62014CC0566
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MELCHIOR WATHELET
19 päivänä tammikuuta 2016 (
1
)
Asia C‑566/14 P
Jean-Charles Marchiani
vastaan
Euroopan parlamentti
”Muutoksenhaku — Euroopan parlamentin jäsen — Parlamentin jäsenten avustajakorvaukset — Perusteettomasti saatujen summien takaisin periminen — Asetus (EU, Euratom) N:o 966/2012 — Delegoitu asetus (EU) N:o 1268/2012 — Vanhentuminen — Kohtuullinen aika — Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134) — Tuomio Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372)”
1.
Valituksessaan Jean-Charles Marchiani vaatii kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 10.10.2014 antaman tuomion Marchiani v. parlamentti (T‑479/13, EU:T:2014:866; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa hylättiin hänen kanteensa, jossa vaadittiin Euroopan parlamentin pääsihteerin 4.7.2013 tekemän päätöksen, joka koskee 107694,72 euron suuruisen summan perimistä (jäljempänä riidanalainen päätös), ja siihen liittyvän 5.7.2013 päivätyn veloitusilmoituksen (jäljempänä veloitusilmoitus) kumoamista.
2.
Valituksen tueksi esittämänsä neljännen valitusperusteen yhteydessä Marchiani moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki useita oikeudellisia virheitä, jotka koskevat riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen saamisten vanhentumista. Valittaja ei ole laatinut valitustaan erityisen selkeästi. Neljännen valitusperusteen neljännen osan voidaan kuitenkin katsoa koskevan tarkemmin sanottuna käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen arviointia; kyseistä periaatetta sovelletaan silloin, kun missään unionin oikeussäännössä ei säädetä siitä, missä määräajassa vaatimus on esitettävä tai kanne on nostettava.
3.
Unionin tuomioistuin tarkasteli tätä kysymystä tarkkaan uudelleenkäsittelyn yhteydessä (tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134). (
2
) Sitä on myös tämän jälkeen analysoitu käsiteltävän valituksen kanssa vastaavanlaisessa asiayhteydessä tuomiossa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), mutta unionin tuomioistuimen näissä kahdessa tuomiossa noudattamat lähestymistavat voivat vaikuttaa ristiriitaisilta.
4.
Tästä syystä tässä ratkaisuehdotuksessa analysoidaan ainoastaan tätä nimenomaista kysymystä, kuten unionin tuomioistuin toivoo.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Perusoikeuskirja
5.
Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklan, jonka otsikkona on ”Oikeus hyvään hallintoon”, 1 kohdan mukaan ”jokaisella on oikeus siihen, että unionin toimielimet, elimet ja laitokset käsittelevät hänen asiansa puolueettomasti, oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa”.
B Asetus (EU, Euratom) N:o 966/2012
6.
Unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (
3
) 81 artiklassa, jonka otsikkona on ”Vanhentumisaika”, säädetään seuraavaa:
”1.   Unionin saamiset kolmansilta ja kolmansien saamiset unionilta vanhentuvat viidessä vuodessa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asiaan sovellettavia erityissäännöksiä ja päätöksen 2007/436/EY, Euratom soveltamista.
2.   Siirretään komissiolle valta antaa 210 artiklan mukaisesti delegoituja säädöksiä vanhentumisaikaa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.”
C Delegoitu asetus (EU) N:o 1268/2012
7.
Asetuksen N:o 966/2012 soveltamissäännöistä 29.10.2012 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) N:o 1268/2012 (
4
) 93 artiklan otsikkona on ”Vanhentumissäännöt”.
8.
Edellä mainitun artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa täsmennetään, että ”vanhentumisaika, jota sovelletaan unionin saamisiin kolmansilta, alkaa päivästä, jona velalliselle 80 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla veloitusilmoituksella ilmoitettu määräaika päättyy”.
II Valituksenalaisen tuomion mukaan merkityksellisten tosiseikkojen mieleen palauttaminen
9.
Marchiani oli Euroopan parlamentin jäsen 20.7.1999–19.6.2004. Vuosina 2001–2004 valittaja käytti herra ja rouva T:n parlamenttiavustajapalveluja sekä vuosina 2002–2004 rouva B:n parlamenttiavustajapalveluja.
10.
Tribunal de grande instance de Paris’n (Pariisin yleinen tuomioistuin, Ranska) tutkintatuomari ilmoitti 30.9.2004 parlamentin puhemiehelle, ettei herra ja rouva T:n vuosina 2001–2004 hoitamilla tehtävillä ole välttämättä mitään todellista yhteyttä parlamenttiavustajan tehtäviin.
11.
Kontradiktorisen menettelyn jälkeen ja kuultuaan kvestoreita 14.1.2009 parlamentin pääsihteeri (jäljempänä pääsihteeri) totesi 4.3.2009 tekemässään päätöksessä, että valittajalle oli maksettu perusteettomasti 148160,27 euroa parlamentin jäsenten kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen (jäljempänä kuluja ja korvauksia koskevat säännöt) 14 artiklan yhteydessä, ja pyysi Euroopan parlamentin tulojen ja menojen hyväksyjää toteuttamaan tarvittavat toimet kyseisen summan takaisin perimiseksi.
12.
Samana päivänä parlamentin tulojen ja menojen hyväksyjä osoitti valittajalle veloitusilmoituksen, jossa vaadittiin palauttamaan 148160,27 euroa. Sen jälkeen, kun pääsihteeri oli 21.10.2008 toimittanut Euroopan petostentorjuntavirastolle (OLAF) kyseessä olevia sääntöjenvastaisuuksia koskevan asiakirjan, OLAF ilmoitti 14.8.2009 parlamentille ja valittajalle tutkimuksen aloittamisesta.
13.
Tutkittuaan valittajan tapauksen ja kuultuaan häntä 6.7.2011 OLAF toimitti 14.10.2011 parlamentille jäljennöksen tutkimuksen loppuraportista. Siinä todetaan, että valittaja sai perusteettomasti korvauksia herra ja rouva T:n ja rouva B:n hoitamista tehtävistä, ja suositeltiin, että parlamentti toteuttaa tarvittavat toimet maksettaviksi erääntyneiden määrien takaisin perimiseksi. OLAF ilmoitti 25.10.2011 valittajalle tutkimuksen päättymisestä.
14.
Soveltamalla kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 27 artiklan 3 kohtaa pääsihteeri ilmoitti 28.5.2013 OLAFin kertomuksen perusteella valittajalle aikomuksestaan periä parlamentin herra ja rouva T:n ja rouva B:n väitetyistä parlamenttiavustajan tehtävistä maksamat määrät kokonaisuudessaan takaisin ja kehotti häntä esittämään huomautuksensa asiasta.
15.
Pääsihteeri kuuli valittajaa 25.6.2013 järjestetyssä kuulemisessa. Valittaja lähetti 27.6.2013 pääsihteerille kuulemisen pöytäkirjan. Pääsihteeri kuuli kvestoreita 2.7.2013.
16.
Pääsihteeri totesi riidanalaisessa päätöksessä, että vaikka 4.3.2009 tehdyssä päätöksessä määrättiin 148160,27 euron takaisin perimisestä, valittajalle oli maksettu perusteettomasti 107694,72 euron suuruinen lisämäärä, ja pääsihteeri pyysi parlamentin tulojen ja menojen hyväksyjää toteuttamaan tarvittavat toimet lisämäärän takaisin perimiseksi. Pääsihteeri katsoi lähinnä, ettei valittaja ollut esittänyt näyttöä siitä, että herra ja rouva T ja rouva B olivat suorittaneet kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen 14 artiklassa tarkoitettuja parlamenttiavustajan tehtäviä. Riidanalaisen päätöksen mukaan avustajakorvauksena maksetut määrät olivat yhteensä 255854,99 euroa, joista osa oli ollut 4.3.2009 tehdyn päätöksen kohteena, ja riidanalaisessa päätöksessä todetaan, ettei 107694,72 euron lisämäärä ollut kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen mukainen ja että se oli perittävä takaisin.
17.
Parlamentin tulojen ja menojen hyväksyjä lähetti 5.7.2013 veloitusilmoituksen nro 2013-807, jossa määrättiin 107694,72 euron takaisin perimisestä ennen 31.8.2013.
III Asian käsittelyn vaiheet unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
18.
Valittaja nosti kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 3.9.2013 toimittamallaan kannekirjelmällä, jossa vaaditaan kumoamaan yhtäältä riidanalainen päätös siltä osin kuin pääsihteeri määräsi siinä, että valittajalta peritään takaisin 107694,72 euroa, ja toisaalta siihen liittyvä veloitusilmoitus.
19.
Hän esitti kanteensa tueksi viisi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koski Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen soveltamisohjeista 19.5.2008 ja 9.7.2008 tehdyssä Euroopan parlamentin puhemiehistön päätöksessä (
5
) edellytetyn menettelyn noudattamatta jättämistä sekä kontradiktorisen periaatteen ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteen loukkaamista. Toinen kanneperuste perustui kuluja ja korvauksia koskevien sääntöjen virheelliseen soveltamiseen, kolmas asiakirja-aineiston virheelliseen arviointiin ja neljäs pääsihteerin puolueellisuuteen. Viides kanneperuste koski takaisin perittävien määrien vanhentumista. Koska kyseiset määrät olivat vanhentuneet, valittaja vaati unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan myös veloitusilmoituksen.
20.
Lausumatta parlamentin väitteistä, jotka koskevat kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista, unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa aineellisesti kantajan vaatimukset riidanalaisen päätöksen ja veloitusilmoituksen kumoamisesta sekä velvoitti hänet korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV Neljännen valitusperusteen neljäs osa ja asianosaisten vaatimukset
21.
Marchianin valituksensa tueksi esittämä neljäs valitusperuste koskee siis useita oikeudellisia virheitä, joita unionin yleinen tuomioistuin on hänen mukaansa tehnyt arvioidessaan riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen saamisten vanhentumista koskevia sääntöjä.
22.
Kyseisen valitusperusteen neljäs osa koskee tarkemmin sanoen käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta. Valittajan mukaan riidan merkityksen ja yksinkertaisuuden vuoksi unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt katsoa, että kyseistä periaatetta on loukattu käsiteltävässä asiassa.
23.
Parlamentti vaatii, että valitus jätetään tutkimatta ja joka tapauksessa hylätään perusteettomana. Neljännen valitusperusteen neljännestä osasta se toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin tutki käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta, vaikka valittaja ei ollut vedonnut siihen. Unionin yleisen tuomioistuimen ei näin ollen olisi pitänyt analysoida sitä, etenkään kun kyseinen periaate ei kuulu sääntöihin, jotka unionin tuomioistuimet voivat ottaa huomioon omasta aloitteestaan.
24.
Parlamentti katsoo toissijaisesti tuomion Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) perusteella, että vasta OLAFin loppuraportin laatimispäivänä sen saamisia voitiin pitää selvinä, rahassa määriteltyinä ja erääntyneinä, mitä asetuksen N:o 966/2012 78 artiklan 2 kohdassa ja delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 81 artiklan b alakohdassa edellytetään. Unionin tuomioistuimen tuomiossa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) vahvistama viiden vuoden kohtuullinen aika ei näin ollen ollut vielä päättynyt riidanalaisen päätöksen tekemispäivänä, joten parlamentti ei loukannut kyseistä periaatetta.
V Asian arviointi
A Neljännen valitusperusteen neljännen osan tutkittavaksi ottaminen
25.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisessa tuomiossa kohtuullisen ajan noudattamisesta, että ”ylimääräisenä perusteluna oletetaan, että kantaja pyrkii väitteillään moittimaan parlamenttia siitä, ettei tämä ollut noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen mukaisia vaatimuksia”. (
6
)
26.
Valittajan valituksensa yhteydessä esittämää kohtuullista aikaa koskevaa väitettä olisi näin ollen pidettävä tehottomana. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun ylimääräisiä perusteluja koskevat valitukset eivät nimittäin voi aiheuttaa sen kumoamista ja ovat näin ollen tehottomia. (
7
)
27.
On kuitenkin mahdollista, että ylimääräistä tarkastelua koskevasta ilmoituksesta huolimatta unionin yleinen tuomioistuin halusi tosiasiallisesti tutkia tyhjentävästi parlamentin toiminnan viivästymistä koskevan väitteen. Tässä tapauksessa unionin yleisen tuomioistuimen käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen yhteydessä tekemä mahdollinen oikeudellinen virhe voisi aiheuttaa valituksenalaisen tuomion kumoamisen.
28.
Unionin tuomioistuin näyttää omaksuneen tällaisen lähestymistavan tuomiossa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372). Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin tutki tuomiossaan myös käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta koskevaa väitettä ”siltä osin kuin – – kantaja [pyrki] moittimaan parlamenttia siitä, ettei tämä ollut noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen mukaisia vaatimuksia”. (
8
) Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan hylännyt unionin yleisen tuomioistuimen kyseisiä näkemyksiä koskevia väitteitä, jotka oli esitetty Nencinin valituksen ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä.
29.
Lähtökohtani on tämän vuoksi se, ettei unionin tuomioistuin hylkää tehottomana valittajan väitettä, joka koskee käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen tulkintaa ja soveltamista.
B Alustavat huomautukset kohtuullisen ajan ja hyvän hallinnon luonnehdinnasta
30.
Valittaja vetoaa valituksensa tueksi ”kohtuullisen ajan noudattamatta jättämiseen”. (
9
) Ennen tämän väitteen tutkimista on nähdäkseni tarpeen käsitellä kyseisen ajan luonnehdintaa unionin oikeudessa.
1. Kohtuullinen aika
31.
Kohtuullisen ajan tunnustamiseen unionin oikeudessa on voinut liittyä tiettyä epäselvyyttä. Onko se sellaisenaan yleinen oikeusperiaate vai muiden yleisten periaatteiden, kuten hyvän hallinnon, oikeusvarmuuden periaatteen, luottamuksensuojan periaatteen tai puolustautumisoikeuksien, osatekijä vai jopa perusoikeus? (
10
)
32.
Edellä esitetyillä kysymyksillä on nähdäkseni kuitenkin vähäinen merkitys. On nimittäin kiistatonta, että kohtuullinen aika liittyy olennaisesti oikeusvarmuuden periaatteeseen (
11
) ja hyvää hallintoa koskevaan oikeuteen. (
12
) Unionin tuomioistuin tunnustaa sen kuitenkin omaksi unionin oikeuden yleiseksi periaatteeksi. (
13
)
33.
Kohtuullinen aika kuuluu siis sellaisenaan unionin oikeusjärjestykseen, ja jos sitä ei noudateta, kyseessä on SEUT 263 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu olennaisen menettelymääräyksen rikkominen tai ainakin perussopimusten tai niiden ”soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen”. (
14
)
2. Hyvä hallinto
34.
Kohtuullisen ajan noudattamista vaaditaan nykyään nimenomaisesti myös kahdessa perusoikeuskirjan artiklassa.
35.
Ensinnäkin perusoikeuskirjan 41 artiklassa, jonka otsikkona on ”Oikeus hyvään hallintoon”, myönnetään jokaiselle ”oikeus siihen, että unionin toimielimet, elimet ja laitokset käsittelevät hänen asiansa puolueettomasti, oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa”. (
15
) Toiseksi perusoikeuskirjan 47 artiklassa, joka koskee ”oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen”, taataan jokaiselle ”oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu”.
36.
Kohtuullinen aika kuuluu näin ollen unionin oikeudessa muodollisesti oikeuteen hyvään hallintoon.
37.
Jotkut ovat pohtineet myös ”hyvän hallinnon” ulottuvuutta ja luonnehdintaa, nimittäin sitä, onko kyse yleiskielen ilmauksesta, erityisestä periaatteesta, yleisestä periaatteesta vai perusoikeudesta. (
16
) Perusoikeuskirjan 41 artiklan otsikko ja sanamuoto poistavat kuitenkin tämän epävarmuuden. Kyseessä on ”oikeus hyvään hallintoon” (
17
), ”[oikeus, johon] sisältyy erityisesti – – jokaisen oikeus tulla kuulluksi ennen kuin häntä vastaan ryhdytään yksittäiseen toimenpiteeseen, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti[,] jokaisen oikeus tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin [tai] hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä”. (
18
)
38.
Tämä muodollinen kehitys sitä paitsi ainoastaan vahvistaa unionin tuomioistuimen aiemmin tunnustaman yleisen oikeusperiaatteen. Euroopan unionin perusoikeuskirjan selitysten (
19
) mukaan 41 artiklan ”perustana on, että unioni on oikeusyhteisö, jonka ominaispiirteet ovat kehittyneet oikeuskäytännössä, jolla on vakiinnutettu hyvä hallinto yleisenä oikeusperiaatteena”. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdassa todetaan, että ”unionin ja jäsenvaltioiden tuomioistuimet ottavat asianmukaisesti huomioon” nämä selitykset.
39.
Olipa kyse yleisestä oikeusperiaatteesta tai hyvää hallintoa koskevan perusoikeuden osatekijästä, unionin kansalainen voi näin ollen yksiselitteisesti omaksi edukseen vedota oikeuteen siihen, että unionin toimielimet käsittelevät hänen asiansa kohtuullisessa ajassa.
C Kohtuullisen ajan määrittely unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä
40.
Tuomiossa uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) kohtuullisesta ajasta tehtyä analyysia voidaan luonnehtia periaatteelliseksi. Kyseisessä asiassa unionin tuomioistuin nimittäin piti uudelleenkäsittelyä aiheellisena, jotta voitiin määrittää, oliko unionin yleisen tuomioistuimen tulkinta, jonka mukaan virkamiestuomioistuimen ei tarvitse ottaa huomioon käsiteltävän tapauksen erityisiä olosuhteita sen määräajan, jossa Euroopan investointipankin (EIP) työntekijän on nostettava kumoamiskanne EIP:n tekemästä toimesta, kohtuullisuutta arvioidessaan, johdonmukainen unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa. (
20
)
41.
Määräaikaa, jossa unionin toimielimen on annettava veloitusilmoitus tiedoksi, laskettuna päivämäärästä, jolloin asianomaisen saamisen perustana oleva tapahtuma on sattunut, käsiteltiin puolestaan tuomiossa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372).
42.
Kyseisistä kahdesta tuomiosta on näin ollen tarpeen esittää yhteenveto, ennen kuin niiden perusteella pyritään esittämään yleinen sääntö, jota voidaan tarvittaessa soveltaa käsiteltävään tapaukseen.
1. Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP
43.
Tuomiossa Arango Jaramillo ym. v. EIP (T‑234/11 P, EU:T:2012:311) unionin yleinen tuomioistuin oli vahvistanut virkamiestuomioistuimen tulkinnan, jonka mukaan on katsottava, että kannetta, jonka EIP:n toimihenkilö on nostanut kolmen kuukauden määräajan, jota on pidennetty kymmenellä päivällä pitkien etäisyyksien vuoksi, päättymisen jälkeen, ei ole nostettu kohtuullisessa ajassa, kun EIP:n ja sen toimihenkilöiden välisiä riitoja koskevien kanteiden nostamiselle ei ole säädetty mitään määräaikaa. (
21
)
44.
Tämä tulkinta perustui Euroopan unionin virkamiesten henkilöstösääntöjen (
22
) 91 artiklan 3 kohtaan, jossa määräaika, jonka kuluessa virkamiehen on nostettava kumoamiskanne hänelle vastaisesta toimesta, rajataan nimenomaisesti kolmeen kuukauteen. Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tästä tulkinnasta johdettu sääntö tarkoittaa vain kohtuullista aikaa koskevan periaatteen tapauskohtaista soveltamista EIP:n ja sen toimihenkilöiden välisessä riita-asiassa; (
23
) periaate ”perustuu yleiseen olettamaan, jonka mukaan kolmen kuukauden määräaika lähtökohtaisesti riittää siihen, että EIP:n toimihenkilöt voivat arvioida heille vastaisten EIP:n toimien laillisuuden ja tarvittaessa valmistella kanteensa, [eikä] edellytä, että sitä soveltavien unionin tuomioistuinten olisi otettava huomioon kunkin yksittäisen tapauksen olosuhteet ja erityisesti vertailtava tosiasiallisesti asiassa kyseessä olevia etuja”. (
24
)
45.
Uudelleenkäsittelyssä oli kyse nimenomaan näistä arvioinneista.
46.
Analyysinsa päätteeksi unionin tuomioistuin katsoi, että kohtuullisen ajan käsitettä on sovellettava yhdenmukaisesti siitä riippumatta, missä yhteydessä se tulee esiin. Unionin tuomioistuin nimittäin toteaa, että ”vaikka – – unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö liittyy kysymykseen hallinnollisen menettelyn keston kohtuullisuudesta silloin, kun missään unionin oikeuden säännöksessä tai määräyksessä ei aseteta tällaiselle menettelylle täsmällistä määräaikaa, ’kohtuullisen ajan’ käsitettä on kuitenkin sovellettava samalla tavalla silloin, kun kyse on kanteesta tai vaatimuksesta, jonka osalta missään unionin oikeuden säännöksessä tai määräyksessä ei ole vahvistettu määräaikaa, jonka kuluessa kanne tai vaatimus on esitettävä”. (
25
)
47.
Unionin tuomioistuimen tarkoittamasta oikeuskäytännöstä seuraa, että ”kun menettelyn kestoa ei ole vahvistettu unionin oikeuden säännöksessä tai määräyksessä, – – ajan kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian olosuhteiden perusteella niin, että huomioon otetaan erityisesti oikeusriidan merkitys asianosaiselle, asian monimutkaisuus sekä se, miten asianosaiset ovat toimineet”. (
26
) Tästä konkreettisen arvioinnin vaatimuksesta seuraa näin ollen, että ”ajan kohtuullisuutta ei voida määritellä tarkan abstraktisesti määritellyn enimmäiskeston avulla, vaan sitä on kussakin tapauksessa arvioitava kyseisen tapauksen olosuhteiden perusteella”. (
27
)
48.
Unionin tuomioistuin katsoi näin ollen, että unionin yleisen tuomioistuimen esittämä tulkinta ajasta, jossa EIP:n toimihenkilöiden on nostettava kanne heille vastaisista toimista, vääristää kohtuullisen ajan käsitettä ja vahingoittaa siten unionin oikeuden johdonmukaisuutta. (
28
)
2. Tuomio Nencini v. parlamentti
49.
Tuomiota Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ei voida jättää huomiotta. Entinen Euroopan parlamentin jäsen Nencini oli nimittäin nostanut unionin yleisessä tuomioistuimessa kumoamiskanteen pääsihteerin päätöksestä, joka koski tiettyjen sellaisten summien takaisin perimistä, jotka hänelle oli maksettu perusteettomasti hänen toimikautensa aikana. Valituksen yhteydessä unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettu riidanalainen kysymys oli näin ollen samankaltainen kuin nyt käsiteltävässä asiassa, sillä se koski sellaisen saatavan, joka parlamentilla oli entiseltä jäseneltään, vanhentumista ja kohtuullisen ajan vaikutusta kyseisen saamisen takaisinperinnässä.
50.
Sovellettavia sääntöjä yhdessä luettaessa ilmenee ensinnäkin, että saatavien, joita unionilla on kolmansilta, vanhentumisaika alkaa päivästä, jona veloitusilmoituksessa ilmoitettu määräaika päättyy. (
29
)
51.
Kyseessä on määräaika, jota sovelletaan velan takaisin perimiseen. Määräaikaa, jossa veloitusilmoitus on annettava tiedoksi velalliselle, laskettuna päivämäärästä, jolloin asianomaisen saamisen perustana oleva tapahtuma on sattunut, ei sitä vastoin ole täsmennetty. (
30
)
52.
Julkisasiamies Szpunarin mukaan on olemassa saamisia, jotka ovat jo erääntyneet ajankohtana, jona velkojana oleva toimielin toteuttaa saamisen vahvistamistoimen. Tämäntyyppisten saamisten tapauksessa sovellettavissa säännöissä säädetty vanhentumisaika ei näin ollen vaikuta olevan ”riittävä keino suojata oikeusvarmuuden periaatteeseen perustuvia velallisen etuja, koska se alkaa velkojan valitsemana päivämääränä, joka ei ole missään yhteydessä saamisen syntymis- tai erääntymisajankohtaan”. (
31
)
53.
Tässä aukkotilanteessa (
32
) unionin tuomioistuin muistutti seuraavaa: ”Oikeusvarmuuden periaate edellyttää – sovellettavien säädösten vaietessa –, että asianomainen toimielin toteuttaa [veloitusilmoituksen] tiedoksi antamisen kohtuullisessa ajassa. Muussa tapauksessa tulojen ja menojen hyväksyjä, jonka on määritettävä veloitusilmoituksessa päivä, jona maksumääräaika päättyy ja joka [delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 93] artiklan [1 kohdan] sanamuodon mukaan on vanhentumisajan alkamisajankohta, voisi nimittäin vahvistaa vapaasti tämän alkamisajankohdan ilman minkäänlaista yhteyttä hetkeen, jona asianomainen saaminen syntyy, mikä olisi ilmeisellä tavalla oikeusvarmuuden periaatteen ja [asetuksen N:o 966/2012 81] artiklan päämäärän vastaista.” (
33
)
54.
Kun julkisasiamies Szpunar katsoi, että ajan kohtuullisuutta ei voida määritellä tarkan, abstraktisesti määritellyn enimmäiskeston avulla, (
34
) unionin tuomioistuin kuitenkin totesi, että ”veloitusilmoituksen tiedoksi antamista koskeva määräaika on katsottava kohtuuttomaksi, kun tiedoksi antaminen tapahtuu yli viiden vuoden jälkeen hetkestä, jona toimielin saattoi normaalisti vaatia saamistaan”. (
35
)
55.
Ellei osoiteta, että ”[toimielimen noudattamasta] huolellisuudesta huolimatta toiminnassa aiheutunut viive johtuu velallisen käyttäytymisestä ja erityisesti tämän viivyttelystä tai vilpillisestä mielestä[,] – – on siis todettava, että toimielin ei ole noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen mukaisia velvoitteitaan”. (
36
)
D Kohtuullisen ajan yhdenmukaista soveltamista koskevat perusteet
1. Kohtuullisen ajan arviointiperusteiden yleinen ja abstrakti määrittely
56.
Tuomiossa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) unionin tuomioistuin näin ollen oletti, että kohtuullinen aika ylittyy, kun on kulunut yli viisi vuotta hetkestä, jona toimielin saattoi normaalisti vaatia saamistaan.
57.
Tämä kohtuullisen ajan arviointi viiden vuoden ajanjaksoksi voitaisiin mahdollisesti tulkita kyseisen määräajan kohtuullisuuden tosiasialliseksi soveltamiseksi, joka rajoittuu kyseiseen tapaukseen.
58.
Tuomion tällainen tulkinta sopii kuitenkin huonosti yhteen sen sanamuodon, rakenteen ja muutoksenhakua koskevien sääntöjen kanssa.
59.
Ensinnäkin unionin tuomioistuin nimittäin toteaa yleisesti ja abstraktisti kyseisen tuomion 49 kohdassa, että ”veloitusilmoituksen tiedoksi antamista koskeva määräaika on katsottava kohtuuttomaksi, kun tiedoksi antaminen tapahtuu yli viiden vuoden jälkeen hetkestä, jona toimielin saattoi normaalisti vaatia saamistaan”. Unionin tuomioistuin viittaa siinä nimenomaisesti ”[olettamaan, joka] voidaan kumota” vain tietyin edellytyksin. (
37
)
60.
Seuraavan kohdan alun sanamuoto näyttää tukevan yleisen soveltamissäännön olemassaoloa. Tuomion Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 50 kohdan alkupuolella olevan ilmaisun ”käsiteltävässä tapauksessa” oletetaan nimittäin tarkoittavan juuri mieleen palautetun oikeussäännön tai periaatteen soveltamista kyseiseen tapaukseen.
61.
Riita-asiaan liittyvien konkreettisten seikkojen analysointi ei myöskään lähtökohtaisesti kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan sen ratkaistessa valitusasiaa. (
38
)
62.
Ainoa tapa tulkita tuomiossa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) mainittua viiden vuoden ”rajaa” yhdenmukaisesti tuomiossa uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28 ja 29 kohta) vahvistettujen periaatteiden kanssa (
39
) olisi pitää sitä seikkana, jonka avulla voidaan määrittää, kenellä on todistustaakka.
63.
Yli viiden vuoden jälkeen hetkestä, jona toimielin saattoi normaalisti vaatia saamistaan, sen olisi osoitettava, ettei kohtuullinen aika ole ylittynyt, kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet. Velallisen viivyttely ja vilpillinen mieli, joihin toimielin voi vedota, ovat tässä yhteydessä ainoastaan unionin tuomioistuimen mainitsemia esimerkkejä, mistä on osoituksena niiden edellä oleva adverbi ”erityisesti” tuomion Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 49 kohdassa.
64.
Jos tätä ”tärkeää rajaa” ei vielä ole saavutettu, velallisen olisi sen sijaan osoitettava kohtuullisen ajan ylittyminen oikeuskäytännössä tavanomaisesti hyväksyttyjen perusteiden pohjalta eli asian olosuhteiden perusteella niin, että huomioon otetaan erityisesti oikeusriidan merkitys velalliselle, asian monimutkaisuus sekä se, miten asianosaiset ovat toimineet.
65.
Jos tuomion Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 49 kohtaa on – kuten katson – tulkittava siten, että siinä esitetään yleinen ja abstrakti sääntö, tämä lähestymistapa johtaisi sitä vastoin vastaavaan tulokseen kuin se, johon unionin yleinen tuomioistuin oli päätynyt asiassa, jossa annettiin tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134). Unionin tuomioistuin oli kuitenkin pitänyt sitä ”kohtuullisen ajan käsitteen vääristymisenä”. (
40
)
66.
Kuten unionin tuomioistuin muistutti tuomiossa uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134), kohtuullisen ajan käsitettä ”sovelletaan siitä riippumatta, mitä alaa asia koskee”, (
41
) ja sen arviointi voi vaikuttaa unionin oikeuden johdonmukaisuuteen. (
42
)
67.
Kohtuullisen ajan käsitettä on siis sovellettava yhdenmukaisesti siitä riippumatta, missä yhteydessä se tulee esiin, eli silloin, kun missään unionin oikeuden säännöksessä tai määräyksessä ei aseteta hallinnolliselle menettelylle täsmällistä määräaikaa, tai silloin, kun kyse on kanteesta tai vaatimuksesta, jonka osalta missään unionin oikeuden säännöksessä tai määräyksessä ei ole vahvistettu määräaikaa, jonka kuluessa kanne tai vaatimus on esitettävä. (
43
)
68.
Katson näin ollen, että unionin tuomioistuimen tuomiossa uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) esittämiä kohtuullisen ajan tulkinta- ja soveltamisperiaatteita on pidettävä kiistattomina ja hallitsevina.
69.
Viiden tuomarin kokoonpanossa toiminut jaosto on antanut sekä tuomion uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134) että tuomion Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) ja jälkimmäinen on annettu myöhemmin, mutta ensimmäinen näistä tuomioista on uudelleenkäsittelyä koskevan menettelyn tulosta. Tämän poikkeuksellisen menettelyn luonne ja tavoite antavat sille väistämättä erityisen auktoriteetin, sillä tällaisessa tuomiossa todettu unionin yleisen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen virhe voi vahingoittaa unionin oikeuden yhtenäisyyttä tai johdonmukaisuutta. (
44
)
70.
Käsiteltävässä asiassa tämä tarkoittaa, että ”ajan kohtuullisuutta ei voida määritellä tarkan abstraktisesti määritellyn enimmäiskeston avulla, vaan sitä on kussakin tapauksessa arvioitava kyseisen tapauksen olosuhteiden perusteella”. (
45
) Tämä tarkoittaa sitä, että ”kun menettelyn kestoa ei ole vahvistettu unionin oikeuden säännöksessä tai määräyksessä, – – ajan kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian olosuhteiden perusteella niin, että huomioon otetaan erityisesti oikeusriidan merkitys asianosaiselle, asian monimutkaisuus sekä se, miten asianosaiset ovat toimineet”. (
46
)
71.
Tämä tulkinta ei tosin takaa kaikkein suurinta oikeusvarmuutta. Se kuitenkin vaikuttaa mielestäni ”hätäratkaisulta”, (
47
) joka sopii parhaiten yhteen unionin lainsäätäjän ja tuomioistuinten välisen toimivallanjaon kanssa. Kohtuullisen/kohtuuttoman ajan keston täsmällinen ja lopullinen vahvistaminen nimittäin muistuttaisi enemmän vanhentumisajan määrittämistä. Tämä toimivalta kuuluu nähdäkseni kuitenkin yksinomaan lainsäätäjälle. (
48
)
2. Kohtuullisen ajan arviointi valituksenalaisessa tuomiossa
72.
Valituksenalaista tuomiota tarkasteltaessa on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin palauttaa mieleen ja soveltaa siinä samoja periaatteita. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin totesi, että ”kohtuullisessa ajassa toimimista edellytetään kaikissa tapauksissa, joissa sovellettavien säädösten vaietessa oikeusvarmuuden periaate tai luottamuksensuojan periaate ovat esteenä sille, että unionin toimielimet voisivat toimia ilman minkäänlaisia ajallisia rajoituksia – –, sillä ajan kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian ominaispiirteiden perusteella niin, että huomioon otetaan erityisesti riidan merkitys asianosaiselle, asian monimutkaisuus sekä se, miten asianosaiset ovat toimineet”. (
49
)
73.
Valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi aivan oikein, ettei missään säännöksessä tai määräyksessä täsmennetä määräaikaa, jossa veloitusilmoitus on annettava tiedoksi, riippumatta päivämäärästä, jolloin asianomaisen saamisen perustana oleva tapahtuma on sattunut.
74.
Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen tehnyt oikeudellista virhettä päätellessään näistä toteamuksista valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa, että on ”selvitettävä, onko parlamentti noudattanut käsiteltävässä asiassa käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen mukaisia velvoitteitaan”.
75.
Tämä selvitys on asianosaisten esittämien tosiseikkojen ja todisteiden analyysi. Kyse on toisin sanoen tosiseikkojen arvioinnista.
76.
Kuten edellä todettiin, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 256 artiklasta ja unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin ja että näin ollen ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikaston arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin. (
50
)
77.
Väitetyn tosiseikaston huomioon ottamisen vääristyneellä tavalla on ilmettävä asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitysaineistoa on tarpeen arvioida uudelleen. (
51
)
78.
Unionin tuomioistuimelle esitetystä aineistosta ei kuitenkaan käy ilmi, että käsiteltävässä asiassa olisi tapahtunut vääristymistä. Tällaista vääristymistä ei myöskään ole väitetty tapahtuneen, vaan valittaja ainoastaan vetoaa kohtuullisen ajan noudattamatta jättämiseen ja pyytää tutkimaan uudelleen arviointiperusteet, kuten riidan taloudellisen merkityksen ja asian monimutkaisuuden. (
52
)
79.
Jos olisin ollut toimivaltainen arvioimaan tosiseikkoja, en epäilemättä olisi tehnyt samaa arviota käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan määräajan kohtuullisuudesta. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole kuitenkaan ottanut sille esitetystä asiakirja-aineistosta ilmeneviä tosiseikkoja huomioon vääristyneellä tavalla todetessaan valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, että ”perehdyttyään ranskalaisen tutkintatuomarin syyskuussa 2004 toimittamiin tietoihin ja käytyään lukuisia kirjeenvaihtoja kantajan kanssa parlamentti toimi asianmukaisella ripeydellä ja kohtuullisessa ajassa, kun se toimitti lokakuussa 2008 asiakirja-aineiston OLAFille ja pani täytäntöön menettelyn, joka johti päätöksen tekemiseen 4.3.2009”. Unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut tosiseikkoja huomioon vääristyneellä tavalla myöskään myöntäessään, että parlamentti oli ”myös sen jälkeen, kun OLAF oli aloittanut tutkimuksen elokuussa 2009 ja toimittanut tutkimusmenettelyn päätteeksi raportin lokakuussa 2011, – – toiminut asianmukaisella ripeydellä ja kohtuullisessa ajassa, kun se pani täytäntöön menettelyn, joka johti riidanalaisen päätöksen tekemiseen”. (
53
)
80.
Vaikka valittaja ei ole esittänyt tätä valituksensa tueksi, lisään täydellisyyden vuoksi, että unionin yleinen tuomioistuin teki sen sijaan oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa, ”että käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaaminen voi johtaa toimen, jonka osalta kyseistä periaatetta on loukattu, kumoamiseen vain, jos kyseinen loukkaaminen oli vaikuttanut sen, jolle toimi on osoitettu, puolustautumisoikeuksien käyttämiseen”.
81.
Kun unionin yleinen tuomioistuin vaati, että loukkaamisen oli täytynyt vaikuttaa valittajan puolustautumisoikeuksiin, se ”erehtyi päätelmistä, jotka on tehtävä käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaamisesta, kun unionin lainsäätäjä on antanut luonteeltaan yleisen säännöksen, jonka mukaan unionin toimielinten on toimittava tietyssä ajassa”, (
54
) kuten asetuksen N:o 966/2012 81 artiklan.
82.
Silloin, kun unionin lainsäätäjä on näin säätänyt, ja ”kun otetaan huomioon oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan vaatimukset, jotka ovat lainsäätäjän tämän tahdon taustalla, unionin yleisen tuomioistuimen – – mainitsemalla oikeuskäytännöllä, jonka mukaan käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaaminen voi johtaa riidanalaisen toimen kumoamiseen vain, jos tällä tavoin loukataan puolustautumisoikeuksia, ei ole käsiteltävässä tapauksessa merkitystä”. (
55
)
83.
Koska tämä unionin yleisen tuomioistuimen perustelu esitettiin kuitenkin valituksenalaisessa tuomiossa ainoastaan ylimääräisenä perusteluna, sen kumoaminen ei voi johtaa mainitun tuomion kumoamiseen. Tämä pitää erityisesti paikkansa, kun otetaan huomioon, että toisin kuin asiassa, jossa annettiin tuomio Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372), unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi käsiteltävässä asiassa perustellusti kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaamisen, johon kyseisen toteamuksen olisi väistämättä perustuttava.
VI Ratkaisuehdotus
84.
Edellä esitetyn perusteella katson, että valituksen neljännen valitusperusteen neljäs osa, jonka valittaja esitti valituksensa tueksi, on perusteeton ja että se ei näin ollen voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: ranska.
(
2
)	Ks. myös uudelleenkäsittelyn kohde, sellaisena kuin se määritellään tuomiosta uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP annetussa ratkaisussa (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468).
(
3
)	EUVL L 298, s. 1.
(
4
)	EUVL L 362, s. 1.
(
5
)	EUVL 2009, C 159, s. 1.
(
6
)	Valituksenalaisen tuomion 81 kohta. Kursivointi tässä.
(
7
)	Kyseisen periaatteen viimeaikaisesta soveltamisesta ks. erityisesti tuomio Ranska v. People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 79 kohta); tuomio Alankomaat v. komissio (C‑610/13 P, EU:C:2014:2349, 51 kohta) ja tuomio Wünsche Handelsgesellschaft International v. komissio (C‑7/14 P, EU:C:2015:205, 72 kohta).
(
8
)	Tuomio Nencini v. parlamentti (T‑431/10 ja T‑560/10, EU:T:2013:290, 43 kohta).
(
9
)	Valituksen 92 kohta.
(
10
)	Kyseisestä luokittelusta ks. erityisesti Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015. Ks. myös Schwarze, J., ”Judicial Review of European Administrative Procedure”, Law and Contemporary Problems, osa 68, nro 1, s. 85–105. Kyseisen artikkelin kirjoittaja sijoittaa päätöksen tekemisen kohtuullisessa ajassa puolustautumisoikeuksien yhteyteen (s. 92) ja pitää sitä unionin oikeuden yleisenä periaatteena (s. 93). Hän kuitenkin luokittelee päätelmässään hallinnollisen menettelyn menettelylliset takeet ”perusoikeuksiksi” (s. 105). Julkisasiamies Sharpston piti kohtuullista aikaa ”perusoikeutena” ratkaisuehdotuksessaan Gascogne Sack Deutschland v. komissio (C‑40/12 P, EU:C:2013:361, 135 kohta). On kuitenkin syytä huomauttaa, että kyse oli oikeudesta saada tuomio kohtuullisessa ajassa.
(
11
)	Ks. vastaavasti Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. painos, Oxford University Press, 2006, s. 412 ja Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C. ja Türk, A. H., Administrative Law and Policy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196. Kuten julkisasiamies Szpunar selitti ratkaisuehdotuksessaan Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022), kohtuullisen ajan ”soveltamisessa on pyrittävä suojaamaan tapauskohtaisesti yksityisten oikeusvarmuus heidän suhteissaan unioniin silloin, kun käsittelyaikaa ei ole vahvistettu laissa” (98 kohta).
(
12
)	Ks. perusoikeuskirjan 41 artikla ja jäljempänä 2 kohta, jonka otsikkona on ”Hyvä hallinto”.
(
13
)	Ks. tuomio Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, EU:C:2002:582). Kyseisen tuomion 207 kohdassa vahvistetaan, että ”on todettava, kuten tämän tuomion 179 kohdassa jo on muistutettu, että käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskeva yhteisön oikeuden yleinen periaate soveltuu tilanteeseen, jossa – – nostetaan kanne”. Saman tuomion 179 kohdassa kuitenkin todetaan seuraavaa: ”Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevaa periaatetta on kilpailuasioissa noudatettava – – hallintomenettelyissä – –. Jos nostetaan kanne, tätä periaatetta on noudatettava myös yhteisöjen tuomioistuimissa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä” (kursivointi tässä). Unionin tuomioistuin huomauttaa tuomion Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) 38 kohdassa, että valituksen kohteena olevassa tuomiossa ”unionin yleinen tuomioistuin muistutti, että velvollisuus toimia kohtuullisessa ajassa hallintomenettelyissä on unionin oikeuden yleinen periaate, – – joka mainitaan – – perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa osana oikeutta hyvään hallintoon”. Unionin tuomioistuin ei ole kumonnut näitä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksia.
(
14
)	Ks. vastaavasti Lenaerts, K. ja Van Nuffel, P., European Union Law, 3. painos, Sweet & Maxwell, 2011, nro 22-036.
(
15
)	Kursivointi tässä.
(
16
)	Hyvän hallinnon ominaisuuksista ja ulottuvuudesta unionin oikeudessa ks. erityisesti Azoulay, L. ja Clément-Wilz, L., ”La bonne administration”, teoksessa Auby, J.-B. ja Dutheil de la Rochère, J. (yhteistyössä Chevalier, E:n kanssa), Traité de droit administratif européen, 2. painos, Bruylant, 2014, s. 671–697, erityisesti s. 672, 674 ja 679.
(
17
)	Perusoikeuskirjan 41 artiklan otsikon mukaan. Kursivointi tässä.
(
18
)	Perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohta. Kursivointi tässä.
(
19
)	EUVL 2007, C 303, s. 17.
(
20
)	Ratkaisu uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX, EU:C:2012:468, 15 kohta). Uudelleenkäsittely oli perusteltua myös siksi, että unionin yleisen tuomioistuimen tulkinnan mukaan kanteen nostamisen sellaisen määräajan, jota ei ole määritetty unionin primaarioikeudessa tai johdetussa oikeudessa, ylittäminen johtaa oikeuksien menettämiseen (16 kohta).
(
21
)	Tuomion 27 kohta.
(
22
)	Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta ja komission virkamiehiin väliaikaisesti sovellettavista erityistoimenpiteistä 29.2.1968 annetulla neuvoston asetuksella (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68 (EYVL L 56, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 22.3.2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 723/2004 (EUVL L 124, s. 1), vahvistetut Euroopan unionin virkamiesten henkilöstösäännöt.
(
23
)	Tuomio Arango Jaramillo ym. v. EIP (T‑234/11 P, EU:T:2012:311, 30 kohta).
(
24
)	Idem.
(
25
)	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, 33 kohta).
(
26
)	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, 28 kohta).
(
27
)	Edellä alaviitteessä 26 mainitun tuomion 29 kohta.
(
28
)	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX-II, EU:C:2013:134, 46 ja 54 kohta sekä tuomion tuomiolauselma).
(
29
)	Julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 48 kohta). Tuomiossa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372) kyseessä olevat säännökset olivat Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (EYVL L 248, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 13.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 1995/2006 (EUVL L 390, s. 1), 73 a artikla ja asetuksen N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (EYVL L 357, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2007 annetulla komission asetuksella (EY, Euratom) N:o 478/2007 (EUVL L 111, s. 13), 85 b artikla. Näitä säännöksiä sovellettiin myös käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien summien maksamiseen. On syytä huomauttaa, että riidanalaisen päätöksen tekemisajankohtana merkitykselliset säännökset oli korvattu asetuksen N:o 966/2012 81 artiklalla ja delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 93 artiklan 1 kohdalla. Nämä uudet säännökset ovat kuitenkin samankaltaisia edellä mainittujen säännösten kanssa. Molemmissa nimittäin säädetään, että unionin saamisiin kolmansilta sovelletaan viiden vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa päivästä, jona velalliselle tarkoitetulla veloitusilmoituksella ilmoitettu määräaika päättyy.
(
30
)	Tuomio Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 47 kohta).
(
31
)	Julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 68 kohta).
(
32
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 75 kohta).
(
33
)	Tuomio Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 48 kohta).
(
34
)	Julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 98 kohta).
(
35
)	Tuomio Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 49 kohta). Kursivointi tässä.
(
36
)	Idem.
(
37
)	Tuomio Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 49 kohta). Kursivointi tässä.
(
38
)	Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 256 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin ja että näin ollen ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen toisaalta määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikaston arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin. Ks. vastaavasti erityisesti tuomio Wunenburger v. komissio (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 66 kohta) ja tuomio YKK ym. v. komissio (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44 kohta).
(
39
)	Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 47 kohta.
(
40
)	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 45 kohta).
(
41
)	Tuomion 52 kohta.
(
42
)	Tuomion 54 kohta.
(
43
)	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 33 kohta).
(
44
)	Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 62 ja 62 b artikla.
(
45
)	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 29 kohta). Kohtuullista aikaa tulkitaan näin myös oikeuskirjallisuudessa. Ks. erityisesti Kansa, L., ”Towards Administrative Human Rights in the European Union. Impact of the Charter of Fundamental Rights”, European Law Journal, 2004, osa 10, nro 3, s. 296–326, erityisesti s. 314; Mihaescu-Evans, B.-C., The right to good administration at the crossroads of various sources of fundamental rights in the European Union integrated administrative system, Nomos, 2015; Tridimas, T., The General Principles of EU Law, 2. painos, Oxford University Press, 2006, s. 412 ja Hofmann, H. C. H., Rowe, G. C. ja Türk, A. H., Administrative Law and Policiy of the European Union, Oxford University Press, 2011, s. 196.
(
46
)	Tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP (C‑334/12 RX‑II, EU:C:2013:134, 28 kohta).
(
47
)	Ilmaisu on lainattu julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotuksesta Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 96 kohta).
(
48
)	Ks. vastaavasti julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotuksessa Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2022, 75–93 kohta) esitetyt lainaukkoa koskevat erityisen merkitykselliset pohdinnat. Ks. myös tuomio Imperial Chemical Industries v. komissio (48/69, EU:C:1972:70), jossa nimenomaisesti todettiin, että vanhentumisaika on vahvistettava etukäteen, mutta ”kyseiset määräajat ja niitä koskevat yksityiskohtaiset täytäntöönpanosäännöt vahvistetaan yhteisön lainsäädännössä” (48 kohta). Tietääkseni ainoa merkittävä poikkeus tästä periaatteesta tehtiin valtiontukia koskevassa asiassa, jossa katsottiin, että kun määräaikaa ei ole täsmennetty lainsäädännössä, komission on esitettävä kantansa sille ilmoitetusta tukisuunnitelmasta kahden kuukauden kuluessa (tuomio Lorenz, 120/73, EU:C:1973:152, 4 kohta). Tämä määräaika sisällytettiin tämän jälkeen muodollisesti sovellettavaan lainsäädäntöön.
(
49
)	Valituksenalaisen tuomion 82 kohta.
(
50
)	Ks. vastaavasti erityisesti tuomio Wunenburger v. komissio (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 66 kohta) ja tuomio YKK ym. v. komissio (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44 kohta).
(
51
)	Ks. vastaavasti erityisesti tuomio Wunenburger v. komissio (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 67 kohta) ja tuomio YKK ym. v. komissio (C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 44 kohta).
(
52
)	Valituksen 90 ja 91 kohta.
(
53
)	Idem.
(
54
)	Tuomio Nencini v. parlamentti (C‑447/13 P, EU:C:2014:2372, 51 kohta).
(
55
)	Edellä alaviitteessä 54 mainitun tuomion 54 kohta.