62015CC0656
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
MELCHIORA WATHELETA
od 30. svibnja 2017. (
1
)
Predmet C‑656/15 P
Europska komisija
protiv
TV2/Danmark A/S
„Žalba – Državne potpore – Članak 107. stavak 1. UFEU‑a – Javna radiofuzijska usluga – Mjere koje su danska tijela poduzela u korist danskog pružatelja radiofuzijske usluge TV2/Danmark – Pojam ‚potpora koju dodijeli država članica ili koja se dodjeljuje putem državnih sredstava’”
1.
Europska komisija u svojoj žalbi zahtijeva djelomično ukidanje presude Općeg suda Europske unije u predmetu TV2/Danmark/Komisija (
2
), kojom je taj sud, s jedne strane, poništio Odluku Komisije 2011/839/EU (
3
) u dijelu u kojem je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 plaćeni TV2/Danmark, državne potpore, i, s druge strane, u preostalom dijelu odbio tužbu društva TV2/Danmark A/S (u daljnjem tekstu: TV2 A/S) za djelomično poništenje te odluke. Taj je predmet povezan s predmetima C‑649/15 P i C‑657/15 P koji se također odnose na žalbe protiv pobijane presude i u kojima danas također iznosim svoje mišljenje. Sličan je i predmetu u kojem je nedavno donesena presuda od 8. ožujka 2017., Viasat Broadcasting UK/Komisija (C‑660/15 P, EU:C:2017:178).
I. Činjenice iz kojih proizlazi spor
2.
Društvo TV2 A/S, dansko dioničko društvo za radiodifuziju, osnovano je kako bi s računovodstvenim i poreznim učinkom od 1. siječnja 2003. zamijenilo neovisnog državnog poduzetnika TV2/Danmark (u daljnjem tekstu: TV2) koji je osnovan 1986. Društvo TV2 A/S je, kao i njegov prednik, društvo TV2, druga javna televizijska postaja u Danskoj, dok je prva Danmarks Radio (u daljnjem tekstu: DR).
3.
Zadaća je društva TV2 A/S, kao prije njega društva TV2, produkcija i emitiranje nacionalnih i regionalnih televizijskih programa. To se emitiranje može, među ostalim, provoditi putem radijskih uređaja, satelita ili žičane veze. Pravila u području obveza javne usluge društva TV2 A/S i prethodno, društva TV2, utvrđuje danski ministar kulture.
4.
Osim javnih pružatelja radiodifuzijske usluge, na cijelom danskom televizijskom tržištu prisutni su i komercijalni pružatelji radiodifuzijske usluge. Među ostalim, potonje organizacije obuhvaćaju, s jedne strane, društvo Viasat Broadcasting UK Ltd (u daljnjem tekstu: Viasat) i, s druge strane, cjelinu koju čine društva SBS TV A/S i SBS Danish Television Ltd.
5.
Društvo TV2 osnovano je s pomoću državnog zajma s kamatama te se njegova djelatnost, kao i djelatnost društva DR, trebala financirati s pomoću prihoda od pristojbe koju plaćaju svi danski televizijski gledatelji. Danski je zakonodavac, međutim, odlučio da će društvo TV2, za razliku od društva DR, moći, među ostalim, primati prihode i od promidžbene djelatnosti.
6.
Nakon što je društvo SBS Broadcasting SA/TV Danmark podnijelo pritužbu 5. travnja 2000., Komisija je ispitala sustav financiranja društva TV2 u Odluci 2006/217/EZ od 19. svibnja 2004. o mjerama koje je Danska poduzela u korist [TV2] (SL 2006., L 85, str. 1., i ispravak u SL 2006., L 368, str. 112., u daljnjem tekstu: Odluka TV2 I). Tom se odlukom obuhvatilo razdoblje od 1995. do 2002., a odnosila se osobito na prihode od pristojbi i prijenos sredstava iz fondova za financiranje društva TV2 (Fond TV2 i Radiofonden).
7.
Nakon ispitivanja predmetnih mjera Komisija je zaključila da one predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Komisija je, osim toga, odlučila da su navedene potpore, koje je Kraljevina Danska od 1995. do 2002. dodijelila društvu TV2, spojive s unutarnjim tržištem u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, osim iznosa od 628,2 milijuna danskih kruna (DKK) (oko 84,45 milijuna eura) koji je kvalificirala kao „prekomjernu naknadu”. Stoga je Kraljevini Danskoj naložila povrat tog iznosa s kamatama od društva TV2 A/S, koje je u međuvremenu zamijenilo društvo TV2.
8.
Protiv Odluke TV2 I podnesene su četiri tužbe za poništenje koje su podnijeli, s jedne strane, društvo TV2 A/S (predmet T‑309/04) i Kraljevina Danska (predmet T‑317/04) te, s druge strane, konkurenti društava TV2 A/S, odnosno Viasat (predmet T‑329/04) i SBS TV i SBS Danish Television (predmet T‑336/04).
9.
Presudom od 22. listopada 2008., TV2/Danmark i dr./Komisija (T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 i T‑336/04, u daljnjem tekstu: presuda TV2 I, EU:T:2008:457), Opći sud poništio je navedenu odluku. Opći sud u toj je presudi smatrao da je Komisija pravilno zaključila da zadaća pružanja javne usluge koja je povjerena društvu TV2 odgovara definiciji radiodifuzijskih usluga od općeg gospodarskog interesa. Međutim, također je utvrdio da postoji više nezakonitosti kojima je zahvaćena Odluka TV2 I, a koje su, u konačnici, dovele do njezina poništenja.
10.
Pri ispitivanju jesu li mjere iz Odluke TV2 I financirane državnim sredstvima, Opći sud osobito je utvrdio da Komisija nije obrazložila svoju odluku da prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996. de facto smatra državnim sredstvima.
11.
Nakon poništenja Odluke TV2 I Komisija je preispitala predmetne mjere. Tom se prilikom savjetovala s Kraljevinom Danskom i društvom TV2 A/S te je, osim toga, primila očitovanja trećih strana.
12.
Komisija je iznijela rezultate svojeg novog ispitivanja predmetnih mjera u spornoj odluci.
13.
Ta se odluka odnosi na mjere poduzete u pogledu društva TV2 od 1995. do 2002. Ipak, Komisija je u svojoj analizi uzela u obzir i mjere dokapitalizacije poduzete 2004., nakon donošenja Odluke TV2 I.
14.
Komisija je u pobijanoj odluci ostala pri svojem stavu o kvalifikaciji predmetnih mjera kao državnih potpora u korist društva TV2 u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Najprije je potvrdila da prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996. predstavljaju državna sredstva, a zatim je, provjerom postojanja selektivne prednosti, zaključila da predmetne mjere ne ispunjavaju drugi i četvrti uvjet iz presude Suda od 24. srpnja 2003., Altmark Trans i Regierungspräsidium Magdeburg (C‑280/00, EU:C:2003:415). Suprotno tome, iako je Komisija u Odluci TV2 I utvrdila da iznos od 628,2 milijuna DKK (oko 84,45 milijuna eura) predstavlja prekomjernu naknadu koja nije u skladu s člankom 106. stavkom 2. UFEU‑a, u spornoj je odluci smatrala da je taj iznos kapitalna rezerva namijenjena društvu TV2 A/S.
15.
Članak 1. izreke te odluke glasi kako slijedi: „Mjere koje je Danska poduzela od 1995. do 2002. u korist [društva TV2], u obliku prihoda od pristojbi i drugih mjera koje su predmet ove odluke, spojive su s unutarnjim tržištem u smislu članka 106. stavka 2. [UFEU‑a]”.
II. Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
16.
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 30. prosinca 2011. društvo TV2 A/S pokrenulo je postupak radi djelomičnog poništenja sporne odluke.
17.
Kao prvo, društvo TV2 A/S zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku u dijelu u kojem Komisija u njoj zaključuje da predmetne mjere predstavljaju državne potpore u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
18.
Podredno, društvo TV2 A/S zatražilo je od Općeg suda da poništi spornu odluku osobito zbog činjenice da je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996, koji su posredstvom Fonda TV2 plaćeni društvu TV2, državne potpore.
19.
Pobijanom presudom i osobito točkama 175., 176. i 210. do 220., Opći sud iz navedenog je razloga poništio spornu odluku i odbio tužbu u preostalom dijelu.
III. O žalbi
20.
U potporu svojoj žalbi, Komisija ističe jedan žalbeni razlog kojim u biti tvrdi da je Opći sud, u okviru ispitivanja predstavljaju li prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 preneseni s društva TV2 Reklame na društvo TV2, državnu potporu, počinio pogrešku koja se tiče prava i dao pogrešno tumačenje pojma „državna sredstva” iz članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
21.
Društvo Viasat i Nadzorno tijelo EFTA‑e podupiru Komisiju.
22.
Društvo TV2 A/S i Kraljevina Danska osporavaju argumentaciju Komisije te u biti tvrde da je Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je poništio spornu odluku u dijelu u kojem su se njome predmetni prihodi kvalificirali kao „državna potpora”. Društvo TV2 A/S i Kraljevina Danska tvrde da se u to vrijeme nadzor danske države nad tim sredstvima provodio samo u teoriji i da se Komisijino rasuđivanje temelji na pogrešnom tumačenju danskog prava. Prema njihovu mišljenju, usporedbom ovog predmeta s presudom od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), Opći sud nije počinio nikakvu pogrešku koja se tiče prava. Naposljetku, Kraljevina Danska smatra da Opći sud opravdano razlikuje predmetne prihode od oglašavanja i prihode od pristojbe za medije prenesene iz Fonda TV2 na društvo TV2.
23.
U skladu s člankom 76. stavkom 2. svojeg Poslovnika, Sud je procijenio da po završetku pisanog dijela postupka raspolaže dovoljnim informacijama te da stoga nije potrebno održati raspravu.
A. Uvod
24.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, da bi se mjera kvalificirala kao „potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a, moraju biti ispunjeni svi uvjeti iz te odredbe (
4
).
25.
U navedenoj se odredbi navode četiri uvjeta. Kao prvo, treba se raditi o državnoj intervenciji ili intervenciji putem državnih sredstava. Kao drugo, ta intervencija mora biti takva da može utjecati na trgovinu među državama članicama. Kao treće, mora davati prednost svojem korisniku. Kao četvrto, mora narušavati ili prijetiti da će narušiti tržišno natjecanje (
5
).
26.
Žalba se odnosi samo na prvi od tih uvjeta, odnosno na to da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, prednosti mogu kvalificirati kao „potpora” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a samo ako su, s jedne strane, izravno ili neizravno dodijeljene putem državnih sredstava i, s druge strane, mogu se pripisati državi (
6
).
27.
Kao prvo, što se tiče pripisivosti mjere, u ovom slučaju nije sporno da treba smatrati da su tijela javne vlasti bila uključena u donošenje te mjere (
7
).
28.
Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da zahtjev da se prednost izravno ili neizravno dodjeljuje putem državnih sredstava ne podrazumijeva da je u svakom slučaju potrebno utvrditi postojanje prijenosa državnih sredstava kako bi se prednost dodijeljena jednom ili više poduzetnika mogla smatrati „državnom potporom” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a (
8
).
29.
Naime, prema sudskoj praksi Suda taj pojam „državne potpore”, osim prednosti koje izravno dodjeljuje država, obuhvaća i prednosti koje država dodjeljuje posredstvom javnog ili privatnog tijela koje je ta država imenovala ili osnovala kako bi upravljala potporom (
9
). Naime, u okviru prava Unije ne može se dopustiti da se pravila o državnim potporama zaobilaze stvaranjem autonomnih institucija zaduženih za dodjelu potpora (
10
).
30.
Uzimajući u obzir ta razmatranja, ispitat ću je li Opći sud, presudivši da je Komisija počinila pogrešku koja se tiče prava time što je u spornoj odluci „državna sredstva” kvalificirala kao prihode od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 preneseni s društva TV2 Reklame na društvo TV2, pravilno tumačio taj pojam „državnih sredstava” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
31.
S obzirom na navedeno, važno je već sada istaknuti da ni društvo TV2 A/S ni danska vlada nikakvim oblikom potkrepljene argumentacije ne osporavaju ni prvo (
11
) ni drugo (
12
) opravdanje koje je iznijela Komisija. U svojem su se odgovoru najprije usredotočili na treće opravdanje (
13
) koje je iznijela Komisija te tvrde da su društvo TV2 Reklame i Fond TV2 isključivo djelovali kao kanali za prijenos sredstava klijenata oglašivača društvu TV2, a da pri tomu danska tijela nisu ni najmanje sudjelovala u donošenju odluka o takvoj raspodjeli tih sredstava.
32.
Međutim, s jedne strane, iz sudske prakse Suda proizlazi da nepostojanje margine prosudbe uprave u pogledu upotrebe sredstava kanaliziranih posredstvom javnih tijela nije relevantno dokle god se zakonodavstvom, na temelju kojeg se provodi prijenos, detaljno utvrđuje način na koji se sredstva trebaju kanalizirati (presuda Italija/Komisija, 173/73, EU:C:1974:71, t. 35., i rješenje Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 33).
33.
S druge strane i općenitije, prema mojem mišljenju, argumentaciju društva TV2 A/S i Kraljevine Danske valja u okviru žalbe u svakom slučaju odbiti kao nedopuštenu jer se ona uglavnom odnosi na činjenice iz predmeta i na tumačenje danskog prava (
14
) ili pak jer sadržava nove žalbene razloge, na primjer žalbeni razlog prema kojem je „gospodarska stvarnost programa odlučujuća”, s obzirom na to da ni u jednom trenutku nisu izneseni pred Općim sudom.
B. Je li Opći sud na temelju činjenice da je društvo TV2 Reklame društvo u javnom vlasništvu države trebao zaključiti da predmetna sredstva predstavljaju „državna sredstva”?
34.
Komisija tvrdi da je Opći sud, ne priznajući u točkama 210. i 211. pobijane presude da sredstva društva TV2 Reklame predstavljaju državna sredstva, iako je to društvo u javnom vlasništvu čiji je jedini dioničar danska država te je stoga u potpunosti pod nadzorom i na raspolaganju potonjoj državi, počinio pogrešku koja se tiče prava i tako dao preusko tumačenje sudske prakse koja se odnosi na pojam „državnih sredstava” javnih poduzetnika.
35.
Kao što proizlazi iz sudske prakse koju sam upravo naveo, razina intervencije i nadzora tijela javne vlasti okosnica je pitanja predstavljaju li predmetna sredstva državna sredstva u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a.
36.
Podsjećam da je Sud u presudi od 16. svibnja 2002., Komisija/Francuska, tzv. Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 37.) presudio da „iz sudske prakse Suda proizlazi da [članak 107. stavak 1. UFEU‑a] obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javne vlasti mogu zaista koristiti za potporu poduzećima, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajno u državnu imovinu ili ne. Slijedom toga, čak i kada iznosi koji odgovaraju predmetnoj mjeri nisu u trajnom vlasništvu državne riznice, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod državnim nadzorom i tako na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao državna sredstva” (
15
).
37.
Sud je također u točki 38. iste presude presudio da „Komisija nije pogrešno protumačila pojam ‚državna sredstva’ iz [članka 107. stavka 1. UFEU‑a] time što je u spornoj odluci utvrdila da su sredstva javnih poduzetnika, kao što su sredstva banke Crédit Lyonnais i njezinih društava kćeri, pod državnim nadzorom i stoga na raspolaganju državi. Naime, država ostvarivanjem vladajućeg utjecaja nad takvim poduzećima svakako može usmjeravati upotrebu njihovih sredstava za financiranje, po potrebi, posebnih prednosti u korist drugim poduzetnicima” (vidjeti također presudu od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 66.).
38.
Također upućujem na točku 25. presude od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr. (C‑262/12, EU:C:2013:851), u skladu s kojom se „fondovi koji se financiraju putem obveznih doprinosa koje nameće zakonodavstvo države članice, kojima se upravlja i koje se raspoređuje sukladno tom zakonodavstvu, mogu smatrati državnim sredstvima u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a čak i ako njima upravljaju subjekti koji nisu javna vlast” (
16
).
39.
Međutim, u ovom je slučaju nesporno da je država (Kraljevina Danska) bila jedini dioničar dioničkog društva TV2 Reklame jer je država upisala kapital društva i jer je ministar kulture morao odobriti statute društva i njihove izmjene. Stoga je društvo TV2 Reklame u potpunosti bilo pod državnim nadzorom (
17
).
40.
Kao što je navedeno u sudskoj praksi Suda koju sam upravo naveo, čini mi se da je činjenica da su sredstva društva koje je potpuno u javnom vlasništvu države i pod njezinim nadzorom državna sredstva u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a dostatan razlog da se predloži ukidanje pobijane presude. Radi cjelovitosti, ispitat ću druge razloge, koji će me dovesti do istog zaključka.
C. Podrijetlo sredstava nije odlučujuće
41.
U pobijanoj se presudi (točke 202. i 203.) Opći sud pozvao na svoju presudu od 12. prosinca 1996., Air France/Komisija, T‑358/94, EU:T:1996:194. U tom predmetu, društvo kći francuske posebne javne ustanove, osnovane zakonom (Caisse des dépôts et consignations‑participations (Depozitni i založni fond), u daljnjem tekstu: CDC‑P), steklo je gotovo cijeli kapital društva Air France te se postavilo pitanje mogu li se sredstva upotrijebljena u svrhu tog stjecanja smatrati državnim sredstvima s obzirom na to da se radi o sredstvima iz privatnih izvora kojima je javna ustanova samo upravljala, dok su deponenti tih sredstava u svakom trenutku mogli tražiti njihov povrat.
42.
Iako je, prema mišljenju francuskih tijela, CDC‑P institucija neovisna o vladi, u pobijanoj je presudi Opći sud podsjetio da je u presudi od 12. prosinca 1996., Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194) presudio da se člankom 107. stavkom 1. UFEU‑a obuhvaćaju sva novčana sredstva kojima se javni sektor može zaista koristiti za potporu poduzetnicima jer su ona pod njegovim nadzorom, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajno u imovinu navedenog sektora ili ne.
43.
Zatim je Opći sud u točkama 205. do 207. pobijane presude utvrdio da je Sud to pravilo kasnije potvrdio u presudi od 16. svibnja 2000., Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248).
44.
Opći je sud zatim u točki 208. pobijane presude, iz sudske prakse navedene u točki 201. iste presude (
18
) u vezi s presudama od 12. prosinca 1996., Air France/Komisija (T‑358/94, EU:T:1996:194), i Ladbroke Racing/Komisija (C‑83/98 P, EU:C:2000:248), iznenađujuće zaključio da sredstva trećih osoba mogu predstavljati državna sredstva pod uvjetom da su ih vlasnici dobrovoljno stavili na raspolaganje državi (kao što su to učinili deponenti ustanove CDC‑P u navedenom predmetu Air France/Komisija) ili da su ih se vlasnici odrekli (poput nepotraživanih dobitaka kladitelja u predmetu u kojem je donesena navedena presuda Ladbroke Racing/Komisija), nakon čega je iz toga zaključio, u točkama 211. i 212. pobijane presude, da prihodi od oglašavanja o kojima je riječ u ovom slučaju potječu od oglašivača koji su kupili oglasni prostor na postaji TV2 i da se, slijedom toga, ne može smatrati da su ta sredstva pod nadzorom danske države jer ih vlasnici nisu dobrovoljno stavili na raspolaganje državi niti su ih se odrekli i de facto prepustili državi da njima upravlja.
45.
Ne dijelim to mišljenje iz dva razloga.
1.
Općenito podrijetlo sredstava
46.
Suprotno onome što je navedeno u pobijanoj presudi, podrijetlo konkretnih sredstava i njihova prvotno privatna narav (u ovom slučaju, novac koji su isplatili poduzetnici koji su se željeli oglašavati na TV2) nisu važni kad se ispituje pravno pitanje jesu li sredstva koja su promijenila vlasnika te su u posjedu i pod nadzorom subjekta koji je u cijelosti u državnom vlasništvu „državna” sredstva.
47.
Stoga je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava (osobito u točkama 208., 211. i 212. pobijane presude) time što je stavljao naglasak na druge elemente, a ne na sama sredstva (i, konkretnije, njihovo podrijetlo).
48.
Naime, članak 107. stavkom 1. UFEU‑a „obuhvaća sva novčana sredstva kojima se javne vlasti mogu zaista koristiti za potporu poduzetnicima, neovisno o tome pripadaju li ta sredstva trajno u državnu imovinu ili ne. Slijedom toga, čak i kada iznosi koji odgovaraju predmetnoj mjeri nisu u trajnom vlasništvu tijela javne vlasti, činjenica da oni cijelo vrijeme ostaju pod državnim nadzorom i tako na raspolaganju nadležnim državnim tijelima dovoljna je da bi ih se kvalificiralo kao državna sredstva” (
19
).
49.
Činjenica da nije važno jesu li sredstva stečena aktivnošću poduzetnika ili ih je država prenijela ako su pod državnim nadzorom i njoj na raspolaganju (presuda od 16. svibnja 2002., Komisija/Francuska, tzv. Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 38.), savršeno je opisana u točki 33. presude od 8. svibnja 2003., Italija i SIM 2 Multimedia/Komisija(C‑328/99 i C‑399/00, EU:C:2003:252) koja glasi kako slijedi: „financijska sredstva društva privatnog prava, kao što je Friulia, koje je u 87-postotnom vlasništvu javnog tijela, kao što je pokrajina Furlanija‑Julijska krajina, i djeluje pod njezinim nadzorom, mogu se smatrati državnim sredstvima u smislu [članka 107. stavka 1. UFEU‑a] […]. U tom pogledu nije relevantna činjenica da je društvo Friulia sudjelovalo s vlastitim sredstvima. Naime, kako bi sredstva mogla biti kvalificirana kao državna sredstva, dovoljno je da, kao u ovom slučaju, cijelo vrijeme ostanu pod državnim nadzorom i stoga na raspolaganju nadležnim državnim tijelima” (vidjeti također presudu od 21. ožujka 1991., Italija/Komisija, C‑303/88, EU:C:1991:136, t. 11. do 14.).
50.
Navest ću i presudu od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr. (C‑206/06, EU:C:2008:413). U točki 70. te presude Sud navodi da „nije bitno da je to određeno društvo istovremeno središnje tijelo za prikupljanje poreza, upravitelj prikupljenih sredstava i korisnik jednog dijela tih sredstava. Naime, mehanizmi predviđeni zakonom i konkretno obračuni koje je potvrdio računovođa, omogućavaju razlikovanje tih različitih uloga i nadzor nad korištenjem sredstava. Iz toga proizlazi da sve dok si to određeno društvo nije dodijelilo iznos od 400 milijuna [nizozemskih guldena (NLG) (181512086,40 eura)], u kojem trenutku može s njim slobodno raspolagati, taj iznos ostaje pod državnim nadzorom i time na raspolaganju nacionalnim tijelima, što je dovoljno da se može kvalificirati kao državna sredstva” (moje isticanje).
51.
Već je 1993. nezavisni odvjetnik M. Darmon (
20
) zamislio „odredbu državnog podrijetla kojom se pojedinci – potrošači, radnici, trgovačka društva ili sve ostale kategorije privatnih osoba – obvezuju na isplatu iznosa određenom poduzetniku ili određenom gospodarskom sektoru”. Prema njegovu mišljenju, „ratio legis članka [107.], odnosno održavanje jednakih uvjeta tržišnog natjecanja među gospodarskim subjektima koji se natječu, nalaže da se takva mjera kvalificira kao potpora. ‚Državni’ karakter potpore iz članka [107.] stavka 1. odnosi se više na tijelo koje je donijelo mjeru – država i njezini pojavni oblici – koje tako narušava normalne tržišne uvjete nego na tijelo ili osobu koja financira potporu. Privatne osobe financiraju državne prihode putem izravnih ili neizravnih poreza i, u konačnici, neovisno o prirodi i broju posrednika, pojedinci i gospodarski subjekti u svakom slučaju, u većoj ili manjoj mjeri, financiraju potpore. Prema mojem mišljenju i kao što je Sud naveo u presudi [od 22. ožujka 1977., Steinike i Weinlig, 78/76, EU:C:1977:52], ‚u biti treba uzeti u obzir učinke potpore u odnosu na poduzetnike ili proizvođače koji su njihovi korisnici’[…]. Stoga podrijetlo sredstava ne treba posebno uzeti u obzir. […] Kada se nekom poduzetniku pogoduje zbog mjere kojom se odstupa i koja je posljedica određenog ponašanja države, neovisno o izvoru financiranja, narušavaju se uvjeti tržišnog natjecanja te se stoga trebaju primijeniti članci [107. i 108 UFEU‑a]”.
52.
Također se slažem s Komisijom koja u svojoj Obavijesti o pojmu državne potpore (
21
) ističe da „[p]odrijetlo sredstava nije relevantno pod uvjetom da se, prije izravnog ili neizravnog prijenosa korisnicima, na sredstva primjenjuje javna kontrola te su ona stoga dostupna nacionalnim tijelima [ (
22
)], čak i ako ne postanu vlasništvo tijela javne vlasti [ (
23
)]. […] [P]rijenos državnih sredstava prisutan je ako naknade koje plaćaju privatne osobe prolaze kroz javno ili privatno tijelo određeno za njihovo prenošenje korisnicima. To je […] slučaj čak i kad je privatni subjekt zakonom imenovan da prikuplja takve naknade u ime države i prenosi ih korisnicima, ali mu nije dopušteno da se dohotkom od naknada koristi u svrhe koje nisu predviđene zakonom. U tom slučaju, predmetni iznosi ostaju u okviru javne kontrole i stoga su dostupni nacionalnim tijelima, što je dovoljan razlog da ih se smatra državnim sredstvima [(presuda od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 69. do 75.)]. Budući da se to načelo primjenjuje na javna tijela i privatne subjekte imenovane za prikupljanje naknada i obradu uplata, promjena statusa posrednika s javnog na privatni subjekt nije relevantna za kriterij državnih sredstava ako država nastavi pomno pratiti taj subjekt [ (
24
)]”.
53.
Potpuno je drukčija situacija u predmetu u kojem je donesena presuda od 15. srpnja 2004.Pearle i dr., C‑345/02, EU:C:2004:448, t. 37., u kojoj je Sud presudio da „iz spisa proizlazi da inicijativa za organizaciju i nastavak predmetne reklamne kampanje dolazi odNederlandse Unie van Opticiens, privatnog udruženja optičara, a ne od HBA‑a [(Hoofdbedrijfschap Ambachten), strukovnog tijela javnog prava]. HBA je služio samo kao instrument za naplatu i raspodjelu sredstava prikupljenih u isključivo komercijalnu svrhu koju je prethodno utvrdila predmetna strukovna okolina i koja nikako nije bila dio politike koju su odredila nizozemska tijela” (moje isticanje).
54.
Kao drugi primjer istog tipa, navodim odluku Komisije „Univerzalne bankarske usluge” (
25
). U točki 23. te odluke Komisija navodi sljedeće: „Doprinosi koje će banke (odnosno privatni poduzetnici)
platiti banci POCA kao dokaz o svojem društveno odgovornom poslovanju dobrovoljni su. U praksi, doprinose ne plaćaju sve banke. Prikupljena sredstva jednostavno ‚prolaze kroz ruke države’ i ona nema diskrecijsku ovlast u pogledu njihove raspodjele (odnosno ti doprinosi nisu pod državnim nadzorom). Doprinosi se u cijelosti prenose na banku POCA. Stoga ne predstavljaju državna sredstva (iako ‚prolaze kroz ruke države’ prije isplate krajnjem korisniku) te nisu potpora u smislu [članka 107. stavka 1. UFEU‑a]” („The
contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]”) (moje isticanje).
2.
Zahtjev određenog podrijetla sredstava
55.
U točki 208. pobijane presude, Opći sud na temelju dviju presuda Suda pogrešno zaključuje da se mora ispuniti jedan ili drugi od dvaju „novih” i dodatnih uvjeta (vidjeti točku 44. ovog mišljenja) da bi se sredstva trećih osoba smatrala državnim sredstvima.
56.
Smatram (kao i Komisija) da gore navedena sudska praksa ne sadržava nikakav dokaz na temelju kojeg bi se moglo zaključiti da se sredstva javnih poduzetnika trebaju smatrati državnim sredstvima u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a samo ako su ih vlasnici namjerno stavili na raspolaganje državi ili su ih se odrekli i de facto prepustili državi da njima upravlja.
57.
To nikako i ni u kojem slučaju ne proizlazi iz relevantne sudske prakse u okolnostima ovog predmeta, odnosno iz presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, tzv. Stardust Marine (C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 37. i 38.), koja je uostalom donesena nakon dviju presuda na kojima se pobijana presuda nastoji temeljiti.
58.
Osim toga, kao što je istaknulo Nadzorno tijelo EFTA‑e, dok drugi uvjet (uvjet sredstava kojih su se vlasnici odrekli), koji je predložio Opći sud, nema nikakvu očitu poveznicu s okolnostima ovog predmeta, prvi je uvjet (namjerno stavljanje sredstava na raspolaganje državi) protivan čak novijoj sudskoj praksi Općeg suda.
59.
Naime, u svojoj presudi od 27. rujna 2012., Francuska/Komisija (T‑139/09, EU:T:2012:496), koja nije bila predmet žalbe, Opći sud (šesto vijeće) presudio je (u točkama 63. i 64.) da sama činjenica da je program subvencija djelomično financiran dobrovoljnim doprinosima iz privatnih izvora nije dovoljna da bi se zanijekalo postojanje državnih sredstava jer relevantni kriterij nije podrijetlo sredstava, nego stupanj intervencije tijela javne vlasti u određivanju predmetnih mjera i uvjeta financiranja, čak i ako doprinosi nisu obvezni.
D. Nadzor tijela javne vlasti je odlučujući
60.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je dovoljno da predmetna sredstva „cijelo vrijeme ostaju pod državnim nadzorom i tako na raspolaganju nadležnim državnim tijelima” da bi ih se kvalificiralo kao „državna sredstva” (vidjeti točku 48. ovog mišljenja).
61.
U tom pogledu, smatram da je Opći sud u točkama 212., 214. i 215. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je preusko tumačio pojam „nadzor” u okviru ocjene pitanja je li danska država, posredstvom Fonda TV2, provodila nadzor nad sredstvima prenesenim s društva TV2 Reklame na društvo TV2.
62.
Naime, Opći sud naglasio je isključivo mogućnosti državne intervencije u pogledu prihoda od oglašavanja u okviru prijenosa sredstava iz Fonda TV2 na društvo TV2, a nije uzeo u obzir utjecaj države na prijenos dobiti društva TV2 Reklame na Fond TV2 (vidjeti i uvodne izjave 80. i 81. sporne odluke).
63.
Naime, argumentima koje je Opći sud iznio u točkama 214. do 217. pobijane presude zahtijeva se da ministar kulture, u ovom slučaju, bude ovlašten raspodijeliti sredstva društva TV2 Reklame kojima je odredio svrhu drukčiju od prijenosa u Fond TV2 kako bi se mogla smatrati državnim sredstvima, s obzirom na to da njihova isplata Fondu TV2, koji ih nije obvezan prenijeti na društvo TV2 ne podrazumijeva da ih se može kvalificirati kao „državna sredstva”.
64.
Međutim, kao što Komisija pravilno ističe, i sâm Opći sud u pobijanoj presudi (točka 182.) navodi da iz članka 29. stavka 2. Zakona iz 1994. proizlazi da se Fond TV2 financira iz dobiti ostvarene oglašavanjem na postaji TV2. Također iz istog članka proizlazi da je upravo ministar kulture odlučivao o tome koji dio dobiti društva TV2 Reklame treba isplatiti Fondu TV2 (
26
). Kao što je Opći sud iznio u točki 181. pobijane presude i kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 81. sporne odluke, ministar kulture mogao je upotrijebiti dio dobiti društva TV2 Reklame koji nije isplaćen Fondu TV2, uz suglasnost financijskog odbora Folketinga (danski parlament), za povrat prethodno navedenog državnog jamstva ili u neku drugu kulturnu svrhu (vidjeti članak 33. Zakona iz 1994. (
27
)).
65.
Stoga je država imala sva prava i cjelovit nadzor nad dobiti društva TV2 Reklame te je izravno iz zakonodavstva proizlazilo da su ta sredstva mogla poslužiti i u druge svrhe osim u svrhu prijenosa na Fond TV2.
66.
Budući da je ministar kulture mogao odlučiti da će sredstva poslužiti u drugu svrhu osim u svrhu prijenosa na Fond TV2, valja zaključiti da je država provodila nadzor nad tim sredstvima, bez obzira na način na koji je ministar kulture zapravo odlučio upotrijebiti ta sredstva u određenoj godini.
67.
Osim toga, samo je ministar kulture mogao odrediti iznos koji će se u određenoj godini prenijeti iz Fonda TV2 na društvo TV2, s obzirom na to da se prijenos sredstava iz Fonda TV2 na društvo TV2 mogao provesti samo u skladu s proračunskim okvirom društva TV2 koji je utvrdio ministar kulture (
28
).
68.
Slijedom toga, slažem se s Komisijom da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava, s jedne strane, time što nije uzeo u obzir, u svojoj ocjeni je li riječ o državnim sredstvima (
29
), činjenicu da je država imala sva prava i cjelovit nadzor nad sredstvima društva TV2 Reklame te je mogla odlučiti trebaju li se ta sredstva prenijeti na Fond TV2 ili upotrijebiti u druge svrhe, na primjer u kulturne svrhe, i, s druge strane, time što nije uzeo u obzir činjenicu da je država provodila cjelovit nadzor nad sredstvima Fonda TV2 te je stoga mogla jednostrano odlučiti u kojem trenutku i u kojem iznosu ta sredstva treba prenijeti na društvo TV2.
E. Opći sud pogrešno je protumačio presudu od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)
69.
Kako bi opravdao svoju argumentaciju da danska tijela nisu provodila dovoljan državni nadzor da bi se predmetna sredstva mogla kvalificirati kao „državna sredstva”, Opći sud usporedio je ovaj predmet s predmetom u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
70.
Podsjećam da „državna sredstva” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a postoje kad sredstva iz privatnih izvora prolaze kroz fond pod državnim nadzorom.
71.
Sud je tako presudio da financiranje obveze otkupa električne energije putem poreza nametnutog kupcima električne energije koji prolazi kroz fond pod državnim nadzorom predstavlja intervenciju putem državnih sredstava (
30
).
72.
Također, Sud je obvezu otkupa električne energije iz vjetra koja se financira doprinosima za troškove javne usluge opskrbe električnom energijom kvalificirao kao „državnu potporu”. Kriterij državnih sredstava bio je ispunjen zbog državnog nadzora nad fondom koji se financira iz Doprinosa za javnu uslugu opskrbe električnom energijom (Contribution au service public de l’électricité – CSPE) i kojim upravlja Caisse des dépôts et consignations (
31
).
73.
Međutim, kao što ističu M. Fromont i A. Cartier‑Bresson, „Sud se ne usredotočuje samo na status tijela kroz koje prolaze sredstva. Za svaki pojedinačni slučaj provjerava postoji li državni nadzor nad korištenjem sredstava. U presudi [od 15. srpnja 2004., Pearle i dr., C‑345/02, EU:C:2004:448, t. 41.], o financiranju reklamne kampanje u korist optičara, sredstva kojima se financiralo to oglašavanje prikupili su privatni poduzetnici preko strukovnog tijela javnog prava. Sud je odbacio kriterij državnih sredstava jer to tijelo nije imalo ‚ni u jednom trenutku, ovlast da slobodno raspolaže’ doprinosima koji su ‚obvezno namijenjeni za financiranje [reklamne] kampanje’. Također, [francuski] Conseil d’Etat (Državno vijeće) odbacio je kvalifikaciju državne potpore za uredbu kojom se u skladu s […] Code rural et de la pêche maritime (Zakonik o poljoprivredi i pomorskom ribolovu), proširuje sporazum kojim se uvode članarine u poljoprivrednoj međustrukovnoj organizaciji. Usredotočio se na činjenicu da je međustrukovna organizacija koja je prikupljala članarine samostalno provodila njima financirane djelatnosti, a da prihod od tih članarina nikada nije stavljen na raspolaganje tijelima javne vlasti (CE, 7. svibnja 2008. Coopérative Cooperl Hunaudaye: Zb. CE 2008., tablice, str. 605.‑640. – E. Glaser, Les cotisations volontaires obligatoires perçues par les organisations interprofessionnelles: Dr. adm. 2008., komentar 160.). Iz istih je razloga Sud presudio da uredba o proširenju, donesena u odnosu na sporazum sklopljen u okviru strukovne organizacije za trgovinu puranima ne ispunjava kriterij državnih sredstava [presuda od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348]” (moje isticanje) (
32
).
74.
U presudi od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), Sud je također isključio kvalifikaciju „državne potpore” jer prednosti dodijeljene proizvođačima električne energije iz obnovljivih izvora energije financiraju isključivo privatni opskrbljivači električnom energijom iz sredstava nad kojima država ni u jednom trenutku nije imala nadzor i koja slijedom toga „zapravo nikada ne izlaze iz privatnog sektora” (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika F. G. Jacobsa u predmetu PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2000:585, t. 166.). U istom smislu, presuda od 5. ožujka 2009.UTECA (C‑222/07, EU:C:2009:124; na koju se Opći sud isto tako pozvao u pobijanoj presudi) odnosi se, kao i predmet u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001.PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), na situaciju u kojoj predmetna sredstva ni u jednom trenutku nisu izašla iz privatnog sektora.
75.
Kao što je to pravilno napisala K. Bacon (
33
), „načelo PreussenElektra primjenjuje se isključivo kad trošak subvencije u cijelosti snose privatni operatori koji imaju obvezu otkupa bez ikakvog doprinosa putem propisanog davanja” („[t]he PreussenElektra principle will […] only apply where the cost of the subsidy is borne entirely by the private operators subject to the purchase obligation, without any contribution via a regulated levy”).
76.
Kao što proizlazi i iz presuda od 15. srpnja 2004.Pearle i dr. (C‑345/02, EU:C:2004:448) i od 30. svibnja 2013.Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE (C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 32. i 36.), čini se da je ratio decidendi činjenica da iznosi prikupljeni putem davanja nisu stavljeni na raspolaganje državi, nego su namijenjeni onima koji su ih plaćali („the proceeds from the levy were not available to the State, but were ringfenced for the direct benefit of those who paid it”) (
34
).
77.
U skladu s pobijanom presudom, ovaj predmet sličan je presudi od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160).
78.
Nakon što je Opći sud u točki 209. svoje presude presudio da se ne može smatrati da su sredstva pod državnim nadzorom i stoga predstavljaju državna sredstva samo zato što država zakonodavnom mjerom trećoj osobi propisuje posebnu upotrebu vlastitih sredstava, u točki 213. usporedio je činjenice slučaja s činjenicama u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), te je utvrdio da su ta dva slučaja slična jer je „u tom potonjem predmetu, država odredila minimalne cijene za kupnju električne energije iz obnovljivih izvora energije, dok su u ovom slučaju danska tijela u biti mogla odrediti najviši iznos koji društvo TV2 Reklame treba isplatiti društvu TV2 za stavljanje na raspolaganje termina za oglašavanje u korist stranaka prvog društva”.
79.
Suprotno tome, smatram (
35
) da se dva predmeta činjenično i pravno znatno razlikuju.
80.
S jedne strane, ovaj se predmet odnosi na prijenose sredstava iz javnog poduzetnika nakon odluke koju ministar kulture donosi svake godine, dok je u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), riječ o općoj zakonskoj odredbi o prijenosima naloženima određenim poduzetnicima u korist druge kategorije operatora (uglavnom privatnih).
81.
S druge strane, kao što ističe Komisija, u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), predmetno društvo (PreussenElektra) nije bilo zaduženo za upravljanje mjerom potpore jer se nije radilo o sustavu naknada putem kojeg su društva, koja su snosila dodatne troškove, zbog toga primala naknadu.
82.
Slijedom toga, rješenje iz te presude ne može se primijeniti na situaciju u kojoj je država stvorila zaseban pravni subjekt, kao što je društvo TV2 Reklame, te ga ovlastila da upravlja mjerom potpore (
36
).
83.
Suprotno tome, činjenice u ovom slučaju vrlo su slične činjenicama u predmetu u kojem je donesena presuda od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr. (C‑206/06, EU:C:2008:413).
84.
Društvo u javnom vlasništvu (SEP) ovlašteno je za prikupljanje iznosa putem povećanja cijene koje je nizozemska država zakonom nametnula kupcima električne energije radi suzbijanja troškova koji nisu u skladu s tržištem. U praksi, to je povećanje plaćeno operatoru sustava koji je svake godine te prihode trebao prenijeti na SEP. SEP je zatim zadržao 400 milijuna NLG (181512086,40 eura) kako bi pokrio troškove koji nisu u skladu s tržištem nastale u 2000. te je višak vratio ministru.
85.
Sud je u tom predmetu presudio da, kao prvo, nije važno što je to određeno društvo (SEP) istovremeno središnje tijelo za prikupljanje poreza, upravitelj prikupljenih sredstava i korisnik jednog dijela tih sredstava jer je moguće razlikovati različite uloge SEP‑a i nadzirati korištenje sredstava, što za posljedicu ima, prema mišljenju Suda (t. 70. presude od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413) da, „sve dok si to određeno društvo nije dodijelilo iznos od 400 milijuna NLG [181512086,40 eura], u kojem trenutku može s njim slobodno raspolagati, taj iznos ostaje pod državnim nadzorom i time na raspolaganju nacionalnim tijelima, što je dovoljno da se može kvalificirati kao državna sredstva (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, [tzv. Stardust Marine]C‑482/99, [EU:C:2002:294], t. 37.)”.
86.
Sud je zatim pojasnio da je predmetna mjera u ovom predmetu različita od mjere iz presude od 13. ožujka 2001.PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), „u kojoj je Sud presudio, u točki 59., da obveza privatnih opskrbljivača električnom energijom da električnu energiju iz obnovljivih izvora energije kupuju po utvrđenim minimalnim cijenama ne dovodi do izravnog ili neizravnog prijenosa državnih sredstava na poduzetnike koji proizvode tu vrstu električne energije. U potonjem slučaju, država nije ovlastila poduzetnike za upravljanje državnim sredstvom, već su ona bila obvezana na otkup iz svojih vlastitih financijskih sredstava” (presuda od 17. srpnja 2008.Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74.).
87.
Kao i u predmetu u kojem je donesena presuda od 17. srpnja 2008.Essent Netwerk Noord i dr. (C‑206/06, EU:C:2008:413), društvo TV2 Reklame neovisna je javna ustanova osnovana radi prikupljanja sredstava prodajom oglasnog prostora na postaji TV2 i radi upravljanja tim sredstvima.
88.
Također, u skladu s točkom 32. rješenja od 22. listopada 2014., Elcogás (C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314), „suprotno glavnom predmetu, u predmetu u kojem je donesena presuda [od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160)], kao prvo, privatni su poduzetnici isključivo bili obvezani na otkup iz svojih vlastitih financijskih sredstava [(vidjeti u tom smislu presudu od 17. srpnja 2008, Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74.)]. Kao drugo, predmetna se sredstva nisu mogla smatrati državnim sredstvom jer ni u jednom trenutku nisu bila pod državnim nadzorom i jer država članica nije ustanovila ni uredila nijedan mehanizam naknade dodatnih troškova koje snose privatni poduzetnici, kojim država jamči tim poduzetnicima pokriće tih dodatnih troškova [(vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 36).]”.
89.
Uostalom, isto se rasuđivanje primjenjuje u pogledu Fonda TV2, s obzirom na to da je riječ o javnoj ustanovi i da je ministar također mogao raspolagati sredstvima fonda.
90.
Kao i u presudama navedenima u bilješci 36. ovog mišljenja, zakonodavac je uspostavio sustav na temelju kojeg društvo u javnom vlasništvu (u ovom slučaju društvo TV2 Reklame) prima naknadu za potporu kojom upravlja, u ovom slučaju u obliku prava na prodaju oglasnog prostora društva TV2.
91.
Tome treba dodati da društvo TV2 Reklame nije bilo obvezano na otkup od društva TV2 iz svojih vlastitih financijskih sredstava, suprotno onome što je bio slučaj u presudi od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160). Međutim, iz danskog zakonodavstva proizlazi da je društvo TV2 trebalo staviti oglasni prostor na raspolaganje društvu TV2 Reklame i da stoga društvo TV2 Reklame nije bilo dužno kupiti taj oglasni prostor od društva TV2 po unaprijed određenoj cijeni, kao što je to bio slučaj u navedenoj presudi.
92.
Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da je ovaj predmet sličan predmetu u kojem je donesena presuda od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), a to pogrešno tumačenje bilo je ključno u obrazloženju Općeg suda za poništenje sporne odluke.
F. Nepostojanje razlike u pogledu podrijetla prihoda od pristojbi i prihoda od oglašavanja
93.
Slažem se s Komisijom da razlika, koju je istaknuo Opći sud, između podrijetla prihoda od oglašavanja, koji su posredstvom Fonda TV2 preneseni s društva TV2 Reklame na društvo TV2, i podrijetla prihoda od pristojbe za medije, prenesenih iz Fonda TV2 na društvo TV2, u ovom slučaju nije ni logična ni opravdana.
94.
Naime, teško je odrediti u čemu se razlikuju sredstva iz plaćanja na koje se zakonom obvezuju privatni korisnici za pristupanje programima državne televizije od plaćanja privatnih oglašivača za dobivanje oglasnog prostora u tim medijima. U oba je slučaja riječ o sredstvima trećih osoba koja se plaćaju javnom poduzetniku, bilo to društvo DR ili društvo TV2 Reklame, u zamjenu za protučinidbu.
95.
Pogreške koje se tiču prava, koje sam istaknuo, otkrivaju razloge iz kojih je Opći sud zaključio da tim dvjema vrstama sredstava treba drukčije pristupati iako se ne razlikuju po pitanju podrijetla.
G. Miješanje pojmova „državna sredstva” i „prednost”
96.
Naposljetku, slažem se s Komisijom da osobito iz točke 211. pobijane presude proizlazi da se čini da je Opći sud pomiješao pojmove „državna sredstva” i „prednost” (vidjeti u tom pogledu točke 175. do 220. pobijane presude).
97.
Međutim, pitanje predstavlja li prijenos predmetnih sredstava prednost nije relevantno kako bi se utvrdilo trebaju li se ta sredstva smatrati „državnim sredstvima” u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a. To bi se pitanje moglo odnositi samo na neki drugi od četiriju uvjeta potrebnih da bi se utvrdilo postojanje državne potpore, u smislu navedenog članka, odnosno predmetna mjera mora biti selektivna, to jest njome se stavlja „određen[e] poduzetnik[e] ili proizvodnj[u] određene robe” u povoljniji položaj.
IV. Troškovi
98.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da su Komisija i Viasat podnijeli zahtjev da društvo TV2 A/S snosi troškove i da isti nije uspio u svom tužbenom zahtjevu, valja mu naložiti snošenje troškova. Na temelju članka 140. stavka 1. Poslovnika Suda, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, države članice i institucije koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove. Kraljevina Danska kao intervenijent u postupku pred Općim sudom, snosi vlastite troškove. U skladu s člankom 140. stavkom 2. tog poslovnika, koji se također na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, Nadzorno tijelo EFTA‑e snosi vlastite troškove jer je interveniralo u postupak. Posljedično, Nadzorno tijelo EFTA‑e snosit će vlastite troškove.
V. Zaključak
99.
Iz tih razloga, predlažem Sudu da odluči na sljedeći način:
–
ukine presudu Općeg suda od 24. rujna 2015., T‑674/11, TV2/Danmark/Komisija s obzirom na to da je potonji sud poništio odluku Komisije 2011/839/EU od 20. travnja 2011. o mjerama koje je Danska poduzela (C 2/03) u korist TV2/Danmark samo zato što je Komisija smatrala da su prihodi od oglašavanja iz 1995. i 1996., koji su posredstvom Fonda TV2 plaćeni TV2/Danmark A/S, državne potpore;
–
odbije u cijelosti treći dio tužbenog zahtjeva koji je podredno istaknuo tužitelj u prvom stupnju;
–
naloži tužitelju u prvom stupnju snošenje troškova Europske komisije i društva Viasat Broadcasting UK Ltd; i
–
odluči da Kraljevina Danska i Nadzorno tijelo EFTA‑e snose vlastite troškove.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	Presuda od 24. rujna 2015., TV2/Danmark/Komisija, T‑674/11, EU:T:2015:684 (u daljnjem tekstu: pobijana presuda)
(
3
)	Odluka od 20. travnja 2011., o mjerama koje je Danska poduzela (C‑2/03) u korist TV2/Danmark (SL 2011., L 340, str. 1., u daljnjem tekstu: sporna odluka)
(
4
)	Vidjeti presudu od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 63. i navedenu sudsku praksu.
(
5
)	Vidjeti presudu od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 15. i navedenu sudsku praksu.
(
6
)	Vidjeti presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, tzv. Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 24.; od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 16., i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 21.
(
7
)	Vidjeti presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, tzv. Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 52.; od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 17., i rješenje od 22. listopada 2014., Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 22.
(
8
)	Vidjeti osobito presude od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, tzv. Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 36.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 34., i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 19.
(
9
)	Vidjeti presude od 13. ožujka 2001., PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, t. 58.; od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 26., i od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 20.
(
10
)	Presuda od 16. svibnja 2002., Francuska/Komisija, tzv. Stardust Marine, C‑482/99, EU:C:2002:294, t. 23. Vidjeti i sudsku praksu osobito relevantnu u ovom slučaju, koju ću detaljno razmotriti u točkama 36. i 37. ovog mišljenja.
(
11
)	Odnosno da je Opći sud na temelju činjenice da je društvo TV2 Reklame društvo u javnom vlasništvu države trebao zaključiti da predmetna sredstva predstavljaju „državna sredstva”.
(
12
)	Odnosno da su danska tijela ovlastila društvo TV2 Reklame i Fond TV2 za upravljanje kretanjem prihoda od oglašavanja od kupca oglasnog prostora do društva TV2 te stoga i za upravljanje programom potpora.
(
13
)	Odnosno da su danska tijela raspolagala marginom prosudbe za određivanje jesu li i u kojoj mjeri prihodi od oglašavanja preneseni na društvo TV2.
(
14
)	Presuda od 3. travnja 2014., Francuska/Komisija, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, t. 78. i 79. i navedena sudska praksa. Naime, Opći sud u točkama 181. do 186. pobijane presude upućuje na dansko zakonodavstvo, kako je prikazano u spornoj odluci, pritom ne dovodi u pitanje to utvrđenje činjenica i samo izvodi pravne zaključke (prema mojem mišljenju, pogrešne) koji proizlaze iz okolnosti koje je u navedenoj odluci utvrdila Komisija.
(
15
)	Sud upućuje na presudu od 16. svibnja 2000., Francuska/Ladbroke Racing i Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, t. 50. Naime, „lottery proceeds (even if the operation is run by a private company), part of which are allocated by law to a fund, amount to ‚State resources’”. Vidjeti Pesaresi, N., Van de Casteele, K., Flynn, L., i Siaterli, Ch., (izd.), EU Competition Law, Volume IV., State Aid, Book One, Claeys & Casteels, 2016., str. 213. Vidjeti odluke Komisije od 9. travnja 2002., Odobrenje državne potpore u skladu s člancima 87. i 88. [UEZ‑a] – Slučajevi u kojima Komisija nema primjedbi (predmeti N 560/01 i NN 17/02, Brighton West Pier) (SL 2002., C 239, str. 2.) i od 27. svibnja 2003., Odobrenje državne potpore u skladu s člancima 87. i 88. [UEZ‑a] – Slučajevi u kojima Komisija nema primjedbi (predmet NN 11/02, UK National Heritage Memorial Fund) (SL 2003., C 187, str. 9.).
(
16
)	Vidjeti također presudu od 2. srpnja 1974., Italija/Komisija (173/73, EU:C:1974:71, t. 35.). Vidjeti Latullaie, F., L’obligation d’achat d’électricité éolienne, une aide d’État?, Dr. env., srpanj‑kolovoz 2012., br. 23, str. 242., Durand, E., L’affaire Vent de Colère: une légère brise avant la tempête, JCP A, 2013., br. 48, str. 2345., i Ronzano, A., Notion d’intervention ou de ressources d’État, RDLC, 3.‑2013., br. 53647.
(
17
)	Vidjeti uvodne izjave 80., 89. i 90. sporne odluke. Članak 31. stavak 1. Bekendtgørelse af lov om radio- og fjernsynsvirksomhed (Kodificirani danski zakon br. 578 o radiofuzijskim uslugama) od 24. lipnja 1994. (u daljnjem tekstu: Zakon iz 1994.) (Prilog A.4 žalbi, stranica 99.) glasi kako slijedi: „Ministar kulture osniva dioničko društvo za prodaju oglasnog prostora društva TV2 (TV2 Reklame A/S). Država upisuje kapital društva. Ministar odobrava statut društva i njegove izmjene”.
(
18
)	Presude od 30. svibnja 2013., Doux Élevage i Coopérative agricole UKL‑ARREE, C‑677/11, EU:C:2013:348, t. 35. i navedena sudska praksa, i od 15. siječnja 2013., Aiscat/Komisija, T‑182/10, EU:T:2013:9, t. 104.
(
19
)	Presuda od 10. studenoga 2011., Elliniki Nafpigokataskevastiki i dr./Komisija, T‑384/08, neobjavljena, EU:T:2011:650, t. 87. i navedena sudska praksa
(
20
)	Vidjeti njegovo mišljenje u predmetu Sloman Neptun, (C‑72/91 i 73/91, EU:C:1992:130, t. 40. i 41., vidjeti i točke 12. do 46.). Vidjeti i njegovo mišljenje u predmetu Kirsammer‑Hack, (C‑189/91, EU:C:1992:458, t. 18. do 27.), iako je Sud u to vrijeme odbacio to tumačenje te usvojio ograničeniji pristup.
(
21
)	Obavijest Komisije o pojmu državne potpore iz članka 107. stavka 1. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (SL 2016., C 262., str. 13. i sljedeće stranice)
(
22
)	Presude od 16. svibnja 2000., Francuska/Ladbroke Racing, i Komisija, C‑83/98 P, EU:C:2000:248, t. 50., i od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord, C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 70.
(
23
)	Komisija navodi presudu od 12. prosinca 1996., Air France/Komisija, T‑358/94, EU:T:1996:194, t. 65. do 67.„o potpori koju je dodijelila grupa Caisse des Dépôts et Consignations, koja je bila financirana iz dobrovoljnih pologa privatnih građana koji su se mogli povući u bilo kojem trenutku. To nije utjecalo na zaključak da su ta sredstva bila državna sredstva jer je grupa Caisse mogla koristiti se njima iz salda nastalog na temelju pologa i povlačenja kao da su joj trajno bili na raspolaganju”. Vidjeti i presudu od 16. svibnja 2000., Francuska/Ladbroke Racing i Komisija, C‑83/98 P, ECLI:EU:C:2000:248, t. 50.
(
24
)	Vidjeti Odluku Komisije 2011/528/EU o državnoj potpori C 24/09 (ex NN 446/08) – Državna potpora u korist poduzećâ s visokim energetskim intenzitetom, austrijski zakon o električnoj energiji iz obnovljivih izvora energije (SL 2011., L 235, str. 42.), uvodna izjava 76., potvrđenu presudom od 11. prosinca 2014., (T‑251/11, EU:T:2014:1060) (potonja presuda nije bila predmet žalbe).
(
25
)	Odluka N 514/01 od 13. veljače 2002. Odobrenje državne potpore u skladu s člancima 87. i 88. [UEZ‑a] – Slučajevi u kojima Komisija nema primjedbi (Modernizacija sustava isplate davanja i pružanje pristupa univerzalnim bankarskim uslugama u poštanskim uredima) (SL 2003., C 186, str. 17., t. 23.).
(
26
)	Stavkom 1. tog članka predviđa se da se dijelom pristojbe koju plaćaju imatelji radijskih i televizijskih uređaja i koji pripada društvu TV2, financira poseban fond, nazvan Fond TV2, kojim upravlja središnja uprava.
(
27
)	Vidjeti i uvodne izjave 81. i 84. sporne odluke. U skladu s člankom 33. Zakona iz 1994. (Prilog A.4 žalbi, stranica 99.), „ministar kulture može upotrijebiti dio dobiti društva TV2 Reklame koji nije isplaćen Fondu TV2, uz suglasnost financijskog odbora Folketinga, za povrat prethodno navedenog državnog jamstva ili u neku drugu kulturnu svrhu”.
(
28
)	Člankom 30. stavcima 1. do 3. Zakona iz 1994. (Prilog A.4 žalbi, str. 98. i 99.) predviđa se: „[s]ve aktivnosti društva TV2 financiraju se sredstvima iz Fonda TV2 u skladu s proračunskim okvirom koji je odredio ministar kulture i prihodima od prodaje programa i drugih usluga, subvencijama i dr.”, „[d]a bi se osigurala sredstva potrebna za obavljanje aktivnosti društva TV2, uspostavlja se državno jamstvo čiji iznos određuje ministar uz suglasnost financijskog odbora Folketinga”, i „ako se uz prihode navedene u stavku 1. ne mogu provesti sve programske aktivnosti, središnja uprava može, uz suglasnost ministra, zatražiti državno jamstvo. Njime se jamče zajmovi koje je preuzeo Fond TV2, a isplaćuje i vraća se iz fonda”.
(
29
)	Komisija podsjeća na svoj prvi argument prema kojem su predmetna sredstva u ovom slučaju državna sredstva već samo zato što proizlaze iz društva koje je u javnom vlasništvu države i napominje da se ne može pozivati na njezine argumente i zaključak da bi se smatralo da je prema njezinu mišljenju potrebno provesti takvu analizu. Slažem se s tom tvrdnjom (vidjeti točku 40. ovog mišljenja).
(
30
)	Presuda od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413. Vidjeti Fromont, M., i Cartier‑Bresson, A., Fasc. 256.: Aides économiques. – Notion. Typologie, JurisClasseur Administratif, 20. siječnja 2015., str. 19.
(
31
)	Presuda od 19. prosinca 2013., Association Vent De Colère! i dr., C‑262/12, EU:C:2013:851. Vidjeti Fromont, M., i Cartier‑Bresson, A., op. cit., str. 19.
(
32
)	Vidjeti Fromont, M., i Cartier‑Bresson, A., op. cit., str. 18 i 19.
(
33
)	Bacon, K., European Union Law of State Aid, Oxford University Press, 2017., str. 66., stavak 2.106 i bilješka 454. (moje isticanje).
(
34
)	Bacon, op. cit., str. 63., stavak 2.100. Usporediti s presudama od 17. srpnja 2008.Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 72. i od 20. rujna 2007., Salvat père & fils i dr./Komisija, T‑136/05, EU:T:2007:295, t. 162., u kojima je zaključak bio drukčiji.
(
35
)	Kao i K. Bacon, op. cit., koja, nakon svojeg komentara o predmetu od 13. ožujka 2001., PreussenElektra (C‑379/98, EU:C:2001:160), nadalje navodi da „[a] rather different example of the analysis of payments from private parties was the advertising revenues paid to the Danish broadcaster TV2, which the [General] Court held were not State resources despite the fact that the Danish authorities could restrict the percentage of those revenues that was transferred to TV2” (moje isticanje).
(
36
)	Presude od 17. srpnja 2008., Essent Netwerk Noord i dr., C‑206/06, EU:C:2008:413, t. 74. i od 19. prosinca 2013.Association Vent de Colère, C‑262/12, EU:C:2013:851, t. 35. kao i rješenje Elcogás, C‑275/13, neobjavljeno, EU:C:2014:2314, t. 32.