62024CJ0429
PRESUDA SUDA (deveto vijeće)
30. travnja 2025. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Zaštita potrošača – Direktiva 2011/83/EU – Pojam ‚potrošač’ – Članak 2. točka 1. – Pojam ‚ugovor o uslugama’ – Članak 2. točka 6. – Ugovori o obrazovanju u vezi sa školovanjem učenikâ u dobi u kojoj je školovanje obvezno – Privatno obrazovanje – Članak 27. – Pružanje nenaručenih usluga– Obvezni predmeti u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima”
U predmetu C‑429/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska), odlukom od 3. lipnja 2024., koju je Sud zaprimio 18. lipnja 2024., u postupku
St. Kliment Ohridski Primary Private School EOOD
protiv
QX,
SUD (deveto vijeće),
u sastavu: N. Jääskinen, predsjednik vijeća, M. Condinanzi i R. Frendo (izvjestiteljica), suci,
nezavisni odvjetnik: A. Biondi,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za St. Kliment Ohridski Primary Private School EOOD, S. A. Logofetova
–
za češku vladu, S. Šindelková, M. Smolek i J. Vláčil, u svojstvu agenata,
–
za njemačku vladu, J. Möller i N. Scheffel, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, G. Koleva i I. Rubene, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 2. točaka 1. i 6. i članka 27. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (SL 2011., L 304, str. 64.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 1., str. 375. i ispravak SL 2024./90093, L).
2
Zahtjev je podnesen u okviru spora između St. Klimenta Ohridskog Primary Private School EOOD (u daljnjem tekstu: St. Kliment Ohridski), privatne obrazovne ustanove, i QX, fizičke osobe, u vezi s plaćanjem ugovorne kazne od strane potonjeg proizišle iz jednostranog raskida ugovora o obrazovanju koje je sklopila s tom ustanovom za školovanje svoje djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 93/13
3
U članku 2. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima (SL 1993., L 95, str. 29.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24. i ispravak SL 2024./90009, L) predviđa se:
„Za potrebe ove Direktive izraz:
[…]
(b)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije;
(c)
‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu.”
Direktiva 2011/83
4
U uvodnoj izjavi 60. Direktive 2011/83 navedeno je:
„Budući da je prodaja po inerciji, koja se sastoji od isporuke nenaručene robe ili pružanja nenaručenih usluga potrošačima, zabranjena Direktivom 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenim poslovnim djelovanjima poduzetnika prema potrošaču na unutarnjem tržištu [i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7/EZ, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća] (‚Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi’) [(SL 2005., L 149, str. 22.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak SL 2016., L 332, str. 25.)], ali se tom Direktivom za nju ipak ne predviđa nikakav ugovorni pravni lijek, u ovu bi Direktivu trebalo uvesti ugovorni pravni lijek kojim se potrošača oslobađa odgovornosti da za takvu neželjenu isporuku ili uslugu treba osigurati bilo kakvu naknadu.”
5
Člankom 2. Direktive 2011/83, naslovljenim „Definicije”, određuje se:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
(1)
‚potrošač’ znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenim ovom Direktivom djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti;
(2)
‚trgovac’ znači svaka fizička ili pravna osoba, neovisno o tome je li u privatnom ili javnom vlasništvu, koja u vezi s ugovorima obuhvaćenim ovom Direktivom djeluje, uključujući i preko drugih osoba koje djeluju u njezino ime ili za njezin račun, u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću;
[…]
(5)
‚kupoprodajni ugovor’ znači svaki ugovor prema kojem vlasništvo nad robom trgovac prenosi ili se obvezuje prenijeti na potrošača, a potrošač plaća ili se obvezuje platiti njezinu cijenu, uključujući i svaki ugovor čiji su predmet i roba i usluge;
(6)
‚ugovor o usluzi’ znači svaki ugovor osim kupoprodajnog ugovora, prema kojem trgovac isporučuje ili se obvezuje isporučiti uslugu potrošaču, a potrošač plaća ili se obvezuje platiti njezinu cijenu;
[…]”
6
U stavcima 1. i 5. članka 3. te direktive, naslovljenog „Područje primjene”, propisuje se:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje, pod uvjetima i u mjeri određenoj u njezinim odredbama, na svaki ugovor sklopljen između trgovca i potrošača. […]
[…]
5.   Ova Direktiva nema učinka na opće odredbe nacionalnog ugovornog prava, primjerice pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora u mjeri u kojoj opći aspekti ugovornog prava nisu uređeni ovom Direktivom.”
7
Članak 27. navedene direktive, naslovljen „Prodaja po inerciji”, glasi kako slijedi:
„Potrošač je oslobođen obveze osiguravanja bilo kakve naknade u slučajevima isporuke nenaručene robe, vode, plina, električne energije, područnoga grijanja ili digitalnog sadržaja ili pružanja nenaručenih usluga koji se zabranjuju člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29/EZ. U takvim slučajevima izostanak reakcije kupca nakon takve isporuke nenaručene robe ili pružanja nenaručene usluge ne smatra se pristankom.”
Bugarsko pravo
Zakon o predškolskom i školskom obrazovanju
8
Članak 8. Zakona za predučilištnonto i učilištnoto obrazovanie (Zakon o predškolskom i školskom obrazovanju) (DV br. 79 od 13. listopada 2015.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: ZPUO), u stavku 2. propisuje:
„Školovanje je obvezno do 16. godine života, a ta obveza počinje u školskoj godini u kojoj dijete navršava sedmu godinu života.”
9
Članak 29. stavak 3. ZPOU‑a propisuje:
„Privatni vrtići i privatne škole stječu svojstvo pravne osobe u skladu s uvjetima i postupcima predviđenima Targovskim zakonom (Trgovački zakon) (DV br. 48 od 18. lipnja 1991.), Zakonom za juridičeskite lica s nestopanska cel (Zakon o neprofitnim pravnim osobama) (DV br. 81 od 6. listopada 2000.) Zakonom za kooperatsiite (Zakon o zadrugama) (DV br. 113, od 28. prosinca 1991.), ili pravom druge države članice.”
10
Prema članku 301. stavcima 1. i 2. ZPOU‑a:
„1)   Usluge koje premašuju ponudu koju financira država u skladu s člankom 10. stavkom 3. i koje privatni vrtići i privatne škole pružaju uz naknadu navedene su u pravilniku pojedinog privatnog vrtića odnosno pojedine privatne škole.
(2)   Uvjete i postupak plaćanja usluga iz stavka 1. te njihove iznose ugovaraju privatni vrtić ili privatna škola s roditeljem djeteta ili učenika.”
Zakon o zaštiti potrošača
11
Stavak 13. dodatnih odredbi Zakona za zaštita na potrebitelite (Zakon o zaštiti potrošača) (DV br. 99 od 9. prosinca 2005.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, u bugarsko pravo gotovo istovjetno prenosi članak 2. Direktive 2011/83.
Glavni postupak i prethodna pitanja
12
Osoba QX je sa Sv. Klimentom Ohridskim sklopila dva ugovora o obrazovanju u punom radnom vremenu za školovanje svoje djece tijekom školske godine 2022./2023., uz plaćanje godišnje školarine.
13
Sukladno bugarskom pravu ta djeca su bila u dobi u kojoj je školovanje obvezno.
14
Oba ugovora sadržavala su klauzulu prema kojoj ih osoba QX može jednostrano raskinuti uz pisanu obavijest od mjesec dana unaprijed i plaćanje ugovorne kazne. Ta je klauzula precizirala da ako osoba QX nije platila posljednju ratu predmetnog ugovora u trenutku obavijesti o njegovom raskidu, ugovorna kazna odgovara iznosu te posljednje neplaćene rate na dan obavijesti o tom raskidu.
15
Dana 4. travnja 2023. ta su dva ugovora raskinuta i djeca osobe QX preselila su se u novu obrazovnu ustanovu.
16
St. Kliment Ohridski podnio je tužbu protiv osobe QX pred Sofijskim rajonen sadom (Općinski sud u Sofiji, Bugarska), koji je sud koji je uputio zahtjev, tražeći nalaganje potonjoj plaćanje predviđene ugovorne kazne, na temelju toga što je ona jednostrano raskinula navedene ugovore ispisivanjem svoje djece iz te ustanove.
17
Sud koji je uputio zahtjev utvrdio je da je među strankama u glavnom postupku nesporno da posljednja rata predmetnih ugovora u glavnom postupku nije plaćena. Među njima nisu sporni ni iznos posljednje rate ni iznos ugovorne kazne.
18
Međutim, osoba QX osporava valjanost navedene ugovorne kazne, tvrdeći da je potonja protivna moralu jer rezultira neosnovanim bogaćenjem. Ona smatra da ista ugovorna kazna nadilazi svoju preventivnu, kompenzatornu i kaznenu svrhu.
19
U tim okolnostima, sud koji je uputio zahtjev pita, prvo, može li se osoba QX kvalificirati kao potrošač, utoliko što je prema zakonu dužna slati svoju djecu u školu na obrazovanje.
20
U tom smislu, taj sud primjećuje da je u Bugarskoj školovanje obvezno za učenike do 16. godine. Ovisno o njihovom načinu financiranja, bugarske obrazovne ustanove mogu biti javne ili privatne. Dok javne obrazovne ustanove nude besplatno obrazovanje, privatne obrazovne ustanove zahtijevaju plaćanje školarine, za što su odgovorni roditelji učenika. Nadalje, u privatnim obrazovnim ustanovama obrazovanje se pruža na temelju ugovora o obrazovanju sklopljenog između dotične ustanove i roditelja učenika koji se školuje.
21
Navedeni sud precizira da nema razlike između javnih obrazovnih ustanova i privatnih obrazovnih ustanova u pogledu predmeta čija je nastava obvezna, broja nastavnih sati tih predmeta i sadržaja te nastave. U obama slučajevima, obrazovanje se pruža u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima koji se utvrđuju uredbama koje donosi ministar za obrazovanje i znanost.
22
U tom kontekstu, isti sud primjećuje da je St. Kliment Ohridski privatna obrazovna ustanova koja je registrirana kao trgovačko društvo. Ta ustanova ne prima nikakva sredstva državnih ili lokalnih tijela i svoje aktivnosti financira isključivo školarinama, donacijama i drugim izvorima prihoda. Nadalje, navedena ustanova ne obavlja neprofitnu djelatnost niti djeluje kao zadruga, već obavlja trgovačku djelatnost.
23
Stoga su, prema sudu koji je uputio zahtjev, s jedne strane, predmetni ugovori u glavnom postupku sklopljeni u kontekstu trgovačke djelatnosti St. Klimenta Ohridskog, a s druge strane, osoba QX je djelovala u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti.
24
Nadalje, u mjeri u kojoj je dotični roditelj taj koji je sklopio ugovore o obrazovanju kako bi se njegova djeca mogla koristiti uslugom obrazovanja, taj sud postavlja pitanje mogu li se potonja kvalificirati kao potrošači u okviru tih ugovora.
25
Kao drugo, navedeni sud postavlja pitanje predstavlja li ugovor koji se odnosi na pružanje obrazovanja od strane privatne ustanove, kada je obrazovanje obvezno, „ugovor o uslugama” u smislu članka 2. točke 6. Direktive 2011/83.
26
U tom pogledu, isti sud primjećuje da činjenica da tu uslugu mogu pružati i javne i privatne obrazovne ustanove dovodi do nejasnoća u vezi s tom kvalifikacijom. U tim okolnostima dvoji treba li cijeli predmetni ugovor kvalificirati kao „ugovor o uslugama”, s obzirom na to da je školovanje obvezno i obrazovanje se pruža u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima, ili bi se navedena kvalifikacija trebala odnositi samo na usluge predviđene tim ugovorom, ali koje ne ulaze u okvir obveznog izvođenja, kao što su pružanje prehrane, prijevoza ili izvannastavnih aktivnosti.
27
Kao treće, u slučaju da bi se ugovor o obrazovanju sklopljen s privatnom ustanovom trebao smatrati ugovorom sklopljenim s potrošačem, sud koji je uputio zahtjev pita se postoji li razlog za primjenu članka 27. Direktive 2011/83 koji predviđa oslobođenje od obveze plaćanja za pružanje nenaručenih usluga.
28
Naime, taj se sud pita o mogućnosti da roditelji ili učenici mogu tvrditi da nisu tražili da se određeni predmeti predaju u okviru predviđenog broja nastavnih sati za obavezne ili izborne predmete. Konkretno, on se pita može li se ograničiti odgovornost potrošača za plaćanje školarina zbog toga što dijete o kojemu je riječ nije zatražilo poučavanje određenog predmeta u utvrđenom broju nastavnih sati.
29
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev naglašava važnost pojašnjenja točaka navedenih u ovim trima pitanjima, s obzirom na to da, u sporovima koji se odnose na potrošačko pravo, nacionalni sud može automatski primijeniti obvezujuće pravno pravilo usmjereno na zaštitu dotičnog potrošača.
30
U tim je okolnostima Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li pojam ‚potrošač’ u smislu članka 2. točke 1. Direktive [2011/83] tumačiti na način da obuhvaća roditelja koji je s privatnom obrazovnom ustanovom kao trgovačkim društvom sklopio ugovor o obrazovanju čiji je predmet školovanje njegove djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno?
2.
Treba li pojam ‚potrošač’ u smislu članka 2. točke 1. Direktive [2011/83] tumačiti na način da obuhvaća učenika u dobi u kojoj je školovanje obvezno koji pohađa obrazovanje za koje se plaća naknada na temelju ugovora o obrazovanju koji su sklopili njegov roditelj i privatna obrazovna ustanova registrirana kao trgovačko društvo?
3.
Treba li pojam ‚ugovor o usluzi’ u smislu članka 2. točke 6. Direktive [2011/83] tumačiti u smislu da je ugovor o uslugama ugovor o obrazovanju koji se odnosi na školovanje djeteta u dobi u kojoj je školovanje obvezno, koji su sklopili roditelj potonjeg i privatna obrazovna ustanova registrirana kao trgovačko društvo kada je tim ugovorom predviđeno da se financiranje predmetnog obrazovanja osigurava putem školarine koju plaća taj roditelj?
4.
U slučaju potvrdnog odgovora na barem jedno od triju navedenih pitanja ili više njih, treba li članak 27. Direktive [2011/83] tumačiti na način da se učenik ili roditelj mogu osloboditi plaćanja školarine ako nisu zahtijevali obrazovanje u okviru određenog predmeta ili nisu zadovoljni obrazovanjem, a taj je predmet obvezan u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima?”
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
31
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja je primjereno ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 1. Direktive 2011/83 tumačiti na način da je roditelj koji je sam sklopio ugovor o obrazovanju s privatnom obrazovnom ustanovom registriranom kao trgovačko društvo za školovanje njegove djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno, ili učenik koji se školuje u toj ustanovi na temelju takvog ugovora, obuhvaćen pojmom „potrošač”, u smislu te odredbe.
32
Uvodno, valja podsjetiti na to da se u skladu s člankom 3. stavkom 1. Direktive 2011/83, ona primjenjuje, pod uvjetima i u mjeri određenoj u njezinim odredbama, na svaki ugovor sklopljen između trgovca i potrošača, osim ugovora iz stavka 3. tog članka. Budući da ugovori o obrazovanju sklopljeni s privatnim obrazovnim ustanovama nisu obuhvaćeni tim stavkom 3., mora se smatrati da su oni, na temelju svojeg predmeta, obuhvaćeni područjem primjene Direktive 2011/83.
33
Na temelju članka 2. stavka 1. Direktive 2011/83 pojam „potrošač” definiran je kao svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima tom direktivom djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti.
34
Kako bi se osiguralo poštovanje ciljeva kojima teži zakonodavac Unije u pogledu ugovora koje sklapaju potrošači kao i koherentnost prava Unije, treba posebice uzeti u obzir pojam „potrošač” iz drugih odredbi prava Unije (presuda od 8. lipnja 2023.YYY. (Pojam potrošač), C‑570/21, EU:C:2023:456, t. 40. i navedena sudska praksa).
35
Konkretno, radi tumačenja članka 2. stavka 1. Direktive 2011/83 mora se uzeti u obzir tumačenje koje je Sud već dao u pogledu pojma „potrošač” u kontekstu Direktive 93/13.
36
Naime, osim činjenice da Direktiva 2011/83, kojom je izmijenjena Direktiva 93/13, u članku 2. definira pojam „potrošač” na način koji je uvelike jednak onom iz članka 2. Direktive 93/13, ona teži istom cilju kao i potonja. Direktiva 2011/83 odnosi se na prava potrošača u vezi s ugovorima koji su sklopljeni s prodavateljima robe ili pružateljima usluga i njome se osigurava visoka razina zaštite potrošača jamčenjem njihove obaviještenosti i sigurnosti u transakcijama s trgovcima (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 2023., YYY. (Pojam potrošač), C‑570/21, EU:C:2023:456, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
37
U kontekstu Direktive 93/13, Sud je smatrao da svojstvo koje predmetna osoba ima kao „potrošač” treba promatrati s obzirom na njegovu funkciju, odnosno ocijeniti pripada li predmetni ugovorni odnos među djelovanja izvan okvira profesionalne djelatnosti. Usto, Sud je imao priliku pojasniti da je pojam „potrošač”, u smislu članka 2. točke (b) te direktive, objektivan i ne ovisi o možebitnim konkretnim spoznajama predmetne osobe ili informacijama kojima ona stvarno raspolaže (presuda od 24. listopada 2024., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, t. 25. i navedena sudska praksa).
38
Kao što je Sud presudio u vezi s člankom 2. točkom (b) Direktive 93/13, treba smatrati da se to tumačenje odnosi i na Direktivu 2011/83. Naime, prisilni karakter odredbi sadržanih u Direktivi 2011/83 i s njima povezanih posebnih zahtjeva zaštite potrošača zahtijevaju široko tumačenje pojma „potrošač” u smislu članka 2. točke 1. te direktive kako bi se osigurao koristan učinak navedene direktive (presuda od 24. listopada 2024., Zabitoń, C‑347/23, EU:C:2024:919, t. 28. i navedena sudska praksa).
39
U ovom slučaju, iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi, prvo, da je osoba QX sklopila dva ugovora o obrazovanju u punom radnom vremenu sa Sv. Klimentom Ohridskim za školovanje svoje djece tijekom školske godine 2022./2023., u zamjenu za plaćanje godišnje školarine. Iz njega također proizlazi da je ta ustanova, financirana privatnim sredstvima, registrirana kao trgovačko društvo.
40
Stoga sklapanje ugovora o školovanju o kojima je riječ u glavnom postupku nije za osobu QX imalo svrhu trgovačke djelatnosti, već je cilj bio isključivo osigurati školovanje njegove djece u privatnoj obrazovnoj ustanovi.
41
Tu ocjenu ne može dovesti u pitanje činjenica da su ti ugovori sklopljeni za razdoblje tijekom kojeg je školovanje prema bugarskom pravu obvezno. Naime, s jedne strane, definicija pojma „potrošač” u članku 2. točki 1. Direktive 2011/83, koja je, kao što je navedeno u točki 37. ove presude, objektivan pojam, ne sadržava nikakav zahtjev ili uvjet u vezi s predmetom ugovora, pod uvjetom da je obuhvaćen područjem primjene te direktive. Konkretno, razlozi koji su naveli dotičnu osobu da sklopi taj ugovor, uključujući i kada proizlaze iz potrebe da se ispuni zakonska obveza, nisu relevantni za utvrđivanje je li ta osoba obuhvaćena pojmom potrošača. S druge strane, obavezno školovanje nikako ne zahtijeva sklapanje ugovora s privatnom obrazovnom ustanovom. Drugim riječima, iako je dotični roditelj dužan upisati svoje dijete u obrazovnu ustanovu, on zadržava potpunu slobodu izbora hoće li obrazovanje tog djeteta povjeriti javnoj ustanovi ili privatnoj ustanovi.
42
Kao drugo, prema navodima suda koji je uputio zahtjev, ugovori o kojima se radi u glavnom predmetu sklopljeni su između osobe QX i navedene ustanove, tako da su ugovorne obveze obvezujuće za osobu QX, a ne za njezinu djecu. Budući da djeca nisu stranke u tim ugovorima, ne može se smatrati da su djelovala, u smislu članka 2. točke 1. Direktive 2011/83 i stoga nisu obuhvaćena pojmom „potrošač”, u skladu s tom odredbom.
43
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. stavak 1. Direktive 2011/83 treba tumačiti na način:
–
roditelj koji je sam sklopio ugovor o obrazovanju s privatnom obrazovnom ustanovom registriranom kao trgovačko društvo za školovanje njegove djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno obuhvaćen je pojmom „potrošač”, u smislu te odredbe, i
–
učenik koji se školuje u toj ustanovi na temelju takvog ugovora, nije obuhvaćen tim pojmom.
Treće pitanje
44
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 2. točku 6. Direktive 2011/83 tumačiti na način da je ugovor o obrazovanju koji se odnosi na školovanje djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno, koji su sklopili roditelj i privatna obrazovna ustanova registrirana kao trgovačko društvo, u zamjenu za plaćanje školarine koju plaća taj roditelj, obuhvaćen pojmom „ugovor o usluzi”, u smislu te odredbe.
45
S tim u vezi valja podsjetiti na to da je pojam „ugovor o usluzi” iz članka 2. točke 6. te direktive definiran općenito kao „svaki ugovor osim kupoprodajnog ugovora, prema kojem trgovac isporučuje ili se obvezuje isporučiti uslugu potrošaču, a potrošač plaća ili se obvezuje platiti njezinu cijenu”. Iz teksta te odredbe proizlazi da taj pojam valja razumjeti na način da uključuje sve ugovore koji nisu obuhvaćeni pojmom „kupoprodajni ugovor” (presuda od 21. prosinca 2023., BMW Bank i dr., C‑38/21, C‑47/21 i C‑232/21, EU:C:2023:1014, t. 154. i navedena sudska praksa).
46
Ugovori o obrazovanju poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, kojima se privatna obrazovna ustanova obvezuje pružiti obrazovne usluge djeci roditelja u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima, kao i dodatne usluge, u zamjenu za plaćanje godišnje školarine od strane potonjeg, ne odnose se na prijenos vlasništva nad robom u smislu članka 2. stavka 5. Direktive 2011/83. Posljedično, ti ugovori, podložno provjerama koje su na sudu koji je uputio zahtjev, obuhvaćeni su pojmom „ugovora o uslugama” u smislu članka 2. stavka 6. te direktive.
47
S obzirom na prethodno navedeno, na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 2. točku 6. Direktive 2011/83 treba tumačiti na način da je ugovor o obrazovanju koji se odnosi na školovanje djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno, koji su sklopili roditelj i privatna obrazovna ustanova registrirana kao trgovačko društvo, u zamjenu za plaćanje školarine koju plaća taj roditelj, obuhvaćen pojmom „ugovor o usluzi”, u smislu te odredbe.
Četvrto pitanje
48
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 27. Direktive 2011/83 tumačiti na način da se, u okviru ugovora o obrazovanju sklopljenog između roditelja i privatne obrazovne ustanove, taj roditelj može osloboditi plaćanja školarine predviđene tim ugovorom zbog razloga što on ili njegovo dijete nisu zahtijevali da ono pohađa obrazovanje u okviru određenog predmeta, kada je to obrazovanje obvezno, u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima ili da navedeni roditelj ili njegovo dijete nisu zadovoljni kvalitetom obrazovnih usluga koje se pružaju u okviru navedenog ugovora.
49
Valja istaknuti da je, u skladu s člankom 27. Direktive 2011/83, potrošač oslobođen obveze plaćanja bilo kakve naknade u slučajevima isporuke nenaručene robe, vode, plina, električne energije, područnoga grijanja ili digitalnog sadržaja ili pružanja nenaručenih usluga koji se zabranjuju člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 i da se izostanak odgovora tog potrošača u takvim slučajevima isporuke ne smatra pristankom.
50
Prodaja po inerciji definirana je u toj uvodnoj izjavi 60. Direktive 2011/83 kao „isporuk[a] nenaručene robe ili pružanj[e] nenaručenih usluga potrošačima”. Sud je u tom pogledu naveo da „isporuk[u] nenaručene robe” u smislu točke 29. Priloga I. Direktivi 2005/29, na koju upućuje članak 27. Direktive 2011/83, predstavlja, među ostalim, postupanje trgovca na način da od potrošača zahtijeva plaćanje proizvoda ili usluge koju je trgovac pružio tom potrošaču, a da je taj potrošač nije naručio (presuda od 5. prosinca 2019., EVN Bulgaria Toplofikacija i Toplofikacija Sofija, C‑708/17 i C‑725/17, EU:C:2019:1049, t. 64. i navedena sudska praksa.).
51
Članak 27. Direktive 2011/83 ima stoga za cilj spriječiti trgovca da potrošaču nametne ugovorni odnos na koji ovaj nije dobrovoljno pristao (presuda od 5. prosinca 2019., EVN Bulgaria Toplofikacija i Toplofikacija Sofija, C‑708/17 i C‑725/17, EU:C:2019:1049, t. 65.).
52
U ovom slučaju, iz informacija suda koji je uputio zahtjev proizlazi da se ugovori o kojima je riječ u glavnom postupku odnose na obrazovanje u punom radnom vremenu koje se pruža djeci osobe QX, u zamjenu za plaćanje godišnje školarine od strane potonje. Nastava se izvodi u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima utvrđenima uredbama koje donosi ministar za obrazovanje i znanost.
53
Stoga proizlazi, podložno provjerama koje su na sudu koji je uputio zahtjev da, prema tim nacionalnim standardima, u kontekstu ugovora o obrazovanju sklopljenih između roditelja i privatne obrazovne ustanove, taj roditelj slobodno ugovara jedinstvenu cjelokupnu uslugu, bez mogućnosti odabira predmeta koji se poučavaju ili prilagođavanja broja nastavnih sati. Iz spisa kojim sud raspolaže ne proizlazi da je bilo potrebno dodatno plaćanje za nezatražene usluge. Stoga ne može biti govora o pruženoj usluzi, a da je navedeni roditelj nije naručio.
54
U tim se uvjetima pružanje obveznog obrazovanja, u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima, ne može smatrati „pružanjem nenaručenih” usluga, u smislu članka 27. Direktive 2011/83.
55
U vezi sa situacijom nezadovoljstva roditelja ili njegovog djeteta s obzirom na kvalitetu obrazovnih usluga koje se pružaju u okviru tih ugovora, treba podsjetiti na to da, kao što je vidljivo iz članka 3. stavka 5. Direktive 2011/83, to nema učinka na opće odredbe nacionalnog ugovornog prava, primjerice pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora u mjeri u kojoj opći aspekti ugovornog prava nisu uređeni tom direktivom. Stoga se ta situacija mora ocijeniti u skladu s nacionalnim ugovornim pravom.
56
S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 27. Uredbe 2011/83 treba tumačiti na način da se u okviru ugovora o obrazovanju sklopljenog između roditelja i privatne obrazovne ustanove:
–
taj roditelj ne može osloboditi plaćanja školarine predviđene tim ugovorom zbog razloga što on ili njegovo dijete nisu zahtijevali da ono pohađa obrazovanje u okviru određenog predmeta, kada je to obrazovanje obvezno, u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima;
–
taj članak ne primjenjuje na situaciju u kojoj navedeni roditelj ili njegovo dijete nisu zadovoljni kvalitetom obrazovnih usluga koje se pružaju u okviru navedenog ugovoru, s obzirom na to da ta situacija potpada pod nacionalno ugovorno pravo.
Troškovi
57
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) odlučuje:
1.
Članak 2. točku 1. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća,
treba tumačiti na način da:
–
roditelj koji je sam sklopio ugovor o obrazovanju s privatnom obrazovnom ustanovom registriranom kao trgovačko društvo za školovanje njegove djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno obuhvaćen je pojmom "potrošač", u smislu te odredbe, i
–
učenik koji se školuje u toj ustanovi na temelju takvog ugovora, nije obuhvaćen tim pojmom.
2.
Članak 2. točku 6. Direktive 2011/83
treba tumačiti na način da:
ugovor o obrazovanju koji se odnosi na školovanje djece u dobi u kojoj je školovanje obvezno, koji su sklopili roditelj i privatna obrazovna ustanova registrirana kao trgovačko društvo, u zamjenu za plaćanje školarine koju plaća taj roditelj, obuhvaćen je pojmom „ugovor o usluzi”, u smislu te odredbe.
3.
Članak 27. Direktive 2011/83:
treba tumačiti na način da se:
u okviru ugovora o obrazovanju sklopljenog između roditelja i privatne obrazovne ustanove,
–
taj roditelj ne može osloboditi plaćanja školarine predviđene tim ugovorom zbog razloga što on ili njegovo dijete nisu zahtijevali da ono pohađa obrazovanje u okviru određenog predmeta, kada je to obrazovanje obvezno, u skladu s nacionalnim obrazovnim standardima;
–
taj članak ne primjenjuje na situaciju u kojoj navedeni roditelj ili njegovo dijete nisu zadovoljni kvalitetom obrazovnih usluga koje se pružaju u okviru navedenog ugovoru, s obzirom na to da ta situacija potpada pod nacionalno ugovorno pravo.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski