Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL DEAN SPIELMANN
prezentate la 19 martie 2026(1)
Cauza C‑159/25 [Rowicz](i)
B. Ż.,
V. sp. z o.o.
împotriva
T. SA,
Ł.W.
[cerere de decizie preliminară formulată de Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia)]
„ Trimitere preliminară – State membre – Obligații – Stabilirea căilor de atac necesare pentru asigurarea unei protecții jurisdicționale efective – Respectarea principiului independenței judecătorilor – Instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită prin lege – Atribuirea cauzelor către judecători – Compunere nelegală a unei instanțe – Principiul imutabilității completului de judecată – Sisteme de inteligență artificială ”
Introducere
1.        Prin prezenta cauză, Curtea este sesizată de Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia) cu o cerere de decizie preliminară care se înscrie în continuarea cauzelor prin care Curtea a precizat domeniul de aplicare al articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”). Cauza invită încă o dată Curtea să aprecieze garanțiile care însoțesc exercitarea funcției jurisdicționale în cadrul ordinilor juridice naționale, în special cele care asigură independența și imparțialitatea instanțelor, precum și respectarea cerinței unei instanțe judecătorești constituite prin lege.
2.        Mai precis, cererea de decizie preliminară privește o modalitate de organizare internă a justiției susceptibilă să afecteze aceste garanții, și anume înlăturarea, fie ea consimțită, a unei judecătoare de la examinarea unei părți a cauzelor cu care era sesizată și reatribuirea acestora unei alte judecătoare. Curtea este astfel chemată să se pronunțe printre altele cu privire la compatibilitatea cu cerințele care decurg din dreptul Uniunii a unui mecanism bazat pe o redistribuire efectuată prin intermediul unui sistem automat de atribuire aleatorie și cu privire la condițiile în care se poate considera că o asemenea măsură se întemeiază pe norme suficient de clare, previzibile și apte să înlăture orice îndoială legitimă, din punctul de vedere al justițiabililor, referitoare la lipsa unor influențe externe sau interne în ceea ce privește stabilirea instanței chemate să se pronunțe cu privire la cauza în care sunt părți.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
3.        Articolul 3 punctul 1 din Regulamentul (UE) 2024/1689 de stabilire a unor norme armonizate privind inteligența artificială(2) definește noțiunea de „sistem de inteligență artificială” ca fiind „un sistem bazat pe o mașină care este conceput să funcționeze cu diferite niveluri de autonomie și care poate prezenta adaptabilitate după implementare și care, urmărind obiective explicite sau implicite, deduce, din datele de intrare pe care le primește, modul de generare a unor rezultate precum previziuni, conținut, recomandări sau decizii care pot influența mediile fizice sau virtuale”.
Dreptul polonez
Legea privind organizarea instanțelor de drept comun
4.        Conform articolului 41 alineatul 1 din ustawa Prawo o ustroju sądów powszechnych (Legea privind organizarea instanțelor de drept comun) din 27 iulie 2001, în versiunea aplicabilă litigiului principal(3) (denumită în continuare „Legea privind organizarea instanțelor de drept comun”), ministrul Justiției, după consultarea Krajowa Rada Sądownictwa (Consiliul Național al Magistraturii, Polonia), stabilește, prin regulament, Regulamentul de procedură al instanțelor de drept comun, inclusiv, printre altele, modalitățile de atribuire a cauzelor.
5.        Articolul 47a alineatul 1 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun prevede:
„Cauzele sunt repartizate aleatoriu judecătorilor și judecătorilor stagiari în cadrul diferitelor categorii de cauze, cu excepția situației în care cauza este atribuită judecătorului de serviciu.”
6.        Articolul 47b din această lege prevede:
„1.      O modificare a compunerii instanței poate avea loc numai în cazul în care este imposibil ca instanța să examineze cauza în compunerea actuală sau în cazul în care există un obstacol de durată care împiedică instanța să examineze cauza în compunerea sa actuală. Dispozițiile articolului 47a se aplică mutatis mutandis.
[…]
4.      Schimbarea locului de repartizare a unui judecător sau detașarea acestuia la o altă instanță, precum și încetarea unei detașări nu constituie un obstacol în calea adoptării unor acte [de procedură] în cauzele atribuite la locul actual de repartizare sau de exercitare a activității până la soluționarea respectivelor cauze.
5.      Colegiul instanței de care aparține noul loc de repartizare sau de detașare al judecătorului poate, la cererea acestuia sau din oficiu, să îl înlăture de la toate sau de la o parte din cauze, printre altele din cauza distanței dintre această instanță și noul loc de repartizare sau de detașare al judecătorului și în funcție de evoluția cauzelor în curs. Înainte de adoptarea unei rezoluții, colegiul instanței consultă președinții instanțelor competente.
6.      Dispozițiile alineatelor 4 și 5 se aplică mutatis mutandis în cazul transferului către o altă cameră a aceleiași instanțe și în cazul numirii ca judecător la o instanță superioară.”
7.        Articolul 89 din legea menționată prevede:
„1.      Cererile, intervențiile și contestațiile referitoare la exercitarea funcțiilor jurisdicționale trebuie formulate de judecător exclusiv pe cale ierarhică. Judecătorul nu poate nici să se adreseze unor instituții sau persoane din exterior în astfel de cauze, nici să le facă pe acestea publice.
2.      În cazul unui litigiu legat de raportul de muncă, judecătorul dispune de o cale de atac jurisdicțională.
[…]”
Regulamentul de procedură din 2019
8.        Articolul 2 punctul 16 din rozporządzenie Ministra Sprawiedliwości – Regulamin urzędowania sądów powszechnych (Regulamentul ministrului Justiției privind Regulamentul de procedură al instanțelor de drept comun) din 18 iunie 2019(4) (denumit în continuare „Regulamentul de procedură din 2019”) cuprinde următoarea definiție:
„[System Losowego Przydziału Spraw (sistemul de atribuire aleatorie a cauzelor, denumit în continuare «SLPS»)] – sistem informatic prin care se urmărește repartizarea aleatorie a cauzelor și a sarcinilor jurisdicționale cu ajutorul unui generator de numere aleatorii”.
9.        Articolul 43 alineatul 1 din acest regulament prevede:
„Cauzele sunt atribuite aleatoriu judecătorilor în calitate de judecători raportori, în conformitate cu repartizarea activităților, de [SLPS], separat pentru fiecare repertoriu, listă sau alt dispozitiv de înregistrare, cu excepția cazului în care dispozițiile prezentului regulament prevăd alte norme de atribuire. Atribuirea de [SLPS] nu se aplică în cazul în care un singur judecător participă la repartizarea cauzelor de un anumit tip.”
10.      Articolul 49 din regulamentul menționat prevede:
„1.      Cauzele care fac obiectul unei repartizări aleatorii sunt înregistrate în [SLPS] în termen de trei zile lucrătoare de la data primirii de către instanță, cu excepția cazului în care cauza este atribuită după remedierea deficiențelor.
2.      Președintele unei camere poate, în anumite dispozitive de înregistrare sau în anumite categorii de cauze, să suspende atribuirea cauzelor în cazul unor absențe de scurtă durată ale anumitor judecători până la încetarea acestor absențe.
[…]”
11.      Articolul 55 din același regulament prevede:
„1.      Un anumit tip de cauze poate fi atribuit numai anumitor judecători sau acestora li se poate aplica un procent de atribuire mai ridicat în aceste cauze, iar pentru celelalte cauze, repartizarea activităților poate prevedea un coeficient redus sau excluderea acestor cauze de la atribuire (specializare).
2.      Proiectul de repartizare a activităților sau modificarea acestuia, în măsura în care implică introducerea sau modificarea unei specializări, este adus la cunoștința judecătorilor camerei sau camerelor menționate la articolul 77 alineatul 2. Stabilirea unei noi repartizări a activităților impune ca judecătorul să fie de acord cu specializarea sa și ca mai puțin de 85 % dintre judecători să se opună în termen de 14 de zile de la data la care proiectul a fost adus la cunoștința judecătorilor.
[…]”
12.      Articolul 62 din Regulamentul de procedură din 2019 prevede:
„1.      În urma unei decizii care determină o schimbare a camerei sau a locului de repartizare, unui judecător raportor i se pot atribui, încă înainte de data transferului său, cauze în cadrul noii camere, cu încetarea simultană a atribuirii de cauze în cadrul camerei în care s‑a pronunțat până atunci. Președintele instanței la care se află noua cameră stabilește data la care începe atribuirea cauzelor în cadrul acestei camerei și la care încetează atribuirea în cadrul camerei anterioare. În cauzele atribuite, președintele camerei stabilește termenele cu consultarea judecătorului raportor.
2.      În cazul în care volumul de muncă efectiv al judecătorului raportor impune acest lucru, data începerii atribuirilor în cadrul camerei poate fi ulterioară sau anterioară datei încetării atribuirilor în cadrul camerei în care acesta din urmă s‑a pronunțat până atunci.
[…]”
13.      Articolul 66 din acest regulament prevede:
„1.      În cazul repartizării cauzelor către un judecător raportor, cauzele se repartizează potrivit normelor generale. Judecătorii absenți ale căror cauze nu au fost repartizate participă la atribuire.
2.      Cauzele deja înscrise pe rol pot fi repartizate aleatoriu în funcție de datele ședinței.
[…]”
14.      Articolul 68 din regulamentul menționat prevede:
„1.      Repartizarea activităților pentru fiecare judecător, judecător stagiar și auxiliar al justiției ia în considerare:
1)      atribuirile către o cameră sau către camerele instanței și, în cazul atribuirilor în cadrul unei camere, către o anumită secție, iau de asemenea în considerare atribuirile către această secție;
2)      coeficientul (în procente) de participare la atribuirea cauzelor care revin camerei, și anume:
a)      100 % – pentru un judecător repartizat exclusiv la o singură cameră, care nu exercită o funcție și care nu este detașat la o altă unitate în temeiul articolului 77 sau al articolului 151a din lege,
b)      cel puțin 90 % – pentru un vicepreședinte al unei camere cu până la 15 judecători, pentru un șef de secție, pentru un atașat de presă la o instanță regională în a cărei rază teritorială limita posturilor de judecător este mai mică decât 300, pentru un coordonator de mediere în cadrul unei instanțe regionale în a cărei rază teritorială limita posturilor de judecător este mai mică decât 300, pentru un mediator în materie disciplinară adjunct de pe lângă o curte de apel sau o instanță regională, pentru mediatorul în materie disciplinară al judecătorilor instanțelor de drept comun, pentru mediatorul în materie disciplinară adjunct al judecătorilor instanțelor de drept comun, pentru președintele unei instanțe disciplinare și pentru un judecător însărcinat să înlocuiască un judecător care se pronunță în cauze care intră sub incidența Convenției de la Haga,
c)      cel puțin 80 % – pentru un judecător care ocupă funcția de președinte al unei camere care cuprinde până la 7 judecători, pentru un atașat de presă în cadrul unei curți de apel, pentru un atașat de presă în cadrul unei instanțe regionale în a cărei rază teritorială limita posturilor de judecător nu este mai mică decât 300, pentru un judecător membru al Krajowa Rada Sądownictwa [Consiliul Național al Magistraturii] și pentru un judecător detașat la biroul Krajowa Rada Sądownictwa [Consiliul Național al Magistraturii],
d)      cel puțin 75 % – pentru un vicepreședinte al unei camere cu peste 15 judecători, pentru un coordonator de mediere în cadrul unei instanțe regionale în a cărei rază teritorială numărul de judecători nu este mai mic de 300, pentru mediatorul în materie disciplinară al ministrului Justiției și pentru un judecător însărcinat să se pronunțe în cauze care intră sub incidența Convenției de la Haga,
e)      cel puțin 60 % – pentru judecătorul inspector,
f)      cel puțin
50 % – pentru un judecător care îndeplinește funcția de președinte sau de vicepreședinte al unei camere care cuprinde între 8 și 20 de judecători,
g)      cel puțin
30 % – pentru un judecător care îndeplinește funcția de președinte sau de vicepreședinte al unei instanțe și pentru un judecător care îndeplinește funcția de președinte al unei camere cu peste 20 de judecători,
h)      cel puțin 15 % – pentru un judecător detașat pentru a exercita funcția de specialist șef la Școala Națională de Magistratură și la Ministerul Public sau pentru a conduce cursuri de formare la Școala Națională de Magistratură și la Ministerul Public,
i)      cel puțin 10 % – pentru un judecător detașat să exercite funcția de director sau de director adjunct al Școlii Naționale de Magistratură și al Ministerului Public, de șef al unui serviciu sau al unei secții a Școlii Naționale de Magistratură și a Ministerului Public.
2.      În cazul aplicării mai multor coeficienți (în procente) de participare la repartizarea cauzelor care ajung la o cameră pentru un anumit judecător, se ia în considerare cel mai mic coeficient (în procente).
[…]”
15.      Articolul 74 alineatul 1 din Regulamentul de procedură din 2019 prevede:
„O copie a raportului de repartizare aleatorie se depune la dosarul cauzelor atribuite de [SLPS]. În celelalte cazuri, președintele camerei emite un ordin de atribuire, cu excepția cazului în care cauza a fost atribuită printr‑un alt instrument informatic.”
Litigiul principal, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
16.      La 13 și la 14 iunie 2024, două apeluri (denumite în continuare „apelurile în cauză”) au fost înregistrate la Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia) împotriva hotărârilor pronunțate în primă instanță în litigii referitoare la cereri de plată în materie de tranzacții comerciale, în sensul Directivei 2011/7/UE privind combaterea întârzierii în efectuarea plăților în tranzacțiile comerciale(5).
17.      La 17 și la 18 iunie 2024, judecătoarea JD, care făcea atunci parte din camera a XXIII‑a a acestei instanțe, a fost desemnată în mod aleatoriu prin SLPS, un instrument informatic bazat pe un generator de numere aleatorii, pentru a se pronunța cu privire la apelurile respective.
18.      Prin decizia din 30 octombrie 2024 a Colegiului Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia), judecătoarea JD, care fusese între timp transferată la o altă cameră a acestei instanțe, a fost, la cererea sa, înlăturată de la examinarea a 100 de cauze care îi fuseseră atribuite în cursul anului 2024, printre care cele două apeluri în cauză. În această decizie, colegiul menționat a identificat, pe de altă parte, alte cauze pe care judecătoarea JD trebuia să le finalizeze. Decizia respectivă nu cuprindea o motivare.
19.      În urma unei decizii adoptate la 10 ianuarie 2025 de președintele camerei a XXIII‑a a Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia), s‑a procedat, la 13 ianuarie 2025, la reatribuirea aleatorie prin intermediul SLPS a acestor 100 de cauze către noi judecători raportori. 17 judecători ai camerei amintite erau vizați de repartizarea aleatorie efectuată de acest sistem în vederea reatribuirii respective. 56 dintre cele 100 de cauze menționate, inclusiv cele două apeluri în discuție, au fost atribuite judecătoarei Aneta Łazarska. Alți judecători au primit un număr mai mic de cauze sau chiar nicio cauză.
20.      Contestația formulată de judecătoarea Łazarska împotriva atribuirii menționate a fost respinsă de președintele Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia).
21.      Judecătoarea Łazarska, instanță de trimitere care se pronunță în complet de judecător unic în apelurile în cauză, are îndoieli în esență cu privire la articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborat cu articolul 47 din cartă, în ceea ce privește conformitatea înlăturării judecătoarei JD de la examinarea cauzelor respective, inclusiv a celor două apeluri în discuție, precum și a reatribuirii lor. Aceasta ridică, prin urmare, problema dacă ea poate fi considerată o instanță independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege, din moment ce atribuirea cauzelor ar trebui de asemenea, în opinia sa, să rezulte dintr‑un mecanism transparent, întemeiat pe criterii obiective și care nu poate fi manipulat.
22.      În special și în primul rând, instanța de trimitere amintește că dreptul polonez ar consacra principiul imutabilității compunerii completului de judecată, de la desemnarea sa și pe toată durata procedurii, cu excepția unor ipoteze definite de lege privind imposibilitatea examinării cauzei sau un obstacol de durată. Or, niciuna dintre aceste ipoteze nu s‑ar fi realizat, astfel încât nimic nu s‑ar opune ca judecătoarea JD să continue soluționarea apelurilor.
23.      Ea precizează în această privință că înlăturarea judecătoarei JD nu ar rezulta nici dintr‑o boală, nici dintr‑un transfer către o altă instanță, nici dintr‑o împrejurare excepțională, ci dintr‑un simplu transfer intern către o altă cameră situată în același loc, care nu poate justifica în sine o modificare a compunerii completului.
24.      În al doilea rând, instanța de trimitere pune în discuție SLPS, utilizat pentru atribuirea aleatorie a cauzelor și pentru stabilirea mai multor parametri referitori la repartizarea acestora. În opinia sa, sistemul respectiv ar fi fost dat în folosință fără un test de siguranță prealabil și ar fi avut perturbări și erori, în special în primii ani de funcționare, la care s‑ar adăuga erori imputabile utilizatorilor.
25.      Pe de altă parte, deși activitățile legate de conceperea și de funcționarea SLPS ar fi considerate ca fiind publice, instanța de trimitere arată că publicarea algoritmului nu ar fi însoțită de un acces efectiv la normele de funcționare și nici la codul sursă. Acest deficit de transparență, combinat cu amploarea competențelor ministrului Justiției de a stabili modalitățile de atribuire, ar da naștere la îndoieli în ceea ce privește imparțialitatea reală a dispozitivului și vulnerabilitatea sa la manipulare. În sfârșit, instanța de trimitere susține că SLPS nu ar garanta o repartizare echilibrată a volumului de muncă, cu riscul unor întârzieri și al unei atingeri aduse independenței interne a judecătorului sub presiunea timpului.
26.      În al treilea rând, instanța de trimitere adaugă că, contrar concluziilor care decurg din Hotărârea din 14 noiembrie 2024, S. (Modificarea completului de judecată)(6), dreptul național nu prevede o cale de atac efectivă pentru judecătorul vizat împotriva unei decizii scrise a organului administrativ al instanței în materie de atribuire a unei cauze sau de stabilire a compunerii instanței(7).
27.      În aceste condiții, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În lumina articolului 2 [și] a articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf [TUE] coroborat[e] cu articolele 20 și 47 din [cartă] și cu considerentul (61) al [Regulamentului 2024/1689], instanța ordinară de ultim grad de jurisdicție a unui stat membru, compusă dintr‑un judecător al acelei instanțe desemnat să judece cauza de un generator de numere aleatorii pe baza unui raport privind repartizarea aleatorie și a unei decizii prealabile a colegiului instanței, constituie o instanță independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege, care garantează că o cauză este judecată fără întârzieri nejustificate, în mod nediscriminatoriu și care asigură o protecție juridică efectivă atunci când:
1)      un organism administrativ judiciar precum Kolegium Sądu Okręgowego (Colegiul Tribunalului Regional) a scutit în mod arbitrar judecătorul desemnat anterior de obligația de a soluționa cauzele deja atribuite acestuia, contrar dispozițiilor dreptului național referitoare la atribuirea cauzelor, fără a respecta criteriile legale naționale care permit scutirea de o astfel de obligație și cu încălcarea principiului potrivit căruia o modificare a compunerii instanței poate avea loc numai în cazul în care este imposibil ca instanța să examineze cauza în compunerea actuală sau în cazul unui obstacol de durată care împiedică instanța să examineze cauza în compunerea sa actuală;
2)      un nou judecător a fost desemnat pe baza [SLPS] creat de un reprezentant al ministrului Justiției, în conformitate cu regulile de repartizare aleatorie a cauzelor în instanțe stabilite printr‑un ordin emis de acel ministru (alineatele 43-76 din [Regulamentul de procedură din 2019]) și într‑un mod care încalcă dreptul la o instanță independentă și imparțială și principiul dreptului la o instanță constituită prin lege;
3)      un nou judecător a fost desemnat pe baza [SLPS] fără a se cunoaște și fără a se putea verifica funcționarea codului sursă al algoritmului de atribuire a cauzelor SLPS pentru alocarea aleatorie a cauzelor către judecători, în condițiile în care informațiile despre acel sistem au fost publicate numai în Biuletyn Informacji Publicznej (Buletinul de informații publice) și fără posibilitatea de a constata vulnerabilitatea instrumentului de alocare aleatorie a cauzelor la erori și manipulări, într‑un mod care încalcă dreptul părților la un proces echitabil;
4)      un nou judecător a fost desemnat pe baza [SLPS] creat de un reprezentant al ministrului Justiției, în conformitate cu regulile de repartizare aleatorie a cauzelor în instanțe stabilite printr‑un ordin emis de acel ministru (alineatele 43-76 din [Regulamentul de procedură din 2019]) și într‑un mod care încalcă dreptul părților de a le fi judecate cauzele fără întârzieri nejustificate prin aceea că nu garantează un volum de muncă uniform pentru judecători ca urmare a funcționării sistemului SLPS, într‑un mod care discriminează părțile și încalcă principiul egalității în fața legii;
5)      aceasta are ca rezultat pronunțarea unor hotărâri judecătorești în condiții de nulitate a procedurii ca urmare a faptului că componența instanței este contrară normelor de drept și faptului că părțile nu beneficiază de protecție juridică efectivă;
6)      în dreptul național judecătorul nu dispune de o cale de atac efectivă împotriva unei decizii scrise a organului administrativ al instanței privind repartizarea cauzei, desemnarea judecătorilor și compunerea instanței în măsura în care nu există o cale de atac care să îi permită judecătorului să conteste o astfel de decizie scrisă în fața unei instanțe imparțiale și independente în cadrul unei proceduri care îndeplinește cerințele prevăzute la articolul 47 din [cartă]?”
28.      Guvernul polonez și Comisia Europeană au prezentat Curții observații scrise.
Analiză
Observații introductive
29.      Înainte de a aborda aspectele de drept invocate în prezenta cauză, vom începe cu câteva observații introductive.
30.      Prin intermediul întrebării unice, instanța de trimitere solicită Curții să interpreteze articolul 2 și articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, în lumina articolelor 20 și 47 din cartă, precum și considerentul (61) al Regulamentului 2024/1689, pentru a stabili în esență dacă trebuie considerat o instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege, un complet de judecată al unei instanțe naționale căruia i‑au fost repartizate în mod aleatoriu cauze ca urmare a înlăturării judecătoarei căreia îi fuseseră atribuite inițial aceste cauze, chiar și în lipsa oricărei căi de atac efective care să permită judecătoarei în cauză să conteste reatribuirea respectivă.
31.      În primul rând, trebuie arătat că întrebarea adresată implică o întrebare in limine litis a instanței de trimitere cu privire la propria conformitate cu cerințele care decurg din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din cartă.
32.      În ceea ce privește, în continuare, dispozițiile invocate în susținerea cererii de interpretare, considerăm că articolul 20 din cartă (care prevede că „[t]oate persoanele sunt egale în fața legii”) nu prezintă relevanță, deși instanța de trimitere arată că SLPS nu ar garanta o repartizare egală a sarcinii între judecători. Întrebarea preliminară privește astfel, în esență, calificarea completului de judecată drept instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege.
33.      În ceea ce privește, în sfârșit, Regulamentul 2024/1689, instanța de trimitere susține că SLPS ar intra în categoria sistemelor cu risc ridicat în sensul regulamentului menționat și că deficitul său de transparență ar reflecta o nerespectare a cerințelor pe care acesta le stabilește. În această privință, pe de o parte, avem îndoieli că SLPS poate fi considerat un „sistem de inteligență artificială” în sensul articolului 3 punctul 1 din regulamentul amintit, din moment ce din elementele menționate și din observațiile guvernului polonez reiese că acesta se aseamănă cu un mecanism care aplică algoritmi predefiniți unor seturi de date determinate, fără adaptabilitate după implementare sau autonomie substanțială. Pe de altă parte și în orice caz, articolul 113 din Regulamentul 2024/1689 nu prevede aplicabilitatea sa decât începând de la 2 august 2026. Or, reatribuirea apelurilor în cauză instanței de trimitere a intervenit la 13 ianuarie 2025, astfel încât acest regulament nu era aplicabil în cauza principală.
34.      Prin urmare, vom examina întrebarea adresată de instanța de trimitere în raport cu dispozițiile relevante ale dreptului Uniunii, și anume articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din cartă.
35.      Pe fond, din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere își întemeiază îndoielile în esență pe trei serii de considerații referitoare la cerințele de independență, de imparțialitate și de instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege. În primul rând, înlăturarea judecătoarei JD, sesizată inițial, ar fi avut un caracter arbitrar și nelegal. În al doilea rând, SLPS ar fi fost instituit de puterea executivă, ar fi supus unor erori și nu ar prezenta nici transparența necesară, nici garanțiile care să permită asigurarea unei repartizări echilibrate a volumului de muncă între judecători. În al treilea rând, nu ar exista nicio cale de atac efectivă care să permită judecătorului în cauză să conteste reatribuirea.
36.      Vom aborda aceste elemente succesiv, după ce vom aminti jurisprudența relevantă.
Evocarea jurisprudenței relevante
37.      Reiese din jurisprudență că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE impune garanții de independență și de imparțialitate care se întemeiază pe norme, în special referitoare la compunerea instanței, de natură să înlăture orice îndoială legitimă, în percepția justițiabililor, în ceea ce privește impenetrabilitatea instanței la influențele exterioare și neutralitatea sa în raport cu interesele în cauză. Această cerință, inerentă activității de judecată, ține de conținutul esențial al dreptului la protecție jurisdicțională efectivă și al dreptului la un proces echitabil și constituie o garanție esențială atât pentru protecția drepturilor conferite de dreptul Uniunii, cât și pentru menținerea valorilor comune prevăzute la articolul 2 TUE, printre care figurează în primul rând statul de drept(8).
38.      Reiese de asemenea din jurisprudență că independența cuprinde o componentă externă și o componentă internă. Componenta externă presupune ca instanța să își exercite funcțiile în deplină autonomie, fără legături ierarhice sau de subordonare și la adăpost de orice instrucțiune, intervenție sau presiune susceptibilă să afecteze judecarea cauzelor și să influențeze rezultatul acestora. Componenta internă, legată de imparțialitate, impune o echidistanță față de părți și de interesele acestora, obiectivitate și lipsa oricărui interes în soluționarea litigiului în afară de stricta aplicare a normei de drept. În sfârșit, deși componenta externă vizează în principal menținerea independenței în raport cu puterea legislativă și cea executivă conform principiului separării puterilor, aceasta urmărește de asemenea să protejeze judecătorii împotriva influențelor nejustificate care provin chiar din interiorul instanței(9).
39.      În plus, Curtea recunoaște că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE impune de asemenea existența unei instanțe „constituite în prealabil prin lege”, având în vedere legăturile indisociabile care există între accesul la o astfel de instanță judecătorească și garanțiile de independență și de imparțialitate a judecătorilor(10).
40.      În opinia Curții, garanția „instanței judecătorești constituite în prealabil prin lege” reflectă de asemenea compunerea completului de judecată în fiecare cauză, precum și orice altă dispoziție de drept intern a cărei nerespectare face nelegală participarea unuia sau mai multor judecători la examinarea cauzei(11). Acesta este motivul pentru care normele privind atribuirea și reatribuirea cauzelor fac parte din noțiunea de „instanță judecătorească constituită în prealabil prin lege”.
41.      În consecință, articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE impune în acest sens și ca normele care reglementează compunerea completelor de judecată să fie de natură să excludă orice ingerință nejustificată, în procesul decizional aferent unei anumite cauze, a unor persoane din afara completului de judecată învestit cu această cauză și în fața cărora părțile nu au putut să își susțină argumentele(12).
Înlăturarea judecătoarei JD
42.      În ceea ce privește prima parte a întrebării adresate în esență de instanța de trimitere și care privește înlăturarea judecătoarei JD de la judecarea cauzelor cu care fusese sesizată, din cererea de decizie preliminară reiese că această măsură a fost adoptată în temeiul articolului 47b alineatul 1 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun. Prin urmare, Curtea este chemată să precizeze în esență dacă o înlăturare nelegală în raport cu cerințele care decurg din articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din cartă, poate determina nelegalitatea reatribuirii ulterioare a unora dintre cauzele respective unui alt judecător, în speță instanța de trimitere(13).
43.      Așa cum a admis Curtea la punctul 76 din Hotărârea D. K., „articolul 47b alineatul 1 din Legea privind [organizarea] instanțel[or] de drept comun prevede că modificarea compunerii unei instanțe poate avea loc în cazul în care există un «obstacol de durată care împiedică instanța să examineze cauza în compunerea sa actuală», fără altă precizare. Or, deși alineatul 4 al acestui articol 47b prevede în esență că un judecător continuă să fie sesizat cu cauzele care i‑au fost atribuite în pofida transferului său într‑un alt loc sau a detașării sale la o altă instanță, până la soluționarea cauzelor respective, alineatul 5 al articolului 47b enunță că acestuia îi pot fi retrase cauzele prin decizia colegiului instanței în discuție fără a se prevedea criterii în acest scop. În sfârșit, în conformitate cu alineatul 6 al aceluiași articol 47b, colegiul instanței dispune de asemenea de posibilitatea de a înlătura un judecător de la examinarea unor cauze în cazul transferului celui din urmă la o altă secție, această posibilitate nefiind totuși însoțită, nici în acest caz, de niciun criteriu precis”.
44.      Ulterior, în aceeași hotărâre, Curtea a considerat, în ceea ce privește conformitatea dispoziției menționate cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, că „[e]ste necesar să se constate că o reglementare națională precum cea descrisă la punctul precedent nu numai că nu prevede criterii obiective care să încadreze posibilitatea de a înlătura un judecător de la examinarea uneia sau a mai multe dintre cauzele sale, ci permite de asemenea colegiului instanței în cauză să înlăture un judecător de la examinarea cauzelor sale fără ca o asemenea decizie să fie motivată. Astfel, referirea la existența unui «obstacol de durată care împiedică instanța să examineze cauza în compunerea sa actuală» este prea vagă pentru a se putea considera că poate evita orice arbitrar în decizia de modificare a compunerii unui complet de judecată. În plus, guvernul polonez a confirmat în ședința în fața Curții că dreptul polonez nu impune nicio obligație de motivare a înlăturării unui judecător în temeiul articolului 47b alineatele 5 și 6 din Legea privind [organizarea] instanțel[or] de drept comun”(14).
45.      Pe baza acestor constatări, Curtea a concluzionat, la punctul 86 din Hotărârea D. K., că „articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia un organ al unei instanțe naționale, precum colegiul acesteia, poate înlătura un judecător al instanței respective de la examinarea tuturor cauzelor care îi sunt atribuite sau a unei părți dintre acestea fără ca reglementarea menționată să prevadă criteriile care trebuie să orienteze organul respectiv atunci când ia o astfel de decizie de înlăturare și să impună motivarea deciziei amintite”.
46.      Rezultă că soluția reținută de Curte este clară și poate fi transpusă în mod direct în speță, din moment ce privește aceeași dispoziție precum cea în discuție în litigiul principal. Prin urmare, trebuie să se ajungă la același răspuns la prima parte a întrebării adresate de instanța de trimitere precum cel expus la punctul anterior.
47.      Arătăm totuși că, așa cum a subliniat Comisia, s‑ar putea susține că domeniul de aplicare al Hotărârii D. K. ar trebui să se limiteze la ipotezele de înlăturare neconsimțită, astfel cum era cazul în această cauză. Comisia arată în special că atingerea adusă articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE nu ar fi caracterizată decât atunci când măsura este impusă judecătorului, astfel încât situația în discuție în speță, marcată de o înlăturare acceptată de judecătoarea JD în urma transferului său, s‑ar distinge net de cea examinată în Hotărârea D. K.
48.      Nu suntem de acord cu această interpretare. Aceasta urmărește, astfel, să reducă constatarea Curții privind insuficiențele cadrului normativ aplicabil la o apreciere legată de împrejurările proprii cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea D. K. În schimb, reiese cu claritate din această hotărâre că Curtea nu a considerat lipsa acordului ca fiind criteriul determinant al incompatibilității regimului de înlăturare în discuție cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE. Lectura Hotărârii D. K. arată că lipsa unor criterii previzibile și lipsa obligației de motivare deschid, prin ele însele, un spațiu pentru arbitrar și ingerințe nejustificate în repartizarea cauzelor, independent de aspectul dacă judecătorul în cauză declară că este de acord cu măsura.
49.      În această privință, trebuie arătat că, la punctul 77 din Hotărârea D. K., Curtea constată că reglementarea națională nu prevede criterii obiective care să încadreze înlăturarea unui judecător de la examinarea cauzelor care i‑au fost atribuite și nici obligația de motivare a unei asemenea decizii, fără a face referire la acordul sau la lipsa acordului judecătorului în cauză. Situația este aceeași la punctul 83 din hotărârea menționată, în care Curtea consideră, în general, că, atunci când o reglementare națională care reglementează înlăturarea nu stabilește criterii obiective care să încadreze această posibilitate și nu impune ca decizia referitoare la aceasta să fie motivată, „nu permite să se excludă că respectiva înlăturare este arbitrară sau constituie chiar o sancțiune disciplinară deghizată”. Nici în acest caz nu se face nicio referire la aspectul dacă înlăturarea era sau nu consimțită.
50.      Această interpretare se impune cu atât mai mult cu cât, la punctul 82 din Hotărârea D. K., Curtea vizează ipoteza transferului unui judecător, desigur, fără acordul acestuia, la o altă instanță sau între două secții ale aceleiași instanțe, pentru a aminti jurisprudența potrivit căreia un asemenea transfer poate constitui un mijloc de exercitare a unui control asupra conținutului deciziilor judiciare. Este revelator că, totuși și după cum am arătat deja la punctul 49 din prezentele concluzii, Curtea, la punctul 83 din Hotărârea D. K., nu consideră că acordul judecătorului este relevant atunci când examinează înlăturarea unui judecător de la examinarea uneia sau mai multor cauze. Acest lucru întărește, în opinia noastră, ideea că instanța Uniunii a intenționat să formuleze o apreciere generală a garanțiilor care se impun în materie, independentă de comportamentul subiectiv al judecătorului în cauză.
51.      Aceeași concluzie reiese, contrar celor susținute de Comisie, și din cuprinsul punctelor 84-86 din Hotărârea D. K., în care Curtea insistă asupra necesității de a prevedea, în dispoziția referitoare la înlăturare, criterii precise și o obligație de motivare a deciziei, fără a face nicio referire la elementul acordului judecătorului în cauză.
52.      Prin urmare, apreciem că trebuie înlăturată ideea potrivit căreia acordul judecătorului ar constitui un criteriu pertinent de apreciere. În această privință, considerăm util să amintim jurisprudența Curții potrivit căreia cerințele de independență și de imparțialitate trebuie apreciate în raport cu capacitatea normelor de a înlătura orice îndoială legitimă, în percepția justițiabililor, referitoare la impenetrabilitatea acestei instanțe în privința unor elemente exterioare și la neutralitatea sa în raport cu interesele care se înfruntă(15).
53.      Or, din punctul de vedere al justițiabilului, problema decisivă nu este dacă judecătorul înlăturat a consimțit, ci, așa cum a statuat Curtea în Hotărârea D. K., dacă înlăturarea a fost decisă în temeiul unor norme clare și previzibile, însoțite de o motivare care să permită excluderea arbitrarului. Atunci când temeiul juridic este, în sine, lipsit de astfel de garanții, îndoiala poate lua naștere ab initio în percepția justițiabilului și, în opinia noastră, nu poate fi înlăturată prin simpla invocare a unui eventual acord al judecătorului în cauză.
54.      Dorim să adăugăm, în această privință, că un acord exprimat de judecătorul în cauză nu este în mod necesar la adăpost de dinamici instituționale dificil de descoperit din exterior, indiferent dacă este vorba despre presiuni implicite, despre așteptări ierarhice sau, în situațiile cele mai îngrijorătoare, despre riscuri de coluziune. Rezultă că acordul judecătorului înlăturat nu poate constitui, în sine, un factor de conformitate decisiv. În caz contrar, conformitatea regimului de înlăturare cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE ar depinde de un element subiectiv. Dimpotrivă, aceasta ar trebui, în opinia noastră, să fie apreciată în mod obiectiv, în raport cu garanțiile prevăzute de lege.
55.      Având în vedere ceea ce precedă, considerăm că este necesar să se răspundă la prima parte a întrebării adresate în esență de instanța de trimitere că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, citit în lumina articolului 47 din cartă, trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia un organ al unei instanțe naționale precum colegiul acesteia poate înlătura un judecător al instanței respective de la examinarea unora sau a tuturor cauzelor care îi sunt atribuite, cu consecința că unele dintre aceste cauze sunt reatribuite unui alt complet de judecată, indiferent dacă înlăturarea respectivă este sau nu consimțită, fără ca reglementarea menționată să stabilească criteriile care trebuie să orienteze organul respectiv în adoptarea unei asemenea decizii și să impună motivarea acesteia.
Atribuirea cauzelor prin intermediul SLPS
56.      Prin intermediul celei de a doua părți a întrebării adresate, instanța de trimitere invită în esență Curtea să examineze dacă recurgerea la un sistem automatizat de atribuire aleatorie a cauzelor precum SLPS este compatibilă cu cerințele unei instanțe judecătorești independente și imparțiale, constituită prin lege, în sensul articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din cartă.
57.      Îndoielile instanței de trimitere privesc în special caracterul aleatoriu al atribuirii cauzelor de SLPS și imposibilitatea invocată de a verifica funcționarea codului sursă al algoritmului de atribuire. În plus, instanța de trimitere ridică problema faptului că SLPS ar fi fost conceput de un reprezentant al ministrului Justiției și că normele de repartizare aleatorie ar fi stabilite printr‑un act normativ al aceluiași ministru. În opinia sa, aceste elemente ar aduce atingere dreptului la o instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege, precum și dreptului părților la un proces într‑un termen rezonabil, ca urmare a unui volum de muncă inegal distribuit.
58.      Facem trimitere aici la jurisprudența amintită la punctul 38 de mai sus, potrivit căreia cerința de independență a instanțelor, care decurge din dreptul Uniunii, vizează nu numai influențele nejustificate care pot fi exercitate de puterea legislativă și de cea executivă, ci și pe cele care pot proveni din interiorul instanței și că exercitarea funcției de a judeca trebuie să fie protejată nu numai de orice influență directă, sub formă de instrucțiuni, ci și de formele de influență indirectă care pot orienta hotărârile judecătorești.
59.      De altfel, așa cum s‑a amintit în Hotărârea D. K., Curtea Europeană a Drepturilor Omului a admis că protecția independenței judiciare și a securității juridice, inerentă statului de drept, impune o claritate deosebită a normelor aplicabile și a garanțiilor de natură să asigure obiectivitatea și transparența, mai ales pentru a evita orice aparență de arbitrar în atribuirea anumitor cauze unor judecători(16).
60.      Mai întâi, trebuie arătat că, așa cum precizează Comisia, instanța de trimitere nu pune în discuție o anumită atribuire a unor cauze care o privește, ci invocă deficiențe de ordin general, care necesită o examinare de ansamblu a SLPS în raport cu articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE.
61.      În cauza principală, după cum reiese din articolul 47a alineatul 2 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun, precum și, printre altele, din articolul 43 alineatul 1, din articolul 49 alineatele 1 și 2, din articolul 55 alineatele 1 și 2, din articolul 62 alineatele 1 și 2, din articolul 66 alineatele 1 și 2 și din articolul 68 alineatul 1 din Regulamentul de procedură din 2019 rezultă că SLPS este încadrat de garanții care urmăresc excluderea atribuirilor arbitrare sau discreționare. Din aceste dispoziții reiese că sistemul combină atribuirea aleatorie cu o logică de repartizare proporțională a cauzelor. În special, articolul 68 alineatul 1 punctul 2) din Regulamentul de procedură din 2019 reține nouă criterii care permit stabilirea unui coeficient de participare la atribuiri, luat în considerare pentru repartizarea activității fiecărui judecător, judecător auxiliar și auxiliar al justiției.
62.      În această privință, reiese din jurisprudență că instituirea unui sistem de repartizare a cauzelor în cadrul instanțelor, întemeiat pe principiul selectării aleatorii a completului de judecată, însoțit de anumite excepții, „nu pare în sine de natură să expună completele de judecată unei influențe nejustificate”(17). Pe de altă parte, din dispozițiile menționate la punctul precedent rezultă că funcționarea SLPS se bazează pe parametri stabiliți în prealabil. În esență apreciem că miza este de a asigura că un astfel de mecanism este reglementat de norme transparente, obiective și cunoscute în prealabil, astfel încât să se prevină orice utilizare arbitrară a sistemului și orice ingerință nejustificată de către persoane din afara completului de judecată în procesul decizional referitor la o anumită cauză. În aceste condiții, recurgerea la un asemenea sistem nu impune, în sine, obiecții(18).
63.      Desigur, nu suntem în măsură să apreciem dacă SLPS permite, în practică, atingerea obiectivului unei repartizări echilibrate a volumului de muncă între judecători și nici dacă aceasta a fost situația în cauza principală. Aceste aprecieri sunt de competența instanței de trimitere. Totuși, așa cum arată Comisia, din jurisprudența Curții nu reiese că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE impune modalități determinate de repartizare internă a cauzelor în cadrul unei instanțe.
64.      În ceea ce privește, în continuare, erorile evidențiate de instanța de trimitere cu ocazia punerii în aplicare a SLPS, în special în anul 2018, este necesar să se constate, mai întâi, că aceste erori nu privesc reatribuirea cauzelor principale în luna ianuarie 2025, și anume la aproximativ opt ani de la faptele evocate în cererea de decizie preliminară. În orice caz, trebuie amintit că, la punctul 51 din Hotărârea Sinalov, Curtea a arătat că o eroare în aplicarea normelor de repartizare nu implică în mod necesar expunerea completului de judecată în cauză la o influență nejustificată. Această considerație poate fi transpusă în speță. În pofida disfuncționalităților semnalate în anul 2018, din dispozițiile Regulamentului de procedură din 2019 reiese că atribuirea cauzelor se bazează pe criterii prestabilite și publice care, în principiu, exclud o ingerință nejustificată în procesul de repartizare aleatorie.
65.      Pe de altă parte, trebuie să se observe că, în ceea ce privește atribuirea celor două cauze în discuție în litigiul principal, cererea de decizie preliminară nu conține niciun element concret care să indice o intervenție nejustificată a puterii executive sau a unui organ de administrare al instanței respective. Aceasta nu furnizează nici informații cu privire la volumul de muncă anterior al instanței de trimitere și nici cu privire la volumul de cauze tratat de ceilalți judecători care fac parte din aceeași cameră.
66.      Instanța de trimitere exprimă, în plus, îndoieli întemeiate pe o lipsă de transparență a funcționării SLPS, legată în principal de nepublicarea codului său sursă(19). Nu considerăm, în ceea ce ne privește, că nepublicarea codului sursă este suficientă, în sine, pentru a caracteriza o expunere la influențe nejustificate. De altfel, din decizia de trimitere reiese că algoritmul complet al sistemului a fost publicat pe site‑ul internet al Ministerului Justiției. În plus, așa cum arată Comisia, începând din octombrie 2024, Ministerul Justiției publică rapoartele SLPS privind repartizarea aleatorie.
67.      Apreciem că publicarea algoritmului, precum și a rapoartelor de repartizare aleatorie constituie o garanție suficientă pentru a asigura transparența SLPS, fără a fi necesar, în acest scop, să se impună și publicarea codului sursă. În plus, după cum susține guvernul polonez, divulgarea codului sursă, în măsura în care acesta poate dezvălui mecanisme de protecție a aplicării, ar putea ridica probleme în ceea ce privește securitatea sistemului. Întrucât cerința de transparență este îndeplinită prin publicitatea algoritmului și a rezultatelor verificabile ale repartizării aleatorii, nu vedem, în stadiul actual, motivul pentru care ar trebui să se meargă până la a impune publicarea codului sursă, care corespunde planului general al programului informatic.
68.      În sfârșit, în ceea ce privește critica referitoare la competența ministrului Justiției în ceea ce privește crearea SLPS și definirea normelor de repartizare automată a cauzelor, considerăm că acest argument se bazează pe o concepție excesiv de extensivă a noțiunii de ingerință a puterii executive în competențele puterii judecătorești.
69.      Crearea unui sistem de atribuire și elaborarea unor norme generale de repartizare nu privesc o anumită atribuire a cauzelor, ci se înscriu în norme cu aplicabilitate generală aplicabile tuturor instanțelor de drept comun. Acestea țin, în principiu, de organizarea funcționării sistemului judiciar. Această unică împrejurare nu este, așadar, suficientă, în opinia noastră, pentru a caracteriza ca atare o ingerință nejustificată în procesul de atribuire a cauzelor. Pe de altă parte, cererea de decizie preliminară nu identifică elemente precise care să indice că aceste norme generale ar conferi puterii legislative sau executive un drept de influență nejustificată în ceea ce privește repartizarea aleatorie și atribuirea cauzelor unui anumit judecător.
70.      Având în vedere cele ce precedă, considerăm că este necesar să se răspundă la a doua parte a întrebării adresate în esență de instanța de trimitere că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, citit în lumina articolului 47 din cartă, nu se opune unor dispoziții naționale care instituie un sistem automat de atribuire aleatorie, bazat pe un generator de numere aleatorii și lipsit de intervenție umană, în măsura în care acest sistem este însoțit de garanții de natură să prevină orice utilizare arbitrară a sistemului și orice ingerință nejustificată.
Lipsa invocată a unei căi de atac jurisdicționale efective
71.      Prin intermediul celei de a treia părți a întrebării adresate, instanța de trimitere arată în esență că, în dreptul polonez, nu ar fi disponibilă nicio cale de atac efectivă pentru judecătorul care dorește să conteste decizia de atribuire sau de reatribuire a unor cauze adoptată de organul administrativ al instanței. Aceasta ridică problema dacă articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din cartă, impune ca judecătorul însuși să dispună de o cale de atac jurisdicțională împotriva unor astfel de decizii.
72.      În această privință, amintim că, în Hotărârea Sinalov, Curtea a considerat următoarele:
„53.      […] posibilitatea de verificare a respectării garanțiilor aferente noțiunii de «instanță constituită în prealabil prin lege» […] este necesară pentru încrederea pe care instanțele dintr‑o societate democratică trebuie să o inspire justițiabilului. Astfel, controlul respectării cerinței potrivit căreia orice instanță trebuie, prin compunerea sa, să constituie o instanță judecătorească independentă, imparțială și constituită în prealabil prin lege este o normă fundamentală de procedură a cărei respectare ține de ordinea publică […]. Curtea a statuat că un astfel de control trebuie să poată fi efectuat în cadrul examinării unei căi de atac, eventual din oficiu, atunci când apare o îndoială serioasă cu privire la acest aspect […].
54.      Astfel, o protecție jurisdicțională efectivă nu poate fi asigurată dacă, la cererea unei părți sau din oficiu în prezența unei îndoieli serioase, respectarea normelor care conferă unei instanțe judecătorești calitatea de «instanță judecătorească independentă și imparțială, constituită în prealabil prin lege» nu ar putea face obiectul unui control jurisdicțional și al unei eventuale sancțiuni în caz de nerespectare, cu riscul de a putea fi încălcate fără niciun efect subsecvent […]”(20)
73.      Reiese, așadar, din Hotărârea Sinalov(21) că Curtea impune un control jurisdicțional în ceea ce privește legalitatea atribuirii unei cauze, din perspectiva unei protecții jurisdicționale efective, fără a impune însă ca această cale de atac să fie în mod necesar disponibilă judecătorului care contestă atribuirea cauzelor în ceea ce îl privește. Curtea arată, astfel, că acest control trebuie să poată fi exercitat la cererea unei părți sau din oficiu în prezența unei îndoieli serioase(22).
74.      Prin urmare, lipsa unei căi de atac specifice care să permită instanței de trimitere să conteste atribuirea cauzelor nu poate fi considerată, în sine, ca fiind contrară articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE(23) atunci când dreptul național garantează că respectarea normelor de drept intern referitoare la atribuirea cauzelor poate face obiectul unui control jurisdicțional la cererea unei părți sau din oficiu.
75.      În cauza principală și pentru a furniza instanței de trimitere indicații susceptibile să o orienteze în exercitarea competenței sale, apreciem că este util să se ia în considerare următoarele elemente.
76.      În primul rând, așa cum a arătat guvernul polonez, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, părțile din procedură au dreptul de a solicita recuzarea unui judecător și de a invoca critici referitoare la procedură, inclusiv cele întemeiate pe o compunere nelegală a completului de judecată.
77.      În al doilea rând, din articolul 89 alineatul 2 din Legea privind organizarea instanțelor de drept comun reiese că judecătorii au la dispoziție o cale de atac jurisdicțională pentru litigiile care rezultă „din raportul de muncă”. Sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, în măsura în care atribuirea celor 56 de cauze ar fi îngreunat în mod disproporționat volumul său de muncă, această instanță ar putea avea în vedere exercitarea căii de atac prevăzute de această dispoziție.
78.      Având în vedere cele ce precedă, apreciem că este necesar să se răspundă la a treia parte a întrebării adresate în esență de instanța de trimitere că articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, interpretat în lumina articolului 47 din cartă, nu impune statului membru în cauză să recunoască judecătorului vizat un drept la o cale de atac jurisdicțională împotriva deciziei de atribuire sau de reatribuire a unor cauze care îl privește, în măsura în care legalitatea acestor decizii poate fi controlată în cadrul litigiului cu care este sesizată instanța, la inițiativa părților sau ex officio.
Concluzie
79.      În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia, Polonia) după cum urmează:
Articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE, citit în lumina articolului 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene,
trebuie interpretat în sensul că
–        se opune unei reglementări naționale în temeiul căreia un organ al unei instanțe naționale precum colegiul acesteia poate înlătura un judecător al instanței respective de la examinarea unora sau a tuturor cauzelor care îi sunt atribuite, cu consecința că unele dintre aceste cauze sunt reatribuite unui alt complet de judecată, indiferent dacă înlăturarea respectivă este sau nu consimțită, fără ca reglementarea menționată să stabilească criteriile care trebuie să orienteze organul respectiv în adoptarea unei asemenea decizii și să impună motivarea acesteia;
–        nu se opune unor dispoziții naționale care instituie un sistem automat de atribuire aleatorie a cauzelor, bazat pe un generator de numere aleatorii și lipsit de intervenție umană, în măsura în care acest sistem este însoțit de garanții de natură să prevină orice utilizare arbitrară a sistemului și orice ingerință nejustificată;
–        nu impune statului membru în cauză să recunoască judecătorului vizat un drept la o cale de atac jurisdicțională împotriva deciziei de atribuire sau de reatribuire a unor cauze care îl privește, în măsura în care legalitatea acestor decizii poate fi controlată în cadrul litigiului cu care este sesizată instanța, la inițiativa părților sau ex officio.
1      Limba originală: franceza.
i      Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.
2      Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 13 iunie 2024 de stabilire a unor norme armonizate privind inteligența artificială și de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 300/2008, (UE) nr. 167/2013, (UE) 2018/858, (UE) 2018/1139 și (UE) 2019/2144 și a Directivelor 2014/90/UE, (UE) 2016/797 și (UE) 2020/1828 (Regulamentul privind inteligența artificială) (JO
L, 2024/1689).
3      Dz.
U. din 2024, poziția 334.
4      Dz.
U. din 2024, poziția 867.
5      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 16 februarie 2011 (JO 2011, L 48, p. 1).
6      C‑197/23, denumită în continuare „Hotărârea S.”, EU:C:2024:956.
7      Trebuie precizat că poziția instanței de trimitere nu este clar stabilită cu privire la acest aspect. Astfel, la punctul 35 din cererea de decizie preliminară, ea arată că decizia colegiului Sąd Okręgowy w Warszawie (Tribunalul Regional din Varșovia) ar fi cea care nu ar fi supusă controlului jurisdicțional, adăugând că un control al respectării normei de atribuire a cauzelor ar fi exclus și că procedura desfășurată în fața instanței de trimitere ar fi, prin urmare, afectată de nulitate. Dacă aceasta este într‑adevăr analiza sa, îndoiala exprimată în ceea ce privește lipsa unei căi de atac jurisdicționale efective ar viza în realitate decizia prin care colegiul acestui tribunal a înlăturat‑o pe judecătoarea JD de la examinarea cauzelor în discuție. Or, așa cum arată guvernul polonez, judecătoarea JD nu a contestat decizia de înlăturare respectivă, ci, dimpotrivă, a consimțit la aceasta. În aceste condiții, problema existenței unei căi de atac aflate la dispoziția judecătoarei JD are, în cauza principală, un caracter ipotetic, din moment ce niciun litigiu efectiv nu a fost dedus judecății unei instanțe în această privință. Prin urmare, considerăm că examinarea acestei problematici trebuie să fie repusă în termenii mai restrânși în care este formulată în partea a șasea a întrebării din cererea de decizie preliminară și, în mod complementar, în lumina punctului 29 din cererea respectivă, în care instanța de trimitere vizează în mod expres „decizia scrisă a organului administrativ al instanței referitoare la atribuirea cauzei și la desemnarea și compunerea instanței”.
8      A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 martie 2020, Reexaminare Simpson/Consiliul și HG/Comisia (C‑542/18 RX‑II și C‑543/18 RX‑II, EU:C:2020:232, punctul 71), Hotărârea din 11 iulie 2024, Hann‑Invest ș.a. (C‑554/21, C‑622/21 și C‑727/21, EU:C:2024:594, punctele 47 și 49), și Hotărârea din 6 martie 2025, D. K. (Înlăturarea unui judecător de la examinarea unor cauze) (C‑647/21 și C‑648/21, denumită în continuare „Hotărârea D. K., EU:C:2025:143, punctele 65 și 66).
9      A se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iulie 2024, Hann‑Invest ș.a. (C‑554/21, C‑622/21 și C‑727/21, EU:C:2024:594, punctele 50, 51 și 54), precum și Hotărârea din 1 august 2025, Daka ș.a. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 și C‑493/23, denumită în continuare „Hotărârea Daka”, EU:C:2025:592, punctele 75 și 76).
10      A se vedea în acest sens Hotărârea S. (punctul 63 și jurisprudența citată) și Hotărârea D. K. (punctul 72).
11      A se vedea în acest sens Hotărârea D. K. (punctul 73).
12      A se vedea Hotărârea D. K. (punctul 75).
13      A se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iulie 2023, YP ș.a. (Ridicarea imunității unui judecător și suspendarea sa din funcție) (C‑615/20 și C‑671/20, EU:C:2023:562, punctele 76 și 77). În această cauză, Curtea a trebuit să soluționeze o situație în care unui complet de judecată i s‑a reatribuit o cauză ca urmare a suspendării din funcție a judecătorului căruia îi fusese atribuită inițial, suspendare intervenită printr‑o rezoluție adoptată cu încălcarea articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE. Curtea a statuat că acest complet de judecată era obligat să se abțină de la judecarea cauzei, înlăturând aplicarea rezoluției respective.
14      Hotărârea D. K. (punctul 77).
15      A se vedea în acest sens Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. ș.a. (Independența Camerei disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982, punctul 123), și Hotărârea din 20 aprilie 2021, Repubblika (C‑896/19, EU:C:2021:311, punctul 53).
16      Hotărârea D. K. (punctul 71), citând hotărârea Curții EDO din 5 octombrie 2010, DMD GROUP, a.s. împotriva Slovaciei (CE:ECHR:2010:1005JUD001933403, § 66).
17      A se vedea Hotărârea din 27 februarie 2025, Sinalov (C‑16/24, denumită în continuare „Hotărârea Sinalov”, EU:C:2025:116, punctul 51).
18      A se vedea, în ceea ce privește un sistem bulgar de selectare aleatorie a completului de judecată, Hotărârea Sinalov (punctul 51).
19      Pe site‑ul enciclopediei online Wikipedia se arată că, „[î]n informatică, codul sursă este un text care prezintă instrucțiunile care compun un program sub o formă lizibilă, astfel cum au fost scrise într‑un limbaj de programare. Codul sursă se materializează în general sub forma unui ansamblu de fișiere text” (disponibil la următoarea adresă: https://fr.wikipedia.org/wiki/Code_source).
20      A se vedea și Hotărârile S. (punctul 67) și Daka (punctul 99). Pe de altă parte, Curtea a statuat de asemenea, la punctul 56 din Hotărârea Sinalov, că, „a]vând […] în vedere competența statelor membre în ceea ce privește organizarea sistemului lor jurisdicțional […], dreptul Uniunii nu se opune faptului ca, atunci când un judecător căruia i‑a fost repartizată o cauză de către responsabilul administrativ al instanței în cauză are îndoieli cu privire la legalitatea acestei repartizări în raport cu normele dreptului național aplicabile, acesta să trebuiască să retransmită cauza respectivă acestui responsabil, având în vedere prerogativele sale legale, pentru verificarea acestei legalități și, dacă este cazul, să accepte să examineze cauza menționată în cazul confirmării repartizării inițiale. Cu toate acestea, legalitatea unei repartizări efectuate de responsabilul menționat trebuie să poată face obiectul unui control jurisdicțional potrivit normelor dreptului național” (sublinierea noastră).
21      A se vedea de asemenea Hotărârea S. (punctele 65-67).
22      A se vedea în acest sens Hotărârea Sinalov (punctul 54).
23      Trebuie arătat, în acest stadiu, că instanța de trimitere ridică problema impactului SLPS asupra riscului unei durate excesive a procedurii, în detrimentul drepturilor procedurale ale părților. Totuși, o asemenea afirmație nu este susținută de niciun element din dosar. În special, dosarul nu conține nicio informație care să permită să se aprecieze existența unei legături între sarcina pretins excesivă a cauzelor atribuite instanței de trimitere în cauza principală și prelungirea procedurilor care ar rezulta de aici. În aceste condiții, argumentul invocat apare ca fiind pur ipotetic. În lipsa unei baze factuale suficiente, considerăm că acesta nu poate fi apreciat în mod util în raport cu elementele prezentate Curții.