61998CJ0378_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-378/98,
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved G. Rozet, som befuldmægtiget, og med valgt adresse i Luxembourg,
sagsøger,
mod
Kongeriget Belgien ved A. Snoecx, som befuldmægtiget, bistået af avocats G. van Gerven og K. Coppenholle,
sagsøgt,
angående en påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 4 (efter ændring nu artikel 249, stk. 4, EF), og artikel 2 og 3 i Kommissionens beslutning 97/239/EF af 4. december 1996 om støtte ydet af Belgien i henhold til Maribel bis/ter-ordningen (EFT 1997 L 95, s. 25), som blev meddelt det den 20. december 1996, idet det ikke inden for de fastsatte frister har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på fra de begunstigede virksomheder at tilbagesøge den statsstøtte, der er ydet i henhold til Maribel bis/ter-ordningen, og som ved denne beslutning blev erklæret for ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet,
har
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, C. Gulmann, og dommerne J.-P. Puissochet, R. Schintgen, F. Macken og N. Colneric (refererende dommer),
generaladvokat: A. Tizzano
justitssekretær: D. Louterman-Hubeau,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at parterne har afgivet mundtlige indlæg i retsmødet den 30. november 2000, hvorunder Kommissionen var repræsenteret ved G. Rozet og Kongeriget Belgien ved G. van Gerven samt avocat B. van Hees,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 23. januar 2001,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 21. oktober 1998 har Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber i medfør af EF-traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit (efter ændring nu artikel 88, stk. 2, andet afsnit, EF), anlagt sag med påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 4 (efter ændring nu artikel 249, stk. 4, EF), og artikel 2 og 3 i Kommissionens beslutning 97/239/EF af 4. december 1996 om støtte ydet af Belgien i henhold til Maribel bis/ter-ordningen (EFT 1997 L 95, s. 25), som blev meddelt det den 20. december 1996, idet det ikke inden for de fastsatte frister har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på fra de begunstigede virksomheder at tilbagesøge den statsstøtte, der er ydet i henhold til Maribel bis/ter-ordningen, og som ved denne beslutning blev erklæret for ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.
Retlige og faktiske omstændigheder
Forhistorien og beslutning 97/239
2 Den såkaldte »Maribel«-ordning, der blev indført i Belgien ved lov af 29. juni 1981, om de almindelige principper for lønmodtageres sociale sikring (Moniteur belge af 2.7.1981, s. 8575), gav arbejdsgivere, der beskæftigede specialarbejdere, ret til reduktion af socialsikringsbidragene. Henset til denne foranstaltnings generelle og automatiske karakter, var den ikke blevet betragtet som en støtte, der faldt ind under anvendelsesområdet for EF-traktatens artikel 92, stk. 1 (efter ændring nu artikel 87, stk. 1, EF).
3 Kongelig anordning af 14. juni 1993 (Moniteur belge af 7.7.1993, s. 16069) ændrede denne ordning fra den 1. juli 1993 og indførte den såkaldte »Maribel bis«-ordning. Den bestemte, at socialsikringsbidragene skulle reduceres yderligere for arbejdsgivere, der væsentligst havde aktiviteter i en af de sektorer, der var mest udsatte for international konkurrence.
4 Ved kongelig anordning af 22. februar 1994 (Moniteur belge af 18.3.1994, s. 6724), som indførte den såkaldte »Maribel ter«-ordning, blev socialsikringsbidraget på ny reduceret med virkning fra den 1. januar 1994. Anvendelsesområdet blev ligeledes udvidet først til international transport med virkning fra den 1. januar 1994 og dernæst til luft- og søtransport samt til transportforbundne aktiviteter med virkning fra den 1. april 1994.
5 Da den belgiske regering ikke havde anmeldt foranstaltningerne i ordningerne Maribel bis og Maribel ter (herefter »Maribel bis/ter-ordningen«) til Kommissionen, indledte denne proceduren fastsat i traktatens artikel 93, stk. 2, første afsnit. Efter afslutningen af denne procedure vedtog den den 4. december 1996 beslutning 97/239, som den meddelte Kongeriget Belgien den 20. december 1996.
6 I artikel 1 i beslutning 97/239 erklærede Kommissionen den forhøjede reduktion af socialsikringsbidragene for specialarbejdere, der efter Maribel bis/ter-ordningen indrømmes arbejdsgivere, der væsentligst har aktiviteter i en af de sektorer, der er mest udsatte for international konkurrence, uforenelig med fællesmarkedet.
7 I henhold til artikel 2, første punktum, i beslutning 97/239 »[...] træffer [Belgien] de nødvendige foranstaltninger for uden ophør at bringe de [...] forhøjede reduktioner af socialsikringsbidragene til ophør og sikre, at de pågældende virksomheder tilbagebetaler den ulovligt udbetalte støtte«.
8 Artikel 3 i beslutning 97/239 bestemmer, at »Belgien underretter to måneder efter datoen for meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, Belgien har truffet for at efterkomme beslutningen«.
9 Ved stævning indleveret til Domstolens Justitskontor den 19. februar 1997 anlagde Kongeriget Belgien sag med påstand om annullation af beslutning 97/239. Ved dom af 17. juni 1999 (sag C-75/97, Sml. I, s. 3671) frifandt Domstolen Kommissionen.
Kongeriget Belgiens handlinger efter beslutning 97/239 og drøftelserne før anlæggelsen af nærværende sag
10 Den belgiske regering underrettede Kommissionen om, at den for at efterkomme forpligtelsen til at bringe de forhøjede reduktioner af socialsikringsbidrag til ophør, som det var den pålagt i første led af artikel 2, første punktum, i beslutning 97/239, havde til hensigt fra den 1. juli 1997 at erstatte Maribel bis/ter-ordningen med en ny ordning kaldet »Maribel quater«. Kommissionen svarede den belgiske regering, at den betragtede Maribel quater-ordningen i dens helhed som en generel foranstaltning, og at den ikke havde indvendinger herimod på grundlag af traktatens artikel 92, stk. 1.
11 Kongeriget Belgien havde derimod ikke før anlæggelsen af nærværende sag efterkommet forpligtelsen i anden del af artikel 2, første punktum, i beslutning 97/239, til at sikre tilbagebetalingen af den støtte, der var tildelt under Maribel bis/ter-ordningen.
12 For at overvinde de vanskeligheder, med hvilke regeringen havde retfærdiggjort den manglende tilbagesøgning af støtten, fandt der drøftelser sted mellem den belgiske regering og Kommissionen. Drøftelserne startede tilsyneladende med et møde den 13. januar 1997 mellem repræsentanter fra den belgiske regering og Kommissionens tjenestemænd.
13 Den belgiske regering påberåbte sig vanskeligheder som, at visse virksomheder var lukket eller gået konkurs, at reduktionerne af sikringsbidragene i Maribel bis-ordningen og i Maribel ter-ordningen var sammensmeltet, at der skulle tages hensyn til de forskellige finansieringsformer, som virksomhederne havde ret til, hvis de ikke havde fået disse reduktioner, at der var beregningsvanskeligheder forbundet med en eventuel fratrækning af nye reduktioner af sikringsbidragene fra tilbagebetalingsbeløbene, som var fastsat i Maribel quater-ordningen, at der var et stort antal begunstigede virksomheder, for hvilke reduktionerne skulle have været beregnet kvartal for kvartal i forhold til antallet af ansatte specialarbejdere, og i det hele taget de høje omkostninger og den uacceptable arbejdsbyrde, som en sådan tilbagesøgningsforanstaltning ville medføre for de kompetente myndigheder.
14 Den belgiske regering gjorde gældende, at det var nødvendigt at foretage en standardberegning af det støttebeløb, der skulle tilbagesøges.
15 Regeringen krævede ligeledes, at en bagatelgrænse skulle finde anvendelse, og anførte, at i henhold til denne skulle virksomheder, hvor antallet af lønmodtagere var mindre end 50, ikke tilbagebetale den omhandlede støtte.
16 Kommissionen afviste på forhånd hverken anvendelsen af bagatelgrænsen eller en eventuel modregning i de beløb, der skulle tilbagebetales, med de nye reduktioner, som var fastsat i Maribel quater-ordningen.
17 Kommissionen opfordrede imidlertid gentagne gange den belgiske regering til at præcisere sit forslag om standardberegning og konkretisere, hvordan tilbagesøgningen af den omhandlede støtte skulle foregå efter den påtænkte metode. Kommissionen var bekymret over den meget vage karakter af standardberegningen og udelukkede enhver beregningsmetode, som ikke tog højde for de reduktioner af sikringsbidragene, som virksomhederne reelt havde fået.
18 Da Kommissionen ikke efter måneders drøftelser havde opnået konkrete forslag om tilbagesøgningen af støtten, anmodede den ved skrivelse af 4. maj 1998 den belgiske regering om, »inden 15 arbejdsdage fra denne skrivelses dato at tilsende Kommissionen et konkret, detaljeret og operationelt forslag til tilbagesøgning«.
19 Da Kommissionen ikke fandt den belgiske regerings svar tilfredsstillende, besluttede den at anlægge nærværende sag.
Fortsættelsen af drøftelserne efter anlæggelsen af nærværende sag
20 Det fremgår af parternes svar på et spørgsmål, som Domstolen har stillet, at drøftelserne blev genoptaget i januar 1999, efter at de var blevet afbrudt som følge af anlæggelsen af nærværende sag. Den belgiske regering gennemgik sammen med Kommissionen forskellige versioner af et »udkast til protokol« foreslået af regeringen med henblik på at løse problemet med tilbagesøgning af støtten, der var ydet under Maribel bis/ter-ordningen.
21 Den tilbagesøgningsmetode, der var foreslået i dette dokument, blev i hovedtræk accepteret af Kommissionen, som begrænsede sig til at anmode den belgiske regering om præciseringer.
22 Tilbagesøgningen af støtten, der var ydet under Maribel bis/ter-ordningen, blev herefter reguleret ved en lov af 24. december 1999, der indeholdt sociale og andre bestemmelser (Moniteur belge af 31.12.1999, tredje udgave, s. 50467).
23 Visse af denne ordnings nærmere vilkår blev imidlertid anfægtet af Kommissionen, som gjorde den belgiske regering opmærksom på, at det var nødvendigt at foretage ændringer. Det lod til, at der fortsat var en uoverensstemmelse navnlig vedrørende et aspekt af anvendelsen af bagatelgrænsen og vedrørende den efter Kommissionens opfattelse tvetydige karakter af loven, der åbenbart gav de berørte virksomheder dobbelt skattefradrag for de tilbagebetalingspligtige beløb.
Realiteten
Den relevante dato for konstatering af et traktatbrud
24 Søgsmålsadgangen i traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, er blot en variant af traktatbrudssøgsmålet, der på særlig måde er tilpasset de særlige problemer, statsstøtte rejser for konkurrencen på fællesmarkedet (jf. dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, »Boussac Saint Frères«-dommen, Sml. I, s. 307, præmis 23).
25 Inden for rammerne af de procedurer, der indledes i medfør af EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF), må spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger traktatbrud, vurderes på baggrund af forholdene i medlemsstaten, som de var ved udløbet af fristen i den begrundede udtalelse, og ændringer af forholdene i tiden derefter kan ikke tages i betragtning af Domstolen (jf. f.eks. dom af 23.5.2000, sag C-58/99, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 3811, præmis 17).
26 Da traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, til forskel fra traktatens artikel 169 ikke fastsætter et administrativt stadium, og da Kommissionen som følge heraf ikke fremsætter en begrundet udtalelse, hvori medlemsstaterne gives en frist til at efterkomme Kommissionens beslutning, kan den frist, der skal refereres til, ved anvendelsen af artikel 93 kun være den, som er fastlagt i den beslutning, hvorom den manglende opfyldelse er omstridt, eller i påkommende tilfælde en frist, som Kommissionen har fastsat efterfølgende.
27 Vedrørende den frist, der er fastsat i den foreliggende sag, giver artikel 3 i beslutning 97/239 den belgiske regering en frist på to måneder efter meddelelsen af beslutningen til at underrette Kommissionen om de foranstaltninger, der er truffet for at efterkomme beslutningen, herunder de foranstaltninger, der er truffet med henblik på tilbagesøgning af den indrømmede støtte. Efter lange drøftelser mellem parterne om de vanskeligheder, den belgiske regering havde sat på prøve, fastsatte Kommissionen i skrivelse af 4. maj 1998 en ny frist, der udløb 15 dage efter skrivelsens dato.
28 Henset til de reelle vanskeligheder, som parterne er stødt på, og henset til retspraksis vedrørende den forpligtelse, der påhviler såvel medlemsstaterne som fællesskabsinstitutionerne, til at samarbejde loyalt (jf. dom af 22.3.2001, sag C-261/99, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 2537, præmis 24), er det ubestridt, at fristen, der er fastsat i artikel 3 i beslutning 97/239, er erstattet af den, der fremgår af skrivelsen af 4. maj 1998. Det bemærkes, at denne sidste frist er den relevante, og at de initiativer og foranstaltninger, som den belgiske regering har truffet efter udløbet af den nævnte frist, ikke kan tages i betragtning.
Den hævdede umulighed af tilbagesøgning af de indrømmede støttebeløb
29 Det er ubestridt, at de belgiske myndigheder ikke har tilbagesøgt den i medfør af Maribel bis/ter-ordningen ulovligt indrømmede støtte inden for den fastsatte frist, som denne er defineret i præmis 28 af nærværende dom.
30 Ifølge fast retspraksis er den eneste indsigelse, som kan gøres gældende over for en af Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, nedlagt traktatbrudspåstand, indsigelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre beslutningen korrekt (jf. dom af 4.4.1995, sag C-348/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 673, præmis 16, af 29.1.1998, sag C-280/95, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 259, præmis 13, og dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 23).
31 Den omstændighed, at en medlemsstat ikke mod et sådant søgsmål kan fremsætte andre anbringender, end at det er absolut umuligt at gennemføre beslutningen, forhindrer ikke, at en medlemsstat, der under gennemførelsen af en kommissionsbeslutning vedrørende statsstøtte støder på uforudsete og uforudsigelige vanskeligheder eller får kendskab til følger, der ikke er forudset af Kommissionen, forelægger Kommissionen disse problemer til vurdering med forslag om passende ændringer af den pågældende beslutning. I så fald skal Kommissionen og medlemsstaten i henhold til den regel, der pålægger medlemsstaterne og Fællesskabets institutioner en gensidig pligt til loyalt samarbejde, jf. navnlig traktatens artikel 5 (nu artikel 10 EF), samarbejde efter bedste evne med henblik på at overvinde vanskelighederne, idet traktatens bestemmelser fuldt ud skal overholdes, særlig støttereglerne (jf. dom af 2.2.1989, sag 94/87, Kommissionen mod Tyskland, Sml. s. 175, præmis 9, af 4.4.1995, Kommissionen mod Italien, præmis 17, af 27.6.2000, sag C-404/97, Kommissionen mod Portugal, Sml. I, s. 4897, præmis 40, og dommen i sagen Kommissionen mod Frankrig, præmis 24).
32 Betingelsen om, at det er absolut umuligt at gennemføre beslutningen, er ikke opfyldt, når den sagsøgte regering udelukkende har underrettet Kommissionen om de retlige, politiske og praktiske vanskeligheder, som gennemførelsen af beslutningen indebar, uden at have gjort noget forsøg på at tilbagesøge støtten hos de pågældende virksomheder eller foreslå Kommissionen sådanne alternative metoder til gennemførelse af beslutningen, som ville have gjort det muligt at overvinde vanskelighederne (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, præmis 10, dom af 10.6.1993, sag C-183/91, Kommissionen mod Grækenland, Sml. I, s. 3131, præmis 20, og af 29.1.1998, Kommissionen mod Italien, præmis 14).
Parternes argumenter
33 Kommissionen har bebrejdet Kongeriget Belgien ikke at have truffet foranstaltninger med henblik på tilbagesøgning af støtten, der var tildelt i henhold til Maribel bis/ter-ordningen, selv om dette ikke var absolut umuligt for Belgien. Den har i denne forbindelse kritiseret Belgien for ikke at have taget initiativer til at søge den nævnte støtte tilbagesøgt fra de begunstigede virksomheder.
34 Kommissionen har også beklaget, at den belgiske regering ikke har foreslået alternative muligheder for gennemførelsen af beslutning 97/239 med henblik på at overvinde de vanskeligheder ved tilbagesøgningen, som den stødte på. Den har bl.a. kritiseret regeringen for ikke, til trods for gentagne anmodninger, at have præciseret sine forslag om en modregningsordning og en standardberegning.
35 Den belgiske regering har heroverfor gjort gældende, at den har handlet med omhu for at gennemføre tilbagesøgningen af den omhandlede støtte, men at den stødte på uovervindelige vanskeligheder med hensyn til den præcise beregning - kvartal for kvartal - af de reduktioner af sikringsbidragene, som de berørte virksomheder havde fået.
36 Regeringen har tilføjet, at i mangel af en generel løsning på dette problem kunne den ikke kun gennemføre beslutning 97/239 over for enkelte af de pågældende virksomheder uden at tilsidesætte ligebehandlingsprincippet.
37 Den belgiske regering har i detaljer fremstillet de vanskeligheder, der efter dens opfattelse følger af to særegenheder ved det belgiske sociale sikringssystem:
- For det første vil en virksomhed, der bliver debitor for en tilbagebetaling af den modtagne støtte under Maribel bis/ter-ordningen, befinde sig i en situation, som kun må vare i en periode på 30 dage, og hvis den periode overskrides, kan virksomheden ikke længere få andre reduktioner af socialsikringsbidragene baseret på andre forudsætninger. Det er indlysende, at en sådan tilbagebetaling umuligt kan foretages inden for en frist på 30 dage.
- For det andet vil det under alle omstændigheder være udelukket at foretage beregninger for perioden før 1994, da Maribel-ordningerne udgjorde et uopdelelig fast system, og da edb-systemet før dette årstal ikke skelnede mellem begunstigelser opnået under den oprindelige Maribel-ordning og dem, der er opnået under Maribel bis/ter-ordningen.
38 Den belgiske regering har gjort gældende, at kun en standardberegning af det beløb, der skulle tilbagesøges, kunne have overvundet de vanskeligheder, regeringen var stødt på, men at Kommissionen havde afvist denne løsning.
39 Den belgiske regering har i denne forbindelse bebrejdet Kommissionen ikke at have samarbejdet på en konstruktiv måde for at finde en acceptabel løsning på problemet med tilbagesøgning. Regeringen har understreget, at pligten til loyalt samarbejde gælder både fællesskabsinstitutionerne og medlemsstaterne.
Domstolens bemærkninger
40 Det bemærkes, at Domstolen i præmis 90 i dommen i sagen Belgien mod Kommissionen har udtalt, at selv om vanskelighederne ubestrideligt bestod, forelå der intet bevis for, at det var absolut umuligt at gennemføre tilbagesøgningen af den omhandlede støtte og for, at en sådan absolut umulighed allerede forelå på det tidspunkt, hvor Kommissionen traf beslutning 97/239.
41 I den foreliggende sag har de belgiske myndigheder, som generaladvokaten har konstateret det i punkt 25 i forslaget til afgørelse, i praksis begrænset sig til at angive de vanskeligheder af teknisk og administrativ karakter, som tilbagesøgningen medførte, og som hovedsageligt var en følge af det betydelige antal berørte virksomheder samt nødvendigheden af at fastsætte støttebeløbet - kvartal for kvartal - på baggrund af antallet af arbejdere, der reelt var ansat i disse virksomheder.
42 Domstolen har vedrørende tilsvarende vanskeligheder i en lignende sag afvist argumentet, hvorefter en absolut umulighed kan følge af et stort antal berørte virksomheder (ovennævnte dom af 29.1.1998 i sagen Kommissionen mod Italien). Domstolen bemærkede særligt i præmis 23 i denne dom, at selv om tilbagesøgning af et skattefradrag kan rejse administrative problemer, er dette ikke en omstændighed, der kan føre til, at tilbagesøgningen betragtes som teknisk umulig at gennemføre.
43 Indtil den relevante dato for konstateringen af traktatbruddet har den belgiske regering ikke skredet til handling over for de berørte virksomheder for at tilbagesøge den omhandlede støtte. Det ses imidlertid ikke, at det var absolut umuligt at begynde med at tilbagesøge støtten hos visse virksomheder udvalgt i overensstemmelse med princippet om ligebehandling, og under sikring af de berørte virksomheder mod de ulemper, der fulgte af særegenhederne ved det belgiske sociale sikringssystem.
44 Det bemærkes ligeledes, at Kongeriget Belgien ikke har samarbejdet tilstrækkeligt med Kommissionen for at finde en løsning på problemet med tilbagesøgning.
45 Det er ganske vist korrekt, at den belgiske regering foreslog en modregningsmodel, der i hovedsagen baserede sig på en standardberegning af de beløb, som hver virksomhed skulle betale.
46 Ikke desto mindre har Kommissionens med rette anført, at forslaget om en standardberegning af den støtte, der skulle tilbagesøges, var formuleret i vage vendinger.
47 Den belgiske regering har således til trods for gentagne opfordringer fra Kommissionen ikke givet denne oplysninger, der gjorde det muligt at klarlægge karakteren og det præcise indhold af denne type beregning. Regeringen har bl.a. ikke defineret de elementer, der skulle betragtes som værende af »standardmæssig« karakter.
48 Herudover har den belgiske regering på et tidspunkt under forhandlingerne selv udtrykt betydelig tvivl med hensyn til, om dens modregningsmodel var praktikabel, og den har oplyst Kommissionen om sin tilbageholdenhed.
49 Som en følge heraf kunne Kommissionen i mangel af mere præcise oplysninger ikke indtage en anden holdning, end at erklære en eventuel standardberegning, som ikke tog højde for reduktionerne af sikringsbidragene, som virksomhederne reelt havde opnået, for uacceptabel.
50 Med hensyn til bebrejdelsen om manglende samarbejde, som den belgiske regering har rettet mod Kommissionen, bemærkes det, at det er den medlemsstat, som beslutningen, der påbyder at tilbagesøge den ulovligt udbetalte støtte, er rettet til, der først skal fremkomme med forslag i tilfælde af vanskeligheder.
51 I mangel af fællesskabsbestemmelser vedrørende fremgangsmåden for opkrævning af uretmæssigt udbetalte beløb skal tilbagesøgningen af den ukorrekt tildelte støtte principielt ske i henhold til betingelserne fastsat i national ret (jf. dom af 20.3.1997, sag C-24/95, Alcan Deutschland, Sml. I, s. 1591, præmis 24). Medlemsstaten er således den bedste til at definere, hvilke betingelser der er mest hensigtsmæssige med henblik på en sådan tilbagesøgning.
52 Under disse omstændigheder kan Kommissionen ikke kritiseres for manglende samarbejde. Kommissionen accepterede endvidere straks en bagatelgrænse, og den har gentagne gange under drøftelserne erklæret sig rede til at acceptere et konkret forslag baseret på en standardberegning. Den har således aktivt gjort sig umage for at samarbejde ved at acceptere de få forslag, som er blevet den forelagt, og som kunne godtages.
53 Det følger af det foregående, at Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 4, og artikel 2 og 3 i Kommissionens beslutning 97/239, idet det ikke inden for den fastsatte frist har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på fra de begunstigede virksomheder at tilbagesøge den statsstøtte, der er ydet i henhold til Maribel bis/ter-ordningen, og som ved denne beslutning blev erklæret for ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
54 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Kommissionen har nedlagt påstand om, at Kongeriget Belgien tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Kongeriget Belgien har tabt sagen, bør det pålægges det at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
1) Kongeriget Belgien har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EF-traktatens artikel 189, stk. 4 (efter ændring nu artikel 249, stk. 4, EF), og artikel 2 og 3 i Kommissionens beslutning 97/239/EF af 4. december 1996 om støtte ydet af Belgien i henhold til Maribel bis/ter-ordningen, idet det ikke inden for de fastsatte frister har truffet de nødvendige foranstaltninger med henblik på fra de begunstigede virksomheder at tilbagesøge den statsstøtte, der er ydet i henhold til Maribel bis/ter-ordningerne, og som ved denne beslutning blev erklæret for ulovlig og uforenelig med fællesmarkedet.
2) Kongeriget Belgien betaler sagens omkostninger.