Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
JEAN RICHARD DE LA TOUR
22 päivänä tammikuuta 2026 (1)
Asia C‑583/24 [Tagu] (i)
Rikosoikeudenkäynti,
jossa vastaajana on
DZ
ja jossa asian käsittelyyn osallistuu
Openbaar Ministerie
(Ennakkoratkaisupyyntö – rechtbank Amsterdam (Amsterdamin alioikeus, Alankomaat))
Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Eurooppalainen pidätysmääräys – Puitepäätös 2002/584/YOS – 1 artiklan 3 kohta – Puitepäätös 2004/757/YOS – 2 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 2 kohta – 4 artiklan 1 kohta ja 2 kohdan b alakohta – Laittoman huumausainekaupan rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevat vähimmäissäännöt – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 49 artiklan 3 kohta – Rangaistusten oikeasuhteisuus – Täytäntöönpanojäsenvaltion oikeusviranomaisen harjoittama valvonta
I       Johdanto
1.        Siihen, onko eurooppalaisen pidätysmääräyksen antavien ja sen täytäntöönpanosta vastaavien oikeusviranomaisten otettava suhteellisuusperiaate huomioon eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS,(2) sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS,(3) täytäntöönpanossa, on kulutettu jo kosolti mustetta, mitä on varmasti edistänyt sekin, ettei puitepäätöksessä 2002/584 säädetä tästä mitään.(4)
2.        Kyseiseen puitepäätökseen ei nimittäin sisälly nimenomaista vaatimusta, jonka mukaan jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten on noudatettava suhteellisuusperiaatetta sen soveltamisalalla.(5) Tämän sääntelemättömyyden korjaamiseksi kyseinen vaatimus on vahvistettu eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamista ja täytäntöönpanoa koskevissa käsikirjoissa(6), ja myös Euroopan parlamentti on vahvistanut sen.(7)
3.        Vuoden 2023 käsikirjassa Euroopan komissio toteaa, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen ”olisi aina oltava oikeassa suhteessa tarkoitukseensa nähden”.(8) Sen vuoksi eurooppalaisen pidätysmääräyksen antavan oikeusviranomaisen ”olisi pohdittava, voitaisiinko eurooppalaisen pidätysmääräyksen sijasta käyttää jotakin muuta oikeudellisen yhteistyön piiriin kuuluvaa toimenpidettä”, jos tällainen toimenpide on ”tehokas, mutta ei yhtä pakottava kuin eurooppalainen pidätysmääräys”. Komissio toteaa yleisemmin, että ”oikeasuhteisuuden tarkistaminen ennen eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamista voi vahvistaa jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäistä luottamusta. Näin voidaan merkittävästi edistää eurooppalaisen pidätysmääräyksen toimivuutta koko [Euroopan] unionissa”.(9)
4.        Vaikka siis oikeasuhteisuuden vaatimusta ei nimenomaisesti mainita puitepäätöksessä 2002/584, se on otettava huomioon koko kyseisellä puitepäätöksellä käyttöön otetun luovuttamismenettelyn ajan. Muu ei sitä paitsi tulisi edes kysymykseen, sillä SEU 5 artiklan 4 kohdan mukaan ”suhteellisuusperiaatteen mukaisesti unionin toiminnan sisältö ja muoto eivät saa ylittää sitä, mikä on tarpeen perussopimusten tavoitteiden saavuttamiseksi”. Jotta otettaisiin huomioon eurooppalaisen pidätysmääräyksen vaikutukset etsittyjen henkilöiden oikeuksiin ja varmistettaisiin luovuttamismenettelyjen tehokkuus ja nopeus, on näin ollen erityisen tärkeää, että pidätysmääräyksen antaneet oikeusviranomaiset tutkivat kussakin yksittäistapauksessa huolellisesti ja tiettyä pidättyvyyttä noudattaen, onko kyseinen määräys tarpeen.
5.        Unionin tuomioistuin on useiden julkisasiamiestensä ehdotuksesta(10) korostanut, että pidätysmääräystä antavan oikeusviranomaisen on tarkastettava määräyksen oikeasuhteisuus. Koska nimittäin eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaminen voi johtaa sen kohteena olevan henkilön pidättämiseen ja sillä voidaan näin ollen loukata hänen henkilökohtaista vapauttaan, eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamista suunnittelevan oikeusviranomaisen on tutkittava, onko pidätysmääräyksen antamista pidettävä käsiteltävän asian erityispiirteiden kannalta oikeasuhteisena.(11) Tältä osin unionin tuomioistuin näyttää tekevän eron sen mukaan, onko pidätysmääräys annettu syytetoimenpiteitä vai rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, sillä se on täsmentänyt, että kun tämä määräys annetaan rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, sen oikeasuhteisuus perustuu tuomioon, jossa määrätään puitepäätöksen 2002/584 2 artiklan 1 kohdasta ilmenevän mukaisesti rangaistuksesta tai turvaamistoimenpiteestä, jonka kesto on vähintään neljä kuukautta.(12)
6.        Täytäntöönpanosta vastaavasta oikeusviranomaisesta on todettava, ettei unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmene, että tämä oikeusviranomainen olisi velvollinen tutkimaan sen täytäntöönpantavana olevan eurooppalaisen pidätysmääräyksen oikeasuhteisuuden.(13)
7.        Vuoden 2023 käsikirjassa komissio myös korostaa, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen oikeasuhteisuuden tarkastaminen kuuluu yksin pidätysmääräyksen antavalle oikeusviranomaiselle. Komissio toteaa tältä osin, että puitepäätöksessä 2002/584 ”ei säädetä mahdollisuudesta arvioida pidätysmääräyksen oikeasuhteisuutta täytäntöönpanosta vastaavassa jäsenvaltiossa”. Komission mukaan ”tämä on vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaista”. Jos kuitenkin pidätysmääräyksen oikeasuhteisuus herättää täytäntöönpanosta vastaavassa oikeusviranomaisessa vakavia epäilyksiä, kyseisen viranomaisen ja pidätysmääräyksen antaneen oikeusviranomaisen olisi oltava ensisijaisesti ”suoraan yhteydessä toisiinsa”, jotta ne voisivat päätyä ”ratkaisuun, joka soveltuu tilanteeseen paremmin”.(14) Komissio katsoo, että tällaisten tapausten oletetaan olevan ”poikkeuksia”.(15)
8.        Näiden täsmennysten jälkeen on aluksi korostettava, että nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä unionin tuomioistuinta pyydetään tutkimaan luovutusmekanismin yhteydessä esiin tulevia oikeasuhteisuutta koskevia kysymyksiä tietyltä erityiseltä kannalta, vaikka – kuten jäljempänä selitän – tässä oikeudellisessa keskustelussa on keskeistä myös se, miten tarkistukset, jotka oikeusviranomaisten on tehtävä, jakautuvat pidätysmääräyksen antavan oikeusviranomaisen ja sen täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen kesken.
9.        Käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö tarjoaa siis unionin tuomioistuimelle tilaisuuden lausua siitä, voiko täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen – ja jos voi, millä edellytyksillä – kieltäytyä vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten annetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta, jos se katsoo, että etsityn henkilön luovuttaminen aiheuttaisi vaaran siitä, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan(16) 49 artiklan 3 kohdassa vahvistettua rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta loukataan. Tältä kannalta katsottuna riidanalaista ei ole niinkään se, voidaanko suhteellisuusperiaatteen noudattamista arvioida eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamisvaiheessa, vaan se, voidaanko sitä arvioida täytäntöönpanovaiheessa, koska kyseessä on pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätty rangaistus ja koska eurooppalainen pidätysmääräys on pelkkä menettelyllinen keino, jota käytetään tämän rangaistuksen täytäntöönpanon varmistamiseksi.(17)
10.      Käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö koskee tarkemmin sanottuna puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan ja laittoman huumausainekaupan rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen vahvistamisesta 25.10.2004 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2004/757/YOS(18) 2 artiklan 1 ja 2 kohdan, 4 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 5 artiklan kanssa, tulkintaa.
11.      Pyyntö on esitetty rikosoikeudellisessa menettelyssä, jossa vastaajana on DZ ja joka koskee hänestä annettua eurooppalaista pidätysmääräystä, jonka tarkoituksena on panna täytäntöön lainvoimainen seitsemän vuoden vapausrangaistus, johon hänet on tuomittu ”vaarallisten ja erittäin vaarallisten” huumausaineiden tuomisesta Romaniaan.
12.      Tässä yhteydessä on määritettävä, voiko täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen – ja tarvittaessa, missä määrin ja millä edellytyksillä se voi – kieltäytyä luovuttamasta DZ:tä, jos se katsoo, että tämä rangaistus on suhteeton ja että eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanolla loukattaisiin siten perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistettua rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta. Erityisesti on selvitettävä, onko kyseisen viranomaisen suoritettava kaksivaiheinen tutkinta voidakseen kieltäytyä luovuttamisesta puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdan nojalla. Jos näin on, on määritettävä, millainen konkreettinen sisältö kyseisillä kahdella arviointivaiheella on oltava.
II     Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset
13.      Judecătoria Constanța (Constanțan alioikeus, Romania) antoi 9.1.2024 DZ:sta eurooppalaisen pidätysmääräyksen. Rechtbank Amsterdamin (Amsterdamin alioikeus, Alankomaat), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, on täytäntöönpanosta vastaavana oikeusviranomaisena päätettävä kyseisen määräyksen täytäntöönpanosta. Mainittu tuomioistuin katsoo, ettei mihinkään puitepäätöksen 2002/584 3, 4 ja 4 a artiklassa mainituista täytäntöönpanosta kieltäytymisen perusteista voida vedota.
14.      Eurooppalaisen pidätysmääräyksen tarkoituksena on panna täytäntöön lainvoimainen seitsemän vuoden vapausrangaistus, jonka Curtea de Apel Constanța (Constanțan ylioikeus, Romania) määräsi 20.12.2023 sellaisen menettelyn päätteeksi, jossa DZ oli henkilökohtaisesti läsnä.(19) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pidätysmääräyksestä ilmenee, että tuomio koskee tapausta, jossa DZ oli vaimonsa kanssa tuonut kolme grammaa kannabista ja neljä metyleenidioksimetamfetamiinia (MDMA) sisältävää pilleriä laittomasti Romaniaan. Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että Romaniassa nämä teot on säädetty rangaistaviksi huumausaineiden laittoman kaupan ja käytön ehkäisemisestä ja torjunnasta 26.7.2000 annetun lain nro 143/2000 (Legea nr. 143/2000 privind prevenirea și combaterea traficului și consumului ilicit de droguri),(20) sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä laki nro 143/2000),(21) 3 §:ssä ja rikoslain (Codul penal)(22) 46 §:n 2 momentissa. Romanian oikeudessa ne luetaan yhdeksi ja samaksi rikokseksi eli ”vaarallisten ja erittäin vaarallisten huumausaineiden maahantuonniksi”.
15.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös täsmentää, että lain nro 143/2000 3 §:llä pannaan täytäntöön puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 2 kohdan b alakohta siltä osin kuin kyse on vaarallisista huumausaineista.(23) Vaikka jälkimmäisessä velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään, että rikoksista voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia, jotka enimmillään ovat vähintään viidestä kymmeneen vuotta vankeutta, pidätysmääräyksen antaneen oikeusviranomaisen ja Euroopan unionin rikosoikeudellisen yhteistyön viraston (Eurojust) Romanian osaston toimittamista lisätiedoista ilmenee, että tosiseikkojen tapahtuma-aikaan vaarallisten ja erittäin vaarallisten huumausaineiden maahantuonnista voitiin määrätä seitsemän vuoden vähimmäisrangaistus.
16.      Kun otetaan huomioon eurooppalaisessa pidätysmääräyksessä mainitut huumausainemäärät ja DZ:n ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esittämä lausunto – jonka mukaan huumausaineet oli tarkoitettu hänen vaimonsa henkilökohtaiseen käyttöön, sillä tämä käytti niitä kivunlievitykseen(24) –, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kyse oli vähäisistä määristä henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettuja vaarallisia ja erittäin vaarallisia huumausaineita. Se korostaa joka tapauksessa, että DZ:llä ja hänen vaimollaan oli hallussaan pieniä määriä huumausaineita ilman tarkoitusta välittää niitä.
17.      Romanian oikeudessa säädetään mahdollisuudesta alentaa rangaistusta muun muassa ottamalla huomioon lieventävät seikat. Pidätysmääräyksen antanut oikeusviranomainen ilmoitti kuitenkin kysyttäessä, ettei DZ:n tapauksessa ollut raskauttavia seikkoja, kuten rikoksen uusiminen, eikä lieventäviä seikkoja. Siinäkin tapauksessa, että DZ:n rangaistusta olisi voitu alentaa ja näin olisi tehty, rangaistuksen ehdollisuus ei olisi ollut mahdollista sen keston vuoksi. Jos alentamisperustetta olisi sovellettu, rangaistus olisi kyseisen viranomaisen mukaan nimittäin ollut neljä vuotta kahdeksan kuukautta eli yli kolme vuotta.(25)
18.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee näistä seikoista, että rikosten tekoajankohtana Romanian lainsäädännössä velvoitettiin tuomioistuin määräämään vaarallisten ja erittäin vaarallisten huumausaineiden luvattomasta tuonnista seitsemän vuoden vähimmäisrangaistus riippumatta siitä, oliko tässä toiminnassa kyse vähäisestä määrästä tai harjoittiko tekijä tätä toimintaa henkilökohtaista käyttöään varten tai ainakin ilman välitystarkoitusta, paitsi jos oli olemassa rangaistuksen lieventämiseen oikeuttavia seikkoja.
19.      Jos sitä vastoin yhtä tai useampaa laissa säädetyistä mahdollisuuksista rangaistuksen
lieventämiseen
voitiin soveltaa, tuomioistuin saattoi tämän lainsäädännön nojalla alentaa vähimmäisrangaistusta omaa käyttöä varten tai ainakin ilman välitystarkoitusta tehdystä vaarallisten ja erittäin vaarallisten huumausaineiden luvattomasta tuonnista puolella (jos sovellettiin lain nro 143/2000 15 §:ää) tai enintään kolmanneksella (jos sovellettiin yhtä tai useampaa muuta
mahdollisuutta rangaistuksen
lieventämiseen).
20.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että DZ:n oikeudellinen avustaja vastusti luovuttamista vedoten siihen, että määrätty vapausrangaistus on suhteeton ja siten perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan vastainen. Se katsoo, että oikeudellisen avustajan väitteen valossa vähimmäisrangaistus, joka Romanian rikostuomioistuinten on Romanian lainsäädännön mukaan tässä tapauksessa määrättävä, tarkasteltuna yhdessä rangaistusten rajallisten lieventämismahdollisuuksien kanssa, herättää kysymyksiä mainitussa määräyksessä vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen kannalta.
21.      Ensinnäkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on kysyttävä, onko täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen etsityn henkilön tähän vedotessa tutkittava, voiko eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena olevaan rikokseen nähden suhteettoman rangaistuksen täytäntöönpanon todellinen vaara johtaa siihen, että luovuttamisesta kieltäydytään.
22.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, ettei ole selvää, seuraako 14.7.2022 annetusta tuomiosta Procureur général près la cour d’appel d’Angers,(26) ettei puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohtaan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan kanssa, voida vedota.
23.      Toiseksi kyseisen tuomioistuimen mukaan nousee esiin useita jatkokysymyksiä tavasta, jolla täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on arvioitava, onko pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa olemassa todellinen vaara lainvoimaisen suhteettoman rangaistuksen täytäntöönpanosta.
24.      Onkin kysyttävä, millaista arviointiperustetta kyseisen viranomaisen on sovellettava tämän arvioinnin yhteydessä ja mikä merkitys tarkastelussa on vähimmäisrangaistuksen määräämistä koskevalla velvollisuudella, kun huomioon otetaan myös pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeuden mukaiset mahdollisuudet alentaa rangaistusta ja määrätä rangaistus ehdollisena. Koska vapausrangaistus, johon luovutettavaksi pyydetty henkilö on tuomittu, on lainvoimainen, esiin nousee kysymys, voiko pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion viranomaisten mahdollisesti antama tae – esimerkiksi se, että luovutettavaksi pyydetty henkilö voidaan armahtaa tai että hän voi vielä hakea langettavan tuomion purkamista – vielä poistaa luovutettavaksi pyydettyyn henkilöön kohdistuvan mahdollisesti todetun todellisen vaaran siitä, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohtaa rikotaan.
25.      Tässä tilanteessa rechtbank Amsterdam on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [puitepäätöksen 2002/584] 1 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä [perusoikeuskirjan] 49 artiklan 3 kohdan sekä [puitepäätöksen 2004/757] 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 2 kohdan, 4 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan b alakohdan sekä 5 artiklan kanssa, tulkittava siten, että
jos luovutettavaksi pyydetty henkilö vastustaa luovuttamistaan vetoamalla siihen, että hänet on tuomittu pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa lainvoimaisesti suhteettomaan vähimmäisrangaistukseen henkilökohtaiseen käyttöön tarkoitettujen pienten huumausainemäärien tuonnista tai pienten huumausainemäärien tuonnista ainakin ilman välitystarkoitusta,
täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on tutkittava, uhkaisiko luovutettavaksi pyydettyä henkilöä siinä tapauksessa, että hänet luovutetaan kyseisen rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, todellinen vaara sellaisen rangaistuksen täytäntöönpanosta, joka on suhteeton eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena olevaan rikokseen nähden?
2)      Mikäli vastaus [ensimmäiseen kysymykseen] on myöntävä:
a)      mitä arviointiperustetta täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on sovellettava arvioidessaan, onko olemassa todellinen vaara lainvoimaisen suhteettoman rangaistuksen täytäntöönpanosta [ensimmäisessä kysymyksessä] tarkoitetulla tavalla
b)      mikä merkitys tässä arvioinnissa on sillä, että pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeuden mukaan
[puitepäätöksen 2004/757] 4 artiklan 2 kohdan b alakohdan sekä siitä johtuvan enimmillään vähintään 5–10 vuoden vankeusrangaistuksen määräämistä koskevan velvoitteen täytäntöön panemiseksi
kyseisen valtion tuomioistuin velvoitetaan määräämään seitsemän vuoden vähimmäisvankeusrangaistus siinä tapauksessa, että asianomainen tuomitaan, tiivistetysti esitettynä, terveydelle kaikkein haitallisimpien huumausaineiden tuonnista, riippumatta siitä, millaisesta huumausainemäärästä toiminnassa on kyse, ja siitä, onko toiminta tarkoitettu huumausaineiden saamiseksi henkilökohtaiseen käyttöön vai onko tarkoituksena välittää niitä, missä yhteydessä
–        tuomioistuin voi alentaa tätä pakollista vähimmäisrangaistusta yhteensä kolmanneksella vain, jos olosuhteet vähentävät rikoksen tai rikoksentekijän aiheuttaman uhan vakavuutta tai jos asianomainen henkilö tunnustaa rikoksen, taikka yhteensä puolella, jos asianomainen henkilö helpottaa muiden huumausainerikoksiin syyllistyneiden henkilöiden tunnistamista ja syytteeseenpanoa, ja
–        tämän (mahdollisesti alennetun) vähimmäisrangaistuksen kesto estää tuomioistuinta määräämästä sitä ehdollisena;
c)      voidaanko ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettu todellinen vaara lainvoimaisen suhteettoman rangaistuksen täytäntöönpanosta vielä poistaa pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion antamalla takeella, ja millainen tämä tae voisi olla?”
26.      Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet DZ, Openbaar Ministerie (syyttäjäviranomainen, Alankomaat), Romanian, Unkarin ja Puolan hallitukset, Irlanti sekä komissio, ja ne osallistuivat yhdessä Saksan hallituksen kanssa 23.9.2025 pidettyyn istuntoon, jossa ne vastasivat unionin tuomioistuimen niille suullista vastausta varten esittämiin kysymyksiin.
III  Asian tarkastelu
27.      Kysymyksillään, jotka aion tutkia yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa lähinnä selvittää, sallitaanko puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdassa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan kanssa, – ja tarvittaessa, missä määrin ja millä edellytyksillä siinä sallitaan – täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen kieltäytyä panemasta täytäntöön vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten annettua eurooppalaista pidätysmääräystä, jos se katsoo, että määrätty rangaistus on suhteeton ja että pidätysmääräyksen täytäntöönpanolla voitaisiin loukata mainitussa perusoikeuskirjan määräyksessä vahvistettua rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta.
28.      Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset johtuvat lähinnä Alankomaiden ja Romanian rikosoikeuden välisistä eroista pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta rikoksesta eli erittäin vaarallisten huumausaineiden tuomisesta Romaniaan määrättävän rangaistuksen ankaruudessa. Syyttäjäviranomaisen istunnossa antamien selitysten mukaan Alankomaissa tähän ryhmään luokiteltujen huumausaineiden maahantuonnista määrättäisiin rangaistukseksi yhdestä kolmeen viikkoa vankeutta, jos määrä on enintään 10 grammaa, kun taas Romaniassa vähimmäisrangaistus on seitsemän vuotta vankeutta. Ennakkoratkaisukysymykset perustuvat siis siihen, että Romanian oikeudessa säädetty vankeusrangaistuksen alaraja on Alankomaiden oikeudessa säädettyyn rangaistukseen verrattuna hyvin korkea. Tähän on lisättävä, että romanialaisilla tuomioistuimilla on hyvin rajalliset mahdollisuudet lieventää rangaistusta tai määrätä se ehdollisena.
29.      Jotta voidaan vastata ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, on muistutettava, että puitepäätöksellä 2002/584 pyritään helpottamaan ja nopeuttamaan oikeudellista yhteistyötä ottamalla käyttöön yksinkertaistettu ja tehokas järjestelmä rikoslain rikkomisesta tuomittujen tai epäiltyjen henkilöiden luovuttamiseksi, jotta voitaisiin myötävaikuttaa sellaisen unionille asetetun tavoitteen toteutumiseen, jonka mukaan siitä tulee vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue, sen vankan luottamuksen perusteella, jonka on vallittava jäsenvaltioiden välillä.(27)
30.      Puitepäätöksen 2002/584 soveltamisalalla vastavuoroisen tunnustamisen periaate on, kuten etenkin kyseisen puitepäätöksen johdanto‑osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee, rikosasioiden oikeudellisen yhteistyön kulmakivi, ja se ilmaistaan mainitun puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohdassa, jossa vahvistetaan sääntö, jonka mukaan jäsenvaltioiden on pantava eurooppalainen pidätysmääräys täytäntöön vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen perusteella ja tämän saman puitepäätöksen säännösten mukaisesti.(28)
31.      Tästä seuraa yhtäältä, että täytäntöönpanosta vastaavat oikeusviranomaiset voivat kieltäytyä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta vain syistä, jotka perustuvat puitepäätökseen 2002/584, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut. Toisaalta eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpano on pääsääntö, ja siitä kieltäytyminen katsotaan poikkeukseksi, jota on tulkittava suppeasti.(29) Tällaisten syiden osalta on todettava, että kyseisen puitepäätöksen 3 artiklassa ilmoitetaan eurooppalaisen pidätysmääräyksen ehdottomat kieltäytymisperusteet ja puitepäätöksen 4 ja 4 a artiklassa sen harkinnanvaraiset kieltäytymisperusteet.(30)
32.      Todettuani, ettei yksikään näistä kieltäytymisperusteista koske pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätyn rangaistuksen suhteettomuutta (A), selitän, mitä päätelmiä puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdasta voidaan tehdä tilanteessa, jossa vaarana on perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaaminen (B).
A       Puitepäätöksessä 2002/584 ei ole kieltäytymisperustetta, joka koskee pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätyn rangaistuksen suhteettomuutta
33.      Puitepäätöksessä 2002/584 ei säädetä, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voi kieltäytyä vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten annetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta yksinomaan sen perusteella, että rangaistus on sillä rangaistavaan rikokseen nähden suhteeton.
34.      Tämä on pääteltävissä myös unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä.
35.      Asiassa, jossa annettiin tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers, unionin tuomioistuinta pyydettiin tulkitsemaan puitepäätöksen 2002/584 2 artiklan 4 kohdassa ja 4 artiklan 1 kohdassa säädettyä teon kaksoisrangaistavuutta koskevaa edellytystä. Unionin tuomioistuin katsoi erityisesti, että tämä edellytys täyttyy silloin, kun eurooppalainen pidätysmääräys on annettu vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, vaikka tämä rangaistus on pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätty sillä perusteella, että etsitty henkilö on tehnyt yhtenä rikoksena pidettäviä tekoja, joista vain osa on rikos täytäntöönpanojäsenvaltiossa.(31)
36.      Unionin tuomioistuin, jota oli pyydetty tarkastelemaan tätä kysymystä myös perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan kannalta, totesi, että tällainen tulkinta vastaa kyseisen määräyksen mukaista rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta.(32)
37.      Unionin tuomioistuin korosti yhtäältä, että puitepäätöksellä 2002/584 käyttöön otetussa järjestelmässä pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeusviranomaiset varmistavat rangaistusten oikeasuhteisuutta koskevan periaatteen noudattamisen, ja totesi yleisemmin, että henkilön, jonka luovuttamista pyydetään, oikeuksien takaaminen kuuluu ensisijaisesti pidätysmääräyksen antaneelle jäsenvaltiolle.(33)
38.      Toisaalta unionin tuomioistuin katsoi, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätyn rangaistuksen mahdollinen suhteettomuus ei kuulu puitepäätöksen 2002/584 3, 4 ja 4 a artiklaan sisältyviin eurooppalaisen pidätysmääräyksen ehdottomiin ja harkinnanvaraisiin kieltäytymisperusteisiin.(34)
39.      Unionin tuomioistuin myös täsmensi, että teon kaksoisrangaistavuutta koskeva edellytys edellyttää ainoastaan sen tarkistamista, ovatko eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamiseen johtaneen rikoksen tosiseikat itsessään rikoksia myös täytäntöönpanojäsenvaltion lainsäädännön mukaan siinä tapauksessa, että tosiseikat olisivat tapahtuneet viimeksi mainitun valtion alueella.(35)
40.      Unionin tuomioistuin päätteli näistä seikoista, että täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen ei tätä edellytystä arvioidessaan ole näin ollen arvioitava pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrättyä rangaistusta perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan kannalta.(36)
41.      Pitää paikkansa, että unionin tuomioistuimen tuomiossa Procureur général près la cour d’appel d’Angers antamaa vastausta on tarkasteltava teon kaksoisrangaistavuutta koskevan edellytyksen valossa, koska unionin tuomioistuin tyytyy korostamaan, että sen kyseisestä edellytyksestä tekemä tulkinta on yhteensopiva perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen kanssa.
42.      Unionin tuomioistuimen kyseisen tuomion 65 ja 66 kohdassa käyttämä yleisluonteinen muotoilu antaa kuitenkin ymmärtää, että se, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen arvioisi, onko pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätty rangaistus mahdollisesti suhteeton, on ristiriidassa puitepäätöksellä 2002/584 käyttöön otetun järjestelmän kanssa. Tässä ennakkoratkaisumenettelyssä unionin tuomioistuimen olisi mielestäni todettava selvästi, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta kieltäytyminen ei lähtökohtaisesti voi perustua täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen tekemään arviointiin, jossa se katsoo eri arviointiperusteiden, kuten oman kansallisen oikeutensa, perusteella, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa tuomittu rangaistus on suhteeton. Tällainen kyseisen oikeusviranomaisen tekemä arviointi ei ole mielestäni asianmukaista eikä käytännössä edes mahdollista.
43.      Rangaistuksen oikeasuhteisuuden arviointi täytäntöönpanosta vastaavassa oikeusviranomaisessa ei ole asianmukaista, koska se merkitsisi, että kyseinen viranomainen tutkisi pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätyn rangaistuksen aineellisesti uudelleen ja tapauksen mukaan kyseenalaistaisi sen kohtuullisuuden. Tästä viranomaisesta tehtäisiin näin muutoksenhakutuomioistuin, jossa etsitty henkilö voisi riitauttaa pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen hänelle määräämän rangaistuksen oikeasuhteisuuden. Tällainen muutoksenhakutuomioistuin voi kuitenkin sijaita ainoastaan pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa, sitä ei voida siirtää täytäntöönpanojäsenvaltioon, eivätkä tämän oikeusviranomaiset voi asettua tällaiseen asemaan. Täytäntöönpanosta vastaavalla oikeusviranomaisella ei sitä paitsi ole mitään toimivaltaperustetta, jonka nojalla se voisi soveltaa täytäntöönpanojäsenvaltion aineellista rikosoikeutta rikokseen, josta rankaiseminen kuuluu pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuinten toimivaltaan ja josta nämä ovat riippumattomasti antaneet täytäntöönpantavaksi haetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen perustana olevan tuomion.
44.      Täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen asiana ei siis ole arvioida, soveltuuko pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen määräämä rangaistus kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseen ja eikö sillä mennä pidemmälle kuin on tarpeen näiden päämäärien saavuttamiseksi. On täsmennettävä, että oikeusvarmuuteen liittyvistä ilmeisistä syistä täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei voi täytäntöönpanovaiheessa kyseenalaistaa pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa annettua lainvoimaista tuomiota, sillä muuten se loukkaisi oikeusvoiman periaatetta.
45.      Lisäksi se, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen tarkastaisi pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion määräämän rangaistuksen oikeasuhteisuuden, on perustavanlaatuisesti ristiriidassa vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen kanssa.(37) On muistutettava, että kyseisessä periaatteessa edellytetään, että on olemassa molemminpuolinen luottamus siihen, että jokainen jäsenvaltio hyväksyy muissa jäsenvaltioissa voimassa olevan rikosoikeuden soveltamisen, vaikka sen oman kansallisen lainsäädännön täytäntöönpano johtaisi erilaiseen lopputulokseen.(38) Tämä tarkoittaa, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei voi kyseenalaistaa rangaistusten oikeasuhteisuutta viittaamalla omaan rikosoikeuteensa(39) eikä asettaa etusijalle omaa arviointiaan rangaistusten oikeasuhteisuudesta piittaamatta pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion aineellisen rikosoikeuden säännöksistä. On myös korostettava, että erot jäsenvaltioiden rikosoikeudessa heijastavat jäsenvaltioiden tekemiä kriminaalipoliittisia valintoja,(40) jotka perustuvat kansalliseen lainsäätäjän määrittämiin prioriteetteihin,(41) ja tämä koskee myös aineellista rikosoikeutta, joka on yhdenmukaistettu unionissa vain vähimmäisvaatimusten osalta. Tältä osin on tärkeää estää se, että tietyt jäsenvaltiot muuttuisivat tuomittujen pakopaikoiksi sen vuoksi, että niissä tuomitaan tietyistä rikoksista lievemmät rangaistukset, sillä tämä murentaisi sitä tavoitetta, etteivät rikokset jää rankaisematta, ja heikentäisi rikoksen uhrien oikeuksia. On myös korostettava – kuten unionin tuomioistuin on jo todennut –, että vaikka puitepäätöksen 2002/584 2 artiklan 2 kohdassa luetellaan tiettyjä rikoslajeja puitepäätöksen täytäntöönpanoa varten, sovellettavat rangaistukset perustuvat pidätysmääräyksen antavan jäsenvaltion lainsäädäntöön. Puitepäätöksellä ei ole tarkoitus yhdenmukaistaa kysymyksessä olevia rikoksia niiden tunnusmerkistöjen tai niistä määrättävien rangaistusten osalta.(42)
46.      Tähän on lisättävä, että täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen olisi vaikeaa tai jopa mahdotonta arvioida perusteellisesti ja asianmukaisesti pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen määräämän rangaistuksen oikeasuhteisuutta yksinkertaisesti siksi, että oikeudenkäyntiä ei käyty kyseisessä tuomioistuimessa, sillä ei ole käytettävissään koko asiakirja-aineistoa eikä se tunne kyseisen jäsenvaltion rikosoikeusjärjestelmän erityispiirteitä.(43) Nähdäkseni tätä ongelmaa ei voida korjata puitepäätöksen 2002/584 15 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetulla tietojenvaihdolla, koska sen tarkoituksena on auttaa täytäntöönpanosta vastaavaa oikeusviranomaista tekemään päätös luovuttamisesta eikä antaa sille tietoja, joiden perusteella se voisi arvioida pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätyn rangaistuksen kohtuullisuutta.(44)
47.      Yleisemmin tällaisessa ratkaisussa sivuutettaisiin se, ettei kyseisen puitepäätöksen tavoitteena ole jäsenvaltioiden aineellisen rikosoikeuden yhdenmukaistaminen, joten asiaa koskevien oikeussääntöjen kirjavuus ei saisi johtaa puitepäätöksellä käyttöön otetun luovuttamismekanismin lamaantumiseen sen vuoksi, että se antaa täytäntöönpanosta vastaavalle oikeusviranomaiselle mahdollisuuden valvoa, onko pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuin noudattanut rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta. Tämän riskin välttämiseksi on siis olennaista taata, että rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen noudattaminen kuuluu lähtökohtaisesti yksinomaan pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuinten toimivaltaan kyseisen jäsenvaltion rikosoikeudessa säädettyjen edellytysten mukaisesti. Muulla ratkaisulla loukattaisiin väistämättä tavoitetta ottaa käyttöön yksinkertaistettu ja tehokas järjestelmä, jolla helpotetaan ja nopeutetaan jäsenvaltioiden välisiä luovuttamismenettelyjä.
48.      Ei kuitenkaan voida täysin sulkea pois sitä, että rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaamisen vaara voi poikkeustapauksissa johtaa siihen, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen kieltäytyy eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta. On myös huomautettava, ettei unionin tuomioistuin lausunut tuomiossa Procureur général près la cour d’appel d’Angers mitään siitä, voiko vaara perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaamisesta olla puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdan mukaan itsenäinen peruste eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta kieltäytymiselle.
B       Päätelmät, jotka puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdasta on tehtävä silloin, kun vaarana on perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaaminen
49.      Puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että kyseinen puitepäätös ei vaikuta velvollisuuteen kunnioittaa perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia.
50.      Jäsenvaltioiden on noudatettava tätä velvollisuutta, kun ne päättävät henkilön luovuttamisesta, koska tällaista luovuttamista koskeva päätös merkitsee perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua unionin oikeuden soveltamista. Jäsenvaltioiden täytäntöönpanosta vastaavien oikeusviranomaisten on siis kyseistä päätöstä tehdessään taattava eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena olevalle henkilölle tunnustettujen perusoikeuksien kunnioittaminen.(45)
51.      Tässä yhteydessä on muistutettava, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan mukaan rangaistusten ankaruus ei saa olla epäsuhteessa rikoksen vakavuuteen. Tätä määräystä sovelletaan siltä osin kuin kansallisella säännöksellä pannaan täytäntöön unionin oikeussäännöt.(46) Suhteellisuusperiaatteen mukaan kansallisessa lainsäädännössä sallituilla rankaisutoimenpiteillä ei saada ylittää rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista asianomaisella lainsäädännöllä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi. Seuraamusten on ankaruudeltaan oltava oikeassa suhteessa niillä rangaistavien loukkausten vakavuuteen nähden, ja niillä on erityisesti varmistettava todellinen varoittava vaikutus ylittämättä kuitenkaan sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.(47)
52.      Lisäksi suhteellisuusperiaate edellyttää, että seuraamuksen määrittämisessä ja sen määrän vahvistamisessa otetaan huomioon kunkin yksittäistapauksen olosuhteet.(48) Seuraamusten oikeasuhteisuuden arvioinnissa on myös otettava huomioon kansallisella tuomioistuimella oleva mahdollisuus poiketa syytekirjelmään sisältyvästä rikosoikeudellisesta luonnehdinnasta siten, että tämä mahdollisuus johtaa lievemmän seuraamuksen soveltamiseen ja seuraamuksen mukauttamiseen todetun rikkomisen vakavuuden mukaisesti.(49)
53.      Puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdan perusteella unionin tuomioistuin on vahvistanut itsenäisen perusteen, joka voi tiettyjen edellytysten täyttyessä oikeuttaa poikkeuksellisesti sen, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen kieltäytyy luovuttamisesta, jos vaarana on, että etsityn henkilön perusoikeuksia loukataan. Tähän mennessä kyseiseen perusteeseen on ollut mahdollista vedota vain, jos on olemassa vaara perusoikeuskirjan 4 (kidutuksen sekä epäinhimillisen tai halventavan rangaistuksen ja kohtelun kielto), 7 (yksityis- ja perhe-elämän kunnioittaminen), 24 (lapsen oikeudet) ja 47 artiklassa (oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen) taattujen perusoikeuksien loukkaamisesta.
54.      Mielestäni ei ole mitään syytä sulkea suoralta kädeltä ja ehdottomasti pois sitä mahdollisuutta, että vaara perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa taattujen perusoikeuksien loukkaamisesta voi poikkeuksellisesti oikeuttaa luovuttamisesta kieltäytymisen myös puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdan nojalla. On myös huomautettava, että unionin tuomioistuin totesi jo tuomiossa Alchaster – vaikkakin tulkitessaan erästä toista unionin oikeuden säädöstä(50) –, että jäsenvaltioiden täytäntöönpanosta vastaavien oikeusviranomaisten on luovuttamispäätöstä tehdessään taattava niiden oikeuksien kunnioittaminen, jotka perustuvat perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohtaan, jossa määrätään muun muassa, että rikoksesta ei saa määrätä sen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta. Mielestäni tämän toteamuksen pitäisi voida koskea myös perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohtaa.(51)
55.      Näin ollen se, että on olemassa mainittujen oikeuksien loukkaamisen vaara, voi mahdollistaa sen, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voi asianmukaisen tutkinnan jälkeen olla panematta täytäntöön eurooppalaista pidätysmääräystä.
56.      Tällaista tutkintaa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä on todettava, ettei unionin tuomioistuimen pitäisi poiketa oikeuskäytännöstään, jolla on pyritty turvaamaan puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohtaan perustuvan luovuttamisesta kieltäytymisen poikkeuksellisuus edellyttämällä sitä, että perusoikeuksien loukkaamisen vaara tarkastetaan kaksivaiheisessa tutkinnassa.
57.      Tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanomenettelyssä arviointi siitä, onko olemassa perusoikeuskirjan 4, 7, 24 ja 47 artiklassa taattujen perusoikeuksien loukkaamisen vaara, on lähtökohtaisesti suoritettava kaksivaiheisessa tutkinnassa, jossa näitä vaiheita ei voida sekoittaa toisiinsa, koska ne edellyttävät eri perusteiden nojalla tehtävää arviointia, ja ne on siis suoritettava peräkkäin.(52)
58.      Täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on tässä tarkoituksessa selvitettävä tutkinnan ensimmäisessä vaiheessa, onko olemassa sellaisia objektiivisia, luotettavia, tarkkoja ja asianmukaisesti päivitettyjä tietoja, jotka osoittavat, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa on olemassa todellinen vaara siitä, että perusoikeuksia loukataan joko rakenteellisten tai yleisten puutteiden vuoksi taikka sellaisten puutteiden vuoksi, jotka vaikuttavat erityisesti johonkin objektiivisesti yksilöitävissä olevaan henkilöryhmään.(53)
59.      Tutkinnan toisessa vaiheessa täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on arvioitava konkreettisesti ja tarkasti, missä määrin tutkinnan ensimmäisessä vaiheessa havaituilla puutteilla voi olla vaikutusta eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena olevaan henkilöön ja onko, kun otetaan huomioon hänen henkilökohtainen tilanteensa, painavia perusteita uskoa, että kyseinen henkilö altistuu todelliselle vaaralle siitä, että mainittuja perusoikeuksia loukataan, mikäli hänet luovutetaan pidätysmääräyksen antaneeseen jäsenvaltioon.(54)
60.      Arvioidessaan, voiko eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpano johtaa vaaraan siitä, että perusoikeuksia loukataan, täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on siis irtauduttava kyseessä olevasta yksittäistapauksesta ja palattava tähän vain, jos se havaitsee, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa on rakenteellisia tai yleisiä puutteita tai taikka sellaisia puutteita, jotka vaikuttavat erityisesti johonkin objektiivisesti yksilöitävissä olevaan henkilöryhmään. Tämä tarkoittaa, että rakenteellinen tutkinta edeltää lähtökohtaisesti yksilöllistä tutkintaa.
61.      Tästä syystä unionin tuomioistuin on antanut puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohtaan perustuvan kieltäytymisperusteen täytäntöönpanosta tiukat ohjeet edellyttämällä, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen suorittaa perusteellisen ja vaativan arvioinnin. Tämä on perusteltu sillä, että puitepäätöksellä 2002/584 käyttöön otettu yksinkertaistettu ja tehokas järjestelmä tuomittujen tai epäiltyjen henkilöiden luovuttamiseksi perustuu vankkaan luottamukseen, jonka on vallittava jäsenvaltioiden välillä, ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen.(55) Keskinäisen luottamuksen periaate edellyttää sitä, että kukin jäsenvaltio katsoo – jollei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista –, että kaikki muut jäsenvaltiot noudattavat unionin oikeutta ja aivan erityisesti unionin oikeudessa tunnustettuja perusoikeuksia.(56) Tästä seuraa, että kun jäsenvaltiot soveltavat unionin oikeutta, niiden on oletettava, että muut jäsenvaltiot noudattavat perusoikeuksia, siten, että ne eivät voi vaatia toiselta jäsenvaltiolta perusoikeuksille annettavaa korkeampaa kansallisen suojan tasoa kuin mitä unionin oikeudessa annetaan ja tämän lisäksi ne eivät myöskään voi poikkeuksellisia tapauksia lukuun ottamatta tarkastaa, onko kyseinen toinen jäsenvaltio tosiasiassa kunnioittanut tietyssä konkreettisessa tapauksessa unionin takaamia perusoikeuksia .(57)
62.      Sen keskinäisen luottamuksen periaatteesta johtuvan olettaman yhteydessä, jonka mukaan pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa kunnioitetaan perusoikeuksia, unionin tuomioistuin on korostanut, että velvollisuudella määrittää, onko olemassa rakenteellisia tai yleisiä puutteita tai puutteita, jotka vaikuttavat erityisesti johonkin objektiivisesti yksilöitävissä olevaan henkilöryhmään, ennen kuin voidaan tarkistaa konkreettisesti ja tarkasti, altistuuko eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena oleva henkilö todelliselle vaaralle siitä, että perusoikeutta loukataan, pyritään nimenomaan välttämään se, että tällainen arviointi voitaisiin suorittaa muissa kuin poikkeustapauksissa.(58)
63.      Unionin tuomioistuin on korostanut, että tämän velvollisuuden noudattamisella voidaan muun muassa taata vastuunjako pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion ja täytäntöönpanojäsenvaltion välillä siltä osin kuin on kyse perusoikeuksiin erottamattomasti liittyvien vaatimusten noudattamisesta, mikä perustuu eurooppalaista pidätysmääräystä koskevan järjestelmän toiminnan taustalla olevien keskinäisen luottamuksen ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteiden täysimääräiseen soveltamiseen.(59)
64.      Kuten ratkaisuehdotuksessani Puig Gordi ym.(60) jo totesin, on kiistatonta, että pidätysmääräyksen antaneen oikeusviranomaisen ja sen täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on viranomaisina, joiden tehtävänä on panna täytäntöön puitepäätös 2002/584, kunnioitettava perusoikeuskirjalla suojattuja oikeuksia. Jotta kyseisellä puitepäätöksellä perustettu luovutusjärjestelmä voisi toimia, sitä koskevat vastuualueet kuitenkin jakautuvat näiden kahden viranomaisen välillä keskinäisen luottamuksen periaatteen mukaisesti. On näet niin, että jos pidätysmääräyksen antaneella oikeusviranomaisella ja sen täytäntöönpanosta vastaavalla oikeusviranomaisella olisi oikeus toteuttaa samat tutkimukset, luovuttamisen tehokkuus ja nopeus vaarantuisivat. Lisäksi keskinäisen luottamuksen kanssa olisi ristiriidassa se, että kumpikin viranomainen tekisi ristiintarkastuksia perusoikeuksien kunnioittamisesta toisen viranomaisen jäsenvaltiossa. Se, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen kieltäytyy eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta todettuaan vaaran perusoikeuksien loukkaamisesta pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa, voi tämän logiikan mukaan olla ainoastaan poikkeuksellista.(61)
65.      Vaikka unionin tuomioistuin on tapauskohtaisesti sulkenut pois täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen velvollisuuden suorittaa ensimmäiseksi rakenteellinen tutkinta, se on tehnyt näin vain tilanteissa, joissa tällainen tutkinta ei ole vaikuttanut soveltuvan perusoikeuksien loukkaamisen vaaran arviointiin. Perusoikeuskirjan 4 artiklassa vahvistetun ehdottoman oikeuden kannalta näin on silloin, kun luovutettavaksi pyydetyllä henkilöllä on vakavia, kroonisia ja pitkäaikaisia sairauksia, jotka voivat pahentua merkittävästi, jos hänet luovutetaan.(62) Tässä tilanteessa on kuitenkin edelleen noudatettava vaatimusta siitä, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta kieltäytymisen on oltava poikkeuksellista. Unionin tuomioistuin on nimittäin asettanut tässä tapauksessa vakavuuskynnyksen, joka ylittää vangitsemiseen väistämättä kuuluvan kärsimyksen tason ja jonka saavuttaminen oikeuttaa tällaisen kieltäytymisen ja joka saavutetaan silloin, kun vakavasti sairaana olevan etsityn henkilön luovuttaminen saattaisi hänet todelliseen vaaraan siitä, että hänen elinajanodotteensa alenee merkittävästi tai että hänen terveydentilansa heikkenee nopeasti, merkittävästi ja peruuttamattomasti.(63)
66.      Käsiteltävässä asiassa ei mielestäni ole syytä lisätä uutta poikkeusta vaatimukseen suorittaa kaksivaiheinen tutkinta. Näin ollen katson, että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan loukkaamisen vaaran arvioiminen eurooppalaista pidätysmääräystä täytäntöön pantaessa edellyttää ensimmäisessä vaiheessa rakenteellista tutkintaa.
67.      Näin ollen täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen asiana on, jos eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena oleva henkilö väittää, että hänelle on tuomittu suhteeton rangaistus ja että häneen kohdistuu vaara perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan rikkomisesta, jos hänet luovutetaan, arvioida kaksivaiheisessa tutkinnassa, onko tämä väite perusteltu.
68.      Tästä seuraa, että silloin, kun kyseinen henkilö väittää, että häneen kohdistuu tällainen vaara, mutta täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen katsoo, ettei sille toimitettuja tietoja voida pitää objektiivisina, luotettavina, tarkkoina ja asianmukaisesti päivitettyinä tietoina, jotka osoittavat, että tämän periaatteen soveltamisessa pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa on rakenteellisia tai yleisiä puutteita taikka sellaisia puutteita, jotka vaikuttavat erityisesti johonkin objektiivisesti yksilöitävissä olevaan henkilöryhmään, ei tämä oikeusviranomainen voi kieltäytyä panemasta täytäntöön kyseistä eurooppalaista pidätysmääräystä tästä tämän henkilön esiin tuomasta syystä.(64) Täytäntöönpanosta vastaavalla oikeusviranomaisella ei nimittäin ole perusteltua syytä olettaa, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa ei ole noudatettu rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta, vaan se on päinvastoin velvollinen keskinäisen luottamuksen periaatteen mukaisesti lähtemään arvioinnissaan siitä, että tätä periaatetta on noudatettu.(65)
69.      Tältä osin on muistutettava, että perusoikeuksien takaaminen eurooppalaista pidätysmääräystä koskevassa menettelyssä on ensisijaisesti pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion vastuulla.(66) Tästä seuraa, että täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on osoitettava luottamusta pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuimille.(67) Ellei tällaista luottamusta olisi, täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen joutuisi aina, kun sen käsiteltäväksi saatettaisiin pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia väitteitä, selvittämään sen, miten pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuimet soveltavat yksittäistapauksessa kyseisen jäsenvaltion aineellista rikosoikeutta, mikä olisi vastoin puitepäätöksen 2002/584 taustalla olevaa vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puitepäätöstä 2002/584 ei voida tulkita perusoikeuskirjan määräysten valossa siten, että kyseenalaistettaisiin jäsenvaltioiden oikeudelliseen yhteistyöhön perustuvan järjestelmän tehokkuus.(68)
70.      Siltä osin kuin on kyse sen kaksivaiheisen tutkinnan sisällöstä, joka täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on suoritettava tilanteessa, jossa on vedottu vaaraan perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaamisesta, tämän tutkinnan kahta vaihetta voidaan kuvata seuraavasti.
71.      Ensimmäisessä vaiheessa täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on määrittäessään, onko tällaiset puutteet voitu todeta, arvioitava pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa voimassa olevia oikeussääntöjä sen selvittämiseksi, evätäänkö niillä kansallisilta tuomioistuimilta tiettyjen rikoslajien osalta toimivalta ottaa huomioon kunkin yksittäistapauksen olosuhteet ja määrätä rangaistukset yksilökohtaisesti. Mielestäni täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voi katsoa, että tällaisia puutteita on olemassa, jos tästä kokonaisarvioinnista ilmenee, että kyseisiin ryhmiin kuuluvista rikoksista tuomitulta henkilöltä on kyseisessä jäsenvaltiossa evätty oikeus siihen, että hänen rangaistuksensa määrätään yksilökohtaisesti.(69)
72.      Kuten julkisasiamies Bot on nimittäin todennut ratkaisuehdotuksessaan Aranyosi ja Căldăraru,(70) ”rangaistuksen yksilökohtaisen määräämisen periaate sulkee rangaistuksen määräämisvaiheessa pois periaatteen automaattisesta ja täysin ennakolta määritetystä rangaistuksesta. Tuomioistuin määrittää siis rangaistuksen rikollisen persoonallisuuden perusteella, sellaisena kuin se käy ilmi muun muassa rikoksen luonteesta, sen teko-olosuhteista, persoonallisuutta koskevasta selvityksestä, todistajanlausunnoista, psykologisista ja psykiatrisista asiantuntijalausunnoista sekä kyseisen henkilön persoonallisuuden tarjoamista mahdollisuuksista sopeuttaa hänet uudelleen yhteiskuntaan”. Rangaistuksen yksilökohtaisuuden periaate siis tarkoittaa, että rangaistusta määrättäessä voidaan ottaa huomioon tuomitun käyttäytyminen, hänen persoonansa ja hänen taloudellinen tilanteensa, perhetilanteensa ja sosiaalisen tilanteensa.(71) Yksilökohtaisten rangaistusten määrääminen siis edistää osaltaan rangaistusten oikeasuhteisuutta.
73.      Jos pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä vahvistetaan säännöt, joiden nojalla kansallinen tuomioistuin voi määrätä rangaistuksen yksilökohtaisesti rikoksen luonteen ja vakavuuden ja syytetyn henkilökohtaisen tilanteen mukaan, ei lähtökohtaisesti ole vaaraa siitä, että syytetylle määrättäisiin suhteeton rangaistus. Näin on etenkin silloin, kun sitä, onko kansallinen tuomioistuin noudattanut rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta, voidaan valvoa vetoamalla oikeussuojakeinoihin, kuten pääasiassa.
74.      On myös täsmennettävä, että se, että kansallisen tuomioistuimen toimivaltaa määrätä rangaistus yksilökohtaisesti on käytettävä tietyissä pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeudessa asetetuissa rajoissa, jotka koskevat esimerkiksi sitä, missä suhteessa rangaistusta voidaan alentaa lieventävien seikkojen perusteella, ja vähimmäisrangaistuksia koskevien Romanian oikeuden säännösten rajoissa, ei nähdäkseni riitä osoittamaan, että kyseisessä jäsenvaltiossa on rakenteellisia, yleisiä tai ryhmäkohtaisia puutteita. Tällaisia puutteita voidaan todeta olevan olemassa vain silloin, kun kansallisessa oikeudessa estetään kansallista tuomioistuinta määräämästä rangaistusta yksilöllisesti, ei silloin, kun se voi käyttää tätä toimivaltaa ainoastaan tietyissä rajoissa.
75.      Toisesta vaiheesta on todettava, että silloin, kun etsityn henkilön väittämä vaara johtuu siitä, että hän voisi luovuttamistilanteessa joutua suorittamaan suhteettoman rangaistuksen, tällaisen vaaran voidaan todeta olevan olemassa vain, jos kyseessä olevan periaatteen loukkaamisen vaara on pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa sovellettavien sääntöjen perusteella ilmeinen.(72) Näin on tilanteessa, jossa määrätty rangaistus ylittää ilmeisellä tavalla sen, mikä on tarpeen kyseisestä rikoksesta rankaisemiseksi, ja on siihen nähden kohtuuttoman ankara.
76.      Tältä osin se, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätty rangaistus poikkeaa huomattavasti täytäntöönpanojäsenvaltiossa samasta rikoksesta määrättävästä rangaistuksesta, ei riitä perusteeksi tällaisen vaaran toteamiselle. Pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion rikosoikeus ei nimittäin ole tässä asianmukainen vertailukohta, koska perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdassa taattu suojelun taso on määritettävä koko unionin tasolla eikä vain yksittäisen jäsenvaltion tasolla.(73) Tästä seuraa, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei voi soveltaa rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen osalta korkeampaa tasoa kuin mitä kyseisessä määräyksessä taataan.(74) Jäsenvaltioiden välisiä eroja voidaan selittää myös kriminaalipolitiikan eroavuuksilla, joita ei voida välttää, koska jäsenvaltioiden aineellisen rikosoikeuden säännöksiä ei ole yhdenmukaistettu täydellisesti.
77.      Jos unionin tasolla säädetään SEUT 83 artiklan 1 kohdan mukaisesti rikosten ja seuraamusten määrittelyä koskevista vähimmäissäännöistä jollakin niistä kyseisen määräyksen toisessa alakohdassa luetelluista erityisen vakavan rikollisuuden aloista, jotka ovat rajatylittäviä, myös nämä säännöt voivat tarjota täytäntöönpanosta vastaavalle oikeusviranomaiselle hyödyllisiä viitteitä silloin, kun rangaistuksen määräämiseen johtanut tilanne kuuluu sen unionin säädöksen soveltamisalaan, jossa näistä säännöksistä on säädetty. Käsiteltävässä tapauksessa tämä ei ole mielestäni ratkaiseva vertailukohta, koska yhtäältä puitepäätöksen 2004/757(75) 2 artiklan 2 kohdan mukaan huumausaineiden tuonnin kaltainen toiminta ei kuulu mainitun puitepäätöksen soveltamisalaan, ”jos tekijä harjoittaa sitä yksinomaan henkilökohtaista käyttöään varten kansallisessa lainsäädännössä määritellyllä tavalla”, mikä DZ.n mukaan on tilanne käsiteltävässä asiassa. Toisaalta jäsenvaltioilla tällaisessa tilanteessa oleva harkintavalta ilmenee selvästi puitepäätöksen 2004/757 johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta, jossa todetaan, että ”tietynlaisen henkilökohtaiseen käyttöön liittyvän toiminnan jättäminen tämän puitepäätöksen soveltamisalan ulkopuolelle ei merkitse neuvoston ohjeen antamista siitä, kuinka jäsenvaltioiden pitäisi käsitellä tällaisia tapauksia kansallisessa lainsäädännössään”.(76)
78.      Täsmennän, että vaatimus, jonka mukaan rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaamisen vaaran on oltava ilmeinen, ei mielestäni välttämättä tarkoita, että määrätty rangaistus on epäinhimillinen ja halventava perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä tosin ilmenee, että rikoksen ja rangaistuksen ”selvä epäsuhta” voidaan tutkia ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen(77) 3 artiklan kannalta. Katson kuitenkin, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voi joutua toteamaan, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätty rangaistus ylittää ilmeisellä tavalla sen, mikä on tarpeen kyseisestä rikoksesta rankaisemiseksi, ilman että rangaistus olisi välttämättä epäinhimillinen tai halventava perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä.
79.      Käsiteltävässä asiassa Romanian oikeussäännöistä unionin tuomioistuimessa esitetystä kuvauksesta ei mielestäni ilmene, että rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen soveltamisessa on rakenteellisia tai yleisiä puutteita tai taikka sellaisia puutteita, jotka vaikuttavat erityisesti johonkin objektiivisesti yksilöitävissä olevaan henkilöryhmään, johon DZ kuuluu. Vaikka nimittäin rangaistuksen vähimmäisraja on vahvistettu tasolle, joka voi vaikuttaa ankaralta, eli seitsemään vuoteen, tuomioistuimet voivat tiettyjen seikkojen perusteella yksilöllistää rangaistusta, mikä voi tarkoittaa sitä, että ne lieventävät määrättyä rangaistusta niin, että se alittaa tämän vähimmäisrajan.
80.      Ensinnäkin rikoslain 75 §:n 2 momentin b kohdan,(78) luettuna yhdessä 76 §:n 1 momentin kanssa, mukaan rangaistuksen erityisrajoja (vähimmäis- ja enimmäisrangaistukset) voidaan alentaa kolmanneksella lieventävien seikkojen perusteella. Romanian hallitus toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että kyseisten säännösten soveltaminen voi johtaa seitsemän vuoden rangaistuksen lyhentämiseen neljään vuoteen ja kahdeksaan kuukauteen.(79)
81.      Rikosprosessikoodeksin (Codul de Procedură Penală) 375 §:n, jonka otsikko on ”Rikosasian sovintoratkaisu”, luettuna yhdessä 396 §:n 10 momentin kanssa, mukaan rangaistuksen erityisrajoja (vähimmäis- ja enimmäisrangaistukset) voidaan alentaa kolmanneksella, jos kyseinen henkilö myöntää syyllisyytensä ja jos tuomioistuin toteaa samat tosiseikat, jotka kyseinen henkilö on tunnustanut. Romanian hallitus toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että kyseisten säännösten soveltaminen voi johtaa rangaistuksen lyhentämiseen neljästä vuodesta ja kahdeksasta kuukaudesta 1 120 päivään eli kolmeen vuoteen, yhteen kuukauteen ja kymmeneen päivään.(80)
82.      Lain nro 143/2000 15 §:ssä säädetään, että jos tutkinnan kohteena oleva henkilö ilmiantaa rikosoikeudellisen menettelyn aikana muita huumausainerikoksiin syyllistyneitä henkilöitä ja auttaa viranomaisia tunnistamaan heidät ja panemaan heidät syytteeseen, hänelle laissa määrättyä rangaistusta lyhennetään puolella. Romanian hallitus toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että kyseisen säännöksen soveltaminen voi johtaa 1 120 päivän eli kolmen vuoden, yhden kuukauden ja kymmenen päivän rangaistuksen lyhentämiseen yhteen vuoteen, kuuteen kuukauteen ja 20 päivään.(81)
83.      Näiden rangaistuksen lyhentämismahdollisuuksien lisäksi kansallisella tuomioistuimella on mahdollisuus määrätä rangaistus ehdollisena rikoslain 91 §:n mukaisesti, jos sen pituus on enintään kolme vuotta.(82) Romanian oikeudessa ei myöskään evätä kansalliselta tuomioistuimelta mahdollisuutta poiketa syytekirjelmään sisältyvästä rikosoikeudellisesta luonnehdinnasta siten, että tämä mahdollisuus johtaa lievemmän seuraamuksen soveltamiseen.(83)
84.      Kun otetaan huomioon kaikki nämä täsmennykset ja laskelmat, joihin on kuitenkin suhtauduttava asianmukaisella varovaisuudella, koska kyse Romanian oikeuden soveltamisesta, on huomautettava, että unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista näyttää ilmenevän, että DZ:lle seitsemän vuoden vankeusrangaistuksen määränneen tuomioistuimen kansallisen lainsäädännön säännökset eivät estäneet sitä määräämästä rangaistusta yksilöllisesti kaikkien kyseisen yksittäistapauksen olosuhteiden perusteella. Kyseinen tuomioistuin saattoi näin ollen muuntaa rangaistusta sen mukaan, miten vakavasta rikoksesta oli kyse, ja tapauksen mukaan alittaa seitsemän vuoden vähimmäisrajan. Kyseisellä tuomioistuimella oli siis Romanian oikeuden nojalla mahdollisuus ottaa huomioon sellaiset seikat kuin kyseisten huumausaineiden vähäinen määrä ja se, että nämä huumausaineet oli tuotu DZ:n ja hänen vaimonsa henkilökohtaista käyttöä varten, lieventävinä seikkoina, joiden perusteella rangaistusta voitiin alentaa Romanian oikeudessa säädetyssä suhteessa.(84) Sen arvioiminen, olisiko nämä lieventävät seikat pitänyt käsiteltävässä tapauksessa ottaa huomioon vai ei, kuuluu yksin romanialaiselle tuomioistuimelle, ja sen on arvioitava tätä erityisesti käytettävissään olevien todisteiden ja DZ:n käyttäytymisen perusteella. On myös muistutettava, että ensimmäisen asteen tuomioistuimen ratkaisuun on voitu hakea muutosta, minkä yhteydessä Curtea de Apel Constanța on voinut tutkia DZ:lle määrätyn rangaistuksen oikeasuhteisuuden.
85.      On myös täsmennettävä, että puitepäätöksen 2002/584 15 artiklan 2 kohdassa täytäntöönpanosta vastaavalle oikeusviranomaiselle annetaan nimenomaisesti mahdollisuus silloin, kun se katsoo, että pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion toimittamat tiedot eivät riitä, jotta se voisi tehdä päätöksen luovuttamisesta, pyytää, että sille toimitetaan kiireellisesti tarvittavat lisätiedot. Lisäksi kyseisen puitepäätöksen 15 artiklan 2 kohdan mukaan pidätysmääräyksen antanut oikeusviranomainen voi milloin tahansa toimittaa kaikki käyttökelpoiset lisätiedot täytäntöönpanosta vastaavalle oikeusviranomaiselle.(85) Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä voidaan päätellä, että tutkiessaan pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa sovellettavia oikeussääntöjä täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei voi kieltäytyä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta sellaisten näitä sääntöjä koskevien tietojen perusteella, jotka se on kerännyt ja joiden osalta se ei ole pyytänyt lisätietoja pidätysmääräyksen antaneelta oikeusviranomaiselta.(86) Rangaistuksen määrittämistä koskevien sääntöjen lisäksi pidätysmääräyksen antaneelta oikeusviranomaiselta voidaan tapauksen mukaan pyytää tietoja muun muassa rangaistuksen täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä,(87) mahdollisen tuomionpurkuhakemuksen vireilläolosta sekä armahdusta koskevista säännöistä.
IV     Ratkaisuehdotus
86.      Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa rechtbank Amsterdamin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 1 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan kanssa,
on tulkittava siten, että
täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen, jonka on päätettävä vapausrangaistuksen täytäntöönpanoa varten annetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena olevan henkilön luovuttamisesta, ei voi kieltäytyä panemasta kyseistä määräystä täytäntöön sillä perusteella, että kyseinen henkilö on sen jälkeen, kun hänet on luovutettu pidätysmääräyksen antaneeseen jäsenvaltioon, vaarassa joutua suorittamaan rangaistuksen, joka on mainitussa perusoikeuskirjan määräyksessä vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen vastainen, paitsi jos
–        yhtäältä kyseisellä oikeusviranomaisella on hallussaan sellaisia objektiivisia, luotettavia, tarkkoja ja asianmukaisesti päivitettyjä tietoja, jotka osoittavat, että mainitussa perusoikeuskirjan määräyksessä vahvistetun rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatteen soveltamisessa on joko rakenteellisia tai yleisiä puutteita taikka sellaisia puutteita, jotka vaikuttavat erityisesti siihen objektiivisesti yksilöitävissä olevaan henkilöryhmään, johon asianomainen henkilö kuuluu, ja jotka merkitsevät, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa voimassa olevilla oikeussäännöillä evätään kansallisilta tuomioistuimilta tiettyjen rikoslajien osalta toimivalta ottaa huomioon kunkin yksittäistapauksen olosuhteet ja määrätä rangaistukset yksilökohtaisesti, ja
–        toisaalta kyseinen oikeusviranomainen toteaa, että käsiteltävän asian erityisolosuhteissa on painavia perusteita uskoa, että kyseinen henkilö, kun otetaan huomioon, että pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätty rangaistus ylittää ilmeisellä tavalla sen, mikä on tarpeen kyseisestä rikoksesta rankaisemiseksi, ja on siihen nähden kohtuuttoman ankara, altistuu selvästi tällaiselle vaaralle, jos hänet luovutetaan kyseiseen jäsenvaltioon.
1      Alkuperäinen kieli: ranska.
i      Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.
2      EYVL 2002, L 190, s. 1.
3      EUVL 2009, L 81, s. 24; jäljempänä puitepäätös 2002/584.
4      Ks. erityisesti Carrera, S., Guild, E. ja Hernanz, N., ”Europe’s most wanted? Recalibrating Trust in the European Arrest Warrant System”, CEPS Papers in Liberty and Security in Europe, Centre for European Policy Studies, Brussels, nro 55, 2013, erityisesti 3.1 kohta ”Proportionality”; Helenius, D., ”Mutual Recognition in Criminal Matters and the Principle of Proportionality: Effective Proportionality or Proportionate Effectiveness?”, New Journal of European Criminal Law, osa 5, nro 3, Intersentia, Mortsel, 2014, s. 349–369; Glerum, V. ja Kijlstra, H., ”EAW: Next steps, Will Pandora’s Box Be Opened?”, Review of European and Comparative Law, osa 54, nro 3, John Paul II Catholic University of Lublin, Lublin, 2023, s. 125–145; Klaus, W., Włodarczyk-Madejska, J. ja Wzorek, D., ”In the Pursuit of Justice: (Ab)Use of the European Arrest Warrant in the Polish Criminal Justice System”, Central and Eastern European Migration Review, osa 10, nro 1, Centre of Migration Research, University of Warsaw, Warsaw, 2021, s. 95–117; Klip, A., ”Transposition and Implementation of the Framework Decision”, Report and recommendations, ImprovEAW Research Project, saatavilla internetosoitteessa https://improveaw.eu/media/90, erityisesti 2.5.4 kohta ”Proportionality of issuing an EAW”, 2.5.6 kohta ”Proportionality revisited” ja 2.6.3 kohta ”Proportionality of executing an EAW”; Mitsilegas, V., EU Criminal Law after Lisbon: Rights, Trust and the Transformation of Justice in Europe, Hart Publishing, Oxford, 2016, erityisesti s. 142–146; Shabbir, A., ”Proportionality”, The European Arrest Warrant: Trust, Fundamental Rights, and the Rule of Law – A Comparative Report of 14 EU Member States, STREAM Project, saatavilla internetosoitteessa https://stream-eaw.eu/wp-content/uploads/2023/09/final-STREAM-Comparative-Report.pdf, s. 34–38 ja Xanthopoulou, E., ”The Quest for Proportionality for the European Arrest Warrant: Fundamental Rights Protection in a Mutual Recognition Environment”, New Journal of European Criminal Law, osa 6, nro 1, Intersentia, Mortsel, 2015, s. 32–52.
5      Päinvastoin kuin muihin rikosoikeudellisen vastavuoroisen tunnustamisen välineisiin. Ks. erityisesti rikosasioita koskevasta eurooppalaisesta tutkintamääräyksestä 3.4.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/41/EU (EUVL 2014, L 130, s. 1) 6 artiklan 1 kohdan a alakohta, jossa säädetään, että ”määräyksen antava viranomainen voi antaa eurooppalaisen tutkintamääräyksen vain, jos
– –
eurooppalaisen tutkintamääräyksen antaminen on välttämätöntä ja oikeassa suhteessa 4 artiklassa tarkoitettujen menettelyjen tarkoitukseen nähden ottaen huomioon epäillyn tai syytteessä olevan henkilön oikeudet” (kursivointi tässä).
6      Ks. käsikirja eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamisesta ja täytäntöönpanosta, 18.6.2008 (8216/2/08 REV 2), ja sen tarkistettu versio, 17.12.2010 (17195/1/10 REV 1). Euroopan komissio tarkisti tätä käsikirjaa vuonna 2017. Ks. komission tiedonanto – Käsikirja eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamisesta ja täytäntöönpanosta, 28.9.2017 (C(2017) 6389; EUVL 2017, C 335, s. 1). Viimeksi mainittua käsikirjaa tarkistettiin vuonna 2023 (C/2023/7782; EUVL C, C/2023/1270; jäljempänä vuoden 2023 käsikirja).
7      Ks. Euroopan parlamentin päätöslauselma 27.2.2014 suosituksista komissiolle eurooppalaisen pidätysmääräyksen uudelleentarkastelusta(2013/2109(INL); EUVL 2017, C 285, s. 18), jossa esitettyjen suositusten joukossa mainitaan ”vastavuoroista tunnustamista koskevia päätöksiä annettaessa suoritettava suhteellisuustarkistus, joka perustuu kaikkiin asianmukaisiin tekijöihin ja seikkoihin, kuten rikoksen vakavuus, tapauksen käsittelyvalmius, vaikutus haetun henkilön oikeuksiin, mukaan luettuna yksityis- ja perhe-elämän suojelu, kustannusvaikutukset ja mahdollisuus käyttää asianmukaisia lievempiä vaihtoehtoisia toimenpiteitä” (7 kohdan b alakohta ja liite).
8      Ks. vuoden 2023 käsikirja (2.4. kohta, jonka otsikko on ”Oikeasuhteisuus”, erityisesti s. 18).
9      Ks. vuoden 2023 käsikirja (2.4. kohta, jonka otsikko on ”Oikeasuhteisuus”, erityisesti s. 19).
10      Ks. erityisesti julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Aranyosi ja Căldăraru (C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, 145–155 kohta) ja julkisasiamies Campos Sánchez-Bordonan ratkaisuehdotus Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:782, 38 kohta).
11      Ks. erityisesti tuomio 31.1.2023, Puig Gordi ym. (C‑158/21, EU:C:2023:57, 144 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio Puig Gordi ym.). Pidätysmääräyksen antaneelle oikeusviranomaiselle kuuluvassa oikeasuhteisuuden valvonnassa on otettava huomioon paitsi puuttuminen asianomaisen henkilön vapautta koskeviin oikeuksiin myös luovuttamismenettelystä ja muussa jäsenvaltiossa kuin määräyksen antaneessa jäsenvaltiossa olevan asianomaisen henkilön siirtämisestä aiheutuvat seuraukset tämän henkilön sosiaalisiin suhteisiin ja perhesuhteisiin. Ks. tuomio 9.10.2019, NJ (Wienin syyttäjäviranomainen) (C‑489/19 PPU, EU:C:2019:849, 44 kohta).
12      Ks. tuomio 12.12.2019, Openbaar Ministerie (Brysselin syyttäjävirasto) (C‑627/19 PPU, EU:C:2019:1079, 38 kohta). Tähän on esitetty joitakin varauksia. Ks. erityisesti edellä alaviitteessä 4 mainittu Glerum, V. ja Kijlstra, H., s. 129 ja 130.
13      Syistä, jotka puhuvat sitä vastaan, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen tekee oikeasuhteisuuden arvioinnin, ks. erityisesti Weyembergh, A., Armada, I. ja Brière, V., ”Annex I – Critical Assessment of the Existing European Arrest Warrant Framework Decision”, Revising the European Arrest Warrant, Euroean Added Value Assessment accompanying the European Parliament’s Legislative own-Initiative Report, European Parliamentary Reasearch Service, saatavilla
internetosoitteessa https://www.europarl.europa.eu/thinktank/en/document/IPOL-JOIN_ET(2013)510979, erityisesti s. 37. Tekijät korostavat, että luovuttamismenettelyjen yksinkertaistamista ja nopeuttamista koskeva tavoite edellyttää, että suurin osa arvioinneista ja erityisesti eurooppalaisen pidätysmääräyksen oikeasuhteisuuden arviointi tehdään pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa ja että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen luottaa tähän arviointiin. Täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen tekemää oikeasuhteisuuden arviointia olisi sitä paitsi vaikea hyväksyä, koska kyseessä on osittain subjektiivinen arviointi, joka riippuu suurelta osin kunkin yksittäistapauksen tosiseikoista ja olosuhteista sekä pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion kriminaalipolitiikasta. Tällaisen arvioinnin tekeminen edellyttäisi täytäntöönpanosta vastaavalta oikeusviranomaiselta tiettyä kyseisen jäsenvaltion rikosoikeusjärjestelmän tuntemusta. On kuitenkin korostettava, että täytäntöönpanosta vastaavalla oikeusviranomaisella on harkinnanvaraisten kieltäytymisperusteiden yhteydessä tiettyä harkintavaltaa, jonka nojalla se voi ottaa jossain määrin huomioon suhteellisuusperiaatteen.
14      Ks. vuoden 2023 käsikirja (5.8. kohta, jonka otsikko on ”Oikeasuhteisuus – täytäntöönpanojäsenvaltion rooli”, s. 57). Ks. vastaavasti myös edellä alaviitteessä 7 mainittu Euroopan parlamentin päätöslauselma, jonka liitteessä esitetään seuraavaa: ”Jos täytäntöönpanoviranomaisella on syytä uskoa, että toimenpide on suhteeton, se voi kuulla määräyksen antanutta viranomaista vastavuoroisen tunnustamispäätöksen merkityksestä. Tällaisen kuulemisen jälkeen määräyksen antanut viranomainen voi päättää peruuttaa vastavuoroista tunnustamista koskevan päätöksen.”
15      Ks. vuoden 2023 käsikirja (5.8. kohta, jonka otsikko on ”Oikeasuhteisuus – täytäntöönpanojäsenvaltion rooli”, s. 57).
16      Jäljempänä perusoikeuskirja.
17      Tätä tapausta luonnehdittaessa käytetään toisinaan ilmausta ”retrospective proportionality”. Ks. Haggenmüller, S., ”The Principle of Proportionality and the European Arrest Warrant”, Oñati Socio-Legal Series, osa 3, nro 1, Oñati International Institute for the Sociology of Law (verkkojulkaisu), 2013, s. 95–106, erityisesti s. 100 ja 101.
18      EUVL 2004, L 335, s. 8.
19      Istunnossa Romanian hallitus kertoi DZ:n tehneen asiassa kassaatiovalituksen, joka oli kuitenkin jätetty tutkimatta.
20      Monitorul Oficial al României, osa I, nro 362, 3.8.2000, sellaisena kuin se on uudelleen julkaistuna Monitorul Oficial al Româniein osassa I, nro 163, 6.3.2014.
21      Kyseisen lain 3 §:n 1 momentin mukaan ”vaarallisten huumausaineiden maahantuonnista tai maastaviennistä ja vaarallisten huumausaineiden luvattomasta tuonnista tai viennistä voidaan määrätä kolmesta kymmeneen vuotta vankeutta ja ammatinharjoittamista koskeva kielto”. Kyseisen pykälän 2 momentissa säädetään, että ”jos edellä 1 momentissa tarkoitetut teot koskevat erittäin vaarallisia huumausaineita, seuraamuksena on seitsemästä viiteentoista vuotta vankeutta ja ammatinharjoittamista koskeva kielto”.
22      Kyseisen säännöksen mukaan ”tekijäkumppaneilla tarkoitetaan henkilöitä, jotka ovat syyllistyneet suoraan samaan rikosoikeudessa määritettyyn tekoon”.
23      Kyseisen säännöksen mukaan ”kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklan 1 kohdan a, b ja c alakohdassa tarkoitetuista rikoksista voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia, jotka enimmillään ovat vähintään viidestä kymmeneen vuotta vankeutta ainakin kaikissa seuraavissa tapauksissa: – – rikos koskee joko terveydelle kaikkein haitallisimpia huumausaineita tai on vahingoittanut vakavasti useiden henkilöiden terveyttä”.
24      Kirjallisten huomautustensa 9 kohdassa Romanian hallitus kuitenkin toteaa, että ”ensimmäisen asteen tuomioistuin tutki väitteet kyseisten huumausaineiden käytöstä lääkinnällisiin tarkoituksiin ja katsoi arvioituaan [DZ:n] vaimon terveystiedot ja hänelle määrättyjen lääkkeiden koostumuksen, etteivät nämä väitteet pitäneet paikkaansa”.
25      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että lain nro 143/2000 mukaan tuomioistuin voi määrätä ehdollisina enintään kolmen vuoden pituiset vankeusrangaistukset.
26      C‑168/21, EU:C:2022:558; jäljempänä tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers.
27      Ks. erityisesti tuomio 4.9.2025, C.J. (Rangaistuksen täytäntöönpano eurooppalaisen pidätysmääräyksen johdosta) (C‑305/22, EU:C:2025:665, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; jäljempänä tuomio C.J.).
28      Ks. erityisesti tuomio C.J. (40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
29      Ks. erityisesti tuomio C.J. (41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30      Ks. tuomio C.J. (42 kohta).
31      Ks. tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers (63 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta).
32      Ks. tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers (64 kohta).
33      Ks. tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers (65 kohta).
34      Ks. tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers (66 kohta).
35      Ks. tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers (67 kohta).
36      Ks. tuomio Procureur général près la cour d’appel d’Angers (68 kohta).
37      Kuten edellä alaviitteessä 4 mainitussa teoksessa Helenius, D. todetaan, ”vastavuoroisen tunnustamisen periaate – – tarkoittaa, että täytäntöönpanojäsenvaltion on hyväksyttävä – – erot rangaistusten ankaruudessa” (s. 368) (vapaa käännös).
38      Ks. vastaavasti muun muassa tuomio 11.2.2003, Gözütok ja Brügge (C‑187/01 ja C‑385/01, EU:C:2003:87, 33 kohta) ja tuomio 23.1.2018, Piotrowski (C‑367/16, EU:C:2018:27, 52 kohta). Jälkimmäisessä tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että se, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voisi arvioida, täyttyvätkö lisäedellytykset, jotka kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä asetetaan konkreettisesti edellytyksiksi alaikäisen panemiselle syytteeseen tai tuomitsemiselle, merkitsisi todellisuudessa sitä, että tutkittaisiin aineellisesti uudelleen analyysi, jonka eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuin on tehnyt ratkaisussaan, joka on kyseisen pidätysmääräyksen perusteena. Tällaisella uudelleen tutkimisella loukattaisiin vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta ja poistettaisiin kokonaan tehokas vaikutus tältä periaatteelta. Tällä periaatteella siis ei mahdollisteta sitä, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen korvaisi omalla tulkinnallaan eurooppalaisessa pidätysmääräyksessä tarkoitettua alaikäistä koskevasta rikosoikeudellisesta vastuusta sen tulkinnan, joka on tehty jo pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa sen ratkaisun antamisen yhteydessä, johon mainittu pidätysmääräys perustuu (52 kohta).
39      Ks. Lenaerts, K., ”The Principle of Mutual recognition in the Area of Freedom, Security and Justice”, Oxfordin yliopistossa 30.1.2015 pidetty Fourth Annual Sir Jeremy Lever Lecture ‑luento, erityisesti s. 12.
40      Ks. edellä alaviitteessä 17 mainittu Haggenmüller, S., s. 100 ja 101. Kirjoittaja viittaa High Court of Justicen (England & Wales) (Englannin ja Walesin alioikeus, Yhdistynyt kuningaskunta) 28.10.2009 antamaan ratkaisuun Sandru v. Government of Romania, nro 2879, joka koski rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista ja perustui siihen, että syytetty oli tuomittu Romaniassa kolmen vuoden vankeusrangaistukseen kymmenen kanan varastamisesta ja tappamisesta. Kyseisessä ratkaisussa Lord Justice Elias totesi, että ”rangaistuksen asianmukaisuus riippuu osittain kulttuurista – –. Voi esimerkiksi olla niin, että käsiteltävässä asiassa romanialaiset tuomioistuimet suhtautuvat kotieläinten varastamiseen ja myöhempään hävittämiseen paljon ankarammin kuin englantilaiset tuomioistuimet siihen yleensä suhtautuisivat. Jos rangaistusta pidetään liian kovana, oikea ratkaisu on hakea siihen muutosta Romaniassa” (14 ja 15 kohta).
41      Esimerkkinä tapauksesta, jossa unionin tuomioistuin on ottanut huomioon, mikä merkitys tietyn yksittäisen rikoslajin torjunnalla voi olla kyseisessä jäsenvaltiossa, ks. tuomio 4.5.2023, Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, 60–66 kohta). Romanian hallitus selitti kirjallisten huomautustensa 80 kohdassa, että ”huumausainekaupan laajuuden ja huumausaineiden käytöstä erityisesti nuorille ja teini-ikäisille aiheutuvien tuhoisien vaikutusten vuoksi vaarallisten huumausaineiden maahantuontia koskevista rikoksista määrättävien vankeusrangaistusten rajoja korotettiin uudelleen vuonna 2023. Siinä, missä nämä rangaistukset olivat aiemmin 7–15 vuotta, ne ovat nykyään 10–20 vuotta”. Tällä kriminaalipolitiikalla, joka perustuu havaintoon huumausainekauppiaiden ja huumausaineiden käyttäjien määrän kasvusta, pyritään määrätietoisesti torjumaan huumausaineiden käytöstä aiheutuvia ”erittäin suuria yhteiskunnallisia vaaroja” (esim. vakavat liikenneonnettomuudet) ennalta estävyyden saavuttamiseksi ja ihmisten elämän ja terveyden suojelemiseksi (81 kohta).
42      Ks. tuomio 3.5.2007, Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, 52, 53 ja 59 kohta).
43      Edellä alaviitteessä 40 mainitussa High Court of Justicen (England & Wales) ratkaisussa Lord Justice Elias toteaa, että ”tämä pakottaa omat tuomioistuimemme kyseenalaistamaan tai arvioimaan ulkomaisen tuomioistuimen määräämän rangaistuksen kohtuullisuuden, mikä tarkoittaa, että niitä pyydetään hoitamaan tehtävää, johon niillä ei ole edellytyksiä. – – Omilla tuomioistuimillamme on nimittäin vain rajoitetusti tietoa seikoista, joiden vuoksi ulkomainen tuomioistuin on määrännyt sen rangaistuksen, jonka se on määrännyt” (14 kohta).
44      On myös syytä mainita, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneella oikeusviranomaisella ei ole oikeutta osallistua osapuolena kyseisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevaan menettelyyn täytäntöönpanosta vastaavassa oikeusviranomaisessa. Ks. tuomio 29.7.2024, Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, 96 kohta; jäljempänä tuomio Breian).
45      Ks. analogisesti tuomio 29.7.2024, Alchaster (C‑202/24, EU:C:2024:649, 49 kohta; jäljempänä tuomio Alchaster). Tältä osin ei ole merkitystä sillä, että tilanne, joka johti rangaistuksen määräämiseen DZ:lle, jää puitepäätöksen 2004/757 soveltamisalan ulkopuolelle. Kyseisen puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdassahan säädetään, että huumausaineiden tuonnin kaltainen toiminta ”ei kuulu tämän puitepäätöksen soveltamisalaan, jos tekijä harjoittaa sitä yksinomaan henkilökohtaista käyttöään varten kansallisessa lainsäädännössä määritellyllä tavalla”. Ks. kuitenkin tuomio 11.6.2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), jossa unionin tuomioistuin totesi olevansa toimivaltainen vastaamaan puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä 2 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, ja perusoikeuskirjan 20, 21 ja 49 artiklaa koskeviin ennakkoratkaisukysymyksiin, koska kansallinen lainsäätäjä oli valinnut soveltaa kyseisen puitepäätöksen 4 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun suuren huumausainemäärän hallussapidosta muodostuvaa raskauttavaa seikkaa kyseisen puitepäätöksen soveltamisalan ulkopuolelle jääviin toimintoihin eli huumausaineiden hallussapitoon yksinomaan henkilökohtaista käyttöä varten.
46      Ks. erityisesti tuomio 19.10.2023, G. ST. T. (Tavaramerkin loukkauksesta tuomittavan rangaistuksen oikeasuhteisuus) (C‑655/21, EU:C:2023:791, 62 kohta; jäljempänä tuomio G. ST. T).
47      Ks. erityisesti tuomios G. ST. T. (65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 3.7.2025, Beach and bar management (C‑733/23, EU:C:2025:515, 48 kohta; jäljempänä tuomio Beach and bar management).
48      Ks. vastaavasti erityisesti tuomio G. ST. T. (67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio Beach and bar management (49 kohta).
49      Ks. erityisesti tuomio G. ST. T. (68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio Beach and bar management (50 kohta).
50      Kyseessä oli Euroopan atomienergiayhteisön sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan välinen kauppa- ja yhteistyösopimus (EUVL 2021, L 149, s. 10).
51      Ks. tuomio Alchaster (49–51 kohta).
52      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
53      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
54      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
57      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
58      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59      Ks. erityisesti tuomio Alchaster (60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
60      C‑158/21, EU:C:2022:573.
61      Ks. ratkaisuehdotukseni Puig Gordi ym. (C‑158/21, EU:C:2022:573, 85 kohta).
62      Ks. tuomio 18.4.2023, E. D. L. (Sairaus kieltäytymisperusteena) (C‑699/21, EU:C:2023:295).
63      Ks. tuomio 18.4.2023, E. D. L. (Sairaus kieltäytymisperusteena) (C‑699/21, EU:C:2023:295, 40, 42 ja 50 kohta).
64      Ks. analogisesti tuomio Puig Gordi ym. (111 kohta).
65      Ks. analogisesti tuomio Puig Gordi ym. (114 kohta).
66      Ks. erityisesti tuomio Breian (32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja 52 kohta).
67      Ks. tuomio Puig Gordi ym. (115 kohta).
68      Ks. erityisesti Puig Gordi ym. (116 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69      On huomautettava, että puitepäätöksen 2004/757 soveltamisalaan kuuluvien rikosten tapauksessa kyseisestä puitepäätöksestä itsestään ilmenee, että rangaistusten on oltava yksilökohtaisia. Kyseisen puitepäätöksen johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa nimittäin todetaan, että ”seuraamusten tasoa määritettäessä olisi otettava huomioon sellaiset tosiasialliset tekijät, kuten laittomasti kaupattujen huumausaineiden määrä ja laatu ja se, onko rikos tehty rikollisjärjestön puitteissa”.
70      C‑404/15 ja C‑659/15 PPU, EU:C:2016:140, 139 kohta.
71      Ks. ratkaisuehdotuksen AV (Yhtenäistuomio) (C‑221/19, EU:C:2020:815, 35 kohta). Ks. myös Pradel, J., ”Du Principe de Proportionnalité en Droit Pénal”, Cahiers de Droit, osa 60, nro 4, Université Laval, Québec, 2019, s. 1129–1150, jossa todetaan, että ”oikeasuhteisuuden valvonnan lähtökohta on perustelujen valvonta” ja että ”oikeasuhteisuus, vakavuus, perustelut ja yksilökohtaisuus muodostavat erottamattoman ja järjellisen nelikon” (s. 1149). On myös todettu, että ”nykyään tuomareiden on noudatettava viranhoidossaan yksilöllistämis- ja perusteluvelvollisuutta, joka laajenee koko ajan. Heille oikeasuhteisuus on varmasti yksi tehokkaimpia keinoja suunnistaa – – ’lain ja oikeuden’ välillä”. Ks. Saenko, L., ”De la proportionnalité de la peine encourue”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, 24.10.2017, nro 36, s. 73–76, erityisesti s. 73. Ks. myös Daubigney, M.-V. ja Lavielle, B., ”La motivation de la proportionnalité de l’infraction et de la peine dans le jugement pénal”, Revue Justice Actualités, nro 24, École Nationale de la Magistrature, Bordeaux, 2020, s. 117–127.
72      Ks. analogisesti tuomio Puig Gordi ym. (107 ja 133 kohta).
73      Täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on arvioitava perusoikeuksien loukkaamisen vaaraa ottamalla huomioon unionin oikeudessa taattu perusoikeuksien suojan taso. Ks. erityisesti tuomio 21.12.2023, GN (Lapsen etuun perustuva kieltäytymisperuste) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
74      Ks. analogisesti tuomio Breian (122 kohta).
75      Tämä puitepäätös on annettu muun muassa EU 31 artiklan 1 kohdan e alakohdan perusteella, jossa määrättiin erityisesti, että oikeudellista yhteistyötä rikosasioissa koskevaa yhteistä toimintaa on toimenpiteiden toteuttaminen asteittain laitonta huumausainekauppaa koskevia rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen vahvistamiseksi.
76      Ks. tuomio 11.6.2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), jonka mukaan näistä säännöksistä ilmenee, että jäsenvaltiot voivat vapaasti pitää suurten huumausainemäärien hallussapitoa henkilökohtaista käyttöä varten törkeänä rikoksena (37 kohta). Kirjallisten huomautustensa 76 kohdassa Romanian hallitus mainitsee, että Romanian oikeudessa rikoksen törkeys määräytyy huumausaineryhmän vaarallisuuden (erittäin vaarallinen) mukaan. Käsiteltävässä tapauksessa se rikosoikeusjärjestelmä, joka johti seitsemän vuoden vankeusrangaistuksen määräämiseen DZ:lle, vaikuttaa ilmentävän kriminaalipolitiikkaa, jonka tavoitteena on rangaista erittäin ankarasti vaarallisten ja erittäin vaarallisten huumausaineiden maahantuontirikoksista Romaniassa, mitä ei nähdäkseni voida sinänsä kyseenalaistaa luovuttamismekanismin täytäntöönpanon yhteydessä.
77      Allekirjoitettu Roomassa 4.11.1950. Ks. tästä Simon, A., ”La disproportion de la répression pénale devant unionin tuomioistuin européenne des droits de l’Homme”, Gazette du Palais, Lextenso Éditions, Issy-les-Moulineaux, nro 36, 24.11.2017, s. 64–67. Ks. erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 12.2.2008, Kafkaris v. Kypros (CE:ECHR:2008:0212JUD002190604); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 9.7.2013, Vinter ym. v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:2013:0709JUD006606909); Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 4.9.2014, Trabelsi v. Belgia (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 29.6.2023, Bijan Balahan v. Ruotsi (CE:ECHR:2023:0629JUD000983922). Kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi 4.9.2014 antamassaan tuomiossa Trabelsi v. Belgia (CE:ECHR:2014:0904JUD000014010), ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen 3 artiklassa kielletään erityisesti elinkautinen rangaistus, jota on de jure tai de facto mahdoton lyhentää (tuomion 113 kohta). Tätä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä ilmentää puitepäätöksen 2002/584 5 artiklan 2 kohta, jossa säädetään, että jos eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena olevasta rikoksesta voi seurata elinkautisen vapaudenmenetyksen käsittävä rangaistus tai turvaamistoimenpide, mainitun pidätysmääräyksen täytäntöönpanon ehdoksi voidaan asettaa se, että pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeusjärjestelmään sisältyy säännöksiä siitä, että määrättyä rangaistusta tarkistetaan anomuksesta tai viimeistään 20 vuoden kuluttua, tai säännöksiä, joiden nojalla anotaan kyseisen rangaistuksen tai toimenpiteen täytäntöönpanematta jättämiseen tähtääviä armahdustoimenpiteitä, joihin henkilö on oikeutettu pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion lainsäädännön tai käytännön mukaan.
78      Näiden säännösten mukaan lainkäytöllisesti lieventävinä seikkoina voidaan pitää seuraavia tilanteita: tekijän osoittamat pyrkimykset poistaa rikoksensa vaikutuksia tai vähentää niitä (a kohta) ja tehtyä rikosta lieventävät tai tekijän aiheuttamaa vaaraa vähentävät seikat (b kohta).
79      Ks. Romanian hallituksen kirjalliset huomautukset, 85 kohta.
80      Ibidem. Romanian hallitus toteaa kirjallisten huomautustensa 11 kohdassa, että ensimmäisen asteen tuomioistuin määräsi DZ:n puolisolle lievemmän rangaistuksen, koska tämä tunnusti teot.
81      Ks. Romanian hallituksen kirjalliset huomautukset, 85 kohta.
82      Kuten Romanian hallitus toteaa kirjallisten huomautustensa 86 kohdassa, rikoslain 91 §:n d kohdan mukaan päätöksen rangaistuksen määräämisestä ehdollisena tekee tuomioistuin, joka arvioi, ”onko määrätty rangaistus riittävä, kun otetaan huomioon tekijän persoona, hänen rikosta edeltänyt käyttäytymisensä, hänen pyrkimyksensä poistaa tai lieventää rikoksensa vaikutuksia ja hänen alttiutensa parantaa tapansa – –, ja onko tuomittu ilman rangaistuksen täytäntöönpanoakin valmis olemaan tekemättä uusia rikoksia”.
83      Ks. tältä osin erityisesti tuomio Beach and bar management (50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
84      Ei vaikuta siltä, että vähimmäisrangaistuksen alittaminen olisi mahdollista vain siinä tapauksessa, että rangaistuksen lieventämisperusteet ovat poikkeuksellisia tai niitä on useita, päinvastoin kuin tuomiossa G. ST. T. (85 kohta) kyseessä olleessa tapauksessa.
85      Ks. erityisesti tuomio Breian (109 kohta).
86      Ks. analogisesti tuomio Breian (122 kohta). Tiedot, jotka täytäntöönpanosta vastaavalla oikeusviranomaisella on oikeus pyytää, voivat koskea sen tutkinnan, joka kyseisen viranomaisen on suoritettava, sekä ensimmäistä että toista vaihetta. Täytäntöönpanosta vastaava viranomainen ei kuitenkaan voi pyytää pidätysmääräyksen antaneelta oikeusviranomaiselta tietoja, jotka koskevat yksinomaan kyseisen tutkinnan toista vaihetta, jos sen mukaan ei ole osoitettu, että on olemassa rakenteellisia tai yleisiä puutteita taikka sellaisia puutteita, jotka vaikuttavat johonkin objektiivisesti yksilöitävissä olevaan henkilöryhmään, johon asianomainen henkilö kuuluu. Ks. erityisesti tuomio 21.12.2023, GN (Lapsen etuun perustuva kieltäytymisperuste) (C‑261/22, EU:C:2023:1017, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
87      Tarkoitan erityisesti ennenaikaista vapauttamista koskevia sääntöjä, jotka voivat tietyssä määrin tasapainottaa määrätyn rangaistuksen ankaruutta.