62024CC0323
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
NICHOLASA EMILIOUA
od 19. lipnja 2025. (
1
)
Predmet C‑323/24
Deity Shoes, S. L.
protiv
Mundorama Confort, S. L.,
Stay Design, S. L.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Trgovački sud br. 1 u Alicanteu, Španjolska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Intelektualno i industrijsko vlasništvo – Dizajni Zajednice – Uredba (EZ) br. 6/2002 – Članak 4. – Uvjeti za zaštitu dizajna – Novost – Individualni karakter – Vizualne značajke koje je unaprijed odredila treća strana – Personalizacija sastavnih dijelova ponuđenih u već postojećem katalogu – Potreban stupanj personalizacije – Autorska sloboda dizajnera – Mogućnost zaštite izgleda cijelog ili dijela proizvoda koji se izrađuje na temelju poznatih modnih trendova”
I. Uvod
1.
„These boots are made for walkin’ and that’s just what they’ll do” (
2
). U sudskoj praksi Općeg suda koja se odnosi na tumačenje Uredbe (EZ) br. 6/2002 (
3
) općenito je prihvaćeno da je sloboda dizajnera proizvoda (npr. cipele) ograničena tehničkom funkcijom tog proizvoda (primjerice, činjenica da obuću treba nositi na stopalu i da mora biti prikladna za posebnu uporabu kao što je hodanje ili trčanje), kao i zakonskim zahtjevima koji se primjenjuju na proizvod i koji dovode do standardizacije nekih njegovih obilježja (
4
). U ovom se predmetu, među ostalim, postavlja sljedeće pitanje: je li ta sloboda ograničena i modnim trendovima?
2.
Glavni postupak odnosi se na tri društva koja se bave obućom: Deity Shoes S. L., s jedne strane, i Mundorama Confort S. L. i Stay Design S. L., s druge strane. Prvo od tih društava tvrdi da su druga dva društva povrijedila njegove dizajne Zajednice za različite modele cipela (u daljnjem tekstu: osporavani dizajni). Društva Mundorama Confort i Stay Design podnijela su protutužbu prema kojoj su osporavani dizajni ništavi, s obzirom na to da se temelje na postojećim dizajnima prikazanima u katalozima dobavljača društva Deity Shoes’, od kojih se razlikuju samo u manjim aspektima povezanima s, primjerice, personalizacijom potplata, vezica ili kopči, na koje utječu nedavni modni trendovi. Osporavani dizajni stoga nisu rezultat „prave djelatnosti dizajna”, „intelektualnog napora” ili inovacije.
3.
Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Trgovački sud br. 1 u Alicanteu, Španjolska) svojim pitanjima u biti traži od Suda Europske unije da utvrdi može li u tim okolnostima dizajn još uvijek uživati zaštitu kao registrirani ili neregistrirani (
5
) dizajn Zajednice na temelju Uredbe br. 6/2002. Nadalje, on pita mogu li modni trendovi ograničiti slobodu dizajnera na način da male razlike mogu biti dovoljne kako bi dizajn o kojem je riječ ostavio različit ukupni dojam od ranijih dizajna i tako, s obzirom na dizajn o kojem je riječ, imao „individualni karakter” u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002.
II. Pravni okvir
4.
Članak 4. Uredbe br. 6/2002, naslovljen „Uvjeti za zaštitu”, navodi:
„1.   Dizajn se štiti dizajnom Zajednice u onoj mjeri u kojoj je nov i u kojoj ima individualni karakter.
…”
5.
Članak 5. te uredbe, naslovljen „Novost”, glasi:
„1.   Dizajn se smatra novim ako ni jedan istovjetni dizajn nije bio učinjen dostupnim javnosti:
(a)
kod neregistriranog dizajna Zajednice, prije datuma na koji je dizajn za koji je zatražena zaštita prvi put bio učinjen dostupnim javnosti;
(b)
kod registriranog dizajna Zajednice, prije datuma podnošenja prijave za registraciju dizajna za kojeg se traži zaštita, ili, ako je zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva.
2.   Dizajni se smatraju istovjetnima ako se njihova obilježja razlikuju samo u beznačajnim pojedinostima.”
6.
Članak 6. Uredbe br. 6/2002, naslovljen „Individualni karakter”, određuje:
„1.   Smatra se da dizajn ima individualan karakter ako se ukupni dojam koji ostavlja na upućenog korisnika razlikuje od ukupnog dojma koji na takva korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnosti:
(a)
kod neregistriranog dizajna Zajednice, prije datuma na koji je dizajn za koji je zatražena zaštita prvi put bio učinjen dostupnim javnosti;
(b)
kod registriranog dizajna Zajednice, prije datuma podnošenja prijave za registraciju ili, ako je zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva.
2.   Pri ocjeni individualnog karaktera dizajna, mora se uzeti u obzir stupanj slobode koju je imao dizajner u razvoju dizajna.”
7.
Članak 10. te uredbe, naslovljen „Opseg zaštite”, glasi:
„1.   Opseg zaštite priznat dizajnom Zajednice uključuje bilo koji dizajn koji na upućenog korisnika ne ostavlja drugačiji ukupni dojam.
2.   Pri procjeni opsega zaštite, u obzir se uzima stupanj slobode koju je imao dizajner pri razvijanju svog dizajna.”
8.
Članak 14. Uredbe br. 6/2002, naslovljen „Pravo na dizajn Zajednice”, navodi:
„1.   Pravo na dizajn Zajednice pripada dizajneru ili njegovom pravnom sljedniku.
…”
9.
Članak 25. te uredbe, naslovljen „Razlozi za ništavost”, glasi:
„1.   Dizajn Zajednice može biti proglašen ništavim samo u sljedećim slučajevima:
(a)
ako dizajn ne odgovara određenju pojma iz članka 3. točke (a);
(b)
ako ne ispunjava uvjete iz članaka od 4. do 9.;
(c)
ako, na temelju sudske odluke, nositelj prava nema pravo na dizajn Zajednice prema članku 14.;
…”
III. Činjenice, postupak pred Sudom i prethodna pitanja
10.
Društvo Deity Shoes podnijelo je 10. prosinca 2021. tužbu Juzgadu de lo Mercantil no 1 de Alicante (Trgovački sud br. 1 u Alicanteu) protiv društava Mundorama Confort i Stay Design u kojoj ističe povredu osporavanih dizajna.
11.
Društva Mundorama Confort i Stay Design podnijela su 12. travnja 2022. protutužbu za proglašavanje navedenih dizajna ništavima (
6
).
12.
Konkretno, ta su društva tvrdila da nikakva inovacija ili „prava djelatnost dizajna” nije bila uključena u razvoj osporavanih dizajna i da navedeni dizajni nisu proizlazili ni iz jednog „intelektualnog napora”. Osim nekoliko personaliziranih elemenata (primjerice boja, određenih materijala, položaja kopča, vezica i drugih dekorativnih elemenata), osporavani dizajni predstavljali su modele cipela sadržane u katalozima koje kineski dobavljači (u daljnjem tekstu: dobavljači) isporučuju društvu Deity Shoes. Prema mišljenju društava Mundorama Confort’s i Stay Design’s, ti dizajni stoga ne ispunjavaju uvjete koji se odnose na „novost” i „individualni karakter” predviđene u člancima 5. i 6. Uredbe br. 6/2002.
13.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da je cijena proizvoda važna za poslovanje društva Deity Shoes (odnosno, veleprodaja obuće). Budući da svaka izmjena ili prilagodba dizajna sadržanih u katalozima dobavljača dovodi do povećanja troškova, ne postoji stvarni poticaj za društvo kao što je Deity Shoes da znatno izmijeni modele cipela iz tih kataloga.
14.
Taj sud također ističe da su različite mogućnosti personalizacije (primjerice boja, materijala i položaja kopča, vezica ili drugih dekorativnih elemenata) već navedene u katalozima dobavljača. Osim toga, na modele iz tih kataloga, mogućnost njihove personalizacije, i na pobijane dizajne utječu svi poznati modni trendovi. Sud se pita može li se smatrati da ti modni trendovi ograničavaju slobodu dizajnera na isti način kao što to ponekad rade tehnička funkcija proizvoda ili zakonski zahtjevi koji primjenjuju na taj proizvod.
15.
S obzirom na navedeno, Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Trgovački sud br. 1 u Alicanteu) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu Europske unije sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Kako bi se na dizajn primjenjivao sustav zaštite iz [Uredbe br. 6/2002], treba li nužno postojati prava djelatnost dizajna na način da je dizajn rezultat intelektualnog napora dizajnera? … U tom smislu, može li se [smatrati pravom djelatnosti dizajna] kombiniranje [postojećih] sastavnih dijelova na temelju dizajna čija su obilježja izgleda u velikoj mjeri predodredila društva za trgovinu na način da se izmjene određenih elemenata moraju smatrati jednokratnima i dodatnima…?
2.
S obzirom na prethodno navedeno, može li se smatrati da imaju individualni karakter u skladu s člankom 6. [Uredbe br. 6/2002], sva ili dio obilježja izgleda nekog proizvoda koji je rezultat prilagodbe dizajna koje su [kineski dobavljači] ponudili prema katalozima tih [dobavljača], ako je predmet poslovanja nositelja dizajna samo stavljanje tih dizajna na tržište u [Europskoj uniji] bez izmjena ili sa specifičnim izmjenama sastavnih dijelova (poput potplata, zakovica, vezica, kopči itd.) te su obilježja izgleda većinom predodredili [dobavljači]? U tu svrhu, je li relevantna činjenica da [same] sastavne dijelove nude [dobavljači] u [svojem katalogu]?
3.
Treba li članak 14. [Uredbe br. 6/2002] tumačiti na način da se [‚dizajnerom’] može smatrati osoba koja je, na temelju [ranijeg] dizajna koji [dobavljači] nude u svojem katalogu, samo prilagodila raniji dizajn izmjenom sastavnih dijelova […] koje nudi [dobavljač], a koje ona nije dizajnirala? U tom smislu, je li potrebno utvrditi određen stupanj prilagodbe kako bi se dokazalo da je konačan oblik proizvoda znatno drukčiji od [ranijeg] dizajna kako bi se moglo tražiti priznavanje autorstva?
4.
Ne dovodeći u pitanje prethodno navedeno, u slučaju poput [ovog], s obzirom na posebna obilježja obuće dizajnirane na temelju [dobavljačeva] uzoraka i s obzirom na to da je ‚[djelatnost] dizajna’ ograničena na odabir postojećeg dizajna nekog uzorka te, ovisno o slučaju, na promjenu nekih od njegovih sastavnih dijelova, … sve u skladu s modnim trendovima, treba li smatrati da navedeni modni trendovi: (a) ograničavaju slobodu dizajnera na način da male razlike između registriranog (ili neregistriranog) dizajna i [ranijeg dizajna] mogu biti dovoljne kako bi se ostavio različit sveukupni dojam ili, suprotno tomu, (b) [umanjuju] individualni karakter registriranog (ili neregistriranog) dizajna na način da su ti elementi ili sastavni dijelovi [koji proizlaze iz modnih trendova] manje važni kod sveukupnog dojma koji [ostavljaju] na upućenog korisnika … u usporedbi s [ranijim] dizajnom?”
16.
Zahtjev za prethodnu odluku od 13. prosinca 2023. zaprimljen je u tajništvu Suda 2. svibnja 2024. Društvo Deity Shoes i Komisija podnijeli su pisana očitovanja. Rasprava nije održana.
IV. Analiza
17.
Članak 4. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 predviđa da moraju biti ispunjena dva uvjeta kako bi se dizajn mogao zaštititi kao neregistrirani ili registrirani dizajn Zajednice u skladu s tom uredbom. Dizajn mora biti „nov” i imati „individualni karakter”. Kako bi dizajn bio nov i, slijedom toga, ispunio prvi uvjet, nijedan istovjetni dizajn ne smije biti učinjen dostupnim javnosti prije datuma na koji je dizajn čija je zaštita zatražena prvi put bio učinjen dostupnim javnosti (
7
) (u slučaju neregistriranog dizajna Zajednice) ili datum podnošenja prijave za registraciju dizajna (u slučaju registriranog dizajna Zajednice) (
8
). Drugi uvjet, koji se odnosi na individualni karakter dizajna, zahtijeva da dizajn na upućenog korisnika ostavlja drugačiji dojam u odnosu na dojam koji na takvog korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je bio učinjen dostupnim javnosti prije iznad spomenutih datuma (
9
).
18.
U kontekstu tih odredbi, pitanja Juzgada de lo Mercantil no 1 de Alicante (Trgovački sud br. 1 u Alicanteu) u biti se svode na dvije problematike. Prvo pitanje (srž prvog dijela prvog i trećeg pitanja) odnosi se na to mora li dizajn, kako bi bio zaštićen kao dizajn Zajednice, biti rezultat „prave djelatnosti dizajna” ili „intelektualnog napora” dizajnera. Najprije ću objasniti zašto smatram da ti faktori nisu značajni u ovom slučaju (odjeljak A). Drugo pitanje (navedeno u drugom dijelu prvog pitanja i u drugom i četvrtom pitanju) odnosi se na to može li dizajn biti zaštićen kao dizajn Zajednice kada je unaprijed određen ranijim dizajnima sadržanima u katalozima dobavljača i u kojem se od tih dizajna razlikuje samo u nekim manjim elementima prilagodbe (također prikazanih u tim katalozima) na koje utječu modni trendovi. U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev želi znati može li se smatrati da modni trendovi ograničavaju slobodu dizajnera na način da male razlike između jednog ili više ranijih dizajna i predmetnog dizajna mogu biti dovoljne kako bi potonji ostavio različit ukupni dojam od ranijih i tako imao „individualni karakter” u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002 (odjeljak B).
A.
Pitanje mora li dizajn Zajednice biti rezultat „prave djelatnosti dizajna” ili „intelektualnog napora” (prvi dio prvog i trećeg pitanja)
19.
Prema mojem mišljenju, odgovor na prvo pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev prilično je jednostavan.
20.
Kao što sam to već objasnio u točki 17. ovog mišljenja, kako bi dizajn mogao biti zaštićen kao registrirani ili neregistrirani dizajn Zajednice, moraju biti ispunjena dva uvjeta koji se odnose na „novost” odnosno „individualni karakter” dizajna.
21.
Ta su dva uvjeta iscrpna i Uredba br. 6/2002 ne sadržava nikakav dodatni uvjet prema kojem se „prava djelatnost dizajna” mora odvijati prilikom izrade dizajna ili dizajn mora biti plod „intelektualnog napora”, da ponovim različite izraze koje je sud koji je uputio zahtjev upotrijebio u svojem zahtjevu za prethodnu odluku. Naime, i društvo Mundorama Confort i društvo Stay Design pred sudom koji je uputio zahtjev sami priznaju da ni članak 4. stavak 1. te uredbe (u kojem se navode uvjeti za zaštitu) ni njezin članak 25. stavak 1. točka (b) (koji se odnosi na ništavost dizajna Zajednice zbog nepoštovanja tih uvjeta) ne upućuju na takvu „pravu djelatnost dizajna” ili na takav „intelektualni napor”.
22.
Osim toga, čini mi se da sud koji je uputio zahtjev, koristeći se tim izrazima, zapravo želi znati primjenjuje li se na zaštitu dizajna Zajednice uvjet sličan uvjetu „originalnosti” iz sudske prakse Suda o tumačenju Direktive 2001/29/EZ (
10
). Naime, Sud je presudio da je, kako bi se predmet mogao smatrati originalnim i uživati zaštitu predviđenu člankom 2. točkom (a) te direktive, potrebno i dovoljno da taj predmet odražava osobnost autora kao izraz njegovih slobodnih i kreativnih izbora (
11
). Stoga, različiti dijelovi „djela” mogu se zaštititi autorskim pravom pod uvjetom da sadržavaju elemente koji su izraz intelektualnog stvaralaštva svojstvenog autoru tog djela (
12
).
23.
Međutim, prema mojem mišljenju, jasno je da ne mora biti ispunjen nijedan sličan uvjet kako bi se dizajn mogao zaštititi kao dizajn Zajednice. Naime, Sud je pojasnio da je zakonodavac Unije smatrao da „predmeti zaštićeni kao dizajn u osnovi nisu izjednačeni s predmetima koji predstavljaju djela zaštićena Direktivom 2001/29” (
13
). Osim toga, „zaštita dizajna, s jedne strane, i zaštita zajamčena autorskim pravom, s druge strane, ostvaruju suštinski različite ciljeve te su podvrgnute različitim pravilima”. Kao što je to Sud objasnio, „zaštita dizajna služi zaštiti predmeta koji, iako novi i individualizirani, imaju uporabni karakter i proizvode se masovno”, dok je „[s] druge strane, autorskopravna zaštita, čije je trajanje znatno dulje, rezervirana za predmete koji zaslužuju da ih se kvalificira djelima” (
14
).
24.
Sada prelazim na pitanje treba li same uvjete „novosti” i „individualnog karaktera” tumačiti na način da se njima zahtijeva da je dizajner obavljao „pravu djelatnost dizajna” ili „intelektualni napor” te najprije ističem da se ti uvjeti odnose, kao što to naglašavaju Komisija i društvo Deity Shoes u svojim očitovanjima, na izgled dizajna, neovisno o načinu na koji je osmišljen i, prema tome, o bilo kakvom „intelektualnom naporu” ili bilo kakvoj kreativnoj aktivnosti dizajnera. Naime, članak 3. točka (a) Uredbe br. 6/2002 definira pojam „dizajn” kao „vanjski izgled proizvoda u cijelosti ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno crta, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala tog proizvoda ili njegove ornamentacije” (
15
).
25.
Nadalje, uvjet koji se odnosi na „novost” znači samo, kao što sam to objasnio, da istovjetni dizajn prije toga nije bio učinjen dostupnim javnosti. Iz toga slijedi da taj uvjet zahtijeva usporedbu između dizajna čija je zaštita kao dizajna Zajednice zatražena ili čija se valjanost osporava i skupnosti postojećih dizajna. Za to nije potrebno ocijeniti je li predmetni dizajn rezultat konkretnog „intelektualnog napora” ili „prave djelatnosti dizajna”.
26.
Isto vrijedi i za uvjet koji se odnosi na „individualni karakter”. U tom pogledu ističem da se u uvodnoj izjavi 14. Uredbe br. 6/2002 navodi da se „[p]rocjena o tome ima li određeni dizajn individualni karakter treba temeljiti na tome razlikuje li se ukupni dojam ostavljen na upućenog korisnika koji promatra dizajn jasno od ukupnog dojma koji na njega [ili nju] ostavlja skupnost postojećih dizajna, uzimajući u obzir prirodu proizvoda na koji je dizajn primijenjen ili u kojem je on sadržan…”.
27.
S obzirom na navedeno, priznajem, s jedne strane, da se u toj uvodnoj izjavi također navodi da prilikom ispitivanja individualnog karaktera dizajna treba uzeti u obzir „industrijski sektor kojemu [dizajn] pripada i stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna” (
16
). Članak 6. stavak 2. Uredbe br. 6/2002 upotrebljava sličnu formulaciju jer predviđa da se „[p]ri ocjeni tog individualnog karaktera mora uzeti u obzir stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna”. To bi vjerojatno moglo značiti da treba uzeti u obzir „pravu djelatnost dizajna” ili „intelektualni napor” na kojem se temelji razvoj dizajna.
28.
Međutim, čini mi se očitim da se upućivanje na „slobodu dizajnera” iz uvodne izjave 14. Uredbe br. 6/2002 i njezina članka 6. stavka 2. ne može tumačiti u tom smislu; naprotiv. Naime, sudska praksa Općeg suda koju sam naveo u uvodu (
17
) pokazuje da se članak 6. stavak 2. tumači na način da se zaštita kao dizajna Zajednice ne može uskratiti samo zato što su određena obilježja dizajna nametnuta ograničenjima povezanima, primjerice, s tehničkom funkcijom proizvoda (na to ću se vratiti u odjeljku B u nastavku). Drugim riječima, dizajnu cipele ne može se uskratiti zaštita kao dizajna Zajednice samo zato što njegov ukupni oblik nalikuje obliku stopala.
29.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev u trećem pitanju ističe da se u članku 14. Uredbe br. 6/2002 „dizajner” kvalificira kao osoba koja je „stvorila” dizajn. S obzirom na tu odredbu, sud želi znati je li, kako bi se dizajn mogao zaštititi kao dizajn Zajednice, potrebno da osoba koja ga je stvorila obavi „pravu djelatnost dizajna” ili „intelektualni napor” kako bi ga se smatralo njegovim „dizajnerom”. Ponavljam, ne dijelim te dvojbe.
30.
Najprije ističem da članak 14. Uredbe br. 6/2002, naslovljen „Pravo na dizajn Zajednice”, u stavku 1. predviđa da „[p]ravo na dizajn Zajednice pripada dizajneru ili njegovom pravnom sljedniku”. Stavci 2. i 3. te odredbe preciziraju pravila koja se primjenjuju kada su dvije ili više osoba zajednički stvorile dizajn, kao i kada dizajn „stvori zaposlenik u izvršavanju svojih dužnosti ili slijedeći upute svog poslodavca”.
31.
S obzirom na te elemente, čini mi se jasnim da je svrha članka 14. Uredbe br. 6/2002 utvrditi kojoj se osobi ili subjektu treba dodijeliti pravo na dizajn Zajednice, a ne napraviti „novost” i „individualni karakter” dizajna ovisnim o „pravoj djelatnosti dizajna” ili „intelektualnom naporu” dizajnera.
32.
U tom pogledu ističem i da pojam „dizajner” upotrijebljen u toj odredbi ne treba miješati s pojmom „autor” koji se upotrebljava u Direktivi 2001/29 o autorskom pravu i srodnim pravima. Sud je prilikom tumačenja te direktive dosljedno povezivao pojam „djelo” s pojmom „autor” (
18
). Međutim, slična veza između „djela” i „autora” (ili „dizajnera” i „dizajna”) ne postoji u okviru Uredbe br. 6/2002. Zaštita dizajna Zajednice može se dodijeliti bez potrebe uzimanja u obzir bilo kakve osobine njegova dizajnera (kao što su njegova osobnost, kreativni izbori ili intelektualno stvaralaštvo). Članak 14. Uredbe br. 6/2002 precizira da je identitet dizajnera relevantan za određivanje osobe ili subjekta kojem treba dodijeliti zaštitu, a ne za ocjenu može li se dizajn zaštititi kao dizajn Zajednice. U tom smislu, autor djela na temelju Direktive 2001/29 i dizajner dizajna Zajednice na temelju Uredbe br. 6/2002 dužni su poštovati različita pravila: autor mora izraditi originalno djelo koje mora odražavati njegovu osobnost, dok dizajner treba samo izraditi „novi” dizajn koji ima „individualni karakter”.
33.
Prema mojem mišljenju, iz tih elemenata proizlazi da, kako bi dizajn uživao zaštitu kao dizajn Zajednice na temelju Uredbe br. 6/2002, nije potrebno dokazati da takav dizajn proizlazi iz „prave djelatnosti dizajna” ili „intelektualnog napora” dizajnera. Osoba ili subjekt koji je razvio dizajn također ne mora sudjelovati u takvoj „pravoj djelatnosti dizajna” ili takvom „intelektualnom naporu” da bi ga se smatralo „dizajnerom”.
B.
Relativna važnost malih razlika između dizajna i ranijeg dizajna u situaciji u kojoj na te razlike utječu modni trendovi (drugi dio prvog pitanja i drugo i četvrto pitanje)
34.
Drugi problem koji je istaknuo sud koji je uputio zahtjev (u drugom dijelu prvog pitanja i u drugom i četvrtom pitanju odnosi se, konkretnije, na „individualni karakter” dizajna, predviđen u članku 6. Uredbe br. 6/2002.
35.
Najprije ću podsjetiti na to da, kao što je to naveo Opći sud, individualni karakter dizajna proizlazi iz različitog ukupnog dojma ili iz činjenice da kod upućenog korisnika nije nastao dojam „već viđenog” u odnosu na sve ono što je postojalo ranije u okviru skupnosti dizajna, bez uzimanja u obzir razlika koje se ne ističu dovoljno da bi utjecale na navedeni ukupni dojam, iako premašuju beznačajne detalje, ali uzimajući u obzir razlike koje se dovoljno ističu da bi stvorile različite dojmove o cjelini (
19
).
36.
Osim toga, kako sam objasnio u točki 27. ovog mišljenja u okviru te ocjene treba uzeti u obzir stupanj slobode dizajnera u razvoju dizajna. Opći sud priznao je da u tom pogledu valja uzeti u obzir ograničenja nametnuta tehničkom funkcijom proizvoda (ili njegovim elementom), kao i zakonske odredbe koje se primjenjuju na proizvod i koje dovode do standardizacije određenih karakteristika te su stoga zajedničke svim dizajnima koji se primjenjuju na predmetni proizvod (
20
).
37.
Također je pojasnio da slobodu dizajnera treba smatrati čimbenikom koji omogućuje kvalifikaciju ocjene individualnog karaktera predmetnog dizajna, a ne neovisnim čimbenikom koji određuje stupanj zahtijevane razlike između dvaju dizajna (
21
). Konkretno, to znači da se primjenjuje sljedeće pravilo „obrnute proporcionalnosti” (
22
): što je sloboda dizajnera u razvoju dizajna ograničenija, to je vjerojatnije da će male razlike između dizajna o kojima je riječ biti dovoljne da na upućenog korisnika ostave drukčiji ukupan dojam.
38.
Iz toga slijedi da povećan stupanj slobode dizajnera ide u prilog zaključku prema kojem dizajni bez značajnih razlika ostavljaju isti ukupni dojam na upućenog korisnika i, slijedom toga, da predmetni dizajn nema individualni karakter. Suprotno tomu, na temelju niskog stupnja slobode dizajnera može se zaključiti da dovoljno izražene razlike između dizajna ostavljaju različit ukupni dojam na upućenog korisnika i, slijedom toga, da predmetni dizajn ima individualni karakter (
23
).
39.
Iako Sud još nije potvrdio te tvrdnje Općeg suda, potpuno se slažem s njihovim sadržajem.
40.
Vratimo se na primjer koji sam prethodno upotrijebio i koji je u središtu ovog predmeta. Obuća je namijenjena za nošenje na stopalu. Zbog te tehničke funkcije crtež cipele mora nužno imati dovoljno dug oblik kako bi stopalo moglo ući u nju. Ta tehnička funkcija nedvojbeno ograničava slobodu dizajnera i, u tim okolnostima, manjim razlikama povezanima, primjerice, s potpeticom (njezinom visinom i njezinim oblikom) ili oblikom vrha cipele (šiljasti, okrugli ili kvadratni) treba pridati veću važnost u cjelokupnom dojmu proizvoda na temelju pravila „obrnute proporcionalnosti” koje sam upravo objasnio (
24
).
41.
Prema mojem mišljenju, logično je pridati veću važnost tim manje važnim razlikama u tim okolnostima. Prije svega, to je u skladu s činjenicom da Uredba br. 6/2002 zahtijeva da se ocjena „individualnog karaktera” dizajna provodi sa stajališta „upućenog korisnika” (
25
). Sud je presudio da „obilježje ‚upućen’ sugerira da korisnik poznaje različite dizajne koji postoje u sektoru o kojem je riječ, ima određeni stupanj znanja o elementima koje ti dizajni uobičajeno sadržavaju i zbog svojeg interesa za proizvode o kojima je riječ pokazuje relativno visok stupanj pažnje kada se njima koristi, a nije riječ o dizajneru ili tehničkom stručnjaku” (
26
). Takav korisnik stoga može percipirati koja obilježja dizajna mogu biti povezana s tehničkom funkcijom proizvoda ili njegovom standardizacijom zbog primjenjivih zakonskih zahtjeva i pridati veću važnost značajkama koje ne spadaju ni u jednu od tih dviju kategorija.
42.
Osim toga, ako se takvim manjim razlikama ne bi pridala dovoljna važnost kada je sloboda dizajnera ograničena u takvim okolnostima, dizajnu bi bilo vrlo teško ostvariti zaštitu u Europskoj uniji. Uredba br. 6/2002 u biti omogućuje subjektu (prvi koji dobije zaštitu dizajna određenog proizvoda) da ostvari monopol na obilježja koja su u praksi zajednička svim dizajnima tog proizvoda. Kao što je to Sud objasnio, to bi omogućilo takvom subjektu da u odnosu na takav proizvod uživa zaštitu koja je u praksi isključiva i jednaka onoj koju pruža patent, a da pritom ne podliježe uvjetima koji se primjenjuju na njegovo stjecanje, i moglo bi spriječiti konkurente da ponude proizvod koji uključuje određene funkcionalne karakteristike ili ograničiti moguća tehnička rješenja (
27
). To bi bilo u suprotnosti s ciljevima prava Unije o dizajnu, a to je, u skladu s uvodnom izjavom 7. te uredbe, osiguravanje „poboljšane zaštite industrijskog dizajna” i poticanje „razvoja novih proizvoda i ulaganja u njihovu proizvodnju”. Također bi oduzelo punu učinkovitost članka 8. stavka 1. Uredbe br. 6/2002, prema kojem se „dizajnom Zajednice ne štite obilježja izgleda proizvoda koja su isključivo uvjetovana njegovom tehničkom funkcijom”.
43.
S obzirom na te napomene, preostaje mi pojasniti može li se smatrati da se „modnim trendovima” ograničava vanjski izgled dizajna na isti način kao i tehničkom funkcijom ili standardizacijom određenih obilježja proizvoda. Ako je to tako, kao što to sud koji je uputio zahtjev objašnjava u četvrtom pitanju, tada bi manje (ili manje značajne) razlike između predmetnog registriranog ili neregistriranog dizajna o kojem je riječ i ranijeg dizajna mogle biti dovoljne kako bi dizajn o kojem je riječ ostavio drugačiji ukupan dojam na upućenog korisnika.
44.
U tom je pogledu Opći sud presudio da pitanje slijedi li dizajn opći trend u području dizajna nije relevantno za ocjenu postoje li ograničenja slobode dizajnera. To je pojašnjenje najprije dao u presudi Shenzhen Taiden/OHIM –Bosch Security Systems (Komunikacijska oprema) (
28
). U tom predmetu, dizajn o kojem je riječ predstavljao je konferencijsku jedinicu (odnosno mikrofonski sustav koji se uobičajeno nalazi pred svakim stolom u konferencijskoj dvorani). Tužitelj je tvrdio da su brojna obilježja dizajna uvjetovana ne samo tehničkom funkcijom uređaja, nego i postojanjem općeg trenda koji pogoduje malim, ravnim i pravokutnim aparatima, koji često sadržavaju šarke. Međutim, Opći sud odbio je tu tvrdnju. U kasnijoj presudi objasnio je da se njegovo odbijanje da opći trend u području dizajna smatra čimbenikom kojim se ograničava sloboda dizajnera temeljilo na činjenici da je upravo ta sloboda omogućila dizajneru da otkrije nove oblike i trendove, odnosno da uvede inovacije u okviru postojećeg trenda (
29
).
45.
Prema mojem mišljenju, ovaj predmet pruža Sudu priliku da potvrdi taj pristup.
46.
Naime, s jedne strane, iako cilj Uredbe br. 6/2002 nije pružiti zaštitu obilježjima povezanima s tehničkom funkcijom proizvoda ili pravnim zahtjevima koji se na njega primjenjuju, ona je uvedena kako bi se omogućila zaštita, među ostalim, elemenata povezanih s modnim trendovima kao elementima dizajna Zajednice (
30
). Modni sektor proizvodi velik broj „kolekcija” s relativno kratkim tržišnim trajanjem. Time se stvara zahtjev za učinkovitu kratkoročnu zaštitu dizajna koji bi bio u skladu sa sustavom uspostavljenim tom uredbom (
31
).
47.
Kao drugo, obilježja zaštite povezana s razvojem mode potiču inovacije, u skladu s ciljem Uredbe br. 6/2002, navedenim u točki 42. ove presude. Na primjer, autori modnih časopisa sada se pozivaju na trend u kojem su mnoge vrste cipela, uključujući balerinke, tenisice i kaubojske čizme, stilizirane s „Mary Jane” kopčom (
32
). Ako su ti dizajni zaštićeni sustavom dizajna EU‑a, ostali subjekti ili dizajneri ne mogu ih kopirati te ih se potiče na stvaranje novih dizajna.
48.
Kao treće, značajke povezane s modnim trendovima također se razlikuju od onih povezanih s tehničkom funkcijom proizvoda ili primjenjivim zakonskim zahtjevima jer su potonji neizbježni (u smislu da ih nužno moraju poštovati svi dizajni predmetnog proizvoda) i trajni ili dugotrajni. Ne mogu shvatiti kako bi se sličan zaključak mogao primijeniti na obilježja povezana s modnim trendovima, koji su po svojoj prirodi prolazni.
49.
Dodajem da su trendovi u području dizajna neodvojivo povezani s „očekivanjima tržišta” koja su po svojoj prirodi vrlo promjenjiva. U tom je pogledu Opći sud već presudio da očekivanja potrošača ne predstavljaju ograničenje koje nužno ograničava stupanj slobode dizajnera i da se činjenica da opći trend u području dizajna, koji može odgovarati očekivanjima zainteresiranih potrošača, ne može smatrati čimbenikom ograničenja slobode dizajnera i to zato što takva sloboda omogućuje dizajneru da otkrije nove oblike i nove linije, odnosno da uvede inovacije u okviru već postojećeg figurativnog trenda. Stoga „moguća očekivanja tržišta” ne treba uzeti u obzir kako bi se odredio stupanj slobode dizajnera (
33
).
50.
S obzirom na te elemente, smatram da se ne može smatrati da modni trendovi ograničavaju slobodu dizajnera na način da male razlike između ranijih dizajna i njegova neregistriranog ili registriranog dizajna mogu biti dovoljne kako bi potonji ostavio različit ukupni dojam od ranijih i tako imao „individualni karakter” u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002.
51.
S obzirom na te napomene, podsjećam na to da se čini da pred sudom koji je uputio zahtjev društva Mundorama Confort i Stay Design smatraju da osporavani dizajni nemaju „individualni karakter” u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002 jer se temelje na ranijim dizajnima sadržanima u katalozima dobavljača i razlikuju se od tih dizajna samo u manjim aspektima povezanima s, primjerice, personalizacijom potplata, vezica ili kopči.
52.
U tom pogledu ističem da je Sud u biti već presudio da dizajn može uživati zaštitu na temelju dizajna Zajednice čak i ako se sastoji od posebnih obilježja ili dijelova ranijih dizajna, pod uvjetom da na korisnika ostavlja drugačiji ukupni dojam u odnosu na dojam ranijih individualiziranih i utvrđenih dizajna (
34
).
53.
Prema mojem mišljenju, dizajn Zajednice stoga ne treba proglasiti ništavim samo zato što se sastoji od ograničene personalizacije jednog ili više ranijih dizajna. Taj je zaključak u skladu s ciljevima Uredbe br. 6/2002 na koje sam podsjetio u točki 42. ovog mišljenja.
C.
Posljedice za glavni postupak
54.
Utvrđenja koja sam iznio u prethodnom odjeljku navode me na sljedeće napomene u pogledu glavnog postupka.
55.
Naime, s jedne strane, sama činjenica da se razlike između osporavanih dizajna i ranijih dizajna uključenih u kataloge dobavljača cipela društva Deity Shoes (u ovom slučaju elementi prilagodbe povezani s potplatom, vezicama ili kopčama cipele prikazanim u osporavanim dizajnima) temelje na modnim trendovima ne znači nužno da tim elementima treba pridati manju važnost u ocjeni ukupnog dojma koji ti dizajni ostavljaju na „upućenog korisnika” i, prema tome, njihova „individualnog karaktera”. Za razliku od tehničke funkcije proizvoda ili zakonskih zahtjeva kojima on može biti podvrgnut (koji dovode do određene standardizacije proizvoda), modni se trendovi ne smiju smatrati ograničenjem ili granicom slobodi dizajnera. Kao što to pokazuje primjer „Mary Jane‑ification” cipela naveden u točki 47. ovog mišljenja, činjenica pričvršćivanja kopče na obuću može (ponekad) ići korak dalje kako bi se ostavio drukčiji ukupni dojam i stoga dao „individualni karakter”. Isto tako, sama činjenica da osporavani dizajni proizlaze iz personalizacije ranijih dizajna nije prepreka njihovoj zaštiti kao dizajna Zajednice i sama po sebi ne treba dovesti do njihove ništavosti.
56.
S druge strane, pitanje imaju li osporavani dizajni „individualni karakter” u smislu članka 6. Uredbe br. 6/2002 i mogu li se zaštititi kao dizajn Zajednice i dalje ovisi o pitanju jesu li razlike između tih dizajna i ranijih dizajna dovoljno istaknute ili se odnose samo na beznačajne pojedinosti, što je ocjena koju treba provesti sud koji je uputio zahtjev. U tom ću pogledu samo podsjetiti da cilj Uredbe br. 6/2002 nije zaštititi kao dizajn Zajednice dizajn koji je, osim u slučaju beznačajnih razlika, samo „kopija” ranijeg dizajna i ne ostavlja na upućenog korisnika drugačiji ukupni dojam u odnosu na dojam koji ostavlja takav raniji dizajn.
V. Zaključak
57.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koja je uputio Juzgado de lo Mercantil no 1 de Madrid (Trgovački sud br. 1 u Madridu, Španjolska) odgovori na sljedeći način:
1.
Uredbu Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice
treba tumačiti na način da, kako bi se dizajn mogao zaštititi kao dizajn Zajednice, nije nužno da se radi o „pravoj djelatnosti dizajna” ni da je dizajn rezultat „intelektualnog napora” dizajnera. Osoba ili subjekt koji je razvio dizajn također ne mora sudjelovati u takvoj „pravoj djelatnosti dizajna” ili takvom „intelektualnom naporu” da bi ga se smatralo „dizajnerom”.
2.
Članak 6. Uredbe br. 6/2002
treba tumačiti na način da se, za razliku od ograničenja povezanih s tehničkom funkcijom proizvoda ili zakonskim zahtjevima koji se primjenjuju na njega, ne može smatrati da modni trendovi ograničavaju slobodu dizajnera na način da male razlike između jednog ili više ranijih dizajna i predmetnog dizajna mogu biti dovoljne kako bi potonji ostavio različit ukupni dojam od ranijih i tako imao „individualni karakter” u smislu te odredbe. Slijedom toga, dizajn koji se od ranijeg dizajna razlikuje samo u beznačajnim pojedinostima na koje utječu modni trendovi može nemati „individualni karakter” u smislu te odredbe i ne može biti zaštićen kao dizajn Zajednice.
(
1
)	Izvorni jezik: engleski
(
2
)	Iz pjesme „These boots are made for walkin” Nancy Sinatre (objavljena 1966.)
(
3
)	Uredba Vijeća od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (SL 2002., L 3, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45. i ispravci SL 2018., L 72, str. 42. i SL 2020., L 415, str. 89.)
(
4
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 21. studenoga 2013., El Hogar Perfecto del Siglo XXI/OHIM.–Wenf International Advisers (Vadičep) (T‑337/12, EU:T:2013:601, t. 32.). Vidjeti i presudu od 6. rujna 2023., Cayago Tec/EUIPO - iAqua (Shenzhen) (Skuter za vodu, motorni brod) (T‑377/22, EU:T:2023:504, t. 46. i navedena sudska praksa).
(
5
)	Na temelju članka 1. stavka 2. Uredbe br. 6/2002, dizajn se štiti „neregistriranim dizajnom Zajednice” ako je učinjen dostupnim javnosti na način predviđen tom uredbom i „registriranim dizajnom Zajednice” ako je registriran na način predviđen tom uredbom. Glavni postupak odnosi se i na registrirane dizajne Zajednice i na neregistrirane dizajne Zajednice.
(
6
)	Vidjeti članak 24. stavke 1. i 3. Uredbe br. 6/2002, koji u biti predviđaju da sud za dizajn Zajednice može proglasiti ništavim registrirani ili neregistrirani dizajn Zajednice na temelju protutužbe podnesene u postupku zbog povrede prava; u stavku 1. te odredbe detaljno se navode „Posljedice ništavosti”. Konkretno, u stavku 1. te odredbe navodi se da se „smatra da dizajn Zajednice od početka nije proizvodio učinke utvrđene ovom Uredbom ako je proglašen ništavim”.
(
7
)	Vidjeti članak 7. stavak 1. Uredbe br. 6/2002 za objašnjenje datuma od kojeg se smatra da je dizajn učinjen dostupnim javnosti.
(
8
)	Vidjeti članak 5. stavak 1. Uredbe br. 6/2002.
(
9
)	Vidjeti članak 6. Uredbe br. 6/2002.
(
10
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 44., str. 49.)
(
11
)	Vidjeti presudu od 12. rujna 2019., Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, t. 30. i navedena sudska praksa). Istaknuo autor.
(
12
)	Vidjeti presudu od 16. srpnja 2009., Infopaq International (C‑5/08, EU:C:2009:465, t. 39.). Istaknuo autor.
(
13
)	Vidjeti presudu od 12. rujna 2019., Cofemel (C‑683/17, EU:C:2019:721, t. 40.).
(
14
)	Ibid., t. 50. Sud je u istoj točki dodao da je „zaštita [predviđena Uredbom br. 6/2002] namijenjena primjeni kroz ograničeno vrijeme, … koje je ipak dovoljno dugo da omogući povrat ulaganja potrebnih za izradu i proizvodnju tih predmeta, a da pri tome pretjerano ne ograničava tržišno natjecanje”.
(
15
)	Istaknuo autor
(
16
)	Istaknuo autor
(
17
)	Vidjeti bilješku 4.
(
18
)	Naime, kao što sam to već istaknuo u točki 22. ovog mišljenja, Sud je presudio da pojam „djelo” iz Direktive 2001/29 podrazumijeva postojanje originalnog predmeta, koji treba smatrati autorovom vlastitom intelektualnom tvorevinom, ako predmet odražava osobnost svojeg autora, kao izraz njegovih slobodnih i kreativnih izbora.
(
19
)	Vidjeti presudu od 8. svibnja 2024., Puma/EUIPO – Presuda Road Star Group (Footwear) (T‑757/22, EU:T:2024:291, t. 57. i navedena sudska praksa)
(
20
)	Vidjeti bilješku 4.
(
21
)	Vidjeti presudu od 6. rujna 2023., Cayago Tec/EUIPO – iAqua (Shenzhen) (Skuter za vodu, motorni brod) (T‑377/22, EU:T:2023:504, t. 47. i navedena sudska praksa).
(
22
)	Ibid, t. 48. i navedena sudska praksa Vidjeti također mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Szpunara u predmetu Lego (pojam upućenog korisnika dizajna) (C‑211/24, EU:C:2025:153, t. 36.).
(
23
)	Vidjeti presudu od 6. rujna 2023., Cayago Tec/EUIPO – iAqua (Shenzhen) (Skuter za vodu, motorni brod) (T‑377/22, EU:T:2023:504, t. 48. i navedena sudska praksa).
(
24
)	Za druge primjere vidjeti Hartwig, H., „The concept of aesthetic creative freedom in design, copyright, and trademark law – a European perspective”, u Design Law, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, UK, 2024., str. 562.: „u slučaju košare za bicikle, kreativna sloboda dizajnera ograničena je tehničkim specifikacijama samo u mjeri u kojoj košare moraju biti pričvršćene na bicikl i moraju moći sadržavati predmete bez pada tijekom vožnje bicikla. Međutim, dizajner može birati između različitih boja, materijala (npr. plastike, metala, ratana ili tkanine) i oblika (okrugao, ovalan ili kvadratan) košare.”
(
25
)	Vidjeti članak 6. stavak 1. te uredbe.
(
26
)	Vidjeti presudu od 20. listopada 2011., PepsiCo/Grupo Promer Mon Graphic (C‑281/10 P, EU:C:2011:679, t. 59.).
(
27
)	Vidjeti presudu od 08. ožujka 2018., DOCERAM (C‑395/16, EU:C:2018:172, t. 30.).
(
28
)	Presuda od 22. lipnja 2010., (T‑153/08, EU:T:2010:248, t. 58.).
(
29
)	Vidjeti presudu od 13. studenog 2012., Antrax It/OHIM – Presuda THC (Radijatori za grijanje) (T‑83/11 i T‑84/11, EU:T:2012:592, t. 95.).
(
30
)	Vidjeti u tom pogledu Wennersten, U. i dr., „Fashion and Design Law” u Design Law, Edward Elgar Publishing, Cheltenham, UK, 2024._str. 586.
(
31
)	Ibid., str. 589. Kao što to objašnjavaju autori, „registracija dizajna Zajednice u Uniji ima određena jedinstvena obilježja [osobito zato što nema razdoblja prigovora]. To postupak registracije čini relativno brzim, uz odobrenje istog dana”. Vidjeti i str. 594. „u ovom razdoblju industrije brze mode, u kojem se trendovi brzo mijenjaju, dobivanje zaštite neregistriranih dizajna [kako je dopušteno Uredbom br. 6/200] korisno je za industriju”.
(
32
)	Vidjeti Jones, D., „Please, Can We Stop Mary Jane‑ifying Everything?”, British Vogue, 11. veljače 2025., dostupno na: https://www.vogue.co.uk/article/mary‑jane‑shoe‑trend.
(
33
)	Vidjeti presudu od 6. lipnja 2019., Porsche/EUIPO – Autec (motorna vozila) (T‑209/18, EU:T:2019:377, t. 57., 59. i 61.).
(
34
)	Vidjeti presudu od 19. lipnja 2014., Karen Millen Fashions (C‑345/13, EU:C:2014:2013, t. 26. i 33.).