliului din 13 noiembrie 1989 de coordonare a
reglementărilor referitoare la utilizările abuzive ale informațiilor
confidențiale (JO L 334, p. 30), întemeiată pe articolul
100 A din tratat. Articolul 11 abilitează Comunitatea să încheie
acorduri cu state terțe în domeniile reglementate de directivă.f)      Anumite
acte de drept derivat abilitează Comunitatea să încheie acorduri cu una
sau mai multe țări terțe pentru a conveni asupra unor norme mai
favorabile pentru sucursalele comunitare ale societăților din aceste
țări terțe decât cele prevăzute de actele de drept derivat, în măsura în
care sucursalelor societăților comunitare din aceste țări terțe le este
rezervat un tratament comparabil (principiul reciprocității). În
această privință, Comisia face trimitere la:–        articolul
9 alineatul (3) din Prima directivă 77/780/CEE a Consiliului din 12
decembrie 1977 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor
administrative referitoare la inițierea și exercitarea activității
instituțiilor de credit (JO L 322, p. 30), întemeiată pe
articolul 57 din tratat;–        articolul
32 din Prima directivă 79/267/CEE a Consiliului din 5 martie 1979 de
coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind
inițierea și exercitarea activității de asigurare directă de viață (JO
L 63, p. 1), întemeiată de asemenea pe articolul 57 din
tratat;–        articolul
29 din Prima directivă 73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de
coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind
inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă (JO
L 228, p. 3, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 14),
întemeiată pe articolul 57 alineatul (2) din tratat. În aplicarea
articolului 29 din această directivă, s‑a încheiat un acord cu
Confederația Elvețiană, în temeiul articolului 57 alineatul (2) și al
articolului 235 (JO 1991, L 205, p. 2).g)      Alte
acte de drept derivat organizează o procedură permanentă de evaluare a
accesului rezervat agenților economici comunitari pe piețele statelor
terțe. În cazul în care se constată că întreprinderile comunitare nu
beneficiază de un acces pe piețele statelor terțe comparabil cu cel
oferit de Comunitate întreprinderilor din acele state terțe, Comisia
poate deschide negocieri cu țările terțe în cauză în vederea remedierii
situației și chiar poate propune Consiliului închiderea pieței
comunitare pentru filialele comunitare ale societăților din statele
terțe respective.În această privință, Comisia face trimitere la:–        articolele
8 și 9 din A doua directivă 89/646/CEE a Consiliului din 15 decembrie
1989 privind coordonarea actelor cu putere de lege și actelor
administrative referitoare la inițierea și exercitarea activității
instituțiilor de credit și de modificare a Directivei 77/780/CEE (JO
L 386, p. 1), întemeiată pe articolul 57 alineatul (2);–        articolul
4 din Directiva 90/618/CEE a Consiliului din 8 noiembrie 1990 de
modificare, în special în ceea ce privește asigurarea de răspundere
civilă auto, a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE de coordonare a
actelor cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea
generală directă (JO L 330, p. 44, Ediție specială,
06/vol. 1, p. 243);–        articolul
8 din A doua directivă 90/619/CEE a Consiliului din 8 noiembrie 1990 de
coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative
privind asigurarea directă de viață, de stabilire a dispozițiilor
destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta
servicii și de modificare a Directivei 79/267/CEE (JO L 330,
p. 50);–        articolul
7 din Directiva 93/22/CEE a Consiliului din 10 mai 1993 privind
serviciile de investiții în domeniul valorilor mobiliare (JO L 141,
p. 27, Ediție specială, 06/vol. 7, p. 3), întemeiată pe
articolul 57 alineatul (2) din tratat.h)      În
domeniul financiar, există directive ale Consiliului care autorizează
Comunitatea să încheie acorduri cu țări terțe în vederea recunoașterii,
pe bază de reciprocitate, a prospectelor stabilite și controlate în
conformitate cu reglementarea din statul sau statele terțe respective în
vederea admiterii la cotare sau în vederea unei oferte publice.A
se vedea Directiva 87/345/CEE a Consiliului din 22 iunie 1987 de
modificare a Directivei 80/390, citată anterior (JO L 185,
p. 81), întemeiată pe articolul 54 alineatul (2), din tratat și
Directiva 89/298/CEE a Consiliului din 17 aprilie 1989 de coordonare a
condițiilor de întocmire, control și difuzare a prospectului care
trebuie publicat în cazul unei oferte publice de valori mobiliare (JO
L 124, p. 8), întemeiată pe articolul 54 din tratat.i)      În
domeniul achizițiilor publice, o directivă prevede că oferta prezentată
pentru atribuirea unui contract de achiziții publice de bunuri care
cuprinde o cantitate de produse originare dintr‑un stat terț a cărei
valoare depășește 50 % din valoarea totală a produselor incluse în
această ofertă poate fi respinsă, cu excepția cazului în care
Comunitatea a încheiat cu statul terț respectiv un acord care să
garanteze un acces comparabil și efectiv al întreprinderilor din
Comunitate la achizițiile publice din acel stat terț.A
se vedea articolul 29 din Directiva 90/531/CEE a Consiliului din 17
septembrie 1990 privind procedurile de atribuire a contractelor de
achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și
telecomunicațiilor, întemeiată pe articolul 57 alineatul (2) și pe
articolele 66, 100 A și 113 din tratat (JO L 297, p. 1).În
temeiul articolului 29 din această directivă, Comunitatea Europeană a
încheiat un acord sub forma unui memorandum de înțelegere cu Statele
Unite ale Americii privind achizițiile publice. Acest memorandum asigură
întreprinderilor comunitare un acces comparabil și efectiv pe piețele
din Statele Unite în ceea ce privește atribuirea contractelor de
achiziții publice de bunuri și de lucrări de către entitățile
contractante din sectorul electricității [a se vedea Decizia 93/323/CEE a
Consiliului din 10 mai 1993 de aprobare a acordului (JO L 125,
p. 1), întemeiată pe articolul 113, și Decizia 93/324/CEE a
Consiliului din 10 mai 1993 privind extinderea beneficiilor
dispozițiilor Directivei 90/531/CEE la Statele Unite ale Americii,
întemeiată de asemenea pe articolul 113 din tratat (JO L 125,
p. 54)].În temeiul unei alte
directive, în cazurile în care Comisia constată că, din perspectiva
atribuirii contractelor de achiziții publice de servicii, o țară terță
nu acordă întreprinderilor din Comunitate un acces efectiv comparabil cu
cel pe care îl acordă Comunitatea întreprinderilor din statul terț
respectiv, Comisia poate propune Consiliului să decidă suspendarea sau
restricționarea atribuirii de contracte de achiziții publice de
servicii:–        întreprinderilor guvernate de legislația țării terțe respective;–        întreprinderilor
afiliate la întreprinderile specificate la litera (a) și care au sediul
social în Comunitate, dar care nu au legătură directă și efectivă cu
economia unui stat membru;–        întreprinderilor
care prezintă oferte care au ca obiect servicii originare din țara
terță respectivă.A se vedea articolul 37
alineatul (3) din Directiva 93/38/CEE a Consiliului din 14 iunie 1993 de
coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în
sectoarele apei, energiei, transporturilor și telecomunicațiilor (JO
L 199, p. 84), întemeiată pe articolul 57 alineatul (2),
precum și pe articolele 66, 100 A, și 113 din Tratatul CEE.j)      În
domeniul transporturilor maritime, un regulament stabilește procedura
care trebuie urmată pentru a face față practicilor tarifare neloiale ale
anumitor armatori resortisanți ai unor țări terțe care asigură
deservirea liniilor internaționale de transport de mărfuri.A
se vedea Regulamentul (CEE) nr. 4057/86 al Consiliului din 22
decembrie 1986 privind practicile tarifare neloiale în domeniul
transporturilor maritime (JO L 378, p. 14, Ediție specială,
07/vol. 2, p. 13), întemeiat pe articolul 84 alineatul (2) din
tratat.Un alt regulament stabilește
procedura care trebuie aplicată atunci când o măsură luată de către o
țară terță sau de către agenții acesteia restricționează sau amenință să
restricționeze accesul liber al companiilor maritime ale statelor
membre sau al navelor înmatriculate într‑un stat membru (articolul 1).
Acest regulament se aplică companiilor maritime dintr‑o țară terță care
asigură un serviciu între propria țară sau o altă țară terță și unul sau
mai multe state membre (articolul 2). Articolul 4 alineatul (1) litera
(b) autorizează adoptarea coordonată de contramăsuri împotriva unor
astfel de companii [litera (b)].A se vedea
Regulamentul (CEE) nr. 4058/86 al Consiliului din 22 decembrie 1986
privind o acțiune coordonată de garantare a accesului liber la traficul
transoceanic (JO L 378, p. 21, Ediție specială,
07/vol. 2, p. 20), întemeiat pe articolul 84 alineatul (2) din
tratat.2. Se solicită Comisiei să
dezvolte, de manieră generală, pentru cazul în care competența ar fi,
astfel cum susțin Consiliul și anumite state membre care au prezentat
observații, limitată la resortisanții statelor membre, argumentele care
ar permite să se deducă, dintr‑o competență internă astfel limitată, o
competență externă care ar cuprinde tratamentul care trebuie acordat
resortisanților statelor terțe.În
prealabil, Comisia subliniază că atât GATS, cât și Tratatul CE se
bazează pe principiul nediscriminării și utilizează aceleași mijloace
juridice pentru a‑și realiza obiectivul de liberalizare a prestărilor de
servicii. Astfel, articolele 52 și 59 din tratat interzic statelor
membre să adopte măsuri care să aducă atingere principiului
nediscriminării pe motiv de cetățenie sau de naționalitate. La rândul
său, GATS interzice membrilor săi să efectueze discriminări între
resortisanții diferiților membrii (clauza națiunii celei mai favorizate)
și să îi trateze în mod diferit pe furnizorii de servicii naționali și
străini în ceea ce privește accesul pe piață și condițiile de
desfășurare a activităților lor (clauza accesului pe piață și a
tratamentului național).De aceea, în cazul
în care s‑ar recunoaște o competență externă a Comunității pentru
încheierea GATS pe baza teoriei paralelismului competențelor, aceasta nu
ar însemna că competențele externe ale Comunității sunt mai vaste decât
competențele sale interne, ci că acestea au o întindere comparabilă sau
chiar mai restrânsă.Comisia invocă în
continuare două argumente în favoarea unei competențe externe a
Comunității care ar include tratamentul ce se acordă resortisanților
țărilor terțe: pe de o parte, necesitatea unei acțiuni externe și, pe de
altă parte, riscul de a se aduce atingere normelor comunitare.În
ceea ce privește necesitatea unei acțiuni externe, Comisia arată că
avantajele economice de care beneficiază furnizorii comunitari de
servicii în temeiul tratatului sunt aproape de atingerea limitelor lor
odată cu realizarea pieței interne. În prezent, liberalizarea comerțului
cu servicii în țările terțe este aspectul cel mai propice pentru
sprijinirea dezvoltării economice a statelor membre. Potrivit Comisiei,
Comunitatea nu poate încerca să obțină avantaje comerciale pentru
operatorii economici comunitari pe piețele țărilor terțe fără să fie în
măsură să ofere contrapartide furnizorilor de servicii din țările terțe
pe piața comună, ceea ce presupune ca aceasta să aibă o competență de
reglementare a accesului lor pe piața comună.Pentru
a ilustra strânsa interdependență dintre aceste două dimensiuni ale
acțiunii comunitare, Comisia oferă două exemple: Acordul din 10
octombrie 1989 dintre Comunitatea Economică Europeană și Confederația
Elvețiană privind asigurările directe, altele decât asigurările de
viață, și A doua directivă bancară, citată anterior. Acordul încheiat cu
Confederația Elvețiană „privește stabilirea, pe baze de reciprocitate, a
condițiilor necesare și suficiente pentru a permite agențiilor și
sucursalelor care aparțin întreprinderilor al căror sediu social se află
pe teritoriul unei părți contractante și care doresc să se stabilească
sau care s‑au stabilit pe teritoriul celeilalte părți contractante să
aibă acces la activitatea independentă de asigurări directe, altele
decât asigurarea de viață sau să li se permită să desfășoare această
activitate” (articolul 1). A doua directivă bancară prevede
posibilitatea suspendării cererilor de autorizare a filialelor
comunitare ale instituțiilor de credit din țări terțe în vederea
asigurării unui instrument de negociere prin intermediul căruia
Comunitatea să obțină un acces efectiv pe piețele țărilor terțe în cauză
pentru filialele instituțiilor comunitare de credit, constituite în
țările respective.Al doilea argument
prezentat de Comisie este acela că, în cazul în care competența internă a
Comunității ar fi limitată la resortisanții statelor membre, s‑ar putea
aduce atingere principiilor libertății de stabilire și liberei prestări
a serviciilor.Mai întâi, dacă fiecare stat
membru în parte ar putea să stabilească normele care să guverneze
accesul pe piețele lor și desfășurarea activităților independente pentru
resortisanții statelor terțe, ar putea exista deturnări ale prestărilor
de servicii și ale concurenței. De exemplu, statul membru cel mai
liberal în domeniile bancar și al asigurărilor ar atrage cea mai
importantă parte a furnizorilor de asemenea servicii din statele terțe,
prevăzând condiții mai puțin stricte decât cele din dreptul comunitar
(în ceea ce privește capitalul minim, rezervele tehnice, marja de
solvabilitate etc.). Astfel, asigurații care au reședința în statele
membre mai puțin liberale ar renunța la serviciile societăților de
asigurare stabilite în statele respective pentru a beneficia de
serviciile companiilor de asigurări din statul cel mai liberal.Apoi,
indiferent de existența sau inexistența unei armonizări comunitare, ar
exista riscul de a se aduce atingere principiilor fundamentale ale
dreptului comunitar. De exemplu, în domeniul recunoașterii calificărilor
profesionale, în cazul în care un stat membru prevede un regim mai
favorabil decât cel aplicabil resortisanților comunitari pentru
resortisanții unui stat terț, acest fapt ar constitui un obstacol în
calea dreptului de stabilire și a dreptului la libera prestare a
serviciilor pe teritoriul statului membru respectiv ale resortisanții
celorlalte state membre. De altfel, o asemenea reglementare ar
contraveni principiului coerenței sau preferinței comunitare și chiar
articolului 5 din tratat.D –  A patra întrebareConsiliul
consideră că, în esență, capitolele din Tratatul CE privind dreptul de
stabilire și serviciile nu reglementează tratamentul care trebuie
acordat resortisanților statelor terțe (societăți și persoane fizice).
În continuare, în ceea ce privește tipul de prestare prin intermediul
„prezenței comerciale”, potrivit terminologiei GATS, acesta face o
distincție între filialele unei societăți dintr‑un stat terț și simplele
sucursale ale unei societăți dintr‑un stat terț. Se solicită
Consiliului să își clarifice punctul de vedere.În prealabil, Consiliul
informează Curtea că, în cadrul Consiliului (Afaceri generale) din 4
octombrie 1994 de la Luxemburg, a aprobat un proiect de decizie de
încheiere a Acordurilor din Runda Uruguay, care a fost trimis
Parlamentului European pentru ca acesta să poată adopta o poziție în
cadrul procedurii de aviz conform. Acest proiect de decizie va fi
eventual revizuit în lumina avizului pe care Curtea îl va emite la 15
noiembrie 1994. În acest stadiu, Consiliul a reținut ca temeiuri
juridice ale competenței comunitare articolele 43, 54, 57, 66, 75,
articolul 84 alineatul (2), și articolele 99, 100, 100 A, 113 și
235 coroborate cu articolul 228 alineatul (3) al doilea paragraf din
Tratatul CE.După ședința din 11 octombrie
1994, Consiliul a comunicat Curții „codul de conduită” stabilit de comun
acord de către Consiliu, statele membre și Comisie în ceea ce privește
negocierile „de după Runda Uruguay” cu privire la servicii. Textul său
este următorul:„1.      În
ceea ce privește negocierile cu privire la comerțul cu servicii
prevăzute în deciziile ministeriale adoptate la Marrakech la 15 aprilie
1994 și în cadrul oricărei alte discuții privind comerțul în acest
domeniu purtate fie sub egida Comitetului pregătitor, fie a Consiliului
Organizației Mondiale a Comerțului pentru comerțul cu servicii, s‑a
convenit că, deși fiecare parte își menține poziția asupra unui nou
mandat și asupra problemei repartizării competențelor și fără a se aduce
atingere cererii de emitere a unui aviz pe care Comisia a adresat‑o
Curții cu privire la competențe, Comisia ar trebui să continue(17):a)      să
negocieze în numele Comunității și al statelor membre în cadrul
negocierilor și al discuțiilor menționate mai sus;b)      să
informeze statele membre cât mai rapid posibil cu privire la data și la
locul de desfășurare ale oricăror discuții sau negocieri cu alte părți,
indiferent dacă acestea au loc în cadrul unor grupuri de negociere
oficiale sau neoficiale, atunci când statele membre nu au fost informate
direct în această privință;c)      să
exprime în privința tuturor chestiunilor pozițiile adoptate în
conformitate cu procedurile decizionale pertinente(18);d)      să
asigure ca reprezentanții tuturor statelor membre să poată asista la
toate reuniunile și negocierile referitoare la fond, fiind subînțeles
faptul că statele membre pot să însărcineze președinția să le
reprezinte;e)      să
transmită rapid statelor membre orice înștiințare, oficială sau
neoficială, emisă de Secretariatul GATT sau de alți participați,
inclusiv de Comisie, care nu a fost trimisă direct statelor membre.2.      Consiliul
adoptă hotărârea de a întocmi cu regularitate un bilanț al negocierilor
pe baza rapoartelor pe care Comisia le va prezenta Consiliului în timp
util pentru a‑i acorda timpul necesar pregătirii lucrărilor. Pentru
fiecare sector de servicii, Consiliul va analiza modul de formulare a
obiectivelor de negociere și își rezervă dreptul de a acorda Comisiei în
timp util orientările corespunzătoare.”Consiliul
consideră că, în esență, capitolele din Tratatul CE privind dreptul de
stabilire și serviciile nu reglementează tratamentul care trebuie
acordat persoanelor fizice sau juridice resortisante ale statelor terțe
întrucât, potrivit acestuia, din articolul 52 și următoarele, din
articolul 59 și următoarele și din articolul 221 rezultă că Tratatul CE
nu impune statelor membre nicio obligație în ceea ce privește
tratamentul care trebuie acordat resortisanților statelor terțe.Consiliul își precizează raționamentul cu ajutorul unui exemplu: privatizarea unei întreprinderi publice de servicii.În
absența unor măsuri comunitare de armonizare în acest domeniu, statele
membre își păstrează competența de a reglementa condițiile de
privatizare. Cu toate acestea, în exercitarea acestei competențe,
statele membre trebuie să respecte condițiile și limitele care le sunt
impuse prin dispozițiile pertinente din tratat (de exemplu, principiul
nediscriminării pe motiv de naționalitate, care se aplică societăților
în conformitate cu articolul 58). În această privință, este necesar să
se facă distincția între societățile înființate în statele membre și
societățile „străine”, adică înființate în țări terțe. Astfel, atunci
când se stabilesc prin legi naționale condițiile în care societățile
private pot deține participații în capitalul întreprinderii care urmează
să fie privatizată, nu s‑ar putea produce o discriminare între
societățile înființate în statele membre pe motivul „naționalității”
acestora. În schimb, în ceea ce privește societățile străine, competența
statelor membre rămâne intactă și poate fi exercitată fără a se aplica
vreo dispoziție de drept comunitar.Același
exemplu permite Consiliului să explice distincția pe care o face în
cazul prestării de servicii prin „prezență comercială” între filialele
și sucursalele sau agențiile societăților din țări terțe.Potrivit
Consiliului, în cazul în care o societate dintr‑o țară terță deține
două filiale înființate în state membre diferite, statul membru care
efectuează privatizarea nu va putea, în temeiul articolului 58 din
Tratatul CE coroborat cu articolul 52, să practice o discriminare între
aceste două filiale cu ocazia stabilirii condițiilor de acces la capital
pentru societățile private.În schimb,
atunci când o societate dintr‑o țară terță deține numai sucursale sau
agenții (care nu au, așadar, personalitate juridică) în statele membre,
articolul 58, care vizează doar societățile, nu își găsește aplicare,
iar statul membru care efectuează privatizarea va putea acorda un
tratament diferențiat acestor sucursale sau agenții.E –  A cincea întrebareRegatul Unit arată
că nicio dispoziție din tratat nu abordează prima stabilire a
persoanelor fizice și juridice resortisante ale unor țări terțe care
doresc să desfășoare o activitate în domeniul serviciilor într‑un stat
membru. Cu toate acestea, Regatul Unit arată că instituțiile comunitare
au adoptat măsuri de stabilire „a unor norme privind exercitarea de
către Comunitate a competenței externe în privința stabilirii
resortisanților țărilor terțe în Comunitate”. În acest sens, Regatul Unit citează directivele adoptate în domeniul bancar și al asigurărilor. Se solicită Regatului Unit
să precizeze modul în care conciliază această practică (pe care nu o
contestă) cu poziția de principiu pe care o susține în privința sferei
de aplicare a capitolelor privind stabilirea și libera prestare a
serviciilor.Potrivit guvernului Regatului Unit,
capitolele din Tratatul CE privind stabilirea și serviciile nu conțin
nicio dispoziție specifică privind competența internă a Comunității în
domeniul primei stabiliri a resortisanților țărilor terțe în statele
membre.Singurul obiectiv al capitolului
privind dreptul de stabilire este acela de a garanta stabilirea
resortisanților unui stat membru pe teritoriul altui stat membru.
Obiectivul capitolului privind libera prestare a serviciilor este de a
asigura această libertate resortisanților unui stat membru stabiliți în
alt stat membru al Comunității. Prin urmare, aceste capitole nu urmăresc
niciun obiectiv specific în sensul jurisprudenței Curții privind
competența internațională care să poată constitui fundamentul unei
competențe internaționale implicite în ceea ce privește încheierea de
acorduri cu țări terțe.În această privință,
există un contrast între capitolele privind stabilirea și libera
prestare a serviciilor, pe de o parte, și capitolele privind
transporturile, pe de altă parte.În
Hotărârea din 14 iulie 1976, Kramer (3/76, 4/76 și 6/76, Rec.,
p. 1279), Curtea a considerat că anumite dispoziții din Tratatul
CEE și din actul de aderare, precum și din Regulamentul (CEE)
nr. 2142/70 al Consiliului din 20 octombrie 1970 privind
organizarea comună a pieței în sectorul produselor pescărești (JO
L 236, p. 5) conferă Comunității o competență internă de
reglementare a activității de pescuit în marea liberă în vederea
conservării resurselor biologice. Curtea a considerat că, din
obligațiile impuse și din competențe atribuite instituțiilor comunitare
pe plan intern rezultă că, în vederea conservării resurselor biologice
din marea liberă, Comunitatea are competența de a‑și asuma angajamente
internaționale. Guvernul Regatului Unit arată că jurisdicția fiecărui
stat membru în marea liberă se limitează la navele aflate sub pavilionul
său și că rezervele de pește migrează. În consecință, măsurile de
conservare adoptate de un stat (sau de Comunitate pentru apele care
intră în suveranitatea statelor membre) nu ar avea un efect util în
cazul în care statele vecine nu ar adopta măsuri corespunzătoare.
Rezultă că, prin natura sa, conservarea resurselor din marea liberă se
poate realiza numai prin încheierea de acorduri internaționale între
părțile care dispun de jurisdicție asupra acestor ape.Guvernul
Regatului Unit subliniază că deși, în Hotărârea AETR, Curtea a
constatat existența unei competențe interne în temeiul articolelor 74 și
75 din Tratatul CEE, aceasta s‑a bazat totuși pe articolul 75 litera
(a), care „vizează, de asemenea, în ceea ce privește acea parte a
traseului situată pe teritoriul comunitar, transporturile efectuate
dinspre sau către teritoriul unor state terțe”. Curtea a putut astfel să
concluzioneze că „competența Comunității se extinde la relațiile cărora
li se aplică dreptul internațional și implică, prin urmare, în domeniul
avut în vedere, necesitatea încheierii de acorduri cu statele terțe
interesate”.În schimb, temeiul unei
competențe externe a Comunității pentru încheierea GATS nu trebuie
căutat în normele din tratat privind stabilirea și serviciile, ci în
normele de drept derivat adoptate în cadrul capitolelor privind
stabilirea și serviciile.Capitolele privind
stabilirea și serviciile nu definesc vreun obiectiv specific pentru
prima stabilire sau pentru libera prestare a serviciilor de către
resortisanții țărilor terțe. Acest fapt nu exclude posibilitatea
Comunității de a adopta, în anumite împrejurări, acte privind
resortisanții țărilor terțe. Guvernul Regatului Unit menționează două
situații în care Comunitatea poate acționa în acest sens.În
primul rând, atunci când Consiliul adoptă norme interne pentru a
facilita exercitarea libertății de stabilire și a liberei prestări a
serviciilor de către resortisanții statelor membre, aceste norme interne
pot reglementa și situația resortisanților din țări terțe în măsura în
care este necesar să se asigure exercitarea efectivă a drepturilor
menționate anterior de către resortisanții statelor membre în condițiile
prevăzute de tratat pentru funcționarea pieței comune. Regatul Unit
oferă două exemple în acest sens. Pentru a facilita dreptul de stabilire
al resortisanților statelor membre, a fost adoptată o directivă prin
care membrii familiilor acestora, resortisanți ai unor țări terțe,
beneficiază de drept de intrare și de ședere. Celălalt exemplu este
acela al extinderii normelor privind sucursalele societăților care au
sediul într‑un stat membru la sucursalele societăților care au sediul în
țări terțe. În această privință, guvernul Regatului Unit face trimitere
la A unsprezecea directivă 89/666/CEE a Consiliului din 21 decembrie
1989 privind publicitatea sucursalelor înființate într‑un stat membru de
anumite forme de societăți comerciale care intră sub incidența
legislației unui alt stat (JO L 395, p. 36, Ediție specială,
17/vol. 1, p. 100).În al doilea
rând, printr‑o dispoziție expresă, norme interne pot să prevadă
competența externă a Comunității în domeniile reglementate de acestea.
Astfel, normele interne pot prevedea încheierea de acorduri cu țările
terțe prin care să se impună ca sucursalele societăților din țările
terțe să fie tratate în același mod în toate statele membre sau
încheierea de acorduri cu țările terțe astfel încât sucursalele
societăților din statele membre să beneficieze de un tratament care să
nu fie mai puțin favorabil decât cel acordat sucursalelor societăților
din țări terțe în cadrul Comunității. În această privință, Regatul Unit
face trimitere la dispozițiile din Prima și din A doua directivă
bancară, citate anterior, precum și la dispozițiile din Prima directivă
79/267/CEE a Consiliului din 5 martie 1979 de coordonare a actelor cu
putere de lege și actelor administrative privind inițierea și
exercitarea activității de asigurare directă de viață (JO L 63,
p. 1), pe care le‑a expus mai în detaliu în observațiile sale
scrise [la XII. B. 2. i)].În sfârșit,
guvernul Regatului Unit amintește că din jurisprudența Curții rezultă
că, în cazurile în care Comunitatea, în temeiul capitolelor privind
stabilirea și serviciile, a adoptat norme care constituie ele însele
măsuri de armonizare exclusivă, chiar dacă nu a prevăzut dispoziții
exprese pentru exercitarea unei competențe internaționale, aceste norme
interne pot constitui temeiul unei competențe internaționale implicite a
Comunității (a se vedea Hotărârea AETR, citată anterior). Cu toate
acestea, în cazurile în care normele interne pertinente nu reprezintă
măsuri de armonizare exclusivă, competența externă derivată din
exercitarea competenței interne nu este nici ea exclusivă.F –  A șasea întrebareNici Consiliul, nici statele care au prezentat observații
nu răspund la argumentele expuse de Comisie pentru a demonstra
necesitatea exercitării unei acțiuni externe a Comunității, în mod
exclusiv. Se solicită Consiliului și statelor respective fie să
răspundă, fie să indice de ce nu consideră necesar să răspundă la aceste
argumente.Consiliul subliniază
dificultățile cu care s‑a confruntat pentru a înțelege argumentele
expuse de Comisie pentru a demonstra necesitatea exercitării unei
acțiuni externe a Comunității, în mod exclusiv. În rest, Consiliul nu a
considerat necesar să răspundă în mod explicit și își explică poziția
după cum urmează.Mai întâi, Consiliul
susține că precedentul invocat de Comisie pentru a apăra teza
„necesității” participării doar a Comunității la Acordul GATS este cel
reprezentat de așa‑numitele acorduri „europene” încheiate cu statele din
Europa Centrală și de Est care au fost încheiate în comun de către
Comunitate și statele membre.Apoi,
asemănător Parlamentului European, Consiliul consideră că Comisia face o
confuzie între două chestiuni distincte, și anume cea a cadrului
juridic care trebuie respectat de către legiuitorul comunitar, pe de o
parte, și cea a criteriilor de oportunitate politică în temeiul cărora
legiuitorul comunitar ar decide să acționeze (sau să nu acționeze) și a
amplorii care trebuie să fie dată acțiunii sale, pe de altă parte.În
sfârșit, potrivit Consiliului, argumentul Comisiei privind riscul
apariției unor acțiuni internaționale dispersate ale statelor membre, în
cazul în care acestea încheie Acordurile GATS și TRIPS în temeiul
propriilor lor competențe, se întemeiază pe o prezentare eronată a
faptelor.Consiliul susține că, până în
prezent, competența statelor membre într‑o mare parte a domeniilor
reglementate de aceste două acorduri nu fost contestată și a fost
exercitată în mod constant pe plan internațional (de exemplu,
convențiile încheiate sub egida OMPI). Acest fapt nu a împiedicat
dezvoltarea progresivă a legislației comunitare interne și a acțiunii
internaționale a Comunității.Guvernele danez și elen nu au adus nicio precizare cu privire la această întrebare adresată de Curte.Potrivit guvernului german,
în cazul în care s‑ar admite, astfel cum susține Comisia cu titlu
subsidiar, că Comunitatea are obligația de a acționa, recurgând la
competențele care îi sunt conferite de articolele 100 A și 235 din
Tratatul CE, această poziție ar contraveni articolului 4 din același
tratat și ar conduce la o modificare a tratatului. Guvernul federal
invocă problemele instituționale pe care le‑ar ridica o astfel de
poziție, având în vedere considerentele exprimate de
Bundesverfassungsgericht în hotărârea sa din 12 octombrie 1993 privind
ratificarea Tratatului privind Uniunea Europeană, în special în partea
C II 3b, care prevede următoarele:„Tratatul
privind Uniunea Europeană stabilește o diferență de principiu între
exercitarea unei competențe de autoritate publică definită în mod
restrictiv, pe de o parte, și revizuirea tratatului, pe de altă parte;
în consecință, interpretarea acestuia nu poate conduce la un rezultat
care să fie echivalent cu extinderea sa; o astfel de interpretare a
normelor de competență nu ar avea caracter obligatoriu pentru Germania.”Potrivit guvernului spaniol,
argumentele expuse de către Comisie pentru a demonstra necesitatea
exercitării unei acțiuni externe a Comunității, în mod exclusiv, sunt
contrare principiului de atribuire specifică a competențelor, enunțat la
articolul 3 B și la articolul 4 alineatul (1) din Tratatul CE.
Luată ca atare, constatarea necesității unei acțiuni externe comune nu
poate constitui fundamentul competenței exclusive a Comunității dacă
această competență nu i‑a fost atribuită de statele membre. Dacă s‑ar
admite contrariul, ar însemna să se modifice tratatul cu încălcarea
procedurii stabilite în acest sens la articolul N din Tratatul privind
Uniunea Europeană. Guvernul spaniol adaugă că teoria paralelismului
competențelor interne și externe, dezvoltată prin jurisprudența Curții,
nu înseamnă că, în domeniile în care Comunitatea nu dispune de o
competență internă, aceasta poate să dobândească o asemenea competență
prin încheierea unui acord extern și să legifereze astfel pe plan intern
în domenii în care nu putea să o facă anterior.Guvernul francez
consideră că articolele 100 A și 235 din Tratatul CE, invocate de
Comisie cu titlu subsidiar pentru a fundamenta competența exclusivă a
Comunității, rezervă Consiliului o marjă largă de apreciere a
împrejurării dacă sunt îndeplinite condițiile de punere în aplicare a
acestora.În această privință, guvernul
francez arată că, în majoritatea sectoarelor reglementate de TRIPS și de
GATS, normele comunitare preexistente rămân neschimbate. De asemenea,
nu va fi necesară o acțiune exclusiv din partea Comunității pentru a
îndeplini obiectivele comunitare. Cu câteva excepții rare, aceste
acorduri nu vor fi puse în practică la nivel comunitar, statele membre
păstrându‑și competența în numeroase privințe. În consecință, guvernul
francez deduce că nu este nici necesar, nici posibil ca Acordul OMC să
fie încheiat doar de Comunitate.Potrivit guvernului olandez, argumentele
folosite de Comisie pentru a demonstra necesitatea unei acțiuni externe
a Comunității, în mod exclusiv, intră sub incidența unei politici
preconizate de Comisie de lege ferenda. Cu toate acestea, în stadiul actual al integrării comunitare, acestea nu pot rezulta din jurisprudența AETR.Guvernul portughez
consideră că competența externă a Comunității trebuie să se bazeze pe
criterii de natură juridică și nu poate depinde de o apreciere de
oportunitate a naturii sau a necesității unei acțiuni comune. Competența
externă poate decurge din dispozițiile tratatului prin care se
instituie o competență internă, în măsura în care exercitarea acestei
competențe externe este considerată necesară pentru atingerea unuia
dintre obiectivele Comunității și în măsura în care aceasta nu conduce
la situația în care Comunitatea își arogă dreptul de a lua măsuri în
domeniul de competență al statelor membre. Guvernul portughez amintește
de asemenea principiul atribuirii specifice a competențelor, căruia, în
opinia sa, poziția Comisiei îi aduce atingere.În
aceste condiții, guvernul portughez consideră că necesitatea unei
acțiuni externe a Comunității nu este suficientă pentru a demonstra
exclusivitatea competenței comunitare. Este cert că, în anexele
referitoare la GATS și la TRIPS, Acordul OMC reglementează domenii care
intră în parte în competența statelor membre, astfel încât argumentele
Comisiei care tind să demonstreze exclusivitatea competenței Comunității
în acest domeniu nu reflectă decât o apreciere de ordin politic.Răspunzând
Comisiei, care susține că, în cazul recunoașterii unei competențe
partajate între Comunitate și statele membre pentru a încheia un acord,
s‑ar aduce atingere coeziunii pieței interne, s‑ar produce denaturări
ale concurenței, iar posibilitățile concurențiale pe piețele din țările
terțe ar fi denaturate, guvernul Regatului Unit ține să precizeze
că situația pe care Comisia a decis să o prezinte ca pe o ipoteză este
cea care a prevalat, de fapt, în timpul negocierilor din Runda Uruguay.
Chiar de la început și pe tot parcursul negocierilor, s‑a arătat clar că
acestea s‑au desfășurat fără a aduce atingere competenței Comunității
și a statelor membre în anumite domenii specifice. Negocierile au fost
purtate de Comisie, care era însărcinată să reprezinte Comunitatea și
statele membre. Interesele statelor membre erau protejate de proceduri
comunitare care aveau rolul de a asigura obținerea unui consens. Din
punctul de vedere al statelor membre, negocierile s‑au desfășurat
presupunându‑se că competența era partajată între Comunitate și statele
membre. Rezultatul acestor negocieri a ținut seama pe deplin atât de
interesele Comunității, cât și de cele ale statelor membre.Comisia
ia sectorul serviciilor financiare ca exemplu al unui sector în care
este posibil să se producă denaturări ale concurenței. Dar această
ipoteză a fost testată pe parcursul negocierilor multilaterale (Regatul
Unit amintește că GATS conține o anexă privind serviciile financiare).
Aici se poate remarca, în opinia guvernului Regatului Unit, manifestarea
acestei puteri de negociere echilibrată care, potrivit Comisiei,
nu poate fi obținută decât prin intermediul unei competențe comunitare
exclusive. Astfel, potrivit acestui guvern, în momentul în care a fost
necesar să se obțină un acord în cadrul Consiliului asupra domeniilor
considerate ca intrând în competența comunitară exclusivă (reciprocitate
pentru instituțiile de credit în temeiul articolului 9 din A doua
directivă bancară), au apărut dificultăți considerabile de tipul celor
întâlnite în timpul negocierii anexelor la GATS privind serviciile
financiare.Potrivit Regatului Unit, Comisia
însăși admite în mod justificat că serviciile nu pot circula liber
între statele membre. Aceasta înseamnă că accesul unui resortisant al
unei țări terțe pe piața unui stat membru nu îi garantează în sine
dreptul de a presta servicii sau de a se stabili în celelalte state
membre, întrucât capitolele privind stabilirea și serviciile se aplică
numai resortisanților statelor membre.Guvernul
Regatului Unit susține că, cu toate acestea, Comisia insistă asupra a
două argumente. În primul rând, încheierea de către statele membre a
unor acorduri cu țările terțe ar genera în anumite state avantaje care
nu s‑ar produce în altele, ceea ce ar reprezenta o denaturare
inacceptabilă a concurenței. În al doilea rând, resortisanții anumitor
state membre ar obține pe piețele din țări terțe avantaje de care nu ar
putea beneficia resortisanții celorlalte state membre.Cu
toate acestea, Regatul Unit ține să arate că posibilitatea unui stat
membru de a încheia cu un stat terț un acord care să reglementeze
condițiile de exercitare a unei activități profesionale pe teritoriul
său nu poate fi considerată incompatibilă cu piața internă. În Hotărârea
din 9 februarie 1994, Tawil‑Albertini (C‑154/93, Rec., p. I‑451),
Curtea s‑a pronunțat în sensul că Directiva 78/686/CEE a Consiliului din
25 iulie 1978 privind recunoașterea reciprocă a diplomelor,
certificatelor și a altor titluri de calificare oficială ca medic
stomatolog, inclusiv măsurile destinate să faciliteze exercitarea
efectivă a dreptului de stabilire și a libertății de a presta servicii
(JO L 233, p. 1, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 61),
lasă intactă competența statelor membre de a încheia acorduri externe
cu țări terțe în acest domeniu. Or, exercitarea unei asemenea competențe
poate afecta condițiile de concurență între statele membre.
Calificările obținute într‑o țară terță ar putea fi astfel recunoscute
într‑un anumit stat membru, dar nu și în altul. De asemenea, o astfel de
competență poate avea ca rezultat recunoașterea calificărilor
resortisanților unui stat membru pe teritoriul unui stat terț, în timp
ce calificările resortisanților unui alt stat membru pot să nu fie
recunoscute, iar aceasta în pofida faptului că, în cadrul Comunității,
calificările acordate de toate statele membre sunt considerate ca fiind
echivalente. O astfel de situație, care decurge din repartizarea
competențelor între Comunitate și statele membre în sectorul în cauză,
nu poate fi considerată ca fiind în sine contrară pieței comune. A fortiori,
situația trebuie să fie identică și în ceea ce privește posibilitatea
statelor membre de a încheia acorduri cu țări terțe în domeniul
serviciilor în sectoarele în care nu au fost adoptate norme interne.Pe
de altă parte, în sectoarele de activitate în care au fost adoptate
norme interne, Consiliul poate decide ca Comunitatea să exercite o
competență externă exclusivă (a se vedea, de exemplu, articolul 9 din A
doua directivă bancară). Consiliul este cel care trebuie să stabilească,
atunci când adoptă norme interne pentru un anumit sector, dacă este
necesar să prevadă o competență externă exclusivă a Comunității pentru
domeniul vizat. În cazurile în care Consiliul va învesti, astfel,
Comunitatea cu o competență externă cu caracter exclusiv, aceasta va
permite egalizarea condițiilor de concurență atât în cadrul Comunității,
cât și între resortisanții statelor membre pe piețele din state terțe.
Prin urmare, întinderea competenței externe lăsate statelor membre după
adoptarea unor norme interne în temeiul capitolelor privind stabilirea
și serviciile depinde de o decizie a legiuitorului comunitar. Această
analiză este mult mai adecvată decât poziția preconizată de către
Comisie, potrivit căreia competența externă exclusivă a Comunității
decurge automat chiar din dispozițiile tratatului. Potrivit guvernului
Regatului Unit, în condițiile în care capitolele din tratat privind
stabilirea și serviciile nu permit ca atare identificarea unui „obiectiv
specific” care să învestească Comunitatea cu o competență externă
explicită, în mod obligatoriu normele interne de drept derivat adoptate
în temeiul acestor capitole sunt cele care pot constitui baza unei
competențe externe a Comunității în domeniul serviciilor. Cu toate
acestea, nu există astfel de norme pentru întregul domeniu de activități
economice reglementat de GATS, iar atunci când există, acestea nu
constituie întotdeauna o armonizare exclusivă a regimului sectoarelor pe
care le reglementează.Comisia a invocat
faptul că existența unei competențe comune a statelor membre și a
Comunității ar submina piața internă. Pentru a susține acest argument,
Comisia a precizat că prestatorii de servicii resortisanți ai unei țări
terțe ar avea posibilitatea de a înființa o societate în temeiul
legislației unui stat membru care le‑ar permite acest lucru, iar apoi ar
putea să înființeze agenții și sucursale în celelalte state membre,
expunându‑i astfel pe resortisanții statelor respective la o concurență
sporită din partea societăților din țările terțe în cauză. Acest
argument nu este suficient pentru a convinge guvernul Regatului Unit.În
primul rând, o filială înființată într‑un stat membru de către un
resortisant al unui stat terț este supusă legislației naționale din
statul membru respectiv, iar, la rândul lor, sucursalele și agențiile
acestei societăți sunt guvernate de legislațiile statelor membre în care
se vor stabili.În al doilea rând, GATS nu
are ca efect ca simpla înființare a unei societăți într‑un stat membru
să poate servi drept trambulină pentru invadarea piețelor celorlalte
state membre. În lista de angajamente specifice din GATS se precizează,
sub titlul „Limitări ale tratamentului național”, că „se poate prevedea
aplicarea un tratament mai puțin favorabil filialelor (societăților din
state terțe) înființate în conformitate cu legislația unui stat membru
în cazul în care acestea nu au decât sediul social pe teritoriul
Comunității, cu condiția să se poate demonstra că acestea au o legătură
reală și continuă cu economia unui stat membru”.Pe
de altă parte, trebuie subliniat că înființarea unei filiale este doar
unul dintre modurile de prestare a serviciilor preconizate de GATS.
Serviciile pot fi prestate și prin intermediul agențiilor sau al
sucursalelor. Înființarea de către resortisanții unor state terțe a unor
agenții sau sucursale nu poate în niciun caz să aibă consecințele
asupra pieței interne pe care Comisia le atribuie înființării de filiale
în statele membre de către resortisanți ai unor state terțe. Astfel, o
sucursală sau o agenție a unei societăți resortisante a unui stat terț,
stabilită într‑un stat membru, nu are nici dreptul de a se stabili, nici
dreptul de a presta servicii pe teritoriul altor state membre; cu toate
acestea, sub rezerva limitărilor precizate anterior, GATS se aplică în
privința stabilirii prin intermediul agențiilor sau al sucursalelor în
același mod în care se aplică în privința stabilirii prin intermediul
filialelor.Astfel, este imposibil să se
deducă existența unei competențe externe exclusive din consecințele pe
care le‑ar avea articolul 58 din tratat pentru resortisanții țărilor
terțe care se stabilesc ei înșiși pe teritoriul unui stat membru. În
consecință, argumentul pe care Comisia îl întemeiază pe articolul 58 nu
poate să aducă atingere competenței statelor membre de a pune în
aplicare Acordul GATS în ceea ce privește stabilirea prin intermediul
agențiilor sau al sucursalelor în statele membre.În
privința argumentului pe care Comisia îl întemeiază pe posibilitatea de
a lua măsuri de retorsiune încrucișată, guvernul Regatului Unit
consideră că problema repartizării competențelor între Comunitate și
statele membre în vederea încheierii unui acord internațional nu poate
fi soluționată în lumina uneia dintre dispozițiile acestui acord, luată
în considerare în mod izolat, ci trebuie soluționată în lumina tuturor
dispozițiilor acordului. Luată ca atare, clauza privind măsurile de
retorsiune încrucișată nu poate avea drept efect extinderea
competențelor Comunității în privința acordului asupra serviciilor sau
diminuarea competențelor statelor membre cu privire la același acord.Regatul
Unit răspunde Comisiei, care susține că încheierea GATS de către
statele membre ar afecta sau ar influența în mod negativ domeniul de
aplicare al dreptului comunitar întrucât normele comunitare
reglementează întregul GATS, arătând că această afirmație este inexactă.
Astfel, normele comunitare interne nu reglementează toate activitățile
economice din domeniul stabilirii și al serviciilor, iar în cazurile în
care există astfel de norme, acestea reprezintă adesea numai măsuri de
armonizare parțială sau se limitează la stabilirea unor standarde
minime.Regatul Unit își exprimă
surprinderea față de afirmația Comisiei potrivit căreia GATS ar putea,
într‑un mod sau altul, să contravină dreptului comunitar – primar sau
derivat –, ceea ce, în temeiul jurisprudenței AETR, ar impune o
competență exclusivă a Comunității pentru încheierea GATS. Astfel, la
negocierea GATS, Comisia trebuie să fi avut ca obiectiv asigurarea
conformității acestuia cu dreptul comunitar. Comisia declară că a
negociat ținând seama de întregul drept comunitar existent. Guvernul
Regatului Unit nu își poate ascunde sentimentul că Comisia încearcă cu
orice preț să identifice orice incompatibilitate care ar putea exista
între GATS și dreptul comunitar pe care să o folosească drept pretext
pentru afirmarea competenței exclusive a Comunității. Ceea ce Comisia
omite să prezinte, subliniază Regatul Unit, este dacă între GATS și
normele comunitare în vigoare există efectiv contradicții. În orice caz,
dacă ar fi identificate asemenea contradicții între GATS și anumite
norme comunitare existente, ele nu ar exclude competența statelor membre
în celelalte domenii decât cele reglementate de normele comunitare în
cauză.Ca răspuns la argumentul Comisiei
potrivit căruia încheierea și de către statele membre, în nume propriu, a
Acordului TRIPS ar putea afecta sau influența în mod negativ domeniul
de aplicare al dreptului comunitar, Regatul Unit arată că, deși
Comunitatea are anumite competențe în ceea ce privește TRIPS, acestea
există numai în măsura limitată în care TRIPS poate afecta măsurile de
armonizare adoptate în temeiul articolului 100 A sau Regulamentul
privind marca comunitară adoptat în temeiul articolului 235. Regatul
Unit subliniază că, prin urmare, dezacordul său cu Comisia nu privește
competența externă a Comunității în domeniul reglementat de TRIPS, ci
caracterul exclusiv al acestei competențe.Făcând
trimitere la principiile formulate de Curte în Avizul 2/91, Regatul
Unit consideră că competența de încheiere a TRIPS este partajată între
Comunitate și statele membre, întrucât majoritatea domeniilor
reglementate de TRIPS fie sunt complet în afara armonizării comunitare,
fie fac doar obiectul unei armonizări parțiale, limitată la
recunoașterea expresă sau implicită a dreptului național de proprietate
intelectuală.Comunitatea nu citează decât
un singur exemplu de domeniu în care condițiile minime din TRIPS sunt
mai stricte decât cele din legislația comunitară (este vorba despre
condițiile de acordare a licențelor obligatorii pentru topografiile
semiconductorilor, stabilite prin Directiva 87/54, citată anterior).
Faptul că TRIPS poate afecta sau influența în mod negativ domeniul de
aplicare al acestei directive este un motiv întemeiat în favoarea
participării Comunității la încheierea Acordului TRIPS. Însă acest fapt
nu poate justifica transferarea către Comunitate a unei competențe
externe pentru încheierea unui acord care reglementează în mare parte
domenii în care legiuitorul comunitar nu a întreprins nicio acțiune sau
în care menținerea competenței statelor membre este recunoscută în mod
expres fie prin Tratatul CE, fie prin dreptul derivat aplicabil.Ca
răspuns la argumentul Comisiei potrivit căruia recunoașterea unei
competențe a statelor membre de a acționa în domeniul reglementat de
TRIP ar fi susceptibilă să conducă la divergențe și la conflicte în
regimurile lor externe, care, la rândul lor, ar putea interfera cu
armonizarea existentă sau viitoare de pe plan comunitar, Regatul Unit
arată că competența pe care statele membre o partajează cu Comunitatea
în ceea ce privește încheierea Acordului TRIPS nu le autorizează, în
niciun caz, să acționeze într‑un mod incompatibil cu normele comunitare
existente fie prin adoptarea de legislații, fie prin încheierea de noi
acorduri internaționale care să contravină dreptului comunitar.G –  A șaptea întrebareSe solicită Comisiei
să explice argumentele pe care le dezvoltă pentru a demonstra că, în
cazul unei participări comune a Comunității și a statelor membre la
încheierea acordurilor GATS și TRIPS, normele comunitare existente ar fi
afectate sau influențate în mod negativ.Potrivit
Comisiei, în cazul în care s‑ar recunoaște o competență mixtă în
domeniul bancar, normele comunitare ar putea fi afectate sau influențate
în mod negativ, în sensul jurisprudenței AETR, în trei moduri.Mai
întâi, în cazul în care statele membre ar putea stabili propriile
angajamente specifice în domeniul accesului la activitatea bancară pe
teritoriile lor, ar fi grav afectate dispozițiile celei de A doua
directive bancare, citată anterior, și mai ales cele privind armonizarea
condițiilor de autorizare (titlul II). În plus, mecanismul de negociere
prevăzut la articolul 9 din A doua directivă în vederea obținerii,
pentru instituțiile comunitare de credit, a unui acces pe piețele
statelor terțe comparabil cu cel de care beneficiază societățile din
state terțe pe piața comunitară și‑ar pierde utilitatea. S‑ar reveni la
perioada în care fiecare stat membru avea propriul regim de
reciprocitate.Apoi, în cadrul competenței
lor, statele membre ar avea posibilitatea de a stabili natura și nivelul
angajamentelor lor specifice. Astfel, ar putea coexista mai multe
nivele de exigență: pentru domeniile care intră în competența statelor
membre ar exista un nivel A de angajamente specifice în cadrul GATS, iar
pentru domeniile care intră în competența comunitară ar exista, pe de o
parte, reglementările comunitare (nivelul B) și, pe de altă parte,
angajamentele specifice adoptate de Comunitate în cadrul GATS (nivelul
C). Întrucât este posibil ca între aceste trei nivele să existe
divergențe, posibilitatea ca regulile comunitare să fie afectate sau
influențate în mod negativ, în sensul Hotărârii AETR, este plauzibilă.În
sfârșit, reglementările comunitare privind accesul pe piața bancară
și‑ar pierde o parte considerabilă din valoare în cazul în care fiecare
stat membru ar putea stabili propriile angajamente, care, ca și cele
asumate de Comunitate, ar trebui să fie aplicate pe baza principiului
națiunii celei mai favorizate. Aceasta ar fi în mod special situația în
domeniile în care se revendică o competență mixtă pe motivul că
reglementările comunitare conțin dispoziții minime. Dat fiind că,
într‑un asemenea caz, competențele Comunității și ale statelor membre ar
avea același obiect, orice angajament asumat de un stat membru ar lipsi
de valoare angajamentul asumat de Comunitate.Comisia
revine de asemenea asupra problemei epuizării drepturilor de
proprietate intelectuală. Comisia arată că Acordul TRIPS lasă membrilor
libertatea de a‑și stabili propriul regim de epuizare, sub rezerva
aplicării acestuia în conformitate cu principiul tratamentului pe baza
clauzei națiunii celei mai favorizate și în conformitate cu principiul
tratamentului național (a se vedea articolul 6) și sub rezerva aplicării
principiului epuizării comunitare în dreptul comunitar. Prin urmare, în
cazul competenței mixte, ar putea coexista trei regimuri de epuizare:–        în
cadrul competențelor lor, anumite state membre ar putea aplica sistemul
epuizării internaționale față de țările terțe;–        celelalte state membre ar putea adopta principiul epuizării naționale;–        dat
fiind că, în orice caz, toate statele membre vor avea obligația de a
aplica principiul epuizării comunitare în domeniile care intră în
competența comunitară.Având în vedere că nu
va fi întotdeauna atât de simplu să se determine regimul sub care este
importat într‑un stat membru un produs sau un serviciu care implică un
drept de proprietate intelectuală, ar fi posibil ca în statele membre să
se introducă acțiuni pentru încălcarea drepturilor de proprietate
intelectuală. Ar exista riscul să se aducă atingere importurilor
paralele. De asemenea, este probabil să fie afectat sau influențat în
mod negativ domeniul de aplicare al principiului liberei circulații.De
exemplu, în cazul în care un bun a fost introdus pe piața unei țări
terțe de către titularul unui drept de proprietate intelectuală sau cu
consimțământul acestuia, bunul respectiv va putea fi importat de către
un importator paralel în statele membre ale Comunității care pun în
aplicare principiul epuizării internaționale. Cu toate acestea,
titularul va fi în măsură să se opună importării bunului respectiv în
acele state membre care aplică principiul epuizării naționale. Din
Hotărârea Curții EMI/CBS, citată anterior, rezultă în mod implicit că
titularul dreptului are posibilitatea să interzică importarea produsului
în cauză de către un importator paralel în celelalte state membre din
statul membru care pune în aplicare principiul epuizării internaționale.
S‑ar proceda astfel întrucât titularul dreptului nu va fi fost de
acord, de fapt, cu prima importare a bunului în Comunitate realizată de
către importatorul paralel. În consecință, nu ar fi fost posibil să se
aplice principiul epuizării comunitare. De aceea, armonizarea ar fi
necesară în acest domeniu și a fost deja întreprinsă în privința
anumitor drepturi de proprietate intelectuală, astfel încât să se
excludă posibilitatea epuizării internaționale.Comisia
amintește că Acordul GATS nu permite modificarea unilaterală a listelor
de angajamente specifice pe parcursul primilor trei ani de la intrarea
în vigoare a acestuia. În consecință, în cazul în care o astfel de
modificare anulează sau compromite drepturile altor membri ai GATS,
acestora trebuie să li se acorde o compensație (articolul XXI). Prin
urmare, Comisia consideră că, în cazul unei competențe partajate,
statele membre ar putea avea tendința de a se opune oricărei evoluții a
dreptului comunitar pentru a nu fi obligate să acorde compensații unor
țări terțe. Acest risc de înghețare a dreptului comunitar constituie,
potrivit Comisiei, o afectare sau o influențare în mod negativ a
domeniului de aplicare al dreptului comunitar, în sensul jurisprudenței
AETR.Pe de altă parte, Comisia arată că
articolul V din GATS prevede o derogare generală pentru integrările
economice. Cu toate acestea, persistă incertitudini legate de sfera
exactă de aplicare a anumitor dispoziții din articolul V. Nu este
absolut sigur dacă acordurile europene încheiate cu țările din Europa
Centrală și de Est (a se vedea acordurile încheiate de către Comunitate
sau de către Comunități cu Republica Polonia din 16 decembrie 1991, JO
1993, L 348, p. 2, cu Republica Federativă Cehă și Slovacă la
16 decembrie 1991, JO 1992, L 115, p. 2, cu Republica Ungaria
la 16 decembrie 1991, JO 1993, L 347, p. 2, cu Republica
Bulgaria la 8 martie 1993, JO L 323, p. 2, cu România la 1
februarie 1993, JO L 81, p. 2) îndeplinesc condițiile de la
articolul V. În cazul în care s‑ar dovedi că anumite acorduri nu sunt
conforme cu aceste dispoziții, acestea nu ar mai putea fi menținute ca
acorduri preferențiale decât dacă s‑ar obține o derogare de la
principiul națiunii celei mai favorizate. În cazul în care statele
membre ar refuza ca o astfel de cerere să fie introdusă, beneficiul
acestor acorduri ar trebui să fie extins la toți membrii GATS, în
temeiul principiului națiunii celei mai favorizate.Comisia
subliniază de asemenea că articolul 6 din Directiva 87/54, citată
anterior, privind protecția juridică a topografiilor produselor din
materiale semiconductoare prevede condiții mai puțin stricte decât
condițiile minime impuse de TRIPS cu privire la acordarea licențelor
obligatorii. Invocând Avizul 2/91, citat anterior (punctele 25 și 26),
Comisia amintește că simpla coexistență a normelor internaționale și a
dispozițiilor de drept comunitar într‑un domeniu poate afecta dreptul
comunitar, chiar în cazul în care nu există contradicții între acestea.În
sfârșit, Comisia arată că, dat fiind caracterul de pachet unic al
Acordului OMC și al normelor privind măsurile de retorsiune încrucișată
în cadrul înțelegerii privind regulile și procedurile de soluționare a
litigiilor, o încălcare a unuia din acordurile anexate la OMC comisă de
către un stat membru ar putea conduce, în cazul în care s‑ar recunoaște
competența mixtă, la măsuri de retorsiune în cadrul unui acord care
intră în sfera de competență comunitară. Această posibilitate de
aplicare a unor măsuri de retorsiune încrucișată constituie prin ea
însăși o afectare sau o influențare negativă a normelor comunitare în
sensul Hotărârii AETR.H –  A opta întrebareSecțiunea
3 din partea II din Acordul TRIPS obligă fiecare membru să protejeze
indicațiile geografice ale celorlalți membri. Consiliul și Comisia arată
că Regulamentul (CEE) nr. 2081/92 al Consiliului din 14 iulie 1992
privind protecția indicațiilor geografice și a denumirilor de origine
ale produselor agricole și alimentare (JO L 208, p. 1)
răspunde parțial la această obligație. Se solicită Consiliului și Comisiei să
precizeze modul în care acest regulament poate servi drept fundament
pentru protejarea indicațiilor de proveniență și a denumirilor de
origine din țările terțe.Comisia arată
că, în temeiul articolului 12, acest regulament se aplică și
indicațiilor geografice din țările terțe: acelea care îndeplinesc
condițiile impuse în regulament (în special să fie în conformitate cu un
caiet de sarcini și să se supună unui regim de control) vor putea
obține, prin intermediul aceleiași proceduri, protecția specifică
instituită la articolul 13 din respectivul regulament.Consiliul
amintește că secțiunea 3 din partea II din TRIPS obligă fiecare parte
contractantă să acorde o protecție denumirilor protejate ale celorlalte
părți contractante. Prin însăși esența sa, aplicarea acordului ar putea
compromite protecția acordată prin reglementarea comunitară.Pentru
a ilustra această situație, Consiliul oferă exemplul unei plângeri
formulate de Republica Ungaria, membră a OMC, care ar susține că
protecția acordată de Comunitate denumirii „Tokay” contravine TRIPS,
deoarece aceasta trebuie rezervată vinurilor produse în regiunea
maghiară Tokay. Întrucât denumirea „Tokay” este protejată de legislația
comunitară, Consiliul consideră că ar aparține Comunității, iar nu
statelor membre, competența de a se apăra împotriva pretențiilor
Republicii Ungaria în cadrul unui asemenea diferend.Cu
toate acestea, Consiliul recunoaște că problema protecției indicațiilor
geografice ale țărilor terțe se poate pune și fără ca reglementările
comunitare să fie afectate și că o asemenea ipoteză nu a fost avută în
vedere în observațiile sale scrise.În
această privință, Consiliul citează exemplul protecției care trebuie
acordată în Spania unei băuturi alcoolice produse în Mexic și denumită
„Tequila mexicană”. Potrivit Consiliului, în absența unui act comunitar
de drept derivat privind această chestiune, o asemenea problemă este de
competența statelor membre. În privința acestui ultim exemplu, Consiliul
dorește să își modifice observațiile scrise: sfera de aplicare a
măsurilor comunitare în domeniul indicațiilor geografice nu coincide în
totalitate cu cea a secțiunii 3 din partea II din TRIPS. Competența
comunitară care decurge din efectul AETR nu reglementează în totalitate
această secțiune 3, iar competențele statelor membre se mențin, așadar,
în parte.I –  A noua întrebareSe solicită Comisiei și Consiliului
să precizeze dacă, în cazurile în care există un act comunitar de
armonizare a drepturilor de proprietate intelectuală, statele membre au
obligația de a aplica normele, a căror adoptare le este impusă, în
privința resortisanților țărilor terțe.Comisia
consideră că, pentru actele comunitare de armonizare a drepturilor de
proprietate intelectuală reglementate de Convenția de la Paris pentru
protecția proprietății industriale sau de Convenția de la Berna pentru
protecția operelor literare și artistice, chestiunea este reglementată
chiar de aceste convenții internaționale.Astfel,
articolele 2 și 3 din Convenția de la Paris prevăd acordarea
tratamentului național în ceea ce privește „avantajele” actuale și
viitoare acordate de legislațiile din domeniul proprietății industriale
resortisanților țărilor membre ale Uniunii de la Paris, precum și
persoanelor domiciliate sau stabilite efectiv pe teritoriul uneia dintre
aceste țări. Așadar, acest principiu se aplică automat dispozițiilor
Primei directive 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de
apropiere a legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989,
L 40, p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146).În
temeiul articolelor 3 și 5 din Convenția de la Berna, autorii,
resortisanți ai uneia dintre țările membre ale Uniunii de la Berna sau
care au reședința obișnuită în una din aceste țări, beneficiază de
drepturile actuale și viitoare acordate cetățenilor naționali prin
legislație.Acest principiu trebuie aplicat în mod automat dispozițiilor din domeniul drepturilor de autor din:–        Directiva
92/100/CEE a Consiliului din 19 noiembrie 1992 privind dreptul de
închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor
în domeniul proprietății intelectuale (JO L 346, p. 61, Ediție
specială, 17/vol. 1, p. 120);–        Directiva
93/83/CEE a Consiliului din 27 septembrie 1993 privind coordonarea
anumitor norme referitoare la dreptul de autor și drepturile conexe
aplicabile difuzării de programe prin satelit și retransmisiei prin
cablu (JO L 248, p. 15, Ediție specială, 17/vol. 1,
p. 134).În ceea ce privește celelalte
drepturi de proprietate intelectuală, răspunsul variază de la un act
comunitar la altul. În temeiul articolului 3 alineatul (7) din Directiva
87/54/CEE a Consiliului din 16 decembrie 1986 privind protecția
juridică a topografiilor produselor din materiale semiconductoare (JO
1987, L 24, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 11,
p. 218), extinderea protecției la resortisanții țărilor terțe se
decide de către Consiliu. În Directiva 92/100/CEE a Consiliului din 19
noiembrie 1992 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite
drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale
(JO L 346, p. 61, Ediție specială, 17/vol. 1,
p. 120) s‑ar subînțelege că statele membre vor continua să acorde
aceste drepturi pe bază de reciprocitate și să acorde tratamentul
național resortisanților statelor părți la Convenția de la Roma. Această
poziție ar fi fost confirmată în mod expres în Directiva 93/98/CEE a
Consiliului din 29 octombrie 1993 privind armonizarea duratei de
protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe (JO
L 290, p. 9, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 141).
Astfel, considerentul (23) al acestei directive face trimitere la o
protecție a resortisanților țărilor terțe în temeiul unui acord
internațional.Consiliul invocă mai
întâi faptul că, în principiu, atunci când există un act comunitar de
armonizare a drepturilor de proprietate intelectuală, statele membre nu
au obligația să aplice în privința resortisanților țărilor terțe normele
a căror adoptare le este impusă.Astfel, în
general, măsurile de armonizare vizează instituirea și funcționarea
pieței interne, iar obiectul lor este acela de a elimina obstacolele în
calea liberei circulații în interiorul Comunității. Aceste măsuri nu au
scopul de a armoniza tratamentul care trebuie acordat resortisanților și
societăților țărilor terțe. De altfel, cel mai adesea, acestea nu se
pronunță asupra tratamentului pe care fiecare stat membru îl poate
acorda resortisanților țărilor terțe.Consiliul
recunoaște, cu toate acestea, că uneori măsurile comunitare de
armonizare pot conține o normă generală aplicabilă tuturor activităților
desfășurate pe teritoriul statelor membre, inclusiv de către
resortisanții sau societățile din țări terțe. De exemplu, o măsură de
armonizare ar putea impune obligația de înregistrare oricărui
profesionist care dorește să își exercite activitatea în cadrul
Comunității sau oricărei persoane fizice sau juridice care dorește să
obțină protecția dreptului de proprietate intelectuală al cărei titulară
este. Această normă generală se aplică resortisanților țărilor terțe.Din
acest motiv, Consiliul consideră că răspunsul care trebuie dat la a
noua întrebare nu poate fi formulat decât prin raportare la stadiul
actual de armonizare comunitară: în prezent, legislația comunitară nu
impune decât în mod excepțional statelor membre obligații cu privire la
drepturile de proprietate intelectuală care trebuie acordate
resortisanților statelor terțe.J –  A zecea întrebareÎntrucât
Comunitatea nu este parte la mai multe dintre convențiile din domeniul
proprietății intelectuale administrate de OMPI, se solicită Comisiei să
precizeze cine ar participa la gestionarea acestor convenții în cazul în
care ar fi recunoscută competența exclusivă a Comunității de a încheia
convenții cu țări terțe în domeniul proprietății intelectuale.În prealabil, Comisia
precizează că a susținut ideea că Comunitatea are competența exclusivă
de a încheia Acordul OMC deoarece acesta este, în esență, un acord care
privește comerțul (trade‑related) și că nu a susținut că Comunitatea are
o competență exclusivă pentru a încheia toate convențiile cu țările
terțe din domeniul proprietății intelectuale.Potrivit
Comisiei, convențiile trebuie analizate de la caz la caz pentru a
stabili dacă este vorba de un acord comercial și, în caz contrar, dacă
legiuitorul comunitar a adoptat deja măsuri care pot fi afectate de
convenția în cauză sau se pregătește să facă acest lucru prin încheierea
convenției respective.Comisia subliniază
că competențele externe ale Comunității au un caracter evolutiv, mai
ales în domeniul proprietății intelectuale. Astfel, în prezent,
Comunitatea nu poate deveni membră a OMPI și nici nu poate să adere la
convențiile existente cum sunt convențiile de la Paris și de la Berna,
deoarece această posibilitate este oferită numai statelor. Comisia are
doar un statut de observator la OMPI, în cadrul căreia aceasta
desfășoară o activitate coordonată cu cea a statelor membre. În schimb,
Comunitatea a fost implicată mai mult în elaborarea celor două convenții
OMPI, adoptate recent, Tratatul de la Washington din 26 mai 1989 asupra
proprietății intelectuale în materie de circuite integrate și
Protocolul de la Madrid din 28 iunie 1989 cu privire la Aranjamentul de
la Madrid privind înregistrarea internațională a mărcilor. Astfel,
aceasta a participat la Conferința diplomatică cu statutul de delegație
și poate deveni parte contractantă la aceste convenții.K –  A unsprezecea întrebareSe solicită Consiliului și statelor membre care au prezentat observații
să indice cu precizie care sunt modalitățile prin care s‑ar putea
asigura unitatea acțiunii externe a Comunității și a statelor în cazul
în care s‑ar decide că, pentru încheierea Acordurilor GATS și TRIPS,
este necesară participarea comună a Comunității și a statelor membre.Consiliul
arată că problema modalităților în care se poate realiza participarea
comună a Comunității și a statelor membre la OMC nu a fost încă
rezolvată deoarece, atât timp cât Curtea nu va fi emis un aviz,
existența unei competențe partajate a Comunității și a statelor membre
este incertă.Consiliul se limitează să schițeze în linii mari soluția de reținut în cazul unei participări comune.Mai întâi, soluția va trebui să respecte pe deplin tratatele și acquis‑ul
comunitar. Apoi, trebuie adoptat principiul unui unic purtător de
cuvânt comun, chiar și pentru domeniile care nu intră sau nu intră
complet în competența exclusivă a Comunității. În ceea ce privește
deciziile propriu‑zise, acestea vor trebui luate în cadrul Consiliului,
chiar și în domeniile necomunitare, pentru ca acesta să poată să își
îndeplinească în totalitate rolul pe care i‑l atribuie Tratatul privind
Uniunea Europeană. În sfârșit, trebuie să se adopte principiul unei
singure „cutii poștale”, astfel încât să nu li se impună celorlalți
membri ai OMC sarcina de a stabili cine deține competența, Comunitatea
sau statele membre. Orice cerere de consultare sau orice reclamație ar
putea fi adresată fie „Uniunii Europene”, fie „Comunității și statelor
membre” și ar trebui acceptată indiferent cine este competent.Consiliul
adaugă că nu este necesar ca Curtea să cunoască modalitățile care vor
fi adoptate în cazul participării comune a Comunității și a statelor
membre pentru a răspunde la întrebarea care i‑a fost adresată, și anume
aceea dacă statele membre dețin o competență într‑un domeniu sau în
altul în care există obligații prevăzute de GATS sau de TRIPS. Consiliul
afirmă că, în orice caz, este conștient de obligațiile care îi sunt
impuse de articolele din tratat privind coerența acțiunii externe a
Uniunii Europene.Potrivit guvernului danez,
din articolul C din Tratatul privind Uniunea Europeană și din articolul
5 din Tratatul CE, precum și din jurisprudența Curții rezultă că
instituțiile comunitare și statele membre sunt obligate să coopereze în
mod loial și că această obligație de cooperare loială rămâne valabilă și
în cazul unei competențe exclusive a Comunității, și în cazul unei
competențe partajate între Comunitate și statele membre. În acest ultimă
ipoteză, obligația de cooperare loială se impune indiferent de modul în
care statele membre își exercită competențele.Guvernul german
face trimitere la „codul de conduită” adoptat în mai 1994 de către
Consiliu pentru a permite continuarea negocierilor „post‑Runda Uruguay”
în domeniul serviciilor (a se vedea textul acestui acord, redat mai sus,
în cadrul răspunsului la a patra întrebare), precum și la proiectul de
„cod de conduită”, în discuție la Consiliu, avut în vedere în mod mai
general pentru întreaga OMC. Aceste coduri ar fi de natură să elimine
dificultățile legate de garantarea unității de acțiune externă a
Comunității și a statelor membre.Guvernul elen
arată de asemenea că unitatea de acțiune a statelor membre și a
Comisiei în cadrul OMC va putea fi asigurată de un „cod de conduită”
adoptat printr‑o decizie a reprezentanților guvernelor statelor membre
reuniți în Consiliu. Acest cod ar desemna Comisia ca „purtător de cuvânt
comun” al statelor membre și al Comunității în cadrul OMC, atât pentru
problemele de competență comunitară exclusivă, cât și pentru cele care
țin de competența statelor membre. În cazul celei de a doua categorii de
probleme, statele membre ar fi invitate să definească poziții comune pe
care Comisia le‑ar expune în cadrul organelor competente ale OMC. În
sfârșit, în cazul în care statele membre nu ar ajunge la definirea unei
poziții comune și numai într‑un asemenea caz, acestea ar putea, potrivit
guvernului elen, să își apere punctele de vedere naționale în cadrul
OMC.Guvernul spaniol subliniază de
asemenea necesitatea adoptării unui cod de conduită care să prevadă
modalitățile de folosire a procedurilor prevăzute în tratate pentru
chestiunile de competență comunitară și încercarea de a ajunge la un
consens între statele membre pentru chestiunile care țin de competența
acestora. În cazul în care se dovedește că nu se poate ajunge la un
asemenea consens, statele membre ar fi libere, potrivit guvernului
spaniol, să își prezinte poziția proprie. În sfârșit, Comisia ar fi
invitată să se exprime și să negocieze în numele Comunității și al
statelor membre, respectând instrucțiunile date, după caz, de către
Consiliu sau de către statele membre.Guvernul francez
arată de asemenea că, pentru aplicarea acordurilor rezultate din Runda
Uruguay, în conformitate cu articolul C al doilea paragraf TUE și cu
articolul 5 din Tratatul CE, trebuie să se asigure coerența acțiunii
Comunității și a statelor sale membre. Potrivit guvernului francez,
proiectul de cod de conduită care face obiectul discuțiilor din cadrul
Consiliului ar permite asigurarea acestei unități de acțiune. Acest
dispozitiv ar trebui să cuprindă următoarele elemente: principiul unui
singur purtător de cuvânt, reprezentat de Comisie în cadrul OMC,
conducerea negocierilor din cadrul OMC de către Comisie în numele
Comunității și al statelor membre în cadrul unui mandat, prezentarea cu
regularitate a negocierilor în Consiliu și în instanțele însărcinate cu
urmărirea acestora, asocierea statelor membre în toate etapele
negocierilor sau ale discuțiilor. În plus, Comisia ar trebui să accepte
cererile de consultare ale statelor membre și, dacă este necesar, să
suspende temporar discuțiile. Între Comisie, statele membre și
Secretariatul General al Consiliului ar trebui să se instituie o strânsă
colaborare pentru ca negocierile să poată fi realizate în mod
organizat. Acțiunile și luările de poziție ar trebui să fie fundamentate
pe o poziție comună adoptată în problemele de competență comunitară, în
conformitate cu dispozițiile pertinente din tratat și, pentru
chestiunile de competență națională, prin consens. Statele membre nu
s‑ar exprima asupra problemelor de competență națională decât în cazul
în care nu se poate adopta o poziție comună.Guvernul olandez face
trimitere la Avizul 2/91 pentru a sublinia necesitatea unei colaborări
cât mai strânse între Comunitate și statele sale membre în cazul unei
competențe comune. Această colaborare ar trebui să se traducă prin
adoptarea unui cod de conduită. În această privință, guvernul olandez
amintește conținutul fostului articol 116 din Tratatul CEE, aranjamentul
existent în cadrul FAO, precum și procedurile existente în cadrul celui
de al treilea pilon din Tratatul privind Uniunea Europeană, în special
cea de la articolul K.5.Potrivit guvernului portughez,
eventualele dificultăți care ar putea apărea la nivelul reprezentării
intereselor proprii ale statelor membre în cadrul OMC sau la nivelul
constituirii voinței lor nu sunt de natură să determine răspunsul la
chestiunea repartizării competențelor și să împiedice încheierea în
comun a acordurilor în cauză. Guvernul portughez amintește obligațiile
de cooperare și de coerență prevăzute la articolul C, la articolul J.1
alineatul (4) și la articolul J.2 alineatul (3) din Tratatul privind
Uniunea Europeană, precum și la articolul 5 din Tratatul CE. Obiectivul
unității de acțiune a Comunității și a statelor membre a fost atins în
cursul negocierilor din cadrul OMC. Potrivit guvernului portughez,
experiența astfel dobândită ar trebui să constituie o referință pentru
elaborarea unui cod de conduită care să definească atât obligațiile
specifice ale Comisiei în calitate de purtător de cuvânt al statelor
membre, cât și modul de adoptare a pozițiilor comune sau concertate ale
statelor membre în chestiuni care țin de competența lor. Ar trebui să se
încerce să se ajungă la o decizie prin consens atunci când ar fi în
discuție interese vitale sau deosebit de importante ale unui stat
membru.Guvernul Regatului Unit
subliniază că adevărata sferă de aplicare a întrebării adresate de Curte
vizează participarea viitoare a Comunității și a statelor membre la
OMC. Guvernul Regatului Unit amintește că Comunitatea și statele membre
au cooperat eficient în timpul negocierilor multilaterale din Runda
Uruguay, ca și cum toate părțile au recunoscut încă de la început
existența unei competențe comune. Aceasta demonstrează că o asemenea
cooperare este posibilă din punct de vedere politic și poate fi deosebit
de eficientă în vederea asigurării respectării intereselor Comunității
și ale statelor membre.Cu toate acestea, o
metodă determinată de cooperare nu este neapărat adecvată pentru toate
acordurile și în toate împrejurările. Din acest motiv, Regatul Unit nu
poate să ofere decât o schiță probabilă a procedurii de acord prin care
se va putea obține coerența acțiunii externe în cadrul OMC.1.
Procedura ar reglementa comportamentele Comunității și ale statelor
membre în cadrul OMC, indiferent dacă domeniile vizate intră în
competența comunitară sau în cea a statelor membre.2.
Comisia va fi în mod normal singurul „purtător de cuvânt” și va negocia
în numele Comunității și al statelor membre; cu toate acestea, în
cazuri excepționale, și statele membre ar trebui să aibă posibilitatea
de a se exprima și de a negocia. Procedura aplicabilă ar defini
circumstanțele în care statele membre ar putea exercita acest drept.3.
Comisia ar informa statele membre cu privire la stadiul negocierilor și
al discuțiilor și le‑ar oferi posibilitatea de a participa la acestea
în mod corespunzător.4. Comisia ar transmite cu diligență statelor membre toate documentele pertinente, inclusiv textele.5.
Comisia ar ține seama de punctele de vedere ale statelor membre.
Procedurile aplicabile ar trebui să facă obiectul unui acord.6.
Pozițiile sau acțiunile care ar fi decise s‑ar întemeia pe norme și pe
proceduri comunitare în cazurile în care acestea sunt aplicabile [de
exemplu, în cadrul articolului 228 alineatul (1) a doua teză din
Tratatul CE] și, în celelalte cazuri, ar rezulta din poziția comună
obținută prin consens.7. Astfel cum
procedează și în prezent, statele membre s‑ar exprima în nume propriu cu
privire la chestiunile administrative și bugetare, dar ar evita să
adopte poziții divergente.8. Ar trebui
adoptate dispoziții pentru a stabili modul în care Comunitatea
administrează procedurile de soluționare a litigiilor în cadrul OMC.
Aceste dispoziții ar trebui să prevadă o cooperare strânsă între Comisie
și statele membre.9. În cazul în care
anumite state membre ar fi afectate de comportamentul altor părți la
Acordul OMC, care ar acționa cu încălcarea acestuia, ar trebui să existe
dispoziții care să prevadă o procedură de consultare între Comisie și
statele membre, precum și o strânsă cooperare între acestea.Guvernul
Regatului Unit nu are nicio îndoială că o procedură care să corespundă
caracteristicilor schițate mai sus va fi organizată foarte curând.
Statele membre nu au nicio intenție de a submina enorma capacitate de
negociere pe care o exercită în mod colectiv; interesul lor superior
este să folosească această capacitate de negociere în cel mai eficient
mod posibil. Poziția CurțiiI –  Introducere1.      Întrebările
cu care Comisia a sesizat Curtea prin intermediul unei cereri de
emitere a unui aviz formulate în temeiul articolului 228 alineatul (6)
din Tratatul de instituire a CE au ca obiect, mai întâi, caracterul
exclusiv sau neexclusiv al competenței Comunității de a încheia
Acordurile multilaterale privind comerțul cu mărfuri, în măsura în care
aceste acorduri privesc produsele CECO și produsele Euratom. Apoi,
aceste întrebări vizează competența exclusivă pe care Comunitatea ar
avea‑o fie în temeiul articolului 113 din Tratatul CE, fie în temeiul
paralelismului dintre competențele interne și externe, fie în temeiul
articolelor 100 A sau 235 din Tratatul CE pentru a încheia Acordul
general privind comerțul cu servicii (denumit în continuare „GATS”) și
Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de
proprietate intelectuală, inclusiv comerțul cu mărfuri contrafăcute
(denumit în continuare „TRIPS”).2.      Aceste
diverse acorduri sunt anexate la Acordul de instituire a Organizației
Mondiale a Comerțului (denumit în continuare „Acordul OMC”). Acesta
creează un cadru instituțional comun pentru desfășurarea relațiilor
comerciale dintre țările membre în ceea ce privește aspectele legate de
acordurile și instrumentele juridice cuprinse în anexele la acesta
[articolul II alineatul (1) din Acordul OMC]. Aceste diverse acorduri
preiau rezultatele negocierilor comerciale multilaterale din Runda
Uruguay care au fost inițiate prin Declarația ministerială de la Punta
del Este din 20 septembrie 1986.3.      Atunci
când au adoptat această declarație, Consiliul și statele membre au
decis ca, „în vederea garantării unei coerențe maxime cu ocazia
desfășurării negocierilor”, „Comisia să acționeze ca negociator unic al
Comunității și al statelor membre”. Cu toate acestea, în procesul‑verbal
al reuniunii s‑a precizat că această decizie „nu prejudecă problema
competenței Comunității și a statelor membre cu privire la subiecte
specifice”.4.      La
15 decembrie 1993, Comitetul pentru Negocieri Comerciale, organism
special instituit de Conferința de la Punta del Este pentru finalizarea
negocierilor din Runda Uruguay, reunit la nivel de înalți funcționari, a
aprobat Actul final care cuprinde rezultatele negocierilor comerciale
multilaterale din Runda Uruguay.5.      În
cadrul sesiunii din 7 și din 8 martie 1994, Consiliul a decis să
semneze acest Act final și Acordul OMC și i‑a autorizat pe președintele
Consiliului și pe Sir Leon Brittan, membru al Comisiei, să semneze în
numele Consiliului Uniunii Europene, la 15 aprilie 1994 la Marrakech,
Actul final și Acordul OMC. Considerând că aceste acte „vizează și
chestiuni de competență națională”, reprezentanții guvernelor statelor
membre au convenit, la aceeași dată, să semneze Actul final și Acordul
OMC. În ceea ce o privește, Comisia a solicitat să se menționeze în
procesul‑verbal că „Actul final [...] și acordurile anexate la acesta
intră în competența exclusivă a Comunității”.6.      La
6 aprilie 1994, Comisia a prezentat cererea de emitere a unui aviz.
Întrebările sale sunt formulate după cum urmează:„Având
în vedere rezultatele negocierilor comerciale din cadrul Rundei Uruguay
a GATT, cuprinse în Actul final de la 15 decembrie 1993:1)      Comunitatea
Europeană are competența de a încheia toate părțile Acordului de
instituire a OMC care privesc comerțul cu servicii (GATS) și aspectele
legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, inclusiv
comerțul cu mărfuri contrafăcute (TRIPS), în temeiul Tratatului CE, în
special în temeiul articolului 113, singur sau coroborat cu articolele
100 A și/sau 235 din tratatul menționat?2)      Comunitatea
Europeană are competența de a încheia singură părțile din Acordul OMC
care privesc produsele și/sau serviciile care intră în mod exclusiv în
domeniul de aplicare al Tratatelor CECO și CEEA?3)      În
cazul în care răspunsul la întrebările anterioare este afirmativ,
această împrejurare aduce atingere capacității statelor membre de a
încheia Acordul OMC, având în vedere că s‑a convenit deja că acestea vor
fi membri originari ai OMC?”7.      La
15 aprilie 1994, acordurile rezultate din Runda Uruguay au fost efectiv
semnate la Marrakech. Pentru Comunitate și statele membre ale acesteia,
semnarea s‑a efectuat în conformitate cu deciziile menționate mai sus
(a se vedea punctul 5).8.      La
24 mai 1994, cererea de emitere a unui aviz formulată de Comisie a fost
notificată Consiliului și statelor membre.II –  Cu privire la admisibilitatea cererii9.      Mai
întâi, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante,
avizul Curții, în conformitate cu articolul 228 alineatul (6) din
tratat, poate fi solicitat, printre altele, cu privire la aspecte care
privesc repartizarea competențelor între Comunitate și statele membre în
vederea încheierii unui anumit acord cu țări terțe, astfel cum este
situația și în speță (a se vedea, printre altele, Avizul 1/75 din 11
noiembrie 1975, Rec., p. 1355 și în special p. 1360, Avizul
1/78 din 4 octombrie 1979, Rec., p. 2871, punctul 30, și Avizul
2/91 din 19 martie 1993, Rec., p. I‑1061, punctul 3).10.    Regatul
Spaniei solicită respingerea cererii ca inadmisibilă. Potrivit
acestuia, procedura de aviz prevăzută la articolul 228 nu poate fi
inițiată decât până la momentul în care Comunitatea și‑a asumat un
angajament internațional. Regatul Spaniei subliniază că semnarea Actului
final la Marrakech urmărea autentificarea textelor rezultate din
negocieri și prevedea, în plus, angajamentul semnatarilor de a le supune
pe fiecare aprobării autorităților lor competente. Consiliul și
guvernul olandez se limitează la formularea unor îndoieli cu privire la
aspectul dacă un acord deja semnat mai constituie încă un simplu acord
avut în vedere, în sensul articolului 228.11.    Este necesar ca aceste obiecții și îndoieli să fie îndepărtate.12.    În
conformitate cu articolul 228 alineatul (6) din tratat, Curtea poate fi
chemată să se pronunțe în orice moment anterior aceluia în care
Comunitatea și‑ar fi exprimat consimțământul definitiv de a‑și asuma
obligații în temeiul acordului. Atât timp cât acest consimțământ nu este
exprimat, acordul rămâne un acord avut în vedere. În consecință, nimic
nu se opune admisibilității prezentei cereri.III –  Cu privire la formularea întrebărilor Comisiei13.    Consiliul
critică modul în care Comisia și‑a formulat întrebările. Întrucât
procedura vizează un acord semnat de Comunitate și de statele membre,
fiecare în temeiul competențelor sale, nu este vorba despre a ști dacă
Comunitatea poate semna și încheia singură acest acord (o ipoteză
teoretică, potrivit Consiliului), ci de a stabili dacă „încheierea în
comun a acordurilor rezultate din Runda Uruguay de Comunitate și de
statele membre este [...] compatibilă cu repartizarea competențelor
stabilită în tratatele de instituire a Comunităților Europene”, situație
care nu s‑ar întâlni în cazul în care întreg acordul ar intra în
competența exclusivă a Comunității.14.    Criticile
Consiliului, la care se raliază guvernul portughez, trebuie
îndepărtate. Indiferent dacă întrebările sunt formulate în termenii
propuși de Consiliu sau în cei utilizați de Comisie, problema de fond
este aceea de a stabili dacă competența Comunității de a încheia Acordul
OMC și anexele acestuia este sau nu este exclusivă. Această problemă de
fond este cea pe care Curtea înțelege să o abordeze în continuarea
acestui aviz, având în vedere în mod succesiv anumite aspecte speciale
pe care le ridică Acordurile multilaterale privind comerțul cu mărfuri,
GATS și TRIPS. Totuși, în prealabil, trebuie să se analizeze argumentele
formulate de către Consiliu și de către unele guverne care au prezentat
observații și întemeiate pe reprezentarea teritoriilor care depind de
unele state membre și argumentele pe care guvernul portughez le
întemeiază pe participarea statelor la finanțarea funcționării OMC.IV –  Cu privire la reprezentarea anumitor teritorii care depind de unele state membre15.    Consiliul
și mai multe guverne care au prezentat observații aduc drept
contraargument la competența exclusivă a Comunității de a încheia
Acordul OMC și anexele la acesta invocată de Comisie împrejurarea că
anumite state membre își păstrează competența de a încheia și de a
executa acordurile în privința teritoriilor în care tratatele de
instituire a Comunităților Europene nu se aplică.16.    În
plus, guvernul francez arată că Acordul OMC și anexele acestuia nu
intră, sub numeroase aspecte, în domeniul atribuit regimului de asociere
a țărilor și teritoriilor de peste mări și că, prin urmare, în această
măsură, este singurul competent să încheie Acordul OMC și anexele la
acesta.17.    Astfel
cum Curtea s‑a pronunțat în Avizul 1/78, citat anterior (punctul 62),
în măsura în care rămân în afara domeniului de aplicare al Tratatului
CEE, din perspectiva Comunității, teritoriile în cauză se află în
aceeași situație ca și țările terțe. Prin urmare, statele cărora le
aparțin aceste teritorii au vocația de a participa la acord în calitatea
lor de state care asigură relațiile internaționale ale teritoriilor
care depind de acestea, dar care nu fac parte din aria dreptului
comunitar, iar nu în calitatea lor de state membre ale Comunității.18.    Cu
toate acestea, astfel cum a subliniat Curtea în acest aviz (la același
punct), poziția specială a acestor state membre nu poate influența
soluția problemei referitoare la delimitarea sferelor de competență în
interiorul Comunității.V - Cu privire la chestiunile bugetare și financiare19.    Făcând
trimitere la articolul VII din Acordul OMC, care prevede că fiecare
membru va contribui la cheltuielile OMC, și având în vedere faptul că
statele membre ale Comunității vor dobândi calitatea de membri originari
ai OMC [a se vedea articolul XI alineatul (1)], guvernul portughez
consideră că această împrejurare este suficientă pentru a justifica
participarea statelor membre la încheierea acordului, chiar dacă
finanțarea nu are aceeași importanță decisivă ca în Acordul
internațional privind cauciucul care a făcut obiectul Avizului 1/78,
citat anterior. Guvernul portughez adaugă un motiv întemeiat pe propriul
drept constituțional, care impune aprobarea de către parlamentul
național a tratatelor internaționale care prevăd participarea Republicii
Portugheze la organizații internaționale.20.    În
ceea ce privește acest din urmă argument, este suficient să se răspundă
că dispozițiile din ordinea juridică internă, chiar dacă sunt de natură
constituțională, nu pot modifica repartizarea competențelor
internaționale între statele membre și Comunitate, astfel cum rezultă
din tratat.21.    Nici
primul argument nu poate fi reținut. Fiind vorba despre o organizație
internațională care nu va dispune decât de un buget de funcționare, iar
nu de un instrument de acțiune financiară, suportarea cheltuielilor OMC
de către statele membre nu poate să justifice în niciun caz, prin ea
însăși, participarea statelor membre la încheierea acordului.V –  Cu privire la Acordurile multilaterale privind comerțul cu bunuri22.    În
privința Acordurilor multilaterale privind comerțul cu bunuri, Comisia
și părțile care au prezentat observații sunt de acord că, în cea mai
mare parte, acestea intră în competența exclusivă deținută de Comunitate
în domeniul politicii comerciale comune în temeiul articolului 113 din
Tratatul CE. Divergențele privesc numai anumite aspecte particulare.23.    Revendicarea
de către Comisie a unei competențe exclusive a Comunității de a încheia
Acordurile multilaterale privind comerțul cu bunuri, în măsura în care
aceste acorduri se aplică produselor Euratom, nu este contestată nici de
către Consiliu, nici de către statele care au prezentat observații. Cu
toate acestea, întrucât această problemă a fost ridicată de către
Comisie în a doua întrebare, ea trebuie să fie examinată.24.    La
articolul 232 alineatul (2) din Tratatul CE se precizează că
dispozițiile acestuia „nu derogă de la prevederile Tratatul de
instituire a Comunității Europene a Energiei Atomice”. Întrucât Tratatul
Euratom nu conține nicio dispoziție privind comerțul exterior, nimic nu
se opune ca acordurile încheiate în temeiul articolului 113 din
Tratatul CE să se aplice și în privința schimburilor internaționale cu
produse Euratom.25.    În
schimb, cazul produselor CECO reprezintă un punct de dezacord între
Comisie, pe de o parte, care consideră că competența exclusivă a
Comunității, ce rezultă din articolul 113 din Tratatul CE, se aplică și
pentru produsele CECO, și Consiliu și majoritatea statelor membre care
au prezentat observații, pe de altă parte, care, făcând trimitere la
articolul 71 din Tratatul CECO, consideră că există o competență a
statelor.26.    Desigur,
în temeiul articolului 71 din Tratatul CECO, „competența guvernelor
statelor membre în domeniul politicii comerciale nu este afectată de
aplicarea prezentului tratat, cu excepția cazului în care acesta prevede
altfel”. Pe de altă parte, la articolul 232 alineatul (1) din Tratatul
CE se precizează că acesta nu modifică dispozițiile Tratatului de
instituire a CECO, în special în ceea ce privește drepturile și
obligațiile statelor membre și atribuțiile instituțiilor.27.    Cu
toate acestea, dat fiind faptul că Tratatul CECO a fost redactat într‑o
perioadă în care Comunitatea Economică Europeană nu exista încă,
articolul 71 din acest tratat nu a putut să ia în considerare decât
produsele din cărbune și oțel. În orice caz, acest tratat nu poate
rezerva statelor membre competența decât pentru acordurile care vizează
în mod specific produsele CECO. În schimb, Comunitatea este singura
care, în temeiul articolului 113 din Tratatul CE, are competența de a
încheia un acord extern cu caracter general, adică un acord care
cuprinde toate tipurile de mărfuri, chiar dacă printre aceste mărfuri se
numără și produse CECO. Astfel cum Curtea a arătat în Avizul 1/75,
citat anterior (p. 1365, al treilea paragraf), este exclus ca
articolul 71 din Tratatul CECO să poată „anula efectele articolelor 113
și 114 din Tratatul CEE și afecta atribuirea de competențe Comunității
în vederea negocierii și încheierii de acorduri internaționale care
intră în domeniul politicii comerciale comune”. În speță, după
examinarea Acordurilor multilaterale privind comerțul cu bunuri, rezultă
că niciunul dintre aceste acorduri nu se referă în mod specific la
produsele CECO. Așadar, nu se poate contesta competența exclusivă a
Comunității de a încheia aceste acorduri pentru motivul că acordurile se
aplică și în privința produselor CECO.28.    Consiliul
arată că, în privința Acordului privind agricultura, va fi necesar să
se recurgă la articolul 43 din Tratatul CE ca temei al deciziei
Consiliului de a încheia Acordul OMC și anexele acestuia, întrucât
acesta vizează nu numai măsurile comerciale aplicabile comerțului
internațional cu produse agricole, ci și, mai ales, regimul intern de
organizare a piețelor agricole. Guvernul Regatului Unit explică în
special că angajamentele de a reduce sprijinul intern și restituirile la
export pe care le prevede Acordul privind agricultura vor avea impact
asupra organizării comune a piețelor și vor depăși cadrul articolului
113 din Tratatul CE având în vedere că acesta se referă la produsele
comunitare, iar nu la produsele importate.29.    În
ceea ce privește Acordul privind agricultura, este, desigur, adevărat
că articolul 43 a fost considerat a fi temeiul juridic corespunzător
pentru o directivă având ca obiect reglementarea uniformă a condițiilor
de comercializare a produselor, nu numai în cadrul schimburilor
intracomunitare, ci și atunci când acestea provin din țări terțe (a se
vedea Hotărârea din 16 noiembrie 1989 Comisia/Consiliul, C‑131/87, Rec.,
p. I‑3764, punctul 27). Cu toate acestea, era vorba despre o
directivă prin care se urmărea îndeplinirea unuia sau a mai multor
obiective de politică agricolă comună dintre cele enunțate la articolul
39 din tratat. Nu aceasta este situația în cazul Acordului privind
agricultura, anexat la Acordul OMC. Astfel, obiectivul acestuia este de a
stabili pe plan mondial „un sistem de comerț cu produse agricole care
să fie echitabil și axat pe piață” (a se vedea considerentele Acordului
privind agricultura). Faptul că angajamentele asumate în cadrul acestui
acord implică adoptarea unor măsuri de executare internă în temeiul
articolului 43 din tratat nu se opune ca angajamentele internaționale,
în sine, să poată fi asumate doar în temeiul articolului 113.30.    Consiliul
mai arată că recurgerea la articolul 43 din Tratatul CE se impune de
asemenea ca temei al deciziei sale de încheiere a Acordului privind
aplicarea măsurilor sanitare și fitosanitare din același motive ca și
cele pe care le‑a susținut pentru Acordul privind agricultura.31.    Acest
punct de vedere trebuie îndepărtat. Astfel cum rezultă din expunerea sa
de motive, Acordul privind aplicarea măsurilor sanitare și fitosanitare
se limitează la „crearea unui cadru multilateral de reguli și a unei
discipline care să orienteze elaborarea, adoptarea și aplicarea de
măsuri sanitare și fitosanitare în vederea reducerii la minimum a
efectelor lor negative asupra comerțului”. Un astfel de acord poate fi
încheiat exclusiv în temeiul articolului 113.32.    Potrivit
guvernului olandez, participarea comună a Comunității și a statelor
membre la Acordul OMC este justificată, întrucât statele membre dispun
de o competență proprie în ceea ce privește barierele tehnice în calea
comerțului, dat fiind caracterul opțional al anumitor directive
comunitare din acest domeniu și faptul că nu a fost încă realizată și
nici nu este preconizată o armonizare completă în acest domeniu.33.    Acest
argument nu poate fi reținut. Acordul privind barierele tehnice în
calea comerțului trebuie considerat ca intrând în domeniul politicii
comerciale comune, întrucât dispozițiile acestuia au doar rolul de a
evita ca normele tehnice și standardele, precum și procedurile de
evaluare a conformității cu normele tehnice și standardele să creeze
obstacole inutile în calea comerțului internațional (a se vedea
expunerea de motive și articolele 2.2 și 5.1.2 din acord).34.    Având
în vedere considerațiile de mai sus, Comunitatea este singura
competentă, în temeiul articolului 113 din Tratatul CE, să încheie
Acordurile multilaterale privind comerțul cu bunuri.VI –  Cu privire la articolul 113 din Tratatul CE, la GATS și la TRIPS35.    Teza
apărată de Comisie, în principal, este următoarea: încheierea atât a
GATS, cât și a TRIPS intră în competența exclusivă deținută de
Comunitate în domeniul politicii comerciale în conformitate cu articolul
113 din Tratatul CE. Acest punct de vedere a fost în esență contestat
vehement de Consiliu, de statele membre care au prezentat observații și
de Parlamentul European, căruia i s‑a permis, la cerere, să prezinte
observații. Este necesar să se examineze mai întâi această teză
principală a Comisiei, analizând în mod succesiv GATS și TRIPS.A –  GATS36.    Întemeindu‑se
în principal pe interpretarea nerestrictivă pe care jurisprudența
Curții a dat‑o noțiunii de politică comercială comună (a se vedea Avizul
1/78, citat anterior, punctele 44 și 45), pe legăturile sau
întrepătrunderea dintre mărfuri și servicii, pe finalitatea GATS, precum
și pe instrumentele utilizate, Comisia concluzionează că serviciile
intră în politica comercială comună, fără a fi nevoie să se facă
distincție între diversele modalități de prestare a serviciilor și, în
mod special, între serviciile care fac obiectul unei prestări
transfrontaliere directe și cele care sunt prestate prin intermediul
unei prezențe comerciale în țara destinatarului serviciului. De
asemenea, Comisia susține că acordurile internaționale cu caracter
comercial din domeniul transporturilor (spre deosebire de cele care
vizează normele de securitate) intră în domeniul politicii comerciale
comune, iar nu în domeniul titlului special pe care tratatul îl consacră
politicii comune în domeniul transporturilor.37.    Mai
întâi, trebuie să se analizeze serviciile care nu fac parte din
categoria transporturilor, iar ulterior serviciile specifice constituite
de transporturi.38.    În
ceea ce privește prima categorie de servicii, este necesar să se
amintească în prealabil că, în Avizul 1/75, pronunțându‑se asupra
întinderii competențelor comunitare cu privire la un acord referitor la o
normă privind cheltuielile locale, Curtea s‑a pronunțat în sensul „că
domeniul politicii comerciale comune, mai ales domeniul politicii de
export, cuprinde în mod obligatoriu schemele de ajutor la export și, mai
precis, măsurile privind creditele destinate finanțării cheltuielilor
locale care au legătură cu operațiunile de export” (Rec., 1975,
p. 1362). Cheltuielile locale în cauză priveau cheltuieli
contractate atât pentru achiziționarea unor bunuri, cât și pentru
prestarea unor servicii. Cu toate acestea, Curtea a recunoscut
competența exclusivă a Comunității, fără a face distincție între bunuri
și servicii.39.    În
Avizul 1/78, citat anterior (punctul 44), Curtea a îndepărtat o
interpretare a articolului 113 „al cărei efect ar fi acela de a limita
politica comercială comună la utilizarea instrumentelor destinate să
aibă efect exclusiv asupra aspectelor tradiționale ale comerțului
exterior”. Curtea a considerat că, dimpotrivă, „problema schimburilor
externe trebuie reglementată într‑o perspectivă deschisă”, ceea ce
confirmă „faptul că enumerarea obiectivelor de politică comercială de la
articolul 113 […] este concepută ca o enumerare nelimitativă” (Avizul
1/78, citat anterior, punctul 45).40.    În
cererea de emitere a unui aviz, Comisia a subliniat că, în anumite țări
dezvoltate, sectorul serviciilor a devenit sectorul dominant al
economiei și că economia mondială traversează o etapă de restructurare
fundamentală. Tendința este ca industria de bază să se transfere spre
economiile țărilor în curs de dezvoltare, în timp ce economiile
dezvoltate sunt pe cale de a deveni, în principal, exportatoare de
servicii și de bunuri cu o mare valoare adăugată. Curtea constată că
această evoluție este demonstrată de Acordul OMC și de anexele la acesta
care au făcut obiectul unei negocieri de ansamblu cuprinzând mărfurile
și serviciile.41.    Având
în vedere această evoluție a comerțului internațional, caracterul
deschis al politicii comerciale comune în sensul tratatului se opune
excluderii din start și din principiu a comerțului cu servicii din
domeniul de aplicare al articolului 113, astfel cum ar dori unele dintre
guvernele care au prezentat observații.42.    Cu
toate acestea, pentru clarificarea acestei concluzii, trebuie să se
țină seama de definiția comerțului cu servicii conținută de GATS pentru a
se vedea dacă, în ansamblu, sistemul tratatului nu este de natură să
limiteze includerea comerțului cu servicii în articolul 113.43.    În
sensul GATS, comerțul cu servicii cuprinde, în temeiul articolului I
alineatul (2), patru moduri de prestare a serviciilor: 1) prestările
transfrontaliere care nu implică deplasarea vreunei persoane; 2)
consumul în străinătate care implică deplasarea beneficiarului spre
teritoriul membrului OMC în care este stabilit prestatorul; 3) prezența
comercială, adică prezența unei filiale sau a unei sucursale pe
teritoriul membrului OMC unde trebuie prestat serviciul; 4) prezența
unor persoane fizice ale unui membru OMC prin intermediul cărora un
prestator al unui membru furnizează servicii pe teritoriul oricărui alt
membru.44.    În
ceea ce privește prestarea transfrontalieră, serviciul este asigurat de
un prestator stabilit într‑o țară anume unui beneficiar care are
reședința în altă țară. Nici prestatorul nu se deplasează spre țara
beneficiarului, nici, invers, beneficiarul nu se deplasează spre țara
prestatorului. Prin urmare, această situație prezintă o analogie cu un
schimb de mărfuri, care intră, fără niciun dubiu, în politica comercială
comună în sensul tratatului. Nu există, așadar, niciun motiv special
pentru ca o asemenea prestare de servicii să nu intre în sfera noțiunii
de politică comercială comună.45.    Situația
este diferită în cazul celorlalte trei modalități de prestare a
serviciilor vizate de GATS: consumul în străinătate, prezența comercială
și prezența persoanelor fizice.46.    În
ceea ce privește persoanele fizice, din articolul 3 din tratat, care
face o diferență între „o politică comercială comună”, la litera (b), și
„măsuri privind intrarea și circulația persoanelor”, la litera (d),
rezultă că tratamentul resortisanților țărilor terțe în momentul
trecerii frontierelor externe ale statelor membre nu poate fi considerat
ca intrând în domeniul politicii comerciale comune. În mod mai general,
existența în tratat a unor capitole specifice consacrate liberei
circulații a persoanelor, atât a celor fizice, cât și a celor juridice,
arată că aceste domenii nu intră în politica comercială comună.47.    Rezultă
că modalitățile de prestare a serviciilor denumite în GATS „consum în
străinătate”, „prezență comercială” și „prezența persoanelor fizice” nu
intră în domeniul de aplicare al politicii comerciale comune.48.    În
continuare, este necesar să se examineze situația serviciilor speciale
reprezentate de transporturi. În tratat, acestea fac obiectul unui titlu
special (titlul IV), separat de titlul VII, care este consacrat
politicii comerciale comune. Tocmai referitor la politica în domeniul
transporturilor, Curtea s‑a pronunțat, pentru prima dată, în sensul că
competența Comunității de a încheia acorduri internaționale „este nu
numai atribuită explicit prin tratat – astfel cum este cazul articolelor
113 și 114 pentru acordurile tarifare și comerciale și al articolului
238 pentru acordurile de asociere –, ci poate decurge și din alte
dispoziții din tratat și din acte adoptate, în cadrul acestor
dispoziții, de către instituțiile comunitare” (a se vedea Hotărârea din
31 martie 1971, cunoscută sub numele „AETR”, Comisia/Consiliul, 22/70,
Rec., p. 263, punctul 16). Ideea care stă la baza acestei
jurisprudențe este că acordurile internaționale din domeniul
transporturilor nu intră în domeniul de aplicare al articolului 113.49.    Sfera
de aplicare a Hotărârii AETR nu poate fi limitată prin operarea unei
distincții între acordurile referitoare la normele de securitate, precum
cele privind perioada în care șoferii profesioniști pot conduce, care
au făcut obiectul AETR, și acordurile de natură comercială.50.    Astfel,
Hotărârea AETR nu cuprinde nicio distincție de acest tip. În Avizul
1/76 din 26 aprilie 1997 (Rec., p. 741), Curtea și‑a confirmat
analiza în legătură cu un acord care avea ca obiect redresarea situației
economice în domeniul transportului pe căile navigabile interioare, cu
alte cuvinte un acord cu caracter economic străin de instituirea unor
norme de securitate. De altfel, tocmai în temeiul titlului
„transporturi” au fost încheiate numeroase acorduri cu țări terțe,
guvernul Regatului Unit prezentând în observațiile sale o listă lungă de
asemenea acorduri.51.    În
susținerea poziției sale, Comisia a mai citat o serie de măsuri de
embargo care au fost întemeiate pe articolul 113 și care priveau
întreruperea serviciilor de transporturi [măsuri luate împotriva
Irakului: Regulamentul (CEE) nr. 2340/90 al Consiliului din 8
august 1990 de interzicere a schimburilor comunitare privind Irakul și
Kuweitul (JO L 213, p. 1), Regulamentul (CEE) nr. 3155/90
al Consiliului din 29 octombrie 1990 de extindere și de modificare a
Regulamentului (CEE) nr. 2340/90 de interzicere a schimburilor
comunitare privind Irakul și Kuweitul (JO L 304, p. 1) și
Regulamentul (CEE) nr. 1194/91 al Consiliului din 7 mai 1991 de
modificare a Regulamentelor (CEE) nr. 2340/90 și (CEE)
nr. 3155/90 de interzicere a schimburilor comunitare privind Irakul
și Kuweitul (JO L 115, p. 37); măsuri adoptate împotriva
Republicii Federative Iugoslavia (Serbia și Muntenegru): Regulamentul
(CEE) nr. 990/93 al Consiliului din 26 aprilie 1993 privind
schimburile între Comunitatea Economică Europeană și Republica
Federativă Iugoslavia (Serbia și Muntenegru) (JO L 102,
p. 14); măsuri adoptate împotriva Haiti: Regulamentul (CEE)
nr. 1608/93 al Consiliului din 24 iunie 1993 de instituire a unui
embargo asupra anumitor schimburi comerciale între Comunitatea Economică
Europeană și Haiti (JO L 155, p. 2)]. Aceste precedente nu
sunt edificatoare. Astfel cum a subliniat în mod justificat Parlamentul
European, întrucât embargoul viza în primul rând exporturile și
importurile de produse, acesta nu ar fi putut să fie efectiv dacă nu
s‑ar fi decis, în același timp, întreruperea serviciilor de transport.
Această întrerupere a serviciilor de transport este o măsură accesorie
necesară măsurii principale. Prin urmare, precedentele nu sunt
pertinente în ceea ce privește existența unei competențe exclusive a
Comunității, în temeiul articolului 113, de a încheia acorduri
internaționale în domeniul transporturilor.52.    În
orice caz, potrivit unei jurisprudențe constante, o simplă practică a
Consiliului nu poate deroga de la normele tratatului și nu poate, în
consecință, să creeze un precedent obligatoriu pentru instituțiile
comunitare cu privire la alegerea temeiului juridic corect (Hotărârea
din 23 februarie 1988, Regatul Unit/Consiliul, 68/86, Rec., p. 855,
punctul 24).53.    Din
considerațiile de mai sus rezultă că numai prestările transfrontaliere
intră în domeniul de aplicare al articolului 113 din tratat și că
acordurile internaționale din domeniul transporturilor nu intră în
domeniul de aplicare al articolului menționat.B –  TRIPS54.    În
susținerea tezei competenței exclusive a Comunității în temeiul
articolului 113, Comisia arată, în esență, că normele care privesc
drepturile de proprietate intelectuală sunt strâns legate de comerțul cu
produse și servicii cărora li se aplică.55.    Mai
întâi, trebuie subliniat că secțiunea 4 din partea III din TRIPS, care
se referă la mijloacele de asigurare a respectării drepturilor de
proprietate intelectuală, cuprinde prevederi speciale privind măsurile
la frontieră. Astfel cum a arătat și guvernul Regatului Unit, această
secțiune are un corespondent în dispozițiile Regulamentului (CEE)
nr. 3842/86 al Consiliului din 1 decembrie 1986 de stabilire a unor
măsuri în vederea interzicerii punerii în liberă circulație a
mărfurilor contrafăcute (JO L 357, p. 1). În măsura în care
privește interzicerea punerii în liberă circulație a mărfurilor
contrafăcute, acest regulament a fost întemeiat în mod justificat pe
articolul 113 din tratat: sunt avute în vedere, în fapt, măsuri care
trebuie luate de autoritățile vamale la frontierele externe ale
Comunității. Întrucât acest tip de măsuri pot fi adoptate în mod autonom
de către instituțiile comunitare în temeiul articolului 113 din
Tratatul CE, Comunitatea este singura care are competența să încheie
acorduri internaționale care au acest obiect.56.    În
afara dispozițiilor TRIPS care privesc interzicerea punerii în liberă
circulație a mărfurilor contrafăcute, punctul de vedere susținut de
Comisie nu poate fi totuși reținut.57.    Desigur,
există o legătură între proprietatea intelectuală și comerțul cu
bunuri. Drepturile de proprietate intelectuală le permit titularilor lor
să îi împiedice pe terți să îndeplinească anumite acte. Posibilitatea
de a interzice utilizarea unei mărci, fabricarea unui produs, copierea
unui model, reproducerea unei cărți, a unui disc sau unei casete video
are efecte inevitabile asupra comerțului. De altfel, drepturile de
proprietate intelectuală au fost concepute tocmai pentru a produce
astfel de efecte. Dar acest lucru nu este suficient pentru ca drepturile
de proprietate intelectuală să intre în sfera de aplicare a articolului
113. Astfel, drepturile de proprietate intelectuală nu privesc în mod
specific schimburile internaționale: acestea afectează nu numai comerțul
internațional, ci și comerțul intern, în egală măsură, dacă nu cumva
mai mult.58.    Astfel
cum a remarcat în mod justificat guvernul francez, obiectivul
primordial al TRIPS este de a consolida și de a armoniza protecția
proprietății intelectuale la scară mondială. Comisia însăși a recunoscut
că, având în vedere faptul că TRIPS stabilește norme în domenii în care
nu există măsuri de armonizare comunitară, încheierea acestuia ar
permite să se realizeze în același timp o armonizare în cadrul
Comunității și, prin aceasta, să se contribuie la instituirea și la
funcționarea pieței comune.59.    În
această privință, trebuie subliniat că, pe plan legislativ intern, în
domeniul proprietății intelectuale, Comunitatea dispune de o competență
de armonizare a legislațiilor naționale în temeiul articolelor 100 și
100 A și se poate întemeia pe articolul 235 pentru a crea noi
titluri care să se suprapună titlurilor naționale, astfel cum a procedat
în cazul Regulamentului privind marca comunitară [Regulamentul (CE)
nr. 40/94 al Consiliului din 20 decembrie 1993 privind marca
comunitară, JO L 11 din 14 ianuarie 1994, p. 1, Ediție
specială, 17/vol. 1, p. 146)]. Aceste dispoziții fac obiectul
unor reguli de vot (unanimitate pentru articolele 100 și 235) sau al
unor norme de procedură (consultarea Parlamentului în cazul articolelor
100 și 235, procedura de codecizie în cazul articolului 100 A)
diferite de cele care sunt aplicabile în cadrul articolului 113.60.    În
cazul în care Comunității i s‑ar recunoaște o competență exclusivă de a
se angaja în acorduri cu țări terțe în vederea armonizării protecției
proprietății intelectuale și de a realiza totodată o armonizare pe plan
comunitar, instituțiile comunitare ar avea posibilitatea să eludeze
constrângerile care le sunt impuse pe plan intern în ceea ce privește
procedura și modul de vot.61.    Practica
instituțiilor în legătură cu măsurile autonome sau acordurile externe
adoptate în temeiul articolului 113 nu poate modifica această concluzie.62.    Comisia
invocă trei cazuri în care, în temeiul „noului instrument de politică
comercială” [Regulamentul (CEE) nr. 2641/84 al Consiliului din 17
septembrie 1984 privind consolidarea politicii comerciale comune, în
special în domeniul protecției împotriva practicilor comerciale ilicite
(JO L 252, p. 1), regulament care se întemeiază, la rândul
său, pe articolul 113 din tratat], a fost inițiat un proces de apărare a
intereselor Comunității în domeniul proprietății intelectuale [Decizia
87/251/CEE a Comisiei din 12 martie 1987 privind inițierea unei
proceduri internaționale de consultare și de reglementare a diferendelor
referitoare la o măsură americană de excludere de pe piața Statelor
Unite ale Americii a importurilor anumitor fibre de aramide (JO
L 117, p. 18); avizul de inițiere a unei proceduri „împotriva
practicilor comerciale ilicite” privind reproducerea neautorizată în
Indonezia a suporturilor audio înregistrate (JO 1987, C 136,
p. 3); avizul de inițiere a unei proceduri de investigare privind o
practică comercială ilicită în sensul Regulamentului (CEE)
nr. 2641/84 al Consiliului care constă în piratarea înregistrărilor
audio comunitare în Thailanda (JO 1991, C 189, p. 26)].63.    Măsurile
care pot fi luate în temeiul acestui regulament pentru a reacționa
împotriva lipsei de protecție într‑o țară terță a drepturilor de
proprietate intelectuală aparținând unor întreprinderi comunitare (sau
împotriva unei discriminări la adresa acestora în domeniul respectiv) nu
au nicio legătură cu armonizarea protecției proprietății intelectuale
care constituie obiectivul primordial al TRIPS. Astfel, în conformitate
cu articolul 10 alineatul (3) din Regulamentul nr. 2641/84, citat
anterior, se are în vedere, mai întâi, suspendarea sau retragerea
oricărei concesii rezultate în urma negocierilor de politică comercială;
în continuare, se are în vedere eliminarea unor taxe vamale existente
sau instituirea altor taxe la import; în sfârșit, se are în vedere
instaurarea unor restricții cantitative sau a altor măsuri de modificare
a condițiilor de import sau de export cu țara terță în cauză. Prin
însăși esența lor, toate aceste măsuri intră în domeniul de aplicare al
politicii comerciale.64.    De
asemenea, Comisia se întemeiază pe măsurile adoptate de Comunitate în
privința Coreei în cadrul Regulamentului (CEE) nr. 4257/88 al
Consiliului din 19 decembrie 1988 privind aplicarea preferințelor
tarifare generalizate în anul 1989 în privința anumitor produse
industriale originare din țări în curs de dezvoltare (JO L 375,
p. 1). Întrucât Coreea a operat o discriminare între partenerii săi
comerciali în domeniul protecției proprietății intelectuale [a se vedea
considerentul (18) al regulamentului], Comunitatea a suspendat
preferințele tarifare generalizate pentru produsele originare din
această țară [articolul 1 alineatul (3) din același regulament].65.    Acest
argument nu este mai convingător decât cel precedent. Întrucât
acordarea de preferințe generalizate este o măsură de politică
comercială, astfel cum a hotărât Curtea (a se vedea Hotărârea din 26
martie 1987, cunoscută sub numele „Preferințe tarifare generalizate”,
Comisia/Consiliul, 45/86, Rec., p. 1493, punctul 21), suspendarea
acestei măsuri este de asemenea o măsură de politică comercială. Acest
fapt nu demonstrează în niciun caz că Comunitatea ar avea o competență
exclusivă în temeiul articolului 113 pentru a încheia cu o țară terță un
acord care vizează armonizarea protecției proprietății intelectuale pe
plan mondial.66.    În
susținerea punctului său de vedere, Comisia a menționat și clauzele
privind protecția proprietății intelectuale din acordurile cu unele țări
terțe care au fost încheiate în temeiul articolului 113 din tratat.67.    Trebuie
subliniat că sfera de aplicare a acestor clauze este extrem de
limitată. Acordul dintre Comunitatea Economică Europeană și Republica
Populară Chineză privind comerțul cu produse textile, parafat la 9
decembrie 1988 (JO L 380, p. 1), precum și Acordul dintre
Comunitatea Economică Europeană și Uniunea Republicilor Sovietice
Socialiste privind comerțul cu produse textile, parafat la 11 decembrie
1989 (JO L 397, p. 1), prevăd doar o procedură de consultare
pe tema protecției mărcilor sau modelelor de produse textile. Pe de altă
parte, cele trei acorduri interimare încheiate între Comunitate și
unele țări din Europa de Est [Acordul cu Ungaria din 16 decembrie 1991
(JO 1992, L 116, p. 1); Acordul cu Republica Federativă
Cehoslovacia din 16 decembrie 1991 (JO 1992, L 115, p. 1);
Acordul cu Republica Bulgaria din 8 martie 1993 (JO L 323,
p. 1)] conțin toate o clauză, redactată în termeni identici, prin
care aceste țări sunt invitate să amelioreze protecția proprietății
intelectuale pentru a asigura, într‑un anumit interval de timp, un
„nivel de protecție similar celui garantat în Comunitate” prin actele
comunitare. Astfel cum a subliniat în mod întemeiat guvernul francez, o
clauză de acest tip este obligatorie numai pentru țara terță, parte la
acord.68.    Faptul
că instituțiile comunitare și Comunitatea au dreptul de a insera în
acordurile externe care, în rest, intră în sfera de aplicare a
articolului 113 dispoziții accesorii de organizare a unor proceduri de
simplă consultare sau clauze prin care cealaltă parte este invitată să
ridice nivelul de protecție a proprietății intelectuale nu conduc la
concluzia că Comunitatea ar fi singura competentă să încheie un acord
internațional de natura și amploarea TRIPS.69.    În
sfârșit, este cu siguranță adevărat că, astfel cum arată Comisia, în
Acordul cu Republica Austria din 23 decembrie 1988 privind controlul și
protecția reciprocă a vinurilor de calitate, precum și a vinului
„retsina” (JO 1989, L 56, p. 1) și în Acordul cu Australia din
26 și 31 ianuarie 1994 privind comerțul cu vin (JO L 86,
p. 1) figurează dispoziții privind protecția reciprocă a
denumirilor de vinuri. Astfel, pe teritoriul Comunității, denumirile
regiunilor viticole austriece sunt rezervate exclusiv vinurilor
austriece cărora acestea li se aplică și nu pot fi folosite decât în
condițiile prevăzute în reglementările austriece [articolul 3 alineatul
(3) din acord]. Acordul cu Australia conține o dispoziție similară
[articolul 7 alineatul (3)].70.    Cu
toate acestea, astfel cum rezultă din considerentele Deciziei 94/184/CE
a Consiliului din 24 ianuarie 1994 privind încheierea și semnarea
Acordului între Comunitatea Europeană și Australia privind comerțul cu
vin (JO L 86, p. 1), acest acord a fost instituit pe plan
comunitar întrucât dispozițiile sale sunt direct legate de măsurile
reglementate de politica agricolă comună, în acest caz de reglementările
comunitare vitivinicole. În plus, acest precedent nu poate sta la baza
unui argument referitor la brevete și la modele, la protecția
informațiilor tehnice nedivulgate, la mărci sau la dreptul de autor,
care sunt de asemenea reglementate de TRIPS.71.    Având
în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze că, în
afara dispozițiilor care privesc interzicerea punerii în liberă
circulație a mărfurilor contrafăcute, TRIPS nu intră în domeniul
politicii comerciale comune.VII –  Cu privire la competențele externe implicite ale Comunității Europene, la GATS și la TRIPS72.    Comisia
a susținut cu titlu subsidiar, pentru cazul în care Curtea ar respinge
teza sa principală privind competența exclusivă a Comunității în temeiul
articolului 113, că competența exclusivă a Comunității de a încheia
GATS și TRIPS ar decurge implicit din dispozițiile tratatului care îi
stabilesc competența internă, din existența unor acte de drept derivat
care ar constitui punerea în aplicare a acestora sau din necesitatea de
asumare a unor angajamente internaționale în vederea realizării unui
obiectiv stabilit pentru Comunitate pe plan intern. De asemenea, Comisia
arată că, în cazul în care nu ar dispune de competențe suficiente în
temeiul dispozițiilor specifice din tratat sau al actelor de drept
derivat, Comunitatea ar dispune de o competență exclusivă în temeiul
articolelor 100 A și 235 din tratat. Deși recunosc faptul că
Comunitatea deține anumite competențe, Consiliul și statele care au
prezentat observații contestă totuși caracterul exclusiv al acestora.A –  GATS73.    În
ceea ce privește în mod special GATS, Comisia menționează trei surse
posibile ale unei competențe externe exclusive a Comunității:
competențele pe care tratatul le conferă instituțiilor comunitare pe
plan intern, necesitatea de a încheia acordul pentru realizarea unui
obiectiv al Comunității și, în sfârșit, articolele 100 A și 235.74.    În
primul rând, Comisia arată că în Acordul GATS nu există niciun domeniu
și nicio dispoziție specifică pentru care Comunitatea să nu dispună de
competența corespunzătoare de a adopta măsuri pe plan intern. Aceste
competențe ar fi enunțate în capitolele privind dreptul de stabilire,
libera prestare a serviciilor și transporturile. Pe plan intern, din
aceste competențe ar decurge o competență externă exclusivă.75.    Acest punct de vedere trebuie îndepărtat.76.    În
Hotărârea AETR, citată anterior (punctul 27), Curtea s‑a pronunțat în
sensul că „competența Comunității […] se extinde la relațiile cărora li
se aplică dreptul internațional și implică, prin urmare, în domeniul
avut în vedere, necesitatea încheierii de acorduri cu statele terțe
interesate”, întemeindu‑se tocmai pe dispozițiile articolului 75
alineatul (1) litera (a) care vizează de asemenea, în ceea ce privește
acea parte a traseului situată pe teritoriul comunitar, transporturile
efectuate dinspre sau către teritoriul unor state terțe.77.    Cu
toate acestea, chiar și în domeniul transporturilor, competența externă
exclusivă a Comunității nu decurge ipso facto din competența sa
de a adopta acte normative pe plan intern. Astfel cum s‑a subliniat în
Hotărârea AETR (punctele 17 și 18), statele membre, indiferent dacă
acționează individual sau colectiv, nu pierd dreptul de a contracta
obligații față de țări terțe decât pe măsură ce sunt adoptate norme
comune care ar putea fi afectate de aceste obligații. Competența externă
a Comunității devine exclusivă doar în măsura în care au fost stabilite
norme comune pe plan intern. Or, nu toate aspectele legate de
transporturi au făcut deja obiectul unor norme comune.78.    În
ședință, Comisia a arătat că libertatea lăsată statelor membre de a
desfășura o politică externă de acorduri bilaterale cu țări terțe va
produce în mod inevitabil denaturări ale fluxului de servicii și va
submina progresiv piața internă. Astfel, a arătat Comisia, călătorul va
alege să se îmbarce de pe aeroportul din statul membru care a încheiat
cu o țară terță și cu compania de transport aerian a acesteia un acord
bilateral de tip „open‑skies” care permite oferirea celui mai bun raport
calitate‑preț în domeniul transporturilor. Astfel, având în vedere
existența unui acord germano‑polonez care îi scutește pe transportatorii
germani rutieri de orice taxe de tranzit, în timp ce acordul similar
încheiat între Polonia și Țările de Jos prevede achitarea unei taxe de
650 DEM de către transportatorii olandezi, a apărut deja o
denaturare a concurenței între transportatorii olandezi și, respectiv,
cei germani în ceea ce privește traficul către Rusia, Belarus și Țările
Baltice.79.    Ca
răspuns la acest argument este suficient să se arate că nu există nicio
dispoziție în tratat care să împiedice instituțiile să organizeze, prin
nomele comune pe care le adoptă, acțiuni concertate față de statele
terțe sau să prescrie comportamentul pe care statele membre trebuie să
îl adopte față de exterior. Mai multe regulamente din domeniul
transporturilor, citate de Comisie în răspunsul la cea de a treia
întrebare scrisă pe care i‑a adresat‑o Curtea, ilustrează, de altfel,
această posibilitate.80.    Astfel,
articolul 3 al treilea paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 4058/86
al Consiliului din 22 decembrie 1986 privind o acțiune coordonată de
garantare a accesului liber la traficul transoceanic (JO L 378,
p. 21, Ediție specială, 07/vol. 2, p. 20) prevede că
Consiliul, hotărând în conformitate cu procedura de vot prevăzută la
articolul 84 alineatul (2) din tratat, poate decide cu privire la o
acțiune coordonată în cazurile în care o măsură adoptată de un stat terț
limitează liberul acces al companiilor maritime din statele membre la
transportul de linie. De asemenea, prin Regulamentul (CEE)
nr. 4055/86 al Consiliului din 22 decembrie 1986 de aplicare a
principiului libertății de a presta servicii în transporturile maritime
între state membre și între state membre și țări terțe (JO L 378,
p. 1, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 173) se impune
(articolul 3) eliminarea sau adaptarea acordurilor existente în ceea ce
privește împărțirea încărcăturilor, iar (articolul 5) înțelegerile
privind împărțirea încărcăturilor prevăzute în orice acorduri viitoare
sunt subordonate unei proceduri comunitare de autorizare.81.    Spre
deosebire de capitolul privind transporturile, capitolele privind
dreptul de stabilire și libera prestare a serviciilor nu conțin nicio
dispoziție care să extindă competența Comunității în mod expres la
„relațiile cărora li se aplică dreptul internațional”. Astfel cum au
subliniat în mod întemeiat Consiliul și majoritatea statelor care au
prezentat observații, unicul lor obiectiv este de a garanta dreptul de
stabilire și libera prestare de servicii în beneficiul resortisanților
statelor membre. Aceste capitole nu cuprind nicio dispoziție care să
guverneze problema primei stabiliri a resortisanților țărilor terțe și
regimul accesului acestora la activități independente. În consecință,
este exclus ca din aceste capitole să se poată deduce o competență
exclusivă a Comunității de a încheia cu state terțe un acord care
vizează liberalizarea primei stabiliri și a accesului pe piețele de
servicii, altele decât cele care fac obiectul prestărilor
transfrontaliere în sensul GATS, care intră în domeniul de aplicare al
articolului 113 (a se vedea mai sus, punctul 42).82.    În
al doilea rând, făcând trimitere la Avizul 1/76, citat anterior
(punctele 3 și 4), Comisia arată că competența externă exclusivă a
Comunității nu se limitează la cazurile în care competența internă a
fost deja utilizată pentru adoptarea de măsuri care se înscriu în
realizarea politicilor comune. În măsura în care dreptul comunitar a
atribuit instituțiilor competențe interne în vederea realizării unui
anumit obiectiv, competența internațională a Comunității ar decurge în
mod implicit din aceste dispoziții. Ar fi suficient ca participarea
Comunității la acordul internațional să fie necesară pentru realizarea
unuia dintre obiectivele comunitare.83.    În
această privință, Comisia aduce argumente de natură atât internă, cât
și externă care ar justifica participarea Comunității, în mod exclusiv,
la încheierea GATS și a TRIPS. Pe plan intern, Comisia arată că, în caz
contrar, s‑ar aduce atingere coeziunii pieței interne. Pe plan extern,
Comunitatea Europeană nu își poate permite să rămână inactivă pe scena
internațională: necesitatea încheierii Acordului OMC și a anexelor la
acesta, care reflectă o abordare globală a comerțului internațional
(cuprinzând mărfurile, serviciile și proprietatea intelectuală), nu este
contestată.84.    Această aplicare a Avizului 1/76 în cazul GATS nu poate fi acceptată.85.    Avizul
1/76 se raportează la o problemă diferită de cea din cazul GATS. Se
avea în vedere redresarea situației economice în domeniul transportului
pe căile navigabile interioare în bazinul Rinului și al Moselei, precum
și pe toate căile navigabile interioare olandeze și pe căile navigabile
interioare germane legate de bazinul Rinului, prin eliminarea
situațiilor conjuncturale de depășire a capacității. Instituirea unor
norme autonome comune nu permitea realizarea acestui obiectiv din cauza
participării tradiționale a navelor elvețiene la navigația pe căile
navigabile în cauză. Prin urmare, era necesar ca Elveția să fie asociată
la regimul preconizat prin intermediul unui acord internațional (a se
vedea Avizul 1/76, citat anterior, punctul 2). De asemenea, în materia
conservării resurselor maritime, ar fi puțin eficient să se limiteze,
prin măsuri legislative interne, activitatea de pescuit în marea liberă a
navelor aflate sub pavilionul unui stat membru, în cazul în care aceste
restricții nu s‑ar aplica și navelor aflate sub pavilionul unei țări
terțe riverane acelorași ape. În consecință, competența externă este
normal să fie exercitată și să devină astfel exclusivă fără a fi necesar
ca, în prealabil, să se adopte un act legislativ intern.86.    Situația
este diferită în domeniul serviciilor: realizarea libertății de
stabilire și a liberei prestări a serviciilor în favoarea
resortisanților statelor membre nu este legată în mod indisolubil de
situația care trebuie rezervată în Comunitate resortisanților țărilor
terțe sau în țările terțe resortisanților statelor membre ale
Comunității.87.    În
al treilea rând, Comisia face trimitere la articolele 100 A și 235
din tratat, ca temei al unei competențe externe exclusive.88.    În
privința articolului 100 A, nu se poate contesta faptul că, atunci
când a fost exercitată competența de armonizare, măsurile de armonizare
adoptate în acest mod pot limita sau chiar exclude libertatea statelor
membre de a negocia cu țări terțe. Cu toate acestea, o competență de
armonizare pe plan intern, care nu a fost exercitată într‑un domeniu
determinat, nu poate conferi Comunității o competență externă exclusivă
în acel domeniu.89.    În
ceea ce privește articolul 235, care permite Comunității să facă față
situațiilor în care competențele care i‑au fost conferite, în mod expres
sau implicit, în vederea realizării obiectivelor sale sunt
insuficiente, acesta nu poate conferi Comunității o competență exclusivă
pe plan internațional. Astfel, cu excepția cazurilor în care competența
internă poate fi exercitată în mod util numai exercitând în același
timp și competența externe (a se vedea Avizul 1/76, citat anterior, și
punctul 85 de mai sus), competența internă poate da naștere unei
competențe externe exclusive numai în cazul în care aceasta a fost
exercitată, această concluzie fiind valabilă a fortiori în cazul articolului 235.90.    Cu
toate acestea, din faptul că singurul obiectiv precizat în mod expres
în capitolele referitoare la dreptul de stabilire și la libera prestare a
serviciilor este realizarea acestor libertăți în beneficiul
resortisanților statelor membre ale Comunității nu decurge că
instituțiilor comunitare li se interzice să utilizeze competențele care
le sunt conferite în acest cadru în vederea precizării tratamentului
care trebuie acordat resortisanților țărilor terțe. Numeroase acte
adoptate de Consiliu – dar pe care acesta nu le‑a menționat deloc – în
temeiul articolului 54 și al articolului 57 alineatul (2) din tratat
conțin dispoziții în acest domeniu. Comisia a redactat o listă a
acestora ca răspuns la una dintre întrebările adresate de Curte.91.    Examinarea
acestor acte a arătat că inserarea de asemenea clauze externe poate
urmări realizarea unor obiective extrem de diferite.92.    Directivele
de coordonare în domeniul publicității și contabilității societăților
comerciale se aplicau numai societăților ca atare, iar nu și
sucursalelor acestora. Această situație dădea naștere unei anumite
disparități în domeniul protecției asociaților și a terților între
societățile care își desfășurau activitatea în alte state membre prin
înființarea de sucursale și cele care își desfășurau activitatea în alte
state membre prin înființarea de filiale. Directiva 89/666/CEE a
Consiliului din 21 decembrie 1989 privind publicitatea sucursalelor
înființate într‑un stat membru de anumite forme de societăți comerciale
care intră sub incidența legislației unui alt stat (JO L 395,
p. 36, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 100), întemeiată pe
articolul 54 din tratat, a fost adoptată, astfel, pentru a reglementa
obligațiile în domeniul publicității ce revin unor asemenea sucursale.
Pentru a evita orice discriminare pe motivul statului de origine al
societăților, această directivă a trebuit să reglementeze și sucursalele
create de societățile care sunt guvernate de legislația unor țări
terțe.93.    Astfel,
A doua directivă a Consiliului 89/646/CEE din 15 decembrie 1989 privind
coordonarea actelor cu putere de lege și actelor administrative
referitoare la inițierea și exercitarea activității instituțiilor de
credit și de modificare a Directivei 77/780/CEE (JO L 386,
p. 1), întemeiată pe articolul 57 alineatul (2) din tratat,
cuprinde un titlu III privind „relațiile cu țările terțe”. Această
directivă a instaurat sistemul de aprobare unică și a impus
recunoașterea reciprocă a controalelor.94.    După
ce a fost autorizată într‑un sat membru, o instituție de credit poate
să își exercite activitatea într‑un alt stat membru, de exemplu prin
crearea în acel stat a unei sucursale fără a fi obligată să solicite o
nouă autorizație din partea statului respectiv. În aceste condiții, era
suficient ca o instituție de credit cu sediul într‑un stat terț să își
creeze o filială într‑un stat membru sau să dobândească controlul asupra
unei astfel de instituții care avea sediul într‑un stat membru pentru a
putea înființa sucursale în toate celelalte state ale Comunității fără a
avea obligația de a solicita autorizații noi. Din acest motiv, titlul
III din această directivă prevede o serie de măsuri, inclusiv proceduri
de negociere, care au rolul de a permite să se obțină posibilități de
concurență comparabile în beneficiul instituțiilor de credit comunitare
în țările terțe. Au fost adoptate dispoziții similare și în domeniul
asigurărilor [articolul 4 din Directiva 90/618/CEE a Consiliului din 8
noiembrie 1990 de modificare, în special în ceea ce privește asigurarea
de răspundere civilă auto, a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE de
coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind
asigurarea generală directă (JO L 330, p. 44, Ediție
specială, 06/vol. 1, p. 243); articolul 8 din A doua directivă
90/619/CEE a Consiliului din 8 noiembrie 1990 de coordonare a actelor
cu putere de lege și actelor administrative privind asigurarea directă
de viață, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze
exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii și de modificare a
Directivei 79/267/CEE (JO L 330, p. 50)] și în domeniul
financiar [articolul 7 din Directiva 93/22/CEE a Consiliului din 10 mai
1993 privind serviciile de investiții în domeniul valorilor mobiliare
(JO L 141, p. 27, Ediție specială, 06/vol. 7,
p. 3)].95.    În
măsura în care Comunitatea a inclus în actele sale legislative interne
clauze privind tratamentul care trebuie rezervat resortisanților țărilor
terțe sau a conferit în mod expres instituțiilor sale competența de a
negocia cu țările terțe, Comunitatea dobândește o competență externă
exclusivă în măsura prevăzută prin aceste acte.96.    Chiar
și în absența unei clauze exprese prin care instituțiile comunitare să
fie abilitate să negocieze cu state terțe, situația este asemănătoare
atunci când Comunitatea a realizat o armonizare completă a regimului de
acces la o activitate independentă, întrucât normele comune astfel
adoptate ar putea fi afectate în sensul Hotărârii AETR, citată anterior,
în cazul în care statele membre și‑ar menține libertatea de negociere
cu țările terțe.97.    Astfel cum însăși Comisia a recunoscut, situația nu este aceeași în toate sectoarele de servicii.98.    Având
în vedere considerațiile de mai sus, competența de a încheia GATS este
partajată între Comunitate și statele membre.B –  TRIPS99.    În
susținerea revendicării unei competențe exclusive a Comunității de a
încheia Acordul TRIPS, Comisia invocă: i) existența unor acte de drept
derivat care ar putea fi afectate, în sensul Hotărârii AETR, citată
anterior, în cazul în care statele ar participa împreună la încheierea
acestuia, ii) ca și în cazul GATS, necesitatea participării Comunității
la acord în vederea realizării unuia dintre obiectivele care i‑au fost
stabilite prin tratat (doctrina denumită a Avizului 1/76) și iii)
articolele 100 A și 235.100. Pertinența
trimiterii la Avizul 1/76 este la fel de contestabilă în cazul TRIPS ca
și în cazul GATS: pentru a avea un efect util, unificarea sau
armonizarea proprietății intelectuale în cadrul comunitar nu trebuie să
fie însoțite neapărat de acorduri cu țări terțe.101. În
ceea ce privește articolele 100 A și 235 din tratat, astfel cum
s‑a arătat deja, acestea nu pot să confere, ca atare, o competență
exclusivă în favoarea Comunității.102. Prin
urmare, rămâne să se analizeze doar dacă actele de drept derivat
adoptate în cadrul comunitar pot fi afectate în sensul Hotărârii AETR,
citată anterior, în cazul participării statelor la încheierea TRIPS,
astfel cum susține Comisia.103. În
această privință, este suficient să se constate că, în orice caz,
armonizarea realizată în cadrul comunitar în anumite domenii
reglementate de TRIPS nu este decât parțială și că, în alte domenii, nu a
fost prevăzută nicio armonizare. De exemplu, în domeniul mărcilor,
armonizarea este doar parțială: din al treilea considerent al Primei
directive 89/104/CEE a Consiliului din 21 decembrie 1988 de apropiere a
legislațiilor statelor membre cu privire la mărci (JO 1989, L 40,
p. 1, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 146) rezultă că
armonizarea se limitează la apropierea legislațiilor naționale care au
„incidență directă asupra funcționării pieței interne”. În alte domenii
reglementate de TRIPS nu a fost adoptat niciun act de armonizare
comunitară. Aceasta este situația în domeniul protecției informațiilor
tehnice nedivulgate, al desenelor și modelelor, pentru care au fost
prezentate numai propuneri, precum și al brevetelor. În ceea ce privește
brevetele, singurele acte menționate de Comisie sunt convenții de
origine interguvernamentală, iar nu acte comunitare: Convenția de la
München din 5 octombrie 1973 privind eliberarea brevetului european
(JORF, Decretul nr. 77‑1151 din 27 septembrie 1977, p. 5002)
și Acordul de la Luxemburg din 15 decembrie 1989 privind brevetele
comunitare (JO L 401, p. 1), care, de altfel, nu a intrat încă
în vigoare.104. Unele
dintre guvernele care au prezentat observații au arătat că dispozițiile
TRIPS privind măsurile care trebuie adoptate pentru a garanta o
protecție eficientă a drepturilor de proprietate intelectuală, precum
garantarea unei proceduri loiale și echitabile, regulile privind
prezentarea mijloacelor de probă, dreptul de a fi ascultat, motivarea
deciziilor, dreptul la o cale de atac, măsurile provizorii și daunele
interese, intră în competența statelor membre. Dacă acest argument
trebuie înțeles în sensul că toate aceste aspecte intră într‑un fel de
domeniu rezervat statelor membre, el nu poate fi acceptat. Comunitatea
are cu siguranță o competență de armonizare a normelor naționale privind
aceste aspecte, în măsura în care acestea au, pentru a relua formularea
de la articolul 100 din tratat, „incidență directă asupra instituirii
sau funcționării pieței comune”. Cu toate acestea, cert este că
instituțiile comunitare nu și‑au exercitat până în prezent competențele
în domeniul „mijloacelor de asigurare a respectării drepturilor de
proprietate intelectuală”, cu excepția Regulamentului nr. 3842/86,
citat anterior (la punctul 55 de mai sus), privind interzicerea punerii
în liberă circulație a mărfurilor contrafăcute.105. Având
în vedere considerațiile de mai sus, Comunitatea și statele sale membre
au o competență partajată de a încheia TRIPS.VIII –  Cu privire la obligația de cooperare între statele membre și instituțiile comunitare106. În
ședință, Comisia a atras atenția Curții asupra dificultăților care vor
rezulta, pe planul gestionării acordurilor, în cazul recunoașterii unei
competențe partajate a Comunității și a statelor membre de a participa
la încheierea acordurilor GATS și TRIPS. Deși este adevărat că, la
negocierea acordurilor, a prevalat, în fapt, procedura de la articolul
113 din tratat, cu câteva mici ajustări, în cazul în care nu se va putea
ajunge la un consens, statele membre vor solicita cu siguranță să se
exprime în mod individual în cadrul OMC asupra chestiunilor care intră
în sfera lor de competență. În plus, se vor desfășura discuții
interminabile pentru a se stabili dacă o chestiune anume intră în
competența Comunității, caz în care se vor aplica mecanismele comunitare
prevăzute în dispozițiile pertinente din tratat, sau în competența
statelor, ceea ce va impune aplicarea regulii consensului. Unitatea de
acțiune a Comunității față de exterior va fi astfel subminată, iar forța
sa de negociere puternic redusă.107. Ca
răspuns la această preocupare perfect legitimă, trebuie subliniat, mai
întâi, că dificultățile care ar putea să apară pe planul punerii în
aplicare a Acordului OMC și a anexelor la acesta în ceea ce privește
coordonarea necesară în vederea asigurării unității de acțiune în cazul
participării comune a Comunității și a statelor nu sunt de natură să
modifice sensul răspunsului care trebuie dat la chestiunea privind
competența. Aceasta este, în realitate, o chestiune prealabilă. Astfel
cum a subliniat Consiliul, problema repartizării competenței nu (poate)
fi soluționată în funcție de eventualele dificultăți care ar putea
apărea cu ocazia gestionării acordurilor.108. Apoi,
trebuie amintit că, atunci când se constată că materia unui acord sau a
unei convenții intră în parte în competența Comunității și în parte în
competența statelor membre, trebuie să se asigure o strânsă cooperare
între acestea din urmă și instituțiile comunitare, atât în procesul de
negociere și de încheiere a angajamentelor asumate, cât și cu ocazia
executării acestora. Această obligație de cooperare decurge din cerința
existenței unei unități de reprezentare internațională a Comunității
(Decizia 1/78 din 14 noiembrie 1978, Rec., p. 2151, punctele 34-36,
și Avizul 2/91, citat anterior, punctul 36).109. Această
obligație de cooperare se impune în mod cu atât mai imperios în cazul
unor acorduri de tipul celor anexate la Acordul OMC, între care există o
legătură indisociabilă, având în vedere, în plus, mecanismul de
retorsiune încrucișată instituit prin înțelegerea privind regulile și
procedurile de soluționare a litigiilor. Astfel, în absența unei
cooperări strânse, în ipoteza în care un stat membru ar fi trebuit, în
sfera sa de competență, să fie în mod corespunzător autorizat să ia
măsuri de retorsiune, dar consideră că acestea sunt ineficiente dacă ar
fi adoptate în domeniile reglementate de GATS sau de TRIPS, acesta nu ar
dispune, din perspectiva dreptului comunitar, de competența de a lua
măsuri de retorsiune în domeniul comerțului cu mărfuri, întrucât această
materie intră, în orice situație, în competența exclusivă pe care
Comunitatea o are în temeiul articolului 113 din tratat. Invers, în
absența aceleiași cooperări strânse, în cazul în care Comunitatea ar
obține dreptul de retorsiune în domeniul mărfurilor, dar s‑ar considera
incapabilă să îl exercite, aceasta s‑ar regăsi în imposibilitatea
juridică de a adopta măsuri de retorsiune în domeniile reglementate de
GATS și de TRIPS care intră în competența statelor.110. Întrucât
Comisia a formulat a treia întrebare numai pentru cazul în care Curtea
ar recunoaște competența exclusivă a Comunității, nu este necesar să se
răspundă la aceasta.În consecință_CURTEAcompusă
din domnii G. C. Rodríguez Iglesias, președinte, R. Joliet
(raportor), F. A. Schockweiler, P. J. G. Kapteyn și C.
Gulmann, președinți de cameră, G. F. Mancini, C. N. Kakouris,
J. C. Moitinho de Almeida, J. L. Murray, D. A. O.
Edward și A. M. La Pergola, judecători_după
ce i‑a ascultat pe domnii F. G. Jacobs, prim avocat general,
C. O. Lenz, G. Tesauro, G. Cosmas, P. Léger și M. Elmer, avocați
generali_emite următorul aviz:1)      Comunitatea
este singura competentă, în temeiul articolului 113 din Tratatul CE, să
încheie Acordurile multilaterale privind comerțul cu bunuri.2)      Competența de a încheia GATS este partajată între Comunitate și statele sale membre.3)      Competența de a încheia TRIPS este partajată între Comunitate și statele sale membre.Rodríguez IglesiasJoliet      Schockweiler      KapteynGulmann      ManciniKakourisMoitinho de Almeida      MurrayEdward La PergolaEmis la Luxemburg, la 15 noiembrie 1994.Grefier       PreședinteR. Grass       G. C. Rodríguez Iglesias1 –	GATS este abrevierea titlului din limba engleză: „General Agreement on Trade in Services”.2 –	TRIPS este abrevierea titlului din limba engleză: „Agreement on Trade‑Related Aspects of Intellectual Property Rights”.3 –      Directiva
89/646/CEE a Consiliului din 15 decembrie 1989 privind coordonarea
actelor cu putere de lege și actelor administrative referitoare la
inițierea și exercitarea activității instituțiilor de credit și de
modificare a Directivei 77/780/CEE (JO L 386, p. 1).4 –      Directiva
73/239/CEE a Consiliului din 24 iulie 1973 de coordonare a actelor cu
putere de lege și actelor administrative privind inițierea și
exercitarea activității de asigurare generală directă (JO L 228,
p. 3, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 14).5 –      Decizia
nr. 91/370/CEE a Consiliului din 20 iunie 1991 privind încheierea
Acordului între Comunitatea Economică Europeană și Confederația
Elvețiană privind asigurarea generală directă (JO L 205, p. 2,
Ediție specială, 06/vol. 1, p. 259).6 –      Regulamentul
(CEE) nr. 2340/90 al Consiliului din 8 august 1990 de interzicere a
schimburilor comunitare privind Irakul și Kuweitul (JO L 213,
p. 1).7 –      Regulamentul
(CEE) nr. 2641/84 al Consiliului din 17 septembrie 1984 privind
consolidarea politicii comerciale comune, în special în domeniul
protecției împotriva practicilor comerciale ilicite (JO L 252,
p. 1).8 –      A
se vedea Regulamentul (CEE) nr. 4257/88 al Consiliului din 19
decembrie 1988 privind aplicarea preferințelor tarifare generalizate în
anul 1989 în privința anumitor produse industriale originare din țări în
curs de dezvoltare (JO L 375, p. 1).9 –      A
se vedea, de exemplu, articolul 18 din Acordul între Comunitatea
Economică Europeană și Republica Populară Chineză privind comerțul cu
produse textile, semnat la 9 decembrie 1988 (JO L 380, p. 1),
și articolul 20 din Acordul între Comunitatea Economică Europeană și
Uniunea Republicilor Sovietice Socialiste privind comerțul cu produse
textile, semnat la 11 decembrie 1989 (JO L 397, p. 1).10 –      A
se vedea, de exemplu, acordul cu Regatul Marocului: Regulamentul (CEE)
nr. 482/77 al Consiliului din 8 martie 1977 (JO L 65,
p. 1); acordul cu Republica Tunisia: Regulamentul (CEE)
nr. 3618/87 al Consiliului din 30 noiembrie 1987 (JO L 340,
p. 27); acordul cu Austria: Decizia 89/146/CEE a Consiliului din 12
decembrie 1988 (JO 1989, L 56, p. 1).11 –      A
se vedea, de exemplu, Decizia nr. 92/230/CEE a Consiliului din 25
februarie 1992 (JO L 116, p. 1) privind acordul interimar cu
Republica Ungară (articolul 35); Decizia 93/690/CE a Consiliului din 10
decembrie 1993 (JO L 323, p. 1) privind acordul interimar cu
Republica Bulgaria (articolul 37); Decizia 92/229/CEE a Consiliului din
25 februarie 1992 (JO L 115, p. 1) privind acordul interimar
cu Republica Federativă Cehoslovacia (articolul 36).12 –      JO L 357, p. 1.13 –      JO C 24 din 31.1.1991, p. 5.14 –      „Constatând
că, în situații excepționale, pot apărea divergențe între interesele
Uniunii și cele ale țărilor și teritoriilor de peste mări menționate la
articolul 227 alineatele (3) și (5) literele (a) și (b) din Tratatul de
instituire a Comunității Europene, conferința cade de acord cu privire
la eforturile pe care Consiliul le va depune pentru a găsi o soluție
conformă cu poziția Uniunii. Cu toate acestea, în cazul în care aceasta
s‑ar dovedi imposibil, conferința convine că statul membru respectiv
poate acționa separat, în interesul acestor țări și teritorii de peste
mări, fără ca aceasta să aducă atingere interesului Comunității. Acest
stat membru va informa Consiliul și Comisia în cazul în care o asemenea
divergență de interese riscă să se producă și, în cazul în care o
acțiune separată este inevitabilă, va indica în mod clar că acționează
în interesul unui teritoriu de peste mări menționat mai sus.	Declarația de mai sus se aplică și în ceea ce privește Macao și Timorul Oriental.”15 –      „Uniunea
asigură, în special, coerența ansamblului acțiunii sale pe plan extern
în cadrul politicilor sale în materie de relații externe, securitate,
economie și dezvoltare. Consiliul și Comisia răspund de realizarea
acestei coerențe și cooperează în acest sens. Acestea asigură, fiecare
potrivit atribuțiilor care îi revin, punerea în aplicare a acestor
politici.”16 –      În
temeiul acestui articol, statele membre „ se abțin de la orice acțiune
contrară intereselor Uniunii sau care poate dăuna eficienței sale ca
forță de coeziune în relațiile internaționale. Consiliul veghează la
respectarea acestor principii”.17 –      În
procesul‑verbal al Consiliului se include declarația următoare:
„Consiliul, statele membre și Comisia sunt de acord că primul paragraf
din prezentul cod de conduită nu împiedică Comisia să încerce să
găsească, pe propria sa răspundere, soluții la toate chestiunile în curs
de negociere.”18 –       În procesul‑verbal al Consiliului se includ declarațiile următoare:
a)	„Consiliul declară că prin expresia „proceduri decizionale
pertinente”, utilizată la alineatul (1) litera (c), se înțelege consens,
atunci când există o competență națională”;
b)	„Comisia declară că, la aplicarea procedurilor decizionale
pertinente, trebuie să se depună toate eforturile pentru obținerea
consensului.”