62023CJ0464
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)
26 päivänä kesäkuuta 2025 (
*1
)
Muutoksenhaku – Kilpailu – Asetus (EY) N:o 139/2004 – Yrityskeskittymä – Sähkön tuotannon ja tukkutoimitusten markkinat – Se, että RWE AG hankki E.ON SE:n uusiutuvan sähkön ja ydinsähkön tuotantoon liittyviä omaisuuseriä – Päätös, jolla keskittymä todetaan sisämarkkinoille ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen toimintaan soveltuvaksi
Yhdistetyissä asioissa C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P ja C‑470/23 P,
joissa on kyse viidestä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, jotka on pantu vireille 21.7.2023,
EVH GmbH, kotipaikka Halle (Saale) (Saksa), edustajinaan T. Heymann ja I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑464/23 P),
Stadtwerke Leipzig GmbH, kotipaikka Leipzig (Saksa), edustajinaan T. Heymann ja I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑465/23 P),
TEAG Thüringer Energie AG, kotipaikka Erfurt (Saksa), edustajinaan T. Heymann ja I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑467/23 P),
EnergieVerbund Dresden GmbH, kotipaikka Dresden (Saksa), edustajinaan T. Heymann ja I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑468/23 P), ja
GGEW, Gruppen-Gas- und Elektrizitätswerk Bergstraße AG, kotipaikka Bensheim (Saksa), edustajinaan T. Heymann ja I. Zenke, Rechtsanwälte (C‑470/23 P),
valittajina,
ja jossa muina osapuolina ovat
Euroopan komissio, asiamiehinään G. Meessen ja I. Zaloguin, avustajanaan T. G. Funke, Rechtsanwalt,
vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa, sekä
Saksan liittotasavalta, asiamiehinään J. Möller ja R. Kanitz,
E.ON SE, kotipaikka Essen (Saksa), edustajinaan aluksi C. Barth, C. Grave, D.-J. dos Santos Goncalves ja R. Seifert, Rechtsanwälte, sittemmin C. Barth, A. Fuchs, C. Grave ja D.-J. dos Santos Goncalves, Rechtsanwälte, ja
RWE AG, kotipaikka Essen, edustajinaan aluksi U. Scholz, J. Siegmund ja J. Ziebarth, Rechtsanwälte, sittemmin U. Scholz, J. Siegmund ja M. von Armansperg, Rechtsanwälte,
väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. L. Arastey Sahún sekä tuomarit D. Gratsias, E. Regan, J. Passer (esittelevä tuomari) ja B. Smulders,
julkisasiamies: L. Medina,
kirjaaja: A. Calot Escobar,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä esitetyn,
päätettyään julkisasiamiestä kuultuaan ratkaista asian ilman ratkaisuehdotusta,
on antanut seuraavan
tuomion
1
EVH GmbH (C‑464/23 P), Stadtwerke Leipzig GmbH (C‑465/23 P), TEAG Thüringer Energie AG (C‑467/23 P), EnergieVerbund Dresden GmbH (C‑468/23 P) ja GGEW, Gruppen-Gas- und Elektrizitätswerk Bergstraße AG (C‑470/23 P) vaativat valituksissaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 17.5.2023 antaman tuomion EVH v. komissio (T‑312/20, EU:T:2023:252; jäljempänä tuomio T‑312/20), 17.5.2023 antaman tuomion Stadtwerke Leipzig v. komissio (T‑313/20, EU:T:2023:257; jäljempänä tuomio T‑313/20), 17.5.2023 antaman tuomion TEAG v. komissio (T‑315/20, EU:T:2023:259; jäljempänä tuomio T‑315/20), 17.5.2023 antaman tuomion EnergieVerbund Dresden v. komissio (T‑317/20, EU:T:2023:261; jäljempänä tuomio T‑317/20) ja 17.5.2023 antaman tuomion GGEW v. komissio (T‑319/20, EU:T:2023:263; jäljempänä tuomio T‑319/20) (jäljempänä yhdessä valituksenalaiset tuomiot), joilla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden kanteet, joilla vaadittiin kumoamaan yrityskeskittymän julistamisesta sisämarkkinoille ja ETA-sopimuksen toimintaan soveltuvaksi 26.2.2019 annettu komission päätös C(2019) 1711 final (asia M.8871 – RWE/E.ON Assets) (EUVL 2020, C 111, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Asetus (EY) N:o 139/2004
2
Yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 (EY:n sulautuma-asetus) (EUVL 2004, L 24, s. 1) johdanto-osan 20 ja 21 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(20)
On tarkoituksenmukaista määritellä keskittymän käsite siten, että se sisältää toimet, jotka pysyvästi muuttavat keskittymään osallistuvien yritysten [määräysvaltaa] ja siten markkinoiden rakennetta. Sen vuoksi tätä asetusta on aiheellista soveltaa kaikkiin yhteisyrityksiin, jotka hoitavat pysyvästi kaiken itsenäiselle taloudelliselle yksikölle kuuluvan toiminnan. On lisäksi asianmukaista käsitellä yhtenä keskittymänä toimia, jotka ovat läheisesti yhteydessä toisiinsa siten, että niitä yhdistää ehto tai ne muodostuvat suhteellisen lyhyen ajanjakson aikana tapahtuvista arvopapereita koskevista liiketoimista.
(21)
Tätä asetusta voidaan soveltaa myös, kun keskittymään osallistuvat yritykset hyväksyvät keskittymän toteuttamiseen suoraan liittyviä ja sen kannalta välttämättömiä rajoituksia. [Euroopan] komission tämän asetuksen nojalla tekemien päätösten, joiden mukaan keskittymä on yhteismarkkinoille soveltuva, olisi automaattisesti katettava kyseiset rajoitukset ilman, että komission olisi arvioitava tällaisia rajoituksia yksittäisissä tapauksissa. Keskittymään osallistuvien yritysten pyynnöstä komission olisi kuitenkin varta vasten arvioitava niiden uusien tai ratkaisemattomien kysymysten osalta, jotka aiheuttavat selvästi epävarmuutta, onko rajoitus keskittymän toteuttamiseen suoraan liittyvä ja sen kannalta välttämätön. Jos kysymys ei kuulu komission asiaankuuluvan voimassa olevan tiedonannon tai komission julkaistun päätöksen soveltamisalaan, sen katsotaan olevan uusi tai ratkaisematon kysymys, joka aiheuttaa selvästi epävarmuutta.”
3
Kyseisen asetuksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Keskittymien arvioiminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Arvioitaessa, soveltuvatko keskittymät, joihin tätä asetusta sovelletaan, yhteismarkkinoille, noudatetaan tämän asetuksen tavoitteita ja seuraavia säännöksiä.
Arvioinnissa komissio ottaa huomioon:
a)
tarpeen ylläpitää ja kehittää tehokasta kilpailua yhteismarkkinoilla muun muassa kaikkien kyseessä olevien markkinoiden rakenteen sekä [Euroopan] yhteisön alueelta ja sen ulkopuolelta olevien yritysten todellisen ja mahdollisen kilpailun kannalta;
b)
keskittymään osallistuvien yritysten aseman markkinoilla ja niiden taloudellisen ja rahoituksellisen vahvuuden, tavarantoimittajien ja käyttäjien käytettävissä olevat valintamahdollisuudet, heidän pääsynsä hankinta- ja toimitusmarkkinoille, oikeudelliset ja muut markkinoillepääsyn esteet, asianomaisten tavaroiden tai palvelujen tarjonnan ja kysynnän kehityksen, väli- ja loppukäyttäjien edut sekä kehityksen teknisessä ja taloudellisessa edistyksessä, jos se on kuluttajille eduksi eikä estä kilpailua.
2.   Keskittymä julistetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, jollei se olennaisesti estä tehokasta kilpailua yhteismarkkinoilla tai niiden merkittävällä osalla erityisesti siitä syystä, että sillä luodaan määräävä asema tai vahvistetaan sitä.
3.   Keskittymä julistetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, jos se olennaisesti estää tehokasta kilpailua yhteismarkkinoilla tai niiden merkittävällä osalla erityisesti siitä syystä, että sillä luodaan määräävä asema tai vahvistetaan sitä.
4.   Jos 3 artiklassa tarkoitetun keskittymän muodostavan yhteisyrityksen perustamisen tarkoituksena tai seurauksena on itsenäisinä pysyvien yritysten kilpailukäyttäytymisen yhteensovittaminen, yhteensovittamista arvioidaan [SEUT 101] artiklan 1 ja 3 kohdan mukaisin perustein sen toteamiseksi, soveltuuko toimi yhteismarkkinoille.
5.   Tätä arvioitaessa komissio ottaa erityisesti huomioon,
–
toimiiko yhteisyrityksen kanssa samoilla markkinoilla tai valmistusketjun edellisessä tai seuraavassa vaiheessa tai näiden markkinoiden lähimarkkinoilla samaan aikaan kaksi tai useampia emoyhtiöitä, ja
–
antaako yhteisyrityksen perustamisesta johtuva kyseisten yritysten toiminnan yhteensovittaminen näille yrityksille mahdollisuuden kilpailun poistamiseen merkittävältä osalta kyseisiä tuotteita ja palveluja.”
4
Asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Keskittymän määritelmä”, säädetään seuraavaa:
”1.   Keskittymän katsotaan syntyvän, jos määräysvalta siirtyy pysyvästi seurauksena siitä, että
a)
kaksi yritystä tai yrityksen osaa tai useampi yritys tai yrityksen osa, jotka ovat aikaisemmin olleet itsenäisiä, sulautuu; taikka
b)
yksi tai useampi henkilö, jolla jo on määräysvalta ainakin yhdessä yrityksessä, tai yksi tai useampi yritys hankkii ostamalla osakkeita tai osuuksia taikka varoja, sopimuksella tai muulla tavoin suoran tai välillisen määräysvallan, joka koskee yhtä tai useampaa yritystä kokonaisuudessaan tai jotakin sen tai niiden osaa.
2.   Määräysvalta perustuu oikeuksiin, sopimuksiin ja muihin keinoihin, jotka joko erikseen tai yhdessä ja ottaen huomioon asiaan liittyvät tosiasialliset ja oikeudelliset olosuhteet antavat mahdollisuuden käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa yrityksessä, ja erityisesti:
a)
omistusoikeuteen yrityksen kaikkiin tai joihinkin varoihin taikka niiden käyttöoikeuteen;
b)
oikeuksiin tai sopimuksiin, joiden perusteella saadaan ratkaiseva vaikutusvalta yrityksen toimielinten kokoonpanossa, äänestyksissä tai päätöksissä.
3.   Määräysvallan ovat saaneet henkilöt tai yritykset, jotka:
a)
ovat kyseisten oikeuksien haltijoita tai kyseisten sopimusten mukaisia edunsaajia; taikka
b)
olematta kyseisten oikeuksien haltijoita tai kyseisten sopimusten mukaisia edunsaajia voivat käyttää niiden mukaisia oikeuksia.
4.   Sellaisen yhteisyrityksen perustamisella, joka hoitaa pysyvästi kaiken itsenäiselle taloudelliselle yksikölle kuuluvan toiminnan, muodostuu 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu keskittymä.
– –”
5
Asetuksen 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetuista yhteisönlaajuisista keskittymistä on ilmoitettava komissiolle ennen niiden toteuttamista ja sopimuksen tekemisen, julkisen osto- tai vaihtotarjouksen julkistamisen tai määräysvallan tuottavan osuuden hankkimisen jälkeen.”
6
Asetuksen N:o 139/2004 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Liikevaihdon laskeminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä asetuksessa tarkoitettu kokonaisliikevaihto käsittää tuotot, jotka keskittymään osallistuville yrityksille ovat edellisen tilikauden aikana kertyneet niiden tavanomaiseen toimintaan kuuluvasta tuotteiden myynnistä ja palvelujen tarjoamisesta, kun niistä on vähennetty myyntialennukset, arvonlisävero ja muut suoraan liikevaihdosta määrättävät maksut. Keskittymään osallistuvan yrityksen kokonaisliikevaihtoon ei sisälly 4 kohdassa tarkoitettujen yritysten välinen tuotteiden myynti tai palvelujen tarjoaminen.
Liikevaihto yhteisössä tai jäsenvaltiossa käsittää tuotteiden myynnin ja palvelujen tarjoamisen yrityksille ja kuluttajille yhteisössä tai kyseisessä jäsenvaltiossa.
2.   Jos keskittymä syntyy yhden tai useamman yrityksen jonkin osan hankkimisella, 1 kohdasta poiketen vain hankittuihin osiin liittyvä liikevaihto otetaan myyjän tai myyjien osalta huomioon siitä riippumatta, ovatko hankitut osat oikeushenkilöitä vai eivät.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja kahta tai useampaa hankintaa pidetään kuitenkin, jos ne tapahtuvat kahden vuoden kuluessa ja niiden osapuolina ovat samat henkilöt tai yritykset, yhtenä ja samana keskittymänä, joka on toteutettu viimeisen hankinnan päivänä.
– –”
7
Asetuksen 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Ilmoituksen tutkiminen ja menettelyn aloittaminen”, säädetään seuraavaa:
”1.   Komissio tutkii ilmoituksen heti sen saatuaan.
a)
Jos komissio päätyy siihen, että ilmoitettuun keskittymään ei sovelleta tätä asetusta, se tekee asiasta päätöksen.
b)
Jos komissio toteaa, että ilmoitettuun keskittymään tosin sovelletaan tätä asetusta, mutta vakavia epäilyjä ei kuitenkaan ole sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, komissio päättää, että se ei vastusta keskittymää, ja julistaa, että keskittymä soveltuu yhteismarkkinoille.
Keskittymän soveltuvuudesta yhteismarkkinoille tehtävän päätöksen katsotaan kattavan ne rajoitukset, jotka suoraan koskevat keskittymän toteuttamista ja ovat toteuttamisen kannalta välttämättömiä.
c)
Jos komissio toteaa, että ilmoitettuun keskittymään sovelletaan tätä asetusta ja että sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoilla on vakavia epäilyjä, komissio päättää menettelyn aloittamisesta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2 kohdan soveltamista. Tällaiset menettelyt lopetetaan 8 artiklan 1–4 kohdassa tarkoitetulla päätöksellä, jolleivät keskittymään osallistuvat yritykset ole osoittaneet komissiota tyydyttävällä tavalla, että ne ovat luopuneet keskittymästä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 9 artiklan soveltamista.
2.   Jos komissio toteaa, että ilmoitettuun keskittymään ei siihen osallistuvien yritysten tekemien muutosten jälkeen enää kohdistu 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuja vakavia epäilyjä, se julistaa keskittymän yhteismarkkinoille soveltuvaksi 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.
Komissio voi liittää 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun päätökseensä ehtoja ja velvoitteita, joiden tarkoituksena on varmistaa, että keskittymään osallistuvat yritykset noudattavat komissiolle antamiaan sitoumuksia keskittymän saattamiseksi yhteismarkkinoille soveltuvaksi.
– –”
8
Asetuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Komission päätöksentekovaltuudet”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kun komissio toteaa, että ilmoitettu keskittymä on 2 artiklan 2 kohdassa määritellyn arviointikriteerin mukainen ja 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa [SEUT 101] artiklan 3 kohdassa olevien arviointikriteerien mukainen, se julistaa päätöksellään keskittymän yhteismarkkinoille soveltuvaksi.
Keskittymän soveltuvuudesta yhteismarkkinoille tehtävän päätöksen katsotaan kattavan ne rajoitukset, jotka suoraan koskevat keskittymän toteuttamista ja ovat toteuttamisen kannalta välttämättömiä.
2.   Kun komissio toteaa, että ilmoitettu keskittymä on keskittymään osallistuvien yritysten tekemien muutosten jälkeen 2 artiklan 2 kohdassa määritellyn arviointikriteerin mukainen ja 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa [SEUT 101] artiklan 3 kohdassa olevien arviointikriteerien mukainen, se julistaa päätöksellään keskittymän yhteismarkkinoille soveltuvaksi.
Komissio voi liittää päätökseensä ehtoja ja velvoitteita, joilla on tarkoitus varmistaa, että keskittymään osallistuvat yritykset noudattavat komissiolle antamiaan sitoumuksia keskittymän saattamiseksi yhteismarkkinoille soveltuvaksi.
Keskittymän soveltuvuudesta yhteismarkkinoille tehtävän päätöksen katsotaan kattavan ne rajoitukset, jotka suoraan koskevat keskittymän toteuttamista ja ovat toteuttamisen kannalta välttämättömiä.
3.   Kun komissio toteaa, että keskittymä on 2 artiklan 3 kohdassa määritellyn arviointikriteerin mukainen tai ei ole 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa [SEUT 101] artiklan 3 kohdassa olevien arviointikriteerien mukainen, se julistaa päätöksellään keskittymän yhteismarkkinoille soveltumattomaksi.
4.   Jos komissio katsoo, että keskittymä
a)
on jo toteutettu ja kyseinen keskittymä on todettu yhteismarkkinoille soveltumattomaksi; tai
b)
on toteutettu sellaiseen 2 kohdan nojalla tehtyyn päätökseen liittyvän ehdon vastaisesti, jossa todetaan, että ilman kyseistä ehtoa keskittymä täyttäisi 2 artiklan 3 kohdassa säädetyn edellytyksen tai että 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa keskittymä ei täyttäisi [SEUT 101] artiklan 3 kohdassa määrättyjä edellytyksiä;
komissio voi:
–
vaatia keskittymään osallistuvia yrityksiä purkamaan keskittymän, erityisesti purkamalla sulautuman tai luopumalla hankituista osakkeista tai varoista, jotta ennen keskittymän toteuttamista vallinnut tilanne palautettaisiin. Jos tilanteen palauttaminen ei ole mahdollista purkamalla sulautuma, komissio voi ryhtyä muihin aiheellisiin toimenpiteisiin ennen keskittymän toteuttamista vallinneen tilanteen palauttamiseksi mahdollisimman suuressa määrin.
–
määrätä muita aiheellisia toimenpiteitä varmistaakseen, että keskittymään osallistuvat yritykset purkavat keskittymän tai toteuttavat muita korjaavia toimenpiteitä komission päätöksen mukaisesti.
– –”
9
Asetuksen 21 artiklan, jonka otsikko on ”Asetuksen soveltamisala ja toimivalta”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Vain tätä asetusta sovelletaan 3 artiklassa tarkoitettuihin keskittymiin, ja [SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002] annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 1/2003 [(EUVL 2003, L 1, s. 1)], [kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen 19.7.1968 annettua neuvoston asetusta] (ETY) N:o 1017/68 [(EYVL 1968, L 175, s. 1)], [ETY-sopimuksen 85 ja 86 artiklan yksityiskohtaisesta soveltamisesta meriliikenteeseen 22.12.1986 annettua neuvoston asetusta] (ETY) N:o 4056/86 [(EYVL 1986, L 378, s. 4)] ja [kilpailusääntöjen yksityiskohtaisesta soveltamisesta lentoliikenneyhtiöihin 14.12.1987 annettua neuvoston asetusta] (ETY) N:o 3975/87 [(EYVL 1987, L 374, s. 1)] ei sovelleta lukuun ottamatta yhteisyrityksiä, jotka eivät ole yhteisönlaajuisia ja joiden tarkoituksena tai seurauksena on itsenäisenä pysyvien yritysten kilpailukäyttäytymisen yhteensovittaminen.”
B Horisontaalisia sulautumia koskevat suuntaviivat
10
Horisontaalisten sulautumien arvioinnista yrityskeskittymien valvonnasta annetun neuvoston asetuksen nojalla annetuissa suuntaviivoissa (EUVL 2004, C 31, s. 5; jäljempänä horisontaalisia sulautumia koskevat suuntaviivat) todetaan seuraavaa:
”– –
13.
– – komissio määrittelee asetuksen [N:o 139/2004] 2 artiklan mukaisesti, estäisikö sulautuma olennaisesti tehokasta kilpailua, erityisesti määräävän aseman luomisen tai vahvistamisen kautta, ja olisiko sulautuma sen vuoksi julistettava yhteismarkkinoille soveltumattomaksi. On korostettava, että nämä tekijät eivät muodosta luetteloa, jonka sisältämät seikat olisi mekaanisesti tarkastettava kaikissa tapauksissa. Ennemminkin tietyn tapauksen kilpailuvaikutusten arviointi perustuu sulautuman todennäköisen vaikutuksen kokonaisvaltaiseen arviointiin merkityksellisten tekijöiden ja olosuhteiden perusteella. Kaikki tekijät eivät aina ole merkityksellisiä jokaisen horisontaalisen sulautuman osalta eikä mahdollisesti ole välttämätöntä analysoida kaikkia tapaukseen liittyviä tekijöitä yhtä tarkasti.
– –
26.
Useat tekijät, joilla yksin tarkasteltuina ei välttämättä ole ratkaisevaa vaikutusta, voivat vaikuttaa siihen, aiheutuuko sulautumasta todennäköisesti merkittäviä yhteensovittamattomia vaikutuksia. Kaikkien näiden tekijöiden ei tarvitse esiintyä, jotta tällaiset vaikutukset olisivat todennäköisiä. Luettelo ei myöskään ole tyhjentävä.
Sulautuvilla yrityksillä on suuret markkinaosuudet
27.
Mitä suurempi markkinaosuus, sitä todennäköisemmin yrityksellä on markkinavoimaa. Ja mitä enemmän markkinaosuus lisääntyy, sitä todennäköisempää on, että sulautuma johtaa markkinavoiman merkittävään kasvuun. Mitä enemmän myyntipohja, jolta hinnankorotuksen jälkeen voidaan saada suurempia marginaaleja, laajenee, sitä todennäköisempää on, että sulautuvat yritykset pitävät hinnankorotusta kannattavana huolimatta siihen liittyvästä tuotannon pienentymisestä. Vaikka markkinaosuudet ja markkinaosuuksien lisäykset ovat vain ensimmäinen osoitus markkinavoimasta ja markkinavoiman lisääntymisestä, ne ovat tavallisesti tärkeitä tekijöitä arvioinnissa – –
Sulautuvat yritykset ovat läheisiä kilpailijoita
28.
Tuotteet voivat olla merkityksellisillä markkinoilla erilaistettuja – – siten, että tietyt tuotteet korvaavat toisensa paremmin kuin toiset – –. Mitä parempi sulautuvien yritysten tuotteiden korvattavuus on, sitä todennäköisemmin sulautuvat yritykset korottavat merkittävästi hintoja – –. Esimerkiksi sulautuma, jonka osapuolina on kaksi tuottajaa, joiden tuotteita useat asiakkaat pitävät ensimmäisenä ja toisena vaihtoehtonaan, voi johtaa merkittävään hinnankorotukseen. Se, että osapuolten välinen kilpailusuhde on ollut merkittävä kilpailun lähde markkinoilla, saattaa olla keskeinen tekijä analyysissa – –. Myös korkeat sulautumaa edeltävät marginaalit – – voivat lisätä merkittävien hinnankorotusten todennäköisyyttä. On todennäköisempää, että sulautuvien yritysten kannustin hinnankorotuksiin on rajoitettu silloin, kun kilpailevat yritykset valmistavat tuotteita, jotka korvaavat hyvin sulautuvien yritysten tuotteet, kuin verrattuna tilanteeseen, jolloin kilpailevien yritysten tuotteet eivät korvaa sulautuvien yritysten tuotteita yhtä hyvin – –. Sen vuoksi todennäköisyys on pienempi, että sulautuma estää olennaisesti tehokasta kilpailua, erityisesti määräävän aseman luomisen tai vahvistamisen kautta, kun sulautuvien yritysten ja kilpailevien tuottajien tuotteet korvaavat toisensa hyvin.
– –
Sulautuman tuloksena syntyvä yritys pystyy estämään kilpailijoiden laajentumisen
36.
Jos niiden toteuttaminen sallittaisiin, jotkin ehdotetut sulautumat estäisivät olennaisesti tehokasta kilpailua luomalla sulautuman tuloksena syntyvälle yritykselle aseman, jossa sillä olisi kyky ja kannustin vaikeuttaa pienempien yritysten ja mahdollisten kilpailijoiden laajentumista tai muulla tavoin rajoittaa kilpailevien yritysten kykyä kilpailla. Tällaisessa tapauksessa kilpailijat eivät voi yksin tai yhdessä rajoittaa sulautuman seurauksena syntyvän yrityksen toimintaa siinä määrin, että se ei korottaisi hintoja tai toteuttaisi muita kilpailua haittaavia toimenpiteitä. Sulautuman tuloksena syntyvällä yrityksellä voi esimerkiksi olla niin paljon määräys- tai vaikutusvaltaa tuotantopanosten toimittamiseen – – tai jakelumahdollisuuksiin – –, että kilpailevien yritysten laajentuminen tai markkinoille tulo voi tulla kalliimmaksi. Samoin sulautuman tuloksena syntyvällä yrityksellä oleva määräysvalta patenttien – – tai muiden immateriaalioikeuksien (esim. tavaramerkkien – –) alalla voi vaikeuttaa kilpailijoiden laajentumista tai markkinoille tuloa. Sellaisilla markkinoilla, joilla eri infrastruktuurien tai laitealustojen välinen yhteentoimivuus on tärkeää – –, sulautuma voi antaa sulautuman tuloksena syntyvälle yritykselle kyvyn ja kannustimen nostaa kilpailijoidensa kustannuksia tai heikentää niiden palvelun laatua – –. Arvioidessaan tätä komissio voi ottaa huomioon muun muassa sulautuman tuloksena syntyvän yrityksen taloudellisen vahvuuden verrattuna sen kilpailijoihin – –
Sulautuma poistaa tärkeän kilpailuvoiman
37.
Jotkin yritykset vaikuttavat enemmän kilpailuprosessiin kuin niiden markkinaosuudet tai vastaavanlaiset mittakeinot osoittavat. Sulautuma, johon osallistuu tällainen yritys, voi muuttaa kilpailudynamiikkaa merkittävällä kilpailunvastaisella tavalla, erityisesti kun markkinat ovat jo keskittyneet – –. Yritys voi esimerkiksi olla uusi markkinoille tulija, jonka odotetaan tulevaisuudessa aiheuttavan merkittävää kilpailupainetta kyseisillä markkinoilla toimivia muita yrityksiä kohtaan.
38.
Markkinoilla, joilla innovointi on merkittävä kilpailutekijä, sulautuma voi parantaa yrityksen kykyä ja lisätä sen kannustinta tuoda uusia innovaatioita markkinoille ja siten lisätä kilpailijoihin kohdistuvaa painetta innovoida kyseisillä markkinoilla. Vaihtoehtoisesti tehokas kilpailu voi estyä olennaisesti, kun kaksi innovaatioiden suhteen merkittävää yritystä sulautuu, esimerkiksi kaksi sellaista yritystä, jotka kehittävät tuotteita tietyille tuotemarkkinoille. Samoin yritys, jonka markkinaosuus on suhteellisen pieni, voi kuitenkin olla merkittävä kilpailuvoima, jos sillä on kehitteillä lupaavia tuotteita – –”
C Toimivaltakysymyksistä annettu konsolidoitu tiedonanto
11
Yrityskeskittymien valvonnasta annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 mukaisesti toimivaltakysymyksistä annetussa komission konsolidoidussa tiedonannossa (EUVL 2008, C 95, s. 1; jäljempänä toimivaltakysymyksistä annettu konsolidoitu tiedonanto) todetaan seuraavaa:
”– –
(38)
Asetuksen [N:o 139/2004] 3 artiklan 1 kohdan mukainen keskittymän yleinen ja teleologinen määritelmä – jonka mukaan tuloksena on määräysvalta yhdessä tai useammassa yrityksessä – antaa ymmärtää, että sillä, hankittiinko määräysvalta yhden tai useamman oikeustoimen kautta, ei ole merkitystä, edellyttäen että lopputuloksena on yksi ainoa keskittymä. Vähintään kaksi liiketointa muodostaa 3 artiklassa tarkoitetun yhden keskittymän, jos ne ovat luonteeltaan yhtenäiset. Tämän vuoksi olisikin määritettävä, antaako tulos yhdelle tai useammalle yritykselle suoran tai välillisen taloudellisen määräysvallan yhden tai useamman toisen yrityksen toiminnassa. Arvioinnissa on tunnistettava liiketoimien perustana oleva taloudellinen todellisuus ja näin ollen osapuolten taloudellinen tavoite. Toisin sanoen kyseisten liiketoimien yhtenäisen luonteen määrittämiseksi on kussakin tapauksessa tarpeen selvittää, ovatko kyseiset liiketoimet toisistaan riippuvaiset niin, että yhtä liiketointa ei olisi toteutettu ilman toista – –
(39)
Sulautuma-asetuksen johdanto-osan 20 kappaleen mukaan on asianmukaista käsitellä yhtenä keskittymänä toimia, jotka ovat läheisesti yhteydessä toisiinsa siten, että niitä yhdistää ehto. – –
– –
(41)
Vaikka useita toimia yhdistäisikin ehto, ne voidaan kuitenkin katsoa yhdeksi keskittymäksi vain, jos sama yritys hankkii tai samat yritykset hankkivat määräysvallan. – –
– –
(44)
Periaatetta, jonka mukaan useat liiketoimet voidaan käsitellä yhtenä keskittymänä – –, sovelletaan vain, jos sama henkilö tai yritys hankkii taikka samat henkilöt tai yritykset hankkivat määräysvallan yhdessä tai useammassa yrityksessä.”
D Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestys
12
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklassa vahvistetaan asian selvittämistoimien tarkoitus ja 92 artiklassa niitä koskeva menettely.
13
Työjärjestyksen 93–95 artiklassa määrätään todistajien kuulemista koskevista menettelysäännöistä.
14
Työjärjestyksen 96 artikla koskee asiantuntijalausuntoa.
II Asian tausta ja riidanalainen päätös
15
Asian tausta on esitetty tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 2–18 kohdassa ja tuomion T‑317/20 2–16 kohdassa. Se voidaan tiivistää tätä oikeudenkäyntiä varten seuraavasti.
A Keskittymän tausta
16
RWE AG on Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jolla suunniteltua keskittymää koskevan ilmoituksen tekoajankohtana oli toimintaa koko energian toimitusketjussa, mukaan lukien energian tuotannon, tukkutoimitusten, siirron, jakelun ja vähittäismyynnin sekä kuluttajille tarkoitettujen energiapalvelujen (mittarien luku, sähköinen liikenne jne.) aloilla (jäljempänä sähkömarkkinat). RWE ja sen tytäryhtiöt, mukaan lukien innogy SE, toimivat useissa jäsenvaltioissa.
17
E.ON SE on Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka harjoitti kyseisenä ajankohtana toimintaa sähkön koko toimitusketjussa, kuten sähkön tuotannon, tukkutoimitusten, jakelun ja vähittäismyynnin aloilla. E.ON omistaa ja ylläpitää sähköntuotantolaitoksia useissa jäsenvaltioissa.
18
Valittajat ovat Saksan oikeuden mukaan perustettuja julkisen sektorin yrityksiä, jotka tuottavat sähköä sekä perinteisistä energialähteistä (jäljempänä perinteinen sähkö) että uusiutuvista energialähteistä, ja niiden tuotantolaitokset sijaitsevat Saksassa.
19
Käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva keskittymä liittyy RWE:n ja E.ON:n väliseen monimutkaiseen omaisuuserien vaihtoon, josta kyseiset kaksi yritystä ilmoittivat 11.3. ja 12.3.2018 (jäljempänä kokonaisjärjestely). Kyseinen vaihto toteutettiin pääasiassa kyseessä olevalla keskittymällä, joka oli ensimmäinen keskittymä ja jonka yhteydessä RWE halusi hankkia yksinomaisen tai yhteisen määräysvallan tiettyihin E.ON:n tuotantoon liittyviin omaisuuseriin. Toisessa keskittymässä E.ON hankki yksinomaisen määräysvallan innogyn, joka on RWE:n määräysvallassa, jakeluun ja vähittäismyyntiin liittyvään toimintaan sekä tiettyihin tuotantoon liittyviin omaisuuseriin. Kolmannessa keskittymässä RWE:n tarkoituksena oli hankkia 16,67 prosenttia E.ON:n osakkeista.
20
Valittajat ilmoittivat 17.4., 24.4., 25.4., 16.7. ja 13.11.2018 päivätyillä kirjeillä Euroopan komissiolle, että ne haluavat osallistua ensimmäistä ja toista keskittymää koskevaan menettelyyn.
21
Asioiden C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P ja C‑470/23 P valittajien edustajat ja komissio pitivät 26.6.2018 kokouksen, jonka aikana kyseiset edustajat ilmoittivat komissiolle, että heidän asiakkaansa olivat huolissaan ensimmäisestä ja toisesta keskittymästä ja halusivat osallistua niihin liittyviin menettelyihin. Komissio ja kukin näistä neljästä valittajasta pitivät 28.8.2018 erilliset kokoukset, joissa valittajat esittivät huomautuksensa kyseisistä keskittymistä.
22
Toisesta keskittymästä (jäljempänä keskittymä M.8870) ilmoitettiin komissiolle 31.1.2019. Komissio antoi toisen keskittymän osalta 17.9.2019 päätöksen C(2019) 6530 final yrityskeskittymän julistamisesta sisämarkkinoille ja ETA-sopimuksen toimintaan soveltuvaksi (asia M.8870 – E.ON/Innogy) (EUVL 2020, C 379, s. 16).
23
Kolmannesta keskittymästä ilmoitettiin Bundeskartellamtille (liittovaltion kartelliviranomainen, Saksa), joka hyväksyi sen 26.2.2019 tekemällään päätöksellä (asia B8-28/19, jäljempänä keskittymä B8-28/19).
B Hallinnollinen menettely
24
Komissio sai 22.1.2019 asetuksen N:o 139/2004 4 artiklan mukaisen ilmoituksen ehdotetusta keskittymästä, jolla RWE aikoi hankkia kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun yksinomaisen tai yhteisen määräysvallan tiettyihin E.ON:n tuotantoon liittyviin omaisuuseriin.
25
Komissio julkaisi 31.1.2019 Euroopan unionin virallisessa lehdessä ennakkoilmoituksen kyseisestä keskittymästä (asia M.8871 – RWE/E.ON Assets) (EUVL 2019, C 38, s. 22; jäljempänä keskittymä M.8871) asetuksen N:o 139/2004 4 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
26
Niihin tuotantoon liittyviin E.ON:n omaisuuseriin, jotka RWE:n on hankittava keskittymän M.8871 yhteydessä, kuuluvat yhtäältä seuraavat uusiutuvista energialähteistä tuotetun energian alalla toimivat yhtiöt ja osakkuudet kyseisissä yhtiöissä:
–
E.ON Climate & Renewables GmbH (Saksa)
–
Amrum Offshore West GmbH (Saksa)
–
E.ON Climate & Renewables UK Limited (Yhdistynyt kuningaskunta)
–
E.ON Climate & Renewables North America LLC (Yhdysvallat)
–
E.ON Wind Sweden AB (Ruotsi)
–
E.ON Climate & Renewables Italia Srl (Italia)
–
Arkona (Saksa)
–
Delta Nordsee (Saksa).
27
Lisäksi RWE hankkii 60,08 prosentin osuuden Rampion NewCo:sta (Yhdistynyt kuningaskunta), joka omistaa 50 prosenttia Rampion Offshore Wind Limitedin (Yhdistynyt kuningaskunta) osakkeista, ja siten noin 30,1 prosentin välillisen osakkuuden Rampion Offshore Windistä.
28
Niihin tuotantoon liittyviin E.ON:n omaisuuseriin, jotka kuuluvat keskittymään M.8871, kuuluvat toisaalta seuraavat ydinvoimaan liittyvien omaisuuserien omistusosuudet ja nosto-oikeudet:
–
12,5 prosentin vähemmistöosakkuus Kernkraftwerke Lippe-Ems GmbH:ssa (Saksa)
–
25 prosentin vähemmistöosakkuus Kernkraftwerk Gundremmingen GmbH:ssa (Saksa) sekä 25 prosentin osuus ydinpolttoaineeseen ja ‑jätteeseen sekä eräät Gundremmingenin ydinvoimalaan liittyvät kiinteät omaisuuserät.
29
Keskittymää M.8871 koskevan tutkinnan yhteydessä komissio teki markkinatutkimuksen ja lähetti tämän johdosta eräille yrityksille, kuten valittajille, kyselylomakkeen, johon ne vastasivat 30.1.2019.
30
Valittajat toistivat 31.1.2019 päivätyissä kirjeissä haluavansa osallistua komission toteuttamaan menettelyyn ja pyysivät, että komissio antaisi niille tässä yhteydessä mahdollisuuden tulla kuulluiksi siinä tapauksessa, että se päättäisi aloittaa asetuksen N:o 139/2004 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisen perusteellisen tutkinnan.
C Riidanalainen päätös
31
Komissio antoi 26.2.2019 riidanalaisen päätöksen, jolla keskittymä M.8871 julistettiin sisämarkkinoille soveltuvaksi asetuksen N:o 139/2004 6 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja Euroopan talousalueesta (ETA) 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (EYVL 1994, L 1, s. 3) 57 artiklassa tarkoitetussa tutkintavaiheessa.
III Menettelyt unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalaiset tuomiot
32
Valittajat nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 27.5.2020 jättämillään kannekirjelmillä viisi kannetta, joissa ne vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista.
33
Valittajat vetosivat kanteissaan kuuteen olennaisilta osiltaan identtiseen kumoamisperusteeseen, joista ensimmäinen koskee kokonaisjärjestelyä koskevan arvioinnin virheellistä eriyttämistä, toinen perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, kolmas kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamista, neljäs tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkaamista, viides ilmeisiä arviointivirheitä ja kuudes huolellisuusvelvoitteen laiminlyöntiä.
34
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseiset kanteet valituksenalaisilla tuomioilla.
IV Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
35
Valittajat tekivät nyt käsiteltävät valitukset unionin tuomioistuimen kirjaamoon 21.7.2023 jättämillään viidellä valituskirjelmällä.
36
Kyseiset valittajat, jotka olivat lisäksi nostaneet vuonna 2021 tämän tuomion 22 kohdassa mainitusta päätöksestä viisi kumoamiskannetta (asiat T‑53/21, T‑55/21, T‑56/21, T‑61/21 ja T‑62/21), jotka olivat edelleen vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa 21.7.2023, pyysivät samana päivänä nyt käsiteltävien valitusten käsittelyn lykkäämistä siihen saakka, kunnes unionin yleinen tuomioistuin antaa ratkaisunsa mainituissa siinä vireillä olevissa asioissa.
37
Kuultuaan asianosaisia näistä lykkäyspyynnöistä ja näiden valitusten mahdollisesta yhdistämisestä unionin tuomioistuimen presidentti hylkäsi 19.9.2023 tekemällään päätöksellä mainitut pyynnöt ja määräsi asioiden yhdistämisestä.
38
Valituksissaan valittajat vaativat samoin sanamuodoin ja kukin itseään koskevilta osin, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaiset tuomiot ja riidanalaisen päätöksen
–
toissijaisesti ja joka tapauksessa palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ja
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut mukaan lukien unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyistä menettelyistä aiheutuneet asianajo- ja matkakulut.
39
Komissio ja muut osapuolet vaativat, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valitukset ja
–
velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Valitukset
40
Valittajat vetoavat valitustensa tueksi samoin sanamuodoin neljään valitusperusteeseen, jotka koskevat SEUT 101 artiklan rikkomista ja valittajien menettelyllisten oikeuksien loukkaamista (ensimmäinen valitusperuste), asetuksen N:o 139/2004 3 artiklan virheellistä soveltamista (toinen valitusperuste), kyseisen asetuksen 2 artiklan virheellistä soveltamista (kolmas valitusperuste) ja todistustaakan jakamista koskevien periaatteiden loukkaamista (neljäs valitusperuste).
A Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee SEUT 101 artiklan rikkomista ja valittajien menettelyllisten oikeuksien loukkaamista
1.
Tutkittavaksi ottaminen
a)
Asianosaisten lausumat
41
Komissio väittää, että valituksissa ei yksilöidä niitä valituksenalaisten tuomioiden kohtia, joissa on väitetysti oikeudellisia virheitä, joten kyseiset valitukset eivät täytä unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 169 artiklan 2 kohdassa asetettuja vaatimuksia.
b)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
42
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdasta seuraa, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi, tai muuten kyseinen valitus tai peruste jätetään tutkimatta (tuomio 4.10.2024, thyssenkrupp v. komissio, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43
Näitä vaatimuksia ei täytä ja tutkimatta on jätettävä muun muassa valitusperuste, jonka tueksi esitetyt perustelut eivät ole riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta unionin tuomioistuin voisi harjoittaa laillisuusvalvontaansa, erityisesti siksi, että ne oleelliset seikat, joihin valitusperuste perustuu, eivät ilmene riittävän johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi valituskirjelmästä, joka on tältä osin muotoiltu epäselvästi ja moniselitteisesti. Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että valitus, joka ei ole rakenteeltaan johdonmukainen, joka rajoittuu yleisiin toteamuksiin ja jossa ei ilmoiteta täsmällisesti valituksenalaisen ratkaisun kohtia, joissa väitetään mahdollisesti olevan oikeudellinen virhe, on jätettävä tutkimatta sen tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvän puuttumisen vuoksi (tuomio 4.10.2024, thyssenkrupp v. komissio, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että valittajat ovat yksilöineet täsmällisesti ne valituksenalaisten tuomioiden kohdat, joita ne aikovat arvostella ensimmäisessä valitusperusteessaan, ja esittäneet täsmällisesti ja nimenomaisesti ne oikeudelliset virheet, joita unionin yleisen tuomioistuimen väitetään tehneen kyseisissä kohdissa.
45
Tästä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on otettava tutkittavaksi.
2.
Asiakysymys
a)
Ensimmäinen osa
1) Asianosaisten lausumat
46
Valittajat riitauttavat sen, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 393 ja 394 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 392 ja 393 kohdassa, ettei SEUT 101 artiklaa voida soveltaa. Tällaista ”kokonaisuutena” soveltamisalan ulkopuolelle jättämistä ei ole valittajien mukaan perusteltu täsmällisesti ja ne pitävät sitä virheellisenä. Niiden mukaan on ensinnäkin niin, että asetukseen N:o 139/2004 sisältyvillä menettelyllisillä vaatimuksilla ei voida vaarantaa SEUT 101 artiklassa määrätyn kartellikiellon tehokkuutta, joten unionin yleinen tuomioistuin ei voinut vedota kyseiseen asetukseen mainitun määräyksen soveltamatta jättämiseksi. Unionin yleisen tuomioistuimen mainitsemasta tuomiosta 7.9.2017, Austria Asphalt (C‑248/16, EU:C:2017:643; jäljempänä Austria Asphalt ‑tuomio) ei valittajien mukaan myöskään seuraa, ettei keskittymä voisi käytännössä rikkoa SEUT 101 artiklaa asetuksen N:o 139/2004 nojalla. Valittajat väittävät nimittäin, että kyseinen tuomio koskee itse asiassa yhtäältä kyseisessä asetuksessa ja toisaalta asetuksessa N:o 1/2003 säädettyjen menettelyllisten vaatimusten erottelua. Valittajien mukaan on näin ollen niin, että primaarioikeutta sovelletaan keskittymiin silloin, kun keskittymän osapuolet sopivat – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – kilpailun rajoittamisesta, mikä ilmenee sekä asetuksen N:o 139/2004 syntyhistoriasta että sen sanamuodosta ja oikeuskäytännöstä.
47
Valittajien mukaan oikeuskäytännöstä ilmenee myös, ettei asetuksen N:o 139/2004 soveltaminen sulje pois aineellisen primaarioikeuden soveltamista. Valittajat toteavat, että unionin tuomioistuin katsoi 16.3.2023 antamassaan tuomiossa Towercast (C‑449/21 P, EU:C:2023:207, 33 kohta ja sitä seuraavat kohdat), että vaikka asetuksen N:o 139/2004 21 artiklassa suljetaan pois asetuksen N:o 1/2003 soveltaminen asetuksen N:o 139/2004 3 artiklassa tarkoitettuihin keskittymiin, kyseinen estevaikutus koskee jo sanamuotonsakin perusteella ainoastaan johdetun oikeuden toimia. Valittajien mukaan nämä periaatteet ovat viime kädessä välttämättömiä, jotta vältettäisiin erot arvioinneissa keskittymien valvonnan alalla.
48
Komissio, RWE ja E.ON kiistävät valittajien väitteet.
2) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
49
Valittajien unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perusteluista esittämästä arvostelusta on aluksi todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen antaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa asetetut vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (tuomio 29.7.2024, Ryanair ja Laudamotion v. komissio, C‑591/21 P, EU:C:2024:635, 166 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
50
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 393 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 392 kohdassa – todettuaan tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 392 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 391 kohdassa, että valittajat väittävät, että RWE ja E.ON jakoivat kokonaisjärjestelyllä sähkömarkkinoiden arvoketjun vaiheet Saksassa, mikä merkitsee SEUT 101 artiklan vastaista kilpailunrajoitusta –, että asetuksen N:o 139/2004 21 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että vain kyseistä asetusta sovelletaan sen 3 artiklassa tarkoitettuihin keskittymiin, joihin asetusta N:o 1/2003 ei lähtökohtaisesti sovelleta. Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi Austria asphalt ‑tuomioon viitaten, että asetusta N:o 1/2003 sovelletaan sitä vastoin edelleen yritysten toimintaan, joka merkitsemättä asetuksessa N:o 139/2004 tarkoitettua keskittymää on kuitenkin omiaan johtamaan SEUT 101 artiklan vastaiseen yritysten toiminnan keskinäiseen yhteensovittamiseen ja joka tästä syystä kuuluu komission tai kansallisten kilpailuviranomaisten valvonnan piiriin.
51
Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 394 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 393 kohdassa sen seikan olevan riidaton, että riidanalaisen päätöksen kohde koski keskittymää. Unionin yleinen tuomioistuin totesi tässä vaiheessa myös, että kun otetaan huomioon sen tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 393 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 392 kohdassa esittämä arviointi, valittajien SEUT 101 artiklan rikkomista koskeva väite oli tehoton.
52
Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin noudatti SEUT 296 artiklan mukaista perusteluvelvollisuuttaan, toisin kuin valittajat väittävät. Kuten valittajien valituskirjelmistä ilmenee, ne pystyivät tältä osin esittämään aineellisia moitteita kyseisiin valituksenalaisten tuomioiden kohtiin sisältyvistä arvioinneista, ja tämän tuomion 54–58 kohdassa esitetyt unionin tuomioistuimen arvioinnit osoittavat, että unionin tuomioistuin pystyi valvomaan unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin laillisuutta.
53
Mainittua unionin yleisen tuomioistuimen arviointia koskevasta valittajien esittämästä aineellisesta arvostelusta on todettava, että se perustuu valituksenalaisten tuomioiden virheelliseen tulkintaan.
54
Unionin yleinen tuomioistuin ei tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 394 kohdassa eikä tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 393 kohdassa sulkenut pois SEUT 101 artiklan sovellettavuutta RWE:n ja E.ON:n välisiin keskittymää M.8871 koskeviin sopimuksiin.
55
Unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisissä kohdissa lähinnä, että koska riidanalaisen päätöksen kohteena oli komissiolle ilmoitettu keskittymä, komission oli valvottava – ja se valvoi perustellusti – SEUT 101 artiklan noudattamista asetuksen N:o 139/2004, jonka kohteena on SEUT 101 ja SEUT 102 artiklassa tarkoitettujen keskittymien ennaltaehkäisevä valvonta, välityksellä (ks. vastaavasti Austria asphalt ‑tuomio, 30 ja 31 kohta) eikä asetuksen N:o 1/2003, jonka kohteena on mainituissa EUT-sopimuksen määräyksissä tarkoitettujen sopimusten, päätösten, yhdenmukaistettujen menettelytapojen ja määräävää asemaa koskevien tilanteiden valvonta, välityksellä.
56
Näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan jättänyt sovellettavaa säännöstöä huomiotta ja viittasi perustellusti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 393 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 392 kohdassa Austria asphalt ‑tuomion 32 ja 33 kohdassa mainittuun kyseistä säännöstöä koskevaan oikeuskäytäntöön.
57
Tätä unionin yleisen tuomioistuimen arviointia ei kyseenalaista myöskään valittajien mainitsema 16.3.2023 annettu tuomio Towercast (C‑449/21 P, EU:C:2023:207). Kyseisessä asiassa kyseessä olleesta keskittymästä, joka ei ylittänyt asetuksen N:o 139/2004 1 artiklassa säädettyjä kynnysarvoja, ei ollut ilmoitettu, joten asetusta N:o 139/2004 ei sovellettu, toisin kuin nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan keskittymän kohdalla, eikä sen 21 artiklan 1 kohdassa säädettyä estevaikutusta voitu soveltaa.
58
Siltä osin kuin valittajat väittävät, että RWE ja E.ON sopivat kilpailun rajoittamisesta monimutkaisella järjestelyllä, joka merkitsi ”tulitaukoa entisten kovien kilpailijoiden” välillä, ja että komissio ja unionin yleinen tuomioistuin eivät voineet jättää näitä olosuhteita huomiotta, on todettava, että vaikka tällaiset olosuhteet olisivat voineet tai voisivat olla tarvittaessa kantelun johdosta asetuksen N:o 1/2003 mukaisen komission tutkinnan kohteena, ne eivät voineet kuulua komission riidanalaisessa päätöksessä asetuksen N:o 139/2004 nojalla toteuttaman keskittymää koskevan rakenteellisen tarkastelun piiriin eivätkä näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman kyseisen päätöksen laillisuutta koskevan valvonnan piiriin.
59
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton.
b)
Toinen osa
1) Asianosaisten lausumat
60
Valittajat toteavat, että SEUT 101 artiklaa koskevan kantansa vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei tarkistanut, osoittivatko valittajien esittämät todisteet SEUT 101 artiklassa kielletyn kilpailunrajoituksen olemassaolon. Valittajien mukaan asiakirja-aineistosta ilmenee kuitenkin, että RWE ja E.ON sopivat sähkömarkkinoiden jakamisesta. Valittajat katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin olisi voinut ja sen olisi pitänyt pitää tätä markkinoiden jakamista kiellettynä SEUT 101 artiklan 1 kohdan nojalla. Valittajien mukaan on lisäksi kiistatonta, että komissio ei tarkastellut keskittymää M.8871 SEUT 101 artiklan valossa ja että kyseisen keskittymän osapuolet eivät myöskään esittäneet mitään perusteluja sille, että keskittymällä olisi SEUT 101 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja myönteisiä vaikutuksia.
61
Komissio, RWE ja E.ON kiistävät valittajien väitteet.
2) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
62
Valittajat arvostelevat tässä osassa unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, ettei se tarkistanut, osoittivatko valittajien kyseisessä tuomioistuimessa käydyissä menettelyissä esittämät todisteet SEUT 101 artiklan vastaisen kartellin olemassaolon.
63
Tämän valitusperusteen ensimmäisen osan tarkastelusta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, että komissio oli perustellusti tarkastellut kyseessä olevaa keskittymää asetuksessa N:o 139/2004 säädetyn ennaltaehkäisevän valvonnan yhteydessä, ja tämän jälkeen, että kaikki SEUT 101 artiklassa tarkoitetun kilpailua rajoittavan kartellin olemassaoloon liittyvät seikat olisivat voineet tai voisivat tarvittaessa olla asetuksen N:o 1/2003 mukaisen kantelun kohteena.
64
Unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei kuitenkaan ole suorittaa arviointeja, jotka eivät liity sen käsiteltäväksi saatetun kumoamiskanteen kohteena olevan päätöksen lainmukaisuuden valvontaan.
65
Tässä tilanteessa ensimmäisen valitusperusteen toinen osa hylättävä tehottomana.
c)
Kolmas osa
1) Asianosaisten lausumat
66
Valittajat väittävät pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi niiden oikeutta tulla kuulluiksi yhtäältä siten, että katsoessaan SEUT 101 artiklan rikkomista koskevan väitteen tehottomaksi se jätti puhtaasti muodollisista syistä huomiotta kaikki tosiseikat, jotka valittajat olivat esittäneet kyseisen määräyksen rikkomisen osoittamiseksi. Valittajien mukaan on toisaalta niin, että se, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 406–411 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 405–410 kohdassa valittajien esittämän henkilökohtaista saapumista asian käsittelyyn tai todistajien kuulemista koskeneen pyynnön, loukkaa valittajien oikeutta tulla kuulluiksi.
67
Komissio, RWE ja E.ON kiistävät valittajien väitteet.
2) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
68
Valittajat moittivat tässä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se loukkasi niiden oikeutta tulla kuulluiksi, kun se ei ottanut huomioon niiden esittämiä tosiseikkoja eikä järjestänyt valittajien henkilökohtaista saapumista asian käsittelyyn eikä tiettyjen todistajien kuulemista RWE:n ja E.ON:n menettelystä, joka saattaa olla SEUT 101 artiklan vastaista.
69
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tehokkaan oikeussuojan periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, joka ilmaistaan nykyisin Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa (tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kyseiseen periaatteeseen sisältyy oikeus tulla kuulluksi (ks. vastaavasti tuomio 26.9.2024, Energotehnica, C‑792/22, EU:C:2024:788, 54 kohta).
70
Kuulluksi tulemista koskeva oikeus merkitsee sitä, että asianomaiselle on annettava tilaisuus esittää asianmukaisesti kantansa niistä seikoista, joiden perusteella toimivaltainen viranomainen aikoo tehdä häntä koskevan päätöksensä. Kuulluksi tulemista koskevan oikeuden kunnioittaminen oikeudenkäyntimenettelyssä ei myöskään merkitse sitä, että tuomioistuimen on sisällytettävä ratkaisuunsa kaikki kunkin asianosaisen esittämät väitteet kokonaisuudessaan, vaan sitä, että kuultuaan asianosaisten väitteet ja tarkasteltuaan todistusaineistoa sen on lausuttava kanteen vaatimuksista ja perusteltava ratkaisunsa (ks. vastaavasti tuomio 9.11.2023, Global Silicones Council ym. v. ECHA, C‑559/21 P, EU:C:2023:842, 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71
Kyseinen oikeus ei sitä vastoin kata unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuutta määrätä asian selvittämistoimista. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on näet niin, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee asianosaisen tekemiä prosessinjohtotoimia tai asian selvittämistoimia koskevia hakemuksia, unionin yleinen tuomioistuin arvioi yksin sen, onko sen ratkaistavana olevissa asioissa käytettävissä olevia tietoja tarpeen täydentää. Yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on siten arvioida, onko vaatimus prosessinjohtotoimesta merkityksellinen oikeusriidan kohteen kannalta ja onko se tarpeen toteuttaa (tuomio 12.11.2020, Fleig v. EUH, C‑446/19 P, EU:C:2020:918, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
72
Tästä seuraa, että unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä suorittaman tarkastelun yhteydessä on tarpeen varmistaa, ovatko asianosaiset tosiasiallisesti voineet esittää kirjallisessa käsittelyssä väitteitään ja perusteita, joihin ne vetoavat, sekä tarvittaessa suullisessa käsittelyssä väitteidensä yksityiskohdat ja vastauksensa menettelyn muiden asianosaisten väitteisiin. Unionin yleisen tuomioistuimen ei kuitenkaan tarvitse toistaa ensimmäisenä oikeusasteena antamassaan ratkaisussa kaikkia asianosaisten kirjallisia tai suullisia väitteitä, eikä sen tarvitse myöskään ottaa kantaa kuhunkin väitteeseen (tuomio 14.3.2013, Viega v. komissio, C‑276/11 P, EU:C:2013:163, 35 ja 36 kohta).
73
Nyt käsiteltävässä asiassa on yhtäältä niin, että unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että valittajilla on ollut tilaisuus esittää unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn aikana kaikki argumenttinsa siitä, että RWE:n ja E.ON:n välillä on SEUT 101 artiklan vastainen kartelli. Tältä osin se, että väitettä pidetään tehottomana, ei merkitse millään tavoin sitä, että valittajia ei olisi kuultu.
74
Unionin yleisen tuomioistuimen ei toisaalta tarvinnut sisällyttää näitä argumentteja päättelyynsä eikä hyväksyä pyyntöä henkilökohtaisesta saapumisesta asian käsittelyyn tai todistajien kuulemisesta, vaikka oletettaisiin, että tällainen pyyntö olisi voitu ottaa ajallisesti tutkittavaksi, sillä nämä argumentit ja pyyntö koskivat sellaista väitettä, joka koski SEUT 101 artiklan vastaisen kartellin olemassaoloa ja jota unionin yleinen tuomioistuin piti perustellusti tehottomana tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 392–394 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 391–393 kohdassa.
75
Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on siten hylättävä.
76
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste hylätään.
B Toinen valitusperuste, joka koskee asetuksen N:o 139/2004 3 artiklan virheellistä soveltamista
77
Tässä valitusperusteessa valittajat väittävät, että keskittymät M.8871, M.8870 ja B8-28/19 ovat yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän keskeisiä osia ja että kyseiset keskittymät olisi näin ollen pitänyt tutkia yhdessä asetuksessa N:o 139/2004 säädetyssä keskittymien valvontamenettelyssä, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi.
1.
Ensimmäinen osa
a)
Asianosaisten lausumat
78
Valittajat väittävät ensinnäkin, että unionin yleinen tuomioistuin jätti virheellisesti lausumatta omasta toimivallastaan tutkia keskittymä B8-28/19 ja tukeutui virheellisesti olettamukseen, jonka mukaan komissiolla ei ollut velvollisuutta ottaa keskittymää B8-28/19 koskevassa menettelyssä muodollisesti huomioon sitä, että RWE hankki 16,67 prosentin osuuden E.ON:n pääomasta (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 61–72 kohta ja tuomion T‑317/20 60–71 kohta), ja päätteli tämän johdosta, että jos valittajat katsoivat, että keskittymä B8-28/19 saattoi olla unioninlaajuinen, niiden olisi pitänyt tehdä komissiolle kantelu pyytääkseen sitä toteamaan tämän.
79
Valittajien mukaan on näet niin, ettei 25.9.2003 annettu tuomio Schlüsselverlag J. S. Moser ym. v. komissio (C‑170/02 P, EU:C:2003:501, 27–30 kohta), johon viitataan tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 68 kohdassa ja tuomion T‑317/20 67 kohdassa, eikä mikään muukaan peruste edellytä valittajilta erillisten kanteluiden tekemistä eikä tapauksen mukaan erillisten kanteiden nostamista. Valittajat väittävät, että komissiolle kuuluu keskittymän olemassaolon ja laajuuden tarkistaminen.
80
Valittajat väittävät toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla, kun se tukeutui näytön puuttumiseen määräysvallan hankkimisen osalta (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 70 kohta ja tuomion T‑317/20 69 kohta). Valittajat nimittäin katsovat antaneensa tyhjentävän selvityksen määräys- ja vaikutusvallasta, jota RWE käyttää E.ON:ssä. Valittajat toteavat lisäksi, että sijoittajasuhteista tehtyä sopimusta (Investor Relationship Agreement), johon unionin yleinen tuomioistuin tukeutui valittajien väitteiden kumoamiseksi, ei ole koskaan annettu valittajille tiedoksi. Valittajien mukaan on lopuksi niin, ettei sijoittajasuhteista tehty sopimus estä RWE:tä poikkeamasta kyseisestä sopimuksesta äänioikeuttaan käyttäessään. Valittajien mukaan kyseinen sopimus on joka tapauksessa pätemätön, koska sillä rikotaan Saksan osakeyhtiölain (Aktiengesetz) 134 §:n 1 momentin toista virkettä, mikä selitettiin yksityiskohtaisesti istunnossa, mutta sitä ei mainita valituksenalaisissa tuomioissa.
81
Kolmanneksi ja edellä esitetystä riippumatta komission ja unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia sitä, että RWE hankki 16,67 prosentin osuuden E.ON:n pääomasta, vaikka tämä ei erikseen tarkasteltuna muodostaisi asetuksessa N:o 139/2004 tarkoitettua keskittymää, koska kyseisen asetuksen johdanto-osan 21 perustelukappaleen mukaan komissio voi tutkia keskittymän toteuttamiseen liittyvät sopimukset.
82
Komissio, RWE ja E.ON kiistävät valittajien väitteet.
b)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
83
Tässä osassa, joka koskee tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 61–72 kohtaa ja tuomion T‑317/20 60–71 kohtaa, valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se ei todennut, että komission olisi pitänyt riidanalaisessa päätöksessä lausua toimivallastaan ja ottaa tämän johdosta keskittymää M.8871 koskevassa menettelyssä muodollisesti huomioon se, että RWE hankki vähemmistöosuuden E.ON:n pääomasta, eli toisin sanoen keskittymä B8-28/19. Valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta myös siitä, että se on ottanut tietyt asiakirja-aineistoon sisältyvät tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla.
84
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 61 kohdassa ja tuomion T‑317/20 60 kohdassa, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä muistuttanut velvollisuudestaan ottaa määräysvallan hankinnan kilpailuvaikutuksia arvioidessaan huomioon myös vähemmistöosakkuudet, jotka ostajalla on mahdollisissa sen kanssa etuyhteydessä olevissa yhtiöissä, ja että komissio oli näin ollen tarkistanut, saattoiko se, että RWE hankki osakkuuden E.ON:ssä, mikä on keskittymän B8-28/19 kohteena, heikentää asianosaisten intressiä kilpailla keskenään tai antaa niille kyvyn ja intressin sulkea kilpailijoita markkinoilta.
85
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 62 ja 63 kohdassa ja tuomion T‑317/20 61 ja 62 kohdassa, että komissio oli ottanut keskittymän M.8871 vaikutuksia arvioidessaan huomioon osakkuuden, jonka RWE oli hankkinut E.ON:ssä, mutta se ei ollut tutkinut, soveltuiko keskittymä B8-28/19 sisämarkkinoille asetuksen N:o 139/2004 kannalta, ja unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että Saksan toimivaltainen viranomainen oli tutkinut keskittymän M.8871 soveltuvuuden Saksan oikeuden kannalta.
86
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 64–66 kohdassa ja tuomion T‑317/20 63–65 kohdassa – vastauksena valittajien väitteisiin, joiden mukaan komission olisi pitänyt tarkastella keskittymää B8-28/19, koska RWE pystyi E.ON:ssä hankkimansa vähemmistöosakkuuden avulla käyttämään ratkaisevaa vaikutusvaltaa E.ON:ssä – asetuksen N:o 139/2004 3 artiklassa tarkoitetun keskittymän käsitteen määritelmästä ja totesi valittajien katsoneen, että keskittymä B8-28/19 oli tällainen keskittymä, ja moittineen näin ollen komissiota siitä, ettei se ollut tarkastellut sitä.
87
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 67 kohdassa ja tuomion T‑317/20 66 kohdassa, että sen käsiteltäväksi saatetun kanteen kohde koski muodollisesti riidanalaista päätöstä, jolla keskittymä M.8871 julistettiin sisämarkkinoille soveltuvaksi, ja että vaikka kyseinen päätös sisälsi sellaisia tietoja RWE:n E.ON:ssä hankkimasta osakkuudesta, joiden perusteella voitiin ymmärtää syyt, joiden vuoksi komissio ei pitänyt keskittymää M.8871 asetuksen N:o 139/2004 3 artiklassa tarkoitettuna keskittymänä, mainitussa päätöksessä ei nimenomaisesti lausuttu tästä kysymyksestä eikä siten myöskään komission toimivallasta ratkaista kyseisen keskittymän soveltuvuutta sisämarkkinoille. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan on näin ollen niin, että valittajat eivät voineet vedota kokonaisjärjestelyn virheellistä eriyttämistä koskevaan kanneperusteeseen vaatiakseen unionin yleistä tuomioistuinta ratkaisemaan toimivaltakysymyksen, jota komissio ei ollut käsitellyt unionin yleisessä tuomioistuimessa tosiasiallisesti riitautetussa päätöksessä.
88
Unionin yleinen tuomioistuin totesi myös, että mikäli valittajat olivat katsoneet, että keskittymä B8-28/19 saattoi olla unioninlaajuinen, niiden olisi pitänyt tehdä komissiolle kantelu, missä tapauksessa komissiolla olisi ollut velvollisuus antaa ratkaisu sen toimivaltaa valvontaviranomaisena koskevasta periaatteesta (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 68 kohta ja tuomion T‑317/20 67 kohta).
89
Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan on joka tapauksessa niin, että vähemmistöosakkuuden hankkiminen voi johtaa määräysvallan saamiseen vain, jos tällaiseen osakkuuteen liittyy erityisiä oikeuksia, jotka saavat aikaan oikeudellisen yksinomaisen määräysvallan, tai jos vähemmistöosakkaalla on erityisten seikkojen vuoksi tosiasiallinen yksinomainen määräysvalta (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 69 kohta ja tuomion T‑317/20 68 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin totesi yhtäältä, etteivät valittajat ole väittäneet, että RWE:n hankkimaan osakkuuteen liittyisi tällaisia oikeuksia (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 70 kohta ja tuomion T‑317/20 69 kohta), ja toisaalta, että RWE ei voinut sijoittajasuhteista tehdyn sopimuksen perusteella saada äänten enemmistöä E.ON:n yhtiökokouksissa, vaikka läsnä olisi vain pieni määrä osakkeenomistajia. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, etteivät valittajat olleet myöskään tuoneet esiin seikkoja, jotka tukisivat sitä, että [luottamuksellinen] (
1
) ja RWE:n välillä olisi ollut E.ON:n yhtiökokouksissa sellaista koordinointia, joka voisi antaa RWE:lle pysyvän enemmistön näissä yhtiökokouksissa. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ei näin ollen voitu katsoa, että RWE olisi hankkinut tosiasiallisen yksinomaisen määräysvallan E.ON:ssä (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 71 kohta ja tuomion T‑317/20 70 kohta), eivätkä valittajat voineet perustellusti väittää, että keskittymä B8-28/19 oli asetuksen N:o 139/2004 3 artiklassa tarkoitettu keskittymä (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 72 kohta ja tuomion T‑317/20 60 kohta).
90
Ensinnäkin siitä väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei todennut, että komission olisi pitänyt riidanalaisessa päätöksessä lausua toimivallastaan valvoa keskittymää B8-28/19, on muistutettava, että asetuksella N:o 139/2004 käyttöön otettuun keskittymien valvontajärjestelmään sisältyy talouden toimijoiden velvollisuus ilmoittaa komissiolle keskittymistä sekä kielto toteuttaa keskittymiä ennen kuin komissio on todennut ne yhteismarkkinoille soveltuviksi. Tässä yhteydessä komissio tutkii ilmoituksen heti sen saatuaan tehdäkseen päätöksen siitä, että ilmoitettuun keskittymään ei sovelleta kyseistä asetusta tai ettei sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ole vakavia epäilyjä tai että sillä on tällaisia epäilyjä (asetuksen N:o 139/2004 6 artiklan 1 kohta), ja viimeksi mainitussa tapauksessa aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn, joka johtaa päätökseen keskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille sopivaksi (asetuksen N:o 139/2004 8 artiklan 1 ja 2 kohta) tai päätökseen keskittymän julistamisesta yhteismarkkinoille soveltumattomaksi (asetuksen N:o 139/2004 8 artiklan 3 kohta) taikka, jos kyseessä on jo toteutettu keskittymä, joka on yhteismarkkinoille soveltumaton tai joka on jonkin ehdon vastainen, päätöksen, jolla kyseinen keskittymä määrätään purettavaksi (asetuksen N:o 139/2004 8 artiklan 4 kohta).
91
Tämän tuomion edellisessä kohdassa mainituista säännöksistä seuraa, että komissio ei voi tutkia keskittymää, joka on jätetty sille ilmoittamatta kyseisen asetuksen 4 artiklassa säädetyn velvollisuuden vastaisesti, todetakseen sen mahdollisesti yhteismarkkinoille soveltuvaksi. Kuitenkin siinä tapauksessa, että komissiolle tehdään kantelu, jossa väitetään, että tällaiset tosiseikat muodostavat asetuksessa N:o 139/2004 tarkoitetun unioninlaajuisen keskittymän, komission on lausuttava valvontavallastaan näiden tosiseikkojen osalta, jotta se voi tarvittaessa määrittää, muodostavatko ne tällaisen keskittymän, joka on lainvastainen sen johdosta, että siitä ei ole ilmoitettu, ja onko tällaisessa tapauksessa määrättävä sakkoja asetuksen N:o 139/2004 14 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla.
92
Unionin yleinen tuomioistuin totesi nyt käsiteltävässä asiassa, että liittovaltion kartelliviranomaisen valvonnan alaisesta keskittymästä B8-28/19 ei ollut ilmoitettu komissiolle. Näin ollen on niin, että vaikka komissio otti asianmukaisesti huomioon sen, että RWE hankki vähemmistöosakkuuden E.ON:ssä, arvioidessaan kilpailusuhdetta, joka saattaa syntyä komissiolle ilmoitetun keskittymän M.8871 osapuolten välille osakkuuden hankkimisen seurauksena, sen ei tarvinnut määrittää viran puolesta omaa toimivaltaisuuttaan keskittymän B8-28/19 osalta, koska kantelua ei tehty.
93
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se hylkäsi valittajien esittämän väitteen, jonka mukaan komission olisi pitänyt ottaa riidanalaisessa päätöksessä kantaa keskittymään B8-28/19, ja on tarpeetonta tutkia tulkintaa, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki 25.9.2003 annetusta tuomiosta Schlüsselverlag J. S. Moser ym. v. komissio (C‑170/02 P, EU:C:2003:501, 27–30 kohta).
94
Lisäksi on todettava, että – toisin kuin valittajat valituskirjelmissään väittävät – unionin yleinen tuomioistuin mainitsi ja tarkisti komission suorittamat arvioinnit, jotka koskivat sitä, että RWE hankki vähemmistöosakkuuden E.ON:ssä (ks. tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 61–71 kohta ja tuomion T‑317/20 60–70 kohta; ks. myös tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 269 ja 308 kohta, 364 kohdan viimeiset virkkeet, 370 kohta ja sitä seuraavat kohdat sekä tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 268 ja 307 kohta, 363 kohdan viimeiset virkkeet, 369 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
95
Toiseksi väitteestä, joka koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat vääristyneellä tavalla huomioon, koska – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin väittää tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 70 ja 71 kohdassa ja tuomion T‑317/20 69 ja 70 kohdassa – yhtäältä valittajat olivat antaneet selvityksiä, jotka tukivat niiden väitteitä RWE:n käyttämästä määräys- ja vaikutusvallasta E.ON:ssä, koska toisaalta sijoittajasuhteista tehtyä sopimusta ei ollut koskaan annettu niille tiedoksi ja koska lopuksi kyseinen sopimus ei estänyt RWE:tä poikkeamasta tästä sopimuksesta äänioikeuttaan käyttäessään, on todettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja koskevat moitteet eivät voi aiheuttaa kyseisen ratkaisun kumoamista ja ovat näin ollen tehottomia (tuomio 28.10.2021, Vialto Consulting v. komissio, C‑650/19 P, EU:C:2021:879, 86 kohta).
96
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 65–68 kohdassa ja tuomion T‑317/20 64–67 kohdassa esittämät perustelut riittävät oikeuttamaan sen, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kyseisissä tuomioissa ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan, jossa valittajat arvostelivat komissiota siitä, ettei se ollut valvonut keskittymää B8–28/19. Se, että sekä tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 69 kohta että tuomion T‑317/20 68 kohta alkavat sanoilla ”Joka tapauksessa”, vahvistaa tämän arvioinnin.
97
Koska valittajat eivät ole valitusvaiheessa kyenneet osoittamaan toisen valitusperusteen nyt käsiteltävän osan tueksi esittämänsä väitteen yhteydessä, että valituksenalaisten tuomioiden näissä kohdissa olisi oikeudellinen virhe, tämä väite on hylättävä.
98
Kolmanneksi valittajien väitteestä, jonka mukaan komission ja unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia sitä, että RWE hankki 16,67 prosentin osuuden E.ON:n pääomasta, vaikka tämä ei erikseen tarkasteltuna muodostanut asetuksessa N:o 139/2004 tarkoitettua keskittymää, tämän tuomion 94 kohdassa on jo todettu, että komissio tarkasteli kyseisen vähemmistöosakkuuden hankkimista, minkä unionin yleinen tuomioistuin on asianmukaisesti maininnut ja tarkistanut valituksenalaisissa tuomioissa.
99
Näin ollen toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
2.
Toinen osa
a)
Asianosaisten lausumat
100
Valittajat toteavat, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 74–119 kohdassa ja tuomion T‑317/20 73–118 kohdassa niiden väitteet siitä, että keskittymät M.8871, M.8870 ja B8-28/19 muodostavat yhden ainoan keskittymän. Valittajien mukaan tällainen unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta asetuksessa N:o 139/2004 tarkoitetusta keskittymän käsitteestä on vastoin EUT-sopimuksen tavoitteita ja kyseisen asetuksen johdanto-osan 20 perustelukappaleen merkitystä sekä toimivaltakysymyksistä annetun konsolidoidun tiedonannon sanamuotoa. Valittajat väittävät, että vaikka kyseistä johdanto-osan 20 perustelukappaletta ei ole toistettu asetuksen tekstissä, unionin lainsäätäjä vahvistaa siinä, että se tulkitsee keskittymän käsitettä laajasti sulkematta pois sitä, että vaihdot, jotka ovat läheisesti yhteydessä toisiinsa, voivat myös muodostaa yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän. Valittajien mukaan on lisäksi niin, että asetuksen N:o 139/2004 3 artiklan yhtä laaja sanamuoto mahdollistaa sen, että yhtenä ainoana keskittymänä voidaan pitää useita liiketoimia, joilla eri yritykset hankkivat määräysvallan muissa eri yrityksissä, mitä ei viime kädessä kyseenalaisteta asetuksen N:o 139/2004 5 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa. Valittajat katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin vahvisti tämän 23.2.2009 antamassaan tuomiossa Cementbouw Handel & Industrie v. komissio (T‑282/02, EU:T:2006:64, 111 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
101
Valittajat väittävät, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 84 ja 85 kohdassa ja tuomion T‑317/20 83 ja 84 kohdassa, lainsäätäjä ei ole sulkenut pois tietoisella valinnalla vaihtojen yhteistä tarkastelua eikä lainsäätäjä ole myöskään päättänyt, että ainoastaan toimivaltakysymyksistä annettu konsolidoitu tiedonanto on ratkaiseva. Valittajien mukaan komissio kannatti vihreässä kirjassa yrityskeskittymien valvonnasta 21.12.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89 tarkistamisesta (KOM(2001) 745 lopullinen) (jäljempänä vihreä kirja) sitä, että vaihtoja pidetään yhtenä ja samana keskittymänä. Lainsäädäntömenettelyn aikana käyty keskustelu suunnitellusta tarkistuksesta johti valittajien mukaan kuitenkin siihen, että keskittymän käsitteen soveltaminen useisiin määräysvallan hankkimisiin taataan johdanto-osan 20 perustelukappaleessa.
102
Valittajat katsovat lisäksi, että toimivaltakysymyksistä annettu konsolidoitu tiedonanto on ainoastaan sisäinen hallinnollinen toimenpide, joka ei sido unionin yleistä tuomioistuinta. Valittajat väittävät myös, että julkisasiamies Kokott täsmensi ratkaisuehdotuksessaan Austria Asphalt (C‑248/16, EU:C:2017:322), että kyseinen tiedonanto ei kuulunut merkitykselliseen oikeudelliseen kehykseen. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki näin ollen oikeudellisen virheen, kun se tukeutui vaihtoja koskevassa arvioinnissaan mainitun tiedonannon 41 ja 44 kohtaan ja kieltäytyi pitämästä keskittymiä M.8871, M.8870 ja B8-28/19 yhtenä ainoana keskittymänä.
103
Komissio, RWE, E.ON ja Saksan hallitus kiistävät valittajien väitteet.
b)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
104
Toisen valitusperusteen toisessa osassa, joka koskee lähinnä unionin yleisen tuomioistuimen tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 74–86 kohdassa ja tuomion T‑317/20 73–85 kohdassa esittämää päättelyä, valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta tulkinnasta, jonka se on tehnyt yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän käsitteestä. Valittajien mukaan tällainen keskittymä voi koostua useista liiketoimista, joilla eri yritykset hankkivat määräysvallan muissa eri yrityksissä. Valittajien mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta asetuksessa N:o 139/2004 tarkoitetusta keskittymän käsitteestä on vastoin EUT-sopimuksen tavoitteita ja kyseisen asetuksen johdanto-osan 20 perustelukappaleen merkitystä sekä toimivaltakysymyksistä annetun konsolidoidun tiedonannon sanamuotoa.
105
Unionin yleinen tuomioistuin – todettuaan, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän käsite esiintyy ainoastaan asetuksen N:o 139/2004 johdanto-osan 20 perustelukappaleessa – huomautti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 74–77 kohdassa ja tuomion T‑317/20 73–76 kohdassa yhtäältä, että kyseisessä johdanto-osan 20 perustelukappaleessa ei määritellä tyhjentävästi edellytyksiä, joiden täyttyessä kaksi tai useampi liiketoimi muodostaa yhden keskittymän, ja muistutti toisaalta, että vaikka asetuksen johdanto-osan perustelukappaleilla voidaan valottaa tietystä oikeussäännöstä omaksuttavaa tulkintaa, perustelukappale ei voi olla tällainen oikeussääntö eikä se voi johtaa sellaiseen määritelmään, joka on ristiriidassa sen asetuksen säännösten kanssa, jonka johdanto-osaan se sisältyy.
106
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 78 kohdassa ja tuomion T‑317/20 77 kohdassa, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän käsitettä on tulkittava asetuksen N:o 139/2004 3 artiklan 1 kohdassa määritellyn keskittymän käsitteen mukaisesti laajentamatta kyseisen säännöksen ulottuvuutta.
107
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 79 ja 80 kohdassa ja tuomion T‑317/20 78 ja 79 kohdassa asetuksen N:o 139/2004 3 artiklan 1 kohdasta, että jotta voitaisiin katsoa, että kaksi tai useampi liiketoimi muodostavat kyseisessä asetuksessa tarkoitetun yhden ainoan keskittymän, sen lisäksi, että kyseisten liiketoimien on muun muassa oltava toisistaan riippuvaisia siten, ettei yhtä olisi toteutettu ilman muita, näiden liiketoimien seurauksena yhden tai useamman yrityksen on saatava taloudellinen määräysvalta yhden tai useamman muun yrityksen toiminnan osalta.
108
Unionin yleinen tuomioistuin vastasi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 81–86 kohdassa ja tuomion T‑317/20 80–85 kohdassa valittajien väitteeseen, jonka mukaan asetuksen N:o 139/2004 johdanto-osan 20 perustelukappaleella toteutettiin käytännössä komission vihreässä kirjassa ilmaisema aikomus luokitella omaisuuserien vaihdot aivan yleisesti yhdeksi ainoaksi keskittymäksi, jotta koko liiketoimi voitaisiin arvioida johdonmukaisesti, huomauttamalla, että unionin lainsäätäjä ei ollut noudattanut tätä komission aikomusta asetuksessa N:o 139/2004, ja toteamalla, että kun otetaan huomioon tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 80 kohdassa ja tuomion T‑317/20 79 kohdassa mainitut edellytykset, yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän käsitettä ei voida soveltaa silloin, kun riippumattomat yritykset hankkivat määräysvallan eri kohteissa, kuten silloin, kun kyseessä on omaisuuserien vaihto.
109
Toisin kuin valittajat väittävät, näissä unionin yleisen tuomioistuimen arvioinneissa ei jätetä huomiotta EUT-sopimuksen tavoitteita, asetuksen N:o 139/2004 johdanto-osan 20 perustelukappaleen merkitystä eikä toimivaltakysymyksistä annetun konsolidoidun tiedonannon sanamuotoa.
110
Unionin yleinen tuomioistuin totesi aluksi perustellusti, että asetuksen N:o 139/2004 johdanto-osan 20 perustelukappale ei ole sitova eikä se voi johtaa sellaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän käsitteen määritelmään, joka ei ole kyseisen asetuksen 3 artiklan mukainen.
111
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin totesi niin ikään perustellusti lähinnä, että asetuksen N:o 139/2004 3 artiklan 1 kohdan b alakohdasta seuraa, että kaksi tai useampi liiketoimi voivat muodostaa yrityskeskittymien valvonnan näkökulmasta yhden ainoan keskittymän vain, jos sen lisäksi, että ne ovat toisistaan riippuvaisia, näiden liiketoimien seurauksena yksi yritys saa yksinomaisen määräysvallan yhdessä tai useammassa muussa yrityksessä tai kaksi tai useampi yritys saa yhteisen määräysvallan yhdessä tai useammassa muussa yrityksessä.
112
Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään tehnyt virhettä todetessaan, että vihreän kirjan tavoitteena oli käynnistää kuulemismenettely, että sillä ei luotu komissiolle mitään velvollisuuksia ja että unionin lainsäätäjä ei toteuttanut sitä käytännössä asetuksessa N:o 139/2004 omaisuuserien vaihtoa koskevien vihreän kirjan ehdotusten osalta.
113
Valittajien viittauksesta asetuksen N:o 139/2004 5 artiklan 2 kohdan toiseen alakohtaan on todettava, että kyseisessä säännöksessä ainoastaan määritetään ajankohta, josta lähtien useita hankintatoimenpiteitä on pidettävä yhtenä ainoana keskittymänä liikevaihdon laskemista varten. Kyseisessä säännöksessä ei sitä vastoin määritellä itse keskittymän käsitettä.
114
Toimivaltakysymyksistä annetusta konsolidoidusta tiedonannosta on lopuksi todettava, että toisin kuin valittajat väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei katsonut tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 84 ja 85 kohdassa eikä tuomion T‑317/20 83 ja 84 kohdassa, että ainoastaan kyseinen tiedonanto oli ratkaiseva yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän käsitettä määriteltäessä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi nimittäin, että koska unionin lainsäätäjä ei ollut sisällyttänyt omaisuuserien vaihtoa koskevia vihreän kirjan ehdotuksia asetuksen N:o 139/2004 lopulliseen versioon, nämä ehdotukset eivät olleet merkityksellisiä käsiteltävässä asiassa, joten ainoastaan kyseinen asetus ja mainittu tiedonanto olivat tältä osin merkityksellisiä. Lisäksi pelkästään siitä seikasta, että toimivaltakysymyksistä annettu konsolidoitu tiedonanto ei ole sitova, ei voi sellaisenaan seurata, että se, että unionin yleinen tuomioistuin ottaa sen huomioon, merkitsisi sitä, että valituksenalaisissa tuomioissa olisi oikeudellinen virhe, varsinkin kun valittajat eivät ole osoittaneet, että komission kyseisessä tiedonannossa esittämä tulkinta ei voisi perustua asetukseen N:o 139/2004.
115
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20 ja T‑319/20 86 kohdassa ja tuomion T‑317/20 85 kohdassa perustellusti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän keskittymän käsitettä ei voida soveltaa, kun riippumattomat yritykset hankkivat määräysvallan eri kohteissa, kuten nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tapauksessa silloin, kun kyseessä on omaisuuserien vaihto.
116
Toisen valitusperusteen toinen osa on siis hylättävä.
117
Näin ollen toinen valitusperuste hylätään.
C Kolmas valitusperuste, joka koskee asetuksen N:o 139/2004 2 artiklan virheellistä soveltamista
1.
Ensimmäinen osa
a)
Asianosaisten lausumat
118
Valittajat väittävät, että tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 205–228 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 204–227 kohdassa on oikeudellinen virhe siltä osin kuin niissä vahvistetaan merkityksellisiä markkinoita koskeva komission ilmeinen arviointivirhe.
119
Valittajat toteavat, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 220 ja 221 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 219 ja 220 kohdassa, että ”määriteltiinpä – – markkinat – – lopulta miten hyvänsä, keskittymä ei aiheuttanut kilpailuongelmia” ja että valittajat eivät olleet esittäneet ”yhtään nimenomaista väitettä” eivätkä ”[selittäneet] konkreettisesti, mistä syistä komission olisi pitänyt määritellä – – markkinat eri tavalla”. Valittajien mukaan tällaisella esitystavalla vääristellään tosiseikkoja ja jätetään huomiotta valittajille mahdollisesti asetettavat näyttövaatimukset. Valittajat näet esittävät kannekirjelmissään ja niiden pyynnöstä talouskonsulttiyrityksen laatimassa ja komissiolle toimitetussa selvityksessä (jäljempänä Oxeran selvitys) yksityiskohtaisesti oman määritelmänsä markkinoista ja siitä tekemänsä johtopäätökset moittiakseen komissiota riittämättömästä tutkinnasta ja/tai ilmeisestä arviointivirheestä siltä osin kuin se jätti markkinoiden rajoittamisen määritelmän avoimeksi. Valittajien mukaan unionin yleisellä tuomioistuimella oli näin ollen ollut käytettävissään kaikki tarvittavat todisteet asian ratkaisemiseksi.
120
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin ja komissio eivät voineet olla tietämättömiä markkinoiden määritelmästä. Riidanalaisesta päätöksestä ei valittajien mukaan käy ilmi, minkä johdosta komissio katsoi – edellä mainitusta todisteista huolimatta –, että RWE:n kasvava markkinavoima sähkön ensimyynnin markkinoilla ei aiheuttanut ongelmia riippumatta siitä, miten markkinat mahdollisesti määritellään.
121
Komissio, RWE, E.ON ja Saksan hallitus kiistävät valittajien väitteet.
b)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
122
Valittajat väittävät kolmannen valitusperusteen ensimmäisessä osassa, että tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 205–228 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 204–227 kohdassa on oikeudellinen virhe siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin ei niissä katsonut, että komissio teki riidanalaisessa päätöksessä merkityksellisiä markkinoita koskevan ilmeisen arviointivirheen.
123
Unionin tuomioistuimen muutoksenhakuvaiheessa harjoittamasta valvonnasta on huomattava, että SEUT 256 artiklan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta. Näin ollen ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä todistusaineistoa. Tosiseikaston ja todistusaineiston arviointi ei siis ole lukuun ottamatta niiden vääristämistä sellainen oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 16.1.2019, komissio v. United Parcel Service, C‑265/17 P, EU:C:2019:23, 11 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
124
Kun valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikaston ja todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, sen on lisäksi ilmoitettava täsmällisesti ne seikat, jotka se katsoo otetun huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla (tuomio 4.10.2024, thyssenkrupp v. komissio, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Todistusaineiston vääristyneellä tavalla huomioon ottaminen edellyttää, että unionin yleinen tuomioistuin on selvästi ylittänyt todistusaineiston kohtuullisen arvioinnin rajat (tuomio 4.7.2024, Portugali v. komissio (Madeiran vapaa-alue), C‑736/22 P, EU:C:2024:579, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ei siis riitä, että osoitetaan, että asiakirjaa voitaisiin tulkita eri tavalla kuin unionin yleinen tuomioistuin on sitä tulkinnut. Lopuksi on niin, että vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja todistusaineistoa (tuomio 13.7.2023, komissio v. CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 142 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
125
Unionin tuomioistuimella ei myöskään ole toimivaltaa arvioida sitä todistusaineistoa, johon unionin yleinen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut, koska ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn todistusaineiston näyttöarvoa (ks. vastaavasti tuomio 24.1.2002, Conserve Italia v. komissio, C‑500/99 P, EU:C:2002:45, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin yleinen tuomioistuin on myös yksin toimivaltainen päättämään, onko tällainen todistusaineisto riittävä vai onko sitä täydennettävä (ks. vastaavasti tuomio 22.11.2007, Sniace v. komissio, C‑260/05 P, EU:C:2007:700, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
126
Unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluvasta riidanalaiseen päätökseen kohdistuvaa valvontaa koskevasta kriteeristä on muistutettava, että – kuten unionin tuomioistuin on todennut yrityskeskittymien valvonnasta 21.12.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89 (EYVL 1989, L 395, s. 1) yhteydessä (tuomio 15.2.2005, komissio v. Tetra Laval, C‑12/03 P, EU:C:2005:87, 38 kohta) – asetuksen N:o 139/2004 aineellisissa säännöksissä annetaan komissiolle tiettyä harkintavaltaa erityisesti monitahoisten taloudellisten seikkojen arvioinnin osalta. Tällaisen harkintavallan, jolla on olennainen merkitys keskittymien valvontaa koskevien säännösten täsmentämisessä, käyttämiseen kohdistuva unionin tuomioistuinten valvonta on näin ollen toteutettava se liikkumavara huomioon ottaen, joka on keskittymiä koskevien taloudellisluonteisten oikeussääntöjen taustalla.
127
On lisättävä, että kun unionin yleinen tuomioistuin tutkii komission tekemiä monitahoisia taloudellisia arviointeja, sen tehtävänä ei ole korvata omalla taloudellisia seikkoja koskevalla arvioinnillaan komission arviointia (ks. vastaavasti tuomio 2.9.2010, komissio v. Scott, C‑290/07 P, EU:C:2010:480, 64 ja 66 kohta ja tuomio 24.1.2013, Frucona Košice v. komissio, C‑73/11 P, EU:C:2013:32, 75 kohta). Tästä seuraa, että valvonta, jonka unionin yleinen tuomioistuin kohdistaa komission monitahoisiin taloudellisiin arviointeihin, joita se tekee sille asetuksen N:o 139/2004 nojalla annettua harkintavaltaa käyttäessään, koskee sen tarkistamista, että menettelyä koskevia sääntöjä ja perusteluvelvollisuutta on noudatettu, että tosiseikat ovat aineellisesti paikkansapitäviä ja ettei ole tehty ilmeistä arviointivirhettä tai käytetty harkintavaltaa väärin (tuomio 13.7.2023, komissio v. CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 84 kohta).
128
Nyt käsiteltävässä asiassa on edellä esitetyn perusteella todettava, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä muistuttaessaan tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 210 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 209 kohdassa, että siltä osin kuin merkityksellisten markkinoiden määrittely sisältää komission tekemiä monitahoisia taloudellisia arviointeja, unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia tämän määrittelyn ainoastaan rajoitetusti.
129
Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 219–228 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 218–227 kohdassa riidanalaisen päätöksen perusteluja ja valittajien argumentteja ja totesi, että valittajat eivät olleet osoittaneet, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen määritellessään merkitykselliset markkinat.
130
Valittajien väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja jätti huomiotta mahdolliset näyttövaatimukset, kun se totesi, että valittajat eivät olleet esittäneet yhtäkään nimenomaista argumenttia kyseenalaistaakseen komission arvioinnin, jonka mukaan keskittymä ei aiheuttanut kilpailuongelmia riippumatta siitä, miten markkinat lopulta määriteltiinkään, on hylättävä. On näet niin, että kun kyseisiä kohtia tarkastellaan kokonaisuutena niiden rajojen valossa, joiden puitteissa unionin yleinen tuomioistuin voi valvoa komission tekemiä monitahoisia taloudellisia arviointeja, on selvää, että unionin yleinen tuomioistuin ei todennut mainituissa kohdissa, ettei kyseisessä tuomioistuimessa nostetuissa kanteissa ollut esitetty argumentteja, joilla riitautettaisiin merkityksellisten markkinoiden määrittelyä koskeva komission arviointi. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi tältä osin erityisesti valittajien argumenttiin, jonka mukaan uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön markkinat, joita tuetaan uusiutuvista energialähteistä 21.7.2014 annetun lain (Gesetz für den Ausbau erneuerbarer Energien (Erneuerbare-Energien-Gesetz – EEG 2017)) (BGBl. 2014 I, s. 1066; jäljempänä uusiutuvista energialähteistä annettu laki) nojalla, ovat itsenäiset markkinat. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin lähinnä, että sellaisia eri energialähteiden ominaispiirteisiin, niiden keskinäisen vaihdettavuuden puuttumiseen, kilpailuedellytyksiin ja kysynnän ja tarjonnan rakenteeseen liittyviä seikkoja ei ole, joiden perusteella olisi perusteltua todeta unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluvan rajoitetun valvonnan yhteydessä, että komissio oli tehnyt ilmeisen virheen arvioidessaan merkityksellisiä markkinoita. Toisin kuin valittajat väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei muuta niitä näyttövaatimuksia, jotka koskevat kaikkia tosiseikkoihin vetoavia osapuolia, vaan toteaa kyseisissä valituksenalaisten tuomioiden kohdissa ainoastaan, että valittajien esittämät seikat eivät ole omiaan kyseenalaistamaan komission arviointeja merkityksellisistä tuotemarkkinoista.
131
Näin ollen on katsottava, että valittajat pyrkivät väitteellään itse asiassa riitauttamaan unionin tuomioistuimessa unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin sen käytettävissä olleesta todistusaineistosta ja vaativat todellisuudessa sitä, että unionin tuomioistuin tutkisi tosiseikat uudelleen. Kuten tämän tuomion 123 kohdasta ilmenee, tosiseikkojen ja todistusaineiston arviointi ei kuitenkaan ole – lukuun ottamatta niiden vääristämistä, jota ei ole näytetty toteen nyt käsiteltävässä asiassa – sellainen oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.
132
Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on siten hylättävä.
2.
Toinen osa
a)
Asianosaisten lausumat
133
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 229–259 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 228–258 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se hyväksyi keskittymän vaikutuksia koskevan ennusteen, joka oli riittämätön sen johdosta, että se oli ajallisesti liian lyhyt.
134
Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin esitti ensinnäkin virheellisesti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 233 ja 234 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 232 ja 233 kohdassa, että markkinaosuuksien tarkastelu oli riittävää, kun taas valittajien esittämät seikat ovat ”hypoteettis[ia] seikkoj[a] – –, joiden taloudellinen merkitys ei ole arvioitavissa””kohtuullisella virhemarginaalilla”.
135
Valittajat väittävät toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 235–239 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 234–238 kohdassa, kun se ei katsonut komission toimineen virheellisesti, kun tämä ei ottanut riittävällä tavalla huomioon energiakäänteen kehitystä ja ydinvoimasta luopumista 31.12.2022 erottamalla yleisesti toisistaan vuotta 2022 edeltäneen ja vuotta 2022 seuranneen ajanjakson siltä osin kuin on kyse keskittymän vaikutuksista RWE:n markkinaosuuksiin. Valittajien mukaan on ensinnäkin niin, että unionin yleinen tuomioistuin totesi itse, että kyseiset näkökohdat rajoittuivat RWE:n markkinaosuuksiin eikä niissä otettu huomioon sähkön ensimyynnin markkinoiden erityispiirteitä. Valittajat katsovat toiseksi, että komissio ei tutkinut riittävästi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 30, 35, 62 ja 65 perustelukappaleessa keskittymän vaikutuksia vuodesta 2022 eteenpäin vaan tyytyi ainoastaan toteamaan, että E.ON:n siirtämä ydinvoimakapasiteetti katoaa sitä myötä, kun ydinvoimasta luovutaan vuonna 2022, ja että tällaiset vaikutukset ovat näin ollen vähäisiä. Valittajien mukaan tämä ei kuitenkaan ole asetuksen N:o 139/2004 2 artiklan mukaista, sillä siinä edellytetään, että ennuste tehdään erittäin huolellisesti, koska kokonaisjärjestely ja se, että E.ON lakkaa pysyvästi olemasta potentiaalinen kilpailija, vaikuttavat kilpailuun sähkön ensimyynnin markkinoilla myös sen jälkeen, kun ydinvoimaloiden tuotantokapasiteetin käyttö lopetetaan vuoden 2022 aikana. Valittajat väittävät kolmanneksi, ettei ennusteen laatimisessa voi olla kyse huolellisuudesta, koska komissio itse myöntää riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 62 perustelukappaleessa, johon valituksenalaisissa tuomioissa viitataan (T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 236 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 235 kohta), että se ei ollut suorittanut tältä osin perusteellista tutkintaa. Valittajien mukaan tavalla, jolla tosiseikat esitetään valituksenalaisissa tuomioissa, vääristetään riidanalaista päätöstä valittajien vahingoksi siltä osin kuin mainittu esitystapa on ristiriidassa kyseisen päätöksen sisällön kanssa.
136
Valittajat väittävät kolmanneksi, että toteamalla tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 240 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 239 kohdassa, että ”on kohtuullista katsoa, että ajanjakso, johon komissio tukeutui arvioinnissaan, oli 3–5 vuotta keskittymän ilmoittamisesta eli vuodesta 2019 lukien”, unionin yleinen tuomioistuin katsoi tosiseikkoja vääristelemällä, että komissio oli tehnyt ennusteita, jotka eivät kuitenkaan millään tavoin ilmene riidanalaisesta päätöksestä.
137
Valittajien mukaan tämä oletettu 3–5 vuoden ajanjakso ei voi myöskään olla varovainen ennuste, koska kyseinen ajanjakso on selvästi liian lyhyt keskittymän vaikutusten arvioimiseksi sähkön ensimyynnin markkinoilla. Valittajat huomauttavat unionin yleisen tuomioistuimen katsoneen, että komission muissa menettelyissä lähtökohdaksi ottamilla 10–15 vuoden ajanjaksoilla ei ollut merkitystä, vaikka kyseisissä asioissa oli ollut nyt käsiteltävän asian tavoin kyse sähköntuotantomarkkinoita koskevista ennusteista. Valittajien mukaan ei myöskään pidä paikkaansa, ettei komissiolla ollut tiedossaan seikkoja, joiden perusteella se olisi voinut ”laatia pidemmän aikavälin ennusteen” (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 246 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 245 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Valittajat väittävät lopuksi, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi myös virheellisesti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 257 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 256 kohdassa, että kilpailu ei olisi vääristynyt valittajien esiin tuomalla tavalla sen johdosta, että Saksan hallitus rahoitti RWE:n luopumista hiilivoimasta, tukeutuen siihen, että kyseinen rahoitus todettiin valtiontukisääntöjen mukaiseksi asiassa SA.58181.
138
Komissio, RWE, E.ON ja Saksan hallitus kiistävät valittajien väitteet.
b)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
139
Kolmannen valitusperusteen toisessa osassa, joka koskee tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 229–259 kohtaa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 228–258 kohtaa, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se hyväksyi keskittymän vaikutuksia koskevan ennusteen, joka oli valittajien mukaan riittämätön sen johdosta, että se oli ajallisesti liian lyhyt.
140
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 231–235 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 230–234 kohdassa asetuksen N:o 139/2004 2 artiklan 2 ja 3 kohtaan viitaten, että yrityskeskittymien valvonnassa edellytetään, että komissio laatii ennusteen markkinoiden tulevasta kehityksestä. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että tällainen ennuste on tehtävä erittäin huolellisesti, sillä kyse ei ole sellaisten menneiden tapahtumien tutkimisesta, joiden osalta on usein käytettävissä monia seikkoja, joiden perusteella tapahtumien syyt voidaan ymmärtää, vaan niiden tapahtumien ennustamisesta, jotka sattuvat tulevaisuudessa suuremmalla tai pienemmällä todennäköisyydellä, jos ei tehdä päätöstä, jolla suunniteltu keskittymä kielletään tai sen ehtoja täsmennetään. Unionin yleinen tuomioistuin täsmensi, että ennuste, jossa tutkitaan, miltä osin keskittymä voisi muuttaa niitä tekijöitä, joiden perusteella kilpailun tila tietyillä markkinoilla määräytyy, edellyttää erilaisten syy–seuraus-ketjujen hahmottamista, jotta voidaan tunnistaa ne, joiden todennäköisyys on suurin. Unionin yleinen tuomioistuin muistutti lopuksi, että keskittymää arvioidaan yksinomaan niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella, jotka olivat olemassa keskittymän ilmoittamisajankohtana, eikä sellaisten hypoteettisten seikkojen perusteella, joiden taloudellinen merkitys ei ole arvioitavissa hyväksymispäätöksen tekohetkellä. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tästä seuraa, että komission on arvioitava keskittymän vaikutuksia sellaisena ajanjaksona, jonka enimmäiskesto ei saa ylittää ajanjaksoa, jonka aikana tietyt tapahtumat voivat riittävällä varmuudella toteutua. Komissiolta ei siten voida edellyttää, että se tekee ennusteen sellaisten tietojen perusteella, joiden pitkäaikaisvaikutuksia se ei kykene ennustamaan kohtuullisella virhemarginaalilla.
141
Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä erottanut toisistaan kaksi ajanjaksoa, joista toinen oli keskittymän toteuttamisen ja 31.12.2022, jolloin Saksan lainsäätäjä päätti luopua ydinvoimasta, välinen ajanjakso ja toinen kyseisen päivämäärän jälkeinen ajanjakso, ja huomautti, että koska komissio ei ollut kuitenkaan täsmentänyt viimeksi mainitun ajanjakson enimmäiskestoa, on kohtuullista katsoa, että ajanjakso, johon komissio oli tukeutunut arvioinnissaan, oli 3–5 vuotta keskittymän ilmoittamisesta eli vuodesta 2019 lukien (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 236–240 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 235–239 kohta).
142
Unionin yleinen tuomioistuin vastasi valittajien väitteeseen, jonka mukaan komission olisi aikaisemman päätöksentekokäytäntönsä mukaisesti pitänyt pikemminkin laatia ennuste 15–20 vuoden ajanjaksolle, kun otetaan huomioon valittajien mukaan sähkömarkkinoille ominaisten investointikierrosten kesto ja mullistukset, joita kyseisillä markkinoilla tapahtuu energiakäänteen ja ydinvoimasta luopumisen takia, että komissiolla oli näissä aikaisemmissa asioissa ollut käytettävissään tietoja, joiden perusteella se pystyi kohtuullisen varmasti ennustamaan markkinoiden kehityksen tällaisella aikavälillä (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 245 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 244 kohta).
143
Unionin yleinen tuomioistuin tutki, oliko komissiolla ollut käsiteltävässä asiassa tiedossaan seikkoja, joiden perusteella se olisi voinut laatia pidemmän aikavälin ennusteen kuin riidanalaisessa päätöksessä laadittu ennuste (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 246–258 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 245–257 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin totesi tältä osin, että valittajat olivat viitanneet ainoastaan omiin investointihankkeisiinsa mainitsematta hankkeita, jotka RWE voisi toteuttaa keskittymän seurauksena, ja että valittajat olivat päinvastoin ilmoittaneet, että RWE ja E.ON saattaisivat luopua mittavien investointien tekemisestä keskittymän jälkeen. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että vaikka oletettaisiin, että investointikierrokset kyseisellä alalla todellakin kestävät 15–20 vuotta, kuten valittajat väittävät, komissio ei voinut pelkästään tästä syystä perustaa ennustettaan tällaiseen ajanjaksoon (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 249 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 248 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin totesi hiilivoimasta luopumisen mahdollisesta vaikutuksesta, että hiilen käytön vähentämisestä ja sen käytöstä luopumisesta sähköntuotannossa 8.8.2020 annettu laki (Gesetz zur Reduzierung und zur Beendigung der Kohleverstromung; BGBl. 2020 I, s. 1818; jäljempänä hiilivoimasta luopumista koskeva laki) annettiin riidanalaisen päätöksen antamisen jälkeen, mutta että kyseinen laki annettiin sellaisen raportin johdosta, joka laadittiin ennen mainitun riidanalaisen päätöksen antamista ja jossa suunniteltiin hiilivoimasta luopumista vuoteen 2038 mennessä (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 250 ja 251 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 249 ja 250 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että kyseisessä raportissa ei vahvistettu Uniper SE:n, joka on yhtiö, jonka häviämiseen markkinoilta valittajat viittasivat väittääkseen, että markkinoiden rakenne muuttuisi RWE:n eduksi, hiilivoimaloiden sulkemisen tarkkaa ajankohtaa, vaan siinä mainittiin, että kaivostoiminnan harjoittaja, joka toimittaa hiiltä Uniperille, aikoi jatkaa toimintaansa 2030-luvun puoliväliin saakka (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 252 ja 253 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 251 ja 252 kohta). Viitattuaan Saksan hallituksen 15.1.2020 päivättyyn lehdistötiedotteeseen, jossa mainitaan osavaltioiden kanssa tehty sopimus hiilivoimasta luopumisesta ja Uniperin 30.1.2020 päivätty lehdistötiedote, jossa ilmoitetaan Uniperin aikomuksesta luopua hiilivoiman käytöstä ja tietyistä siihen liittyvistä seikoista, että Datteln 4 ‑hiilivoimalaa ei oteta käyttöön, unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että hiilivoimasta luopumista koskeva laki annettiin juuri tässä yhteydessä ja että vaikka kyseisen lain 4 §:ssä vahvistetaan aikataulu hiilivoimaloiden päästöjen vähentämiselle ja lopettamiselle, siinä ei mainita, toisin kuin ydinvoimasta luopumista koskevassa laissa, kyseisten hiilivoimaloiden nimiä (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 253 ja 254 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 252 ja 253 kohta).
144
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että vaikka komissio oli ollut tietoinen siitä, että hiilivoimasta luopumista koskevaa lakia valmisteltiin ja että Uniper aikoi lopettaa hiilivoimaloidensa toiminnan, komissio ei kuitenkaan voinut tietää riidanalaisen päätöksen antamishetkellä kyseisen lain tarkkoja yksityiskohtia, jotka täsmennettiin vasta tammikuussa 2020. Unionin yleinen tuomioistuin totesi myös, että valittajat keskittyivät ainoastaan Uniperiin ottamatta lainkaan huomioon kyseisen lain todennäköisiä vaikutuksia RWE:hen, jolla oli myös hiilivoimaloita. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lopuksi, että koska E.ON:n perinteisen sähkön tuotantoon liittyvät omaisuuserät, joita keskittymä koski, olivat ydinvoimaloita eivätkä hiilivoimaloita, komission ei tarvinnut ottaa huomioon kyseisestä laista sähkön tuotannon ja tukkutoimitusten markkinoilla aiheutuvia muutoksia voidakseen kohtuullisen varmasti ennustaa keskittymän vaikutukset tällä tavalla uudelleen määriteltyihin markkinoihin. Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi, että tämä oli perusteltua etenkin siksi, että koska hiilivoimasta on määrä luopua asteittain vuoteen 2038 mennessä, tällainen toimenpide olisi edellyttänyt komissiolta ennusteen laatimista erittäin pitkälle tulevaisuuteen, jossa saattaisi tapahtua muutoksia, joita ei voida vielä ennustaa ja jotka voivat entisestään muuttaa markkinoiden rakennetta (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 255 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 254 kohta).
145
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valittajien väitteestä, jonka mukaan hiilivoimasta luopumista koskeva laki vääristää kilpailua, koska Saksan hallitus on myöntänyt RWE:lle huomattavan määrän varoja, ettei komissio ollut luonnehtinut Saksan liittotasavallan tarjouspyyntömekanismia kilpailun vääristymäksi vaan katsonut, että tuet, joista kyseiset varat muodostuvat, soveltuivat sisämarkkinoille (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 257 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 256 kohta).
146
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissiolla ei ollut hallussaan tietoja, joiden perusteella se olisi voinut laatia ennusteen pidemmälle ajanjaksolle kuin sille, jonka se oli ottanut huomioon (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 258 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 257 kohta).
147
Aluksi on todettava, että tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 231–233 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 230–232 kohdassa oleva muistutus komission velvollisuuksista siltä osin kuin on kyse kyseessä olevien markkinoiden tulevaa kehitystä koskevasta ennusteesta, joka komission on laadittava, on päällekkäinen niiden unionin tuomioistuimen arviointien kanssa, jotka toistetaan 13.7.2023 annetun tuomion komissio v. CK Telecoms UK Investments (C‑376/20 P, EU:C:2023:561) 80–85 kohdassa, ja että valittajat eivät väitä eivätkä varsinkaan osoita, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen tuomioiden T‑312/20, T‑313/20, T‑315/20, T‑317/20 ja T‑319/20 mainituissa kohdissa. Valittajat väittävät sitä vastoin, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se hyväksyi keskittymän vaikutuksia koskevan ennusteen, joka oli valittajien mukaan riittämätön sen johdosta, että se oli ajallisesti liian lyhyt.
148
Valittajien ensimmäinen väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin esitti, että markkinaosuuksien tarkastelu oli riittävää, ja joka palautettiin mieleen tämän tuomion 134 kohdassa, perustuu tältä osin valituksenalaisten tuomioiden virheelliseen tulkintaan. Unionin yleinen tuomioistuin ei itse asiassa antanut ymmärtää tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 233 ja 234 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 232 ja 233 kohdassa, että markkinaosuuksien tarkasteleminen riittäisi, eikä se myöskään ottanut kantaa valittajien esittämien todisteiden laatuun vaan ainoastaan muistutti komission tutkintavelvollisuuden laajuudesta.
149
Valittajien toisesta väitteestä, jonka mukaan komissio ei ottanut riittävällä tavalla huomioon energiakäänteen kehitystä ja ydinvoimasta luopumista, on todettava, että kyseinen väite koskee komission riidanalaisessa päätöksessä tekemiä arviointeja eikä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen toteamusten osalta kyseinen väite rajoittuu yleisiin toteamuksiin yhtäältä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon sähkön ensimyynnin markkinoiden erityispiirteitä, ja toisaalta siitä, että tavalla, jolla tosiseikat esitettiin, vääristettiin riidanalaista päätöstä valittajien vahingoksi siltä osin kuin mainittu esitystapa on ristiriidassa kyseisen päätöksen sisällön kanssa. Sen lisäksi, että vääristyneellä tavalla huomioon ottamista koskevassa väitteessä on – kuten tämän tuomion 124 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee – mainittava täsmällisesti ne seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin on ottanut ne huomioon vääristyneellä tavalla, mitä ei ole tehty nyt esillä olevassa asiassa, on tältä osin todettava, että valittajat arvostelevat väitteellään unionin yleistä tuomioistuinta itse asiassa siitä, miten kyseinen tuomioistuin arvioi todistusaineistoa, eivätkä oikeudellisesta virheestä. On kuitenkin niin, että – kuten tämän tuomion 125 kohdassa on muistutettu – ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn todistusaineiston näyttöarvoa.
150
Valittajien kolmannesta väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat vääristyneellä tavalla huomioon, kun se teki komissiolle tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 240 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 239 kohdassa ennusteita, jotka eivät ilmene riidanalaisesta päätöksestä, on todettava, että väitetysti vääristyneellä tavalla huomioon otettuja tosiseikkoja ei ole yksilöity selvästi.
151
Valittajien väitteestä, jonka mukaan 3–5 vuoden ennustenäkymä ei voi olla riittävä, koska tällainen ajanjakso on valittajien mukaan liian lyhyt sähkön ensimyynnin markkinoilla, joihin liittyy korkeita kustannuksia ja joille on ominaista paljon pidemmät investointikierrokset, on todettava, ettei asetuksen N:o 139/2004 2 artiklassa eikä oikeuskäytännössä, johon valittajat vetoavat, määritellä tarkkaa ajanjaksoa ilmoitetun keskittymän tulevia vaikutuksia koskevalle komission ennusteelle. Valittajat pyrkivät lisäksi tällä väitteellään sekä väitteillään, joiden mukaan komissiolla oli ollut hallussaan tietoja, joiden perusteella se olisi voinut laatia pidemmän aikavälin ennusteen, viime kädessä saattamaan tosiseikkoja koskevan komission arvioinnin, jonka unionin yleinen tuomioistuin on riidanalaista päätöstä koskevan laillisuusvalvontansa yhteydessä vahvistanut, unionin tuomioistuimen arvioitavaksi osoittamatta kuitenkaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat tai todistusaineiston huomioon vääristyneellä tavalla tai tehnyt oikeudellisen virheen.
152
Kolmannen valitusperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.
3.
Kolmas osa
a)
Asianosaisten lausumat
153
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 260–336 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 259–335 kohdassa oikeudellisia virheitä arvioidessaan RWE:n markkinavoimaa.
154
Valittajat näet väittävät aluksi, että unionin yleinen tuomioistuin luonnehti virheellisesti RWE:n hankkimien E.ON:n omaisuuserien hankkimista ja merkitystä. Valittajien mukaan on ensinnäkin niin, että tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 286 kohta ja sitä seuraavat kohdat sekä tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 285 kohta ja sitä seuraavat kohdat osoittavat, että unionin yleinen tuomioistuin korvasi virheellisesti E.ON:lle siirretyistä pienistä innogyn voimaloista peräisin olevan kapasiteetin RWE:n hankkimalla kapasiteetilla ja piti näin ollen itsestään selvänä, että RWE:n toiminta oli laskussa (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 291 kohdan loppuosa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 290 kohdan loppuosa). Valittajien mukaan tämä virhe johtuu siitä, että komissio ei määritellyt markkinoita, mitä unionin yleinen tuomioistuin ei pitänyt virheellisenä menettelynä. Valittajat katsovat kuitenkin, että kyseisten pienten voimaloiden kapasiteettia ei olisi pitänyt laskea osaksi sähkön ensimyynnin markkinoita, joilla RWE vahvistaa määräävää asemaansa, vaan osaksi vähittäiskaupan markkinoita, joilta RWE vetäytyi kumppaninsa E.ON:n eduksi. Valittajat väittävät toiseksi, että RWE:n markkinaosuuden nimellistä kasvua, joka vaikuttaa vähäiseltä ydinvoimasta ja hiilestä luopumisen ja uusiutuvien energialähteiden sähköntuotannon samanaikaisen kehittämisen vuoksi, ei voida pitää ei-kriittisenä asetuksen N:o 139/2004 2 artiklan kannalta. Valittajien mukaan komissio on itse sitoutunut arvioimaan ”joka tapauksessa – – markkinaosuuksia todennäköisten markkinaolosuhteiden perusteella”. Valittajat väittävät, että komission olisi siten pitänyt itse jatkaa tutkimustaan, mitä se ei ole tehnyt.
155
Valittajat huomauttavat tämän jälkeen, että Saksan viranomaiset katsoivat Residual Supply Index (toimitusvarmuusindeksi, jäljempänä ”RSI” tai ”RS-indeksi”) ‑analyysissään, että toimittajalla on markkinavoimaa silloin, kun sillä on keskeinen asema eli kun ilman sen tuotantolaitoksia kysyntää ei voida tyydyttää enempää kuin 5 prosentin osuuden verran vuoden tunneista (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 303 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 302 kohta). Valittajat huomauttavat, että nyt käsiteltävässä asiassa tilanne on juuri tällainen, kuten tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 310 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 309 kohdassa mainittu Oxeran selvitys osoittaa. Valittajat toteavat, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi kuitenkin, ettei tällä vaihtelulla ollut merkitystä asetuksen N:o 139/2004 2 artiklan 2 ja 3 kohdan soveltamisen kannalta, koska unionin yleisen tuomioistuimen mukaan RWE:n keskeisen aseman 1,5 (2019) tai 1,3 (2022) prosenttiyksikön kasvu ei poikkea radikaalisti muista kolmansien osapuolten toimittamissa tutkimuksissa todetusta vaihtelusta. Valittajien mukaan tämä ei kuitenkaan kumoa päätelmää, jonka mukaan RWE oli ylittänyt määräävän aseman kynnyksen, vaan ainoastaan vahvistaa Oxeran selvityksen pätevyyden. Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin jätti myös toteamatta, että on selvää, että komissio ei ollut itse laatinut mitään ennustetta RS-indeksin perusteella ja että komission kanssa läheisessä yhteistyössä toimiva liittovaltion kartelliviranomainen oli puolestaan tarkastellut RS-indeksiä ainoastaan historialliselta kannalta eikä sen tulevan kehityksen kannalta, mikä ei vastaa huolellisesti laadittua ennustetta. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin jätti lisäksi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 300–311 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 299–310 kohdassa huomiotta sen, että liittovaltion kartelliviranomainen oli suurilta osin vahvistanut Oxeran selvityksessä esitettyjen ennusteiden merkityksellisyyden.
156
Valittajat toteavat lopuksi RWE:n kasvavasta potentiaalista käyttää kasvavaa voimalaitosverkostoaan strategisesti, että unionin yleinen tuomioistuin ei käsitellyt riittävästi valittajien esittämiä vasta-argumentteja ja vahvisti komission argumentit tulkitsemalla virheellisesti asetuksen N:o 139/2004 2 artiklaa (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 312–329 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 311–328 kohta). Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin toisti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 316–322 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 315–321 kohdassa komission virheellisen toteamuksen, jonka mukaan on niin, että uusiutuvista energialähteistä sähköä tuottavat voimalaitokset ovat yleensä kalleimpia pidättää alhaisten rajakustannustensa vuoksi ja että uusiutuvista energialähteistä annetun lain nojalla tukea saavat laitokset hyötyivät huomattavasti vähemmän hintojen noususta sähkön ensimyynnin markkinoilla. Valittajien mukaan on kuitenkin niin, että itse tämän toteamuksen lähtökohdat eivät heijasta kasvaneen kokonaisportfolion strategista hyödyllisyyttä.
157
Komissio, RWE, E.ON ja Saksan hallitus kiistävät valittajien väitteet.
b)
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
158
Kolmannen valitusperusteen kolmannessa osassa, joka koskee tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 260–336 kohtaa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 259–335 kohtaa, valittajat väittävät, että unionin yleisen tuomioistuimen tekemä RWE:n markkinavoimaa koskeva arviointi on oikeudellisesti virheellinen.
159
Ensinnäkin edellä tämän tuomion 154 kohdassa mainituista valittajien väitteistä, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin luonnehti virheellisesti RWE:n hankkimien E.ON:n omaisuuserien hankkimista ja merkitystä, on todettava, että valittajat itse asiassa riitauttavat komission ja sen jälkeen unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkojen ja todistusaineiston arvioinnin osoittamatta kuitenkaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen. Lisäksi väitteistä, joiden mukaan innogyn pienten voimalaitosten kapasiteetti ei kuulu sähkön tuotannon ja ensimyynnin markkinoille, on muistutettava, että edellä tämän tuomion 122–132 kohdassa hylätään valittajien unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaa komission markkinoiden määrittelyä koskevien arviointien valvontaa koskeva kritiikki.
160
Toiseksi siltä osin kuin on kyse siitä, missä määrin RWE:llä on keskeinen asema sähkön tuotannon ja tukkutoimitusten markkinoilla, eli siitä, missä määrin RWE:n tuotantokapasiteetti on välttämätön sähkömarkkinoiden kysynnän tyydyttämiseksi, valittajat viittaavat Oxeran selvitykseen, joka osoittaa mainitun keskeisen aseman kasvaneen yli 5 prosenttiin vuoden tunneista. Valittajat moittivat unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, ettei se päätellyt tämän seikan perusteella, että komission olisi pitänyt todeta RWE:n määräävän aseman vahvistuminen ilmoitetun keskittymän seurauksena.
161
On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin tutki tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 300 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 299 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa komission arviointia RWE:n keskeisen aseman laajuudesta sähkön tuotannon ja tukkutoimitusten markkinoilla. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lähinnä, että RSI-analyysissä on tarkoitus määrittää, onko yhtiöllä keskeinen asema eli onko yhtiö välttämätön kysynnän tyydyttämiseksi. Käytännössä RSI-analyysin avulla voidaan määrittää tietyn vuoden kaikkien tuntien osalta, riittääkö tarkasteltavan yhtiön kilpailijoiden tuotantokapasiteetti vastaamaan kysyntään kyseisen yhtiön tuotantokapasiteetista riippumatta (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 302 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 301 kohta). Viitattuaan riidanalaisessa päätöksessä esitettyihin toteamuksiin siitä, että Saksan kilpailuviranomaisten mukaan 5 prosentin keskeistä asemaa voidaan pitää osoituksena tarkasteltavan yhtiön markkinavoimasta ja että RS-indeksiin liittyy rajoituksia, jotka vähentävät sen hyödyllisyyttä keskittymien valvonnassa, unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio oli kuitenkin ottanut RSI-analyysit huomioon arvioinnissaan (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 304 ja 305 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 303 ja 304 kohta).
162
Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 306–310 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 305–309 kohdassa komission riidanalaisessa päätöksessä tekemiä toteamuksia, jotka koskivat kyseisiä analyysejä ja erityisesti valittajien esittämään Oxeran selvitykseen perustuvaa analyysia. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi toteen näytetyksi komission toteamuksen, jonka mukaan kyseisen selvityksen perustana olevat oletukset eli se, että RWE pidätti tuulivoiman tuotantokapasiteettinsa ja määräysvaltansa E.ON:n tuotantokapasiteetista, eivät vastanneet todellisuutta (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 308 ja 309 kohta, jossa viitataan tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 322 ja 391 kohtaan, ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 307 ja 308 kohta, jossa viitataan tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 321 ja 390 kohtaan).
163
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi, että Oxeran selvityksen mukaan RWE:n keskeisen aseman kasvu ei poikennut radikaalisti muissa kolmansien osapuolten toimittamissa tutkimuksissa todetusta kasvusta ja että vuonna 2024 lasketut RSI-arvot olivat samat ilman keskittymää ja keskittymän jälkeen, mikä osoitti, ettei RWE:n keskeinen asema kasvanut sen jälkeen, kun ydinvoimasta luovuttiin vuoden 2022 lopussa (tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 310 kohta ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 309 kohta).
164
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että valittajat eivät olleet osoittaneet, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen arvioidessaan RWE:n keskeistä asemaa.
165
On todettava, että unionin yleisen tuomioistuimen komission arviointeihin kohdistamaan valvontaan ei sisälly oikeudellista virhettä ja että valittajat pyrkivät väitteillään lähinnä siihen, että unionin tuomioistuin arvioisi uudelleen unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetyt tosiseikat ja todistusaineiston. Kuten tämän tuomion 123 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, tosiseikkojen ja todistusaineiston arviointi ei kuitenkaan ole – lukuun ottamatta niiden vääristämistä, jota ei ole näytetty toteen nyt käsiteltävässä asiassa – sellainen oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.
166
Valittajat väittävät kolmanneksi, että unionin yleinen tuomioistuin ei käsitellyt tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 312–329 kohdassa eikä tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 311–328 kohdassa riittävästi valittajien esittämiä vasta-argumentteja, jotka koskevat RWE:n kasvavaa potentiaalia käyttää kasvavaa voimalaitosverkostoaan strategisesti, ja vahvisti virheellisesti komission tältä osin esittämät väitteet.
167
On huomattava, että kyseisissä kohdissa unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli kysymystä RWE:n kannustimista ottaa käyttöön kapasiteetin pidättämistä koskevia strategioita ja turvautua sähköntuotantoportfolionsa muihin strategisiin käyttötarkoituksiin.
168
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti aluksi, että komission tehtävänä on arvioida kokonaisvaltaisesti tulosta, johon on päädytty kilpailutilanteen arviointiin käytettyjen indisioiden kokonaisuuden perusteella, että komissio voi tämän kokonaisarvioinnin yhteydessä asettaa jotkin seikat etusijalle ja jättää toiset huomiotta ja että unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava tämän arvioinnin ja sen perustelujen laillisuus.
169
Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tämän jälkeen tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 316–319 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 315–318 kohdassa komission riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 49–65 perustelukappaleessa arvioimia mahdollisen kapasiteetin pidättämistä koskevan strategian eri näkökohtia ja erityisesti sitä, että uusiutuvia energialähteitä käyttävillä laitoksilla on joustavaan tuotantotekniikkaan kuuluvista laitoksista pienimmät rajakustannukset, joten niiden kapasiteetin pidättäminen on kalleinta. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että sähköntuottajat olivat vahvistaneet, että näitä laitoksia käytetään tavallisesti täydellä kapasiteetilla ja että niiden kapasiteetin pidättäminen olisi järkevää vain, jos myyntihinnat ovat negatiivisia. Unionin yleinen tuomioistuin toi esiin komission arvioinnin, jonka mukaan se, että RWE hankki tuulivoimapuistoja osana ilmoitettua keskittymää, ei kasvattanut ratkaisevasti RWE:n kykyä kapasiteetin pidättämiseen ja jonka mukaan tuulisähköön sovellettava suoramyyntijärjestelmä vähensi tuulivoimalaitosten kohdalla huomattavasti intressiä nostaa hintoja tukkumarkkinoilla. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi myös komission toteamukseen, jonka mukaan ydinvoimakapasiteetin hankkimisesta johtuva RWE:n pidättämistä koskevan kapasiteetin vahvistuminen oli tilapäistä ja vähäistä, joten se ei todennäköisesti vaikuttaisi merkittävästi RWE:n intressiin ryhtyä soveltamaan kapasiteetin pidättämistä koskevaa strategiaa. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi siihen, että komissio oli ottanut huomioon valittajien esittämän Oxeran selvityksen, ja komission arvioon, jonka mukaan kyseinen selvitys ei ollut muuttanut sen päätelmiä.
170
Unionin yleinen tuomioistuin tarkisti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 320–324 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 319–323 kohdassa, oliko komissio tehnyt ilmeisen arviointivirheen arvioidessaan RWE:n kapasiteetin pidättämistä koskevaa riskiä, ja totesi, että komissio ei ollut tehnyt tällaista virhettä. Unionin yleinen tuomioistuin muistutti erityisesti toteamuksestaan, jonka mukaan komissio ei ollut tehnyt ilmeistä virhettä katsoessaan, ettei RWE:n markkinaosuuksien kasvu ollut merkittävää ja että se on joka tapauksessa tilapäistä. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, ettei kyky pidättää kapasiteettia kasvanut keskittymän seurauksena myöskään sen jälkeen, kun ydinvoimasta luovutaan vuoden 2022 lopussa, kuten Oxeran selvityksessä vahvistettiin. Siltä osin kuin on kyse RWE:n mahdollisista kannustimista kapasiteetin pidättämiseen lyhyellä aikavälillä eli ennen ydinvoimasta luopumista, unionin yleinen tuomioistuin nosti esiin komission toteamuksen, jonka mukaan uusiutuvilla energialähteillä toimivat laitokset eivät sovellu kovin hyvin kapasiteetin pidättämiseen, kun otetaan huomioon niiden alhaiset rajakustannukset. Uusiutumattomilla energialähteillä toimivien laitosten osalta unionin yleinen tuomioistuin viittasi komission arviointiin, jonka mukaan kyseisten laitosten kapasiteetin pidättämisestä aiheutuva mahdollinen hinnannousu merkitsisi sitä, että uusiutuvista energialähteistä annetun lain nojalla uusiutuvan energian tuotantolaitoksille maksettava korvaus pienenisi. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi, että sillä, että RWE hankki vähemmistöosakkuuden Emslandin ydinvoimalan ja Gundremmingen C ‑ydinvoimalan osakepääomasta, on ainoastaan vähäinen ja tilapäinen vaikutus kapasiteetin pidättämistä koskevan kannustimen kannalta. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että Oxeran selvitys ei osoittanut, että kannustimet kapasiteetin pidättämiseen kasvaisivat merkittävästi tulevaisuudessa. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komissio ollut tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se tarkasteli RWE:n mahdollisuutta ja kannustimia tuotantokapasiteetin pidättämiseen keskittymän jälkeen.
171
Edellä esitetystä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin tutki yksityiskohtaisesti komission tutkinnan, joka koski riskiä siitä, että RWE pidättää tuotantokapasiteettinsa keskittymän jälkeen, ja päätteli asiakirja-aineistoon sisältyvien seikkojen ja muun muassa valittajien esittämien todisteiden perusteella, ettei komissio ollut tehnyt tältä osin ilmeistä arviointivirhettä. Tämän tuomion 154–156 kohdassa toistetut valittajien unionin tuomioistuimessa esittämät väitteet eivät osoita, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen tutkiessaan komission arvioinnit, vaan niillä pyritään viime kädessä siihen, että unionin tuomioistuin tutkisi tosiseikat uudelleen, mikä ei kuulu sen toimivaltaan muutoksenhaun yhteydessä.
172
Kolmannen valitusperusteen kolmas osa on näin ollen hylättävä.
4.
Neljäs osa
173
Kolmannen valitusperusteen neljännessä osassa, joka koskee tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 337–395 kohtaa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 336–394 kohtaa ja joka jakautuu lähinnä kolmeen moitteeseen, valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä arvioidessaan RWE:n ja E.ON:n välistä kilpailusuhdetta.
a)
Ensimmäinen moite
1) Asianosaisten lausumat
174
Valittajat väittävät tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 339–346 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 338–345 kohdassa unionin yleisen tuomioistuimen olettaneen, että komissio oli tutkinut riittävällä tavalla kaikkia niiden konsernien ristikkäisomistuksia, joihin RWE ja E.ON kuuluvat, ja erityisesti, että komissio oli ottanut huomioon niiden tytäryhtiöiden tuotantokapasiteetin. Valittajien mukaan on kuitenkin kiistatonta, ettei komissio ole horisontaalisia sulautumia koskevien suuntaviivojen 36 kohdan vastaisesti tutkinut kyseisten ristikkäisomistusten vaikutuksia keskittymän osapuolten tai niiden kilpailijoiden käyttäytymiseen investointien ja markkinoiden laajentamisen alalla. Valittajat väittävät, että se, että sekä RWE:n että E.ON:n kotipaikka on Essen (Saksa), jota voidaan valittajien mukaan pitää ”Saksan energiapääkaupunkina”, on strateginen etu. Valittajat toteavat, että unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin piti tätä seikkaa merkityksettömänä, vaikka komission päätöksentekokäytännön mukaan yrityksen yhteisen kotipaikan olemassaoloa on arvioitava niiden kilpailuetujen kannalta, joita keskittymän osapuolet toivovat saavansa.
175
Komissio, RWE ja E.ON kiistävät valittajien väitteet.
2) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
176
Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei noudattanut horisontaalisia sulautumia koskevien suuntaviivojen 36 kohtaa, koska se ei todennut, että komissio teki virheen, kun se ei tutkinut konsernien, joihin RWE ja E.ON kuuluvat, välisen keskinäisriippuvuuden vaikutuksia keskittymän osapuolten tai niiden kilpailijoiden käyttäytymiseen, on muistutettava, että – kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 349 ja 350 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 348 ja 349 kohdassa – vaikka komissiota sitovat sen antamat yrityskeskittymien valvontaa koskevat tiedonannot, horisontaalisia sulautumia koskevissa suuntaviivoissa ei edellytetä kaikissa tapauksissa kaikkien suuntaviivoissa mainittujen seikkojen tarkastelua. Tältä osin on todettava, että horisontaalisia sulautumia koskevien suuntaviivojen 13 kohdasta ilmenee, että komission tekemä kilpailuvaikutusten arviointi ei saa perustua kyseisten suuntaviivojen yksilöimien seikkojen mekaaniseen soveltamiseen kaikissa tapauksissa vaan keskittymän todennäköisten vaikutusten kokonaisarviointiin ja että kaikki näissä suuntaviivoissa yksilöidyt seikat eivät ole merkityksellisiä kaikkia horisontaalisia keskittymiä koskevissa tapauksissa.
177
Vaikka unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava, missä määrin komission mahdolliset laiminlyönnit voivat kyseenalaistaa komission päätelmän, jonka mukaan keskittymän soveltuvuudesta sisämarkkinoille ei ole vakavia epäilyjä, tässä tutkinnassa on otettava huomioon komission harkintavalta, joka sillä on, kun se tekee asetuksen N:o 139/2004 aineellisia säännöksiä ja erityisesti kyseisen asetuksen 2 artiklaa soveltaessaan taloudellisia ennusteita, jotka ovat useimmiten monitahoisia. Tästä seuraa, että valvonnan, jota unionin tuomioistuimet voivat kohdistaa yrityskeskittymistä tehtyyn komission päätökseen, on koskettava tosiseikkojen aineellisen paikkansapitävyyden selvittämistä ja sitä, että päätöksessä ei ole tehty ilmeistä arviointivirhettä (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2023, komissio v. CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 82–84 kohta).
178
Unionin yleinen tuomioistuin totesi käsiteltävässä asiassa tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 341 ja 342 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 340 ja 341 kohdassa – huomautettuaan, että valittajat eivät olleet selittäneet, minkälainen vaikutus RWE:n ja E.ON:n energia-alan osakkuuksilla saattoi olla arvioitaessa keskittymästä aiheutuvia kilpailun esteitä, vaan olivat maininneet ainoastaan RWE:llä ja E.ON:llä muissa yrityksissä olevien osakkuuksien määrän täsmentämättä kuitenkaan, toimivatko nämä muut yritykset merkityksellisillä markkinoilla –, että komissio oli ottanut arvioinnissaan huomioon sellaisten tytäryhtiöiden ja yritysten tuotantokapasiteetin, joissa RWE:llä ja E.ON:llä on osakkuuksia. Kuten unionin yleinen tuomioistuin perustellusti totesi, komissio otti näin tehdessään huomioon RWE:n ja E.ON:n suorat tai välilliset osakkuudet.
179
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 343–346 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 342–345 kohdassa valittajien väitteestä, jonka mukaan E.ON ja RWE ovat rakenteeltaan ja asemaltaan samankaltaisia, että valittajat eivät olleet selittäneet, miten kyseisten yritysten osakekurssien ja niiden liiketoiminnan tulosten yhteneväinen kehitys tai se, että niiden kotipaikat ovat samassa kaupungissa, vaikuttavat yrityskeskittymiä koskevan oikeuden soveltamiseen, eikä etenkään, miten nämä olosuhteet voivat vaikuttaa RWE:n määräävän aseman syntymiseen tai vahvistumiseen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kyseiset olosuhteet olivat pelkästään liitännäisiä, että sillä, että kummallakin yrityksellä on kotipaikka samassa kaupungissa, ei ollut merkitystä arvioitaessa keskittymän vaikutuksia sähkön tuotannon ja tukkutoimitusten markkinoihin ja että osakekurssien ja tulosten yhteneväinen kehitys saattoi selittyä kahden samalla alalla toimivan yrityksen normaalilla kehityksellä. Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi, että valittajat eivät ole myöskään selittäneet, miten pelkkä RWE:n ja E.ON:n henkilöstöjen maantieteellinen läheisyys voisi johtaa unionin oikeuden vastaiseen yhteistoimintaan. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei komissio siis ollut tehnyt ilmeistä arviointivirhettä siltä osin kuin on kyse keskinäisriippuvuuden ja RWE:n ja E.ON:n välisen läheisyyden arvioinnista.
180
On todettava, ettei valittajien väitteiden perusteella voida osoittaa, että unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnit olisivat oikeudellisesti virheellisiä. Vetoaminen siihen, ettei konsernien, joihin RWE ja E.ON kuuluvat, välisen keskinäisriippuvuuden vaikutuksia eikä keskittymän vaikutuksia keskittymän osapuolten tai niiden kilpailijoiden käyttäytymiseen investointien ja markkinoiden laajentamisen alalla ole tutkittu, ei riitä osoittamaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen, kun otetaan huomioon se, että unionin yleinen tuomioistuin valvoi komission riidanalaisessa päätöksessä tekemää tutkintaa yksityiskohtaisesti ja tämän tuomion 177 kohdassa mainituissa rajoissa. On lisäksi niin, että valittajien väitteillä pyritään itse asiassa siihen, että unionin tuomioistuin tutkisi tosiseikat uudelleen, mikä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan muutoksenhaun yhteydessä.
181
Tästä seuraa, että ensimmäinen moite on hylättävä.
b)
Toinen moite
1) Asianosaisten lausumat
182
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 351–355 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 350–354 kohdassa. Valittajien mukaan ensinnäkin se, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissiolla oli oikeus olla tutkimatta RWE:n ja E.ON:n välistä kilpailusuhdetta RWE:n markkinaosuuksien kasvun vähäisyyden vuoksi, on jo nyt käsiteltävien valitusten kolmannen valitusperusteen kolmannessa osassa mainituista syistä tällainen oikeudellinen virhe.
183
Valittajat katsovat toiseksi, ettei mikään perustelu tue unionin yleisen tuomioistuimen tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 358 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 357 kohdassa esittämää toteamusta, jonka mukaan pelkkä kilpailupaineen hellittäminen, joka perustuu muun muassa sellaisen yrityksen markkinoilta häviämiseen, jonka asema on tärkeämpi kuin sen markkinaosuudet antavat ymmärtää, ei riitä osoittamaan tehokkaan kilpailun olennaista estymistä.
184
Valittajien mukaan on kolmanneksi niin, että tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 359–363 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 358–362 kohdassa esitetty toteamus, jonka mukaan E.ON:n vetäytyminen tuotantoalalta ei johdu yksinomaan keskittymästä, koska E.ON oli jo luovuttanut osia tuotantotoiminnasta ennen keskittymää M.8871 ja luovuttanut kyseisen keskittymän yhteydessä vain osia tästä toiminnasta, ei kestä tarkastelua. Valittajat katsovat aluksi, että todetessaan tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 357 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 356 kohdassa, että keskittymä M.8871 ei koske itse E.ON:n hankintaa vaan ainoastaan sitä, että RWE hankkii tietyt E.ON:n omaisuuserät, unionin yleinen tuomioistuin arvioi asiaa formalistisesti ottamatta huomioon keskittymää kokonaisuudessaan. Valittajat huomauttavat tämän jälkeen, että unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 362 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 361 kohdassa, että E.ON jatkaa tuotantotoimintaa keskittymän jälkeen, ottamatta huomioon sitä, että kyse on ainoastaan E.ON:lle yksinoikeudella olennaisena osana vähittäismyynnissä toimiville asiakkaille tarjottavia ratkaisuja annetusta tuotantotoiminnasta, mikä komission ja unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt todeta, jos markkinat olisi määritelty huolellisesti.
185
Komissio, RWE ja E.ON kiistävät valittajien väitteet.
2) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
186
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen hyväksyessään komission arvioinnin, jonka mukaan E.ON:n vetäytyminen tuotantomarkkinoilta ei ollut peruste keskittymän kieltämiselle.
187
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 349–351 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 348–350 kohdassa valittajien väitteestä, jonka mukaan komissio ei noudattanut horisontaalisia sulautumia koskevien suuntaviivojen 27 kohtaa, lähinnä ensimmäiseksi, että vaikka komission hyväksymät keskittymien valvontaa koskevat tiedonannot sitovat sitä, tällaisissa suuntaviivoissa ei edellytetä kaikissa tapauksissa kaikkien suuntaviivoissa mainittujen seikkojen tarkastelua, joten komissiolla on harkintavaltaa ottaa tai olla ottamatta huomioon tiettyjä näistä seikoista, ja toiseksi, että unionin yleisen tuomioistuimen riidanalaiseen päätökseen kohdistama tuomioistuinvalvonta ei voi rajoittua pelkästään sen tutkimiseen, onko komissio ottanut huomioon vai jättänyt huomiotta tietyt näistä seikoista, vaan unionin yleisen tuomioistuimen on myös tarkasteltava, voivatko komission mahdolliset laiminlyönnit saattaa kyseenalaiseksi sen päätelmän, jonka mukaan ilmoitettu keskittymä ei aiheuta vakavia epäilyjä sen soveltuvuudesta sisämarkkinoille.
188
Tähän unionin yleisen tuomioistuimen muistutukseen komission tiedonantojen ulottuvuudesta ja unionin yleisen tuomioistuimen komission arviointeja koskevasta valvontajärjestelmästä ei sisälly oikeudellisia virheitä.
189
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 352 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 351 kohdassa, että RWE:n markkinaosuudet ennen keskittymää olivat vähäiset ja että niiden kasvu keskittymän jälkeen oli myös vähäistä, erityisesti kun tietyt innogyn tuotantolaitokset siirrettiin pysyvästi E.ON:lle. Unionin yleinen tuomioistuin mainitsi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 353 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 352 kohdassa komission toteamuksen siitä, että uusiutuvan sähkön tuotanto on hajanaista ja jakautuu useiden eri tuottajien kesken, RWE:n pienestä markkinaosuudesta ja E.ON:n vieläkin pienemmästä markkinaosuudesta. Unionin yleinen tuomioistuin muistutti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 354 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 353 kohdassa toteamuksestaan, että komissio ei ollut tehnyt ilmeistä arviointivirhettä todetessaan, että RWE:n markkinaosuuksien kasvu oli vähäistä ja tilapäistä.
190
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näiden seikkojen perusteella tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 355 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 354 kohdassa, että vaikka komissio oli jättänyt tarkastelematta tiettyjä seikkoja, joita horisontaalisia sulautumia koskevien suuntaviivojen 27 kohdassa edellytetään, tällainen tarkastelematta jättäminen ei voinut kyseenalaistaa komission päätelmää, jonka mukaan keskittymä ei aiheuta vakavia epäilyjä sen soveltuvuudesta sisämarkkinoille.
191
On huomattava, että kyseinen unionin yleisen tuomioistuimen arviointi, jonka se saattoi perustellusti johtaa komission toteamuksista, joita valittajat eivät olleet osoittaneet ilmeisen virheellisiksi ja joiden mukaan sekä markkinaosuuksien vähäisyydestä ja kyseisten osuuksien kasvamisesta ilmoitetun keskittymän seurauksena sekä osuuksien kasvun väliaikaisuudesta voitiin päätellä, ettei keskittymä aiheuttanut vakavia epäilyjä sen soveltuvuudesta sisämarkkinoille, ei ole millään tavoin oikeudellisesti virheellinen. Lisäksi on huomautettava – kuten unionin yleinen tuomioistuin huomautti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 364 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 363 kohdassa –, että komissio ei tarkastellut pelkästään keskittymän osapuolten markkinaosuuksia ja kyseisten osuuksien kehitystä mainitun keskittymän seurauksena vaan otti riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 48 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa huomioon muita sähköntuotantomarkkinoiden erityispiirteisiin liittyviä arviointiperusteita.
192
Unionin yleinen tuomioistuin huomautti myös tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 356–358 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 355–357 kohdassa lähinnä, että valittajat olivat käsittäneet väärin horisontaalisia sulautumia koskevien suuntaviivojen ulottuvuuden. Unionin yleinen tuomioistuin totesi – muistutettuaan, että kyseisissä suuntaviivoissa mainitaan koordinoimattomia vaikutuksia arvioitaessa huomioon otettavina kilpailutekijöinä ensinnäkin se, että keskittymän osapuolet ovat läheisiä kilpailijoita, toiseksi se, että keskittymän tuloksena syntyvä yhtiö pystyy estämään kilpailijoiden laajentumisen, ja kolmanneksi se, että keskittymä poistaa tärkeän kilpailuvoiman – lähinnä, että valittajat erehtyivät kyseessä olevan keskittymän, joka koski ainoastaan E.ON:n omaisuuseriä eikä E.ON:ää itseään, ulottuvuuden osalta. Unionin yleinen tuomioistuin korosti ensinnäkin, että E.ON ei hävinnyt markkinoilta keskittymän seurauksena. Unionin yleinen tuomioistuin totesi toiseksi, että kyse oli siis siitä, olivatko yhtäältä RWE:n hankkimat E.ON:n omaisuuserät ja toisaalta RWE läheisiä kilpailijoita ja saattoivatko kyseiset omaisuuserät ja RWE pysäyttää kilpailijoiden laajentumisen. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan valittajat lähtevät kuitenkin siitä virheellistä oletuksesta, että RWE on ostanut koko E.ON:n hankkimalla vähemmistöosakkuuden kyseisessä yrityksessä, mikä ei pidä paikkaansa, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi kolmanneksi RWE:hen kohdistuvan kilpailupaineen häviämisestä, että pelkkä kilpailupaineen pienentyminen, joka perustuu muun muassa sellaisen yrityksen häviämiseen markkinoilta, jolla on suurempi vaikutus kilpailuun kuin sen markkinaosuudet antavat ymmärtää, ei itsessään riitä osoittamaan tehokkaan kilpailun olennaista estymistä.
193
On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt tässäkään asiassa virhettä eikä – toisin kuin valittajat väittävät – perustellut asiaa formalistisesti muistuttaessaan siitä, että RWE ei hankkinut E.ON:ää keskittymän M.8871 yhteydessä vaan ainoastaan E.ON:n omaisuuseriä. Väite, jonka mukaan pelkkä kilpailupaineen pienentyminen, joka saattaa aiheutua sellaisen yrityksen markkinoilta häviämisestä, jolla on suurempi vaikutus kilpailuun kuin sen markkinaosuudet antavat ymmärtää, ei itsessään riitä osoittamaan tehokkaan kilpailun olennaista estymistä, ei ole oikeudellisesti virheellinen varsinkaan nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa keskittymä koskee vähäisiä markkinaosuuksia.
194
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 359–361 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 358–360 kohdassa, ettei E.ON:n tuotantokapasiteetin supistuminen johtunut pelkästään keskittymästä. Unionin yleinen tuomioistuin huomautti yhtäältä, että E.ON oli jo päättänyt luovuttaa olennaiset osat perinteisen sähkön tuotantotoiminnastaan – lähinnä ydinvoimakapasiteettia lukuun ottamatta – entiselle tytäryhtiölleen Uniperille ja myydä Uniperin pääomasta omistamansa osuuden Fortum Oyj:lle. Unionin yleinen tuomioistuin totesi toisaalta, että päätöksen E.ON:n ydinvoimaloiden sulkemisesta viimeistään vuoden 2022 loppuun mennessä oli tehnyt Saksan lainsäätäjä, joten vaikka E.ON olisikin säilyttänyt nämä omaisuuserät, se ei olisi voinut enää käyttää niitä kyseisen ajankohdan jälkeen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että E.ON:n sähköntuotantotoiminta oli supistunut voimakkaasti jo ennen keskittymää ja supistuisi entisestään sen jälkeen.
195
Valittajat eivät kuitenkaan osoita, millä tavoin unionin yleinen tuomioistuin teki tässä yhteydessä oikeudellisen virheen viitatessaan E.ON:n tosiasiallisesti itsenäisesti tekemiin aloitteisiin sähköntuotantotoimintansa supistamisesta ja ydinvoimalla tuotetun sähkön tuotantotoimintansa tulevasta lopettamisesta, joka ei johdu ilmoitetusta keskittymästä vaan Saksan lainsäätäjän päätöksestä.
196
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 362 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 361 kohdassa perustellusti, että riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen johdanto-osan 27–29 perustelukappaleeseen sisältyvistä taulukoista voitiin päätellä, että E.ON ei lakannut olemasta kilpailija keskittymän seurauksena. Kyseisestä päätöksestä ilmenee nimittäin, että RWE hankkisi keskittymän seurauksena ainoastaan noin [luottamuksellinen] (
2
) E.ON:n kokonaistuotannosta vuonna 2017, että perinteisen energian osalta RWE:n hankkima osuus E.ON:n kokonaistuotannosta vuonna 2017 oli ainoastaan noin [luottamuksellinen] (
3
) ja että uusiutuvan energian osalta RWE hankkisi ainoastaan [luottamuksellinen] (
4
) E.ON:n tuotannosta.
197
Tältä osin valittajien huomautus, jonka mukaan komissio ja unionin yleinen tuomioistuin olisivat voineet todeta – jos ne olisivat määritelleet markkinat huolellisesti –, että E.ON:lle jäänyt tuotantotoiminta oli olennainen osa vähittäismyynnissä eikä sähkön tukkutuotannossa toimiville asiakkaille tarjottavia ratkaisuja, perustuu implisiittisesti mutta väistämättä olettamaan, jonka mukaan komissio teki ilmeisen arviointivirheen jättäessään markkinoiden määritelmän avoimeksi, ja siihen, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen vahvistaessaan komission arviointivirheen. On kuitenkin riittävää todeta, että kyseinen olettama on hylätty tämän tuomion 122–132 kohdassa kolmannen valitusperusteen ensimmäisen osan tarkastelun yhteydessä.
198
Tästä seuraa, että tämä moite on perusteeton.
c)
Kolmas moite
1) Asianosaisten lausumat
199
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin tukeutui tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 366–391 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 365–390 kohdassa riittämättömään arviointiin ohjaavasta vaikutusvallasta, jonka RWE:n vähemmistöosakkuus E.ON:ssä antoi sille. Valittajien mukaan olisi kuitenkin virheellistä väittää, että sijoittajasuhteista tehdyllä sopimuksella rajoitetaan tätä vaikutusvaltaa tehokkaasti jo senkään vuoksi, että kyseinen sopimus on pätemätön eikä siinä estetä RWE:tä poikkeamasta laillisesti mainitusta sopimuksesta äänioikeuttaan käyttäessään. Valittajien mukaan on joka tapauksessa niin, että se, että RWE hankki ristikkäisomistuksen kilpailijassaan E.ON:ssä, olisi pitänyt ottaa huomioon, vaikka asetuksen N:o 139/2004 3 artiklassa tarkoitettua määräysvallan hankkimista ei olisikaan tapahtunut, sillä tällaisen omistuksen hankkiminen merkitsee SEUT 101 artiklan vastaista kilpailun rajoittamista. Valittajien mukaan on myös huomattava, ettei yksikään osapuolista ole kiistänyt sitä, että keskittymän yhteydessä RWE ja E.ON ovat yhteisestä sopimuksesta erikoistuneet sähkömarkkinoiden eri tasoille. Valittajat huomauttavat, että E.ON selitti istunnossa, että molemmat konsernit olivat sopineet tästä markkinoiden jakamisesta, jotta niillä olisi toimintansa kehittämistä varten tarvittavat taloudelliset resurssit energiasiirtymän yhteydessä, ja että niiden ei olisi ollut mahdollista koota näitä varoja yhteen, jos niiden kilpailusuhde olisi pysynyt muuttumattomana.
2) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
200
On todettava, että nyt käsiteltävässä moitteessa valittajat lähinnä toistavat tiettyjä toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa esittämiä argumenttejaan, jotka koskevat sitä ratkaisevaa vaikutusvaltaa, jonka RWE oli niiden mukaan saanut suhteessa E.ON:ään; tältä osin on riittävää todeta, että nämä argumentit on hylätty tehottomina tämän tuomion 95–97 kohdassa.
201
Valittajien väitteistä, jotka koskevat sitä, että RWE:n vähemmistöosakkuuden hankkiminen E.ON:stä olisi pitänyt ottaa huomioon, koska se merkitsi SEUT 101 artiklan vastaista kilpailun rajoittamista, tai sitä, että E.ON ja RWE olivat jakaneet markkinat, tämän tuomion 55 ja 56 kohdassa on jo todettu, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi oikeudellista virhettä tekemättä, että komission oli valvottava – ja se valvoi perustellusti – SEUT 101 artiklan noudattamista asetuksen N:o 139/2004, jonka kohteena on keskittymien ennaltaehkäisevä valvonta, välityksellä eikä asetuksen N:o 1/2003, jonka kohteena on sopimusten, päätösten, yhdenmukaistettujen menettelytapojen ja määräävää asemaa koskevien tilanteiden valvonta, välityksellä.
202
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi näin ollen perustellusti tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 394 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 393 kohdassa, joissa todetaan, että riidanalaisen päätöksen kohteena oli keskittymä, tehottomina valittajien väitteet, jotka koskivat SEUT 101 artiklan rikkomista.
203
Tästä seuraa, että kolmas moite ja siten kolmannen valitusperusteen neljäs osa on perusteeton.
204
Koska mikään kolmannen valitusperusteen osista ei ole perusteltu, se on hylättävä.
D Neljäs valitusperuste, joka koskee todistustaakan jakamista koskevien periaatteiden loukkaamista
1.
Asianosaisten lausumat
205
Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin vaati tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 273 kohdassa, 278 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa sekä 328, 341, 344 ja 382 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 272 kohdassa, 277 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa sekä 327, 340, 343 ja 381 kohdassa yksityiskohtaisempia tietoja konkreettisista tuloksista, jotka komission olisi pitänyt saavuttaa, jos sen arviointi olisi ollut asianmukainen. Valittajat toteavat, että unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sitä vastoin tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 406–411 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 405–410 kohdassa heti aluksi sille esitetyt pyynnöt näytön hankkimiseksi eli muun muassa henkilökohtaista saapumista asian käsittelyyn koskeneen pyynnön ja pyynnön kuulla konsernien entisiä johtajia markkinoiden jakamisesta. Valittajien mukaan tällaiset päätökset ovat ristiriidassa unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 91–96 artiklassa vahvistettujen todistustaakan jakamista koskevien periaatteiden kanssa.
206
Valittajat katsovat, että unionin yleisen tuomioistuimen asettama näyttökynnys on liian korkea. Valittajien mukaan niillä ei ollut pääsyä niiden antamia tietoja yksityiskohtaisempiin tietoihin eikä komission tutkintavaltuuksia esimerkiksi sähköntuottajien markkinaosuuksien osalta Herfindahl-Hirschmanin indeksin (jäljempänä ”HHI” tai ”HH-indeksi”) laskemiseksi. Valittajat väittävät, että unionin yleisen tuomioistuimen asettamat vaatimukset olivat joka tapauksessa liioiteltuja, koska valittajilta vaaditaan omalla kustannuksella ilmeisten arviointivirheiden osoittamisen lisäksi niiden tutkimusten tai analyysien tulosten osoittamista, joita komissio ei ollut tehnyt, varsinkin kun unionin yleinen tuomioistuin rajoittaa samalla niiden kirjelmien pituutta, joita valittajat voivat esittää. Valittajat katsovat, että esittämällä keskusteluissa Oxeran tutkimuksen, jonka liittovaltion kartelliviranomaisen analyysit ja Changing Energy ‑teos vahvistavat, ne olivat esittäneet vankkaa näyttöä, joka osoitti keskittymän osapuolten markkinavoiman kasvamisen ja kilpailunvastaisen markkinoiden jakamisen. Valittajien mukaan on niin, että kuten unionin tuomioistuin on täsmentänyt, päätöksiä, joilla keskittymä hyväksytään, koskevat näyttövaatimukset ovat samat kuin niiden kieltämistä koskevien päätösten kohdalla. Valittajat katsovat, että todistustaakka oli joka tapauksessa komissiolla. Valittajat väittävät, että vaikka todistustaakka voidaan poikkeuksellisesti siirtää asianomaisille osapuolille, se koskee tapauksia, joissa kyseisten osapuolten kannalta myönteiset olosuhteet ovat ristiriidassa komission tutkimuksen tulosten kanssa ja joissa näillä osapuolilla on ollut mahdollisuus tutustua todisteisiin, mikä ei nyt käsiteltävässä asiassa ole ollut tilanne.
207
Komissio, RWE ja E.ON kiistävät valittajien väitteet.
2.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
208
Valittajat vetoavat tässä valitusperusteessa siihen, että unionin yleinen tuomioistuin loukkasi unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 91–96 artiklasta johtuvia todistustaakan jakamista koskevia periaatteita.
209
Aluksi on todettava, ettei mitään todistustaakan jakamista koskevaa sääntöä – sen enempää komission hallinnollisen menettelyn kuin unionin tuomioistuimissa käytävän menettelyn osalta – voida johtaa niistä määräyksistä, joiden rikkomiseen vedotaan nyt esillä olevan valitusperusteen tueksi. Kyseisissä määräyksissä vahvistetaan säännöt asian selvittämistoimista sekä todistajien ja asiantuntijoiden kuulemisista, joista unionin yleinen tuomioistuin voi määrätä.
210
Esillä oleva valitusperuste on näin ollen perusteeton siltä osin kuin se perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi työjärjestyksensä 91–96 artiklaa.
211
On lisäksi muistutettava, että komission ei yrityskeskittymien valvonnan alalla tarvitse osoittaa ilman perusteltua epäilystä, että ehdotettu keskittymä ei aiheuta epäilyjä sen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Komission on arvioitava todennäköisyyksiä ja tehtävä päätös ehdotetun liiketoimen puolesta tai sitä vastaan sen mukaan, miten se arvioi toteutuvasta liiketoimesta todennäköisimmin johtuvaa taloudellista kehitystä. Komissiolla on tältä osin monimutkaisten taloudellisten olosuhteiden arvioinnissa laaja harkintavalta, jonka osalta unionin yleinen tuomioistuin tutkii erityisesti, onko asiassa tapahtunut ilmeinen virhe ja pitävätkö tosiseikat asiallisesti paikkansa (ks. vastaavasti tuomio 13.7.2023, komissio v. CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, 84 kohta). Kun toimielimellä on laaja harkintavalta, menettelyllisten takeiden, joihin kuuluu toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseessä olevan tilanteen kannalta merkitykselliset seikat, noudattaminen on kuitenkin erityisen tärkeää (tuomio 4.5.2023, EKP v. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
212
Kun komissio on esittänyt päätöksessään kantansa yksityiskohtaisesti, kantajan on esitettävä yhtä yksityiskohtaisia seikkoja komission kannan kumoamiseksi. Kyseinen näyttövaatimus ei merkitse – toisin kuin valittajat nyt käsiteltävässä asiassa esittävät – todistustaakan perusteetonta kääntämistä niiden vahingoksi, vaan se ilmentää kunkin asianosaisen velvollisuutta tukea kantaansa unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 21.9.2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, 181 kohta).
213
Unionin yleinen tuomioistuin totesi nyt käsiteltävässä asiassa ainoastaan lähinnä, etteivät valittajat olleet esittäneet riittäviä perusteluja komission riidanalaisessa päätöksessä tekemien arviointien riitauttamiselle.
214
Siitä, että unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 273 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 272 kohdassa, että valittajat eivät olleet toimittaneet omia HHI-laskelmiaan osoittaakseen, että jos komissio olisi ottanut ne huomioon, se olisi päätynyt toisenlaiseen lopputulokseen, on todettava unionin yleisen tuomioistuimen tavoin, että komissio ei ollut velvollinen ottamaan HH-indeksiä huomioon arvioinnissaan ja että siltä osin kuin valittajat moittivat komissiota tästä huomiotta jättämisestä, niiden oli selitettävä, miten kyseisen indeksin käyttäminen olisi muuttanut sen arviointia. Tästä seuraa, että pelkkä väite siitä, että HH-indeksiä ei ole otettu huomioon, ei riitä osoittamaan komission virhettä, ja että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, etteivät valittajat olleet perustelleet väitteitään tältä osin.
215
Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään tehnyt oikeudellista virhettä tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 278–280 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 277–279 kohdassa, kun se totesi, ettei riitä, että valittajat käyttävät komission käyttämistä tiedoista poikkeavia tietoja, kun ne pyrkivät näyttämään toteen komission ilmeisen arviointivirheen, esittämättä konkreettista näyttöä siitä, että tällaisten tietojen käyttäminen riidanalaisessa päätöksessä merkitsi komission ilmeistä arviointivirhettä.
216
Sama pätee niiden päätelmien osalta, jotka koskevat RWE:n kapasiteetin lisäyksiä, RWE:n ja E.ON:n kolmansissa yrityksissä olevien osakkuuksien vaikutusta, E.ON:n ja RWE:n osakekurssien ja tulosten kehityksen yhteneväisyyden ja sen, että niiden kotipaikat ovat samassa kaupungissa, merkitystä sekä RWE:n E.ON:ssä hankkiman vähemmistöosakkuuden vaikutusta, jotka on esitetty tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 328, 341, 344 ja 382 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 327, 340, 343 ja 381 kohdassa; unionin yleinen tuomioistuin totesi mainituissa kohdissa lähinnä, että vaikka valittajat väittivät komission tehneen ilmeisiä arviointivirheitä, ne eivät esittäneet unionin yleiselle tuomioistuimelle konkreettisia viitteitä tai vakuuttavaa selitystä tällaisten ilmeisten virheiden olemassaolosta.
217
Siitä, että unionin yleinen tuomioistuin ei katsonut tarpeelliseksi kuulla valittajien ehdottamia todistajia, on todettava, että tuomioiden T‑312/20, T‑313/20 ja T‑315/20 410 kohdassa ja tuomioiden T‑317/20 ja T‑319/20 409 kohdassa esitetyistä menettelyllisistä näkökohdista, joita ei ole pätevästi kyseenalaistettu unionin tuomioistuimessa, sekä siitä, että unionin yleinen tuomioistuin arvioi joka tapauksessa tämän tuomion 71 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti yksin sen, onko henkilökohtainen saapuminen asian käsittelyyn tai suullinen käsittely tarpeen, seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin ei näin tehdessään tehnyt oikeudellista virhettä.
218
Neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä.
E Päätelmät
219
Koska kaikki nyt käsiteltävien valitusten tueksi esitetyt valitusperusteet on hylätty, valitukset on hylättävä kokonaisuudessaan.
VI Oikeudenkäyntikulut
220
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, joita sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio, RWE ja E.ON ovat vaatineet valittajien velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan komissiolle, E.ON:lle ja RWE:lle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
221
Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan myös valituksen käsittelyyn, määrätään, että jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Saksan liittotasavallan on siten vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Valitukset hylätään.
2)
EVH GmbH vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle, E.ON SE:lle ja RWE AG:lle asiassa C‑464/23 P aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
3)
Stadtwerke Leipzig GmbH vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle, E.ON SE:lle ja RWE AG:lle asiassa C‑465/23 P aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4)
TEAG Thüringer Energie AG vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle, E.ON SE:lle ja RWE AG:lle asiassa C‑467/23 P aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
5)
EnergieVerbund Dresden GmbH vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle, E.ON SE:lle ja RWE AG:lle asiassa C‑468/23 P aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
6)
GGEW, Gruppen-Gas- und Elektrizitätswerk Bergstraße AG vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle, E.ON SE:lle ja RWE AG:lle asiassa C‑470/23 P aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
7)
Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan asioissa C‑464/23 P, C‑465/23 P, C‑467/23 P, C‑468/23 P ja C‑470/23 P.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.
(
1
)	Luottamukselliset tiedot poistettu.
(
2
)	Luottamukselliset tiedot poistettu.
(
3
)	Luottamukselliset tiedot poistettu.
(
4
)	Luottamukselliset tiedot poistettu.