Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT N.
N. EMILIOU
fremsat den 15. januar 2026 (1)
Sagerne C-622/24 P og C-623/24 P
VT
mod
Europa-Kommissionen (C-622/24 P)
og
UJ m.fl.
mod
Europa-Kommissionen (C-623/24 P)
» Appel – personalesag – udvælgelsesprøve EPSO/AD/380/19 – ikke opført på reservelisten – ligebehandling – gentagelse af de skriftlige prøver – regel om overensstemmelse mellem stævningen og klagen – fortolkning af meddelelsen om udvælgelsesprøven vedrørende generelle kompetencer «
I.      Indledning
1.        De foreliggende appeller vedrører en almindelig udvælgelsesprøve afholdt af Det Europæiske Personaleudvælgelseskontor (EPSO) med henblik på ansættelse af administratorer inden for internationalt samarbejde og forvaltning af bistand til tredjelande. Under de skriftlige prøver var der omfattende tekniske forstyrrelser, som påvirkede et betydeligt antal ansøgere. Som reaktion herpå besluttede udvælgelseskomitéen at give alle ansøgere – uanset om de var stødt på tekniske vanskeligheder – muligheden for enten at tage prøverne igen eller at beholde deres oprindelige resultater. Lovligheden af denne fremgangsmåde er kernen i de foreliggende appeller.
2.        Flere ansøgere, som i sidste ende ikke blev opført på reservelisten til den pågældende udvælgelsesprøve, anfægtede deres manglende opførelse ved Retten med påstand om forskellige uregelmæssigheder i forbindelse med udvælgelsesprøvens afholdelse, herunder gentagelsen af de skriftlige prøver. Navnlig i de sager, der gav anledning til dommene i sagen VT mod Kommissionen (2) og dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen (3), nedlagde sagsøgerne påstand om annullation af de relevante afgørelser, som udvælgelseskomitéen havde truffet. Retten frifandt Kommissionen i begge sager og forkastede de – næsten identiske – anbringender, der var blevet fremført.
3.        Med disse appeller i sagerne C-622/24 P og C-623/24 P har appellanterne nedlagt påstand om, at Rettens domme i sagen VT mod Kommissionen og i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen (herefter »de appellerede domme«) ophæves. Med henblik herpå argumenterer de i det væsentlige for, at Retten har begået en retlig fejl ved ikke at fastslå en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet i udvælgelsesprøven. I denne forbindelse hævder de, at udvælgelseskomitéen handlede i strid med ligebehandlingsprincippet ved at give alle ansøgere – og ikke kun dem, der var alvorligt berørt af tekniske problemer – adgang til at tage prøverne igen. De hævder endvidere, at de ansøgere, der tog prøverne igen, havde en urimelig fordel, idet de havde betydeligt mere tid til at forberede sig. Endelig anfægter de også Rettens forkastelse af et anbringende, de havde fremført, vedrørende fortolkningen af meddelelsen om udvælgelsesprøven med hensyn til vurderingen af ansøgernes generelle kompetencer.
4.        I betragtning af, at der ses et betydeligt overlap mellem den faktiske baggrund og de retlige spørgsmål, der rejses i de to sager, forekommer det passende at behandle dem i ét fælles forslag til afgørelse.
II.    Retsforskrifter
5.        Artikel 90, stk. 2, i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (4) (herefter »vedtægten«) bestemmer som følger:
»Enhver person, der er omfattet af denne vedtægt, kan for ansættelsesmyndigheden indbringe en klage over en akt, der går ham imod […]
Myndigheden meddeler den pågældende sin begrundede beslutning inden for en frist af 4 måneder fra den dag, hvor klagen er fremsat. Er der ikke afgivet svar på klagen inden for denne frist, anses dette som en stiltiende afvisning, der kan gøres til genstand for en klage i henhold til artikel 91.«
6.        Artikel 91, stk. 2, i vedtægten bestemmer følgende:
»En klage kan kun antages til påkendelse ved Den Europæiske Union[s] Domstol når:
–      der for ansættelsesmyndigheden i forvejen er indbragt en klage efter artikel 90, stk. 2, inden for den deri fastsatte frist, og
–      denne klage har været genstand for en udtrykkelig eller stiltiende afvisning.«
III. De faktiske omstændigheder
7.        Baggrunden for de tvister, der giver anledning til de foreliggende appeller, er beskrevet i detaljer i de appellerede domme. De faktiske omstændigheder, der er relevante for dette forslag til afgørelse, kan opsummeres som følger.
8.        Den 5. december 2019 offentliggjorde EPSO i Den Europæiske Unions Tidende meddelelsen om almindelig udvælgelsesprøve baseret på kvalifikationer og prøver, EPSO/AD/380/19, med henblik på ansættelse af administratorer inden for internationalt samarbejde og forvaltning af bistand til tredjelande (5) med det formål at oprette to reservelister, en for administratorer i lønklasse AD 7 og en for administratorer i lønklasse AD 9.
9.        Appellanterne i begge sager deltog i udvælgelsesprøven for lønklasse AD 7. Efter at have bestået multiple choice-prøver og udvælgelsen baseret på kvalifikationer (»Talent Screener«) deltog de i prøverne i assessmentcentret. Disse omfattede to skriftlige prøver: et casestudie og en områderelateret skriftlig prøve (samlet kaldet »de skriftlige prøver«), som begge blev afholdt den 9. september 2021 (»den første session«).
10.      Ved skrivelse dateret den 4. oktober 2021 informerede EPSO ansøgerne om, at det på grund af tekniske problemer, der opstod under den første session af de skriftlige prøver, var blevet besluttet, at alle ansøgere, der havde deltaget i denne session, ville blive tilbudt to muligheder: enten i) at beholde de – på daværende tidspunkt ukendte – resultater fra den første session eller ii) at tage de skriftlige prøver igen og dermed miste deres oprindelige resultater.
11.      De nye skriftlige prøver blev gennemført den 10. november 2021 (»den anden session«). Appellanten i sag C-622/24 P (VT) samt tre af de otte appellanter i sag C-623/24 P (UN, US og UT) besluttede ikke at tage prøven igen og i stedet basere sig på resultaterne af den første session. De andre fem appellanter i sag C-623/24 P (UJ, UL, UP, UU og UV) valgte i stedet at tage prøverne om.
12.      Otte ansøgere, der stødte på tekniske vanskeligheder under den anden session, fik af udvælgelseskomitéen tilladelse til at deltage i prøverne i en tredje session, der blev afholdt den 10. december 2021. UJ var den eneste af appellanterne, der blev inviteret til og deltog i denne tredje session.
13.      Den 5. maj 2022 underrettede EPSO hver af appellanterne individuelt om udvælgelseskomitéens afgørelse om ikke at opføre deres navne på AD 7-reservelisten (herefter »afgørelserne om ikke-opførelse«) med den begrundelse, at de ikke var blandt de ansøgere, der havde opnået flest point i prøverne ved assessmentcentret. Hvad angår en af appellanterne i sag C-623/24 P, UT, var udeladelsen i stedet begrundet med, at han ikke havde opnået det krævede antal mindstepoint.
14.      Visse af appellanterne (VT, UJ og UL) indgav anmodninger om, at udvælgelseskomitéen skulle revurdere afgørelserne om ikke at opføre dem på listen. Disse anmodninger blev forkastet ved afgørelser af 15. juli 2022. Alle appellanterne indgav efterfølgende klager til EPSO (som den kompetente ansættelsesmyndighed) i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten (herefter »klagerne i henhold til artikel 90, stk. 2«), hvori de anfægtede afgørelserne om ikke at opføre dem på listen og, hvor det var relevant, også afgørelserne om afslag på deres anmodninger om revurdering.
15.      Appellanten i sag C-622/24 P indgav en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, den 10. oktober 2022, som han ikke modtog et udtrykkeligt svar på. Hans klage blev derfor i overensstemmelse med artikel 90, stk. 2, i vedtægten anset for at være blevet stiltiende afvist efter udløbet af en periode på fire måneder, den 10. februar 2023.
16.      Appellanterne i sag C-623/24 P indgav sammen med flere andre ansøgere i fællesskab deres klager i henhold til artikel 90, stk. 2, den 5. august 2022. Deres klager blev anset for at være blevet stiltiende afvist den 5. december 2022, men blev efterfølgende også udtrykkelig afvist ved ansættelsesmyndighedens afgørelser dateret den 13. marts 2023.
IV.    Sagerne for Retten og de appellerede domme
17.      Appellanterne i begge sager anlagde sag ved Retten i henhold til artikel 270 TEUF med anfægtelse af deres manglende opførelse på udvælgelsesprøvens reserveliste.
18.      Formelt set blev deres søgsmål, for så vidt angår VT, UJ og UM, anset for at være rettet mod udvælgelseskomitéens afgørelser af 15. juli 2022 om afslag på deres anmodninger om revurdering, og for de andre appellanters vedkommende, der ikke havde indgivet sådanne anmodninger, direkte mod afgørelserne af 5. maj 2022 om ikke at opføre dem på listen (herefter samlet »de omtvistede afgørelser«).
19.      Appellanterne i begge sager fremførte syv næsten enslydende anbringender, der angik adskillige påståede uregelmæssigheder i udvælgelsesprøven, med henblik på annullation af de omtvistede afgørelser. Ved domme af 10. juli 2024 i sagen VT mod Kommissionen og i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen afviste Retten begge søgsmål i deres helhed og pålagde parterne at bære deres egne omkostninger.
V.      Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes påstande
20.      VT har appelleret dommen i sagen VT mod Kommissionen, som nu verserer som sag C-622/24 P. Ligeledes har 8 af de 13 sagsøgere i UJ m.fl. mod Kommissionen appelleret denne dom, for så vidt den vedrører dem, som nu verserer som sag C-623/24 P.
21.      Med deres appeller har appellanterne nedlagt påstand om, at Domstolen ophæver de appellerede domme, stadfæster deres søgsmål i første og anden instans og tilpligter Europa-Kommissionen at betale sagsomkostningerne i begge instanser. Kommissionen har på sin side nedlagt påstand om, at appellerne afvises, og at appellanterne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
VI.    Bedømmelse
22.      Til støtte for deres appeller har appellanterne fremsat to appelanbringender.
23.      Det første anbringende, der er fælles for begge appeller, vedrører en påstået tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet som følge af gentagelsen af de skriftlige prøver.
24.      Det andet anbringende anfægter Rettens forkastelse af det femte anbringende, der blev gjort gældende i første instans, der omhandlede tilsidesættelse af meddelelsen om udvælgelsesprøven. Selv om dette anbringende blev afvist i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen, blev det anset for at kunne antages til realitetsbehandling, men blev afvist som ugrundet i sagen VT mod Kommissionen. Appellanterne hævder i begge sager, at Retten begik en retlig fejl i sine respektive konklusioner.
25.      Jeg vil begynde med at undersøge det første appelanbringende vedrørende ligebehandlingsprincippet (A), før jeg behandler det andet anbringende og vurderer de processuelle og materielle spørgsmål, der er specifikke for hver sag (B).
A.      Det første appelanbringende: tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet
26.      Med det første appelanbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved ikke at fastslå en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet mellem ansøgerne i udvælgelsesprøven i henhold til artikel 20 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«).
27.      Appellanterne hævder, at denne tilsidesættelse skyldtes i) det faktum, at alle ansøgere havde mulighed for at tage de skriftlige prøver igen, uanset hvilke tekniske vanskeligheder de faktisk havde oplevet (første del af det første appelanbringende), ii) den længere forberedelsestid, der var til rådighed til anden og tredje session af de skriftlige prøver (anden del af det første appelanbringende), og iii) det faktum, at de tre sessioner af de skriftlige prøver – især den tredje – blev afholdt på forskellige datoer (tredje del af det første appelanbringende, der kun blev fremført som sådan i sag C-623/24 P).
28.      Jeg vil behandle hver af disse dele af det første appelanbringende hver for sig, efter først at have redegjort for parternes relevante argumenter. I forbindelse med de to første dele vil det også være nødvendigt at behandle appellanternes interesse i at fremsætte disse påstande. Jeg vil undtagelsesvis behandle denne interesse efter den materielle analyse af fremstillingsmæssige årsager, eftersom først at redegøre for den påståede ulighed gør det muligt at give en mere præcis forklaring af appellanternes interesse i at fremsætte den i lyset af deres forskellige faktiske omstændigheder.
1.      Første del af det første appelanbringende: Alle ansøgere tilbydes omprøve
29.      Med første del af det første appelanbringende har appellanterne gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved at fastslå (6), at udvælgelseskomitéen ikke havde tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved at tilbyde alle ansøgere muligheden for at tage de skriftlige prøver igen, uanset om de havde oplevet tekniske vanskeligheder, der påvirkede deres præstation (7).
30.      I den forbindelse fastslog Retten i de appellerede domme, at selv om den løsning, som udvælgelseskomitéen valgte, tillod ansøgere, der ikke var påvirket af tekniske vanskeligheder, at tage prøverne for anden gang, var denne forskelsbehandling vanskelig at undgå i betragtning af omfanget og arten af forstyrrelserne og det store antal berørte ansøgere. Retten fandt endvidere, at foranstaltningen tjente det legitime formål at sikre, at alle ansøgere, der havde oplevet tekniske problemer, kunne drage fordel af en ny session.
a)      Parternes væsentligste argumenter
31.      Som allerede nævnt ovenfor argumenterer appellanterne i det væsentlige for, at det at tilbyde en omprøve ikke kun til ansøgere, der var berørt af alvorlige tekniske problemer, men også til dem, der havde haft få eller ingen problemer, var ensbetydende med at behandle forskellige situationer på samme måde i strid med ligebehandlingsprincippet.
32.      Appellanterne har gjort gældende, at den løsning, som udvælgelseskomitéen valgte, ikke var berettiget på baggrund af udvælgelsesprøvens formål (nemlig at udvælge de mest kompetente ansøgere i overensstemmelse med artikel 27 i vedtægten), og at den var uforholdsmæssig, idet den gik ud over, hvad der var nødvendigt for at afhjælpe de uregelmæssigheder, der var forårsaget af de tekniske forstyrrelser. Appellanterne er derfor af den opfattelse, at Retten ikke anerkendte, at udvælgelseskomitéen ikke havde truffet alle nødvendige foranstaltninger for at begrænse risikoen for ulighed til den, der er forbundet med enhver prøve, men havde skabt ulighed mellem ansøgerne, der havde kunnet undgås.
33.      Kommissionen har bestridt appellanternes argument og har henvist til udvælgelseskomitéernes brede skønsbeføjelse til at fastsætte korrigerende foranstaltninger, når der opstår uregelmæssigheder, og det tilsvarende begrænsede omfang af domstolsprøvelsen (8). Kommissionen understreger endvidere, at enhver udvælgelsesprøve ifølge fast retspraksis indebærer en iboende risiko for ulighed (9), og at en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet derfor kun kan fastslås, når udvælgelseskomitéen ikke har begrænset denne risiko til, hvad der normalt er forbundet med enhver prøve (10). Efter Kommissionens opfattelse var dette ikke tilfældet i nærværende sag, og Retten havde med rette konkluderet, at den valgte løsning var berettiget under omstændighederne.
34.      I den forbindelse har Kommissionen påpeget, at det på grund af den diffuse og varierede karakter af de konstaterede tekniske forstyrrelser ville have været umuligt at fastslå deres omfang og de præcise konsekvenser for hver ansøger (11). Kommissionen har derfor anført, at fremgangsmåden med at tilbyde alle ansøgere muligheden for at tage prøverne igen, men ikke at gøre det til en forpligtelse, var den eneste mulige og retfærdige løsning, der er i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet, proportionalitetsprincippet og princippet om god forvaltningsskik.
35.      Kommissionen har gjort gældende, at selv om nogle ansøgere, der ikke havde oplevet tekniske vanskeligheder, besluttede at tage prøven om, gjorde de det ved at give afkald på deres oprindelige resultater, og dermed genoptog de deltagelsen i udvælgelsesprøven på samme vilkår som andre ansøgere. De kan derfor ikke anses for at have haft »flere chancer« i udvælgelsesprøven. Endelig påpeger Kommissionen også, at appellanterne ikke har påvist, hvordan de individuelt blev stillet dårligere i medfør af den valgte løsning.
b)      Bedømmelse
36.      Indledningsvis skal det erindres, at selv om udvælgelseskomitéer har bred skønsbeføjelse med hensyn til vilkårene, indholdet og organiseringen af en udvælgelsesprøve (hvilket skal anses for at omfatte vedtagelse af korrigerende foranstaltninger), skal denne skønsbeføjelse udøves i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet (12).
37.      Dette princip kræver ifølge fast retspraksis, at ensartede forhold ikke må behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke må behandles ensartet, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet (13).
38.      I den foreliggende sag er det efter min mening klart, at forskellige forhold blev behandlet ensartet: Ansøgere, der havde haft tekniske problemer med alvorlig indvirkning på deres prøver, blev behandlet på samme måde som ansøgere, der kun havde oplevet mindre eller ingen vanskeligheder, da de alle blev tilbudt muligheden for en anden session.
39.      Selv om alle ansøgere, som Kommissionen påpeger, i sidste ende kun havde ét forsøg i de skriftlige prøver, der talte (da kun ét sæt resultater blev bevaret), er det ikke her, at den ulighed, som appellanterne har henvist til, findes. Det er snarere, at det generelle tilbud om muligheden
for en omprøve medførte en yderligere fordel for ansøgere, der ikke var blevet negativt påvirket af tekniske problemer: muligheden for at forbedre en potentielt utilfredsstillende første præstation eller omvendt at bevare en tilfredsstillende præstation uden at være forpligtet til at tage en omprøve. Med andre ord havde de fordelen ved at vælge, hvilket af deres forsøg der skulle tælle. Derimod havde ansøgere, der på grund af alvorlige tekniske problemer var udelukket fra at deltage effektivt i den første session, ikke et sådant reelt valg: For dem var den anden session i praksis den eneste og sidste mulighed, de havde i de skriftlige prøver (14).
40.      Retten anerkendte faktisk, at ovenstående udgjorde forskelsbehandling, men fandt den »vanskelig at undgå«. Det er derfor nødvendigt at undersøge, om denne forskel, som Retten i det væsentlige fastslog, var berettiget under omstændighederne.
41.      I henhold til artikel 1d, stk. 6, i vedtægten og i overensstemmelse med fast retspraksis kan en foranstaltning, der giver anledning til en forskelsbehandling, være berettiget, hvis den forfølger en legitim målsætning af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken og er forholdsmæssig i forhold til det forfulgte mål (15).
42.      Hvad for det første angår den forfulgte målsætning kan Kommissionen have ret i, at den løsning, som udvælgelseskomitéen valgte, forfulgte den legitime målsætning at afhjælpe de uregelmæssigheder, der var forårsaget af de omfattende tekniske problemer under den første session af de skriftlige prøver, med henblik på at genoprette vilkårene for udvælgelsesprøven.
43.      Hvad for det andet angår foranstaltningens proportionalitet i lyset af denne målsætning skal det i henhold til Domstolens praksis undersøges, om foranstaltningen i) var egnet til at nå det tilstræbte formål, ii) ikke gik ud over, hvad der var nødvendigt for at nå dette formål, og iii) var forholdsmæssig i snæver forstand og skabte en rimelig balance mellem de involverede interesser (16).
44.      Hvad angår det første element om egnethed vil jeg påpege, at løsningen med at tilbyde alle ansøgere en omprøve kan anses for at være egnet til at afhjælpe uregelmæssighederne under den første session (17). Som Retten fastslog, gjorde denne løsning det muligt for alle ansøgere, der var berørt af tekniske problemer, at gennemføre prøverne under normale vilkår.
45.      Det er imidlertid med hensyn til kravet angående nødvendighed (og uden at der er behov for at overveje forholdsmæssighed i snæver forstand), at denne foranstaltning efter min opfattelse ikke opfylder kravene. Ved vurderingen af nødvendigheden af en foranstaltning er det centrale spørgsmål, om samme mål kunne have været opnået på en lige så effektiv måde gennem et alternativ, som ville være mindre indgribende i forhold til ligebehandlingsprincippet. Efter min opfattelse er dette bestemt tilfældet i den foreliggende situation.
46.      Det kan for det første, udelukkende for kontekstens skyld, påpeges, at når individuelle ansøgere i en udvælgelsesprøve støder på tekniske problemer, som de ikke er ansvarlige for, tilbyder EPSO dem i princippet korrigerende foranstaltninger, såsom en målrettet omprøve (18). Dette er, hvad der f.eks. blev gjort i den foreliggende sag med hensyn til de otte ansøgere, der fik tilbudt en tredje session med skriftlige prøver, og det er også den løsning, som appellanterne kan forstås at anse for passende. Som Kommissionen har forklaret, var denne mulighed imidlertid ikke tilgængelig i den pågældende udvælgelsesprøve (jf. punkt 34 ovenfor).
47.      Ikke desto mindre fandtes der efter min mening et mere passende alternativ: at ugyldiggøre den første session – hvis integritet må anses for alvorligt kompromitteret under omstændighederne og i betragtning af det usædvanligt store antal berørte ansøgere(19) – og planlægge en ny session for alle ansøgere. Denne fremgangsmåde ville – for at bruge Kommissionens formulering – have genoprettet vilkårene for udvælgelsesprøven på det tidspunkt, hvor uregelmæssighederne opstod, uden at give visse ansøgere fordelen ved at kunne vælge mellem deres præstationer (20).
48.      I sit svar i sag C-623/24 P anerkendte Kommissionen, at en sådan alternativ fremgangsmåde var mulig, men anførte, at den på urimelig vis ville have berøvet ansøgere, der ikke var påvirket af de alvorlige tekniske problemer, de resultater, som de legitimt havde opnået under den første session. Jeg er ikke uforstående over for denne bekymring – som formodentlig også er drevet af et ønske om at forhindre yderligere klager. Ønsket om at undgå at fratage disse ansøgere deres oprindelige resultater kan dog ikke begrunde at give dem en fordel i forhold til andre ansøgere, hvilket netop er virkningen af den valgte løsning, som forklaret ovenfor. Denne konklusion er så meget desto mere overbevisende, da det ikke kan hævdes, at ansøgerne har opnået ret til at beholde deres oprindelige resultater eller til at være fritaget for at tage de skriftlige prøver igen, hvis omstændighederne kræver det. En sådan ret følger ikke af meddelelsen om udvælgelsesprøven, og der er intet, der tyder på – og Kommissionen har heller ikke hævdet – at ansøgerne modtog præcise, ubetingede og samstemmende forsikringer, der kunne give anledning til berettigede forventninger (21) om, at deres oprindelige resultater ville blive opretholdt uanset en eventuel efterfølgende annullation af udvælgelsesprøven (eller af en fase heraf) og på trods af de usædvanlige og uforudsigelige omstændigheder i denne situation (22).
49.      Det følger efter min opfattelse heraf, at den løsning, som udvælgelseskomitéen valgte, gik ud over, hvad der var nødvendigt for at nå målsætningen om at afhjælpe uregelmæssighederne som følge af de omfattende tekniske problemer i den første session af de skriftlige prøver for at genoprette
vilkårene for udvælgelsesprøven. I stedet fordrejede den valgte løsning disse vilkår og skabte en ny ulighed mellem ansøgerne, som derfor gik ud over, hvad der normalt er forbundet med enhver udvælgelsesprøve.
50.      I lyset af det ovenstående konkluderer jeg, at Retten begik en retlig fejl ved i de appellerede domme at fastslå, at udvælgelseskomitéen ikke havde tilsidesat ligebehandlingsprincippet ved at tilbyde alle ansøgere muligheden for, men ikke en pligt til, at tage de skriftlige prøver igen.
51.      Uanset ovenstående konklusion er det nødvendigt at overveje, om alle appellanterne har en interesse i at påberåbe sig denne tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet – et spørgsmål, der også er omtalt i de appellerede domme.
52.      Selv om appellanterne, som de med rette har gjort gældende, ikke er forpligtet til at påvise, at visse ansøgere faktisk har haft en fordel (23), fritager dette dem ikke fra kravet om at godtgøre, at de selv var personligt berørt af den påståede ulighed. Ifølge fast retspraksis må en ansøger ikke handle i lovens eller institutionernes almene interesse; i et annullationssøgsmål må vedkommende kun fremføre anbringender, der vedrører vedkommende personligt (24).
53.      Som ovenstående analyse viser (og som appellanterne selv har anerkendt), stillede den ulige behandling, der skyldtes det generelle tilbud om en omprøve, i det mindste i princippet de ansøgere, der var alvorligt berørt af de tekniske fejl, og som derfor ikke havde andet reelt valg end at tage de skriftlige prøver igen, ringere. Retten bemærkede med føje, at ansøgere, der, selv om de fik tilbudt en omprøve, valgte ikke at benytte sig af den og beholde deres oprindelige resultater, skal anses for at have været tilfredse med deres oprindelige præstation, og de falder derfor ikke ind under kategorien af dem, der var alvorligt berørt af forstyrrelserne. Det er rigtigt, at appellanten i sag C-622/24 P teoretisk har antydet, at ansøgere, der stødte på alvorlige tekniske vanskeligheder, alligevel kunne have besluttet sig for ikke at tage prøven igen af grunde som f.eks. professionelle forpligtelser. Ingen af appellanterne har dog faktisk hævdet, at dette var tilfældet for dem.
54.      Det er derfor min opfattelse, at de af appellanterne, der valgte ikke at deltage i den anden session af de skriftlige prøver (jf. punkt 11 ovenfor), ikke kan påberåbe sig en personlig interesse i at fremføre den første del af det første appelanbringende.
55.      For de appellanter, der deltog i den anden session (nemlig UJ, UL, UP, UU og UV), er situationen mindre ligetil. Kommissionen har gjort gældende, at det ville være umuligt at afgøre med sikkerhed, om ansøgerne i den anden session faktisk alle stod over for tilstrækkeligt alvorlige tekniske problemer i den første session. Muligheden for, at de gjorde det, kan dog ikke udelukkes. I lyset af denne usikkerhed mener jeg, at disse appellanter bør nyde godt af tvivlen, og deres interesse i at fremføre denne del af det første appelanbringende bør anerkendes.
56.      Det følger efter min opfattelse af ovenstående overvejelser, at første del af det første appelanbringende skal tages til følge for så vidt angår appellanterne UJ, UL, UP, UU og UV og forkastes for de resterende appellanter.
2.      Anden del af det første appelanbringende: længere forberedelsestid til senere sessioner
57.      Med anden del af det første appelanbringende gør appellanterne gældende, at Retten begik en retlig fejl (25) ved ikke at fastslå en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet på baggrund af, at deltagerne i den anden og tredje session af de skriftlige prøver nød godt af en betydeligt længere forberedelsesperiode end deltagerne i den første session.
58.      Mere specifikt havde appellanterne gjort gældende for Retten, at den anden og tredje session havde en lavere sværhedsgrad end den første session hvad angår begge de skriftlige prøver, dvs. casestudiet og den områderelaterede skriftlige prøve. Navnlig vedrørende sidstnævnte prøve har de gjort gældende, at da det scenarie, den var baseret på, var det samme på tværs af de tre sessioner og var blevet offentliggjort før den første session, havde ansøgerne i de efterfølgende sessioner en urimelig fordel, både på grund af prøvernes lighed og på grund af en længere forberedelsestid (26).
59.      Retten afviste disse argumenter. Den fastslog, at selv om det var baseret på det samme underliggende scenarie (om end med to versioner (27)), var det specifikke emne for det notat, der skulle udarbejdes i hver af sessionerne, væsentligt og tilstrækkeligt forskelligt. Hvad angår den ekstra forberedelsestid fastslog Retten desuden, at der ikke kunne udledes nogen væsentlig fordel for ansøgerne i de efterfølgende sessioner heraf, da der ikke var noget, der tydede på, at udvælgelseskomitéen havde til hensigt at begrænse den tid, der var til rådighed for ansøgerne til at gøre sig bekendt med det offentliggjorte scenarie.
a)      Parternes væsentligste argumenter
60.      Appellanterne har for det første påpeget, at det scenarie, der dannede grundlag for den områderelaterede skriftlige prøve, blev offentliggjort i august 2021, hvilket gav ansøgerne i den anden session i november 2021 og den tredje session i december 2021 en betydeligt længere forberedelsesperiode, sammenlignet med dem, der kun deltog i den første session i september 2021. De har gjort gældende, at denne forskel i forberedelsestid udgør en forskel i de objektive vilkår for udvælgelsesprøven, uanset udvælgelseskomitéens intentioner eller variationerne i prøvens emner. De konkluderer derfor, i modsætning til hvad Retten konstaterede, at ligebehandlingsprincippet blev tilsidesat.
61.      Kommissionen har gjort gældende, at appellanterne i det væsentlige forsøger at sætte spørgsmålstegn ved Rettens faktuelle vurdering af, at der ikke blev givet nogen væsentlig fordel til ansøgerne i de senere sessioner på grund af den ekstra forberedelsestid. Derfor har Kommissionen anført, at denne del af appellen ikke rejser et retligt spørgsmål og bør afvises.
62.      Hvad angår sagens substans har Kommissionen subsidiært gjort gældende, at ansøgernes præstation ikke blev vurderet på baggrund af den tid, de havde til at gøre sig bekendt med scenariet, men på baggrund af – hvad Retten anså for at være – tilstrækkeligt forskellige emner for hver prøve. Det følger heraf efter Kommissionens opfattelse, at forberedelsestidens længde ikke havde nogen indflydelse på evalueringen af ansøgernes præstation.
b)      Bedømmelse
63.      Hvad for det første angår formaliteten af denne anden del deler jeg ikke Kommissionens opfattelse af, at appellanterne sætter spørgsmålstegn ved Rettens bedømmelse af faktiske spørgsmål. Appellanterne påberåber sig en retlig fejl i Rettens argumentation, idet den fandt, at den ekstra forberedelsestid ikke indebar en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, blot fordi udvælgelseskomitéen ikke havde til hensigt at begrænse denne tid. Det væsentlige er, om den fastslåede faktiske omstændighed angående en længere forberedelsestid for visse ansøgere udgør en forskel i de objektive vilkår, hvorunder udvælgelsesprøven blev afholdt, i strid med ligebehandlingsprincippet; denne vurdering udgør et retsspørgsmål. Efter min opfattelse kan Kommissionens formalitetsindsigelse derfor ikke tages til følge.
64.      Hvad for det andet angår sagens substans skal det præciseres, at appellanterne i første instans havde fremført følgende to forskellige argumenter for at understøtte deres påstand om, at den anden og den tredje session havde en lavere sværhedsgrad end den første: i) at de opgaver, der blev krævet af ansøgerne, var meget ens på tværs af sessionerne, og ii) at ansøgerne i efterfølgende sessioner havde en fordel i form af mere forberedelsestid, eftersom det underliggende scenarie var blevet offentliggjort i god tid i forvejen. Ved at have fastslået, at emnerne for den områderelaterede skriftlige prøve var tilstrækkeligt forskellige på tværs af de tre sessioner, behandlede Retten kun det første af disse punkter (som ikke er genstand for de foreliggende appeller). Det følger dog ikke – i modsætning til hvad Kommissionen tilsyneladende argumenterer for – at dette forhold udelukker det andet punkt, nemlig hvorvidt forskellen i forberedelsestid i sig selv kunne påvirke sessionernes relative sværhedsgrad. Prøveemnernes forskelligartede karakter udelukker ikke muligheden for, at ulige forberedelsestid alligevel kan have påvirket ansøgernes præstationer. Retten behandlede i stedet dette andet argument vedrørende forskellen i forberedelsestid separat, som angivet i punkt 59 ovenfor, og konkluderede i det væsentlige, at denne forskel ikke medførte en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, da udvælgelseskomitéen ikke havde til hensigt at begrænse forberedelsestiden for nogen ansøger. Det er denne konklusion, der er omhandlet her.
65.      Efter at have foretaget denne præcisering skal jeg minde om, at ligebehandlingsprincippet ifølge retspraksis kræver, at alle ansøgere til den samme udvælgelsesprøve aflægger den samme prøve under de samme vilkår, og at prøverne i det væsentlige har samme sværhedsgrad for alle ansøgere(28).
66.      I de appellerede domme fastslog Retten, at den længere forberedelsestid ikke udgjorde en væsentlig fordel for ansøgerne i de efterfølgende sessioner, og baserede tilsyneladende denne konklusion alene på fraværet af en åbenbar hensigt fra udvælgelseskomitéens side om at begrænse denne tid. Efter min opfattelse overser denne tilgang dog de objektive konsekvenser af yderligere tid til at forberede kendte prøvematerialer. Det er imidlertid disse konsekvenser, der efter min opfattelse er afgørende for vurderingen af, om der foreligger forskelsbehandling. I lyset af den retspraksis, der er nævnt i det foregående punkt, er det relevante spørgsmål nemlig, om en forskel i forberedelsestid har resulteret i, at ansøgerne deltog i en udvælgelsesprøve under objektivt forskellige vilkår – en vurdering, der afhænger af sagens omstændigheder.
67.      Selv om ikke enhver forskel i forberedelsestid kan betragtes som relevant, gør de særlige omstændigheder i den foreliggende sag, som fastslået af Retten, den efter min opfattelse væsentlig. Ansøgerne i den anden og den tredje session drog fordel af henholdsvis dobbelt eller tre gange den forberedelsestid, der var til rådighed for den første session, for at gøre sig bekendt med det samme på forhånd offentliggjort scenarie. Den betydeligt længere forberedelsestid for det samme scenarie – uundgåeligt kombineret med en vis grad af indsigt fra den første session i, hvordan dette scenarie kan anvendes – skaber efter min mening en mærkbar forskel i de vilkår, hvorunder ansøgerne i de tre sessioner deltog i den områderelaterede skriftlige prøve.
68.      Som med den første del af dette appelanbringende skal det derfor vurderes, om denne forskelsbehandling var objektivt begrundet og forholdsmæssig. Kommissionen har ikke fremført nogen specifik begrundelse i den henseende. Det kan kun antages, at tilgangen med at opretholde det samme på forhånd offentliggjort scenarie for omprøven i den områderelaterede skriftlige prøve (hvilket resulterede i den længere forberedelsestid) forfulgte en legitim målsætning om at sikre en sammenlignelig sværhedsgrad på tværs af sessionerne. Selv med denne antagelse forekommer den valgte tilgang dog ikke at være forholdsmæssig under omstændighederne, især på grund af tilgængeligheden af mindre restriktive alternativer også i denne henseende. Selv hvis det var umuligt at planlægge alle sessioner inden for en snævrere tidsramme på grund af administrative begrænsninger, kunne andre alternativer efter min mening have været overvejet, såsom at offentliggøre et nyt scenarie med tilsvarende sværhedsgrad eller, som diskuteret i det foregående afsnit, at gentage de skriftlige prøver for alle ansøgere på lige vilkår.
69.      Det følger efter min opfattelse, at den ekstra forberedelsestid, som ansøgerne drog fordel af i efterfølgende sessioner af den områderelaterede skriftlige prøve, indebar en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
70.      Jeg mener derfor, at Retten begik en retlig fejl ved i de appellerede domme at fastslå, at en sådan tilsidesættelse ikke havde fundet sted.
71.      Som med den første del af det første appelanbringende vedrører denne konklusion dog ikke alle appellanterne. Som Retten allerede har fastslået, og som accepteret af appellanterne, er det kun de iblandt dem, der ikke tog de skriftlige prøver igen – og dermed ikke drog fordel af en længere forberedelsesperiode til den områderelaterede skriftlige prøve – der kan påberåbe sig anden del af det første appelanbringende. Disse appellanter er VT, UN, US og UT (29).
72.      Det forekommer mig dog, at der skal foretages en sondring med hensyn til UT. Selv om det ikke specifikt er blevet behandlet af parterne i appellen, følger det, så vidt jeg forstår, af præmis 5 i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen, at UT blev udelukket fra reservelisten, fordi han ikke havde opnået det krævede antal mindstepoint i assessmentcentret.
73.      I denne henseende var optagelsen på reservelisten i meddelelsen om udvælgelsesprøven klart underlagt to kumulative betingelser: i) at opnå alle de krævede point i assessmentcentret og ii) at opnå et af de højeste antal samlede point blandt ansøgerne. Det er afgørende, at UT ikke opfyldte den første af disse betingelser. Hans manglende optagelse på reservelisten skyldtes derfor ikke den sammenlignende bedømmelse blandt ansøgerne med hensyn til det højeste antal samlede point – hvor den påståede forskelsbehandling kan have påvirket hans relative rangering – men at han ikke opfyldte et minimumskrav.
74.      Selv hvis man, som konkluderet ovenfor, anser appelanbringendet om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet for velbegrundet, og selv hvis man antager, at andre ansøgere i mangel af denne overtrædelse kunne have opnået færre point eller dumpet, ville det stadig ikke ændre det antal point, som UT selv havde opnået, og som lå under minimumskravet. Det skyldes, at den ulighed, der er påberåbt i den foreliggende sag, vedrører uberettigede muligheder, der gives andre ansøgere, for at præstere bedre; den vedrører ikke på nogen måde en negativ indvirkning på UT’s egen præstation. Det følger efter min opfattelse heraf, at det foreliggende appelanbringende skal forkastes i UT’s sag (30).
75.      Da de ovennævnte retlige fejl i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen ikke kan føre til annullation af afgørelsen om ikke at optage UT på reservelisten, forbliver dommens konklusion uændret for så vidt angår ham. I stedet skal dommens præmisser efter min opfattelse i hans sag erstattes med ovennævnte betragtninger (31).
76.      I lyset af det foregående vil jeg konkludere, at den anden del af det første appelanbringende tages til følge for så vidt angår appellanterne VT, UN og US, men forkastes for de resterende appellanter.
Foreløbig konklusion
77.      Det følger af konklusionerne i afsnit A.1 og A.2 ovenfor, at de appellerede domme er behæftet med retlige fejl og efter min opfattelse skal ophæves for alle appellanternes vedkommende – med undtagelse af UT.
78.      Såfremt Domstolen er uenig i ovenstående vurdering, vil jeg undersøge tredje del af det første appelanbringende samt det andet appelanbringende (som under alle omstændigheder fortsat er relevant for UT).
3.      Tredje del af det første appelanbringende: skriftlige prøver afholdt på forskellige datoer
79.      Med tredje del af det første appelanbringende, der kun er fremført i sag C-623/24 P, gør appellanterne gældende, at Retten begik en retlig fejl i præmis 119-122 i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen, idet den ikke fandt, at afholdelsen af de forskellige sessioner af de skriftlige prøver – navnlig den tredje session – på forskellige datoer var i strid med ligebehandlingsprincippet.
a)      Parternes væsentligste argumenter
80.      Til støtte for denne del af deres appel (32) har appellanterne hovedsageligt påberåbt sig Prais-dommen (33) (og i andre punkter i appellen også OJ-dommen (34)) med henblik på at argumentere for, at ligebehandlingsprincippet ifølge disse domme kræver, at alle ansøgere aflægger de skriftlige prøver samtidigt. På dette grundlag har de hævdet, at tilrettelæggelsen af skriftlige prøver over tre forskellige datoer i sig selv er uforenelig med ligebehandlingsprincippet.
81.      Kommissionen har gjort gældende, at den retspraksis, som appellanterne har påberåbt sig, ikke er relevant for omstændighederne i den foreliggende sag. Den tilføjer, at principperne fra denne retspraksis under alle omstændigheder blev overholdt, da det ikke drejede sig om afholdelsen af prøver på forskellige datoer, men snarere om gentagelsen af de samme prøvesessioner på grund af tekniske problemer, hvor hver session fandt sted på én dag.
b)      Bedømmelse
82.      For det første skal det påpeges, at dommene i Prais-sagen og i OJ-sagen vedrørte anmodninger fra individuelle ansøgere om, at prøver i udvælgelsesprøven skulle afholdes på en anden dato for dem af personlige årsager. Disse anmodninger var blevet afvist af de kompetente ansættelsesmyndigheder, og afslagene blev fastholdt i de respektive domme, i det væsentlige med den begrundelse, at det at tillade disse personer at aflægge eksamenerne på forskellige datoer kunne bringe kravet om, at prøverne skal afholdes under de samme betingelser for alle ansøgere, i fare. Kommissionen påpeger derfor med rette, at disse situationer adskiller sig markant fra den foreliggende kontekst, hvor udvælgelseskomitéen, konfronteret med udbredte tekniske fejl, måtte træffe afhjælpende foranstaltninger.
83.      Under alle omstændigheder kan disse domme ikke forstås som om de fastsætter den rigide antagelse, som appellanterne søger at udlede af dem, nemlig at den blotte kendsgerning, at skriftlige prøver i en udvælgelsesprøve afholdes på forskellige datoer, nødvendigvis i sig selv udgør en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet.
84.      For det første blev det i begge de ovennævnte domme antydet, at anmodningerne om forskellige datoer kunne være blevet imødekommet under forskellige omstændigheder (35).
85.      For det andet var argumentationen i disse domme baseret på den betragtning, at prøver i en udvælgelsesprøve skal afholdes under de samme betingelser for alle ansøgere. Selv om samtidige prøver generelt er den mest effektive måde at garantere ensartede betingelser på, kan denne logik ikke anvendes som en absolut regel. En sådan absolut fortolkning, som fremført af appellanterne, ville faktisk udelukke vedtagelsen af korrigerende foranstaltninger efter tekniske eller andre forstyrrelser og endda omprøvning af ansøgere, når afgørelsen om at udelukke disse ansøgere fra en udvælgelsesprøve er blevet annulleret af Unionens retsinstanser (hvilket paradoksalt nok er det resultat, som appellanterne kan opnå ved de foreliggende appeller).
86.      I modsætning til hvad appellanterne har anført, kræver ligebehandlingsprincippet derfor ikke, at alle prøver altid skal finde sted samme dag. Det, der snarere kræves, er, at enhver afvigelse i tidspunktet ikke må medføre en forskel i de objektive vilkår, hvorunder ansøgerne vurderes (f.eks. må ansøgere, der aflægger prøver på et senere tidspunkt, ikke drage fordel af forudgående kendskab til prøvens emner – som derfor skal være forskellige, samtidig med at de opretholder en tilsvarende sværhedsgrad).
87.      Derfor udgør det efter min opfattelse ikke i sig selv en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, at de skriftlige prøver blev afholdt på tre forskellige datoer. Bekymringerne vedrørende ligebehandling stammer snarere fra de specifikke ordninger, der regulerer tilrettelæggelsen af disse sessioner – især den generelle omprøve og den betydeligt længere forberedelsestid i et kendt scenarie – hvilket allerede er spørgsmål, der er undersøgt under de to første dele af det første appelanbringende. Isoleret set er det tredje led af dette appelanbringende derfor efter min opfattelse ugrundet og skal forkastes.
B.      Det andet appelanbringende: retlige fejl i forbindelse med forkastelsen af det femte anbringende, der blev fremført i første instans
88.      Appellanternes andet appelanbringende vedrører Rettens forkastelse af det femte anbringende, der blev fremført i første instans. Dette anbringende var i det væsentlige identisk i begge sager og angik, som det vil blive forklaret mere detaljeret nedenfor, en påstået tilsidesættelse af meddelelsen om udvælgelsesprøven for så vidt angår de kompetencer, der skulle bedømmes for ansøgerne. Rettens forkastelse af dette anbringende var imidlertid baseret på forskellige begrundelser i de to sager.
89.      Retten afviste således dette anbringende i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen, da det ikke var blevet fremført af appellanterne i deres klager i henhold til artikel 90, stk. 2, og som sådan ikke overholdt reglen om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet. Derimod antog Retten i dommen i sagen VT mod Kommissionen dette anbringende til realitetsbehandling og forkastede det som ugrundet.
90.      Appellanterne i sag C-623/24 P har således anfægtet Rettens afvisning af anbringendet, mens appellanten i sag C-622/24 P har anfægtet Rettens bedømmelse af sagens realitet. Jeg vil bedømme de tilsvarende appelanbringender hver for sig, idet jeg begynder med spørgsmålet om formaliteten (1), hvorefter jeg behandler den påståede fejl i vurderingen af realiteten vedrørende det oprindelige anbringende (2).
1.      Det andet appelanbringende i sag C-623/24 P: reglen om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet
91.      Med deres andet appelanbringende gør appellanterne i sag C-623/24 P gældende, at Retten begik en retlig fejl (i præmis 206 og 207 i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen) ved at forkaste deres femte anbringende med henvisning til manglende overholdelse af reglen om overensstemmelse mellem klagen og søgsmålet.
a)      Parternes væsentligste argumenter
92.      Selv om appellanterne ikke bestrider, at deres klage i henhold til artikel 90, stk. 2, ikke indeholdt nogen henvisning til det specifikke anbringende, der er omhandlet, har de anført, at Rettens anvendelse af reglen om overensstemmelse var urimelig streng i deres tilfælde.
93.      I den forbindelse har appellanterne argumenteret for, at reglen om overensstemmelse udelukkende er en konstruktion udviklet i retspraksis uden udtrykkeligt grundlag i artikel 270 TEUF, vedtægten eller Rettens procesreglement. De er derfor af den opfattelse, at den udgør en uskreven proceduremæssig begrænsning, der, når den gives en streng anvendelse, krænker retten til effektiv domstolsbeskyttelse i henhold til chartrets artikel 47. Med særlig henvisning til den tidligere EU-Personalerets dom i Mandt-sagen (36) opfordrer appellanterne til en fleksibel fortolkning af denne regel, hvorved det bør være tilstrækkeligt, at de i deres klager i henhold til artikel 90, stk. 2, bestred den materielle – og ikke blot den proceduremæssige – lovlighed af meddelelsen om udvælgelsesprøven.
94.      Appellanterne har desuden gjort gældende, at rationalet bag reglen – at muliggøre at tvisten mellem administrationen og klageren bilægges i mindelighed – ikke kan begrunde dens strenge anvendelse i tilfælde som deres, hvor ansættelsesmyndigheden ikke har givet et udtrykkeligt svar på deres klage inden for de frister, der er fastsat i artikel 90, stk. 2, i vedtægten, og en bilæggelse af tvisten i mindelighed derfor ikke realistisk set var under overvejelse.
95.      Kommissionen er af den opfattelse, at det andet appelanbringende skal afvises som irrelevant eller åbenbart ugrundet, da appellanterne efter dens opfattelse i det væsentlige søger at omgå deres forpligtelse til at indgive en administrativ klage i overensstemmelse med den administrative procedure, der er foreskrevet i artikel 90, stk. 2, og artikel 91, stk. 2, i vedtægten. Kommissionen har desuden påpeget, at den »fleksible« tilgang, der blev anvendt i Mandt-dommen, udtrykkeligt er blevet afvist af Retten, der fungerer som appelinstans, i efterfølgende sager. Endelig har Kommissionen anført, at karakteren af svaret på klagen, uanset om det er eksplicit eller implicit, er irrelevant for anvendelsen af reglen om overensstemmelse, og at der under alle omstændigheder blev truffet en udtrykkelig afgørelse i den foreliggende sag inden udløbet af fristen for at anlægge sag.
b)      Bedømmelse
96.      Ifølge fast retspraksis kræver reglen om overensstemmelse i tvister inden for EU-personaleretsområdet – idet et søgsmål ellers kan afvises – at en sag anlagt i henhold til artikel 270 TEUF kun må indeholde klagepunkter baseret på samme søgsmålsgrundlag som det, der påberåbes i den tidligere obligatoriske klage i henhold til artikel 90, stk. 2, i vedtægten. Søgsmålet kan udbygge disse klagepunkter ved at fremføre anbringender og argumenter, der ikke nødvendigvis fremgår af klagen, men som er snævert forbundet med den. Denne regel har til formål at muliggøre, at tvister kan bilægges i mindelighed, ved at sikre, at ansættelsesmyndigheden er i stand til med tilstrækkelig præcision at fastslå den kritik, der er rettet mod den anfægtede retsakt (37).
97.      Selv om det er korrekt, at reglen om overensstemmelse ikke udtrykkeligt er fastsat i artikel 90 og 91 i vedtægten (eller i andre gældende bestemmelser), kan den af denne grund ikke afvises som en ugrundet retlig konstruktion. Disse bestemmelser kræver en forudgående administrativ klage som en forudsætning for retslige skridt og ville blive gjort meningsløs – og åben for misbrug – hvis enhver klage, selv en klage, der ikke er relateret til genstanden eller årsagen til det efterfølgende søgsmål, blev anset for tilstrækkelig i den henseende.
98.      Det følger heraf, at søgsmålet skal have en forbindelse til klagen, som efter min opfattelse ikke kan være rent formel eller alt for abstrakt. Alligevel er dette i det væsentlige, hvad appellanterne argumenterer for ved at påberåbe sig Mandt-dommen.
99.      I den dom (og i et begrænset antal sager, der fulgte den) antog den tidligere EU-Personaleret, at reglen om overensstemmelse skulle fortolkes mere fleksibelt i betragtning af den uformelle karakter af den administrative procedure, den typiske mangel på bistand fra en advokat på dette tidspunkt og retten til effektiv domstolsbeskyttelse i henhold til chartrets artikel 47. På dette grundlag havde den tidligere EU-Personaleret accepteret, at anbringender, der blev fremført i søgsmålet, kunne anses for at være »snævert forbundet« med punkterne i klagen, hvis de begge vedrørte den materielle lovlighed (eller omvendt den processuelle lovlighed) af den anfægtede akt, selv om de vedrørte forskellige aspekter heraf.
100. Som Kommissionen imidlertid med rette har påpeget, begrænsede Retten – i sin egenskab af appelinstans for EU-Personaleretten – denne alt for brede tilgang i efterfølgende sager og bragte retspraksis tilbage i overensstemmelse med tidligere domme fra Domstolen om reglen om overensstemmelse (38). Efter min opfattelse var dette den korrekte tilgang. Som Retten fastslog i Moschonaki-dommen (39), er begreberne materiel og processuel lovlighed for brede og abstrakte til at sikre en meningsfuld forbindelse mellem de anbringender, der blev fremført i den administrative procedure, og dem, der påberåbes i søgsmålet. Denne forbindelse er ikke desto mindre afgørende, hvis den administrative procedure skal nå sit formål om løsning af tvister i mindelighed.
101. Appellanternes påberåbelse af Mandt-dommen med henblik på at argumentere for, at det er tilstrækkeligt, med henblik på at gøre et anbringende gældende vedrørende materiel lovlighed for Retten, blot at have påberåbt sig den materielle lovlighed af udvælgelsesprøven eller af de omtvistede afgørelser i deres klage i henhold til artikel 90, stk. 2, kan derfor ikke tiltrædes. En sådan fortolkning ville fratage den administrative procedure selve dens funktion. Når en klage i henhold til artikel 90, stk. 2, ikke engang antyder en specifik klage vedrørende den omhandlede akt, er ansættelsesmyndigheden ikke i stand til med den nødvendige klarhed at fastslå den berørtes bekymringer og kan derfor ikke meningsfuldt genoverveje akten, ændre eller trække den tilbage eller søge en løsning af tvisten i mindelighed.
102. Appellanterne har desuden gjort gældende, at netop dette formål med en løsning i mindelighed undermineres, når der, som i deres tilfælde, ikke er truffet nogen udtrykkelig afgørelse inden for den firemåneders periode, der er fastsat i artikel 90, stk. 2, i vedtægten. Under sådanne omstændigheder mener de, at reglen om overensstemmelse bør anvendes mindre strengt – hvis den overhovedet skal finde anvendelse. Jeg deler ikke denne opfattelse.
103. Ligesom Kommissionen mener jeg, at karakteren af ansættelsesmyndighedens svar på klagen, hvad enten det er implicit eller eksplicit, er irrelevant og ikke ændrer kravene i reglen om overensstemmelse (40). Desuden forekommer det, at appellanternes argumentation er mangelfuld, idet den er retrospektiv: De udleder af den efterfølgende stiltiende afvisning, at klagefasen aldrig var i stand til at tjene sit formål, og de bruger derefter denne påstand til at argumentere for, at klagen ikke behøvede at indeholde det omtvistede anbringende i første omgang. Klagens indhold kan imidlertid ikke bestemmes ud fra, hvordan ansættelsesmyndigheden i sidste ende reagerede på den. Desuden kan det ikke udelukkes, selv i tilfælde af en stiltiende afvisning, at ansættelsesmyndigheden kunne have indtaget en anden holdning, f.eks. ved at opretholde klagen og undersøge muligheden for at bilægge tvisten i mindelighed, hvis en specifik klage var blevet rejst klart fra starten.
104. I lyset af det ovenstående må det konkluderes, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at afvise appellanternes femte anbringende i første instans, da der – hvilket er ubestridt – ikke blev fremført nogen relevant påstand eller noget snævert forbundet argument i deres klage i henhold til artikel 90, stk. 2. Det andet appelanbringende i sag C-623/24 P skal derfor efter min opfattelse forkastes som ugrundet.
105. Jeg noterer, at appellanterne også for fuldstændighedens skyld har redegjort for deres holdning til indholdet af deres oprindelige femte anbringende. Deres argumentation i denne henseende svarer til appellantens i sag C-622/24 P, som jeg vil behandle i det følgende afsnit. I betragtning af de konklusioner, der vil blive draget i den forbindelse nedenfor, mener jeg, at selv hvis det omtvistede anbringende var blevet antaget til realitetsbehandling for appellanterne i sag C-623/24 P, ville det under alle omstændigheder være blevet forkastet.
2.      Det andet appelanbringende i sag C-623/24 P: tilsidesættelse af meddelelsen om udvælgelsesprøven
106. Med det andet appelanbringende har appellanten i sag C-622/24 P gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl i præmis 187-193 i dommen i sagen VT mod Kommissionen i sin fortolkning af meddelelsen om udvælgelsesprøven med hensyn til, hvilke kompetencer der skulle have været bedømt i forhold til ansøgerne.
107. Mere specifikt har appellanten for Retten gjort gældende, at udvælgelseskomitéen havde handlet i strid med meddelelsen om udvælgelsesprøven, idet den havde vurderet evnen til at lede et team hos ansøgere i lønklasse AD 7 (såsom ham selv), selv om disse færdigheder efter hans opfattelse ifølge meddelelsen kun burde have været vurderet for ansøgere i lønklasse AD 9.
108. Retten forkastede dette anbringende og fandt, at appellanten fejlagtigt havde støttet sig til den del i meddelelsen om udvælgelsesprøven, der beskrev de opgaver, som rekrutterede ansøgere kunne forventes at udføre (herefter »afsnittet om arbejdsopgaver«), hvor det kun for AD 9-administratorer anførtes, at de kan »få til opgave at […] lede et team af medarbejdere«. Tværtimod bestemte afsnittet om, hvordan ansøgere ville blive udvalgt (herefter »afsnittet om udvælgelse«) i meddelelsen om udvælgelsesprøven, at otte generelle kompetencer, herunder »lederevner«, skulle vurderes i assessmentcentret for alle ansøgere uanset lønklasse. På dette grundlag konkluderede Retten, at udvælgelseskomitéen ved vurderingen af appellantens lederevner havde handlet i fuld overensstemmelse med bestemmelserne i meddelelsen om udvælgelsesprøven.
a)      Parternes væsentligste argumenter
109. Appellanten har gjort gældende, at Rettens vurdering er behæftet med en retlig fejl, da den ikke overholdt ordlyden af meddelelsen om udvælgelsesprøven (nemlig den retlige ramme for udvælgelsesprøven), hvori det »at lede et team« klart var forbeholdt som en opgave kun for stillinger i lønklasse AD 9, og fejlagtigt behandlede dette begreb som værende ensbetydende med »lederevner«.
110. Med henvisning til Spisto-dommen (41) har appellanten gjort gældende, at arten af de opgaver, der skal udføres ved ansættelse, udgør en grundlæggende præmis for fortolkningen af meddelelsen om udvælgelsesprøven og derfor skal have indflydelse på vurderingen af ansøgere. Han har i det væsentlige gjort gældende, at afsnittet om udvælgelse i meddelelsen ikke kan læses isoleret fra afsnittet om arbejdsopgaver, men i stedet burde have været fortolket i lyset af det.
111. Det følger efter hans opfattelse heraf, at evnen til at lede et team kun burde have været vurderet i forhold til ansøgere til lønklasse AD 9. Subsidiært har han gjort gældende, at selv hvis lederevner skulle vurderes for alle ansøgere, burde udvælgelseskomitéen i det mindste have anvendt forskellige vurderingskriterier for hver af disse lønklasser.
112. Kommissionen har gjort gældende, at det andet appelanbringende er ugrundet. Den har understreget, at meddelelsen om udvælgelsesprøven klart fastslog, at »lederevner« som en generel kompetence ville blive vurderet for alle ansøgere i assessmentcentret, uanset hvilken lønklasse ansøgningen vedrørte. I den forbindelse har Kommissionen påpeget, at generelle kompetencer i EPSO-udvælgelsesprøver altid vurderes for alle lønklasser uafhængigt af de specifikke opgaver, som de beståede ansøgere udfører.
113. Kommissionen har derfor gjort gældende, at sondringen mellem lønklasse AD 7 og AD 9 ikke var relevant i fasen ved assessmentcentret, men kun i Talent Screener-fasen (hvor der blev taget hensyn til faglig erfaring, der var relevant for de opgaver, som de beståede ansøgere skulle udføre). Kommissionen har derfor gjort gældende, at appellantens påberåbelse af Spisto-dommen er irrelevant, da denne sag vedrørte evalueringen af faglig erfaring i Talent Screener-fasen og ikke vurderingen af generelle kompetencer. Derudover har Kommissionen anført, at Retten ikke behandlede »lederevner« og det »at lede et team« som ensbetydende begreber. Den undersøgte snarere hvert begreb i sin rette kontekst og fandt med føje, at udvælgelseskomitéen kun havde evalueret generelle lederevner, således som dette klart var fastsat i afsnittet om udvælgelse i meddelelsen om udvælgelsesprøven.
b)      Bedømmelse
114. For det første skal det præciseres, at appellantens formulering af sin påstand, nemlig at udvælgelseskomitéen vurderede hans evner til at lede et team, er faktuelt upræcis. Som den appellerede dom tydeligt gør klart (i præmis 53 og 192), vurderede udvælgelseskomitéen lederevner, idet den tog hensyn til evnen til at »lede, udvikle og motivere folk til at opnå resultater«. Som Retten påpegede, var denne kompetence en af otte generelle kompetencer, der skulle vurderes i assessmentcentret for alle ansøgere, uanset lønklasse, således som dette udtrykkeligt var fastsat i afsnittet om udvælgelse i meddelelsen om udvælgelsesprøven.
115. På dette grundlag må det af appellanten anførte i det væsentlige forstås således, at eftersom beståede ansøgere i lønklasse AD 7 ikke forventedes at lede et team som en del af deres opgaver, burde lederevner enten slet ikke have været vurderet for dem eller burde have været vurderet efter andre kriterier end dem, der anvendes for ansøgere i lønklasse AD 9. Begge disse betragtninger stammer imidlertid fra en grundlæggende misforståelse af på den ene side begrebet lederevner som kompetence og på den anden side arten af de generelle kompetencer, der vurderes i EPSO-udvælgelsesprøver.
116. I denne henseende kan det først påpeges, at selv om »lederevner« kan omfatte aspekter af at lede andre, er det ikke en kompetence, der er forbeholdt dem, der bestrider formelle lederstillinger. En person kan være forpligtet til at lede et projekt eller håndtere en sag og dermed f.eks. være nødt til at koordinere og vejlede kolleger uden at være leder af et team. Ved at antage, at »lederevner« kun er fuldt ud relevant for ansøgere i lønklasse AD 9 som potentielle teamledere, forekommer det, at appellanten sammenblander begreberne »at lede et team« og lederevner.
117. Endvidere noterer jeg, at EPSO sammen med de rekrutterende institutioner og organer, det betjener, i forbindelse med udøvelsen af deres skøn til at fastlægge, hvilke færdigheder de vil kræve af ansøgere i udvælgelsesprøver (42), har defineret visse generelle kompetencer, der anses for essentielle for enhver stilling i disse institutioner eller organer. »Lederevner« er en sådan kompetence, der gælder for alle administratorstillinger på tværs af lønklasser, herunder begynderstillinger i lønklasse AD 5 (43).
118. Det er af denne grund, at meddelelsen om udvælgelsesprøven ikke sondrer mellem ansøgere i lønklasse AD 7 og ansøgere i lønklasse AD 9 med henblik på kompetencevurdering. Afsnittet om arbejdsopgaver i meddelelsen, der beskriver de opgaver, der er knyttet til hver lønklasse, er derfor ikke relevant for vurderingen af generelle kompetencer. I denne sammenhæng kunne udvælgelseskomitéen ikke se bort fra den klare formulering af meddelelsen, som danner den retlige ramme for udvælgelsesprøven og definerer grænserne for komitéens skøn (44); i stedet var den forpligtet til at vurdere lederevner for alle ansøgere på grundlag af de samme kriterier, uanset lønklasse.
119. Det må derfor konkluderes, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at fastslå, at udvælgelseskomitéen ikke havde tilsidesat meddelelsen om udvælgelsesprøven, i modsætning til hvad appellanten har gjort gældende.
120. Denne konklusion drages ikke i tvivl af appellantens argument baseret på Spisto-dommen. Denne dom understøtter ikke appellantens påstand; tværtimod bekræfter den ovennævnte konklusion.
121. I den sag, der gav anledning til Spisto-dommen, klagede en ansøger i en EPSO-udvælgelsesprøve over, at udvælgelseskomitéen i Talent Screener-fasen havde vurderet – og fundet manglende – erfaring med teamlederskab, selv om hverken udvælgelseskriterierne eller beskrivelsen af de opgaver, som disse kriterier henviste til, indeholdt nogen relevant omtale af sådan erfaring. Retten fastslog, at udvælgelseskomitéen ved at indføre dette yderligere kriterium om »teamlederskab« i Talent Screener-fasen havde undladt at overholde vilkårene i meddelelsen om udvælgelsesprøven.
122. Sondringen mellem denne sag og den foreliggende sag er klar, da Spisto-dommen vedrørte Talent Screener-fasen, som eksplicit har til formål at vurdere ansøgernes erfaring i forbindelse med de opgaver, der skal udføres. Det kan ikke udledes heraf, som appellanten har hævdet, at beskrivelsen af opgaver (som i den udvælgelsesprøve, der er omhandlet i de foreliggende appeller, varierede alt efter lønklasse) er et kriterium, der skal vejlede fortolkningen af en meddelelse om udvælgelsesprøve for så vidt angår alle faser af udvælgelsesprøven. Tværtimod understregede Retten i præmis 46 og 47 i Spisto-dommen, at de forskellige faser af udvælgelsesprøven tjente forskellige formål, idet Talent Screener-fasens formål var at vurdere ansøgernes professionelle erfaring og angivne kvalifikationer, mens fasen ved assessmentcentret har til formål at vurdere deres evner og kompetencer i praksis. Af denne grund konkluderede Retten, at de kriterier, der er relevante for én fase af udvælgelsesprøven, ikke kan påvirke vurderingen i en anden fase. Det er også værd at nævne, at Retten i Spisto-dommen kort konstaterede, at lederevner ikke nødvendigvis omfatter at lede et team, en konklusion, der er fuldt ud i overensstemmelse med den ovenfor anførte analyse. Spisto-dommen støtter derfor langt fra appellantens argument, men snarere den ovenfor anførte konklusion, hvorefter Retten med føje i den appellerede dom fastslog, at udvælgelseskomitéen havde handlet i overensstemmelse med meddelelsen om udvælgelsesprøven.
123. I lyset af det ovenstående skal det andet appelanbringende i sag C-622/24 P efter min opfattelse forkastes som ugrundet.
VII. Konsekvenser af bedømmelsen
124. Som konkluderet i punkt 77 ovenfor skal det første appelanbringende efter min opfattelse tiltrædes for alle appellanterne med undtagelse af UT. De appellerede domme bør derfor ophæves for appellanterne VT, UJ, UL, UN, UP, US, UU og UV.
125. I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, efter at have ophævet en afgørelse fra Retten, hjemvise sagen til Retten til afgørelse eller, hvis sagen er moden til afgørelse, afsige endelig dom i sagen.
126. Jeg er i den foreliggende sag af den opfattelse, at sagen giver Domstolen mulighed for at indtage en endelig holdning i sagen og konkludere, at de omtvistede afgørelser, som appellanterne, hvis det første appelanbringende er blevet taget til følge, har anfægtet, skal ophæves.
VIII. Sagsomkostninger
127. I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, når appellen tages til følge, og den selv endeligt afgør sagen. Artikel 138, stk. 1, i Domstolens procesreglement, der finder anvendelse på appelsager i henhold til artikel 184, stk. 1, bestemmer, at det pålægges den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
128. I den foreliggende sag har appellanterne nedlagt påstand om, at der pålægges sagsomkostninger. Da appellerne efter min opfattelse bør tages til følge, bør Kommissionen pålægges at betale sagsomkostningerne i forbindelse med denne sag, både i første instans og i appelsagen.
IX.    Forslag til afgørelse
129. Under henvisning til det ovenstående foreslår jeg, at Domstolen træffer følgende afgørelse:
»–      I sag C-622/24 P:
–        Dommen af 10. juli 2024, VT mod Kommissionen (T-216/23, EU:T:2024:465), ophæves.
–        Afgørelsen af 15. juli 2022, hvorved udvælgelseskomitéen for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/380/19 efter revurdering besluttede ikke at opføre VT på reservelisten til ansættelse af administratorer i lønklasse AD 7 inden for internationalt samarbejde og forvaltning af bistand til tredjelande, annulleres.
–        Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne både i første instans og i appelsagen.
–        I sag C-623/24 P:
–        Dommen af 10. juli 2024, UJ m.fl. mod Kommissionen (T-120/23, EU:T:2024:464), ophæves for så vidt angår UJ, UL, UN, UP, US, UU og UV.
–        Appellen forkastes for så vist angår UT.
–        Afgørelserne af 15. juli 2022, hvorved udvælgelseskomitéen for den almindelige udvælgelsesprøve EPSO/AD/380/19 efter revurdering besluttede ikke at opføre UJ og UL på reservelisten til ansættelse af administratorer i lønklasse AD 7 inden for internationalt samarbejde og forvaltning af bistand til tredjelande, annulleres.
–        Afgørelserne af 5. maj 2022, hvorved udvælgelseskomitéen besluttede ikke at opføre UN, UP, US, UU og UV på reservelisten, annulleres.
–        Europa-Kommissionen betaler sagsomkostningerne både i første instans og i appelsagen.«
1 –      Originalsprog: engelsk.
2 –      Dom af 10.7.2024, VT mod Kommissionen (T-216/23, herefter »dommen i sagen VT mod Kommissionen«, EU:T:2024:465). Denne sag blev udpeget som en prøvesag for 18 andre lignende sager (sagerne T-217/23, T-234/23 – T-238/23, T-241/23, T-242/23, T-249/23 – T-254/23, T-259/23, T-264/23, T-267/23 og T-268/23) og blev derfor udsat i henhold til artikel 71a i Rettens procesreglement.
3 –      Dom af 10.7.2024, UJ m.fl. mod Kommissionen (T-120/23, herefter »dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen«, EU:T:2024:464). Denne sag blev anlagt i fællesskab af 13 sagsøgere.
4 –      Forordning nr. 31 (EØF), 11 (Euratom), om vedtægten for tjenestemænd og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Det Europæiske Økonomiske Fællesskab og Det Europæiske Atomenergifællesskab (EFT 1959-1962, s. 126).
5 –      EUT 2019, C 409A, s. 1.
6 –      I præmis 107-112 i dommen i sagen VT mod Kommissionen og i præmis 103-109 i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen.
7 –      Selv om appellanterne flere gange i deres argumentation har nævnt den tredje session af de skriftlige prøver, kan denne første del af det første appelanbringende kun forstås som omhandlende tilbuddet om den anden session af de skriftlige prøver. Det er klart fastslået i de appellerede domme (jf. også punkt 10-12 ovenfor), at det kun var i den anden session, at alle ansøgere fik tilbudt muligheden for at deltage, mens den tredje session kun var åben for otte ansøgere, som havde oplevet tekniske vanskeligheder under den anden session.
8 –      Jf. f.eks. dom af 29.9.2009, Aparicio m.fl. mod Kommissionen (F-20/08, F-34/08 og F-75/08, EU:F:2009:132, præmis 77).
9 –      F.eks. fordi valget af emner i en prøve kan være mere fordelagtigt for visse ansøgere, der tilfældigvis er bekendt med det specifikke emne; jf. dom af 8.3.1988, Sergio m.fl. mod Kommissionen (64/86, 71/86-73/86 og 78/86, EU:C:1988:119, præmis 26-28).
10 –      Ibidem; jf. også dom af 12.3.2008, Giannini mod Kommissionen (T-100/04, EU:T:2008:68, præmis 133).
11 –      Kommissionen har alene præciseret dette punkt udtrykkeligt i sit svar i sag C-622/24 P, selv om det også kan udledes af dens indlæg i sag C-623/24 P.
12 –      Jf. dom af 18.2.1982, Ruske mod Kommissionen (67/81, herefter »Ruske-dommen«, EU:C:1982:69, præmis 9), kendelse af 7.9.2022, Rosca mod Kommissionen (C-802/21 P, EU:C:2022:677, præmis 31), og dom af 14.12.2022, SY mod Kommissionen (T-312/21, herefter »SY-dommen«, EU:T:2022:814, præmis 43 og 71).
13 –      Jf. f.eks. dom af 14.7.2022, Kommissionen mod VW m.fl. (C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557, præmis 142).
14 –      Uanset den ekstraordinære tredje session, der blev organiseret for et begrænset antal ansøgere på grund af yderligere tekniske problemer.
15 –      Jf. f.eks. dom af 26.3.2019, Spanien mod Parlamentet (C-377/16, EU:C:2019:249, præmis 38), og SY-dommen, præmis 53 og 74.
16 –      Jf. dom af 5.12.2023, Nordic Info (C-128/22, EU:C:2023:951, præmis 77 og den deri nævnte retspraksis).
17 –      Man kan ikke desto mindre stille sig det spørgsmål, om en foranstaltning kan anses for fuldt ud egnet til at afhjælpe uregelmæssigheder og genoprette vilkårene for udvælgelsesprøven, når denne foranstaltning indfører en ny uregelmæssighed, nemlig den omhandlede ulige behandling.
18 –      Jf. afsnit 4.1 i bilag III til udvælgelsesprøven; dette er nu også beskrevet detaljeret i en »politik for behandling af klager i forbindelse med prøver«, offentliggjort af EPSO den 24.6.2024 (tilgængelig på https://eu-careers.europa.eu/en/epso-complaint-resolution-policy).
19 –      Mindst halvdelen af ansøgerne, som Retten bemærkede i præmis 108 i sin dom i sagen VT mod Kommissionen.
20 –      En sådan løsning ville ganske vist ikke have været ideel for de ansøgere, der ville have været forpligtet til at tage prøverne igen, selv om de var tilfredse med deres præstation i den første session. Under de omhandlede ekstraordinære omstændigheder forekommer det dog at være den eneste tilgængelige korrigerende mulighed, der ikke i sig selv ville have skabt en fordel for visse ansøgere.
21 –      Jf. dom af 27.2.2025, OA mod Parlamentet (C-32/24 P, EU:C:2025:118, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
22 –      Jf. i denne retning den nylige SY-dom, hvori Retten fandt, at en ansøgers berettigede forventninger ikke var blevet påvirket i en situation, hvor hans oprindelige prøveresultater på grund af force majeure i forbindelse med covid-19 ikke blot var blevet annulleret, men var blevet erstattet af en anden type prøve, der ikke var angivet i den oprindelige meddelelse om udvælgelsesprøve.
23 –      Jf. f.eks. SY-dommen, præmis 126.
24 –      Jf. dom af 30.6.1983, Schloh mod Rådet (85/82, EU:C:1983:179, præmis 14), og af 25.3.2021, Alvarez y Bejarano m.fl. mod Kommissionen (C-517/19 P og C-518/19 P, EU:C:2021:240, præmis 91 og den deri nævnte retspraksis).
25 –      I præmis 113-117 i dommen i sagen VT mod Kommissionen og i præmis 112-114 i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen.
26 –      Det bør i denne henseende præciseres, at et scenarie vedrørende et fiktivt land blev offentliggjort forud for den første session, som ansøgerne blev opfordret til at gøre sig bekendt med. Under den områderelaterede skriftlige prøve blev ansøgerne opfordret til at udarbejde noter for at behandle en situation, der opstod i forbindelse med dette scenarie.
27 –      Version 1 af dette scenarie blev anvendt i den første og tredje session af de skriftlige prøver, og version 2 blev anvendt i den anden session.
28 –      Jf. f.eks. dom af 24.3.1988, Goossens m.fl. mod Kommissionen (228/86, EU:C:1988:172, præmis 15).
29 –      Der kan bestemt også sættes spørgsmålstegn ved (som Kommissionen gjorde i sagen VT mod Kommissionen), om disse ansøgere kan påberåbe sig ulige forberedelsestid i forbindelse med den anden session i betragtning af, at de valgte ikke at deltage deri. Men da udvælgelseskomitéen netop besluttede at tilbyde ansøgerne et valg mellem den første session og den anden session, burde den efter min mening have sikret, at disse sessioner blev afholdt under tilsvarende vilkår. Desuden opstår dette spørgsmål ikke i forbindelse med den tredje session, hvor kun otte ansøgere blev tilbudt at deltage.
30 –      Jf. analogt dom af 30.11.2005, Vanlangendonck mod Kommissionen (T-361/03, EU:T:2005:433, præmis 33), af 11.12.2012, Mata Blanco mod Kommissionen (F-65/10, EU:F:2012:178, præmis 38 og 39), og af 23.4.2015, BX mod Kommissionen (T-352/13 P, EU:T:2015:225, præmis 27 ff.).
31 –      Jf. dom af 16.3.2023, Kommissionen mod Calhau Correia de Paiva (C-511/21 P, EU:C:2023:208, præmis 64 og 65).
32 –      Jeg vil påpege, at mens den tredje del fokuserer på den tredje session af de skriftlige prøver, har appellanterne i begge sager også henvist til Prais-dommen til støtte for de to første dele af det samme appelanbringende, herunder med hensyn til den anden session af de skriftlige prøver. I det omfang denne argumentation kan forstås som en yderligere del af det første appelanbringende for alle appellanterne, er den foreliggende analyse under alle omstændigheder lige så relevant.
33 –      Dom af 27.10.1976, Prais mod Rådet (130/75, herefter »Prais-dommen«, EU:C:1976:142).
34 –      Dom af 23.2.2022, OJ mod Kommissionen (T-709/20, herefter »OJ-dommen«, EU:T:2022:81).
35 –      I Prais-dommen, såfremt ansøgeren på forhånd havde underrettet ansættelsesmyndigheden om, at hun ikke kunne deltage på den valgte dato (jf. præmis 17), og i OJ-dommen, hvis der var fremlagt passende beviser for, at ansøgeren ikke kunne deltage på de fastsatte datoer (præmis 50 ff.).
36 –      Dom af 1.7.2010, Mandt mod Parlamentet (F-45/07, herefter »Mandt-dommen«, EU:F:2010:72).
37 –      Jf. dom af 7.5.1986, Rihoux m.fl. mod Kommissionen (52/85, EU:C:1986:199, præmis 13), og af 14.3.1989, del Amo Martinez mod Parlamentet (133/88, EU:C:1989:124, præmis 9 og 10).
38 –      Ibidem.
39 –      Dom af 25.10.2013, Kommissionen mod Moschonaki (T-476/11 P, EU:T:2013:557, præmis 75 ff.).
40 –      Jf. også præmis 150 i dommen i sagen UJ m.fl. mod Kommissionen, hvori Retten, om end i forbindelse med et andet anbringende, ligeledes fandt, at fraværet af et udtrykkeligt svar inden for denne firemåneders periode ikke påvirker anvendelsen af reglen om overensstemmelse.
41 –      Dom af 10.11.2021, Spisto mod Kommissionen (T-572/20, herefter »Spisto-dommen«, EU:T:2021:766).
42 –      Jf. dom af 16.2.2023, Kommissionen mod Italien og Spanien (C-635/20 P, EU:C:2023:98, præmis 66 og den deri nævnte retspraksis).
43 –      Dette var tilfældet indtil 2022, og dermed også med hensyn til den pågældende udvælgelsesprøve. Fra 2023 har de nødvendige kompetencer ændret sig, men logikken bag, at de kræves på tværs af stillinger og lønklasser, er den samme (jf. i den forbindelse: https://eu-careers.europa.eu/en/kick-start-epsos-transformation-process).
44 –      Jf. Ruske-dommen, præmis 9, og SY-dommen, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis.