61996CJ0260_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-260/96,
angaaende en anmodning, som Corte d'appello di Venezia (Italien) i medfoer af EF-traktatens artikel 177 har indgivet til Domstolen for i den for naevnte ret verserende sag,
Ministero delle Finanze
mod
Spac SpA,
at opnaa en praejudiciel afgoerelse vedroerende fortolkningen af de faellesskabsretlige bestemmelser om tilbagesoegning af fejlagtigt erlagte beloeb,
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene H. Ragnemalm, M. Wathelet og R. Schintgen samt dommerne G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, P.J.G. Kapteyn, D.A.O. Edward, J.-P. Puissochet (refererende dommer), L. Sevón og K.M. Ioannou,
generaladvokat: D. Ruiz-Jarabo Colomer
justitssekretaer: ekspeditionssekretaer D. Louterman-Hubeau,
efter at der er indgivet skriftlige indlaeg af:
- Spac SpA ved advokat Claudio Toniolo, Vicenza
- den italienske regering ved afdelingschef, professor Umberto Leanza, Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtiget, bistaaet af statens advokat, Ivo M. Braguglia
- den franske regering ved kontorchef Catherine de Salins og ekspeditionssekretaer Gautier Mignot, begge Juridisk Tjeneste, Udenrigsministeriet, som befuldmaegtigede
- Det Forenede Kongeriges regering ved Stephanie Ridley, Treasury Solicitor's Department, som befuldmaegtiget
- Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Enrico Traversa, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtiget,
paa grundlag af retsmoederapporten,
efter at der i retsmoedet den 3. februar 1998 er afgivet mundtlige indlaeg af Spac SpA ved advokat Claudio Toniolo, af den italienske regering ved Ivo M. Braguglia, af den franske regering ved Gautier Mignot, af Det Forenede Kongeriges regering ved barrister Nicholas Paines, og af Kommissionen ved Enrico Traversa,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 26. marts 1998,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 18. april 1996, indgaaet til Domstolen den 24. juli 1996, har Corte d'appello di Venezia i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af de faellesskabsretlige bestemmelser om tilbagesoegning af fejlagtigt erlagte beloeb.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag mellem paa den ene side det italienske finansministerium og paa den anden side Spac SpA (herefter »Spac«). Sagen vedroerer gebyret for registrering af selskaber i selskabsregistret (»tassa di concessione governativa«, herefter »gebyret«).
3 Gebyret blev indfoert ved dekret nr. 641 af 26. oktober 1972 fra republikkens praesident (GURI nr. 292 af 11.11.1972, supplement nr. 3, herefter »dekret nr. 641/72«). For saa vidt som gebyret opkraeves ved registrering af selskabers stiftelsesdokument i registret, er det blevet aendret flere gange, baade med hensyn til beloebsstoerrelse og til, hvor hyppigt det opkraeves.
4 Gebyret blev saaledes foerst vaesentligt forhoejet ved lovdekret nr. 853 af 19. december 1984 (GURI nr. 347 af 19.12.1984), omdannet til lov ved lov nr. 17 af 17. februar 1985 (GURI nr. 41a af 17.2.1985). Heri var det ogsaa fastsat, at gebyret ikke alene skulle erlaegges ved registreringen af et selskabs stiftelsesdokument i registret, men ogsaa hvert aar den 30. juni. Gebyret blev paa ny aendret i 1988 og 1989. I 1989 udgjorde det saaledes 12 mio. ITL for aktieselskaber og kommanditaktieselskaber, 3,5 mio. ITL for anpartsselskaber og 500 000 ITL for andre selskaber.
5 I dom af 20. april 1993, forenede sager C-71/91 og C-178/91, Ponente Carni og Cispadana Costruzioni (Sml. I, s. 1915, herefter »Ponente Carni-dommen«), som vedroerte gebyret, fastslog Domstolen, at artikel 10 i Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969 om kapitaltilfoerselsafgifter (EFT 1969 II, s. 405) skal fortolkes saaledes, at den - medmindre andet foelger af undtagelsesbestemmelserne i artikel 12 - er til hinder for opkraevning af et aarligt gebyr for registrering af kapitalselskaber, uanset om afgiftsprovenuet medgaar til finansiering af den forvaltningsgren, der forestaar foerelsen af det register, som selskaberne registreres i. Domstolen fastslog endvidere, at artikel 12 i direktiv 69/335 skal fortolkes saaledes, at afgifter, der har karakter af vederlag, jf. artiklens stk. 1, litra e), kan vaere beloeb, der opkraeves som modydelse for lovpaabudte dispositioner i almenhedens interesse, som f.eks. registrering af kapitalselskaber. Beloebenes stoerrelse, der kan variere efter selskabsformen, skal beregnes paa grundlag af de med dispositionen forbundne omkostninger, der skoensmaessigt vil kunne fastsaettes til et bestemt beloeb.
6 Som foelge af ovennaevnte dom blev gebyret i henhold til lovdekret nr. 331 af 30. august 1993 (GURI nr. 203 af 30.8.1993), omdannet til lov ved lov nr. 427 af 29. oktober 1993 (GURI nr. 255 af 29.10.1993), nedsat til 500 000 ITL for alle selskaber, ligesom det ikke laengere blev opkraevet hvert aar.
7 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Finansministeriet har appelleret en dom afsagt af Tribunale di Venezia, hvorved ministeriet blev doemt til at tilbagebetale Spac de beloeb, selskabet havde betalt i form af gebyrer, idet retten bemaerkede, at gebyret, saaledes som det var gaeldende indtil 1993, var i strid med direktiv 69/335, saaledes som Domstolen havde fortolket det i Ponente Carni-dommen. I dommen bemaerkede Tribunale di Venezia, at den almindelige tiaarige foraeldelsesfrist maatte finde anvendelse, og retten tog derfor ikke den afvisningspaastand til foelge, som ministeriet havde nedlagt med henvisning til artikel 13 i dekret nr. 641/72, og til stoette for hvilken ministeriet havde anfoert, at soegsmaalet med paastand om tilbagebetaling var anlagt for sent. Den naevnte bestemmelse har foelgende ordlyd: »En afgiftspligtig kan kraeve tilbagebetalt afgifter mv., der er betalt med urette, inden for en frist paa tre aar regnet fra betalingsdagen, idet der ellers indtraeder praeklusion ...«
8 Finansministeriet bestred navnlig denne del af dommen. Ministeriet anfoerte saaledes, at spoergsmaalet om tilbagebetaling af gebyret er omfattet af artikel 13 i dekret nr. 641/72, idet denne bestemmelse finder anvendelse paa alle former for gebyrer, der er betalt med urette, uanset hvad der er aarsagen til den fejlagtigt foretagne betaling.
9 I forelaeggelseskendelsen bemaerkede Corte d'appello med henvisning til Domstolens praksis, at de rettigheder, som de selskaber, der skal erlaegge gebyret, har i henhold til faellesskabsretten, ville vaere tilstraekkeligt sikret, saafremt tilbagebetalingskravet vedroerende det paagaeldende gebyr maatte kvalificeres som et krav om tilbagebetaling af fejlagtigt erlagte beloeb, i hvilket tilfaelde der gaelder den almindelige tiaarige foraeldelsesfrist. Retten stillede sig derimod tvivlende overfor, om det samme ville vaere tilfaeldet, saafremt den praeklusive frist i artikel 13 i dekret nr. 641/72 fandt anvendelse, idet den paagaeldende frist er kortere, regnes fra tidspunktet for den omtvistede betaling og ikke kan afbrydes.
10 Corte d'appello anfoerte imidlertid, at Corte Suprema di cassazione i dom nr. 3458 af 23. februar 1996 havde fastslaaet, at spoergsmaalet om tilbagebetaling af gebyret er omfattet af ovennaevnte bestemmelse, og at dette derfor forudsaetningsvis maatte antages at vaere i overensstemmelse med faellesskabsretten.
11 Herefter udsatte Corte d'appello di Venezia sagen og forelagde Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»I relation til et soegsmaal anlagt ved en italiensk domstol med paastand om tilbagebetaling af afgifter betalt i henhold til lovbestemmelser, som er i strid med bestemmelsen i artikel 10 i Raadets direktiv 69/335/EOEF af 17. juli 1969, saaledes som Domstolen har fortolket den i dom af 20. april 1993 (forenede sager C-71/91 og C-178/91), oenskes det oplyst, om det er foreneligt med de i naevnte direktiv og ved fortolkning heraf opstillede principper samt de almindelige faellesskabsretlige principper, som Domstolen har opstillet i dom af 25. juli 1991 (sag C-208/91), at det i en national retsforskrift er bestemt, at et saadant tilbagebetalingskrav ikke er omfattet af den almindelige ordning vedroerende krav om tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld, men af den saerlige ordning, der gaelder med hensyn til tilbagebetaling af afgifter, der er betalt med urette, og at der derfor skal anlaegges sag inden for en frist, der begynder at loebe fra indbetalingstidspunktet og ikke fra det tidspunkt, hvor direktivet er blevet korrekt gennemfoert i national ret?«
Den foerste del af spoergsmaalet
12 Ifoelge Kommissionen vedroerer den foerste del af spoergsmaalet fortolkningen af en bestemmelse i italiensk ret, og det maa derfor afvises fra paakendelse, saaledes som det er formuleret. Kommissionen har paa denne baggrund foreslaaet, at det omformuleres. Efter Kommissionens opfattelse oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for en national lovgivning, hvorefter der med hensyn til tilbagebetalingskrav vedroerende et gebyr, der er opkraevet i strid med direktiv 69/335, gaelder en praeklusiv frist, som forudsaetter, at staten har en befoejelse til at opkraeve afgifter, og at der bestaar et afgiftskrav, i stedet for en foraeldelsesfrist, som efter den paagaeldende lovgivning finder anvendelse, saafremt beloebet objektivt skulle tilbagebetales som foelge af, at der ikke bestaar en saadan befoejelse og et saadant krav.
13 Hertil bemaerkes, at den forelaeggende ret med den foerste del af spoergsmaalet oensker oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, under henvisning til en national, praeklusiv frist paa tre aar, som er en undtagelse fra den almindelige ordning, der gaelder med hensyn til soegsmaal med paastand om tilbagebetaling af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gaelder en gunstigere frist. Den forelaeggende ret har saaledes anmodet Domstolen om at praecisere sin praksis, hvorefter de nationale processuelle regler for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsretten medfoerer for borgerne, ikke maa vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret (jf. bl.a. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Sml. s. 1989, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043).
14 Spoergsmaalet findes herefter at maatte besvares.
15 Spac har anfoert, at Domstolens praksis er til hinder for, at en medlemsstat ikke lader tilbagebetalingskrav vedroerende gebyret vaere omfattet af den almindelige ordning om tilbagesoegning af beloeb, der er erlagt i urigtig formening om skyld, men i stedet af en saerlig og mindre gunstig ordning som den, der er fastsat i artikel 13 i dekret nr. 641/72. Selskabet har paapeget, at kun foerstnaevnte ordning i tilstraekkeligt omfang kan sikre kapitalselskabers ret til at opnaa tilbagebetaling af de gebyrer, de har betalt med urette.
16 Heroverfor har de tre regeringer, der har indgivet indlaeg, anfoert, at en medlemsstat paa skatte- og afgiftsomraadet kan fastsaette en praeklusiv frist, der ikke er den samme som den almindeligt gaeldende frist, forudsat at den paagaeldende frist finder anvendelse uden forskel paa tilbagebetalingskrav, der stoettes paa faellesskabsretten, og krav, der stoettes paa national ret. Dette er tilfaeldet i den foreliggende sag.
17 Som Domstolen har fastslaaet i en raekke afgoerelser, fremgaar det af en sammenlignende undersoegelse af de nationale retssystemer, at spoergsmaalet om anfaegtelse af ulovlige krav om betaling af afgifter og om tilbagesoegning af afgifter, der er betalt med urette, er loest paa forskellig maade i de enkelte medlemsstater og inden for samme stat endog kan afhaenge af, hvilke typer af skatter og afgifter der er tale om. I nogle tilfaelde er der, for anfaegtelse af saadanne krav, ved lov fastsat praecise frister og processuelle regler for saavel klager til afgiftsmyndighederne som indbringelse af soegsmaal for domstolene. I andre tilfaelde skal sager om tilbagebetaling af fejlagtigt erlagte afgifter indbringes for de almindelige domstole, i de fleste tilfaelde efter de regler, der gaelder for tilbagesoegning af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld, ligesom der er adgang til at anlaegge saadanne sager inden for kortere eller laengere frister, i visse tilfaelde inden for den almindelige formueretlige foraeldelsesfrist (jf. dom af 27.2.1980, sag 68/79, Just, Sml. s. 501, praemis 22 og 23, af 27.3.1980, sag 61/79, Denkavit italiana, Sml. s. 1205, praemis 23 og 24, samt domme af 10.7.1980, sag 811/79, Ariete, Sml. s. 2545, praemis 10 og 11, og sag 826/79, Mireco, Sml. s. 2559, praemis 11 og 12).
18 Disse forskelle mellem de nationale ordninger er navnlig en foelge af, at der ikke findes faellesskabsretlige bestemmelser om tilbagesoegning af nationale afgifter, der er opkraevet med urette. I en saadan situation tilkommer det i henhold til Domstolens faste praksis hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsaette de processuelle regler for sagsanlaeg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som faellesskabsretten medfoerer for borgerne. Disse regler maa dog ikke vaere mindre gunstige end dem, der gaelder for tilsvarende soegsmaal paa grundlag af national ret (aekvivalensprincippet), og de maa heller ikke i praksis goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til Faellesskabets retsorden (effektivitetsprincippet) (jf. Rewe-dommen, praemis 5, Comet-dommen, praemis 13 og 16, og senest dom af 14.12.1995, sag C-312/93, Peterbroek, Sml. I, s. 4599, praemis 12).
19 For saa vidt angaar sidstnaevnte princip har Domstolen fastslaaet, at det er foreneligt med faellesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsaettes rimelige, praeklusive soegsmaalsfrister til beskyttelse af baade den afgiftspligtige og den paagaeldende myndighed (jf. Rewe-dommen, praemis 5, Comet-dommen, praemis 17 og 18, og dommen i sagen Denkavit italiana, praemis 23; se ogsaa dom af 10.7.1997, sag C-261/95, Palmisani, Sml. I, s. 4025, praemis 28, og af 17.7.1997, sag C-90/94, Haahr Petroleum, Sml. I, s. 4085, praemis 48). Saadanne frister kan ikke antages i praksis at goere det umuligt eller uforholdsmaessigt vanskeligt at udoeve de rettigheder, der tillaegges i henhold til faellesskabsretten. En national, praeklusiv frist paa tre aar, som regnes fra det tidspunkt, hvor den anfaegtede betaling foretages, findes herved ikke at vaere urimelig (jf. dom af dags dato, sag C-231/96, Edis, trykt i dette bind af Samling af Afgoerelser, praemis 35).
20 Det er en betingelse for, at aekvivalensprincippet er overholdt, at den omtvistede regel finder anvendelse uden forskel paa soegsmaal, der vedroerer tilsidesaettelse af faellesskabsretten, og soegsmaal, der vedroerer tilsidesaettelse af national ret, og der er tale om afgifter eller gebyrer af samme art. Dette princip kan derimod ikke fortolkes saaledes, at en medlemsstat er forpligtet til at udvide den gunstigste nationale ordning om tilbagebetaling til at omfatte alle tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter eller gebyrer, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten (jf. dommen i Edis-sagen, praemis 36).
21 Faellesskabsretten er saaledes ikke til hinder for, at en medlemsstats lovgivning ud over en almindelig foraeldelsesfrist, der gaelder med hensyn til soegsmaal med paastand om tilbagebetaling af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, indeholder saerlige og mindre gunstige regler med hensyn til indgivelse af klager og anlaeggelse af soegsmaal med henblik paa anfaegtelse af gebyrer og andre former for afgifter. Det ville kun forholde sig anderledes, saafremt de paagaeldende regler alene fandt anvendelse paa tilbagebetalingskrav vedroerende saadanne gebyrer og afgifter, der stoettes paa faellesskabsretten (jf. dommen i Edis-sagen, praemis 37).
22 For saa vidt angaar den foreliggende sag bemaerkes, at den omtvistede praeklusive frist ikke alene omfatter det anfaegtede gebyr, men gebyrerne i almindelighed. Ifoelge oplysninger, som den italienske regering ikke har bestridt, finder en tilsvarende frist tilmed anvendelse paa tilbagebetalingskrav vedroerende en raekke afgifter. I oevrigt fremgaar det ikke af den omtvistede bestemmelses ordlyd, at den kun omfatter soegsmaal, der stoettes paa faellesskabsretten. Som generaladvokaten har fremhaevet i punkt 26 i sit forslag til afgoerelse i Edis-sagen, sammenholdt med punkt 62, 63 og 64, fremgaar det af Corte Suprema di cassazione's praksis, at fristerne paa skatte- og afgiftsomraadet ogsaa finder anvendelse paa tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer og afgifter, der er opkraevet i henhold til love, som er erklaeret stridende mod den italienske forfatning (jf. dommen i Edis-sagen, praemis 38).
23 Den foerste del af spoergsmaalet maa herefter besvares med, at faellesskabsretten ikke er til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, under henvisning til en national, praeklusiv frist paa tre aar, som er en undtagelse fra den almindelige ordning, der gaelder med hensyn til soegsmaal med paastand om tilbagebetaling af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gaelder en gunstigere frist, forudsat at den paagaeldende praeklusive frist finder anvendelse uden forskel paa tilbagebetalingskrav vedroerende saadanne afgifter, der stoettes paa faellesskabsretten, og krav, der stoettes paa national ret.
Den anden del af spoergsmaalet
24 Med anden del af spoergsmaalet oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om faellesskabsretten er til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, praeklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende afgifter blev betalt, selv om direktivet paa det paagaeldende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret.
25 Ifoelge de tre regeringer, der har indgivet indlaeg, maa spoergsmaalet besvares benaegtende, mens Spac er af den modsatte opfattelse. De har naermere anfoert, at en medlemsstat kan paaberaabe sig en national, praeklusiv frist som den omtvistede, forudsat at den opfylder de betingelser, der er opstillet i dommene i Rewe- og Comet-sagerne. Ifoelge disse regeringer maa dommen i Emmott-sagen ses i sammenhaeng med de helt saerlige omstaendigheder i den paagaeldende sag, hvilket Domstolen i oevrigt har bekraeftet i dom af 27. oktober 1993 (sag C-338/91, Steenhorst-Neerings, Sml. I. s. 5475) og af 6. december 1994 (sag C-410/92, Johnson, Sml. I, s. 5483).
26 Kommissionen anfoerte i foerste omgang, at dommene i Steenhorst-Neerings- og Johnson-sagerne vedroerte klager over sociale ydelser, der med urette var blevet naegtet, og at de paagaeldende domme derfor ikke var relevante for den foreliggende sag. Kommissionen fandt saaledes, at dommen i Emmott-sagen maatte finde anvendelse paa tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, dog saaledes, at den medlemsstat, der har begaaet overtraedelsen, ikke maa drage fordel heraf. Under retsmoedet ville Kommissionen imidlertid ikke fastholde dette synspunkt, idet den indroemmede, at det var blevet underkendt ved dom af 2. december 1997 (sag C-188/95, Fantask m.fl., Sml. I, s. 6783).
27 Det foelger af besvarelsen af den foerste del af spoergsmaalet, at faellesskabsretten principielt ikke er til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, under henvisning til en national, praeklusiv frist paa tre aar.
28 Ganske vist har Domstolen i dommen i Emmott-sagen, praemis 23, fastslaaet, at indtil et direktiv er korrekt gennemfoert, kan den medlemsstat, som undlader dette, ikke paaberaabe sig, at en sag, som en borger har anlagt imod den med det formaal at beskytte rettigheder, som dette direktiv giver ham, er anlagt for sent, og at en soegsmaalsfrist efter national ret foerst kan begynde at loebe fra dette tidspunkt.
29 Som Domstolen bekraeftede i Johnson-sagen, praemis 26, fremgaar det imidlertid af dommen i Steenhorst-Neerings-sagen, at afgoerelsen i Emmott-sagen var begrundet i de saerlige omstaendigheder i denne, idet en afvisning af sagsoegerens krav ville vaere ensbetydende med, at hun var fuldstaendig afskaaret fra at paaberaabe sig sin ret til ligebehandling efter et EF-direktiv (jf. ogsaa dommen i sagen Haahr Petroleum, praemis 52, og dom af 17.7.1997, forenede sager C-114/95 og C-115/95, Texaco og Olieselskabet Danmark, Sml. I, s. 4263, praemis 48).
30 I dommen i sagen Fantask m.fl. fastslog Domstolen saaledes, at faellesskabsretten ikke forbyder en medlemsstat, som ikke har gennemfoert direktiv 69/335 korrekt, at afskaere tilbagebetalingskrav vedroerende gebyrer, der er opkraevet i strid med direktivet, under henvisning til en national foraeldelsesfrist paa fem aar, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende gebyrer kunne kraeves betalt (jf. ogsaa dommen i Edis-sagen, praemis 47).
31 Ud fra det i sagen oplyste og den mundtlige forhandling findes de italienske myndigheders adfaerd, sammenholdt med, at den omtvistede frist har vaeret gaeldende, i den foreliggende sag ikke - som det var tilfaeldet i Emmott-sagen - at have vaeret ensbetydende med, at det sagsoegende selskab har vaeret fuldstaendig afskaaret fra at goere sine rettigheder gaeldende ved de nationale domstole.
32 Den anden del af spoergsmaalet maa herefter bevares med, at under omstaendigheder som de i hovedsagen foreliggende er faellesskabsretten ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, praeklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende afgifter blev betalt, selv om direktivet paa det paagaeldende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
33 De udgifter, der er afholdt af den italienske regering, den franske regering og Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Corte d'appello di Venezia ved kendelse af 18. april 1996, for ret:
1) Faellesskabsretten er ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med faellesskabsretten, under henvisning til en national, praeklusiv frist paa tre aar, som er en undtagelse fra den almindelige ordning, der gaelder med hensyn til soegsmaal med paastand om tilbagebetaling af beloeb erlagt i urigtig formening om skyld mellem private, for hvilke der gaelder en gunstigere frist, forudsat at den paagaeldende praeklusive frist finder anvendelse uden forskel paa tilbagebetalingskrav vedroerende saadanne afgifter, der stoettes paa faellesskabsretten, og krav, der stoettes paa national ret.
2) Under omstaendigheder som de i hovedsagen foreliggende er faellesskabsretten ikke til hinder for, at en medlemsstat afskaerer tilbagebetalingskrav vedroerende afgifter, der er opkraevet i strid med et direktiv, under henvisning til en national, praeklusiv frist, der regnes fra det tidspunkt, hvor de paagaeldende afgifter blev betalt, selv om direktivet paa det paagaeldende tidspunkt endnu ikke var blevet korrekt gennemfoert i national ret.