62003CC0189_FI
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset
I Johdanto
1. Kyseessä olevassa oikeusriidassa on kyse jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta menettelystä, jossa komissio syyttää Alankomaiden kuningaskuntaa siitä, että sen yksityisiä turvallisuuspalveluja ja etsivätoimistoja koskevat kansalliset lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset loukkaavat palvelujen tarjoamisen vapautta eivätkä ole myöskään yhteensoveltuvia muodollista ammatillista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta annettujen yhteisön oikeuden säännösten kanssa.
2. Olennaisilta osin kyse on siitä, voidaanko Alankomaiden viranomaisten etukäteen antamaa lupaa pitää edellytyksenä ulkomaisten turvallisuuspalvelujen ja etsivätoimistojen toiminnalle Alankomaissa, voidaanko yksityisten turvallisuuspalvelujen liikkeenjohdolta vaatia samalla tavoin pakollista lupaa, onko näiden yritysten muulla henkilökunnalla oltava alankomaalaisen oppilaitoksen antama tutkintotodistus ja voidaanko heidät velvoittaa esittämään alankomaalainen todistus ammatillisesta pätevyydestä. Asianosaiset ovat erimielisiä etenkin siitä, mahdollistaako Alankomaiden lainsäädäntö riittävässä määrin kotivaltiossa täytettyjen vaatimusten ja siellä hankittujen muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen huomioon ottamisen.
3. Tämä oikeusriita on sisällöllisesti yhteydessä sarjaan yksityisten turvallisuuspalvelujen toimintaan liittyviä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevia menettelyjä, joissa on jo annettu tuomioita Espanjan kuningaskuntaa,(2) Belgian kuningaskuntaa,(3) Italian tasavaltaa(4) ja viimeksi Portugalin tasavaltaa(5) vastaan.
II Asiaa koskevat oikeussäännöt
A Yhteisön oikeus
4. Tätä asiaa koskevan yhteisön oikeuden kehyksen muodostaa EY 49 artikla. Tämän määräyksen ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti kielletään rajoitukset, jotka koskevat muuhun yhteisön valtioon kuin palvelujen vastaanottajan valtioon sijoittautuneen jäsenvaltion kansalaisen vapautta tarjota palveluja yhteisössä.”
B Kansallinen oikeus
5. Alankomaiden lainsäädännöstä merkityksellisiä ovat 24.10.1997 annettu Wet particuliere beveiligingsorganisaties en recherchebureaus (6) (laki yksityisistä turvallisuuspalveluyrityksistä ja etsivätoimistoista, jäljempänä turvallisuuspalvelulaki) ja 3.3.1999 annettu Regeling particuliere beveiligingsorganisaties en recherchebureaus (7) (asetus yksityisistä turvallisuuspalveluyrityksistä ja etsivätoimistoista, jäljempänä turvallisuuspalveluasetus). Näitä molempia säädöksiä on täydennetty 16.3.1999 annetulla hallinnollisella ohjeella Circulaire particuliere beveiligingsorganisaties en recherchebureaus. (8)
6. Turvallisuuspalvelulain 2 §:n 1 momentissa kielletään yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen toiminta sillä poikkeuksella, että niillä on toimilupa; toimiluvan myöntää asianomainen ministeri. Tämän lain 2 §:n 2 momentissa säädetään lisäksi seuraavaa:
”Ministeri voi myöntää vapautuksen tästä kiellosta – –, mikäli toiminnan luonne ei edellytä 6–10 §:n mukaisten tai niihin perustuvien säännösten soveltamista. Vapautukseen voidaan liittää ehtoja.”
7. Turvallisuuspalvelulain 7 §:n 1 momentista käy ilmi, että myös yksityisten turvallisuuspalvelujen liikkeenjohdon nimittämiseen tarvitaan asianomaisen ministerin lupa.
8. Turvallisuuspalvelulain 9 §:n 8 momentissa säädetään, että yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen on huolehdittava siitä, että niiden henkilökunnalla on vastaavia toimia suorittaessaan laillisuustodistus ( legitimatiebewijs), joka vastaa asianomaisen ministerin vahvistamaa muotoa. Kuten turvallisuuspalvelulain 7 §:n 2 momentista, luettuna yhdessä turvallisuuspalveluasetuksen 13 §:n 2 momentin kanssa, ilmenee, tämä todistus osoittaa, että kyseinen yritys on saanut sen henkilön työhönottoon vaadittavan virallisen luvan, jolla todistus on.
9. Asianomainen ministeri määrää turvallisuuspalvelulain 8 §:n mukaan lopulta myös turvallisuuspalveluyrityksen tai etsivätoimiston henkilöstön tietynlaisiin toimiin liittyvistä koulutusvaatimuksista. Yksityiset turvallisuuspalveluyritykset tai etsivätoimistot saavat uskoa tehtäviensä suorittamisen ainoastaan sellaisille henkilöille, jotka täyttävät kyseiset koulutusvaatimukset. Tämän lain 8 §:n 2 momentin toisessa virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Ministeri voi myöntää vapautuksen tämän säännöksen soveltamisesta.”
10. Turvallisuuspalvelulain 8 §:ää konkretisoidaan muun muassa turvallisuuspalveluasetuksen 5 ja 11 §:n säännöksillä. Turvallisuuspalveluasetuksen 5 §:n 1 momentissa säädetään, että yksityiset turvallisuuspalvelut saavat uskoa vartiointitehtäviä ainoastaan henkilöille, joilla on tietynlainen kahden alankomaalaisen oppilaitoksen antama todistus, nimittäin diploma Algemeen Beveiligingsmedewerker, jollaisia antavat Stichting Vakexamens voor de Particuliere Beveiligingsorganisaties ja Stichting Ecabo . Turvallisuuspalveluasetuksen 5 §:n 5 momentissa tunnustetaan samanarvoisiksi joukko muita todistuksia, joita kaikkia antavat samaten alankomaalaiset oppilaitokset.
11. Turvallisuuspalveluasetuksen 11 §:n 1 momentissa säädetään lisäksi, että yksityiset turvallisuuspalveluyritykset voivat uskoa hälytyslaitteiden asennus- ja huoltotehtäviä ainoastaan henkilöille, joilla on asianomaisen ministerin hyväksymä tutkintotodistus. Ministerin hyväksymiksi luetellaan tämän säännöksen 2 momentissa yhteensä neljä tutkintotodistusta, joita kaikkia antavat alankomaalaiset oppilaitokset.
III Tosiseikat ja kanteen nostamista edeltävä menettely
12. Komissio ilmoitti 8.11.2000 Alankomaiden viranomaisille, että se pitää yksityisiä turvallisuuspalveluyrityksiä ja etsivätoimistoja koskevia Alankomaiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä yhteensoveltumattomina EY 49 artiklan sekä direktiivien 89/48(9) ja 92/51(10) kanssa. Se viittasi tässä suhteessa erityisesti seuraavaan neljään seikkaan:
– yksityisille turvallisuuspalveluyrityksille ja etsivätoimistoille asetettu vaatimus hankkia maksullinen lupa toiminnalleen Alankomaissa ilman, että otetaan huomioon ne vaatimukset, jotka ulkomaiselle palvelujen tarjoajalle on jo asetettu hänen kotimaassaan (turvallisuuspalvelulain 2 ja 3 §)
– yksityisten turvallisuuspalveluyritysten liikkeenjohdolle asetettu vaatimus maksullisesta luvasta (turvallisuuspalvelulain 7 §:n 1 ja 2 momentti)
– näiden yritysten henkilökunnalle asetettu vaatimus, että heillä on oltava heidän työskennellessään Alankomaissa Alankomaiden viranomaisten antama todistus ( legitimatiebewijs ) (turvallisuuspalvelulain 6 §:n e kohta ja turvallisuuspalveluasetuksen 13 §) sekä
– näiden yritysten henkilökunnalle asetettu vaatimus, että heillä on oltava alankomaalaisen oppilaitoksen antama tutkintotodistus, ja hälytyslaitteistojen asentajille asetetut vaatimukset liittyen heidän muodollista ammatillista kelpoisuuttaan osoittaviin asiakirjoihin, ilman että toisessa jäsenvaltiossa hankitut asiakirjat otetaan huomioon (turvallisuuspalveluasetuksen 5 ja 11 §).
13. Alankomaiden viranomaiset myönsivät vastauksessaan 22.12.2000, että lupavaatimukset ja muut riidanalaiset säännökset sekä muissa jäsenvaltioissa hankitun pätevyyden automaattisen tunnustamisen puuttuminen rajoittavat palvelujen tarjoamisen vapautta. Alankomaiden hallitus ilmoitti kuitenkin, että tuollaiset rajoitukset ovat oikeutettuja yleisen edun perusteella.
14. Tästä vastauksesta huolimatta komissio oli edelleen vakuuttunut siitä, että Alankomaiden säännökset eivät ole yhteensoveltuvia yhteisön oikeuden kanssa, ja osoitti 11.10.2001 perustellun lausunnon Alankomaiden kuningaskunnalle.
15. Saatuaan vastauksen Alankomailta 10.12.2001 komissio nosti 30.4.2003 kyseessä olevan kanteen EY 226 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
IV Asianosaisten lausumat
16. Komissio vaati alun perin, että yhteisöjen tuomioistuin
1) toteaa, että Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut EY 49 artiklaa sekä direktiivin 89/48/ETY ja 92/51/ETY mukaisia ammatillisesta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevaan yleiseen järjestelmään liittyviä velvoitteitaan, koska se on yksityisistä turvallisuuspalveluyrityksistä ja etsivätoimistoista annetun lain puitteissa antanut säännöksiä, joiden mukaan
– yrityksellä, joka haluaa tarjota palveluja Alankomaiden alueella, on oltava toimilupa, ilman että tällöin otetaan huomioon niitä velvollisuuksia, jotka ulkomaisen palvelujen tarjoajan on täytettävä sijoittautumisjäsenvaltiossa, ja tästä luvasta vaaditaan maksu
– tällaisen turvallisuuspalveluyrityksen liikkeenjohdolla on oltava lupa, joka on myös maksullinen
– tällaisen yrityksen henkilökunnalla, joka on lähetetty Alankomaihin sijoittautumisjäsenvaltiosta, on oltava Alankomaiden viranomaisten antama todistus ja
– henkilökunnalla on oltava alankomaalaisen oppilaitoksen antama tutkintotodistus, kun taas hälytyslaitteistojen asentajille asetetaan vaatimuksia liittyen heidän muodollista ammatillista kelpoisuuttaan osoittaviin asiakirjoihin, ilman että toisessa jäsenvaltiossa hankitut asiakirjat otetaan huomioon.
2) Alankomaiden kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
17. Yhteisöjen tuomioistuimessa 5.5.2004 pidetyssä suullisessa käsittelyssä komissio perui neljänteen väitteeseensä perustuvan osan kanteestaan. Tätä taustaa vasten on lähdettävä siitä, että komissio väittää enää ainoastaan EY 49 artiklaa loukatun, ei sitä vastoin enää direktiivejä 89/48 ja 92/51.
18. Näin ollen komissio vaatii nyt, että yhteisöjen tuomioistuin
1) toteaa, että Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut yksityisistä turvallisuuspalveluyrityksistä ja etsivätoimistoista annetun lain puitteissa säännöksiä, joiden mukaan
– yrityksellä, joka haluaa tarjota palveluja Alankomaiden alueella, on oltava toimilupa, ilman että tällöin otetaan huomioon niitä velvollisuuksia, jotka ulkomaisen palvelujen tarjoajan on täytettävä sijoittautumisjäsenvaltiossa, ja tästä luvasta vaaditaan maksu
– tällaisen turvallisuuspalveluyrityksen liikkeenjohdolla on oltava lupa, joka on myös maksullinen
– tällaisen yrityksen henkilökunnalla, joka on lähetetty Alankomaihin sijoittautumisjäsenvaltiosta, on oltava Alankomaiden viranomaisten antama todistus
2) velvoittaa Alankomaiden kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
19. Alankomaiden kuningaskunta vaatii, että
1) kanne hylätään
2) komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
20. Alankomaiden kuningaskunta ei ole kuitenkaan vaatinut kulujen korvaamista siinä yhteydessä, kun komissio on osittain peruuttanut kanteen.
V Oikeudellinen arviointi
21. Komission kyseinen kanne, joka täyttää tutkittavaksi ottamisen edellytykset, on perusteltu sikäli kuin Alankomaiden kuningaskunta on loukannut sopimuksesta johtuvaa velvoitetta (EY 228 artiklan 1 kohta). Nyt väitetään, että ainoastaan EY 49 artiklaa on loukattu.
22. Tämän jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn lähtökohta on yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen itsenäinen toiminta, jota sellaiset yritykset, joilla on kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa, harjoittavat Alankomaissa tilapäisesti korvausta vastaan, eli ilman pysyvää ja jatkuvaa yhteyttä Alankomaiden talouselämään.(11) Tuollaiseen toimintaan sovelletaan palvelujen tarjoamisen vapautta (EY 49 ja EY 50 artikla luettuna yhdessä EY 48 ja EY 55 artiklan kanssa).
A Ensimmäinen väite: Yksityisille turvallisuuspalveluille ja etsivätoimistoille asetetun toimilupavaatimuksen yhteensoveltumattomuus palvelujen tarjoamisen vapauden kanssa
23. Komission ensimmäisen väitteen kohteena on yksityisille turvallisuusyrityksille ja etsivätoimistoille asetettu vaatimus hankkia ennen toiminnan aloittamista Alankomaissa maksullinen lupa tuon maan viranomaisilta.
1.
Palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittaminen
24. Palvelujen tarjoamisen vapaudessa on kyse yhdestä perustamissopimuksen mukaisesta perusvapaudesta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 49 artiklassa ei kielletä ainoastaan kaikenlaista toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palvelujen tarjoajan syrjintää hänen kansalaisuutensa perusteella, vaan myös kaikenlainen palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittaminen ja vaikeuttaminen, myös kun se koskee samalla tavoin kotimaisia ja muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita palvelujen tarjoajia.(12)
25. Alankomaissa voimassa olevan kansallisen lainsäädännön, jonka mukaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen rajatylittävä toiminta on riippuvaista etukäteen hankitusta viranomaisluvasta, on katsottava rajoittavan palvelujen tarjoamisen vapautta.(13) Lupien hankkimisesta aiheutuva hallinnollinen rasite sekä kustannukset voivat nostaa rajatylittävien palvelujen hintaa ja estää yrityksiä tarjoamasta tuollaisia palveluja etenkin ensimmäisen, mahdollisesti lyhytkestoisen kerran osalta.
26. Komissio ja Alankomaiden hallitus ovat myös yhtä mieltä siitä, että riidanalainen säännös rajoittaa palvelujen tarjoamisen vapautta. Asianosaisten kesken on kuitenkin erimielisyyttä siitä, voivatko tuollaiset rajoitukset olla perusteltuja.
2.
Oikeuttamisperusteet
a)
Asianosaisten lausumat
27. Alankomaiden hallitus katsoo, että todettu rajoitus voidaan perustella yleisellä edulla. Palvelujen vastaanottajat ovat yksityisiä turvallisuuspalveluyrityksiä ja etsivätoimistoja vastaan ilmeisen ”haavoittuvia”; jotta asiakkaiden varallisuusetuja ei vaaranneta, on kiinnitettävä huomiota palvelun tarjoajien luotettavuuteen. Myös kansalaisia yleensä tulee suojella, koska he luottavat turvallisuuspalveluyritysten henkilökuntaan näiden univormujen vuoksi, samalla lailla kuin poliisiin.
28. Asiakkaiden ja kansalaisten suojelemiseksi tarvitaan tämän vuoksi erityisen ankaria säännöksiä sekä ennalta ehkäisevää valvontaa, jotta kaikenlaiset väärinkäytökset voidaan estää ja jotta voidaan taata tarjottavien palvelujen kohtuullinen laatu. Tämä pitää paikkansa etenkin, kun tällä hetkellä ei ole voimassa yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen toimintaa koskevia yhteisön laajuisia vähimmäisvaatimuksia ja tuollaisille yrityksille asetetut vaatimukset ovat hyvin erilaisia eri jäsenvaltioissa.(14)
29. Myös komissio myöntää periaatteessa, että kuluttajansuoja voi muodostaa laillisen yleistä etua koskevan syyn, jonka perusteella palvelujen tarjoamisen vapautta voidaan rajoittaa. Kun se vielä kirjallisessa menettelyssä kiisti ennalta ehkäisevän valvonnan tarpeellisuuden(15), ilmaisi se suullisessa käsittelyssä, että ennalta ehkäisevä lupamenettely voi olla perusteltu. Tehokkaampi yhteistyö jäsenvaltioiden viranomaisten välillä voisi kuitenkin tehdä tuollaisen menettelyn tarpeettomaksi.(16)
30. Tätä taustaa vasten erityisesti riidanalaista asianosaisten kesken on vielä se, mahdollistaako Alankomaiden lainsäädäntö riittävässä määrin niiden vaatimusten huomioon ottamisen, jotka koskevat ulkomaisia palvelujen tarjoajia jo heidän kotivaltiossaan. Alankomaiden hallituksen mukaan riidanalaiset säännökset mahdollistavat tuollaisen huomioon ottamisen ilman muuta; se myöntää kuitenkin samalla, että yhdessäkään kyseessä olevassa kansallisessa säännöksessä ei konkreettisesti säädetä, millä tavoin alkuperämaassa voimassa olevat velvoitteet on otettava huomioon.
b)
Arviointi
31. Palvelujen tarjoamisen vapautta perustamissopimuksen mukaisena perustavanlaatuisena periaatteena voidaan rajoittaa vain säännöksillä, jotka ovat perusteltuja yleistä etua koskevista pakottavista syistä, esimerkiksi kun tarkoituksena on taata palvelujen laatu ja suojella niiden vastaanottajia vahingoilta. Kansallisten säännösten soveltamisen täytyy kuitenkin koskea kaikkia vastaanottavan jäsenvaltion alueella toimivia henkilöitä tai yrityksiä, sen täytyy soveltua tavoitellun päämäärän toteuttamiseen, eikä se saa ylittää sitä, mikä on tarpeellista tämän päämäärän toteuttamiseksi.(17)
32. Kansalaisten suojaamista ”mustilta lampailta” yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen joukossa voidaan pitää yleistä etua koskevana pakottavana syynä. Jos nimittäin tuollaiset yritykset ja niiden työntekijät käyttävät asemaansa väärin, vaarassa eivät ole ainoastaan kyseessä olevien asiakkaiden varallisuusedut, vaan myös henkilökohtaisten tietojen luottamuksellisuus, sekä – esimerkiksi hätävarjelun liioittelun tapauksessa – ruumiillinen koskemattomuus ja ihmisten elämä. Kyseisten yritysten luotettavuuden sekä niiden palvelujen laadun valvonta palvelee siis erityisen tärkeiden oikeushyvien suojaamista ja sillä on siten epäilyksettä oikeutettu päämäärä .
33. Alankomaiden järjestelmä, jossa yksityisten turvallisuuspalveluyritysten toiminta on luvanvaraista ja kyseessä oleviin yrityksiin kohdistuu siten ennalta ehkäisevää valvontaa, soveltuu
kansalaisten suojelemiseen epäluotettavilta palvelujen tarjoajilta. Tällä tavoin voidaan kulloinkin kyseessä olevan palvelujen tarjoajan pätevyys ja luotettavuus tarkastaa yksittäin, esimerkiksi ottaen huomioon aiemmat rangaistukset ja sääntöjenvastaisuudet. Vaikka myöhempiä väärinkäytöksiä ei voida tällä tavoin täysin sulkea pois, tuollainen tarkastus mahdollistaa kuitenkin asiallisesti perustellun arvion tarjottujen palvelujen laadusta.
34. Edelleen tässä riidanalaisessa tapauksessa ei ole olemassa periaatteellista laatua olevia epäilyksiä yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen ennalta ehkäisevän valvontajärjestelmän tarpeellisuudesta. Edeltävä lupamenettely
on tosin tarpeellinen vain silloin, kun jälkikäteinen valvonta olisi liian myöhäistä sen todellisen vaikutuksen varmistamiseksi ja näin ollen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.(18) Edellytyksenä on kuitenkin se, että on ylipäätään olemassa realistinen ja yhtä tehokas vaihtoehto ennalta ehkäisevälle valvonnalle. Käsiteltävänä olevassa asiassa komission kanne ei ole tältä osin riittävän täsmällinen. Myöskään komission suullisessa käsittelyssä vaatimaa tehokkaampaa yhteistyötä jäsenvaltioiden viranomaisten välillä ei voi, ainakaan tänä ajankohtana, tehokkuudeltaan rinnastaa edeltävään lupamenettelyyn.
35. Epäilyksiä voi kuitenkin syntyä Alankomaiden järjestelmän tarpeellisuudesta
sen konkreettisessa muodossa . Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sääntely ei ole tarpeellinen, jos yleisen edun mukainen päämäärä on jo otettu huomioon sellaisilla niissä säännöksissä, joiden alainen palvelujen tarjoaja on siinä jäsenvaltiossa, jonne hän on sijoittautunut.(19) Tämä oikeuskäytäntö on viime kädessä ilmaisu kotivaltioperiaatteesta. Sen mukaan jäsenvaltioiden välillä on voimassa vastavuoroisen tunnustamisen periaate.(20)
36. Vastavuoroinen tunnustaminen ei edellytä, että yhteisön lainsäätäjä on luonut yhteisiä standardeja tietylle talouden alalle. Tämä periaate koskee etupäässä myös ja etenkin niitä alueita, joilla yhdenmukaistamista ei
ole toteutettu ja jolla ei siten ole voimassa yhteisiä vähimmäisstandardeja.(21)
37. Mikäli yhteiset standardit puuttuvat, jäsenvaltioille jää periaatteessa toimivalta asettaa yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen toiminnalle aineellisia edellytyksiä sekä menettelyvaatimuksia. Tällöin voi myös vaaditun suojan tasoissa olla eroja.(22) Toimivaltaa on kuitenkin käytettävä ottaen jatkuvasti huomioon palvelujen tarjoamisen vapaus.(23) Tähän kuuluu se, että otetaan huomioon ne vaatimukset, jotka palvelujen tarjoaja täyttää jo kotivaltiossaan.(24)
38. Mikäli palvelujen tarjoajaa koskee jo hänen kotivaltiossaan vastaava lupamenettely, jossa hänen luotettavuutensa tarkastetaan, olisi suhteetonta vaatia uutta luotettavuuden tarkastamista Alankomaissa. Tuollaisessa tapauksessa Alankomaiden viranomaiset eivät saa viivyttää tai vaikeuttaa (eivätkä myöskään tehdä kalliimmaksi) palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämistä, koska kyseisten toimintojen harjoittamiselle asetettujen edellytysten täyttäminen on jo vahvistettu kotivaltiossa.(25) Pitäisi siis riittää, että ulkomainen palvelujen tarjoaja esittää asiakirjan kotivaltiossaan suoritetusta luotettavuustarkastuksesta.
39. Alankomaiden hallitus tosin esittää tässä yhteydessä, että ulkomailla täytettyjen vaatimusten huomioon ottaminen olisi käytännössä ongelmitta mahdollista. Kuten se kuitenkin itse myöntää, tuollaisesta huomioon ottamisesta ei säädetä konkreettisesti yhdessäkään Alankomaiden säännöksessä. Turvallisuuspalvelulain 2 §:n 2 momentin muotoilu antaa kyseisille yrityksille pikemminkin päinvastaisen vaikutelman. Tässä säännöksessä tosin mahdollistetaan lupavaatimuksesta vapauttaminen; se koskee kuitenkin ainoastaan joitakin lähemmin määrittelemättömiä toimintoja, jotka eivät Alankomaiden lainsäätäjän näkemyksen mukaan jo niiden luonteen takia voi kuulua turvallisuuspalvelulain säännösten alaisuuteen.
40. Normaalitapauksen osalta Alankomaiden säännöstö ei sisällä tietoa siitä, onko ja missä määrin otettava huomioon se, että palvelujen tarjoaja on jo jossakin toisessa jäsenvaltiossa täyttänyt tietyt edellytykset, esimerkiksi on hankkinut kyseessä olevan muodollista kelpoisuutta osoittavan asiakirjan tai tarkastuttanut luotettavuutensa. Tämä vaikutelma vahvistuu vielä turvallisuuspalveluasetuksen 5 §:n 1 ja 5 momentin säännöksillä, joissa esitetään yksityisten turvallisuuspalveluyritysten henkilökunnan osalta luettelo Alankomaissa tunnustetuista tutkintotodistuksista ja luetellaan yksinomaan sellaisia todistuksia, joita alankomaalaiset oppilaitokset antavat.
41. Yhteenvetona on todettava seuraavaa: ei ole olemassa epäilyksiä Alankomaiden viranomaisten suorittaman yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen ennaltaehkäisevän valvonnan periaatteellista tarpeellisuutta vastaan. Alankomaiden säännöstö ei kuitenkaan konkreettisessa muodossaan täytä palvelujen tarjoamisen vapauden vaatimuksia. Se ylittää nimittäin sen, mikä on tarpeellista kuluttajansuojan päämäärän toteuttamiseksi, koska se ei ota riittävässä määrin huomioon mahdollisia velvollisuuksia, jotka ulkomaisen palvelujen tarjoajan on jo kotivaltiossaan täytettävä.
42. Komission ensimmäinen väite on näillä perusteilla hyväksyttävä.
B Toinen väite: Yksityisten turvallisuuspalveluyritysten liikkeenjohdolle asetetun lupavaatimuksen yhteensoveltumattomuus palvelujen tarjoamisen vapauden kanssa
43. Komission toisen väitteen kohde on Alankomaissa voimassa oleva yksityisten turvallisuuspalveluyritysten liikkeenjohdolle asetettu erityinen lupavaatimus. Komission kannan mukaan tuollainen vaatimus ylittää tarvittavat mittasuhteet, koska se on voimassa jo mainitun kyseisiltä yrityksiltä edellytetyn toimiluvan lisäksi, eli se kuormittaa näitä yrityksiä kaksinkertaisesti.
44. Kuten Alankomaiden hallitus perustellusti esittää, ainoastaan kulloinkin kyseessä olevaan yritykseen rajoittuva toimilupamenettely ei olisi riittävä tavoitteena olevan yksityisten turvallisuuspalveluyritysten tarjoamien palvelujen laadunvalvonnan varmistamiseksi. Koska kulloinenkin liikkeenjohto voi vaikuttaa määräävästi tuollaisten yritysten käytäntöihin ja toimintaan markkinoilla, tarjottujen palvelujen laatu riippuu huomattavasti tuon liikkeenjohdon luotettavuudesta. Tämän vuoksi ei voida periaatteessa mitenkään moittia sitä, että Alankomaiden lainsäädännössä säädetään sekä kyseisten yritysten että niiden liikkeenjohdon tarkastuksesta.
45. Myös liikkeenjohtoa koskee kuitenkin se, mitä on jo esitetty yrityksistä:(26) Alankomaiden lainsäädäntö ylittää sen, mikä olisi tarpeellista kuluttajansuojan päämäärän toteuttamiseksi, koska se ei ota huomioon kaikkia velvollisuuksia, jotka on asetettu ulkomaisten yksityisten turvallisuuspalveluyritysten liikkeenjohdolle jo kussakin alkuperämaassa. Tässä suhteessa Alankomaiden säännöstö loukkaa palvelujen tarjoamisen vapautta.
46. Näin ollen komission toinen väite on hyväksyttävä siltä osin
kuin yksityisten turvallisuuspalveluyritysten liikkeenjohdolla pitää olla lupa, ilman että niitä velvoitteita, jotka on täytettävä sijoittautumisvaltiossa, otetaan huomioon, ja tästä luvasta vaaditaan maksu. Toisaalta toinen väite on perusteeton siltä osin kuin komissio arvostelee yleisesti sitä, että yksityisten turvallisuuspalveluyritysten liikkeenjohdolta edellytetään lupaa.
C Kolmas väite: Yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen henkilökunnalle asetetun todistusvaatimuksen yhteensoveltumattomuus palvelujen tarjoamisen vapauden kanssa
47. Komission kolmannen väitteen kohteena on vaatimus siitä, että yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen työntekijöillä pitää olla alankomaalainen todistus ammatillisesta pätevyydestä. Myös tässä suhteessa on kiistatta kyse palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittamisesta.(27) Kyseessä olevalle yritykselle aiheutuu tällä tavoin kustannuksia henkilökunnastaan ja huomattava hallinnointirasite, mikä johtaa siihen, että rajatylittävät palvelut kallistuvat ja erityisesti niiden ensimmäistä, mahdollisesti lyhytkestoista tarjoamista vaikeutetaan.
1.
Asianosaisten lausumat
48. Komissio katsoo, että tuollainen todistusvaatimus on jo sen vuoksi suhteeton, koska kyseessä olevalla henkilöpiirillä tulee joka tapauksessa olla voimassa oleva henkilötodistus tai passi.(28) Tod istusvaatimus on ilmaisu komission – ainakin kirjallisessa menettelyssä – arvostelemasta yksityisiä turvallisuuspalveluyrityksiä ja etsivätoimistoja koskevasta ennalta ehkäisevän valvonnan järjestelmästä.
49. Alankomaiden hallitus esittää, että todistusvaatimus on tärkeä takuu yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen palvelujen laadusta ja luotettavuudesta. Riidanalainen todistus ( legitimatiebewijs ) sisältää selvästi enemmän tietoa kuin tavanomainen henkilötodistus tai passi ja sillä on tavanomaisen tunnistamistehtävän lisäksi erityisesti myös laillistamistehtävä: sillä osoitetaan, että tuollaisen todistuksen haltija on saanut Alankomaiden viranomaisilta luvan toimia yksityisen turvallisuuspalveluyrityksen tai etsivätoimiston palveluksessa. Näin vahvistetaan kansalaisten luottamusta.
2.
Arviointi
50. Alankomaiden viranomaisten antama todistus ammatillisesta pätevyydestä, jolla on laillistamisfunktio, voi tosiasiassa vaikuttaa kuten valtiollinen laatutakuu ja siten vahvistaa kyseessä olevien kansalaisten luottamusta yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen henkilökuntaan. Todistusvaatimus on näin ollen tarkoituksenmukainen toimenpide
laillisen päämäärän saavuttamiseksi eli kuluttajien suojelemiseksi ja tarjottujen palvelujen laadun varmistamiseksi.(29)
51. Alankomaiden todistusvaatimuksen tarpeellisuudesta
voi kuitenkin syntyä epäilyksiä. Tässä yhteydessä ei ole tarkasteltava ainoastaan todistusvaatimusta sinänsä (turvallisuuspalvelulain 9 §:n 8 momentti), vaan myös erityisesti sen taustalla olevaa yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen henkilökunnalle asetettua lupavaatimusta. Alankomaissa vaadittu todistus ammatillisesta pätevyydestä on viime kädessä osoitus ja vahvistus virallisesta luvasta haltijansa toiminnalle (turvallisuuspalvelulain 7 §:n 2 momentti luettuna yhdessä turvallisuusasetuksen 13 §:n 2 momentin kanssa).
52. Kuten on jo esitetty, Alankomaissa käytössä olevan yksityisiä turvallisuuspalveluyrityksiä ja etsivätoimistoja koskevan ennalta ehkäisevän valvontajärjestelmän tarpeellisuutta
vastaan ei ole periaatteellisia epäilyjä.(30)
53. Palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen mukaisesti on tuollaisessa etukäteisessä lupamenettelyssä kuitenkin otettava huomioon myös vaatimukset, jotka palvelujen tarjoaja täyttää jo kotivaltiossaan.(31) Mikäli kotivaltiossa on jo olennaisilta osin vastaavassa menettelyssä todettu, että yksityisten turvallisuuspalveluyritysten tai etsivätoimistojen työntekijät täyttävät kyseessä olevien tehtävien vaatimat edellytykset, täytyy kyseessä olevan yrityksen saada vedota siihen Alankomaissa.(32) Myös muissa jäsenvaltioissa hankittu työkokemus olisi otettava asianmukaisesti huomioon.
54. Kuten Alankomaiden hallitus esittää, turvallisuuspalvelulain 8 §:n 2 momentin mukaan on tosin mahdollista, että asianomainen ministeri vapauttaa yksityiset turvallisuuspalveluyritykset velvollisuudesta uskoa tehtävien suorittaminen ainoastaan sellaisille henkilöille, jotka täyttävät kyseessä olevat Alankomaiden koulutusvaatimukset. Tästä laista ei kuitenkaan ilmene, että tätä vapauttamismahdollisuutta voidaan soveltaa myös muissa jäsenvaltioissa hankittujen muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen tunnustamiseen. Tarkasteltaessa turvallisuuspalvelulain 8 §:n 2 momentin sanamuotoa havaitaan, että tämä säännös koskee enemmänkin tapauksia, joissa henkilöltä puuttuu vaadittava pätevyys
ja hän tarvitsee tämän vuoksi vapautuksen, kuin tapauksia, joissa henkilö on hankkinut tarvittavan pätevyyden, mutta ei Alankomaissa.
55. Kyseessä olevilta yrityksiltä ei voida vaatia, että ne suorittavat lisätutkimuksia Alankomaiden hallituksen mainitseman lainsäädäntömateriaalin avulla saadakseen täyden selvyyden voimassa olevasta lainsäädännöstä ja erityisesti henkilöstönsä ulkomailla hankkiman pätevyyden tunnustamisen mahdollisuuksista.
56. Tähän liittyy se, että turvallisuuspalvelulain 8 §:n 2 momentin mukaisen vapauttamismahdollisuuden kohdalla on kyse puhtaasta arviointisäännöksestä, joka jättää asianomaiselle ministerille laajan harkintavallan. Konkreettiset arviointiperusteet tämän harkintavallan käytölle ja muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen samanarvoisuuden tarkastamisen muodolle puuttuvat.
57. Mitä laajempaa kansallisille viranomaisille myönnetty etukäteen myönnettävien viranomaislupien järjestelmää koskeva harkinta on, sitä helpommin voidaan perusoikeuksien tosiasiallinen vaikutus tehdä tyhjäksi. Tuollainen harkinta on tämän vuoksi suoritettava objektiivisten, ei-syrjivien ja ennalta tiedossa olevien arviointiperusteiden perusteella, siten että kansallisten viranomaisten harkinnalle asetetaan rajat, jotka estävät harkintavallan väärinkäytön.(33)
58. Kuten on näytetty, kyseessä olevien yritysten henkilökunnan muissa jäsenvaltioissa hankkimien muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen huomioon ottaminen ei ole Alankomaiden lainsäädännön mukaan riittävässä määrin mahdollista. Näin ollen myös todistusvaatimus ylittää lupavaatimuksen ilmauksena sen, mikä olisi tarpeellista kuluttajansuojan päämäärän saavuttamiseksi, eikä täytä palvelujen tarjoamisen vapauden vaatimuksia.(34)
59. Näin ollen komission kolmas väite on hyväksyttävä siltä osin
kuin yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen henkilökunnalla, joka on lähetetty Alankomaihin sijoittautumisjäsenvaltiosta, täytyy olla Alankomaiden viranomaisten myöntämä todistus, ilman että tämän todistuksen antamisessa otetaan huomioon ne velvoitteet, jotka on täytettävä sijoittautumisjäsenvaltiossa . Muutoin, eli siltä osin kuin komissio arvostelee yleisesti ammattitodistuksen vaatimista ennalta ehkäisevän valvonnan järjestelmän osoituksena, kolmas väite on perusteeton.
VI Oikeudenkäyntikulut
60. Mitä tulee komission neljännen väitteen perumiseen, Alankomaiden hallitus ei ole esittänyt kannanotossaan sitä koskevaa korvausvaatimusta. Tähän tapaukseen soveltuu työjärjestyksen 69 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäinen virke, luettuna yhdessä kolmannen alakohdan kanssa, jonka mukaan molemmat osapuolet vastaavat omista kuluistaan.
61. Koska komission kanne on muutoin hyväksyttävä täydessä laajuudessaan kolmesta jäljelle jääneestä väitteestä ainoastaan yhden väitteen osalta, kun se kahden väitteen osalta hyväksytään vain osittain, yhteisöjen tuomioistuimen on jaettava kulut työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan.
62. Tätä taustaa vasten Alankomaiden kuningaskunnan olisi korvattava omat kulunsa sekä kaksi kolmasosaa komission kuluista. Muutoin komission on vastattava omista kuluistaan.
VII Ratkaisuehdotus
63. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa seuraavaa:
1) Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut yksityisistä turvallisuuspalveluyrityksistä ja etsivätoimistoista annetun lain puitteissa säännöksiä, joiden mukaan
– yksityisillä turvallisuuspalveluyrityksillä ja etsivätoimistoilla, jotka haluavat tarjota palveluja Alankomaiden alueella, on oltava toimilupa, ilman että tällöin otetaan huomioon niitä velvoitteita, jotka ulkomaisen palvelujen tarjoajan on täytettävä sijoittautumisjäsenvaltiossa, ja tästä luvasta vaaditaan maksu
– yksityisten turvallisuuspalveluyritysten liikkeenjohdolla on oltava lupa, ilman että tällöin otetaan huomioon niitä velvoitteita, jotka on täytettävä sijoittautumisjäsenvaltiossa, ja tästä luvasta vaaditaan maksu, ja
– yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen henkilökunnalla, joka lähetetään Alankomaihin sijoittautumis-jäsenvaltiosta, on oltava Alankomaiden viranomaisten antama todistus, ilman että tällöin otetaan huomioon niitä velvoitteita, jotka on täytettävä sijoittautumisjäsenvaltiossa.
2) Muilta osin kanne hylätään.
3) Alankomaiden kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä kahdesta kolmasosasta komission oikeudenkäyntikuluja. Muilta osin komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(1) .
(2)
–	Asia C-114/97, komissio v. Espanja, tuomio 29.10.1998 (Kok. 1998, s. I-6717).
(3)
–	Asia C-355/98, komissio v. Belgia, tuomio 9.3.2000 (Kok. 2000, s. I-1221).
(4)
–	Asia C-283/99, komissio v. Italia, tuomio 31.5.2001 (Kok. 2001, s. I-4363).
(5)
–	Asia C-171/02, komissio v. Portugali, tuomio 29.4.2004 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(6)
–	Staatsblad 1997, s. 500.
(7)
–	Staatscourant 1999, s. 60.
(8)
–	Staatscourant 1999, s. 60.
(9)
–	Vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annettu neuvoston direktiivi 89/48/ETY (EYVL L 19, 24.1.1989, s. 16).
(10)
–	Direktiiviä 89/48/ETY täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä 18 päivänä kesäkuuta 1992 annettu neuvoston direktiivi 92/51/ETY (EYVL L 209, s. 25).
(11)
–	Vrt. sijoittautumisvapauden määrittelemisestä etenkin asia C-55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. I-4165, 25–28 kohta) ja asi a C-215/01, Schnitzer, tuomio 11.12.2003 (27–33 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
(12)
–	Asia C-42/02, Lindman, tuomio 13.11.2003 (20 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa); vrt. myös asia C-43/93, Vander Elst, tuomio 9.8.1994 (Kok. 1994, s. I-3803, Kok. Ep. XVI, s. I-59, 14 kohta); asia C-154/89, komissio v. Ranska, tuomio 26.2.1991 (Kok. 1991, s. I-659, Kok. Ep. XI, s. I-55, 12 kohta) ja asia C-76/90, Säger, tuomio 25.7.1991 (Kok. 1991, s. I-4221, 12 kohta).
(13)
–	Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Säger, tuomion 14 kohta; edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Vander Elst, tuomion 15 kohta ja edellä alaviitteessä 3 mainittu asia komissio v. Belgia, tuomion 35 kohta.
(14)
–	Alankomaiden hallitus viittaa komission teettämän selvityksen tuloksiin (” A comparative overview of legislation governing the private security industry in the European Union ”, 2002, esitetty vastineen liitteenä 1).
(15)
–	Vrt. erityisesti komission kirjalliset esitykset sen vastauksessa Alankomaiden kuningaskunnan vastineeseen.
(16)
–	Komissio viittaa tältä osin edellä alaviitteessä 3 mainittuun asiassa komissio v. Belgia annetun tuomion 33 kohtaan.
(17)
–	Edellä alaviitteessä 11 mainittu asia Schnitzer, tuomion 35 kohta; asia C-58/98, Corsten, tuomio 3.10.2000 (Kok 2000, s. I-7919, 39 kohta) ja alaviitteessä 12 mainittu asia Säger, tuomion 15 kohta).
(18)
–	Asia C-390/99, Canal Satélite Digital, tuomio 22.1.2002 (Kok. 2002, s. I-607, 39 kohta).
(19)
–	Asia 279/80, Webb, tuomio 17.12.1981 (Kok. 1981, s. 3305, Kok. Ep. VI, s. 275, 17 kohta); edellä alaviitteessä 12 mainittu asia Säger, tuomion 15 kohta; edellä alaviitteessä 3 mainittu asia komissio v. Belgia, tuomion 37 kohta; edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Corsten, tuomion 35 kohta; edellä alaviitteessä 18 mainittu asia Canal Satélite Digital, 36–38 kohta ja edellä alaviitteessä 5 mainittu asia komissio v. Portugali, tuomion 60 ja 66 kohta.
(20)
–	Vrt. tähän liittyen edellä alaviitteessä 18 mainittu asia Canal Satélite Digital, tuomion 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(21)
–	Vakiintunut oikeuskäytäntö asiassa 120/78, Rewe-Zentral, ns. Cassis de Dijon -tapaus, 20.2.1979 annetusta tuomiosta alkaen (Kok. 1979, s. 649, Kok. Ep. IV, s. 403, 8 kohta). Palvelujen tarjoamisen vapauden suhteen vrt. edellä alaviitteessä 18 mainittu asia Canal Satélite Digital, tuomion 37 kohta. Myös edellä alaviitteessä 17 mainitun asian Corsten 31 ja 35 kohta perustuu tähän harkintaan.
(22)
–	Yksin se tosiseikka, että jäsenvaltio antaa vähemmän ankaria säännöksiä kuin toinen jäsenvaltio, ei tarkoita, että viimeksi mainitun säännökset olisivat suhteettomia ja vastaavasti yhteensoveltumattomia yhteisön oikeuden kanssa; vrt. asia C-384/93, Alpine Investments, tuomio 10.5.1995 (Kok. 1995, s. I-1141, 51 kohta); asia C-3/95, Reisebüro Broede, tuomio 12.12.1996 (Kok. 1996, s. I-6511, 42 kohta); asia C-108/96, Mac Quen, tuomio 1.2.2001 (Kok. 2001, s. I-837, 33 ja 34 kohta) ja asia C-294/00, Gräbner, tuomio 11.7.2002 (Kok. 2002, s. I-6515, 46 ja 47 kohta).
(23)
–	Näin myös – liittyen käsityöläisammatteihin – edellä alaviitteessä 17 mainittu asia Corsten, tuomion 31 kohta.
(24)
–	Vrt. alaviitteessä 19 mainittu oikeuskäytäntö.
(25)
–	Näin on todettu – liittyen velvollisuuteen rekisteröityä käsityöläisluetteloon – edellä alaviitteessä 17 mainitun asian Corsten 47 ja 48 kohdassa; vrt. myös edellä alaviitteessä 11 mainittu asia Schnitzer, tuomion 36–39 kohta.
(26)
–	Vrt. erityisesti tämän ratkaisuehdotuksen 35–42 kohta.
(27)
–	Edellä alaviitteessä 3 mainittu asia, komissio v. Belgia, tuomion 39 kohta ja edellä alaviitteessä 5 mainittu asia komissio v. Portugali, tuomion 66 kohta.
(28)
–	Komissio viittaa edellä alaviitteessä 3 mainitussa asiassa komissio v. Belgia annetun tuomion 40 kohtaan.
(29)
–	Näin myös julkisasiamies Alber asiassa C-171/02, komissio v. Portugali, 16.9.2003 antamassaan ratkaisuehdotuksessa (88 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Nyt käsiteltävänä oleva asia eroaa erityisesti suojeltavien painavien oikeushyvien takia (vrt. edellä 32 kohta) myös muunlaisista todistusvaatimuksista, kuten turistioppaille asetetuista, joista oli kyse asiassa C-375/92, komissio v. Espanja, 22.3.1994 annetussa tuomiossa (Kok. 1994, s. I-923, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
(30)
–	Ennalta ehkäisevän valvontajärjestelmän sallittavuuteen liittyen vrt. myös tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohta; siinä esitetty koskee myös yksityisten turvallisuuspalveluyritysten ja etsivätoimistojen henkilökuntaa.
(31)
–	Vrt. alaviitteessä 19 mainittu oikeuskäytäntö.
(32)
–	Joka tapauksessa voitaisiin vaatia todistusta siitä, että kyseessä olevat työntekijät ovat tutustuneet vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädäntöön pääpiirteissään, esimerkiksi mahdollisiin ampuma-aseiden käyttöä, hätävarjelua tai myös yksityisillä olevaa kiinniotto-oikeutta koskeviin säännöksiin. Palvelujen tarjoamisen vapautta ei näin kuitenkaan saa liian suuressa määrin vaikeuttaa tai viivästyttää.
(33)
–	Edellä alaviitteessä 18 mainittu asia Canal Satéllite Digital, tuomion 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
(34)
–	Näin myös edellä alaviitteessä 5 mainitussa asiassa komissio v. Portugali, tuomion 66 kohta.