62022CJ0287
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a noua)
15 iunie 2023 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Protecția consumatorilor – Clauze abuzive în contractele încheiate cu consumatorii – Directiva 93/13/CEE – Împrumut ipotecar indexat într‑o monedă străină – Articolul 6 alineatul (1) – Articolul 7 alineatul (1) – Cerere privind acordarea de măsuri provizorii – Suspendarea executării contractului de împrumut – Garantarea efectivității depline a efectului restitutoriu”
În cauza C‑287/22,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny (Tribunalul Regional din Varșovia, Secția a XXVIII‑a civilă, Polonia), prin decizia din 24 martie 2022, primită de Curte la 3 mai 2022, în procedura
YQ,
RJ
împotriva
Getin Noble Bank S.A.,
CURTEA (Camera a noua),
compusă din doamna L. S. Rossi, președintă de cameră, domnul S. Rodin și doamna O. Spineanu‑Matei (raportoare), judecători,
avocat general: doamna L. Medina,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru RJ și YQ, de M. Pledziewicz, radca prawny;
–
pentru Getin Noble Bank S.A., de Ł. Hejmej, M. Przygodzka și A. Szczęśniak, adwokaci;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și S. Żyrek, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul portughez, de P. Barros da Costa, C. Chambel Alves și A. Cunha, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de I. Rubene, N. Ruiz García și A. Szmytkowska, în calitate de agenți,
având în vedere decizia de judecare a cauzei fără concluzii, luată după ascultarea avocatei generale,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 6 alineatul (1) și a articolului 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii (JO 1993, L 95, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 2, p. 273), interpretate în lumina principiilor efectivității și proporționalității.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între YQ și RJ, pe de o parte, și Getin Noble Bank S.A., pe de altă parte, în legătură cu o cerere privind acordarea de măsuri provizorii prin care s‑a solicitat să se dispună suspendarea executării unui contract de împrumut ipotecar indexat în monedă străină, în așteptarea unei hotărâri definitive referitoare la restituirea sumelor plătite în mod nejustificat în temeiul clauzelor abuzive utilizate în acest contract.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3
Conform articolului 6 alineatul (1) din Directiva 93/13:
„Statele membre stabilesc că clauzele abuzive utilizate într‑un contract încheiat cu un consumator de către un vânzător sau un furnizor [a se citi «de către un profesionist»], în conformitate cu legislația internă, nu creează obligații pentru consumator, iar contractul continuă să angajeze părțile prin aceste clauze, în cazul în care poate continua să existe fără clauzele abuzive.”
4
Articolul 7 alineatul (1) din această directivă prevede:
„Statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către vânzători sau furnizori [a se citi: «de către profesioniști»].”
Dreptul polonez
Codul civil
5
Ustawa – Kodeks cywilny (Legea privind Codul civil) din 23 aprilie 1964 (Dz. U. nr. 16, poziția 93), în versiunea consolidată (Dz. U. din 2020, poziția 1740) (denumită în continuare „Codul civil”), prevede la articolul 3851:
„1.   Clauzele unui contract încheiat cu un consumator care nu au fost negociate în mod individual nu sunt obligatorii pentru consumator atunci când definesc drepturile și obligațiile acestuia într‑un mod care contravine bunelor moravuri, cu încălcarea gravă a intereselor sale (clauze ilicite). Prezenta dispoziție nu se aplică clauzelor care definesc obligațiile principale ale părților, printre care prețul sau remunerația, atunci când sunt formulate în mod neechivoc.
2.   Atunci când o clauză din contract nu este obligatorie pentru consumator în aplicarea alineatului 1, părțile rămân obligate prin celelalte clauze ale contractului respectiv.
3.   Clauzele unui contract care nu au făcut obiectul unei negocieri individuale sunt clauze contractuale asupra conținutului cărora consumatorul nu a avut o influență reală. Această situație există în special în privința clauzelor contractuale preluate din condițiile generale ale contractului propuse unui consumator de cealaltă parte la contract.
4.   Revine oricărei persoane care afirmă că o clauză a fost negociată individual sarcina de a face dovada acestei afirmații.”
6
Articolul 405 din Codul civil prevede:
„Orice persoană care, fără temei juridic, a obținut un avantaj pecuniar din partea unei alte persoane este obligată să restituie acest avantaj în natură și, dacă acest lucru nu este posibil, să ramburseze valoarea acestuia.”
7
În conformitate dispozițiile articolului 410 din acest cod:
„1.   Dispozițiile articolelor precedente se aplică în special în cazul unei prestații nedatorate.
2.   O prestație este nedatorată dacă persoana care a executat‑o nu avea nicio obligație să o execute sau nu era obligată să o execute în favoarea persoanei pentru care a executat‑o sau dacă temeiul prestației a dispărut ori scopul vizat de prestație nu a fost atins sau dacă actul juridic care obliga la executarea prestației era nul și nu a devenit valid după executarea acesteia.”
Codul de procedură civilă
8
Ustawa – Kodeks postępowania cywilnego (Legea privind Codul de procedură civilă) din 17 noiembrie 1964 (Dz. U. nr. 43, poziția 296), în versiunea consolidată (Dz. U. din 2021, poziția 1805) (denumită în continuare „Codul de procedură civilă”), prevede la articolul 189:
„Reclamantul poate solicita unei instanțe să constate existența sau inexistența unui raport juridic sau a unui drept cu condiția de a avea un interes legitim de a exercita acțiunea.”
9
Articolul 7301 din acest cod prevede:
„1.   Orice parte din procedură poate solicita acordarea de măsuri asigurătorii cu condiția de a demonstra existența prima facie a creanței sale și a interesului de a solicita aceste măsuri.
2.   Interesul de a solicita acordarea de măsuri asigurătorii există atunci când neacordarea acestor măsuri ar împiedica sau ar obstrucționa serios executarea hotărârii care urmează a fi pronunțată în cauza respectivă sau ar împiedica ori ar obstrucționa serios în orice alt mod realizarea obiectivului procedurii în această cauză.
[…]
3.   Atunci când se pronunță asupra unei cereri privind acordarea de măsuri asigurătorii, instanța este obligată să ia în considerare interesele părților din procedură astfel încât să garanteze beneficiarului o protecție juridică adecvată și să nu oblige debitorul mai mult decât este necesar.”
10
Potrivit articolului 731 din codul menționat, acordarea unei măsuri asigurătorii nu poate fi destinată executării unei creanțe, cu excepția cazului în care legea prevede altfel.
11
Articolul 755 din același cod prevede:
„Atunci când o cerere de acordare a unor măsuri asigurătorii nu privește creanțe pecuniare, instanța dispune măsuri asigurătorii pe care le consideră adecvate în împrejurările speței, fără a exclude acordarea măsurilor asigurătorii prevăzute pentru creanțele pecuniare. În special, instanța poate:
1)
să stabilească drepturile și obligațiile părților sau ale participanților la procedura de executare în cauză pe durata acesteia;
2)
să interzică înstrăinarea bunurilor sau a drepturilor vizate de această procedură;
3)
să suspende procedura respectivă sau a oricărei alte proceduri de executare a deciziei în cauză;
4)
[…]
5)
să dispună înscrierea corespunzătoare în cartea funciară sau în orice alt registru relevant.
2.   […]
21.   Articolul 731 nu se aplică în cazul în care acordarea măsurilor asigurătorii solicitate este necesară pentru a evita un prejudiciu iminent sau alte consecințe negative pentru beneficiar.
3.   Instanța notifică debitorului o ordonanță dată în ședință secretă prin care i se impune să îndeplinească sau să se abțină de la îndeplinirea unui act ori să nu obstrucționeze un act al beneficiarului. Această dispoziție nu se aplică ordonanțelor care impun predarea lucrurilor aflate în posesia debitorului.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
12
În anul 2008, YQ și RJ au încheiat cu Getin Noble Bank un contract de împrumut ipotecar amortizabil într‑o perioadă de 360 de luni, în valoare de 643395,63 zloți polonezi (PLN) (aproximativ 140000 de euro) (denumit în continuare „contractul de împrumut în discuție în litigiul principal”). Acest contract de împrumut prevedea o clauză de conversie în franci elvețieni (CHF) a acestui cuantum, la rata de cumpărare stabilită de această bancă, cu o rată variabilă a dobânzii. Ratele lunare, calculate în CHF, erau rambursabile în PLN la rata de vânzare a CHF, stabilită de asemenea în mod unilateral de banca menționată. Reclamanții din litigiul principal au fost informați cu privire la incidența variațiilor ratelor dobânzii și ale cursului de schimb asupra contractului de împrumut menționat sub forma unui tabel comparativ.
13
La 25 mai 2021, acești reclamanți au sesizat Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia), în calitate de instanță de prim grad de jurisdicție, cu o cerere având ca obiect constatarea nulității contractului de împrumut în discuție în litigiul principal și obligarea Getin Noble Bank la plata sumei de 375042,34 PLN (aproximativ 94000 de euro), cu alte cuvinte a cuantumului ratelor lunare pe care le achitaseră deja la data depunerii cererii lor la această instanță, majorat cu dobânzile legale de întârziere și cu cheltuielile de judecată. Reclamanții respectivi susțineau, în această privință, că clauzele acestui contract de împrumut privind indexarea cuantumului împrumutului în cauză într‑o monedă străină constituiau „clauze abuzive”, în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 93/13.
14
Reclamanții din litigiul principal au depus de asemenea o cerere privind acordarea de măsuri provizorii, prin care se urmărea stabilirea drepturilor și obligațiilor părților din procedură, și care constau, așadar, pe durata procesului, în a suspenda, mai întâi, obligația de plată a ratelor lunare prevăzute în contractul de împrumut menționat, în cuantumul și la datele specificate în acesta pentru perioada cuprinsă între data introducerii acțiunii în primă instanță și cea a închiderii definitive a procedurii, în a interzice, apoi, Getin Noble Bank să le trimită un preaviz de reziliere și, în sfârșit, în a interzice acestei bănci să publice la Biuro Informacji Gospodarczej (Biroul pentru Informații Economice, Polonia) o informație referitoare la nerambursarea împrumutului vizat de către reclamanții din litigiul principal în perioada cuprinsă între data acordării măsurilor provizorii solicitate și cea a închiderii procedurii.
15
Instanța menționată a respins însă cererea privind acordarea de măsuri provizorii depusă de reclamanții din litigiul principal. În opinia sa, acești reclamanți nu demonstraseră existența unui interes legitim de a solicita acordarea de măsuri provizorii, având în vedere că niciun element nu permitea să se afirme că neacordarea unor astfel de măsuri ar fi împiedicat sau ar fi obstrucționat în mod serios executarea hotărârii judecătorești care urma să fie pronunțată în cauza principală sau realizarea obiectivului procedurii în această cauză. Prin urmare, condițiile prevăzute la articolul 7301 alineatele 1 și 2 din Codul de procedură civilă nu ar fi fost îndeplinite.
16
Reclamanții din litigiul principal au declarat apel împotriva deciziei aceleiași instanțe la Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny (Tribunalul Regional din Varșovia, Secția a XXVIII‑a civilă, Polonia), instanța de trimitere, susținând că aveau un interes legitim în a solicita acordarea măsurilor provizorii menționate. Getin Noble Bank a contestat o atare cerere, susținând în special că nu fusese demonstrată existența prima facie a creanței acestor reclamanți. În plus, această bancă a pus la îndoială caracterul abuziv al clauzelor contractului de împrumut în discuție în litigiul principal și a subliniat că situația ei financiară era satisfăcătoare.
17
Instanța de trimitere arată că a fost formulată în fața sa o cerere prin care se urmărea obținerea de măsuri provizorii constând în suspendarea obligației de plată a ratelor lunare prevăzute în contractul de împrumut în discuție în litigiul principal pentru perioada cuprinsă între data introducerii acțiunii în primă instanță și închiderea definitivă a procedurii. Fiind vorba despre o cerere privind acordarea de măsuri provizorii, această instanță precizează că ea se pronunță pe baza unei demonstrații prima facie a afirmațiilor părților din litigiul principal.
18
În această privință, instanța menționată apreciază, pe de o parte, în ceea ce privește existența prima facie a creanței reclamanților din litigiul principal, că s‑a demonstrat că unele dintre clauzele contractuale în cauză sunt abuzive și că contractul de împrumut în discuție în litigiul principal trebuie anulat, întrucât executarea acestuia din urmă nu mai este posibilă în mod obiectiv potrivit dreptului polonez. Aceeași instanță amintește că, în temeiul articolului 410 din Codul civil, fiecare parte la un contract nul dispune de un drept, independent de cel al celeilalte părți, la restituirea prestației efectuate.
19
Pe de altă parte, în ceea ce privește demonstrarea interesului legitim al reclamanților din litigiul principal de a exercita acțiunea, instanța de trimitere subliniază că un astfel de interes există, conform articolului 7301 alineatul 2 din Codul de procedură civilă, atunci când neacordarea de măsuri provizorii ar împiedica sau ar obstrucționa în mod serios executarea hotărârii care urmează să fie pronunțată în cauza principală sau realizarea obiectivului procedurii în această cauză.
20
Această instanță arată că instanțele naționale admit însă rareori cererile consumatorilor care vizează acordarea unor astfel de măsuri provizorii în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal. Într‑adevăr, unele dintre aceste instanțe ar arăta că o acțiune în constatarea nulității unui contract ca urmare a caracterului abuziv al unei clauze contractuale utilizate în acesta nu poate conduce la o executare silită și nu ar necesita, așadar, acordarea de măsuri provizorii. Alte instanțe ar aprecia că acordarea unei măsuri provizorii trebuie să fie destinată nu executării unei creanțe, ci evitării producerii unui prejudiciu sau a altor consecințe negative pentru consumatorul în cauză, astfel încât acordarea unei astfel de măsuri nu ar fi posibilă decât dacă s‑ar demonstra prima facie că banca respectivă se află într‑o situație financiară precară. În sfârșit, ar exista o jurisprudență a acelorași instanțe potrivit căreia, în cazul anulării unui contract de împrumut, consumatorul vizat trebuie să își îndeplinească obligațiile față de această bancă, rambursându‑i capitalul împrumutat. Prin urmare, acest consumator nu ar avea niciun interes să solicite acordarea unor măsuri provizorii precum cele solicitate în cauza principală, întrucât ar fi în orice caz obligat să efectueze plăți în favoarea băncii menționate, indiferent de hotărârea definitivă care urmează să fie adoptată pe fond, cu titlu de rambursare a capitalului utilizat sau, eventual, cu titlu de „remunerație pentru utilizarea acestui capital”.
21
Instanța de trimitere consideră printre altele că, întrucât Directiva 93/13 urmărește să protejeze consumatorul vizat prin restabilirea egalității dintre părți, această directivă se opune unui refuz al acordării unor astfel de măsuri provizorii. În opinia acestei instanțe, atunci când eliminarea clauzelor contractuale abuzive implică nevaliditatea integrală a unui contract de împrumut, acordarea unor măsuri provizorii adecvate, precum suspendarea obligației de a plăti ratele lunare ce cuprind capitalul și dobânzile datorate în temeiul acestui contract de împrumut pe durata procedurii, este în principiu necesară pentru asigurarea deplinei eficacități a hotărârii care urmează să fie pronunțată pe fond. Potrivit instanței menționate, atunci când, în urma eliminării clauzelor contractuale abuzive din respectivul contract de împrumut, acesta din urmă nu mai poate fi executat în mod obiectiv, refuzul de a acorda astfel de măsuri provizorii ar compromite efectul restitutoriu impus la articolul 6 alineatul (1) și la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, precum și, prin urmare, efectul util al acestor dispoziții.
22
În această privință, instanța de trimitere precizează în special că dreptul polonez prevede modalități procedurale potrivit cărora valoarea cererii este stabilită la data depunerii cererii în constatarea nulității contractului de împrumut în cauză. Un consumator nu ar putea solicita, așadar, decât rambursarea cuantumului ratelor lunare deja achitate până la această dată. În consecință, în lipsa acordării unei măsuri provizorii la începutul procedurii, acest consumator ar fi nevoit, la finalul acesteia din urmă, să inițieze o nouă procedură împotriva băncii în cauză, care ar avea ca obiect rambursarea ratelor lunare plătite de el în perioada cuprinsă între începutul și încheierea acestei noi proceduri. Potrivit instanței de trimitere, o atare situație penalizează consumatorul respectiv și aduce atingere efectului util al Directivei 93/13. În plus, restabilirea echilibrului dintre drepturile și obligațiile părților nu poate fi realizată prin adoptarea unei astfel de hotărâri pe fond, întrucât același consumator ar fi nevoit să inițieze o altă procedură jurisdicțională pentru a‑și valorifica drepturile și, prin urmare, să îi consacre și mai multe mijloace financiare și de timp.
23
În aceste condiții, Sąd Okręgowy w Warszawie XXVIII Wydział Cywilny (Tribunalul Regional din Varșovia, Secția a XXVIII‑a civilă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În lumina principiilor efectivității și proporționalității, articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13 se opun unei interpretări a legislației naționale sau a jurisprudenței naționale potrivit căreia instanța națională, ținând seama în special de obligațiile consumatorului de a‑și îndeplini angajamentele față de profesionistul în cauză sau de situația financiară satisfăcătoare a acestuia din urmă, poate respinge cererea privind acordarea de măsuri provizorii formulată de acest consumator având ca obiect suspendarea, pe durata procedurii, a executării unui contract care poate fi declarat nul ca urmare a eliminării unor clauze abuzive cuprinse în acesta?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Cu privire la admisibilitate
24
Getin Noble Bank contestă admisibilitatea cererii de decizie preliminară.
25
În esență, pârâta din litigiul principal susține în această privință, în primul rând, că această cerere nu privește interpretarea dreptului Uniunii întrucât dispozițiile Directivei 93/13 nu sunt aplicabile efectelor eliminării clauzelor abuzive, având în vedere că obiectivul acestei directive ar fi atins atunci când se restabilește echilibrul dintre părți. Efectele invalidării unui contract care conține clauze abuzive ar intra, așadar, în sfera dreptului național. Prin urmare, întrebarea instanței de trimitere ar privi, în realitate, condițiile de aplicare a măsurilor provizorii în împrejurări în care, ca urmare a anulării contractului în cauză, părțile la acest contract ar fi fost puse pe picior de egalitate și nu s‑ar mai afla într‑un raport între un consumator și un profesionist. Astfel, nu ar fi necesar să se aplice dispozițiile directivei menționate pentru a se aprecia temeinicia cererii privind acordarea acestor măsuri provizorii.
26
În această privință, trebuie amintit că numai instanța națională care este sesizată cu soluționarea litigiului principal are competența să aprecieze necesitatea unei hotărâri preliminare și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții, care beneficiază de o prezumție de pertinență. Astfel, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe atunci când întrebarea adresată privește interpretarea sau validitatea unei norme de drept al Uniunii, cu excepția cazului în care este evident că interpretarea solicitată nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acestui litigiu, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la această întrebare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 mai 2022, Zagrebačka banka, C‑567/20, EU:C:2022:352, punctul 43 și jurisprudența citată).
27
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante, în cazul în care nu rezultă în mod vădit că interpretarea unei dispoziții a Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, obiecția întemeiată pe inaplicabilitatea acestei dispoziții în cauza principală nu are legătură cu admisibilitatea cererii de decizie preliminară, ci ține de fondul întrebărilor [Hotărârea din 4 iulie 2019, Kirschstein, C‑393/17, EU:C:2019:563, punctul 28, și Hotărârea din 27 aprilie 2023, M.D. (Interdicție de intrare în Ungaria), C‑528/21, EU:C:2023:341, punctul 52, precum și jurisprudența citată].
28
În speță, pe de o parte, litigiul principal are ca obiect o cerere privind acordarea de măsuri provizorii prin care se solicită în special suspendarea executării unui contract de împrumut ipotecar încheiat cu consumatori de către un profesionist, în așteptarea unei hotărâri definitive cu privire la invalidarea acestui contract ca urmare a caracterului abuziv al uneia dintre clauzele utilizate în acesta. Pe de altă parte, întrebarea preliminară are ca obiect interpretarea dispozițiilor Directivei 93/13 care impun în special statelor membre să se asigure că există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către profesioniști și urmărește să stabilească dacă aceste dispoziții se opun unei jurisprudențe naționale care ar permite respingerea unei asemenea cereri.
29
În aceste condiții, nu rezultă în mod vădit că interpretarea solicitată a Directivei 93/13 nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal ori că problema ridicată prezintă un caracter ipotetic.
30
Pe de altă parte, trebuie amintit că protecția acordată de Directiva 93/13 nu poate fi limitată doar la durata executării unui contract încheiat cu un consumator de către un profesionist, ci este valabilă și după executarea acestui contract. Astfel, deși revine, desigur, statelor membre, în cazul invalidării unui contract încheiat între un consumator și un profesionist ca urmare a caracterului abuziv al uneia dintre clauzele utilizate în acesta, sarcina de a reglementa, prin intermediul dreptului lor național, efectele acestei invalidări, nu este mai puțin adevărat că acest lucru trebuie efectuat cu respectarea protecției acordate prin directiva menționată unui consumator, în special garantând restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar fi găsit consumatorul respectiv în lipsa acestei clauze abuzive [a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 martie 2023, M.B. și alții (Efectele invalidării unui contract), C‑6/22, EU:C:2023:216, punctele 21 și 22].
31
În al doilea rând, Getin Noble Bank susține că Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebarea care îi este adresată, întrucât calificarea reclamanților din litigiul principal drept consumatori de către instanța de trimitere ar fi eronată în raport cu împrejurările speței.
32
În această privință, trebuie amintit că întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. În plus, în cadrul unei trimiteri preliminare, nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la interpretarea dispozițiilor naționale și să hotărască dacă interpretarea sau aplicarea dată de instanța națională este corectă, o astfel de interpretare fiind de competența exclusivă a acesteia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 noiembrie 2020, Sociálna poisťovňa, C‑799/19, EU:C:2020:960, punctele 44 și 45, precum și jurisprudența citată).
33
În speță, întrucât instanța de trimitere a considerat că reclamanții din litigiul principal sunt consumatori, nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la o asemenea calificare. Curtea dispune astfel de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebarea adresată.
34
Prin urmare, este necesar să se considere că cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la fond
35
Prin intermediul întrebării sale unice, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, citite în lumina principiului efectivității, trebuie interpretate în sensul că se opun unei jurisprudențe naționale potrivit căreia instanța națională poate respinge o cerere privind acordarea de măsuri provizorii formulată de un consumator având ca obiect suspendarea, în așteptarea unei hotărâri definitive referitoare la invalidarea contractului de împrumut încheiat de acest consumator pentru motivul că respectivul contract cuprinde clauze abuzive, a plății ratelor lunare datorate în temeiul contractului menționat, atunci când astfel de măsuri sunt necesare pentru asigurarea deplinei eficacități a acestei hotărâri.
36
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că obiectivul Directivei 93/13 este de a asigura un nivel ridicat de protecție consumatorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 noiembrie 2020, Banca B., C‑269/19, EU:C:2020:954, punctul 37).
37
În acest scop, articolul 6 alineatul (1) din Directiva 93/13 impune statelor membre să se asigure că clauzele contractuale abuzive nu sunt obligatorii pentru consumator, nefiind necesar ca acesta să formuleze o acțiune și să obțină o hotărâre de confirmare a caracterului abuziv al acestor clauze (Hotărârea din 4 iunie 2009, Pannon GSM, C‑243/08, EU:C:2009:350, punctele 20-28). Rezultă că instanțelor naționale le revine obligația de a înlătura aplicarea clauzelor menționate pentru ca ele să nu producă efecte obligatorii pentru un consumator, cu excepția cazului în care acesta din urmă se opune (Hotărârea din 26 martie 2019, Abanca Corporación Bancaria și Bankia, C‑70/17 și C‑179/17, EU:C:2019:250, punctul 52, precum și jurisprudența citată).
38
În plus, conform articolului 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, statele membre se asigură că, în interesul consumatorilor și al concurenților, există mijloace adecvate și eficace pentru a preveni utilizarea în continuare a clauzelor abuzive în contractele încheiate cu consumatorii de către profesioniști.
39
În acest context, Curtea a considerat că revine statelor membre sarcina de a defini, în dreptul lor național, modalitățile în care are loc constatarea caracterului abuziv al unei clauze utilizate într‑un contract și în care se materializează efectele juridice concrete ale acestei constatări. Această constatare trebuie să permită însă restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar găsi consumatorul în lipsa acestei clauze abuzive. Astfel, o asemenea reglementare prin dreptul național a protecției garantate consumatorilor prin Directiva 93/13 nu poate aduce atingere substanței acestei protecții [a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 iunie 2022, Profi Credit Bulgaria (Compensare din oficiu în cazul existenței unei clauze abuzive), C‑170/21, EU:C:2022:518, punctul 43 și jurisprudența citată].
40
Conform unei jurisprudențe constante, în lipsa unei reglementări specifice a Uniunii în materie, modalitățile de punere în aplicare a protecției consumatorilor, prevăzută de Directiva 93/13, fac parte din ordinea juridică internă a statelor membre în temeiul principiului autonomiei procedurale a acestora. Totuși, aceste modalități nu trebuie să fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare de natură internă (principiul echivalenței) și nici să fie reglementate astfel încât să facă practic imposibilă sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de ordinea juridică a Uniunii (principiul efectivității) [Hotărârea din 10 iunie 2021, BNP Paribas Personal Finance, C‑776/19-C‑782/19, EU:C:2021:470, punctul 27, precum și jurisprudența citată].
41
Astfel, în ceea ce privește în special măsurile provizorii solicitate pentru valorificarea drepturilor care decurg din Directiva 93/13, Curtea a putut considera că această directivă se opune unei reglementări naționale care nu permite instanței de fond, competentă să aprecieze caracterul abuziv al unei clauze contractuale, să adopte măsuri provizorii, precum suspendarea unei proceduri de executare, atunci când acordarea acestor măsuri este necesară pentru garantarea deplinei eficacități a hotărârii sale finale, această reglementare fiind de natură să aducă atingere efectivității protecției urmărite de directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, punctele 59, 60 și 64).
42
În plus, Curtea a avut ocazia să precizeze că poate fi necesar să se acorde astfel de măsuri în special atunci când există un risc ca respectivul consumator să plătească, în cursul unei proceduri jurisdicționale a cărei durată poate fi considerabilă, rate lunare cu o valoare mai ridicată decât cea efectiv datorată în ipoteza în care clauza în discuție ar trebui înlăturată (a se vedea în acest sens Ordonanța din 26 octombrie 2016, Fernández Oliva și alții, C‑568/14-C‑570/14, EU:C:2016:828, punctele 34-36).
43
Prin urmare, protecția garantată consumatorilor de Directiva 93/13, în special la articolul 6 alineatul (1) și la articolul 7 alineatul (1) din aceasta, impune ca instanța națională să poată acorda o măsură provizorie adecvată, dacă acest lucru este necesar pentru a garanta deplina eficacitate a hotărârii care urmează să fie pronunțată în ceea ce privește caracterul abuziv al clauzelor contractuale.
44
În speță, în ceea ce privește principiul echivalenței, din informațiile furnizate de instanța de trimitere nu reiese că legislația națională relevantă în materie de măsuri provizorii este aplicată în mod diferit după cum un litigiu privește drepturi conferite de dreptul național sau drepturi conferite de dreptul Uniunii.
45
În ceea ce privește principiul efectivității, trebuie amintit că fiecare caz în care se ridică problema dacă o prevedere procedurală internă face imposibilă sau excesiv de dificilă aplicarea dreptului Uniunii trebuie analizat ținând cont de locul pe care respectiva prevedere îl ocupă în cadrul procedurii în fața diverselor instanțe naționale în ansamblul său, precum și de modul în care se derulează și de particularitățile acesteia din urmă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 februarie 2016, Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, punctul 43). Situația este în mod necesar aceeași în ceea ce privește o interpretare jurisprudențială a acestei dispoziții naționale.
46
În această privință, din indicațiile cuprinse în cererea de decizie preliminară și din observațiile scrise depuse în fața Curții în special de guvernul polonez rezultă că Codul de procedură civilă permite instanței poloneze sesizate cu o procedură în constatarea nulității unui contract ca urmare a caracterului abuziv al unei clauze contractuale utilizate în acesta să acorde măsuri provizorii. Instanța de trimitere face referire, în această privință, la articolul 7301 din Codul de procedură civilă, referitor la condițiile de acordare a măsurilor provizorii, și la articolul 755 alineatul 21 din acest cod, în temeiul căruia instanța respectivă poate acorda o măsură asigurătorie, chiar dacă aceasta era destinată executării unei creanțe, atunci când acest lucru este necesar pentru a se evita producerea unui prejudiciu iminent sau a altor consecințe negative pentru beneficiar.
47
Există însă, potrivit instanței de trimitere, un curent important în jurisprudența națională care constă în a respinge cererile privind acordarea unei măsuri provizorii în împrejurări precum cele în discuție în litigiul principal, și anume atunci când se solicită suspendarea, până la pronunțarea hotărârii definitive pe fond, a plății ratelor lunare datorate în temeiul unui contract de împrumut care poate fi invalidat ca urmare a clauzelor abuzive pe care le‑ar conține. Potrivit acestei jurisprudențe, o asemenea respingere ar fi justificată de lipsa „interesului de a exercita acțiunea” al consumatorului vizat pentru motivele rezumate la punctul 20 din prezenta hotărâre.
48
Or, din informațiile care se regăsesc în cererea de decizie preliminară și din observațiile scrise depuse la Curte de guvernul polonez reiese că instanța națională se pronunță, în cadrul examinării unei acțiuni în constatarea nulității unui contract ca urmare a caracterului abuziv al unei clauze contractuale utilizate în acesta, în principiu, sub sancțiunea pronunțării ultra petita, cu privire la concluziile formulate în acțiune, cu alte cuvinte, cu excepția cazului în care se extinde obiectul acestei acțiuni, cu privire la sumele plătite până la introducerea cererii cu care este sesizată. În consecință, atunci când această instanță constată, pe fond, că, în urma eliminării clauzei în discuție, contractul respectiv nu mai poate fi executat în mod obiectiv, cum ar fi cazul în cauza principală, și că este necesar să se restituie consumatorului respectiv sumele pe care le‑a plătit în mod necuvenit în temeiul contractului menționat, respingerea unei cereri privind acordarea unei măsuri provizorii având ca obiect suspendarea plății ratelor lunare datorate în temeiul aceluiași contract ar face, cel puțin în parte, ineficientă hotărârea definitivă ce urmează să fie pronunțată pe fond. Astfel, o asemenea hotărâre definitivă nu ar conduce la restabilirea în drept și în fapt a situației în care s‑ar fi găsit acest consumator în lipsa clauzei abuzive menționate, conform jurisprudenței citate la punctul 39 din prezenta hotărâre, având în vedere că, în temeiul modalităților procedurale aplicabile, numai o parte din suma deja plătită ar putea să facă obiectul acestei hotărâri definitive.
49
Rezultă că, în asemenea împrejurări, acordarea unei măsuri provizorii având ca obiect suspendarea plății ratelor lunare datorate în temeiul unui contract de împrumut care poate fi invalidat ca urmare a unei clauze abuzive utilizate în acesta ar putea fi necesară pentru a se garanta deplina eficacitate a hotărârii care urmează să fie pronunțată, efectul restitutoriu pe care aceasta îl determină și, prin urmare, efectivitatea protecției asigurate de Directiva 93/13.
50
Astfel, după cum reiese din cererea de decizie preliminară, în cazul neacordării unei măsuri provizorii având ca obiect suspendarea obligației sale contractuale de plată a acestor rate lunare, un consumator ar trebui, pentru a evita ca o hotărâre definitivă referitoare la nulitatea contractului de împrumut în cauză să constea doar într‑o restabilire parțială a situației sale, fie să extindă obiectul cererii sale inițiale, după plata fiecărei rate lunare, fie, în urma unei hotărâri de anulare a acestui contract de împrumut, să inițieze o nouă acțiune, al cărei obiect ar fi plata ratelor lunare plătite în cursul primei proceduri. În această privință, trebuie arătat că guvernul polonez, în observațiile sale scrise, precizează că, în temeiul articolului 25a din ustawa o kosztach sądowych w sprawach cywilnych (Legea privind taxele judiciare în materie civilă) din 28 iulie 2005 (Dz. U. nr. 167, poziția 1398), în versiunea consolidată (Dz. U. din 2022, poziția 1125), orice extindere a obiectului unei acțiuni este supusă unor cheltuieli de judecată.
51
Pe de altă parte, introducerea unei noi acțiuni de către un consumator este, potrivit instanței de trimitere, în orice caz, necesară atunci când prima procedură în constatarea nulității unui contract de împrumut ca urmare a caracterului abuziv al unei clauze contractuale utilizate în acesta este urmată de o procedură de apel, întrucât, în această situație, normele procedurale ale dreptului polonez nu ar prevedea posibilitatea unei extinderi a obiectului acțiunii în primă instanță. În aceste împrejurări, ar fi evident că, în lipsa acordării de măsuri provizorii având ca obiect suspendarea obligației de plată a ratelor lunare datorate în temeiul acestui contract de împrumut, hotărârea prin care acesta din urmă este invalidat și prin care se dispune rambursarea sumelor deja plătite de acest consumator nu ar permite atingerea obiectivului Directivei 93/13, care constă în restabilirea în drept și în fapt a situației anterioare a acestuia.
52
În plus, așa cum s‑a arătat la punctul 42 din prezenta hotărâre, acordarea unei asemenea măsuri provizorii este cu atât mai necesară atunci când consumatorul menționat a plătit băncii în cauză un cuantum superior celui al sumei împrumutate chiar înainte ca el să fi inițiat o procedură.
53
În sfârșit, nu este exclus ca, în lipsa acordării unei măsuri provizorii având ca obiect suspendarea obligației contractuale a aceluiași consumator, prelungirea procedurii respective să conducă la o deteriorare a situației financiare a acestuia într‑o asemenea măsură încât el să nu mai aibă mijloacele de a iniția acțiunile necesare pentru a obține rambursarea sumelor la care are dreptul în temeiul contractului invalidat.
54
Asemenea împrejurări ar putea spori de asemenea riscul ca un consumator să nu mai fie în măsură să plătească ratele lunare datorate în temeiul contractului de împrumut respectiv, ceea ce ar putea determina banca în cauză să inițieze o procedură de executare a creanței sale în temeiul unui contract de împrumut susceptibil să fie invalidat.
55
Rezultă din ceea ce precedă că o jurisprudență națională potrivit căreia se refuză acordarea de măsuri provizorii având ca obiect suspendarea plății ratelor lunare datorate în temeiul unui contract de împrumut, deși aceste măsuri sunt necesare pentru garantarea protecției acordate consumatorilor prin Directiva 93/13, nu este, având în vedere poziția sa în ansamblul modalităților procedurale prevăzute în dreptul polonez, în conformitate cu principiul efectivității și, prin urmare, nu este compatibilă cu articolul 6 alineatul (1) și cu articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13.
56
În aceste condiții, trebuie amintit, în primul rând, că instanțele naționale trebuie să facă tot ce ține de competența lor, luând în considerare dreptul intern în ansamblul său și aplicând metodele de interpretare recunoscute de acesta, în vederea garantării efectivității depline a directivei în discuție și în vederea identificării unei soluții conforme cu finalitatea urmărită de aceasta (Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, punctul 59 și jurisprudența citată).
57
Cerința unei astfel de interpretări conforme include printre altele obligația instanțelor naționale de a modifica, dacă este cazul, o jurisprudență consacrată dacă aceasta se întemeiază pe o interpretare a dreptului național incompatibilă cu obiectivele unei directive. Prin urmare, o instanță națională nu poate considera în mod valabil că se găsește în imposibilitatea de a interpreta o dispoziție națională în conformitate cu dreptul Uniunii pentru simplul motiv că această dispoziție a fost interpretată în mod constant într‑un sens care nu este compatibil cu acest din urmă drept (Hotărârea din 26 iunie 2019, Addiko Bank, C‑407/18, EU:C:2019:537, punctul 66 și jurisprudența citată).
58
În speță, instanța de trimitere și guvernul polonez apreciază că reglementarea în cauză și în special a doua condiție căreia îi este supusă acordarea de măsuri provizorii în dreptul polonez, și anume condiția existenței unui „interes de a exercita acțiunea” prevăzută la articolul 7301 din Codul de procedură civilă, poate fi interpretată în conformitate cu dreptul Uniunii.
59
În al doilea rând, trebuie subliniat, pe de o parte, că jurisprudența națională menționată la punctul 55 din prezenta hotărâre nu poate fi calificată drept incompatibilă cu dreptul Uniunii decât atunci când această instanță constată că acordarea măsurilor provizorii solicitate este necesară pentru garantarea deplinei eficacități a hotărârii definitive ce urmează să fie pronunțată pe fond. În acest sens, pe de o parte, instanța trebuie să dispună de indicii suficiente în ceea ce privește caracterul abuziv al uneia sau mai multor clauze contractuale, astfel încât să fie probabil că respectivul contract de împrumut este nul sau, cel puțin, că o rambursare a ratelor lunare datorate în temeiul acestui contract va trebui să fie acordată consumatorului în cauză. Pe de altă parte, revine instanței menționate sarcina de a stabili, având în vedere toate împrejurările speței, dacă suspendarea obligației consumatorului respectiv de a plăti aceste rate lunare pe durata procedurii în cauză este necesară pentru a garanta restabilirea situației de drept și de fapt în care s‑ar fi găsit consumatorul menționat în lipsa acestei sau a acestor clauze. Astfel, aceeași instanță va putea ține seama în special de situația financiară a aceluiași consumator și de riscul la care el se expune, care constă în a rambursa băncii în cauză un cuantum care îl depășește pe cel al sumei pe care a împrumutat‑o de la aceasta.
60
Prin urmare, în cazul în care instanța națională consideră, pe de o parte, că există indicii suficiente în sensul că respectivele clauze contractuale sunt abuzive și că o rambursare a sumelor plătite de consumatorul în cauză în temeiul contractului de împrumut în discuție în litigiul principal este astfel probabilă și, pe de altă parte, că, în lipsa acordării unor măsuri provizorii pentru suspendarea plății ratelor lunare datorate în temeiul acestui contract, eficacitatea deplină a hotărârii definitive ce urmează să fie pronunțată pe fond nu poate fi garantată, aspect a cărui apreciere revine instanței naționale ținând seama de toate împrejurările speței, această instanță trebuie să acorde măsuri provizorii care să constea în suspendarea obligației acestui consumator de a efectua plăți pe baza contractului menționat.
61
Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13, citite în lumina principiului efectivității, trebuie interpretate în sensul că se opun unei jurisprudențe naționale potrivit căreia instanța națională poate respinge o cerere privind acordarea de măsuri provizorii formulată de un consumator, având ca obiect suspendarea, în așteptarea unei hotărâri definitive referitoare la invalidarea contractului de împrumut încheiat de acest consumator pentru motivul că respectivul contract cuprinde clauze abuzive, a plății ratelor lunare datorate în temeiul contractului menționat, atunci când acordarea acestor măsuri provizorii este necesară pentru asigurarea deplinei eficacități a acestei hotărâri.
Cu privire la cheltuielile de judecată
62
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a noua) declară:
Articolul 6 alineatul (1) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 93/13/CEE a Consiliului din 5 aprilie 1993 privind clauzele abuzive în contractele încheiate cu consumatorii, citite în lumina principiului efectivității,
trebuie interpretate în sensul că
se opun unei jurisprudențe naționale potrivit căreia instanța națională poate respinge o cerere privind acordarea de măsuri provizorii formulată de un consumator, având ca obiect suspendarea, în așteptarea unei hotărâri definitive referitoare la invalidarea contractului de împrumut încheiat de acest consumator pentru motivul că respectivul contract cuprinde clauze abuzive, a plății ratelor lunare datorate în temeiul contractului menționat, atunci când acordarea acestor măsuri provizorii este necesară pentru asigurarea deplinei eficacități a acestei hotărâri.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.