62000CC0360_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Indledning
1. Det foreliggende præjudicielle spørgsmål drejer sig om, hvorvidt traktatens bestemmelser, navnlig forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet kan påberåbes af - eller rettere til fordel for - en person, der er død mere end 30 år før Fællesskabets tilblivelse. Denne lidt forenklede sammenfatning har den fordel, at den retter opmærksomheden mod særegenhederne ved retsordningen for ophavsret til kunstneriske værker og intellektuelle frembringelser. Man har villet begrænse disse retlige konstruktioners egen ustabilitet, når der ikke er en international harmonisering af lovgivningerne, ved at tildele dem - på en vis måde - en bestemt nationalitet, der generelt er overensstemmende med ophavsmandens nationalitet.
Relevante retsforskrifter
National ret
2. På tidspunktet for omstændighederne i hovedsagen var kunstneriske og intellektuelle frembringelser beskyttet i Tyskland ved lov om ophavsret og beslægtede rettigheder (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz), herefter »UrhG«) i den affattelse, der var gældende i 1965 . Denne tekst sondrede mellem beskyttelse af tyske statsborgeres værker og udenlandske ophavsmænds værker.
3. Mens de førstnævnte i henhold til den tyske ordning nød en beskyttelse for alle deres værker - offentliggjorte eller ikke offentliggjorte - uafhængigt af stedet for den første offentliggørelse (UrhG's § 120, stk. 1), havde de sidstnævnte kun dette privilegium for værker, der første gang var offentliggjort på det tyske område (UrhG's § 121, stk. 1).
I alle andre tilfælde nød udenlandske ophavsmænd den beskyttelse, der var forbundet med deres rettigheder i henhold til bestemmelser i internationale traktater.
4. Den beskyttelse, som tyske statsborgere nyder, udløber 70 år efter ophavsmandens død, beregnet fra den følgende 1. januar (UrhG's §§ 64 og 69).
5. I italiensk ret er beskyttelsesperioden for ophavsret 56 år fra ophavsmandens død i henhold til artikel 25 i lov af 22. april 1944 og artikel 1 i lovdekret af 20. juli 1945 .
International ret
6. Den væsentligste internationale aftale inden for ophavsretsbeskyttelse er Bernerkonventionen til værn for litterære og kunstneriske værker af 9. september 1886, der i denne sag finder anvendelse i affattelsen fra Paris-akten af 24. juli 1971, der er ændret den 28. september 1979 (herefter »Bernerkonventionen«).
7. Ifølge Bernerkonventionens artikel 7 omfatter beskyttelsens varighed ophavsmandens levetid og 50 år efter hans død (stk. 1), beregnet fra den 1. januar det følgende år (stk. 5). De kontraherende parter kan imidlertid fastsætte en beskyttelsestid af længere varighed (stk. 6).
Under alle omstændigheder bestemmes beskyttelsestiden af lovgivningen i det land, hvor beskyttelsen kræves. Medmindre lovgivningen i dette land foreskriver andet, kan beskyttelsestiden imidlertid ikke være længere end den, der gælder i værkets hjemland (stk. 8). Denne ordning kaldes sædvanligvis kortfattet for »sammenligning af beskyttelsestiden«.
Den tyske lovgivning »foreskriver [ikke] andet« i den forstand, hvori udtrykket anvendes i Bernerkonventionens artikel 7, stk. 8.
8. De begrænsninger, som denne bestemmelse tillader, er gentaget i artikel 3, stk. 1, i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs) . Denne aftale bestemmer ligeledes, at de undertegnende stater skal overholde Bernerkonventionens artikel 1-21 og bilaget hertil (artikel 9).
Fællesskabsretten
Forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet
9. Artikel 12, stk. 1, EF (før EF-traktatens artikel 6) bestemmer:
»Inden for denne traktats anvendelsesområde og med forbehold af dennes særlige bestemmelser er al forskelsbehandling, der udøves på grundlag af nationalitet, forbudt.«
Harmonisering af ophavsretsbeskyttelsen
10. Rådet vedtog den 29. oktober 1993 direktiv 93/98/EØF om harmonisering af beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder (herefter »direktiv 93/98«) . Medlemsstaterne skulle tilpasse deres nationale ret til direktivet inden den 1. juli 1995.
11. I henhold til direktivets artikel 10, stk. 2, finder den beskyttelsestid, der er fastsat i direktivet, anvendelse på alle værker og emner, som på gennemførelsesdatoen er beskyttet i mindst en medlemsstat.
12. Den 1. juli 1995 var Puccinis værker ikke beskyttet i nogen medlemsstat.
De faktiske omstændigheder og tvisten i hovedsagen
13. Sagsøgeren i hovedsagen, G. Ricordi & Co. Bühnen- und Musikverlag GmbH (herefter »Ricordi«), er del af et velkendt forlag, der er specialiseret i udgivelsen af partiturer og librettoer. Sagsøgeren har opførelsesrettighederne til operaen La Bohème af den italienske komponist Giacomo Puccini, der døde i 1924.
14. La Bohème blev første gang opført i Teatro Regio i Torino den 1. februar 1896 under ledelse af Arturo Toscanini. Librettoen, der er skrevet af Luigi Illica og Giuseppe Giacosa, er inspireret af Henri Murgers roman »Scènes de la vie bohème«, der i 1947 blev offentliggjort med stor succes. Denne roman gav ligeledes inspiration til en opera af Leocavallo med samme titel, der første gang blev opført på Fenice i Venedig den 5. maj 1897 .
15. Selv om La Bohème var en stor succes helt fra de første opførelser, var en del af kritikkerne, der tvivlede på operaens vedvarende karakter, forbeholdne, men operaen fejrede triumfer på scener over hele verden. Thomas A. Edison tog ikke fejl, da han skrev, at »mænd dør, og regeringer skrifter, men arierne fra La Bohème vil bestå for evigt« . Ernst Kraus anser La Bohème, der er en intuitiv blanding af ånd, lidenskab og farve, for Puccinis hovedværk, og fremhæver komponistens orkestrering og store instrumentale kunst, som Verdi var den første til at sætte pris på .
16. La Bohème er efter sin tilblivelse blevet opført i hele verden. Først i Palermo, derefter i Manchester, på Hofoper i Berlin, i 1898 på Opéra Comique i Paris, på Liceo i Barcelona og på Teatro Príncipe Alfonso i Madrid og i 1900 på Metropolitan Opera i New York. Den 5. april 1925 blev operaen fortolket af Miguel Fleta og Mathilde Revenga under ledelse af Saco de Valle på Teatro Real i Madrid, hvor den var det sidste værk, der blev opført inden teatrets lukning, og hvor den blev opført indtil 1970'erne .
17. Udbredelsen af denne opera giver en idé om den betydning, som ophavsretten og de økonomiske konsekvenser kan have på den fortolkning, som den forelæggende ret har anmodet om.
18. Land Hessen, der er sagsøgt i hovedsagen, administrerer Staatstheater (statsteatret) i Wiesbaden.
19. I løbet af sæsonerne 1993/1994 og 1994/1995 opførte Staatstheater i Wiesbaden flere gange operaen La Bohème af Giacomo Puccini uden aftale med forlaget Ricordi.
20. Mens Ricordi har gjort gældende, at Puccinis værker var beskyttet i Tyskland indtil den 31. december 1994, hvor den beskyttelsestid på 70 år efter ophavsmandens død, der følger af en ikke-diskriminerende anvendelse af den nationale lovgivning (UrhG's §§ 120 og 121), udløb, har Land Hessen anført, at La Bohème i henhold til Bernerkonventionens artikel 7 alene er beskyttet i de 56 år, der ydes i italiensk ret, således at beskyttelsestiden udløb den 31. december 1980.
21. Det er i denne sammenhæng, at Ricordi anlagde sag ved Landgericht, der har kompetence til at behandle civile sager i første instans, når sagsgenstanden er af en større værdi, og sager vedrørende administrationens civile ansvar. Landgericht tog sagsøgerens påstand til følge.
22. Land Hessen fik ikke medhold i sin appel til Oberlandesgericht i Frankfurt am Main.
23. Land Hessen indgav derefter en revisionsanke til Bundesgerichtshof, hvorunder påstanden om frifindelse blev gentaget.
Det præjudicielle spørgsmål
24. Bundesgerichtshofs 1. Civilafdeling har i forbindelse med disse sidstnævnte retsforhandlinger besluttet at udsætte sagen og i medfør af artikel 234, stk. 1 og 3, EF at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 12, stk. 1, EF anvendes i tilfælde, hvor en udenlandsk ophavsmand allerede var død på det tidspunkt, traktaten trådte i kraft i den stat, hvor han var statsborger, når der ellers efter national ret vil ske en forskelsbehandling, for så vidt angår beskyttelsesperioden for den udenlandske ophavsmands værker i forhold til en ligeledes før ikrafttrædelsen af traktaten afdød indenlandsk ophavsmand?«
Retsforhandlingerne for Domstolen og parternes indlæg
25. Ud over parterne i tvisten i hovedsagen har den tyske regering og Kommissionen givet møde. Der er alene Land Hessen, der har foreslået, at spørgsmålet besvares benægtende.
26. Ifølge Land Hessen skyldes den forskelsbehandling, der er omtvistet i denne sag, ikke ophavsmandens nationalitet, men forskellene i de nationale beskyttelsesordninger. Opnåelsen af denne beskyttelse har kun en indirekte forbindelse med ophavsmandens nationalitet.
27. Endvidere er Land Hessen af den opfattelse, at forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 12 EF ikke finder anvendelse, da både værkets første opførelse og ophavsmandens død ligger forud for traktatens ikrafttrædelse.
28. Ricordi er ligesom den tyske regering og Kommissionen af den opfattelse, at forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet ligeledes finder anvendelse på virkninger, der følger af hændelser, der er indtrådt før Rom-traktatens ikrafttræden. Dette synspunkt finder støtte i Domstolens praksis og i Rådets lovgivningsarbejde, nemlig direktiv 93/98. Denne tekst anvender princippet om fuldstændig anvendelse af artikel 12 EF på hændelser, der er indtrådt før 1958.
29. Endvidere er den tyske lovgivning ifølge Kommissionen uforenelig med fællesskabsretten, idet den indebærer en indirekte forskelsbehandling af ophavsmandens adkomsthavere, der sædvanligvis er af samme nationalitet som ophavsmanden, hvilket også gælder for hans arvinger.
Analyse af det præjudicielle spørgsmål
30. Den forelæggende ret og de andre parter er enige om, at anvendelsen af tysk ret i denne sag kan medføre en forskelsbehandling, der er forbudt ved artikel 12 EF. Det er imidlertid et spørgsmål, om ikke den retlige problemstilling skal anskues på en anden måde.
31. I det omfang ophavsmandens person tages i betragtning ved definitionen af ophavsrettens indhold, kan det hævdes, at en forskelsbehandling, der ikke er objektivt begrundet, udgør en form for direkte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet.
32. Det står alligevel fast, at ophavsretten i denne sag er påberåbt af et tysk selskab, der er stiftet i overensstemmelse med dette lands ret. På trods af muligheden for at overdrage ophavsretten kan man have den opfattelse, at den forskelsbehandling, som tysk ret indebærer for selskabet, er en indirekte forskelsbehandling på grundlag af nationalitet, da den statistisk set påvirker mange flere statsborgere fra andre medlemsstater end nationale statsborgere.
33. Man kan endelig uddybe denne tankerække og spørge, om det ikke er relevant at anse denne forskel for en hindring for de frie varebevægelser og den frie udveksling af tjenesteydelser. Den blandede, personlige og økonomiske eller formueretlige karakter af ophavsretten, der er vejen til berømmelse og velstand, får mig til at stille dette spørgsmål . Man skal derfor ved en samtidig anvendelse af de i artikel 30 EF tilladte begrænsninger og forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet særskilt analysere den ulige behandling i forhold til hvert af disse principper.
34. Jeg mener imidlertid, at Domstolens praksis på nuværende tidspunkt gør den slags spørgsmål overflødige, og at det materielle problem kan behandles uden videre.
35. Således som alle sagens parter har anerkendt, udgør dom af 20. oktober 1993, Phil Collins m.fl., udgangspunktet for analysen af anvendelsen af forbuddet mod forskelsbehandling i artikel 12 EF på ophavsrettens særegenheder.
36. Tvisten i de hovedsager, der gav anledning til den nævnte præjudicielle afgørelse, vedrørte anvendelsen af andre bestemmelser i den samme tyske lov som den, der er omtvistet i den foreliggende sag. Det drejede sig således om at efterprøve, om fællesskabsretten kunne anerkende, at en national ophavsmand i en medlemsstat blev givet mulighed for at forbyde markedsføringen af en optagelse - der var foretaget uden hans samtykke - af en forestilling, der var gennemført i udlandet, mens denne mulighed under de samme betingelser ikke blev givet en ophavsmand fra en anden medlemsstat.
37. Inden Domstolen besvarede dette spørgsmål præcist, undersøgte den mere generelt, om ophavsretten og de beslægtede rettigheder var omfattet af traktatens anvendelsesområde for så vidt angik artikel 7, stk. 1, der svarede til den nuværende artikel 12, stk. 1, EF.
38. Domstolens ræsonnement er overbevisende i sin enkelhed. Domstolen indrømmede, at området ikke var harmoniseret, og at den nationale lovgiver derfor havde kompetence, men fremhævede ophavsrettens hovedsageligt økonomiske art, idet dens kommercielle udnyttelse udgør en indtægtskilde for indehaveren. Ophavsretten er derfor, selv om den er reguleret af de nationale lovgivninger, underlagt traktatens krav og er således omfattet af traktatens anvendelsesområde.
39. Ophavsretten er ifølge samme dom, ligesom andre former for enerettigheder, der tildeles ved den litterære og kunstneriske ejendomsret, efter sin art knyttet til udveksling af goder og tjenesteydelser samt til konkurrenceforholdene inden for Fællesskabet. Ophavsretten er dermed underlagt bestemmelserne i artikel 28 EF og 30 EF om de frie varebevægelser, artikel 49 EF og 55 EF om den frie udveksling af tjenesteydelser fra selskaber, der administrerer sådanne rettigheder, og endelig de fællesskabsretlige konkurrenceregler .
40. Domstolen kunne af ovennævnte betragtninger udlede, at ophavsretten på grund af sin virkning på udvekslingen af varer og tjenesteydelser inden for Fællesskabet »nødvendigvis er underlagt det generelle princip om forbud mod forskelsbehandling i traktatens artikel [12], stk. 1, uanset om de kan henføres under de særlige bestemmelser i [...] artikel [28 EF, 30 EF, 49 EF og 55 EF]« .
41. Man skal gå ud fra denne vigtige erklæring, hvis ordlyd er meget kategorisk og ubetinget, for at fjerne Bundesgerichtshofs tvivl.
42. Den faktiske omstændighed, der adskiller den foreliggende sag fra den omtalte retspraksis, er, at den italienske komponist Giacomo Puccini - til forskel fra de britiske statsborgere Phil Collins og Cliff Richard - døde flere tiår før, at traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet trådte i kraft den 1. januar 1958. Det skal analyseres, om dette forhold er tilstrækkeligt til at føre til en anden løsning end den, der er redegjort for.
43. Jeg kan på forhånd sige, at det ikke er min opfattelse. For at dette skulle være tilfældet, skal forbuddet i artikel 12 EF fortolkes således, at det finder anvendelse på betingelse af, at en person kan påberåbe sig det. Der kan hverken udledes en sådan betingelse af selve bestemmelsen, Domstolens praksis eller endnu mindre af traktatens ånd.
44. Artikel 12, stk. 1, EF bestemmer i meget absolutte termer, at enhver forskelsbehandling på grundlag af nationalitet er forbudt.
45. Dette betyder, at medmindre det er objektivt begrundet og står i et rimeligt forhold til det forfulgte formål, er enhver ulige behandling, der i det væsentlige bygger på et nationalitetskriterium, i strid med traktaten, uanset om den påberåbes af den person, der lider skade, eller af en enhver anden person, der påviser en retlig interesse.
46. Indførelsen af et enhedsmarked indebærer ikke alene, at statsborgere fra en medlemsstat gives ret til at udøve enhver form for lovlig økonomisk aktivitet i en anden medlemsstat, men ligeledes at nationaliteten inden for de områder, der omfattes af traktaten, ikke længere må anvendes som lovligt kriterium i forbindelse med fastlæggelsen af det retlige indhold i økonomiske forhold og ved regulering af udviklingen heraf. Dette er efter min opfattelse den væsentligste yderligere værdi ved artikel 12 EF i forhold til andre traktatbestemmelser, der har et tilsvarende indhold.
47. Det skal understreges, at opgivelsen af nationalitetskriteriet umiddelbart skyldes forbuddet i artikel 12 EF. Det er med andre ord ikke nødvendigt at foretage den statistiske efterprøvelse eller sandsynlighedsvurdering, der kræves ved indirekte forskelsbehandling. Herudover kan det ikke antages, at den pågældende tyske lovgivning er omfattet af den definition, Domstolen har givet dette begreb. Den indirekte forskelsbehandling omfatter ulige behandling, som ved anvendelse af andre kriterier end nationaliteten reelt fører til det samme resultat . Dette er ikke tilfældet i denne sag, da ulempen er forbundet med nationaliteten .
En medlemsstats bestemmelse, der forbeholder egne statsborgere fordelen ved en bestemt økonomisk ret, er således i direkte strid med artikel 12 EF. En regel, der for eksempel giver grandbørnebørn af italienske statsborgere eller forældre til danske børn bestemte fordele, vil ligeledes være det. Det er ikke nødvendigt statistisk at efterprøve, om hovedparten af italieneres grandbørnebørn er italienere, eller om forældre til danske børn almindeligvis er danskere. Den forbudte forskelsbehandling skyldes selve valget af en ulovlig tilknytningsfaktor, uden at skaden er et udslagsgivende element.
48. Denne opfattelse finder - i hvert fald stiltiende - støtte i Domstolens praksis.
49. Det fremgår af omstændighederne i sag C-326/92, der er en af de sager, der gav anledning til Phil Collins-dommen, at den kunstner, hvis rettigheder var blevet anfægtet, ikke var rettighedshaver på tvistens tidspunkt, men havde overført rettighederne til et britisk selskab, der senere havde overdraget dem til et tysk selskab.
Hvis det subjektive begreb forskelsbehandling på grundlag af nationalitet havde været fremherskende, ville Domstolen have skullet forklare, enten at den direkte forskelsbehandling består i den formindskelse af de påregnede økonomiske følgevirkninger af ophavsmandens overdragelse af retten, der skyldes den mindre fordelagtige behandling, han er forbeholdt i national ret, eller at der foreligger en indirekte forskelsbehandling, der består i, at erhververe af udenlandske ophavsrettigheder almindeligvis også er udlændinge.
50. Domstolen udtalte sig ikke på nogen af disse måder, men så bort fra denne omstændighed og traf afgørelse på samme måde som i sag C-92/92, hvori skadelidte var ophavsmanden selv . Domstolen fastslog alene, at forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet er til hinder for, at en medlemsstats lovgivning udelukker ophavsmænd fra andre medlemsstater og deres adkomsthavere fra den ret, som samme lovgivning giver nationale statsborgere, til at forbyde markedsføring af en plade på det nationale område, der er fremstillet uden deres samtykke.
51. Jeg udleder af ovenstående betragtninger, at artikel 12, stk. 1, EF skal fortolkes således, at den forbyder enhver hensyntagen til nationalitetskriteriet, der som følge af dens forskelsbehandlende karakter - på en ugunstig måde - definerer indholdet af et økonomisk retsforhold, der er omfattet af traktaten.
52. Land Hessen har gjort gældende, at den ulige behandling skyldes forskellene mellem medlemsstaternes lovgivning og alene har en indirekte forbindelse med ophavsmandens nationalitet.
Det kan over for dette anbringende indvendes, at indførelsen i Tyskland af en mekanisme til sammenligning af beskyttelsestiden, således som bestemt i Bernerkonventionens artikel 7, stk. 8, der ikke blot gennem en henvisning gentager de uligheder i behandlingen, der skyldes forskelle mellem nationale lovgivninger, men ligeledes klart er til ulempe for udenlandske ophavsmænd, hvis beskyttelsestid ikke kan være længere end beskyttelsestiden for tyske ophavsmænd, og i det mulige tilfælde, hvor beskyttelsestiden i deres oprindelsesstat er kortere, fastholdes denne kortere varighed. Hvis alle medlemsstaterne anvendte en tilsvarende ordning, ville de tyske ophavsmænd i hver stat i praksis nyde den længst tilladte beskyttelse, men ingen ophavsmand vil i Tyskland kunne opnå en længere beskyttelsestid. Denne foranstaltnings protektionistiske virkning springer i øjnene.
53. Det forekommer derfor i henhold til den objektive opfattelse af forskelsbehandlingen på grundlag af nationalitet, som jeg netop har redegjort for, at den omstændighed, at referencepersonen - og ikke offeret for forskelsbehandlingen, som kan være død inden traktatens ikrafttrædelse - er uden nogen relevans, da det eneste parameter, der giver mulighed for at afgøre, om den ulige behandling kan være forenelig med fællesskabsretten, følger af objektive betragtninger, der er uafhængige af nationaliteten, og som står i rimeligt forhold til det formål, der lovligt forfølges.
54. Det er blevet gjort gældende, at en forskelsbehandlende foranstaltning kan være begrundet. Den eneste begrundelse, der er fremført, er, at ordningen i Bernerkonventionens artikel 7, stk. 8, der tillader en mindre gunstig beskyttelse af ophavsmanden i henhold til den nationale lovgivning, fremmer hver enkelt national lovgivers styrkelse af beskyttelsen, hvilket er en fordel for alle ophavsmænds interesser.
55. Denne grund kan ikke, selv om den er lovlig inden for rammerne af internationale konventionsforhold, anerkendes inden for et integrationsprojekt som Den Europæiske Union, der er kendetegnet ved en gensidig loyalitetsforpligtelse mellem medlemsstaterne, hvilket er til hinder for en ordning, hvorefter de nationale lovgivere ensidigt foretager deres lovgivningsmæssige valg. Når der ikke er en tilstrækkelig harmonisering, kan man nemlig kun hævde, at beskyttelsestiden i Tyskland på 70 år er at foretrække frem for den kortere beskyttelsestid i italiensk ret. Endvidere er det ikke kun ophavsmændenes interesser, der er på spil.
56. Man kan af tilsvarende årsager ikke udlede et brugbart argument af aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPs), der gentager den sammenlignende metode i Bernerkonventionens artikel 7, stk. 8 . Denne aftale er heller ikke omfattet af den ordning med integration og gensidig loyalitet, som kendetegner Fællesskabet, og kan alene anvendes i forhold til tredjelande.
57. Land Hessen har endelig henvist til løsningen i direktiv 93/98, der harmoniserer beskyttelsestiden for de værker, der var beskyttet i mindst en medlemsstat den 1. juli 1995.
58. Når bortses fra det forhold, at direktivet ikke anvender det kriterium, at ophavsmanden levede på datoen for Rom-traktatens ikrafttrædelse - og at det, hvis den pågældende dato lægges til grund, ikke vil være sjældent, at et værk omfattes af direktivets tidsmæssige anvendelsesområde på trods af, at dets ophavsmænd ikke kunne blive statsborgere i Fællesskabet - hvilket ikke giver mulighed for heraf at udlede nogen fortolkningsregel, hvad angår rækkevidden af forbuddet i artikel 12 EF, kan en tekst, der er afledt ret, ikke begrænse en bestemmelse i den primære ret og endnu mindre en bestemmelse om et af de grundlæggende principper i Fællesskabets retsorden.
59. Da der ikke er nogen anden mulig begrundelse for den forskelsbehandlende foranstaltning, må det fastslås, at den anfægtede nationale lovgivning er i strid med Fællesskabets retsorden.
60. Idet der ikke har været afholdt retsmøde i sagen, har jeg ikke kunnet undersøge virkningen af Domstolens afgørelse, hvis den følger mit forslag til afgørelse. Domstolen kan imidlertid ved at undersøge de forhold, som den har kendskab til, navnlig hvis princippet om sammenligning af beskyttelsestiden i medlemsstaterne var almindeligt anerkendt på sagstidspunktet, bedømme, om der er tilstrækkelige, vægtige betragtninger af retsikkerhedsmæssig art, der nødvendiggør, at Domstolens afgørelse skal begrænses tidsmæssigt.
Forslag til afgørelse
61. På baggrund af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen at besvare det af Bundesgerichtshof stillede præjudicielle spørgsmål således:
»En national lovgivning, der fører til, at et litterært eller kunstnerisk værk gives en kortere beskyttelsestid på grundlag af ophavsmandens nationalitet, er i strid med forbuddet mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet i artikel 12, stk. 1, EF.«