61997CJ0193_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved to afgoerelser af 7. maj 1997, indgaaet til Domstolen den 21. maj 1997, har Tribunal administratif i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt tre praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 52 og artikel 3 i Raadets direktiv 64/427/EOEF af 7. juli 1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og haandvaerk) (EFT 1963-1964, s. 139, herefter »direktivet«).
2 Disse spoergsmaal er blevet rejst i forbindelse med to sager anlagt af henholdsvis Manuel de Castro Freitas og Raymond Escallier til proevelse af to afgoerelser fra ministre des Classes moyennes et du Tourisme (ministeren for smaa og mellemstore virksomheder samt turisme, herefter »ministeren«), der afviste at tildele dem de etableringstilladelser, som de havde anmodet om for at udoeve forskellige erhverv i Luxembourg.
Den luxembourgske lovgivning
3 I artikel 1, stk. 1, foerste afsnit, i den luxembourgske lov af 28. december 1988 om adgangen til erhvervene inden for haandvaerk, handel, industri samt visse liberale erhverv og om aendring af artikel 4 i lov af 2. juli 1935 om betingelserne for at opnaa tilladelse og kvalifikationsbevis til udoevelse af disse erhverv (Mémorial A, 1988, s. 1494), bestemmes bl.a., at ingen, hverken som hoved- eller bierhverv, kan udoeve virksomhed inden for industri, handel eller haandvaerk uden skriftlig tilladelse.
4 I overensstemmelse med artikel 13, stk. 1, i samme lov er der ved storhertugelig anordning af 19. februar 1990 (Mémorial A, 1990, s. 186) fastsat en liste over hoved- og bierhverv inden for haandvaerksbranchen. I denne anordning betegnes fagene »byggevirksomhed«, »tagdaekker«, »blikkenslager-zinkdaekker«, »toemrer« og »pudser« som hovederhverv, hvis virkeomraader er fastlagt ved storhertugelig anordning af 26. marts 1994 (Mémorial A, 1994, s. 492).
5 I storhertugelig anordning af 15. september 1989 (Mémorial A, 1989, s. 1169) fastlaegges de i artikel 13, stk. 2, i loven af 28. december 1988 omhandlede kriterier for, at en ansoeger paa grundlag af dokumentation, der er anerkendt som ligestillet, kan anses for at have de fornoedne erhvervsmaessige kvalifikationer til, at vedkommende kan udoeve et af den naevnte liste omfattet erhverv.
6 I artikel 6 i den storhertugelige anordning af 15. september 1989 bestemmes:
»Attestationer, der er udstedt af de kompetente organer i medlemslandene i faellesmarkedet paa grundlag af faellesskabsdirektiverne paa haandvaerksomraadet, skal anses for ligestillede dokumenter, saafremt den person, som attesten omhandler, opfylder de deri fastsatte krav til faglige kvalifikationer.«
Direktivet
7 I henhold til direktivets artikel 3 gaelder det, at saafremt en medlemsstat goer adgangen til eller udoevelsen af selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under industri eller haandvaerk »afhaengig af besiddelsen af almindelige, forretningsmaessige eller faglige kvalifikationer og faerdigheder, anerkender vedkommende medlemsstat som tilstraekkeligt bevis for disse kvalifikationer og faerdigheder den faktiske udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat i foelgende tilfaelde:
a) ved uafbrudt virksomhed i seks aar som selvstaendig eller som bedriftsleder
...
c) ved uafbrudt virksomhed i tre aar som selvstaendig, saafremt den begunstigede kan godtgoere mindst fem aars virksomhed inden for det paagaeldende fag som ikke-selvstaendig
...«
8 I stk. 2 i samme bestemmelse fastsaettes, at i de under litra a) og c) naevnte tilfaelde maa denne virksomhed ikke vaere ophoert for mere end ti aar siden, regnet fra tidspunktet for den i artikel 4, stk. 3, omhandlede indgivelse af ansoegning.
9 I direktivets artikel 4 bestemmes:
»Ved anvendelsen af artikel 3 gaelder foelgende:
1. De medlemsstater, i hvilke adgangen til eller udoevelsen af et af de i artikel 1, stk. 2, naevnte erhverv er afhaengig af besiddelsen af almindelige, forretningsmaessige eller faglige kvalifikationer og faerdigheder, underretter med bistand af Kommissionen de oevrige medlemsstater om de vaesentlige faglige karakteristika (beskrivelse af virksomheden i disse fag).
2. Den af det tidligere opholdsland til dette formaal udpegede kompetente myndighed attesterer, hvilke faglig virksomhed den begunstigede faktisk har udoevet, og hvor laenge han har udoevet den. Denne attestation skal indrettes efter den erhvervsbeskrivelse, som er meddelt af den medlemsstat, i hvilken den begunstigede varigt eller midlertidigt vil udoeve erhvervet.
3. Vaertslandet meddeler efter ansoegning tilladelse til at udoeve den paagaeldende virksomhed, saafremt den attesterede virksomhed svarer til de vaesentlige punkter i den ifoelge stk. 1 meddelte erhvervsbeskrivelse, og eventuelle saerlige, i vaertslandets lovgivning foreskrevne, betingelser er opfyldt.«
Hovedsagerne
10 Fra den 6. januar 1981 til den 31. december 1989 udoevede Manuel de Castro Freitas i Portugal ifoelge attestationer af 24. april, 27. september og 25. december 1994 fra Confederaçao da Industria Portuguesa (den portugisiske industriforening) erhvervsvirksomhed inden for »byggevirksomhed«, herunder virksomhed med »udvendig finissering, facader og tage«.
11 Raymond Escallier har for sit vedkommende ifoelge en attest fra Chambre du commerce et de l'industrie de la Moselle (handels- og industrikammeret i departementet Moselle) udoevet virksomhed i Frankrig som tagdaekker, blikkenslager-zinkdaekker og toemrer i egenskab af bedriftsleder i en virksomhed i perioden fra den 21. januar 1983 til den 5. februar 1990.
12 Manuel de Castro Freitas og Raymond Escallier ansoegte ministeren om de noedvendige tilladelser for at udoeve deres erhvervsvirksomhed i Storhertugdoemmet Luxembourg.
13 Den 15. juni 1994 meddelte ministeren Manuel de Castro Freitas etableringstilladelse til »byggevirksomhed«. Ligeledes meddelte han den 24. januar 1996 Raymond Escallier tilladelse til at drive naering som »tagdaekker«.
14 Ministeren meddelte derimod afslag paa Manuel de Castro Freitas' ansoegning om tilladelse til at drive erhvervsvirksomhed som »pudser« og Raymond Escallier's ansoegning om tilladelse til at drive naering som »blikkenslager-zinkdaekker« og »toemrer« med den begrundelse, at ansoegerne endnu ikke havde udoevet virksomheden i det kraevede antal aar i henhold til direktivets artikel 3, litra a) og c), for hver enkelt af de paagaeldende erhverv, da betingelserne i denne bestemmelse skulle vaere opfyldt saerskilt for hvert af de paagaeldende erhverv.
15 Den 19. april 1995 og den 14. februar 1996 anlagde Manuel de Castro Freitas og Raymond Escallier sag ved Tribunal administratif, Luxembourg, med paastand om aendring af ministerens afgoerelser.
16 Retten fandt, at sagerne giver anledning til spoergsmaal om fortolkning af faellesskabsretten, og besluttede derfor at udsaette sagen og at stille Domstolen foelgende spoergsmaal i sag C-193/97:
»1) Omfatter artikel 3, stk. 1, i direktiv 64/427 af 7. juli 1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og haandvaerk), der dels omhandler adgangen til 'en af de i artikel 1, stk. 2, naevnte former for erhvervsvirksomhed', eller 'udoevelsen' heraf, dels som anfoert i artikel 3, stk. 1, in fine, 'den faktiske udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed ...', ligeledes den situation, at en EF-statsborger, som i den tidligere opholdsmedlemsstat samtidig har udoevet flere erhverv, der er falder ind under direktivets anvendelsesomraade, ansoeger om tilladelse til at etablere virksomhed i en anden medlemsstat, hvor han fortsat agter at udoeve disse erhverv samtidig, navnlig henset til princippet om etableringsfrihed i artikel 52 i traktaten af 17. april 1957 om oprettelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, som aendret?
2) Saafremt spoergsmaal 1 besvares bekraeftende: AEndres de krav, der ifoelge artikel 3, litra a), stilles til erhvervserfaring, for samtlige eller visse af de naevnte erhvervs vedkommende, saafremt de er udoevet samtidig?
3) Har det nogen betydning, at der er en sammenhaeng mellem de paagaeldende erhverv?«
17 I sag C-194/97 har den forelaeggende ret ligeledes besluttet at udsaette den for denne verserende sag og at stille Domstolen de samme praejudicielle spoergsmaal, idet udtrykket »udoeve disse erhverv samtidig« i det foerste spoergsmaal dog er erstattet med »udoeve disse fag samtidig«.
18 Med disse spoergsmaal, som det er hensigtsmaessigt at undersoege samlet, oensker den forelaeggende ret naermere bestemt oplyst, om direktivets artikel 3 skal fortolkes saaledes, at saafremt en medlemsstat goer adgangen til og udoevelsen af selvstaendig erhvervsvirksomhed inden for be- og forarbejdning under industri og haandvaerk afhaengig af besiddelsen af bestemte kvalifikationer og faerdigheder, kan medlemsstaten kraeve, at en EF-statsborger, som ansoeger om tilladelse til paa medlemsstatens omraade at udoeve flere former for erhvervsvirksomhed, hvis udoevelse er attesteret af de kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland, har gennemfoert de perioder for faktisk udoevelse af virksomhed, som er fastsat i denne artikel, saerskilt for hvert fag, hvis virkeomraade er fastlagt i vaertslandets lovgivning.
19 Det bemaerkes for det foerste, at direktivet har til formaal at lette gennemfoerelsen af etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser for en lang raekke former for erhvervsmaessig virksomhed inden for industri og haandvaerk ved at harmonisere betingelserne for at opnaa adgang til de paagaeldende erhverv i de forskellige medlemsstater, hvilket er en ufravigelig forudsaetning for en fuldstaendig liberalisering paa dette omraade.
20 Det kan konstateres, at der endnu ikke er truffet nogen foranstaltninger som foreskrevet i direktivets artikel 6 vedroerende harmoniseringen af betingelserne for adgang til de paagaeldende erhverv og udoevelsen af disse.
21 I mangel af en saadan harmonisering har medlemsstaterne saaledes i princippet stadig kompetence til at fastlaegge de almindelige, forretningsmaessige eller faglige kvalifikationer og faerdigheder, som er noedvendige for udoevelsen af de paagaeldende erhverv, og de kan kraeve, at der fremlaegges et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis som dokumentation for, at de paagaeldende besidder disse kvalifikationer og faerdigheder.
22 Hvad naermere angaar virkeomraadet for erhvervsmaessig virksomhed henhoerende under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og haandvaerk), kan det ikke udelukkes, at en medlemsstat under hensyntagen til de forskellige formaal vedroerende de erhverv, der henhoerer under én hovedgruppe, kan definere virkeomraadet og betingelserne for adgang til forskellige fag under hver af de paagaeldende hovedgrupper.
23 Det maa dog fremhaeves, at selv om betingelserne for adgang til og udoevelsen af de paagaeldende former for erhvervsvirksomhed ikke paa faellesskabsrettens nuvaerende udviklingstrin er reguleret ved nogen saerlig forordning, er medlemsstaterne dog forpligtede til at udoeve deres kompetence paa dette omraade under iagttagelse af saavel de fundamentale rettigheder, som er sikret ved EF-traktatens artikel 52 og 59, som den effektive virkning af direktivbestemmelser indeholdende overgangsforanstaltninger.
24 For det andet maa det antages, at forskellene mellem de definitioner, som de forskellige medlemsstater har givet af bestemte fag henhoerende under de paagaeldende former for erhvervsvirksomhed, kan skabe hindringer for etableringsfriheden.
25 Med henblik paa at loese dette problem bestemmes det i direktivets artikel 3, stk. 1, at saafremt en medlemsstat goer adgangen til eller udoevelsen af en af de former for erhvervsvirksomhed, som er omfattet af direktivet, afhaengig af besiddelsen af bestemte kvalifikationer, »anerkender vedkommende medlemsstat som tilstraekkeligt bevis for disse kvalifikationer og faerdigheder den faktiske udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat«.
26 Det foelger heraf, at selv om faellesskabsretten overlader en vis skoensbefoejelse til medlemsstaterne med hensyn til fastlaeggelse af betingelserne for adgangen til forskellige former for erhvervsvirksomhed og virkeomraadet for de enkelte erhverv, er denne befoejelse begraenset af den forpligtelse, som er anfoert i direktivets artikel 3.
27 Ifoelge direktivets artikel 4, stk. 3, meddeler vaertslandet efter ansoegning tilladelse til at udoeve en faglig virksomhed, saafremt den virksomhed, der er attesteret af de kompetente myndigheder i oprindelseslandet, svarer til de vaesentlige punkter i den forud af vaertslandet meddelte erhvervsbeskrivelse, og eventuelle saerlige, i vaertslandets lovgivning foreskrevne, betingelser er opfyldt.
28 Domstolen har om dette forhold allerede udtalt, at den kompetente myndighed i oprindelseslandet skal attestere, at den paagaeldende rent faktisk har udoevet erhvervet, og om det er sket uafbrudt igennem et vist antal aar, dvs. uden andre afbrydelser end dem, der beror paa almindelige dagligdags forhold (dom af 27.9.1989, sag 130/88, Van de Bijl, Sml. s. 3039, praemis 18).
29 Domstolen har ligeledes udtalt, at vaertslande, der stiller bestemte krav til kvalifikationerne, principielt er bundet af de oplysninger, som er indeholdt i den af oprindelseslandet udstedte attestation, navnlig oplysninger vedroerende den paagaeldendes erhvervsvirksomhed i oprindelseslandet eller vedroerende erhvervsudoevelsens varighed, da attestationen i modsat fald helt ville miste sin betydning (Van de Bijl-dommen, praemis 22 og 23).
30 Naar der imidlertid findes objektive omstaendigheder, der giver grundlag for at antage, at den fremlagte attestation indeholder aabenbare urigtigheder, kan vaertslandet rette henvendelse til oprindelseslandet og udbede sig supplerende oplysninger (Van de Bijl-dommen, praemis 24).
31 Det foelger heraf, at selv om den erhvervsvirksomhed, hvis udoevelse er attesteret, er omfattet af virkeomraadet for flere erhverv som defineret af vaertslandet, er vaertslandet bundet af de oplysninger, som er indeholdt i den af det tidligere opholdsland udstedte attestation, samt i givet fald af alle udbedte, supplerende oplysninger. De kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland maa i forbindelse med udstedelsen af attestationen for den erhvervsvirksomhed, den paagaeldende har udoevet, basere sig paa de vaesentlige punkter i den forud af vaertslandet meddelte erhvervsbeskrivelse.
32 Vaertslandet kan saaledes hverken fastlaegge adgangsbetingelserne for de haandvaerksmaessige erhverv eller virkeomraader for disse erhverv paa en saadan maade, at den af de kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland udstedte attestation mister sin virkning med hensyn til at goere det muligt for den paagaeldende i vaertslandet at udoeve det erhverv, som denne attestation omhandler.
33 Denne fortolkning er for det foerste i overensstemmelse med direktivets artikel 3, stk. 2, der foreskriver, at virksomheden ikke maa vaere ophoert for mere end ti aar siden, regnet fra tidspunktet for indgivelsen af ansoegning om etableringstilladelsen. Saafremt vaertslandet kunne kraeve, at ansoegeren havde udoevet hvert fag uafbrudt i seks aar som selvstaendig i overensstemmelse med direktivets artikel 3, stk. 1, litra a), ville det vaere umuligt for ansoegeren paa grundlag af dokumentation, der er anerkendt som ligestillet, at bevise, at han havde de noedvendige kvalifikationer og faerdigheder for, at der kan meddeles ham tilladelse til at udoeve mere end to erhverv.
34 For det andet er denne fortolkning begrundet i de krav om etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser, som er sikret ved traktatens artikel 3, litra c), artikel 52 og artikel 59. Disse rettigheder, som er grundlaeggende i Faellesskabets system, ville ikke kunne realiseres, hvis hver medlemsstat paa grundlag af sin egen restriktive definition af virkeomraadet for de haandvaerksmaessige erhverv kunne afvise at lade dem, der har opnaaet den i direktivet angivne erhvervserfaring i en anden medlemsstat, drage fordel af faellesskabsretten.
35 Paa grundlag heraf maa de stillede spoergsmaal besvares med, at direktivets artikel 3 skal fortolkes saaledes, at saafremt en medlemsstat goer adgangen til og udoevelsen af selvstaendig virksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under industri og haandvaerk afhaengig af besiddelsen af bestemte kvalifikationer og faerdigheder, kan medlemsstaten ikke kraeve, at en EF-statsborger, som ansoeger om tilladelse til paa medlemsstatens omraade at udoeve flere former for erhvervsvirksomhed, hvis udoevelse er attesteret af de kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland, har gennemfoert de perioder for faktisk udoevelse af virksomhed, som er fastsat i denne artikel, saerskilt for hvert fag, hvis virkeomraade er fastlagt i vaertslandets lovgivning.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
36 De udgifter, der er afholdt af den portugisiske regering og Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal administratif ved afgoerelser af 7. maj 1997, for ret:
Artikel 3 i Raadets direktiv 64/427/EOEF af 7. juli 1964 om de naermere overgangsforanstaltninger for selvstaendig virksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og haandvaerk) skal fortolkes saaledes, at saafremt en medlemsstat goer adgangen til og udoevelsen af selvstaendig virksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under industri og haandvaerk afhaengig af besiddelsen af bestemte kvalifikationer og faerdigheder, kan medlemsstaten ikke kraeve, at en EF-statsborger, som ansoeger om tilladelse til paa medlemsstatens omraade at udoeve flere former for erhvervsvirksomhed, hvis udoevelse er attesteret af de kompetente myndigheder i det tidligere opholdsland, har gennemfoert de perioder for faktisk udoevelse af virksomhed, som er fastsat i denne artikel, saerskilt for hvert fag, hvis virkeomraade er fastlagt i vaertslandets lovgivning.