62020CC0277
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
J. RICHARD DE LA TOUR
fremsat den 1. juli 2021 (
1
)
Sag C-277/20
UM
procesdeltager:
HW i egenskab af bobestyrer for ZL
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig))
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EU) nr. 650/2012 – anvendelsesområde – dødsdisposition – begrebet »aftale om arv« – gaver inter vivos – valg af den lov, der skal finde anvendelse på arven – overgangsbestemmelser – artikel 83, stk. 2-4«
I. Indledning
1.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 1, litra b), og artikel 83, stk. 2, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (
2
).
2.
Denne anmodning er fremsat i forbindelse med en tvist, hvori UM, der er tysk statsborger, har anfægtet de østrigske myndigheders afslag på hans anmodning om registrering i ejendomsregistret af den ejendomsret til en fast ejendom beliggende i Østrig, som han på grundlag af en aftale om dødsgave agter at gøre gældende i forbindelse med en arvesag, der er indledt i Tyskland.
3.
Domstolen er derfor blevet anmodet om at tage stilling til anvendelsesområdet for forordning nr. 650/2012 og fortolkningen af overgangsbestemmelserne heri, alt efter den kvalificering af en sådan retshandel inter vivos, der kan lægges til grund.
4.
Jeg vil gøre rede for grundene til, at jeg er af den opfattelse, at en aftale om dødsgave kan betegnes som en »aftale om arv« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012, og for de virkninger, der bør udledes heraf for så vidt angår gyldigheden af det lovvalg, der er bestemmende for kompetencen hos den ret, som sagen er indbragt for.
II. Retsforskrifter
A.
Forordning nr. 650/2012
5.
I 9., 11., 14., 37. og 49. betragtning til forordning nr. 650/2012 anføres følgende:
»(9)
Denne forordnings anvendelsesområde bør omfatte alle civilretlige aspekter vedrørende arv, dvs. enhver form for overgang af goder, rettigheder og forpligtelser ved dødsfald, hvad enten det drejer sig om en viljesbestemt overførsel ved dødsdisposition eller om overgang ved arv efter loven.
[…]
(11)
Denne forordning bør ikke finde anvendelse på andre civilretlige områder end arv. Af klarhedshensyn bør en række spørgsmål, der kan anses for at have tilknytning til arvesager, udtrykkeligt undtages fra denne forordnings anvendelsesområde.
[…]
(14)
Rettigheder og goder, der opstår eller overdrages på anden måde end ved arv, f.eks. i form af gaver, bør også undtages fra denne forordnings anvendelsesområde. Det bør imidlertid tilkomme den lov, der udpeges i medfør af denne forordning som den lov, der finder anvendelse på arven, at fastslå, hvorvidt sådanne gaver eller andre former for dispositioner inter vivos, der giver anledning til tinglige rettigheder før dødens indtræden[,] bør medføre tilbageførsel eller modregning ved beregningen af de arveberettigedes andele i henhold til den lov, der finder anvendelse på arven.
[…]
(37)
For at borgerne med fuld retssikkerhed kan nyde godt af de fordele, som det indre marked indebærer, bør denne forordning give dem mulighed for på forhånd at vide, hvilken lov der vil finde anvendelse på arven efter dem. Der bør indføres harmoniserede lovvalgsregler for at undgå modstridende resultater. Hovedreglen bør sikre, at boet behandles efter en lov, der kan forudsiges, og som er nært tilknyttet boet. Af hensyn til retssikkerheden og for at undgå opdeling af arven bør denne lov omfatte hele arven, dvs. alle de ejendele, der udgør boet, uanset godernes art, og uanset om de befinder sig i en anden medlemsstat eller i et tredjeland.
[…]
(49)
En aftale om arv er en form for dødsdisposition, hvis antagelighed og anerkendelse varierer i medlemsstaterne. For at gøre det lettere at få arverettigheder, der er erhvervet som følge af en aftale om arv, anerkendt i en medlemsstat, bør denne forordning fastsætte, hvilken lov der skal finde anvendelse på antageligheden af sådanne aftaler om arv, deres materielle gyldighed og deres bindende virkninger mellem parterne, herunder betingelserne for deres opløsning.«
6.
Artikel 1 i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Anvendelsesområde« bestemmer følgende i stk. 1 og stk. 2, litra g):
»1.   Denne forordning finder anvendelse på arv […]
2.   Denne forordning finder ikke anvendelse på:
[…]
g)
rettigheder og goder, der opstår eller overdrages på anden måde end ved arv, f.eks. i form af gaver, sameje mellem flere personer med begunstigelse af længstlevende, pensionsordninger, forsikringspolicer og lignende ordninger, jf. dog artikel 23, stk. 2, litra i).«
7.
Artikel 3 i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Definitioner« fastsætter i stk. 1, litra a), b) og d):
»I denne forordning forstås ved:
a)
»arv«: enhver form for overgang af goder, rettigheder og forpligtelser ved dødsfald, hvad enten det drejer sig om en viljesbestemt overførsel ved dødsdisposition eller om overgang ved arv efter loven
b)
»aftale om arv«: en aftale, herunder en aftale, der er resultatet af gensidige testamenter, der – med eller uden vederlag – skaber, ændrer eller ophæver rettigheder i det eller de forventede boer for en eller flere parter i pagten
[…]
d)
»dødsdisposition«: et testamente, et fælles testamente eller en aftale om arv.«
8.
Artikel 21 i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Hovedregel«, der indgår i kapitel III om »[l]ovvalg«, har følgende ordlyd:
»1.   Medmindre andet er fastsat i denne forordning, er det loven i den medlemsstat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted på dødstidspunktet, der skal anvendes på hele arven.
2.   Fremgår det undtagelsesvis af alle sagens omstændigheder, at den afdøde på dødstidspunktet havde en klart tættere tilknytning til en anden stat end den, hvis lov vil finde anvendelse i henhold til stk. 1, er det loven i denne anden stat, der skal anvendes på arven.«
9.
Artikel 22, stk. 1 og 2, i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Lovvalg« har følgende ordlyd:
»1.   En person kan vælge, at det er loven i den medlemsstat, hvor den pågældende er statsborger på det tidspunkt, hvor valget træffes, eller på dødstidspunktet, der skal anvendes ved behandlingen af hele arven efter vedkommende.
[…]
2.   Lovvalget skal være udtrykkeligt og indeholdt i en erklæring i form af en dødsdisposition eller fremgå af en sådan dispositions bestemmelser.«
10.
Denne forordnings artikel 23 med overskriften »Anvendelsesområdet for den lov, der skal anvendes« bestemmer i stk. 1 og stk. 2, litra i):
»1.   Den lov, der udpeges i medfør af artikel 21 eller artikel 22, finder anvendelse på hele arven.
2.   Denne lov finder navnlig anvendelse på spørgsmål som:
[…]
i)
enhver forpligtelse til at tilbageføre eller modregne gaver, arveforskud eller legater ved beregningen af de forskellige arveberettigedes andele.«
11.
Nævnte forordnings artikel 25 med overskriften »Aftaler om arv« fastsætter i stk. 1 og 3:
»1.   En aftale om arv angående arv efter én person skal med hensyn til dens antagelighed, dens materielle gyldighed og dens bindende virkninger mellem parterne, herunder betingelserne for dens opløsning, behandles i henhold til den lov, som i medfør af denne forordning skulle anvendes på arven efter den pågældende person, hvis vedkommende var afgået ved døden på samme dag som aftalens indgåelse.
[…]
3.   Uanset stk. 1 og 2 kan parterne vælge, at den lov, som den person eller en af de personer, hvis bo er involveret, kunne have valgt i medfør af artikel 22 på de deri fastsatte betingelser, skal finde anvendelse på deres aftale om arv med hensyn til dens antagelighed, dens materielle gyldighed og dens bindende virkninger mellem parterne, herunder betingelserne for dens opløsning.«
12.
Artikel 83 i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Overgangsbestemmelser« bestemmer i stk. 2-4:
»2.   Når afdøde før datoen for denne forordnings anvendelse har valgt 17. august 2015, hvilken lov der skal finde anvendelse på arven, er dette valg gyldigt, hvis det opfylder betingelserne i kapitel III, eller hvis det er gyldigt i henhold til de internationalprivatretlige regler, der var gældende på det tidspunkt, hvor valget blev truffet, i den stat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted, eller i en hvilken som helst af de stater, hvor den pågældende var statsborger.
3.   En dødsdisposition foretaget før 17. august 2015 er antagelig og gyldig, både materielt og med hensyn til form, hvis den opfylder betingelserne i kapitel III, eller hvis den er antagelig og gyldig, både materielt og med hensyn til form, i henhold til de internationalprivatretlige regler, der var gældende på det tidspunkt, hvor dispositionen blev foretaget, i den stat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted, eller i en hvilken som helst af de stater, hvor den pågældende var statsborger, eller i den medlemsstat, hvor den myndighed befinder sig, der behandler arvesagen.
4.   Er en dødsdisposition truffet før 17. august 2015 i overensstemmelse med den lov, som den afdøde kunne have valgt i henhold til denne forordning, betragtes denne lov som valgt til at være den lov, der finder anvendelse på arven.«
B.
Østrigsk ret
13.
§ 956 i Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (den almindelige borgerlige lovbog) af 30. juli 2015 i den affattelse, der finder anvendelse i den foreliggende sag, før Erbrechts-Änderungsgesetz 2015 (lov om ændring af arvelovgivningen af 2015) (
3
) trådte i kraft, havde følgende ordlyd:
»En gave, hvis opfyldelse først skal finde sted efter gavegiverens død, er under iagttagelse af de foreskrevne formkrav gyldig som et legat. Gaven skal kun anses for en aftale, såfremt gavemodtageren har accepteret denne, gavegiveren udtrykkeligt har givet afkald på muligheden for at træde tilbage fra aftalen, og et skriftligt dokument herom er blevet udleveret til gavemodtageren.«
14.
§ 1, stk. 1, litra d), i Notariatsaktsgesetz (lov om oprettelse af dokumenter for notar) (
4
) af 25. juli 1871 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, gør gyldigheden af en aftale om gave uden reel overdragelse betinget af, at der oprettes et dokument for notar.
15.
§ 26 i Allgemeines Grundbuchsgesetz (tinglysningsloven) (
5
) af 2. februar 1955 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, bestemmer:
»1)   Tinglysninger og anmærkninger kan kun bevilges på grundlag af dokumenter, som er udfærdiget i den form, der foreskrives som betingelse for deres gyldighed.
2)   Disse dokumenter skal, såfremt der er tale om erhvervelse eller ændring af en tinglig rettighed, indeholde en gyldig retsgrund.«
16.
§ 2, stk. 3, i Rechtspflegergesetz (retsplejeloven) (
6
) af 12. december 1985 i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, har følgende ordlyd:
»En tjenestemand ved retten kan udpeges som retsembedsmand [»Rechtspfleger«] med henblik på et eller flere af følgende arbejdsområder:
[…]
3.   tingbogs- og skibsregistersager.«
17.
Denne lovs § 16, stk. 2, nr. 6, bestemmer:
»Følgende opgaver varetages altid af dommeren:
[…]
6.   Afgørelser, hvor udenlandsk ret finder anvendelse.«
III. Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
18.
ZL, der var tysk statsborger med sædvanligt opholdssted i Tyskland på tidspunktet for sin død den 13. maj 2018, havde den 22. juli 1975 med sin søn, UM, der er tysk statsborger, og dennes hustru, XU, der er østrigsk statsborger, indgået en aftale, hvorved en fast ejendom beliggende i Østrig ved ZL’s død skulle overdrages til UM og XU med halvdelen til hver. Ved indgåelsen af denne aftale havde alle tre parter sædvanligt opholdssted i Tyskland.
19.
Ifølge denne aftale skulle ZL erhverve en fast ejendom på følgende betingelser:
»[…]
b) ZL forpligter sig til, på denne faste ejendom, som han herefter vil være ejer af, at opføre et tofamilieshus inden for ti år efter aftalens indgåelse. Denne forpligtelse overgår til hans arvinger, for så vidt han ikke har opfyldt den, mens han levede. […]
c) Ved sin død overdrager ZL den nævnte faste ejendom til XU og UM med halvdelen til hver samt alt, hvad der på tidspunktet for hans død vil være forbundet med den faste ejendom, herunder det herpå opførte hus […] Overdragelsen finder sted, når ZL afgår ved døden, men ikke før huset er færdiggjort. Overdragelsen er betinget af, at [UM og XU] ikke er blevet skilt på det tidspunkt, hvor ZL afgår ved døden, og at XU lever længere end ZL. Såfremt denne betingelse ikke er opfyldt, gælder overdragelsen ved dødsfald kun som sket til UM, efter hvem kravet på grundlag af den aftale, der skal indgås, kan gå i arv, også inden ZL afgår ved døden.
d) For så vidt der ikke er aftalt modydelser for denne overdragelse, sker overdragelsen ved dødsfald som gave, hvilket ZL udtrykkeligt erklærer. Han giver afkald på muligheden for at træde tilbage fra denne aftale.
e) Som delvis modydelse for overdragelsen er [UM og XU] forpligtet til at indrømme […], XU’s mor, en boligret i det hus, der skal opføres […]
f) Østrigsk ret finder anvendelse på retsforholdene, der følger af de aftaler, der skal indgås […]
g) ZL forpligter sig til ikke at sælge eller stifte byrder på den af ham ejede faste ejendom uden UM’s og XU’s samtykke, således at deres krav på grundlag af aftalen om overdragelse ved dødsfald er sikrede […]
h) ZL giver sit samtykke til, at der på det blad i tingbogen for matrikelkommunen […], der skal oprettes for den grund, som aftalen vedrører,
aa)
[…]
bb)
på grundlag af nærværende aftale og ZL’s officielle dødsattest tinglyses en ejendomsret med halvdelen til hver af de to overtagende parter[, UM og XU,] efter deres fælles anmodning eller en ejendomsret alene til UM efter dennes anmodning, idet det skal dokumenteres, at betingelsen for, at den faste ejendom kun overdrages til ham alene, er opfyldt.
[…]«
20.
Da ZL afgik ved døden, havde XU, der var blevet skilt fra UM, været død siden den 5. november 2005, og der var ikke blevet opført et hus.
21.
Arvesagen verserer ved Amtsgericht Köln (byretten i Köln, Tyskland). I denne forbindelse anmodede UM, idet han gjorde gældende, at han på tidspunktet for sin fars død var enebenificiant til dødsgaven, den kompetente ret, Bezirksgericht Hermagor (distriktsdomstolen i Hermagor, Østrig), om registrering af sin ejendomsret til den omtvistede faste ejendom i ejendomsregistret. Rechtspfleger (retsembedsmand, Østrig) ved denne ret i første instans, som skulle kontrollere UM’s anmodning, afgjorde, at det var østrigsk ret, der skulle finde anvendelse, og gav afslag begrundet i manglende dokumentation for opfyldelsen af betingelserne i den aftale, som UM gjorde gældende. Landesgericht Klagenfurt (den regionale ret i anden instans i Klagenfurt, Østrig) stadfæstede denne afgørelse med den begrundelse, at forordning nr. 650/2012 ikke kunne finde anvendelse på grund af det valg af østrigsk lov, der var truffet i aftalen, og at overdragelsen af den faste ejendom på grundlag af dødsgaven ikke kunne finde sted uden bevis for opførelsen af det hus, der var bestemt i den nævnte aftale. Der er iværksat en revisionsanke af denne afgørelse ved den forelæggende ret, Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig).
22.
Denne domstol, som har anført, at de dokumenter, der er fremlagt for tinglysningsretten, gør det muligt at konkludere, at der ifølge kriterierne i østrigsk ret er blevet indgået en aftale om dødsgave til fordel for UM, er af den opfattelse, at denne aftale falder ind under anvendelsesområdet for forordning nr. 650/2012 og kunne betegnes som en »aftale om arv« som omhandlet i denne forordnings artikel 3, stk. 1, litra b) eller d).
23.
For så vidt angår anvendelsen af østrigsk ret i henhold til parternes lovvalg i aftalen er Oberster Gerichtshof (øverste domstol) endvidere af den opfattelse, at den nævnte forordnings overgangsbestemmelser finder anvendelse, og nærer tvivl om fortolkningen af samme forordnings artikel 83, stk. 2, med hensyn til, om den kan finde anvendelse på valget af den lov, der skal finde anvendelse på en aftale om arv.
24.
Under disse omstændigheder har Oberster Gerichtshof (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 3, stk. 1, litra b), i [forordning nr. 650/2012] fortolkes således, at en aftale om dødsgave, der er indgået mellem to tyske statsborgere, der har deres sædvanlige opholdssted i Tyskland, vedrørende en fast ejendom beliggende i Østrig, hvorefter gavemodtageren efter gavegiverens død skal have et obligationsretligt krav over for boet vedrørende tinglysning af sin ejendomsret på grundlag af denne aftale og gavegiverens dødsattest, dvs. uden skifterettens medvirken, er en aftale om arv i denne bestemmelses forstand?
2)
Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende:
Skal [artikel 83, stk. 2, i forordning nr. 650/2012] fortolkes således, at bestemmelsen også regulerer gyldigheden af et lovvalg, der blev truffet før den 17. august 2015, vedrørende en aftale om dødsgave, der skal kvalificeres som aftale om arv som omhandlet i [artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012]?«
25.
UM, Den spanske regering og Europa-Kommissionen har indgivet skriftlige indlæg til Domstolen. Disse parter og den tyske regering har besvaret de af Domstolen stillede spørgsmål til skriftlig besvarelse inden for den fastsatte frist.
IV. Bedømmelse
26.
Indledningsvis finder jeg det hensigtsmæssigt i lyset af formålet med forordning nr. 650/2012 at påpege, at anmodningen om præjudiciel afgørelse, der vedrører spørgsmålet om, hvorvidt denne forordning kan finde anvendelse, er fremsat i anledning af en national retssag om anerkendelsen af tildelingen af rettigheder vedrørende en fast ejendom beliggende i Østrig, som har været genstand for en dødsgave (
7
), med henblik på registrering i et ejendomsregister. Arvesagen er indledt i en anden medlemsstat. Følgelig falder anmodningen om præjudiciel afgørelse af spørgsmål, som Domstolen ikke tidligere har taget stilling til, snarere ind under de mere generelle rammer for kontrol af en ejendomsret end rammerne for arv, for så vidt som den myndighed, som UM fremsatte sin anmodning til, ikke har til opgave at træffe en afgørelse eller udstede et dokument i direkte tilknytning hertil. Endvidere har den forelæggende ret præciseret, at den med sin anmodning ønsker at få kontrolleret kompetencen hos den myndighed, der gav afslag på UM’s anmodning, idet denne kompetence er betinget af anvendelsen af østrigsk ret (
8
).
A.
Om det første præjudicielle spørgsmål
27.
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012 skal fortolkes således, at en aftale om gave inter vivos, hvorefter overdragelsen af ejendomsretten til et gode tilhørende gavegiveren først sker efter dennes død, falder ind under begrebet »aftale om arv«.
28.
For det første skal det præciseres, at spørgsmålet om, hvorvidt denne forordning kan finde anvendelse, er begrundet:
–
tidsmæssigt i henhold til denne forordnings artikel 83, stk. 1, eftersom genstanden for tvisten i hovedsagen er arven efter ZL, der afgik ved døden efter den 17. august 2015
–
i kraft af arvesagens grænseoverskridende virkninger, for så vidt som den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted i Tyskland, og hovedsagen omhandler en fast ejendom i Østrig (
9
), som tilhørte ham, og
–
for så vidt som tvistens genstand er de betingelser, hvorunder en ejendomsret erhverves i forbindelse med en arv med henblik på registreringen heraf i et ejendomsregister, og ikke de nærmere vilkår for en sådan registrering, som ikke falder ind under forordning nr. 650/2012 (
10
).
29.
For det andet skal det anføres, at det i mangel af bestemmelser om aftaler om dødsgaver i forordning nr. 650/2012 (
11
) er nødvendigt heraf at udlede forskellige elementer for at afgøre, om sådanne aftaler kan kvalificeres som »aftale om arv« som omhandlet i forordningens artikel 3, stk. 1, litra b), således som den forelæggende ret, UM, den tyske regering og Kommissionen har hævdet, eller om sådanne aftaler tværtimod skal anses for gaver som omhandlet i denne forordnings artikel 1, stk. 2, litra g), således som den spanske regering har gjort gældende.
30.
Det skal i denne henseende påpeges, at det i henhold til fast retspraksis følger af såvel kravene om en ensartet anvendelse af EU-retten som af lighedsprincippet, at en EU-retlig bestemmelse, som efter sin ordlyd ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet fortolkning i hele Unionen, som skal søges under hensyntagen til ikke alene bestemmelsens kontekst, men ligeledes til det med den pågældende lovgivning forfulgte mål (
12
).
31.
Med henblik på ordlydsfortolkningen af de bestemmelser i forordning nr. 650/2012, som finder anvendelse i den foreliggende sag, vil jeg på den ene side påpege, at denne forordning ifølge artikel 1, stk. 1, første punktum, finder anvendelse på »arv«. I den nævnte forordnings artikel 3, stk. 1, litra a), præciseres det, at der ved »arv« forstås »enhver form for overgang af goder […] ved dødsfald« (
13
). Denne definition svarer til indholdet af niende betragtning til samme forordning, ifølge hvilken denne forordning bør finde anvendelse på »alle civilretlige aspekter vedrørende arv« (
14
).
32.
Der er fastsat to former for overgang af goder ved dødsfald, nemlig en viljesbestemt overførsel ved dødsdisposition og en overgang ved arv efter loven.
33.
I artikel 3, stk. 1, litra d), i forordning nr. 650/2012 præciseres det, at termen »dødsdisposition« dækker »et testamente, et fælles testamente eller en aftale om arv«. Denne aftale er i denne artikels litra b), i det væsentlige defineret som en aftale, der skaber rettigheder i det eller de forventede boer for en eller flere parter i aftalen.
34.
Jeg vil på den anden side påpege, at disse definitioner, som udgør selvstændige begreber (
15
), for så vidt som de har til formål at sikre, at forordning nr. 650/2012 anvendes ensartet uafhængigt af medlemsstaternes lovgivning, skal sammenholdes med udelukkelsen fra denne forordnings anvendelsesområde af de »rettigheder og goder, der […] overdrages på anden måde end ved arv, f.eks. i form af gaver« (
16
), som nævnes i forordningens artikel 1, stk. 2, litra g) (
17
).
35.
For så vidt angår begrebet »arv« (
18
) og i mangel af en definition af gaver og testamente er spørgsmålet, hvilke kriterier der gør det muligt at sondre mellem gaver (
19
) og dødsdispositioner med henblik på en ensartet fortolkning af disse begreber.
36.
Jeg gør for det første opmærksom på, at i 14. betragtning til forordning nr. 650/2012, i lyset af hvilken denne forordnings artikel 1, stk. 2, litra g), skal læses, anvendes formuleringen »gaver eller andre former for dispositioner inter vivos, der giver anledning til tinglige rettigheder før dødens indtræden« (
20
).
37.
Det er min opfattelse, at der heraf skal udledes, ligeledes ved sammenligning med andre former for overgang af rettigheder og goder som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra g), i forordning nr. 650/2012, nemlig sameje med begunstigelse af længstlevende, pensionsordninger, forsikringspolicer og lignende ordninger, at EU-lovgiver har haft til hensigt fra denne forordnings anvendelsesområde at udelukke aftaler inter vivos, der skaber rettigheder før rettighedshaverens død, eller som principielt omfatter overgang af goder uden for arv.
38.
Jeg præciserer for det andet, at inspirationen til artikel 1, stk. 2, litra g), i forordning nr. 650/2012 er artikel 1, stk. 2, litra d), i Haag-konventionen om lovvalg for arv efter dødsfald af 1. august 1989 (
21
), som aldrig er trådt i kraft. I den forklarende rapport om denne konvention (
22
) præciseres det, at denne artikel 1, stk. 2, litra d), har et meget vidtstrakt anvendelsesområde, der omfatter enhver anden disposition end dødsdispositionen, og at den udelukker transaktioner inter vivos, når ejendomsretten opstår ved dødsfaldet.
39.
Jeg vil for det tredje påpege, at artikel 1, stk. 2, litra g), i forordning nr. 650/2012 vedrørende en udelukkelse fra forordningens anvendelsesområde med det formål at underlægge hele arven én enkelt lov skal fortolkes strengt, selv om gaver ikke fuldstændig er udelukket fra lovens anvendelse på arvesager (
23
).
40.
Dødsgaver kan følgelig ikke kvalificeres som »gaver« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, stk. 2, litra g), når aftalen om en sådan dødsgave fastsætter, at der først, når gavegiveren er død, sker overdragelse til gavemodtageren, hvis denne lever længst, af en ejendomsret til goder, som indgår i afdødes aktiver, og dermed også beskriver de nærmere vilkår for overdragelse ved arv. Det væsentligste kriterium er med andre ord bestemmelsen af gavemodtagerens rettigheder til de goder, der udgør dødsboet, i forhold til de øvrige arvinger (
24
) til et bo, der ikke er åbnet.
41.
Eftersom gavegiverens død skal udgøre en betingelse for denne overgang af rettigheder og ikke den konkrete fuldbyrdelse heraf (
25
), og gaven er genstand for en uigenkaldelig aftale (
26
) mellem parterne om de ejendomsrettigheder, der opstår ved dødsfaldet, til de goder, der herefter udgør den afdødes aktiver (
27
), kan dødsgaven (eller med andre ord enhver aftale om ejendomsrettens overgang ved arv) efter min opfattelse kvalificeres som en »aftale om arv« som omhandlet i artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012 som et selvstændigt begreb (
28
), selv om denne aftale ikke vedrører arven som helhed (
29
) eller de goder, som gavegiveren ikke allerede ejede på tidspunkt for indgåelsen af aftalen.
42.
Følgelig skal spørgsmålet om mangfoldigheden af de retlige ordninger for dødsgaver og for aftaler om arv, der er omhandlet i 49. betragtning til forordning nr. 650/2012 og påpeget af såvel parterne i deres skriftlige bemærkninger som i den juridiske litteratur (
30
), undersøges for at sikre en ensartet anvendelse af denne forordning.
43.
I denne henseende er jeg enig med flere forfattere i, at kvalificeringen af aftalen bør følge af anvendelsen af den lov, der regulerer aftaler om arv som fastsat i artikel 25 i forordning nr. 650/2012 (
31
).
44.
En sådan fortolkning er i overensstemmelse med det formål, der forfølges med denne forordning, og som for det første er at hjælpe arvinger og legatarer, andre af afdødes nærtstående samt boets kreditorer med at gøre deres rettigheder gældende i forbindelse med en arvesag med grænseoverskridende virkninger samt at gøre det muligt for unionsborgere at forberede deres arv (
32
).
45.
Forordning nr. 650/2012 fastsætter for det andet af hensyn til retssikkerheden og for at undgå opdeling af arven (
33
), at kun én arvelov finder anvendelse på alle de ejendele, der udgør boet, hvilket har virkninger for retternes kompetence til at træffe afgørelse om hele arven (
34
) ved at knytte den til loven i den medlemsstat, hvor den afdøde havde sit sædvanlige opholdssted på dødstidspunktet, jf. denne forordnings artikel 21, eller loven i den medlemsstat, hvor den afdøde var statsborger, jf. dennes lovvalg i henhold til den nævnte forordnings artikel 22.
46.
For at sikre, at disse bestemmelser i videst muligt omfang er tilstrækkelige til at opfylde formålet med forordning nr. 650/2012, har EU-lovgiver endvidere givet mulighed for tilpasninger, bl.a. af princippet om, at kun én lov finder anvendelse på arven (
35
). Dette gælder, således som den tyske regering har påpeget i sine svar på Domstolens skriftlige spørgsmål, denne forordnings artikel 25, der skal fortolkes i lyset af 49. betragtning hertil, og som med hensyn til de øvrige dødsdispositioner og i vendinger, der ligner ordlyden af den nævnte forordnings artikel 24, bestemmer, at aftalerne om arv behandles i henhold til den lov, der skulle anvendes på arven, hvis dødsfaldet var sket på dagen for aftalens indgåelse, af hensyn til bevarelsen af de i disse aftaler nærmere beskrevne vilkår for arven.
47.
På denne baggrund er jeg i modsætning til den spanske regering af den opfattelse, at kvalificeringen af en dødsgave som en »aftale om arv« ikke vil afføde en opdeling af arven, men give de parter, der er berørt af overgangen af et eller flere goder, der udgør afdødes aktiver, den retssikkerhed, der efterspørges i arvesager med grænseoverskridende virkninger.
48.
Den modsatte fortolkning ville bevirke, at andre aftaler, der sædvanligvis oprettes for at planlægge overgangen ved arv, såsom ægtefællers overdragelse til den længstlevende eller arv og skifte, mens arveladeren er i live (
36
), hvorom de samme spørgsmål opstår, udelukkes fra anvendelsesområdet.
49.
Et stort antal aftaler, der er vigtige for planlægningen af arven, bør derfor være omfattet af enten Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (
37
) eller den berørte medlemsstats nationale eller sædvaneretlige regler (
38
), hvilket risikerer i alvorlig grad at underminere princippet om, at kun én lov finder anvendelse på arven.
50.
I det foreliggende tilfælde er hovedsagens genstand en aftale om overdragelse af ejendomsretten til en fast ejendom, som skulle ske på tidspunktet for rekvirentens faders død på visse vilkår (
39
). Selv om denne aftale efter min opfattelse har de samme karakteristika som en aftale om arv som omhandlet i forordning nr. 650/2012, bør denne kvalificering afhænge af den arvelov, som skal finde anvendelse, således som jeg har foreslået (
40
).
51.
Det er af samtlige disse grunde min opfattelse, at artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012 skal fortolkes således, at en aftale om gave inter vivos, hvorefter overdragelsen til gavemodtageren af ejendomsretten til et eller flere goder, der udgør gavegiverens bo eller blot en del heraf, først sker efter dennes død, falder ind under begrebet »aftale om arv«.
B.
Om det andet præjudicielle spørgsmål
52.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om lovvalget i den i hovedsagen omhandlede aftale, nemlig østrigsk ret, er gyldigt (
41
) i henseende til overgangsbestemmelserne i forordning nr. 650/2012, nærmere bestemt artikel 83, stk. 2. Denne bestemmelse henviser til de betingelser, der er fastsat i denne forordnings artikel 22 med overskriften »Lovvalg«.
53.
Således som Kommissionen har anført, præciserer den tyske version af artikel 22 i forordning nr. 650/2012 til forskel fra andre sprogversioner (
42
) ikke, at lovvalget skal vedrøre hele arven.
54.
I denne henseende skal det præciseres, at Domstolen i en dom afsagt kort efter indgivelsen af den foreliggende anmodning om præjudiciel afgørelse har fastslået, at en person kan vælge en lov, »der skal anvendes ved behandlingen af hele arven« i medfør af denne artikel 22, og at den nævnte forordnings artikel 83, stk. 2, omhandler tilfælde, hvor afdøde inden den 17. august 2015 havde valgt, hvilken lov der skulle finde »anvendelse på arven efter vedkommende« (
43
).
55.
Det er følgelig min opfattelse i lighed med det af Kommissionen anførte, at Domstolens svar ikke kan vedrøre fortolkningen af denne bestemmelse, eftersom det følger af den forelæggende rets konstateringer, at parterne valgte, at østrigsk ret skulle finde anvendelse på retsforholdet mellem dem og ikke på behandlingen af hele arven.
56.
Henset til de omstændigheder, hvorunder dette andet præjudicielle spørgsmål er blevet forelagt, finder jeg det imidlertid hensigtsmæssigt at supplere min analyse af overgangsbestemmelserne, idet jeg for det første anfører, at en dødsdisposition, der er truffet før den 17. august 2015 af en gavegiver, der er død før denne dato, er gyldig i overensstemmelse med artikel 83, stk. 3, i forordning nr. 650/2012, hvis de betingelser, der er fastsat i den lov, der er valgt ifølge bestemmelserne i kapitel III, nærmere bestemt i artikel 25, og som kan finde anvendelse på en aftale om arv, er opfyldt, eller i overensstemmelse med de lovvalgsregler, der var gældende før den nævnte forordnings ikrafttræden, hvis de ikke er opfyldt.
57.
For det andet påpeger jeg i lighed med Kommissionen, at der i den foreliggende sag med hensyn til kvalificeringen af den omtvistede aftale bør udledes virkninger for kompetencen hos den ret, som arvesagen er anlagt ved, af den konstatering, at artikel 83, stk. 2, i forordning nr. 650/2012 ikke kan anvendes, fordi der ikke er truffet et lovvalg for hele arven (
44
), og at samme artikels stk. 4 efter min opfattelse følgelig heller ikke kan finde anvendelse (
45
). Eftersom den afdøde i medfør af denne forordning ikke kunne vælge østrigsk ret, kan østrigsk ret nemlig ikke betragtes som valgt til at være den lov, der finder anvendelse på arven (
46
).
58.
På denne baggrund finder jeg det ufornødent at besvare det andet præjudicielle spørgsmål.
V. Forslag til afgørelse
59.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer de af Oberster Gerichtshof (øverste domstol, Østrig) forelagte spørgsmål således:
»Artikel 3, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 650/2012 af 4. juli 2012 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser vedrørende arv og om accept og fuldbyrdelse af officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis skal fortolkes således, at aftaler om gaver inter vivos, hvorefter overdragelsen til gavemodtageren af ejendomsretten til et eller flere goder, der udgør gavegiverens bo eller blot en del heraf, først sker efter dennes død, falder ind under begrebet »aftale om arv«.«
(
1
) – Originalsprog: fransk.
(
2
) – EUT 2012, L 201, s. 107.
(
3
) – BGBl. I, 87/2015.
(
4
) – BGBl, 76/1871.
(
5
) – BGBl, 39/1955.
(
6
) – BGBl, 560/1985.
(
7
) – Dette spørgsmål kunne ligeledes være stillet, hvis der var fremsendt en anmodning om udstedelse af et europæisk arvebevis, der gør det muligt for enhver arving, legatar eller rettighedshaver, der er nævnt i dette bevis, i en anden medlemsstat at godtgøre sin arveretlige status og sine arverettigheder. Jf. i denne retning dom af 1.3.2018, Mahnkopf (C-558/16, EU:C:2018:138, præmis 36 og 42 og den deri nævnte retspraksis), og af 21.6.2018, Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, præmis 45).
(
8
) – Med hensyn til betingelserne for indledning af den nationale retssag, jf. punkt 16 et 17 i dette forslag til afgørelse.
(
9
) – Jf. dom af 16.7.2020, E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, præmis 34-36, 42 og 43).
(
10
) – Jf. 18. betragtning til og artikel 1, stk. 2, litra l), i forordning nr. 650/2012 samt dom af 12.10.2017, Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, præmis 54).
(
11
) – Dette er tilfældet i den franske version. Ordet »donaciones« forekommer imidlertid i den spanske version af denne forordnings artikel 23, stk. 2, litra i), til forskel fra andre sprogversioner, bl.a. den tyske, den engelske, den italienske og den rumænske. Jeg præciserer, at disse forskelle ikke har nogen indflydelse på fortolkningen i den foreliggende sag af den nævnte forordnings bestemmelser.
(
12
) – Jf. dom af 23.5.2019, WB (C-658/17, EU:C:2019:444, præmis 50 og den deri nævnte retspraksis).
(
13
) – Min fremhævelse.
(
14
) – Min fremhævelse. Domstolen har henvist til denne formulering i dom af 1.3.2018, Mahnkopf (C-558/16, EU:C:2018:138, præmis 34), og af 21.6.2018, Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, præmis 30).
(
15
) – Jf. i denne henseende A. Bonomi, »Article 1. Champ d’application«, i A. Bonomi og P. Wautelet, Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) nr. 650/2012, du 4 juillet 2012, 2. udg., Bruylant, Bruxelles, 2016, s. 73-139, navnlig punkt 2, s. 75, og D. Looschelders, »Artikel 3 EuErbVO«, i R. Hüßtege og H.-P. Mansel, Rom-Verordnungen, 2. udg., Nomos, Baden-Baden, 2015, s. 839-847, navnlig punkt 8, s. 841 og 842.
(
16
) – Min fremhævelse.
(
17
) – Med hensyn til den udtømmende karakter af den opregning af områder, der er udelukket ifølge den nævnte forordnings artikel 1, stk. 2, der bl.a. omhandler spørgsmål vedrørende formueforholdet mellem ægtefælle;, jf. dom af 1.3.2018, Mahnkopf (C-558/16, EU:C:2018:138, præmis 33).
(
18
) – Jf. punkt 31 i dette forslag til afgørelse.
(
19
) – I denne forbindelse har M. Goré anført, at arveplanlægning ikke er blevet overvejet fuldt ud (M. Goré, »Les silences du règlement européen sur les successions internationales«, Droit et Patrimoine, Lamy, Paris, 2013, nr. 224, s. 34-37, navnlig s. 6).
(
20
) – Min fremhævelse.
(
21
) – Findes på: https://www.hcch.net/en/instruments/conventions/full-text/?cid=62. Formuleringen »f.eks. i form af gaver« er blevet tilføjet i forordning nr. 650/2012. Jf. niende betragtning til og artikel 1, stk. 3, litra f), i forslaget til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og officielt bekræftede dokumenter vedrørende arv og om indførelse af et europæisk arvebevis (KOM(2009) 154 endelig), som blev omformuleret af Parlamentet i dets betænkning af 6.3.2012 om dette forslag (A7-0045/2012) med hensyn til ordlyden af udelukkelsen.
(
22
) – Jf. den forklarende rapport udarbejdet af Donovan W.M. Waters: https://assets.hcch.net/docs/ed641835-352a-4fe0-a378-5bf4222086c8.pdf (punkt 41 (s. 542) og 92 (s. 574)).
(
23
) – Jf. artikel 23, stk. 2, litra i), i forordning nr. 650/2012.
(
24
) – Jf. analogt dom af 1.3.2018, Mahnkopf (C-558/16, EU:C:2018:138, præmis 40).
(
25
) – Der bør sondres mellem dødsgaver og gaver, som består i en umiddelbar overgang af rettigheder, men hvor besiddelsen af godet først overgår til gavemodtageren på en senere dato, som kan være den dato, hvor gavegiveren afgår ved døden. Jf. i denne retning D. Boulanger, »Le renouvellement du traitement de l’anticipation successorale au travers du règlement (UE) du 4 juillet 2012«, La Semaine Juridique – Notariale et Immobilière, LexisNexis, Paris, nr. 27, s. 39-44, navnlig punkt 15, s. 41. Det bør i denne henseende fremhæves, at udtrykket »remise du bien« i den franske version af sagens akter ikke bør give anledning til forvirring. Der bør nemlig, så vidt jeg ved, henvises til det »Abstraktionsprinzip«, hvorefter overgang af en fast ejendom omfatter ejendomsrettens overgang (f.eks. slutsedlen) og den fysiske overdragelse af godet (ved registrering i ejendomsregistret). For så vidt angår sondringen mellem fuldbyrdelsen, mens gavegiveren lever, og den, der sker efter vedkommendes død, jf. D. Looschelders, »Artikel 1 EuErbVO«, i R. Hüßtege og H.-P. Mansel, Rom-Verordnungen, op.cit., s. 817-835, navnlig punkt 45 og 46, s. 829 og 830.
(
26
) – Jf. A. Bonomi, »Article 25. Pacte successoral«, i A. Bonomi og P. Wautelet, Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op.cit., s. 429-449, navnlig punkt 13, s. 436, U. Pesendorfer, »Art. 3 EuErbVO«, i A. Burgstaller, M. Neumayr, A. Geroldinger og G. Schmaranzer, Die EU-Erbrechtsverordnung, LexisNexis, Wien, 2016, s. 68-81, navnlig punkt 12 og 17, s. 74-76, samt A. Dutta, »Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen«, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, C.H. Beck, München, 2020, punkt 8.
(
27
) – Jf. D. Boulanger, op.cit., punkt 14, s. 41.
(
28
) – Jf. i samme retning A. Bonomi, »Article 3. Définitions«, i A. Bonomi og P. Wautelet, Le droit européen des succession, Commentaire du règlement (UE) no 650/2012, du 4 juillet 2012, op.cit., s. 143-179, navnlig punkt 21, s. 155, A. Dutta, »Art. 1 EuErbVO Anwendungsbereich«, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op.cit., punkt 37, og »Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen«, op.cit., punkt 10, P. Mankowski, »Art 1 EuErbVO«, i A. Deixler-Hübner og M. Schauer, Kommentar zur EU-Erbrechtsverordnung (EuErbVO), 2. udg., Manz’sche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, Wien, 2020, s. 16-66, navnlig punkt 79, s. 42 og 43, A. Deixler-Hübner og M. Schauer, »Art 3 EuErbVO«, i A. Deixler-Hübner og M. Schauer, Kommentar zur EU-Erbrechtsverordnung (EuErbVO), op.cit., s. 70-94, navnlig punkt 14, s. 77 og 78, samt J.M. Fontanellas Morell, »Las donaciones mortis causa ante la reglementación comunitaria de la sucesiones«, Anuario Español de Derecho Internacional Privado, Iprolex, Madrid, Spanien, 2011, s. 465-484, navnlig s. 481-483.
(
29
) – I denne henseende er jeg uenig med den spanske regering og enig i de øvrige parters analyser, for så vidt som begrebet »aftale om arv« i artikel 3, stk. 1, litra b), i forordning nr. 650/2012 er defineret i så tilpas generelle vendinger, at det kan dække en aftale om ét enkelt gode eller en del af arven. Det er tilstrækkeligt, at det almindelige kriterium, der følger af samme artikels litra d) i kombination med definitionen i litra a) af dødsdispositioner, er opfyldt, nemlig en overgang af retten til et eller flere goder, der får virkning, når ejeren, der er part i aftalen, afgår ved døden.
(
30
) – Jf. A. Bonomi, »Article 1. Champ d’application«, op.cit., punkt 51 og 52, og forfattere anført i fodnoterne på s. 102-104.
(
31
) – Jf. A. Bonomi, »Article 1. Champ d’application«, op.cit., punkt 53, og forfattere anført i fodnote 76, s. 104. Jf. ligeledes A. Dutta, »Art. 25 EuErbVO Erbverträge«, Münchener Kommentar zum Bürgerlichen Gesetzbuch, op.cit., punkt 9. For så vidt angår den mere generelle betragtning om, at der bør henvises til den lov, der finder anvendelse på dødsdispositioner, jf. A. Bonomi, »Article 1. Champ d’application«, op.cit., punkt 53, og forfattere anført i fodnote 75, s. 104. Jf. i samme retning A. Köhler, »Teil 1 EuErbVO, § 4 Internationales Privatrecht«, i W. Grierl, A. Köhler, L. Kroiß, og H. Wilsch, Internationales Erbrecht: EuErbVO, IntErbRVG, DurchfVO, Länderberichte, 3. udg., Nomos, Wien, 2020, s. 57-127, navnlig punkt 52, s. 70, og punkt 74, s. 78.
(
32
) – Jf. dom af 12.10.2017, Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, præmis 56), og af 21.6.2018, Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, præmis 49).
(
33
) – Jf. 37. betragtning til forordning nr. 650/2012 og dom af 12.10.2017, Kubicka (C-218/16, EU:C:2017:755, punkt 44 og 57), og af 21.6.2018, Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, præmis 56).
(
34
) – Jf. dom af 21.6.2018, Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, punkt 55), og af 16.7.2020, E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, punkt 41).
(
35
) – For så vidt angår bestemmelserne om retslig kompetence på området for arv, jf. dom af 16.7.2020, E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, præmis 69). Domstolen fastslog, at »princippet om arvens enhed ikke er absolut«.
(
36
) – Jf. i denne henseende D. Boulanger, op.cit., punkt 16 og 17, s. 41. Jf. ligeledes i tysk ret A. Dutta, »Art. 3 EuErbVO Begriffsbestimmungen«, op.cit., punkt 11.
(
37
) – EUT 2008, L 177, s. 6. Der kan konstateres to større forskelle mellem forordning nr. 593/2008 og forordning nr. 650/2012 med hensyn til reglerne om tilknytning, som sidstnævnte forordning netop tilsigter at gå bort fra. På den ene side har parterne i gaveaftalen ifølge artikel 3 i forordning nr. 593/2008 frit valg med hensyn til den lov, der skal finde anvendelse på aftalen. På den anden side er gaveaftaler vedrørende fast ejendom ifølge denne forordnings artikel 4, stk. 1, litra c), underlagt loven i det land, hvor ejendommen er beliggende, hvis parterne ikke har aftalt lovvalg. Det kan endvidere udledes af den nævnte forordnings artikel 4, stk. 2, at i mangel af aftalt lovvalg er gaveaftaler om løsøre underlagt loven på det sted, hvor gavegiveren i egenskab af den, der skal præstere aftalens karakteristiske ydelse, har sit sædvanlige opholdssted.
(
38
) – I henhold til artikel 1, stk. 2, litra c), i forordning nr. 593/2008 er familiens formuerettighed udelukket herfra. Jf. i denne henseende sammenfatning af H. Gaudemet-Tallon, »Convention de Rome du 19 juin 1980 et règlement »Rome I« du 17 juin 2008. – Champ d’application. – Clauses générales«, JurisClasseur Droit international, LexisNexis, Paris, 2020, hæfte 552-11, punkt 52.
(
39
) – Jf. punkt 19 i dette forslag til afgørelse.
(
40
) – Jf. punkt 43 i dette forslag til afgørelse.
(
41
) – Jf. litra f) i den aftale, hvortil der henvises i punkt 19 i dette forslag til afgørelse.
(
42
) – I lighed med Kommissionen gør jeg opmærksom på, at rækkevidden af lovvalget er præciseret i den engelske, franske, italienske, nederlandske og polske version, og at den spanske version, der var lige så tvetydig som den tyske på tidspunktet for offentliggørelsen, siden er blevet berigtiget med følgende tilføjelse: »[…] la ley que haya de regir su sucesión en su conjunto […]« (den lov, der skal finde anvendelse på hele arven efter vedkommende) (berigtiget i EUT 2019, L 243, s. 9).
(
43
) – Jf. dom af 16.7.2020, E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, præmis 88 og 92).
(
44
) – Jf. artikel 15 i forordning nr. 650/2012 med overskriften »Prøvelse af kompetencen«. Med hensyn til kompetencereglerne og deres indflydelse på retsafgørelsers frie bevægelighed, jf. dom af 21.6.2018, Oberle (C-20/17, EU:C:2018:485, præmis 37 og 53-55), og af 16.7.2020, E.E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, præmis 61 og 62).
(
45
) – For så vidt angår formuleringen af overgangsbestemmelserne og forbindelsen mellem disse og retternes internationale kompetence, jf. generaladvokat Campos Sánchez-Bordonas forslag til afgørelse E. E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:230, punkt 101-104 og 108-112).
(
46
) – Jf. dom af 16.7.2020, E. E. (Retslig kompetence og den lovgivning, der finder anvendelse på arv) (C-80/19, EU:C:2020:569, præmis 92 og 93).