61980C0046
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 11. NOVEMBER 1980 (
1
)
Høje Domstol.
Den præjudicielle sag, hvori jeg i dag skal fremsætte forslag til afgørelse, drejer sig endnu engang om fortolkningen af EØF-traktatens artikel 95, denne gang med henblik på en indenlandsk ordning, der pålægger alkoholprodukter forskellige afgifter.
Firmaet Orbat SpA, Milano, bestilte mundtligt hos firmaet Vinal SpA, Casteggio, — som det fremgår af dennes ordrebekræftelse af 5. januar 1980 — 10 hl. anhydrisk, denatureret, syntetisk ethylalkohol, som var indført fra en anden medlemsstat i EØF, til en pris på 62000 LIT pr. hl. alkohol plus moms. I denne pris var inkluderet en særlig statsafgift (diritto erariale speciale), som i medfør af artikel 3 i lov nr. 506 af 18. august 1978 om ændring af afgiftsordningen for alkohol (Gazetta Ufficiale nr. 247 af 4. september 1978) er fastsat til 12000 LIT pr. hl. alkohol, og som firmaet Vinal havde betalt ved indførslen af den pågældende vare.
Da firmaet Orbat nægtede at betale denne særlige statsafgift, som efter firmaets opfattelse opkræves med urette, lagde firmaet Vinal sag an ved Pretura di Casteggio med påstand om, at den købte vare blev afhentet og købesummen betalt, herunder den særlige statsafgift samt moms.
Firmaet Orbat har ikke under den mundtlige forhandling bestridt, at det skylder basisprisen på 50000 LIT pr. hl. alkohol samt moms, men har rejst indsigelse mod den særlige statsafgift på 12000 LIT pr. hl. alkohol, som Vinal har påført fakturaen, og hvis opkrævning efter firmaets opfattelse er i strid med EØF-traktatens artikel 95.
Efter italiensk afgiftslovgivning opkræves der i princippet en særlig statsafgift på 12000 LIT pr. hl. ren alkohol på alle former for denatureret alkohol. Helt undtaget fra denne afgift er alene alkohol i den såkaldte anden kategori, dvs. alkohol, som udvindes af vin, druekvas eller frugter, mens der for alkohol af melasse, sorghum og sukkerrør opkræves en afgift på 1000 LIT pr. hl. alkohol og for methyl-, propyl- og isopropylalkohol en afgift på 2000 LIT pr. hl. alkohol.
Selv om den nævnte ordning gælder uden forskel for indenlandske og importerede varer, indebærer den på trods heraf efter sagsøgtes, firmaet Orbat's, opfattelse en overtrædelse af forbudet mod forskelsbehandling i EØF-traktatens artikel 95, for det første fordi denatureret, syntetisk alkohol må anses for at være en lignende vare som denatureret alkohol, der er udvundet gennem gæring, eller endog identisk med denne, og for det andet fordi Italien udelukkende importerer syntetisk alkohol, mens alkohol, udvundet gennem gæring, udelukkende fremstilles inden for landets egne grænser. Den »lignende« vare, som importeres fra Fællesskabet, pålægges derfor i realiteten en større afgift end den indenlandske vare. Af disse grunde mener firmaet Orbat kun at være forpligtet til at betale en særlig statsafgift på 1000 LIT pr. hl. alkohol.
Ved kendelse af 30. januar 1980 har Pretura di Casteggio udsat sagen og i henhold til EØF-traktatens artikel 177 forelagt følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1.
Skal EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, fortolkes således, at der må antages at foreligge ’lignende’ varer, når to produkter, som er fremstillet af forskellige råvarer, men som kun anvendes til samme brug og desuden i lige grad er egnet til nævnte anvendelse?
2.
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal EØF-traktatens artikel 95, stk. 1, da fortolkes således, at det må antages at være forbudt at opkræve afgifter, som formelt rammer fællesskabsprodukter og det tilsvarende nationale produkt på samme måde, men reelt indebærer en afgiftsmæssig forskelsbehandling til skade for lignende produkter fra andre medlemsstater, idet det produkt, som belastes hårdest, er importeret, mens det mildest afgiftsbelagte produkt i det væsentligste er af national oprindelse?
3.
Såfremt et af de foregående spørgsmål besvares benægtende, skal artikel 95, stk. 2, da — med henblik på den foreliggende sag — fortolkes således, at den forbyder at opkræve en større afgift af et produkt, som hovedsagelig hidrører fra andre medlemsstater, når dette medfører, at en konkurrerende indenlandsk produktion beskyttes?«
Sagen bør efter min opfattelse afgøres på følgende måde:
I — Formaliteten
Den italienske regering har i sit indlæg, under henvisning til Domstolens afgørelse i sag Foglia (dom af 11. marts 1980, Pasquale Foglia mod Mariella Novello, sag 104/79, endnu ikke offentliggjort) anført, at nærværende forelæggelse ikke kan realitetsbehandles. Den mener, at proceduren efter EØF-traktatens artikel 177, ligesom det var tilfældet i ovennævnte sag, misbruges til ved hjælp af en fiktiv og en kunstig tvist at anklage en medlemsstat for traktatbrud. I medfør af det traktatmæssige retsbeskyttelsessystem tilkommer en sådan beføjelse imidlertid alene Kommissionen, jf. EØF-traktatens artikel 169.
Denne opfattelse kan jeg imidlertid, ligesom sagsøgeren i hovedsagen og Kommissionen, ikke tilslutte mig. For det første må det helt generelt fastslås, at EØF-traktatens artikel 177 tildeler Domstolen kompetence til at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende fællesskabsretlige spørgsmål, »såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en ret i en af Medlemsstaterne« og hvis denne ret »skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendigt, før den afsiger sin dom«. Af denne grund har Domstolen, af hensyn til en ensartet fortolkning af fællesskabsretten, fået betroet den funktion, i princippet at stille de elementer vedrørende fortolkningen af fællesskabsretten til rådighed for enhver ret i Fællesskabet, som er nødvendig til afgørelse af de ved denne verserende retssager, det være sig offentligretlige eller rent privatretlige tvister (jf. her navnlig de domme vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 95, som er afsagt den 20. februar 1973, FOR mod Vereinigte Kammgarn-Spinnerein, sag 54/72, Smi. 1973, s. 193, og doni af 22. marts 1977, Ianelli & Volpi mod Meroni, i sag 74/76, Sml. 1977, s. 557).
Det var alene på grund af »sagens omstændigheder«, og altså undtagelsesvis, at Domstolen i sag Foglia antog ikke at være kompetent til at træffe afgørelse vedrørende de af en national ret stillede spørgsmål, fordi der manglede en egentlig retstvist. Det særlige ved denne sag var, som Domstolen fremhævede, at parterne i hovedsagen åbenbart ønskede at opnå dom til underkendelse af et fransk afgiftssystem via en sag for en italiensk ret mellem to private parter, som var enige om, hvilket udfald retssagen skulle få, og som i deres aftale havde indsat en klausul, som det var tanken skulle få den italienske ret til at tage stilling til dette spørgsmål. Et indicium for konstruktionens kunstige karakter var navnlig alle de impliceredes adfærd.
I modsætning til nævnte retssag foreligger der ikke i nærværende sag sådanne særlige omstændigheder, som ganske åbenbart kunne tyde på, at de spørgsmål, den nationale ret har forelagt ikke falder inden for rammerne af EØF-traktatens artikel 177. Det kan således ikke efter min opfattelse i modsætning til det af den italienske regering anførte, uden videre udledes af parternes adfærd ved kontraktsindgåelsen, at aftalen udelukkende var et påskud til at indbringe det italienske afgiftssystem for Domstolen via en fiktiv tvist i hovedsagen. Sagsøgeren i hovedsagen beskæftiger sig nemlig, som vi har hørt, i første række med fremstilling af alkohol af landbrugsprodukter, men indkøber desuden også visse mængder, såfremt egenproduktionen ikke kan holde trit med efterspørgslen og en tilsvarende forventning om fortjeneste. Denne mulighed gjorde sagsøgeren åbenbart også brug af i 1979, idet firmaet importerede en blanding af syntetisk alkohol og alkohol af melasse fra Frankrig, denaturerede det under de italienske myndigheders tilsyn og videresolgte en del heraf til sagsøgte i hovedsagen. På grund af den teknisk meget vanskelige adskillelsesmulighed afgiftspålægges en sådan blanding imidlertid efter de for denatureret syntetisk alkohol gældende satser.
Allerede dette forhold viser, at det kan have været i parternes helt igennem fornuftigt begrundede interesse, udtrykkeligt at træffe aftale om levering af syntetisk alkohol. Derfor kunne firmaet Orbat — i modsætning til hvad den italienske regering har anført — ej heller ubetinget forventes at modsætte sig levering af en »blanding«, da såvel syntetisk fremstillet alkohol som alkohol, udvundet ved gæring, ubestrideligt kan anvendes til samme formål. Det forhold, at firmaet Vinal ikke har efterkommet sine kontraktsmæssige forpligtelser ved levering af melassealkohol, som afgiftsmæssigt er bedre stillet, kan skyldes andre grunde.
Ej heller parternes interesser giver grundlag for entydigt at drage den konklusion, at der foreligger en kunstig retstvist. Det var i firmaet Vinal's interesse som sælger at overvælte de afgifter på køberen, som firmaet måtte erlægge for at komme ind under de gunstigere regler, mens køberen på sin side måtte være interesseret i den lavest mulige pris. Parterne er ej heller enige om fortolkningen af artikel 95, hvilket udgør yderligere en forskel fra sagen Foglia.
Endelig kan det ej heller være Domstolens opgave at efterprøve, hvorvidt fortolkningen af fællesskabsretten har betydning for den retstvist, som ligger til grund for den præjudicielle sag. I den forbindelse skal man tænke på, at Domstolen efter fast praksis fortolker EØF-traktatens artikel 177 på en sådan måde, at det i princippet er retten i den enkelte stat, der afgør relevansen af det forelagte spørgsmål, hvorfor det er tilstrækkeligt, at den forelæggende ret anser en fortolkning af fællesskabsretten for nødvendig.
Da der således ikke er noget entydigt og iøjnefaldende tegn på, at der ligesom i sagen Foglia er rejst en kunstig retstvist ved den nationale ret med det formål at foreholde en medlemsstat et traktatbrud — og kun i disse tilfælde ville Domstolen undtagelsesvis være inkompetent — foreslår jeg, at Domstolen erklærer sig for kompetent og realitetsbehandler den forelagte anmodning om præjudiciel afgørelse.
II — Realiteten
Med det første spørgsmål ønskes det afklaret, om to produkter, som er fremstillet af forskellige råvarer, og som kan anvendes til samme formål, kan anses for »lignende« varer efter EØF-traktatens artikel 95, stk. 2. Med det andet og tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nogle anvisninger vedrørende fortolkningen af EØF-traktatens artikel 95, stk. 1 og 2, for at kunne afgøre, om den pågældende italienske afgiftsordning er forenelig med disse bestemmelser.
Et blik på Domstolens hidtidige praksis vedrørende EØF-traktatens artikel 95 viser dog, at det vil være hensigtsmæssigt at behandle disse spørgsmål i en anden rækkefølge. Domstolen har således allerede i sag Hansen ƒ (dom af 10. oktober 1978, H. Hansen jun. og O. C. Balle GmbH & Co. mod Hauptzollamt Flensburg, sag 148/77, Smi. 1978, s. 1787), under henvisning til de praktiske vanskeligheder, der kan opstå ved ligestillingen i henseende til råmaterialernes art, installationernes tekniske karakteristika og destillationsmetoderne, taget afstand fra at behandle stk. 1 og 2 i EØF-traktatens artikel 95 hver for sig. I overensstemmelse hermed blev det også understreget i dommen af 8. januar 1980 i sag 21/79 (Kommissionen, mod Den italienske Republik, Sml. 1980, s. 1), at de uligheder, som er forbudt ifølge denne artikel, må afskaffes, uanset de særledes vanskelige problemer, som kan opstå ved sammenligningen mellem det indførte produkt og de forskellige indenlandske, og anderledes beskattede produkter, som måtte være »lignende«. Endelig har Domstolen i spiritusdommene af 27. februar 1980 (sagerne 168/78, Kommissionen mod Frankrig, 169/78, Kommissionen mod Italien, 170/78, Kommissionen mod Det forenede Kongerige, 171/78, Kommissionen mod Danmark, og 55/79, Kommissionen mod Irland) klart fastslået, at artikel 95 i sin helhed finder anvendelse på alle varer, som anvendes til samme formål. På grundlag af artikel 95's formål, som er at sikre de frie varebevægelser mellem medlemsstaterne under normale konkurrencevilkår ved at afskaffe enhver form for beskyttelse, som kan skyldes, at en indenlandsk afgiftsordning forskelsbehandler varer fra andre medlemsstater, kom Domstolen i de nævnte afgørelser til det resultat, at det er tilstrækkeligt at undersøge, »om en given national afgiftsordning virker diskriminerende eller eventuelt beskyttende, dvs., om der er forskel på satserne eller afgiftens næmere udformning, og om denne forskel vil kunne begunstige en given indenlandsk produktion«. Heraf følger, at det ikke er nødvendigt at besvare det første spørgsmål, da syntetisk fremstillet alkohol og alkohol, som udvindes på grundlag af en gæringsproces, i hvert fald er konkurrerende produkter efter artikel 95, stk. 2.
Af de nævnte domme samt også af dommen i sagen Bobie (dom af 22. juni 1976, Bobie Getränkevertrieb GmbH mod Hauptzollamt Aachen-Nord, sag 127/75, Sml. 1976, s. 1079) fremgår endvidere klart, således som sagsøgeren i hovedsagen og den italienske regering med rette har fremhævet, at fællesskabsretten »under hensyn til, at de pågældende bestemmelser ikke er gjort ensartede eller blevet tilnærmet, ikke på sit nuværende udviklingstrin forbyder, at medlemsstaterne, af berettigede økonomiske eller sociale grunde, indrømmer visse produkter eller visse producentgrupper fiskale fordele i form af afgiftsfritagelse eller afgiftsnedsættelse«. Jeg har allerede tidligere udførligt behandlet denne praksis i mit forslag til afgørelse af 2. oktober 1980 i sag 26/80 (Firma Schneider-Import GmbH & Co. KG, Bingen, mod Hauptzollamt Mainz). Jeg skal i den forbindelse blot endnu engang fremhæve, at jeg, i modsætning til hvad Kommissionen mener, er af den opfattelse, at Domstolens dom i sag 21/79 blot bekræfter denne praksis, hvorved det skal fremhæves, at traktaten ikke indeholder noget forbud mod at beskatte produkter, som kan bruges til de samme økonomiske formål, forskelligt efter nationale afgiftsbestemmelser.
Endividere kan det af de nævnte domme udledes, at de fiskale fordele, der ydes af økonomiske eller sociale grunde, ikke må forskelsbehandle importerede produkter eller have beskyttende virkning.
I det foreliggende tilfælde er altså alene tilbage at undersøge, under hvilke omstændigheder nationale afgiftsbestemmelser, som indeholder forskellige afgiftssatser for varer, som anvendes til samme formål, afhængig af hvilke råmaterialer der indgår i produktet, virker forskelsbehandlende eller beskyttende over for de tilsvarende varer, importeret fra andre medlemsstater.
Kommissionen mener, at det her kan udledes af Domstolens domme af 27. februar 1980, at den afgiftsordning, som den omstridte særlige statsafgift henhører under, kun kan anses for at opfylde betingelsen i EØF-traktatens artikel 95, såfremt der anvendes den samme afgiftssats på indenlandske varer og lignende varer, som importeres fra andre medlemsstater. Den forskellige beskatning kan ifølge Kommissionen forklares ved, at hele forbruget i Italien af denatureret ethylalkohol dækkes af indenlandsk alkohol, der for en meget stor del kan produceres af billig sukkerroemelasse, mens syntetisk alkohol ikke fremstilles i Italien. Den højere beskatning af syntetisk alkohol er egnet til at forhindre importen heraf til Italien og dermed til at sikre indenlandsk alkohol en bedre konkurrencestilling. En forskellig beskatning er imidlertid efter Kommissionens opfattelse hverken begrundet i økonomiske eller socialpolitiske grunde. Ej heller kan de kriterier, som er opstillet af Domstolen i dommen af 8. januar 1980 i sag 21/79, sådan som den italienske regering mener, anvendes, da forudsætningerne herfor ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Heroverfor henviser sagsøgeren i hovedsagen og den italienske regering begge til, at den særlige statsafgift ikke nedsættes på grundlag af varernes »indenlandske« oprindelse, men efter objektive kriterier, der gælder uden forskel for italienske og de øvrige inden for Fællesskabet fremstillede produkter. Ej heller den opdeling underkategorier, som findes i afgiftsordningen for denatureret alkohol, fører til nogen forskelsbehandling af den syntetiske alkohol, som fremstilles i andre medlemsstater. Syntetisk alkohol kan nemlig, ligesom i alle øvrige industrilande, produceres i Italien uden vanskelighed. At der ikke findes nogen videre produktion af syntetisk alkohol skyldes alene, at der med overlæg er indført en afgiftsordning, som har til formål at sikre landbrugsproducenterne af visse råstoffer et rimeligt beskræftigelses- og indkomstniveau, og at sikre, at landbrugsbrænderierne overlever. Det anføres endvidere, at den afgiftsmæssige forskelsbehandling af syntetisk alkohol og alkohol af landbrugsmæssig oprindelse er begrundet i energipolitiske hensyn, idet den har til formål at indskrænke forbruget af mineralske råolieprodukter i forhold til landbrugsprodukter, hvoraf der findes en tilstrækkelig mængde i Fællesskabet.
Ved bedømmelsen af dette anbringende må der sikkert gives sagsøgeren i hovedsagen og den italienske regering ret i, at der ikke inden for de tre kategorier, som denatureret alkohol er opdelt i, er nogen forskelsbehandling mellem indenlandske og importerede varer. Det skal imidlertid undersøges, om den pågældende abstrakte opdeling i underkategorier er forenelig med det i EØF-traktatens artikel 95 indeholdte krav om, at den indenlandske afgiftsordning konkurrencemæssigt skal være fuldstændig neutral over for indenlandske og importerede varer. Det er utvivlsomt tilfældet, når en afgiftsmæssig forskelsbehandling, der falder inden for medlemsstaternes selvstændige beføjelse til at fastsætte afgifter, også inddrager en betydelig del af de indenlandske produkter under den højere afgift. På den anden side er det klart, at en afgiftsmæssig forskelsbehandling er diskriminerende, eller har beskyttende virkning, såfremt det kun er lignende eller konkurrerende varer, som det ikke er muligt at producere inden for landets grænser, der underkastes en højere afgift, da det i dette tilfælde er åbenbart, at det kun er de importerede produkter, der stilles ringere, og ikke de indenlandske.
Betydeligt vanskeligere er det at fastslå, at der foreligger diskrimination eller beskyttelse i tilfælde, hvor et produkt — - som i den foreliggende sag — der anvendes til samme økonomiske formål, beskattes højere, og som, på trods af den nødvendige industrielle struktur ikke fremstilles inden for landets egne grænser, og jiår den pågældende medlemsstat hævder, at det forhold, at der ikke findes nogen videre produktion skyldes en afgiftspolitik, som hviler på lovlige hensyn vedrørende den økonomiske politik.
Af det forhold, at der ikke fremstilles bestemte varer på grund af en række afgiftsmæssige foranstaltninger, kan ikke udledes, at disse foranstaltninger har protektionistisk virkning over for importerede varer. Dette ville nemlig medføre, at retmæssigheden af en forskellig afgiftsbyrde ville afhænge af, om det tilstræbte formål, at holde en bestemt vare væk fra markedet, blev nået eller ej. Såfremt en sådan foranstaltning ikke lykkes, og en vare trods en højere afgiftsbyrde fremstilles inden for landets grænser, ville denne foranstaltning kunne forenes med artikel 95, mens der ville foreligge en overtrædelse af det i denne artikel indeholdte forbud mod forskelsbehandling, såfremt foranstaltningen samtidig faktisk hindrer en indenlandsk produktion.
På den anden side kan man ikke afvise faren for misbrug alene ved at påstå, at det forhold, at varerne ikke produceres inden for landets egne grænser, udelukkende skyldes forskellen i afgifterne.
For at udelukke den mulighed, at afgiftsforskellen begunstiger indenlandske produkter til skade for importerede produkter, må der, når der som i det foreliggende tilfælde ikke findes nogen indenlandsk eller nogen nævneværdig indenlandsk produktion, kræves bevis for, at en sådan produktion uden videre var mulig efter den pågældende medlemsstats industrielle struktur, og at en afgiftsmæssig forskelsbehandling, fastsat på grundlag af objektive kriterier, var sagligt begrundet.
Hvad angår den første betingelse, er der efter min opfattelse ikke tvivl om, at Italien med sin højt udviklede petrokemiske industri har tilstrækkelig kapacitet til at fremstille syntetisk alkohol ved hjælp af ethylen uden ekstraordinære omkostninger.
Jeg er, ud fra nedenstående overvejelser, af den opfattelse, at den forskellige beskatning af de tre kategorier af denatureret alkohol er sagligt begrundet, og ikke har nogen diskriminerende eller beskyttende virkning over for importerede varer til gunst for den indenlandske produktion : for det første må man tænke på, at den særlige statsafgift på 12000 LIT pr. hl. alkohol i princippet pålægges alle former for denatureret alkohol, det være sig syntetisk fremstillet alkohol eller alkohol af landbrugsmæssig oprindelse. Det er kun denatureret alkohol, som fremstilles af vin, durekvas og frugter, som er helt undtaget fra disse bestemmelser, mens alkohol af melasse, sorghum og sukkerrør pålægges en nedsat særlig statsafgift på 1000 LIT pr. hl. alkohol. Denne inddeling viser tydeligt, at denatureret alkohol, der fremstilles af de nævnte råstoffer af landbrugsmæssig oprindelse — og det er disse råstoffer, der anvendes mest af — begunstiges i forhold til denatureret alkohol af mineralsk oprindelse — selv om denne kategori måtte indbefatte enkelte former for alkohol af landbrugsmæssig oprindelse.
I modsætning til spiritusdommene af 27. februar 1980 er der altså ikke i det foreliggende tilfælde tale om en beskatning, der sondrer mellem en række produkter af landbrugsmæssig oprindelse, men om en sondring, der i det væsentlige beror på forskellen mellem mineralske og vegetabilske råstoffer. En yderligere forskel i forhold til de omstændigheder, der lå til grund for de daværende domme, er, at medlemsstaterne i disse sager blev foreholdt at beskytte typisk indenlandske produkter gennem en afgiftsmæssig forskelsbehandling, mens man næppe i det foreliggende tilfælde kan sige, at denatureret alkohol af landbrugsmæssig oprindelse er et typisk italiensk produkt i modsætning til syntetisk alkohol. Også i andre medlemsstater fremstilles nemlig alkohol i vidt omfang af melasse.
I modsætning til de nævnte spiritusdomme forekommer afgiftsforskellen mig endvidere at være sagligt begrundet i det foreliggende tilfælde. Den blev, som vi har hørt fra den italienske regering, indført for at sikre landbrugsproducenterne et passende beskæftigelses- og indtægtsniveau og sikre, at landbrugs-brænderierne kunne overleve. Selv om det på grund af mangende bevismateriale vedrørende råtsofpriserne, produktionsomkostningerne og den øvrige markedssituation ikke kan fastslås, hvorvidt — som Kommissionen hævder — denne beskyttelse er unødvendig, kan det dog generelt fastslås, at det må stå medlemsstaterne frit for, ved en særlig markedssituation, at sikre landbrugsvarer konkurrencedygtige priser over for andre substitutionsvarer. Dette forekommer mig så meget mindre betænkeligt, som denne fremgangsmåde også er kendt på fællesskabsplan, hvilket navnlig kommer til udtryk i Rådets forordning nr. 120/67 af 13. juli 1967 om den fælles markedsordning for korn (EFT 1967, s. 29), der bl.a. var genstand for Domstolens afgørelse i kvældemels-sagen af 19. oktober 1977 (Sml. 1977, s. 1753), og Rådets forordning nr. 1132/74 af 29. april 1974 om produktionsrestitutioner inden for kornog rissektoren (EFT L 128 af 10. 5. 1974, s. 24), som var genstand for Domstolens dom af 20. marts 1980 i sag 118/79 (Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke mod Hauptzollamt Hamburg-Jonas).
Endelig virker det ej heller overbevisende, når Kommissionen videre anfører, at afgiftsforskellen desuden ikke kan begrundes i økonomiske og socialpolitiske hensyn, fordi kompetencen til at udstede støtteforanstaltninger til produktion af sukkerroer eller sukkerroemelasse udelukkende tilkommer fællesskabsinstitutionerne, efter at der ved Rådets forordning nr. 3330/74 af 19. december 1974 (EFT L 359 af 31. 12. 1974, s. 1) er oprettet en fælles markedsordning for sukker. Jeg kan her nøjes med at henvise til, at de pågældende italienske foranstaltninger i hvert fald også har til formål at sikre, at landbrugsbrænderierne overlever, og at der ikke hidtil har eksisteret nogen fælles markedsordning for alkohol.
Derimod er den afgiftsmæssige forskelsbehandling af mineralske og produkter af landbrugsmæssig oprindelse også sagligt begrundet ud fra fornuftige energipolitiske hensyn, såvel set fra medlemsstaternes, som fra Fællesskabets synspunkt. At den italienske beslutning om, på grund af oliemangelen, ved hjælp af afgiftslovgivningen at indskrænke anvendelsen af ethylen til fremstilling af alkohol, er fornuftig, behøver ingen lange forklaringer. Man kan ej heller her være enig med Kommissionen, når den hævder, at den italienske stat ganske vist godt kan forhindre fremstillingen af syntetisk alkohol inden for landets egne grænser, men ikke gennem en afgiftsmæssig foranstaltning kan »straffe« den tilsvarende alkohol, såfremt den fremstilles i Frankrig, i Forbundsrepublikken Tyskland og i Storbritannien og importeres til Italien. Går man ind for denne argumentation, måtte importeret syntetisk alkohol afgiftsmæssigt stilles bedre end den tilsvarende alkohol, som fremstilles inden for landets grænser. Dette ville, som den italienske regering med rette har fremhævet, have til følge, at medlemsstaterne fuldstændigt nægtedes deres beføjelse til at opkræve skatter og afgifter, en beføjelse, som da ville være indskrænket til muligheden for at skabe forskelsbehandling udelukkende til byrde for bestemte indenlandske varer.
Da det derfor, under hensyn til de påviste særegenskaber, for mig står klart, at den pågældende afgiftsmæssige forskelsbehandling i lige grad er egnet til at hindre såvel den indenlandske produktion som importen af syntetisk alkohol fra andre medlemsstater, foreslår jeg Domstolen at besvare den forelæggende rets spørgsmål på følgende måde:
EØF-traktatens artikel 95 indeholder ikke noget forbud mod en afgiftsmæssig forskelsbehandling af denatureret spiritus, som anvendes til samme økonomiske formål, når forskelsbehandlingen, ud fra en sondring mellem de mineralske eller landbrugsmæssige råvarer til fremstilling af denatureret spiritus, af lovlige økonomiske, sociale eller energipolitiske grunde er i stand til at holde uønskede produkter væk fra et internt marked i en medlemsstat, hvilket gælder, uanset om der er tale om indenlandske varer eller varer, som importeres fra andre medlemsstater.
(
1
) – Oversat fra cysk.