62023CJ0713
PRESUDA SUDA (veliko vijeće)
25. studenoga 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Građanstvo Unije – Članci 20. i 21. UFEU‑a – Članci 7. i 21. Povelje Europske unije o temeljnim pravima – Pravo na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica – Građani Unije istog spola koji su sklopili brak prilikom ostvarivanja tog prava – Obveza države članice podrijetla da prizna vjenčani list i izvrši njegov prijepis u državnu maticu – Nacionalni propis kojim se ne omogućuje takvo priznavanje i prijepis zbog toga što nije dopušten brak između osoba istog spola”
U predmetu C‑713/23,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud, Poljska), odlukom od 8. studenoga 2023., koju je Sud zaprimio 23. studenoga 2023., u postupku
Jakub Cupriak‑Trojan,
Mateusz Trojan
protiv
Wojewoda Mazowiecki,
uz sudjelovanje:
Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie,
Prokurator Regionalny w Warszawie,
SUD (veliko vijeće),
u sastavu: K. Lenaerts, predsjednik, T. von Danwitz, potpredsjednik, F. Biltgen, K. Jürimäe (izvjestiteljica), C. Lycourgos, J. Passer i O. Spineanu‑Matei, predsjednici vijeća, S. Rodin, E. Regan, D. Gratsias, M. Gavalec, Z. Csehi i N. Fenger, suci,
nezavisni odvjetnik: J. Richard de la Tour,
tajnik: M. Siekierzyńska, administratorica,
uzimajući u obzir pisani dio postupka i nakon rasprave održane 3. prosinca 2024.,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za Jakuba Cupriak‑Trojana i Mateusza Trojana, P. Knut, A. Kula i A. Mazurczak, adwokaci,
–
za Wojewodu Mazowieckog, K. Płowucha, radca prawny,
–
za Prokurator Prokuratury Okręgowej w Warszawie, M. Gawarecka i B. Nowak,
–
za Prokurator Regionalny w Warszawie, M. Adamajtys i H. Więckowska,
–
za poljsku vladu, B. Majczyna, M. Malczewska i A. Siwek-Ślusarek, u svojstvu agenata,
–
za njemačku vladu, J. Möller i R. Kanitz, u svojstvu agenata,
–
za španjolsku vladu, A. Pérez‑Zurita Gutiérrez i A. Torró Molés, u svojstvu agenata,
–
za mađarsku vladu, Zs. Biró-Tóth i M. Z. Fehér, u svojstvu agenata,
–
za nizozemsku vladu, M. K. Bulterman i A. Hanje, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, J. Hottiaux i E. Montaguti, u svojstvu agenata,
saslušavši mišljenje nezavisnog odvjetnika na raspravi održanoj 3. travnja 2025.,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 20. stavka 2. točke (a) i članka 21. stavka 1. UFEU‑a, u vezi s člankom 7. i člankom 21. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), kao i članka 2. točke 2. Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavljaju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (SL 2004., L 158, str. 77.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak SL 2016., L 87, str. 36.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Jakuba Cupriak‑Trojana i Mateusza Trojana (u daljnjem tekstu zajedno: bračni drugovi o kojima je riječ u glavnom postupku), s jedne strane, i Wojewode Mazowieckog (vojvoda Mazovije, Poljska), s druge strane, u vezi sa zahtjevom za priznavanje i prijepis u poljsku državnu maticu njihova vjenčanog lista za brak sklopljen u Njemačkoj.
Pravni okvir
Pravo Unije
UEU i UFEU
3
U skladu s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a:
„[Europska u]nija poštuje jednakost država članica pred Ugovorima, kao i njihove nacionalne identitete, koji su neodvojivo povezani s njihovim temeljnim političkim i ustavnim strukturama, uključujući regionalnu i lokalnu samoupravu. Ona poštuje njihove temeljne državne funkcije, uključujući osiguranje teritorijalne cjelovitosti države, očuvanje javnog poretka i zaštitu nacionalne sigurnosti. Nacionalna sigurnost posebice ostaje isključiva odgovornost svake države članice.”
4
Člankom 20. UFEU‑a određuje se:
„1.   Ovime se ustanovljuje građanstvo Unije. Svaka osoba koja ima državljanstvo neke države članice građanin je Unije. Građanstvo Unije dodaje se nacionalnom državljanstvu i ne zamjenjuje ga.
2.   Građani Unije uživaju prava i podliježu dužnostima predviđenima Ugovorima. Oni, između ostalog, imaju:
(a)
pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica;
[...]
Ta se prava ostvaruju u skladu s uvjetima i ograničenjima utvrđenima Ugovorima i mjerama usvojenima na temelju tih Ugovora.”
5
Člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a propisuje se:
„Svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, podložno ograničenjima i uvjetima utvrđenima u Ugovorima i u mjerama usvojenima radi njihove provedbe.”
Povelja
6
Člankom 7. Povelje, naslovljenim „Poštovanje privatnog i obiteljskog života”, određuje se:
„Svatko ima pravo na poštovanje svojeg privatnog i obiteljskog života, doma i komuniciranja.”
7
Članak 9. Povelje, naslovljen „Pravo na stupanje u brak i pravo na osnivanje obitelji”, glasi:
„Pravo na stupanje u brak i pravo na osnivanje obitelji jamče se u skladu s nacionalnim zakonima koji uređuju ostvarivanje tih prava.”
8
Člankom 21. Povelje, naslovljenim „Nediskriminacija”, u stavku 1. propisuje se:
„Zabranjuje se svaka diskriminacija na bilo kojoj osnovi kao što je [...] spolna orijentacija.”
Direktiva 2004/38
9
U skladu s člankom 1. točkom (a) Direktive 2004/38, ona se, među ostalim, odnosi na uvjete pod kojima građani Unije i članovi njihovih obitelji ostvaruju pravo na slobodno kretanje i boravak unutar državnog područja država članica.
10
Člankom 2. točkom 2. te direktive definira se pojam „član obitelji” za potrebe te direktive. U skladu s člankom 2. točkom 2. podtočkom (a) te direktive „bračni drug” jest član obitelji.
Poljsko pravo
Ustav
11
U skladu s člankom 18. Konstytucje Rzeczypospolitej Polskiej (Ustav Republike Poljske, u daljnjem tekstu: Ustav):
„Republika Poljska čuva i štiti brak kao zajednicu žene i muškarca, obitelj, majčinstvo i roditeljstvo.”
12
Člankom 47. Ustava određuje se:
„Svatko ima pravo na pravnu zaštitu svojeg privatnog i obiteljskog života, časti i ugleda te ima pravo odlučivati o osobnom životu.”
Zakon o Zakoniku o obitelji i skrbništvu
13
Člankom 1. stavkom 1. ustawe Kodeks rodzinny i opiekuńczy (Zakon o Zakoniku o obitelji i skrbništvu) od 25. veljače 1964. (Dz. U. br. 9, pozicija 59.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, propisuje se:
„Brak je sklopljen kada muškarac i žena zajedno prisutni pred voditeljem matičnog ureda izjave da stupaju u bračnu zajednicu.”
Zakon o ispravama o osobnom stanju
14
U skladu s člankom 3. ustawe Prawo o aktach stanu cywilnego (Zakon o ispravama o osobnom stanju) od 28. studenoga 2014. (Dz. U. pozicija 1741.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o ispravama o osobnom stanju):
„Isprave o osobnom stanju jedini su dokaz činjenica koje su u njima upisane; njihova se neistinitost može dokazati samo u sudskom postupku.”
15
Člankom 104. tog zakona određuje se:
„1.   Strana isprava o osobnom stanju kojom se dokazuje događaj i upis tog događaja može se prijepisom prenijeti u državnu maticu.
2.   Prijepis čini vjeran i doslovan prijenos sadržaja strane isprave o osobnom stanju, kako jezično tako formalno, a da se pritom ne zadire u način pisanja imena i prezimena osoba navedenih u stranoj ispravi o osobnom stanju.
[...]
5.   Prijepis je obvezan kada je poljski državljanin na kojeg se odnosi strana isprava o osobnom stanju nositelj isprave o osobnom stanju kojom se potvrđuju raniji događaji, koja je izdana na državnom području Republike Poljske, i kada taj državljanin zahtijeva izvršenje mjere koja se odnosi na upis osobnog stanja ili zatraži poljsku identifikacijsku ispravu ili broj PESEL [identifikacijski broj fizičkih osoba koje su poljski državljani].
[...]”
16
Članak 105. stavak 1. navedenog zakona glasi kako slijedi:
„Prijenos sadržaja strane isprave o osobnom stanju u državnu maticu provodi se materijalno‑tehničkom ispravom, a u ispravu o osobnom stanju upisuje se bilješka o prijepisu.”
17
Člankom 107. tog zakona propisuje se:
„Voditelj matičnog ureda odbija izvršiti prijepis u sljedećim slučajevima:
[...]
3.
prijepis bi bio protivan temeljnim načelima pravnog poretka Republike Poljske.”
Zakon o međunarodnom privatnom pravu
18
Članak 7. ustawe Prawo prywatne międzynarodowe (Zakon o međunarodnom privatnom pravu) od 4. veljače 2011. (Dz. U. br. 80, pozicija 432.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, glasi:
„Strani zakon ne primjenjuje se ako bi njegova provedba imala učinke protivne temeljnim načelima pravnog poretka Republike Poljske.”
Zakon o Zakoniku o građanskom postupku
19
Člankom 1138. ustawe Kodeks postępowania cywilnego (Zakon o Zakoniku o građanskom postupku) od 17. studenoga 1964. (Dz. U. br. 43, pozicija 296.), u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku, propisuje se:
„Strane javne isprave imaju jednaku dokaznu snagu kao poljske javne isprave. [...]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
20
J. Cupriak‑Trojan, koji ima dvojno državljanstvo, poljsko i njemačko, i M. Trojan, poljski državljanin, vjenčali su se 6. lipnja 2018. u Berlinu (Njemačka). Iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da su na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku boravili u Njemačkoj, ali su željeli otići u Poljsku i ondje boraviti kao bračni par.
21
Prilikom sklapanja braka J. Cupriak‑Trojan dodao je svojem prethodnom prezimenu Cupriak prezime M. Trojana. Na zahtjev J. Cupriak‑Trojana, Kierownik Urzędu Stanu Cywilnego m.st. Warszawy (voditelj matičnog ureda u Varšavi, Poljska) donio je odluku kojom je njegovo prezime promijenjeno na isti način u Poljskoj.
22
Usto, J. Cupriak‑Trojan podnio je voditelju matičnog ureda u Varšavi zahtjev da se u poljsku državnu maticu izvrši prijepis vjenčanog lista za brak sklopljen u Njemačkoj. Odlukom od 8. kolovoza 2019. taj je zahtjev odbijen uz obrazloženje da poljskim pravom nije predviđen brak između osoba istog spola i da bi se stoga prijepisom takvog inozemnog vjenčanog lista povrijedila temeljna načela pravnog poretka Republike Poljske.
23
Bračni drugovi o kojima je riječ u glavnom postupku osporavali su tu odluku pred vojvodom Mazovije. Vojvoda Mazovije potvrdio je navedenu odluku te je usto utvrdio proturječje između oblika njemačkog vjenčanog lista i njegove poljske inačice. On je smatrao da bi prilikom prijepisa vjenčanog lista za brak sklopljen u Njemačkoj voditelj matičnog ureda u Varšavi trebao upisati imena i prezimena dvojice muškaraca, pri čemu bi jedan od njih bio naveden u rubrici „žena”. Međutim, budući da u Poljskoj brak može biti sklopljen samo između muškarca i žene, bilo bi protuzakonito upisati dvojicu muškaraca u državnu maticu kao bračne drugove, neovisno o nazivu različitih rubrika u obrascu vjenčanog lista.
24
Bračni drugovi o kojima je riječ u glavnom postupku podnijeli su protiv odluke vojvode Mazovije tužbu pred Wojewódzkim Sądom Administracyjnym w Warszawie (Vojvodski upravni sud u Varšavi, Poljska) ističući, među ostalim, da učinak obveze zaštite braka kao zajednice muškarca i žene, kako je navedena u članku 18. Ustava, nije zabrana sklapanja braka u inozemstvu između dviju osoba istog spola.
25
Presudom od 1. srpnja 2020. taj je sud odbio tu tužbu uz obrazloženje, među ostalim, da bi prijepis vjenčanog lista, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, bio protivan temeljnim načelima poljskog pravnog poretka, u smislu članka 107. točke 3. Zakona o ispravama o osobnom stanju. Naime, prihvaćanje rasuđivanja bračnih drugova o kojem je riječ u glavnom postupku dovelo bi do toga da u nacionalnom pravnom poretku istodobno postoje brakovi sklopljeni između žene i muškarca i brakovi sklopljeni između osoba istog spola, što nije predviđeno ni Ustavom ni nacionalnim zakonima, osobito Zakonom o Zakoniku o obitelji i skrbništvu. Navedeni je sud također smatrao da se odbijanjem prijepisa takvog vjenčanog lista ne povređuju ni članci 8. i 14. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), u vezi s njezinim člankom 12., ni članak 21. stavak 1. UFEU‑a. Naime, glavni postupak odnosi se na pitanje koje se tiče osobnog stanja koje nije povezano s pravom na kretanje i boravak u državi članici.
26
Bračni drugovi o kojima je riječ u glavnom postupku podnijeli su žalbu u kasacijskom postupku protiv te presude Naczelnom Sądu Administracyjnom (Visoki upravni sud, Poljska), odnosno sudu koji je uputio zahtjev. Oni smatraju da nepriznavanje njihova braka predstavlja neproporcionalno ograničenje njihove slobode kretanja i boravka na državnom području država članica zbog različite ocjene njihova osobnog stanja u Poljskoj i Njemačkoj. To ih obeshrabruje od ostvarivanja te slobode kretanja, pa čak i sprečava u tome. Konkretno, perspektiva da žive u okviru dvaju različitih osobnih stanja, odnosno kao vjenčane osobe u Njemačkoj i kao nevjenčane osobe u Poljskoj, te da u Poljskoj ne mogu voditi isti privatni i obiteljski život kao onaj koji žive u Njemačkoj, može ih odvratiti od boravka na državnom području Republike Poljske.
27
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o tumačenju članka 20. stavka 2. točke (a) i članka 21. stavka 1. UFEU‑a, u vezi s člankom 7. i člankom 21. stavkom 1. Povelje.
28
Taj sud napominje da se u Poljskoj prijepis strane isprave o osobnom stanju u poljsku državnu maticu sastoji od vjernog i doslovnog prijenosa sadržaja te isprave, kako jezično tako formalno, a da se pritom ne zadire u način pisanja imena i prezimena osoba navedenih u navedenoj ispravi. Njezin sadržaj prenosi se u državnu maticu materijalno‑tehničkom ispravom, o čemu se u ispravu o osobnom stanju upisuje bilješka o prijepisu. Prijepisom nastaje poljska isprava o osobnom stanju koja se „odvaja” od izvorne isprave u kojoj je zabilježen događaj, te je kasnije postojanje poljske isprave u poljskom pravnom poretku neovisno o postojanju strane isprave. U skladu s člankom 3. Zakona o ispravama o osobnom stanju, izravan pravni učinak prijepisa inozemne isprave o osobnom stanju jest stvaranje poljske isprave o osobnom stanju koja ima jednaku dokaznu snagu kao isprave o osobnom stanju sastavljene u Poljskoj.
29
Sud koji je uputio zahtjev ističe da su pitanja osobnog stanja i pravila o braku koja su s njima povezana područja obuhvaćena nadležnošću država članica. Međutim, on se ipak pita dovodi li razlika između pravila koja se primjenjuju u Njemačkoj i onih koja se primjenjuju u Poljskoj do povrede slobode priznate svakom građaninu Unije da se kreće i boravi na državnom području država članica.
30
U tom kontekstu, pozivajući se na presudu od 24. studenoga 2016., Parris (C‑443/15, EU:C:2016:897, t. 59.), sud koji je uputio zahtjev naglašava da države članice raspolažu marginom prosudbe u pogledu uvođenja braka između osoba istog spola u svoj pravni poredak. Međutim, prema sudskoj praksi Suda, države članice dužne su pri izvršavanju svojih nadležnosti poštovati pravo Unije, a osobito pravo na slobodno kretanje i boravak.
31
U skladu sa sudskom praksom Suda, koja proizlazi iz presuda od 5. lipnja 2018., Coman i dr. (C‑673/16, EU:C:2018:385) i od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo (C‑490/20, EU:C:2021:1008), prava koja se državljanima država članica priznaju pravom Unije uključuju i pravo na vođenje normalnog obiteljskog života kako u državi članici domaćinu tako i u državi članici čiji su oni državljani, prilikom povratka u tu državu članicu, na način da su ondje uz njih prisutni članovi njihove obitelji. Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev osobito se pita o ograničenju prava bračnih drugova o kojima je riječ u glavnom postupku na vođenje obiteljskog života u državi članici čiji su državljani, u ovom slučaju Poljskoj, kao bračnog para, i na uživanje s time povezanih prava.
32
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ističe da je nacionalna sudska praksa smatrala da se pravom Unije do sada nije predviđala apsolutna obveza prijepisa u nacionalnu državnu maticu isprava o osobnom stanju koje su sastavljene u drugim državama članicama, uključujući brak, i da se odbijanje prijepisa strane isprave o osobnom stanju može opravdati primjenom članka 107. točke 3. Zakona o ispravama o osobnom stanju. Nacionalni sudovi također su presuđivali da bi uvođenje braka između osoba istog spola u poljski pravni poredak, prijepisom u državnu maticu, moglo potaknuti pitanja o mogućnosti izjednačavanja takve zajednice s brakom, kako je predviđen poljskim građanskim pravom. Međutim, sud koji je uputio zahtjev također primjećuje da nacionalni sudovi još nisu temeljito razmatrali ta pitanja u tom području u kontekstu slobode kretanja i boravka, na način da pritom uzmu u obzir temeljna prava iz članka 7. i članka 21. stavka 1. Povelje.
33
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev upućuje na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava koja se odnosi na pravno priznavanje istospolnih zajednica u kontekstu, osobito, prava na poštovanje privatnog i obiteljskog života, zajamčenog člankom 8. EKLJP‑a.
34
Sud koji je uputio zahtjev predviđa dvije mogućnosti za rješavanje spora u glavnom postupku, od kojih prednost daje prvoj. S jedne strane, on smatra da bi članak 20. stavak 2. točku (a) i članak 21. stavak 1. UFEU‑a moglo biti opravdano tumačiti na način da odbijanje prijepisa, slično onomu o kojem je riječ u glavnom postupku, predstavlja povredu obveze dotične države članice u pogledu prava građanâ Unije na vođenje obiteljskog života kao vjenčanih osoba, čiji je vjenčani list upisan u državnu maticu druge države članice, te da označava diskriminaciju na temelju spola i spolne orijentacije. Iz toga slijedi da bi se tim odbijanjem onemogućilo te osobe da u potpunosti ostvaruju svoje pravo na slobodno kretanje i boravak u toj državi članici.
35
S druge strane, te dvije odredbe mogle bi se tumačiti na način da im se ne protivi odbijanje prijepisa, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, jer se tim odbijanjem građanima Unije ne uskraćuje njihovo pravo na slobodno kretanje i boravak u državi članici koja je odbila takav prijepis. U tom slučaju, javna strana isprava o osobnom stanju izdana u drugoj državi članici, uključujući ispravu kojom se potvrđuje brak, ima istu dokaznu snagu kao i javne isprave koje izdaju poljska tijela. Upotreba takve javne isprave sastavljene u drugoj državi članici ne podliježe nijednom drugom ograničenju osim što se nalaže njezino prevođenje na nacionalni jezik.
36
U tim je okolnostima Naczelny Sąd Administracyjny (Visoki upravni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li odredbe članka 20. stavka 2. točke (a) i članka 21. stavka 1. UFEU‑a, u vezi s člankom 7. i člankom 21. stavkom 1. [Povelje], te člankom 2. točkom 2. Direktive [2004/38] tumačiti na način da im se protivi to da nadležna tijela države članice, čiji je državljanin građanin Unije koji je sklopio brak s drugim građaninom Unije (osoba istog spola) u jednoj od država članica u skladu sa zakonodavstvom te države, mogu odbiti priznavanje i prijepis vjenčanog lista u nacionalnu državnu maticu i na taj način onemogućiti tim osobama da borave u toj državi u takvom osobnom stanju i pod istim prezimenom zbog toga što se pravom države članice domaćina ne predviđa brak osoba istog spola?”
O prethodnom pitanju
37
Najprije valja utvrditi da se prethodno pitanje odnosi na članke 20. i 21. UFEU‑a, u vezi s Poveljom i člankom 2. točkom 2. Direktive 2004/38. Naime, glavni postupak odnosi se na zahtjev bračnih drugova o kojima je riječ u glavnom postupku da se njihov vjenčani list za brak sklopljen u Njemačkoj prepiše u poljsku državnu maticu kako bi im se u Poljskoj, koja je država članica čiji su oni državljani, priznalo njihovo svojstvo vjenčanih osoba. Stoga predmet tog spora nije obuhvaćen područjem primjene te direktive, kojom se uređuju samo uvjeti za ulazak građanina Unije u državu članicu različitu od one čije ima državljanstvo i boravak u njoj (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 20. i navedenu sudsku praksu).
38
U tim okolnostima valja smatrati da svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. i članak 21. stavak 1. UFEU‑a, u vezi s člankom 7. i člankom 21. stavkom 1. Povelje, tumačiti na način da im se protivi propis države članice kojim se, zbog toga što se pravom te države članice ne dopušta brak između osoba istog spola, ne omogućuje priznavanje braka koji je zakonito sklopljen između dvojice njezinih državljana istog spola prilikom ostvarivanja njihove slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici u kojoj su zasnovali ili ustalili obiteljski život ni prijepis u tu svrhu vjenčanog lista u državnu maticu prve države članice.
39
Valja istaknuti da i J. Cupriak‑Trojan, koji ima dvostruko poljsko i njemačko državljanstvo, i M. Trojan, kao poljski državljanin, uživaju status građanina Unije na temelju članka 20. stavka 1. UFEU‑a.
40
Taj status građanina Unije temeljni je status državljana država članica (presude od 20. rujna 2001., Grzelczyk, C‑184/99, EU:C:2001:458, t. 31. i od 29. travnja 2025., Komisija/Malta (Dodjela državljanstva ulagateljima), C‑181/23, EU:C:2025:283, t. 92.).
41
Člankom 20. stavkom 2. UFEU‑a, kao i njegovim člancima 21. i 22., vezuje se niz prava uz navedeni status. U skladu s člankom 20. stavkom 2. točkom (a) i člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a, građanstvom Unije svakom se građaninu Unije dodjeljuje, među ostalim, temeljno i osobno pravo slobodnog kretanja i boravka na državnom području država članica, podložno ograničenjima i uvjetima utvrđenima u UFEU‑u i mjerama usvojenima radi njegove provedbe (presuda od 7. listopada 2010., Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, t. 29., od 13. rujna 2016., Rendón Marín, C‑165/14, EU:C:2016:675, t. 70. i od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 52.).
42
Kao što to proizlazi iz sudske prakse Suda, državljanin države članice koji se u svojstvu građanina Unije koristio svojom slobodom kretanja i boravka u državi članici različitoj od države članice svojeg podrijetla, može se pozivati na prava koja mu pripadaju u tom svojstvu, a osobito na prava propisana u članku 21. stavku 1. UFEU‑a, uključujući, ovisno o slučaju, u pogledu države članice svojeg podrijetla (presude od 23. listopada 2007., Morgan i Bucher, C‑11/06 i C‑12/06, EU:C:2007:626, t. 22. i od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 31.).
43
Prava koja se državljanima država članica priznaju tom odredbom uključuju i pravo na vođenje normalnog obiteljskog života, kako u državi članici domaćinu tako i u državi članici čiji su oni državljani prilikom povratka u tu državu članicu, na način da su ondje uz njih prisutni članovi njihove obitelji, uključujući njihova bračnog druga (vidjeti u tom smislu presude od 14. studenoga 2017., Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, t. 52. i od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 32. i 34.).
44
U tom pogledu, što se tiče članova obitelji građanina Unije koji su državljani treće zemlje, Sud je presudio da u slučaju kad je građanin Unije – prilikom stvarnog boravka u državi članici različitoj od one čiji je državljanin – na temelju Direktive 2004/38 i u skladu s njome propisanim uvjetima zasnovao ili ustalio obiteljski život u toj državi članici, koristan učinak prava koja dotični građanin Unije ima u skladu s člankom 21. stavkom 1. UFEU‑a zahtijeva da se obiteljski život koji je taj građanin vodio u navedenoj državi članici može nastaviti prilikom njegova povratka u državu članicu čiji je državljanin, što osobito podrazumijeva obvezu potonje države članice da dotičnom članu obitelji, koji je državljanin treće zemlje, odobri izvedeno pravo na boravak. Naime, ako ne bi postojalo takvo izvedeno pravo na boravak, taj bi građanin Unije mogao biti odvraćen od napuštanja države članice čiji je državljanin kako bi ostvario svoje pravo na boravak u drugoj državi članici na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a ili od vraćanja u svoju državu članicu podrijetla nakon što je ostvario to pravo zbog toga što nije siguran da će u njoj moći nastaviti obiteljski život koji je zasnovao ili ustalio u državi članici domaćinu (vidjeti u tom smislu presude od 11. prosinca 2007., Eind, C‑291/05, EU:C:2007:771, t. 35. i 36. i od 12. ožujka 2014., O. i B., C‑456/12, EU:C:2014:135, t. 54.).
45
Sud je, među ostalim, već imao priliku utvrditi postojanje takve obveze odobravanja izvedenog prava boravka bračnom drugu građanina Unije u situaciji u kojoj je taj bračni drug državljanin treće zemlje i istog spola kao i građanin Unije, a oni su zakonito sklopili brak u državi članici domaćinu (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 53. i 56.).
46
Što se tiče situacije dvojice građana Unije koji, kao u glavnom predmetu, vode zajednički život u državi članici domaćinu gdje su sklopili brak u skladu s pravom te države članice, koristan učinak pravâ koja ti građani imaju na temelju članka 21. stavka 1. UFEU‑a tim više zahtijeva da ti građani mogu biti sigurni da će u državi članici svojeg podrijetla moći nastaviti obiteljski život koji su zasnovali ili ustalili u državi članici domaćinu, konkretno učinkom svojeg braka.
47
Točno je da su u trenutačnom stanju prava Unije pravila koja se odnose na brak u nadležnosti država članica i pravo Unije ne može utjecati na tu nadležnost. Tako su države članice slobodne da u svojem nacionalnom pravu predvide brak između osoba istog spola odnosno da ga ne predvide (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 37. i od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 52.).
48
Međutim, pri izvršavanju te nadležnosti svaka država članica mora poštovati pravo Unije, a osobito odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu priznatu svakom građaninu Unije da se kreće i boravi na državnom području država članica, priznajući u tu svrhu osobno stanje utvrđeno u drugoj državi članici u skladu s pravom te države članice (presude od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 52. i od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 53.).
49
U ovom slučaju, iz elemenata koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev proizlazi da bračni drugovi o kojima je riječ u glavnom postupku traže od poljskih tijela da, u svrhe priznavanja u Poljskoj braka koji su oni sklopili prilikom ostvarivanja svoje slobode kretanja i boravka u Njemačkoj, izvrše prijepis u poljsku državnu maticu vjenčanog lista za taj brak. Taj je zahtjev odbijen uz obrazloženje da se poljskim pravom ne dopušta brak između osoba istog spola i stoga ne omogućuje takav prijepis.
50
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o posljedicama takvog odbijanja u pogledu mogućnosti tih bračnih drugova da u Poljskoj nastave obiteljski život koji su, učinkom svojeg braka, zasnovali ili ustalili u Njemačkoj. U tom pogledu, a podložno provjerama tog suda, ti su bračni drugovi u svojim očitovanjima podnesenima Sudu pojasnili da je tijekom određenog razdoblja u kojem je M. Trojan živio i radio u Poljskoj J. Cupriak‑Trojan bio nezaposlen, a da nije bio pokriven javnim zdravstvenim osiguranjem, dok bi to bio da su učinci njihova braka bili priznati u Poljskoj. Isto tako, jedan je poljski sud odobrio zahtjev za ažuriranje prezimena J. Cupriak‑Trojana u zemljišnim knjigama za jednu od njegovih nekretnina, dok ga je drugi poljski sud odbio u pogledu druge nekretnine jer vjenčani list u pogledu braka između osoba istog spola nije bio prihvaćen kao osnova za takav zahtjev.
51
U tom pogledu valja utvrditi da odbijanje tijela države članice, čiji su dva građanina Unije istog spola državljani, da priznaju brak koji su oni zakonito sklopili u skladu s postupcima koji su u tu svrhu predviđeni u drugoj državi članici, u kojoj su se ti građani Unije koristili svojom slobodom kretanja i boravka, može spriječiti ostvarivanje prava utvrđenog u članku 21. UFEU‑a, s obzirom na to da takvo odbijanje može dovesti do ozbiljnih administrativnih, profesionalnih i privatnih nepogodnosti za te građane (vidjeti po analogiji presudu od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 55. i navedenu sudsku praksu).
52
Konkretno, takvim se odbijanjem sprečava navedene građane Unije, koji su tijekom svojeg boravka u državi članici domaćinu zasnovali ili ustalili obiteljski život živeći ondje kao vjenčane osobe, da nastave taj obiteljski život uživajući taj pravni status, koji je nedvojben i na kojeg se može pozivati u odnosu na treće osobe, te ih se prisiljava da žive kao nevjenčane osobe nakon njihova povratka u svoju državu članicu podrijetla.
53
Stoga, ako se taj brak ne prizna u državi članici podrijetla, postoji konkretna opasnost da bi ti isti građani bili ozbiljno onemogućeni organizirati svoj obiteljski život prilikom svojeg povratka u tu državu članicu, s obzirom na to da se u brojnim aktivnostima svakodnevnog života, kako u javnoj tako i u privatnoj sferi, ne mogu pozivati na svoj bračni status, koji je, međutim, zakonito uspostavljen u državi članici domaćinu.
54
Iz toga slijedi da odbijanje tijela države članice da prizna brak dvojice građana Unije istog spola, koji je sklopljen prilikom njihova boravka u drugoj državi članici, predstavlja prepreku ostvarivanju prava tih građana na slobodno kretanje i boravak na državnom području država članica, koje je sadržano u članku 21. stavku 1. UFEU‑a. Naime, posljedica takvog odbijanja jest to da su navedeni građani Unije lišeni mogućnosti da se vrate u državu članicu svojeg državljanstva i u njoj nastave obiteljski život koji su zasnovali ili ustalili u državi članici domaćinu.
55
Imajući u vidu navedeno, a u skladu s ustaljenom sudskom praksom, ograničenje slobodnog kretanja osoba koje je neovisno o njihovu državljanstvu, kao što je to slučaj u glavnom postupku, može se opravdati samo ako se temelji na objektivnim razlozima u općem interesu i ako je proporcionalno legitimnom cilju koji se nacionalnim pravom nastoji postići (presuda od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 41. i navedena sudska praksa). Usto, u slučaju kad je mjera države članice kojom se ograničava temeljna sloboda zajamčena UFEU‑om opravdana važnim razlogom u općem interesu priznatim pravom Unije, treba smatrati da se takvom mjerom provodi pravo Unije, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, tako da ona mora biti u skladu s temeljnim pravima koja su njome zajamčena (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 2014., Pfleger i dr., C‑390/12, EU:C:2014:281, t. 36. i od 10. srpnja 2025., INTERZERO i dr., C‑254/23, EU:C:2025:569, t. 105.).
56
Iz sudske prakse Suda proizlazi da je mjera proporcionalna ako je prikladna za ostvarenje zadanog cilja i ako ne prekoračuje ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 41. i navedena sudska praksa). Usto, nije moguće postići cilj u općem interesu a da se ne uzme u obzir činjenica da se on mora pomiriti s temeljnim pravima na koja se mjera odnosi, pri čemu valja provesti uravnoteženo odvagivanje između, s jedne strane, cilja u općem interesu i, s druge strane, predmetnih prava, kako bi se osiguralo da nepogodnosti uzrokovane tom mjerom nisu neproporcionalne u odnosu na ciljeve koji se žele postići (presude od 22. studenoga 2022., Luxembourg Business Registers, C‑37/20 i C‑601/20, EU:C:2022:912, t. 64., od 23. ožujka 2023., Generalstaatsanwaltschaft Bamberg (Izuzeće u odnosu na načelo ne bis in idem), C‑365/21, EU:C:2023:236, t. 59. i od 10. srpnja 2025., INTERZERO i dr., C‑254/23, EU:C:2025:569, t. 109.).
57
U ovom slučaju iz navoda suda koji je uputio zahtjev proizlazi da je zahtjev bračnih drugova o kojima je riječ u glavnom postupku, kojim se traži prijepis u poljsku državnu maticu vjenčanog lista za brak sklopljen u Njemačkoj radi priznavanja tog braka u Poljskoj, odbijen uz obrazloženje da se poljskim pravom ne dopušta brak između osoba istog spola i da bi, slijedom toga, takav prijepis bio protivan temeljnim načelima poljskog pravnog poretka.
58
U tom pogledu valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 4. stavkom 2. UEU‑a, Unija poštuje nacionalne identitete država članica, koji su neodvojivo povezani s njihovim temeljnim političkim i ustavnim strukturama (presuda od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 43. i navedena sudska praksa).
59
Usto, u skladu s člankom 9. Povelje, pravo na stupanje u brak i pravo na osnivanje obitelji jamče se u skladu s nacionalnim zakonima koji uređuju ostvarivanje tih prava.
60
Osim toga, Sud je u više navrata utvrdio da pojam „javni poredak” kao opravdanje za odstupanje od temeljne slobode treba tumačiti usko, na način da pojedine države članice ne mogu jednostrano određivati njegov doseg bez kontrole institucija Unije. Iz toga proizlazi da se na javni poredak može pozivati samo u slučaju stvarne i dovoljno ozbiljne opasnosti koja utječe na temeljni interes društva (presuda od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 44. i navedena sudska praksa).
61
Međutim, obveza države članice podrijetla da prizna brak između građana Unije istog spola, koji je sklopljen u državi članici domaćinu prilikom ostvarivanja njihove slobode kretanja i boravka, kako bi im se omogućilo da se vrate u državu članicu čiji su državljani i tamo nastave svoj obiteljski život uživajući bračno stanje koje je zakonito ustanovljeno u državi članici domaćinu, ne utječe na instituciju braka u državi članici podrijetla koja je definirana nacionalnim pravom i, kao što je to navedeno u točki 47. ove presude, obuhvaćena je nadležnošću država članica. Naime, ta obveza ne podrazumijeva da potonja država članica u svojem nacionalnom pravu propiše instituciju braka između osoba istog spola. Ona je ograničena na obvezu da se zajamči priznavanje takvih brakova, koji su sklopljeni u državi članici domaćinu u skladu s pravom te države članice, i to u svrhe ostvarivanja prava koja ti građani imaju na temelju prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 45. i od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 56. i 57.).
62
Stoga se takvom obvezom priznavanja ne povređuje nacionalni identitet niti ona predstavlja prijetnju javnom poretku države članice podrijetla.
63
Valja dodati, uzimajući u obzir sudsku praksu navedenu u točki 55. ove presude, da se nacionalna mjera koja je takve prirode da priječi ostvarivanje slobodnog kretanja osoba može opravdati samo ako je u skladu s temeljnim pravima zajamčenima Poveljom čije poštovanje osigurava Sud, a osobito s pravom na poštovanje privatnog i obiteljskog života iz njezina članka 7., kao i sa zabranom svake diskriminacije na temelju spolne orijentacije iz njezina članka 21. stavka 1. (vidjeti u tom smislu presude od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 47., od 14. prosinca 2021., Stolična obština, rajon Pančarevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, t. 58. i od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 62.).
64
U tom pogledu, kad je riječ o pravu na poštovanje privatnog i obiteljskog života zajamčenog člankom 7. Povelje, valja navesti da iz Objašnjenja koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima (SL 2007., C 303, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) proizlazi da, u skladu s člankom 52. stavkom 3. Povelje, prava zajamčena u njezinu članku 7. imaju jednako značenje i opseg primjene kao prava zajamčena u članku 8. EKLJP‑a, pri čemu potonja odredba predstavlja minimalnu razinu zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 63. i navedenu sudsku praksu).
65
Doista, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da odnos koji održava par osoba istog spola može biti obuhvaćen pojmom „privatan život” i „obiteljski život” na istoj osnovi kao i odnos para osoba različitog spola koji se nalazi u istoj situaciji (presuda od 5. lipnja 2018., Coman i dr., C‑673/16, EU:C:2018:385, t. 50. i navedena sudska praksa).
66
U tom je pogledu Europski sud za ljudska prava presudio da se člankom 8. EKLJP‑a državama članicama nalaže pozitivna obveza uspostave pravnog okvira kojim se omogućuje pravno priznavanje i zaštita parova osoba istog spola i da je Republika Poljska povrijedila tu obvezu, što je dovelo do nemogućnosti dotičnih osoba da organiziraju temeljne aspekte svojeg privatnog i obiteljskog života. Što se tiče osoba istog spola koje su zakonito sklopile brak u inozemstvu, taj je sud, među ostalim, utvrdio da su poljska tijela, time što su odbila registrirati taj brak u bilo kojem obliku, ostavila te osobe u pravnoj praznini i nisu odgovorila na temeljne potrebe priznavanja i zaštite parova osoba istog spola koje se nalaze u stabilnoj vezi. Navedeni je sud tako smatrao da nijedan od razloga u javnom interesu koje je istaknula poljska vlada ne prevladava nad interesom tih osoba da njihovi odnosi budu odgovarajuće priznati i zaštićeni zakonom (ESLJP, 12. prosinca 2023., Przybyszewska i dr. protiv Poljske, CE:ECHR:2023:1212JUD001145417, t. 113., 123. i 124., ESLJP, 19. rujna 2024., Formela i dr. protiv Poljske, CE:ECHR:2024:0919JUD005882812, t. 20., 25., 26. i 29. te ESLJP, 24. travnja 2025., Andersen protiv Poljske, CE:ECHR:2025:0424JUD005366220, t. 11., 14. do 19.).
67
Stoga je protivno temeljnim pravima, koja se člankom 7. Povelje jamče parovima osoba istog spola, nepriznavanje braka koji su dva građanina Unije istog spola sklopila u skladu s pravom države članice u kojoj su se koristili svojom slobodom kretanja i boravka, uz obrazloženje da se brak između osoba istog spola ne dopušta pravom države članice čiji su državljani, a u kojoj oni žele nastaviti svoj privatni i obiteljski život.
68
Slijedom navedenog, kao što je to nezavisni odvjetnik u biti istaknuo u točki 36. svojeg mišljenja, na državi je članici koja ne dopušta brak između osoba istog spola da uspostavi odgovarajuće postupke kako bi se takav brak priznao u slučaju kad su ga sklopila dva građanina Unije u skladu s pravom države članice domaćina prilikom ostvarivanja svoje slobode kretanja i boravka.
69
U tom pogledu valja istaknuti da je izbor načina priznavanja brakova koje građani Unije sklapaju prilikom ostvarivanja svoje slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici obuhvaćen marginom prosudbe država članica u okviru izvršavanja njihove nadležnosti, navedene u točki 47. ove presude, u području pravila koja se odnose na brak. Stoga je prijepis vjenčanih listova u državnu maticu tih država članica samo jedan od načina na temelju kojih je moguće takvo priznavanje. Međutim, nužno je da se tim načinima priznavanja ne onemogućuje ili pretjerano ne otežava ostvarivanje prava dodijeljenih člankom 21. UFEU‑a.
70
Usto, države članice dužne su poštovati članak 21. stavak 1. Povelje kada se koriste marginom prosudbe kojom raspolažu kako bi uspostavile odgovarajuće postupke za priznavanje braka koji su sklopila dva građanina Unije prilikom ostvarivanja svoje slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici. U tom pogledu valja pojasniti da zabrana svake diskriminacije na temelju spolne orijentacije, koja je propisana tom odredbom, ima obvezujuću prirodu kao opće načelo prava Unije (vidjeti po analogiji presude od 15. siječnja 2014., Association de médiation sociale, C‑176/12, EU:C:2014:2, t. 47., od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 76. i od 22. siječnja 2019., Cresco Investigation, C‑193/17, EU:C:2019:43, t. 76.).
71
U ovom slučaju, iako vjenčani listovi izdani u inozemstvu u načelu mogu proizvesti dokazne učinke ekvivalentne učincima poljskih vjenčanih listova, u praksi je pretjerano teško, pa čak i nemoguće, ostvarivati prava na temelju tih isprava, s obzirom na to da, ako u pogledu navedenih isprava nije izvršen prijepis u poljsku državnu maticu, njihovo priznavanje podliježe diskrecijskoj ovlasti tih upravnih tijela i stoga može biti predmet različitih odluka navedenih tijela, kao što to pokazuju okolnosti iz glavnog predmeta, navedene u točki 50. ove presude.
72
Naime, iz navoda suda koji je uputio zahtjev, kao i iz očitovanja koje je poljska vlada podnijela Sudu, proizlazi da je prijepis vjenčanog lista u poljsku državnu maticu jedino sredstvo predviđeno poljskim pravom kojim se omogućuje da poljska upravna tijela doista priznaju brak sklopljen u državi članici različitoj od Republike Poljske.
73
Stoga ostvarivanje prava na priznavanje braka sklopljenog u drugoj državi članici može biti dovedeno u pitanje diskrecijskom ovlašću kojom raspolažu nadležna tijela u okviru postupka priznavanja vjenčanog lista, s obzirom na to da ta diskrecijska ovlast dovodi do različitih pristupa u pogledu takvog priznavanja, što može podrazumijevati ozbiljne administrativne, profesionalne i privatne nepogodnosti navedene u točki 51. ove presude (vidjeti po analogiji presudu od 4. listopada 2024., Mirin, C‑4/23, EU:C:2024:845, t. 69.).
74
Usto, iz elemenata podnesenih Sudu proizlazi da na temelju poljskog prava parovi osoba različitog spola mogu izvršiti prijepis svojeg vjenčanog lista u poljsku državnu maticu ako je taj brak sklopljen u drugoj državi članici. Nasuprot tomu, parovi osoba istog spola, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, ne mogu ispuniti uvjete predviđene poljskim pravom za ostvarivanje takvog prijepisa zbog svoje spolne orijentacije.
75
Međutim, iako države članice raspolažu marginom prosudbe kad je riječ o načinima priznavanja brakova koje građani Unije sklapaju prilikom ostvarivanja svoje slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici, kao što je to navedeno u točki 69. ove presude, nepostojanje načina priznavanja koji je ekvivalentan onomu koji se pruža parovima osoba različitog spola predstavlja diskriminaciju na temelju spolne orijentacije koja je zabranjena člankom 21. stavkom 1. Povelje. Iz toga slijedi da u slučaju kad država članica u okviru te margine prosudbe odluči u svojem nacionalnom pravu predvidjeti jedinstveni način priznavanja brakova koje građani Unije sklapaju prilikom ostvarivanja svoje slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici, kao što je to u ovom slučaju prijepis vjenčanog lista u državnu maticu, ona je dužna taj način priznavanja primjenjivati jednako na brakove sklopljene između osoba istog spola i na one sklopljene između osoba različitog spola.
76
Naposljetku, valja pojasniti da su i članak 20. i članak 21. stavak 1. UFEU‑a, kao i članak 7. i članak 21. stavak 1. Povelje, sami po sebi dovoljni i ne moraju biti pojašnjeni odredbama prava Unije ni nacionalnog prava kako bi se na temelju njih pojedincima dodijelila prava na koja se kao takva mogu pozivati. Stoga, ako bi sud koji je uputio zahtjev morao utvrditi da ne može tumačiti svoje nacionalno pravo u skladu s pravom Unije, on je dužan u okviru svojih nadležnosti osigurati pravnu zaštitu koja za osobe proizlazi iz tih odredbi i zajamčiti njihov puni učinak, prema potrebi izuzimajući iz primjene predmetne nacionalne odredbe (vidjeti u tom smislu presude od 17. travnja 2018., Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, t. 78. i 79. i od 3. lipnja 2025., Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, t. 72.).
77
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 20. i članak 21. stavak 1. UFEU‑a, u vezi s člankom 7. i člankom 21. stavkom 1. Povelje, treba tumačiti na način da im se protivi propis države članice kojim se, zbog toga što se pravom te države članice ne dopušta brak između osoba istog spola, ne omogućuje priznavanje braka koji je zakonito sklopljen između dvojice njezinih državljana istog spola prilikom ostvarivanja njihove slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici u kojoj su zasnovali ili ustalili obiteljski život ni prijepis u tu svrhu vjenčanog lista u državnu maticu prve države članice, u slučaju kad je takav prijepis jedino sredstvo koje je ta prva država članica predvidjela za omogućavanje takvog priznavanja.
Troškovi
78
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:
Članak 20. i članak 21. stavak 1. UFEU‑a, u vezi s člankom 7. i člankom 21. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima,
treba tumačiti na način da im se:
protivi propis države članice kojim se, zbog toga što se pravom te države članice ne dopušta brak između osoba istog spola, ne omogućuje priznavanje braka koji je zakonito sklopljen između dvojice njezinih državljana istog spola prilikom ostvarivanja njihove slobode kretanja i boravka u drugoj državi članici u kojoj su zasnovali ili ustalili obiteljski život ni prijepis u tu svrhu vjenčanog lista u državnu maticu prve države članice, u slučaju kad je takav prijepis jedino sredstvo koje je ta prva država članica predvidjela za omogućavanje takvog priznavanja.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: poljski