62024CJ0822
PRESUDA SUDA (osmo vijeće)
15. siječnja 2026. (
*1
)
„Zahtjev za prethodnu odluku – Autorsko pravo i srodna prava – Usklađivanje određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu – Direktiva 2001/29/EZ – Članak 2. – Pravo reproduciranja – Članak 5. – Iznimke i ograničenja – Pravična naknada za privatno reproduciranje – Nacionalni propis koji predviđa plaćanje takve naknade od strane proizvođača, uvoznika i distributera medija za pohranu koji se mogu koristiti u svrhu reproduciranja, a koji su namijenjeni profesionalnim krajnjim kupcima – Obveza koja podliježe oborivoj pretpostavci o korištenju takvih medija za privatno reproduciranje – Dopuštenost”
U predmetu C‑822/24,
povodom zahtjeva za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a, koji je uputio Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud, Njemačka), odlukom od 26. rujna 2024., koju je Sud zaprimio 3. prosinca 2024., u postupku
bluechip Computer Aktiengesellschaft
protiv
Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ),
SUD (osmo vijeće),
u sastavu: O. Spineanu‑Matei (izvjestiteljica), predsjednica vijeća, S. Rodin i N. Fenger, suci,
nezavisni odvjetnik: M. Szpunar,
tajnik: A. Calot Escobar,
uzimajući u obzir pisani dio postupka,
uzimajući u obzir očitovanja koja su podnijeli:
–
za bluechip Computer Aktiengesellschaft, M. Kianfar i J. Schäfer, Rechtsanwälte,
–
za la Zentralstelle für private Überspielungsrechte (ZPÜ), D. Kögel, Rechtsanwalt,
–
za njemačku vladu, J. Möller, M. Hellmann i A. Sahner, u svojstvu agenata,
–
za francusku vladu, B. Dourthe i B. Herbaut, u svojstvu agenata,
–
za talijansku vladu, S. Fiorentino, u svojstvu agenta, uz asistenciju V. Pilloni, procuratore dello Stato, i D. G. Pintusa, avvocato dello Stato,
–
za mađarsku vladu, D. Csoknyai i Z. Fehér, u svojstvu agenata,
–
za nizozemsku vladu, M. Bulterman i J. M. Hoogveld, u svojstvu agenata,
–
za austrijsku vladu, A. Posch i J. Schmoll, u svojstvu agenata,
–
za portugalsku vladu, C. Alves, P. Barros da Costa i M. Martins da Cruz, u svojstvu agenata,
–
za Europsku komisiju, G. von Rintelen i J. Samnadda, u svojstvu agenata,
odlučivši, nakon što je saslušao nezavisnog odvjetnika, da u predmetu odluči bez mišljenja,
donosi sljedeću
Presudu
1
Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (SL 2001., L 167, str. 10.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku. poglavlje 17., svezak 1., str. 119.).
2
Zahtjev je upućen u okviru spora između Zentralstellea für private Überspielungsrechte (u daljnjem tekstu: ZPÜ) i bluechipa Computer Aktiengesellschaft (u daljnjem tekstu: bluechip) u vezi s plaćanjem naknade koja služi za financiranje pravične naknade za ostvarivanje privatnih reproduciranja.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
Uvodne izjave 31., 35. i 38. Direktive 2001/29 glase:
„(31)
Pravedna ravnoteža prava i interesa između različitih kategorija nositelja prava, kao i između različitih kategorija nositelja prava i korisnika predmeta zaštite mora biti osigurana. Postojeće iznimke i ograničenja prava, što su ih odredile države članice, moraju se ponovno procijeniti s obzirom na novo elektroničko okruženje. Postojeće razlike u iznimkama i ograničenjima određenih zabranjenih radnji imaju izravan negativan utjecaj na funkcioniranje unutarnjeg tržišta u području autorskog prava i srodnih prava. Takve bi razlike mogle postati i izraženije s obzirom na daljnji razvoj prekograničnog iskorištavanja djela i prekograničnih radnji. Kako bi se osiguralo pravilno [dobro] funkcioniranje unutarnjeg tržišta, takve bi se iznimke i takva ograničenja trebal[i] ujednačenije definirati. Stupanj njihova usklađivanja trebao bi se temeljiti na njihovu utjecaju na nesmetano [dobro] funkcioniranje unutarnjeg tržišta.
[…]
(35)
U određenim slučajevima iznimaka ili ograničenja, nositelji prava trebali bi dobiti pravičnu naknadu koja bi im na odgovarajući način nadoknadila uporabu njihovih zaštićenih djela ili drugih predmeta zaštite. Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine takve primjerene naknade, trebalo bi uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja. Pri ocjenjivanju tih okolnosti, vrijedan kriterij mogla bi biti šteta koja se nositeljima prava nanosi dotičnom radnjom. U slučajevima kada su nositelji prava već primili naknadu u nekom drugom obliku, kao npr. dio naknade za licenciju, nije potrebno posebno ili odvojeno plaćanje. Prilikom određivanja visine pravične naknade trebalo bi u potpunosti uzeti u obzir stupanj korištenja tehničkih mjera zaštite iz ove direktive. U određenim situacijama kada je učinjena šteta nositelju prava minimalna, ne može postojati obveza plaćanja.
[…]
(38)
Državama članicama treba biti dopušteno da predvide iznimku ili ograničenje prava reproduciranja za određene tipove reproduciranja audio, vizualnog i audiovizualnog materijala za privatnu uporabu, uz pravičnu naknadu. To može uključivati uvođenje ili produljenje primjene sustava naknade za naknađivanje štete nositelju prava. Iako razlike između tih sustava naknade utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, te razlike, u odnosu na analogno privatno reproduciranje, ne bi trebale imati značajan utjecaj na razvoj informacijskog društva. Digitalno privatno reproduciranje vrlo će vjerojatno biti raširenije i imati veći gospodarski utjecaj. U obzir se dakle trebaju uzeti razlike između digitalnog i analognog privatnog umnožavanja i između njih treba u određenom smislu napraviti razliku.”
4
Članak 2. te direktive, naslovljen „Pravo reproduciranja”, određuje:
„Države članice moraju predvidjeti isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima:
(a)
autorima, njihovih djela;
(b)
umjetnicima izvođačima, fiksacija njihovih izvedbi;
(c)
proizvođačima fonograma, njihovih fonograma;
(d)
proizvođačima prvih fiksiranja filmova, izvornika i umnoženih primjeraka njihovih filmova;
(e)
organizacijama za radiodifuziju, fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja, bez obzira na to jesu li ta emitiranja prenesena putem žice ili putem zraka, uključujući kabelom ili satelitom.”
5
Članak 5. navedene direktive, naslovljen „Iznimke i ograničenja”, predviđa u stavku 2.:
„Države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja prava reproduciranja predviđenog člankom 2. u sljedećim slučajevima:
[…]
(b)
u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite;
[…]”
Njemačko pravo
6
Članak 53. Gesetza über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (Zakon o autorskom pravu i srodnim pravima) od 9. rujna 1965. (BGBl. 1965 I, str. 1273., u verziji koja se primjenjuje u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: UrhG), naslovljen „Reprodukcije za privatnu uporabu i za drugu osobnu uporabu”, predviđao je:
„1.   Fizička osoba može pojedinačno reproducirati djelo za privatnu uporabu na bilo kojem medijskom nosaču ako te reprodukcije ni izravno ni neizravno ne služe u komercijalne svrhe i ako nisu izrađene na temelju očito nezakonito izrađenog ili javno dostupnog predloška. […]
[…]”
7
Članak 54. UrhG‑a, naslovljen „Obveza plaćanja naknade”, određuje:
„1.   Ako se zbog prirode djela može očekivati da će ono biti reproducirano u skladu s člankom 53. stavcima 1. do 3., autor djela ima pravo na pravičnu naknadu od proizvođača uređaja i medija za pohranu čija se vrsta, samostalno ili u kombinaciji s drugim uređajima, medijima za pohranu ili priborom, koristi za takvo reproduciranje.
2.   Pravo iz stavka 1. ukida se ako se s obzirom na okolnosti može očekivati da se uređaje ili medije za pohranu neće koristiti za ostvarivanje reproduciranja u području primjene ovog zakona.”
8
Članak 54. UrhG‑a, naslovljen „Obveza plaćanja naknade”, određuje:
„1.   Za obvezu zajedno s proizvođačem solidarno odgovara svatko tko komercijalno uvozi ili ponovno uvozi uređaje ili medije za pohranu na državno područje na kojem se primjenjuje ovaj zakon ili njima trguje. […]
[…]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
9
ZPÜ je grupa njemačkih organizacija za kolektivno ostvarivanje prava koje su na temelju autorskog prava ovlaštene ostvarivati prava na naknadu za reproduciranje audio ili audiovizualnih djela. Društvo bluechip proizvodi, uvozi i distribuira osobna računala, prijenosna računala i radne stanice s ugrađenim tvrdim diskom.
10
ZPÜ je podnio tužbu kojom je u biti zahtijevao da se društvu bluechip naloži da za svaku vrstu prethodno navedenog uređaja stavljenog u promet između 1. siječnja 2014. i 31. prosinca 2017. plati naknadu namijenjenu financiranju pravične naknade predviđene člankom 54. UrhG‑a, u visini stopa predviđenih kolektivnim ugovorima koje je u tu svrhu sklopio s organizacijama koje okupljaju djelatnike u telekomunikacijskom sektoru te električne i elektroničke proizvode.
11
Oberlandesgericht (Visoki zemaljski sud, Njemačka) djelomičnom presudom od 1. prosinca 2023. presudio je da, s obzirom na to da uređaji koje je društvo bluechip prodalo profesionalnim krajnjim kupcima tehnički mogu poslužiti za reproduciranje djela zaštićenih autorskim pravom za privatnu uporabu, treba poći od oborive pretpostavke da će se takva reproduciranja ostvariti na način da je pravna osoba poput društva bluechip bila dužna, na temelju članaka 54. i 54.b UrhG‑a, platiti naknadu namijenjenu financiranju pravične naknade koja se autorima duguje u zamjenu za takvo ostvarivanje.
12
Nakon što je utvrdio da društvo bluechip nije podnijelo elemente na temelju kojih bi se mogla oboriti ta pretpostavka, taj mu je sud naložio, među ostalim, da za svaku vrstu uređaja prodanog ili stavljenog u promet u Njemačkoj između 1. siječnja 2014. i 31. prosinca 2017. plati ZPÜ-u takvu naknadu, izračunanu prema stopama predviđenima prethodno navedenim kolektivnim ugovorima, osim ako društvo bluechip uspije dokazati, među ostalim, da su predmetni uređaji očito namijenjeni za svrhe različite od ostvarivanja privatnih reproduciranja i da su takva reproduciranja, u najboljem slučaju, stvarno ostvarena i da su, prema uobičajenom tijeku stvari, takva reproduciranja doista ostvarena.
13
Društvo bluechip podnijelo je protiv te presude reviziju Bundesgerichtshofu (Savezni vrhovni sud, Njemačka), sudu koji je uputio zahtjev.
14
Potonji podsjeća da na temelju članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, koji je u njemačko pravo prenesen, među ostalim, člankom 54. UrhG‑a, države članice mogu predvidjeti iznimke i ograničenja isključivog prava reproduciranja predviđenog u članku 2. te direktive u korist nositelja autorskih i srodnih prava. Konkretno, države članice mogu predvidjeti takve iznimke i ograničenja u slučajevima kada reproduciranja izvršavaju fizičke osobe za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu.
15
Podsjećajući na to da se, kad je riječ o medijima za pohranu koji se mogu koristiti za takva reproduciranja, ta naknada može, u slučaju kada postoje praktične poteškoće povezane s utvrđivanjem takve privatne uporabe i s utvrđivanjem krajnjeg korisnika, zahtijevati od proizvođača, uvoznika ili distributera koji, poput društva bluechip, mogu prenijeti taj teret na krajnje kupce, sud koji je uputio zahtjev smatra da ti kupci mogu uključivati, među ostalim, fizičke i pravne osobe koje su naručile takve medije u poslovne ili komercijalne svrhe. Naime, prema uobičajenom tijeku stvari, ne može se isključiti da se ti mediji u poslovnom ili trgovačkom okruženju koriste za privatno reproduciranje ili da ih takve fizičke ili pravne osobe zamjenjuju novim medijima nakon isteka razdoblja porezne amortizacije i da ih prodaju na tržištu rabljenih uređaja kako bi ih kupci upotrebljavali za privatno reproduciranje.
16
Sud koji je uputio zahtjev dodaje da, uzimajući u obzir postojanje takvih praktičnih poteškoća, nenalaganje plaćanja pravične naknade proizvođačima, uvoznicima ili distributerima kao što je društvo bluechip ne jamči naknadu štete koju su nositelji prava pretrpjeli zbog ostvarivanja privatnih reproduciranja ni, prema tome, učinkovitu naplatu te naknade. Međutim, taj sud sklon je smatrati kako iz sudske prakse Suda proizlazi da je moguće na oboriv način poći od oborive pretpostavke da se mediji za pohranu poput onih koje prodaje društvo bluechip koriste za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, tako da se pravična naknada može potraživati od takvih proizvođača, uvoznika ili distributera.
17
Navedeni sud pojašnjava da, prilikom utvrđivanja postoji li obveza plaćanja naknade o kojoj je riječ, prodavatelji medija za pohranu koji se mogu koristiti za reproduciranje u privatne svrhe mogu podnijeti dokaz da se, prema uobičajenom tijeku stvari, čini isključenim da će se ti mediji koristiti za reproduciranje/izradu kopija ili da je u najmanju ruku malo vjerojatno da će se te kopije koristiti u razmjerima koji nisu minimalni/zanemarivi. U tu svrhu ti prodavatelji mogu, među ostalim, podnijeti pisanu potvrdu kojom profesionalni/poslovni krajnji kupac izjavljuje da će kupljeni medij upotrebljavati samo u okviru svoje profesionalne/poslovne djelatnosti.
18
Osim toga, nalaganje prodavateljima kao što je društvo bluechip obveze plaćanja pravične naknade, uz postojanje oborive pretpostavke o privatnoj uporabi medija za pohranu koji mogu služiti za reproduciranje, u skladu je sa sudskom praksom Suda prema kojoj države članice raspolažu širokom marginom prosudbe u pogledu određivanja osoba koje su dužne platiti tu naknadu, kao i u pogledu oblika, detaljnih rješenja i visine navedene naknade, pod uvjetom da te države članice osiguraju da takva pretpostavka ne dovede do nametanja te naknade u slučajevima u kojima konačna uporaba predmetnih medija očito ne ulazi u slučaj obuhvaćen člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29.
19
S obzirom na navedeno, uzimajući u obzir moguće postojanje razlika u sudskoj praksi u tumačenju te odredbe u Njemačkoj i Austriji, sud koji je uputio zahtjev smatra da je za rješavanje spora koji se pred njim vodi potrebno dobiti tumačenje navedene odredbe od Suda.
20
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li s člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29/EZ spojiva okolnost da se nacionalnom odredbom obvezuju proizvođači, uvoznici ili trgovci koji medije za pohranu prodaju poslovnim krajnjim kupcima (pravnim osobama ili fizičkim osobama koje, predvidljivo za proizvođača, uvoznika ili trgovca, naručuju kao krajnji korisnici u poslovne svrhe) da plate iznos kojim se financira pravična naknada za iznimku od prava reproduciranja u odnosu na reproduciranje za privatnu uporabu, ako prema odredbama nacionalnog prava ne dokažu da je pomoću tih uređaja reprodukcije djela fizička osoba izradila ili ih izrađuje prema redovnom tijeku stvari tek u malom obujmu za privatnu uporabu na bilo kojem nosaču podataka?”
O prethodnom pitanju
21
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno pravilo prema kojem su proizvođači, uvoznici i distributeri medija za pohranu koji se mogu koristiti u svrhu reproduciranja dužni platiti pravičnu naknadu predviđenu tom odredbom u slučaju prodaje tih medija profesionalnim krajnjim kupcima, osim kada ti proizvođači, uvoznici ili distributeri dokažu da te medije neće upotrebljavati fizičke osobe za reproduciranje za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna ili će ih upotrebljavati samo u razmjerima za koje se smatra da uzrokuju tek minimalnu štetu nositeljima prava.
22
U tom pogledu valja podsjetiti da u skladu s člankom 2. Direktive 2001/29 države članice dodjeljuju nositeljima prava iz te odredbe isključivo pravo davanja ovlaštenja ili zabrane za izravno ili neizravno, privremeno ili trajno reproduciranje bilo kojim sredstvima i u bilo kojem obliku, u cijelosti ili u dijelovima, njihovih djela, fiksacija njihovih izvedbi, njihovih fonograma, izvornika i umnoženih primjeraka njihovih filmova, kao i fiksacija njihovih radiodifuzijskih emitiranja.
23
Članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 određuje da države članice mogu predvidjeti iznimke ili ograničenja isključivog prava reproduciranja predviđenog njezinim člankom 2. u odnosu na reproduciranje na bilo koji medij koje je učinila fizička osoba za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, uz uvjet da nositelji prava dobiju pravičnu naknadu, pri čemu se uzima u obzir primjena ili neprimjena tehničkih mjera iz članka 6. na djelo ili na drugi predmet zaštite.
24
Osim toga, valja podsjetiti da na temelju samog njegova teksta članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 dopušta državama članicama da predvide plaćanje pravične naknade samo ako opremu, uređaj ili medij za reproduciranje koriste „fizičke osobe” kao krajnji korisnici u svrhu reproduciranja „za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna”. Iz toga slijedi da područje primjene te odredbe ovisi, među ostalim, o svojstvu krajnjeg korisnika te o svrsi uporabe (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 83.).
25
Kao što to proizlazi iz uvodnih izjava 35. i 38. Direktive 2001/29, taj članak 5. stavak 2. točka (b) odražava volju zakonodavca Europske unije da uspostavi poseban sustav naknade koji se primjenjuje kada postoji šteta za nositelje prava, koja u načelu stvara obvezu da im se „nadoknad[i]” ili „nakna[di] štet[a]”. Naime, reproduciranje koje fizičke osobe provode za privatnu uporabu treba smatrati radnjom koja može uzrokovati štetu za dotičnog nositelja prava, s obzirom na to da je ostvarena bez njegova prethodnog ovlaštenja. Međutim, nipošto nije nužno da takve osobe stvarno ostvaruju reproduciranja u privatne svrhe, jer se za te osobe legitimno pretpostavlja da u cijelosti imaju koristi od stavljanja na raspolaganje opreme, uređaja i medija za reproduciranje, s obzirom na to da je to stavljanje na raspolaganje dovoljno, zbog mogućnosti reproduciranja koje pružaju ta oprema, uređaji i mediji, da opravda primjenu pravične naknade predviđene u korist nositeljâ prava. Sud je u tom pogledu pojasnio da države članice mogu utvrditi oborivu pretpostavku prema kojoj se takva oprema, uređaji i mediji stavljaju na raspolaganje fizičkim osobama za privatnu uporabu (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 43.; od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 24. i 25.; od 8. rujna 2022., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, t. 35. i navedenu sudsku praksu, te od 23. studenoga 2023., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, t. 33. i navedenu sudsku praksu).
26
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da pravična naknada, a prema tome i sustav na kojem ona počiva, te njezina visina, moraju biti povezani sa štetom učinjenom nositeljima prava zbog ostvarivanja privatnih reproduciranja. Naime, svaka pravična naknada koja nije povezana sa štetom nanesenom nositeljima prava zbog takvog privatnog reproduciranja nije u skladu sa zahtjevom iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 prema kojem treba održati pravednu ravnotežu između nositelja prava i korisnika predmeta zaštite (presuda od 23. studenoga 2023., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, t. 37. i navedena sudska praksa).
27
Osim toga, Sud je već naglasio da se ta odredba mora tumačiti na način da državama članicama koje provode iznimku privatnog reproduciranja nameće obvezu rezultata pa su one dužne u okviru svojih nadležnosti stvarno ubirati pravičnu naknadu namijenjenu za naknadu štete nositeljima prava jer bi u protivnom članak 5. stavak 2. točka (b) Direktive 2001/29 bio lišen korisnog učinka (presuda od 9. lipnja 2016., EGEDA i dr., C‑470/14, EU:C:2016:418, t. 21. i navedena sudska praksa).
28
U mjeri u kojoj odredbe Direktive 2001/29 ne utvrđuju detaljno različite elemente sustava pravične naknade, države članice raspolažu širokom marginom prosudbe za njihovo definiranje. Na državama članicama je osobito da odrede osobe koje su dužne platiti tu naknadu, kao i da utvrde njezin oblik, detaljna rješenja i visinu navedene naknade (vidjeti presudu od 8. rujna 2022., Copydan Båndkopi, C‑463/21, EU:C:2022:644, t. 36. i navedenu sudsku praksu). Pri određivanju oblika, detaljnih rješenja i moguće visine pravične naknade, države članice trebaju, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 35. Direktive 2001/29, uzeti u obzir okolnosti svakog pojedinog slučaja, a osobito moguću štetu koju su nositelji prava pretrpjeli zbog predmetne radnje (presuda od 23. studenoga 2023., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, t. 36.).
29
S obzirom na praktične teškoće povezane s identificiranjem privatnih korisnika i njihovim obvezivanjem na obeštećivanje nositeljâ isključivog prava reproduciranja za štetu koju im čine, države članice mogu, u cilju financiranja pravične naknade, uvesti „naknadu za privatno reproduciranje”, čije se plaćanje nameće unaprijed, prije samog ostvarivanja privatnih reproduciranja, ne dotičnim privatnim osobama, nego osobama, uključujući pravne osobe, koje raspolažu opremom, uređajima i medijima za digitalno reproduciranje i koje ih na tom temelju pravno ili činjenično stavljaju na raspolaganje privatnim osobama. U okviru takvog sustava osobe koje raspolažu tom opremom, uređajima i medijima dužne su platiti naknadu za privatno reproduciranje. Stoga države članice pod određenim uvjetima mogu bez razlike primijeniti naknadu za privatno umnožavanje u odnosu na medije za bilježenje namijenjene reproduciranju, uključujući slučaj u kojem njihova konačna uporaba nije obuhvaćena člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive 2001/29. (vidjeti u tom smislu presude od 9. lipnja 2016., EGEDA i dr., C‑470/14, EU:C:2016:418, t. 32. i 33. i od 8. rujna 2022., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, t. 37. i navedenu sudsku praksu).
30
Budući da takav sustav omogućava obveznicima plaćanja da prenesu iznos naknade za privatno reproduciranje na cijenu stavljanja na raspolaganje takve opreme, uređaja ili medija, trošak navedene naknade u konačnici snosi privatni korisnik koji plaća tu cijenu, i to u skladu s „pravednom ravnotežom” iz uvodne izjave 31. Direktive 2001/29 koju treba postići između interesâ nositelja isključivog prava reproduciranja i onih korisnika predmeta zaštite (presuda od 8. rujna 2022., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, t. 38. i navedena sudska praksa).
31
Međutim, valja podsjetiti da, kada se države članice odluče za takav način financiranja koji je opravdan praktičnim poteškoćama, poput nemogućnosti utvrđivanja privatnih krajnjih korisnika, one moraju predvidjeti, u korist stvarnih obveznika plaćanja naknade – bilo da je riječ o proizvođačima, uvoznicima ili distributerima opreme, uređaja ili medija za reprodukciju ili o krajnjim korisnicima – sustav izuzeća ili, ako to nije moguće, pravo na povrat kada se naknada ne duguje, kao što je to osobito slučaj kada se takva oprema, uređaji ili mediji isporučuju osobama koje nisu fizičke osobe u svrhe koje se očito razlikuju od reproduciranja za privatnu uporabu (vidjeti u tom smislu presude od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 31.; od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 45., 47., 50. i 53.; od 9. lipnja 2016., EGEDA i dr., C‑470/14, EU:C:2016:418, t. 36. i 40.; od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 34. i 36. i od 8. rujna 2022., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, t. 39.).
32
Tako predviđeno pravo na povrat mora biti djelotvorno i ne smije činiti pretjerano otežanim povrat plaćene naknade. U tom pogledu, opseg, učinkovitost, raspoloživost, javnost i jednostavnost ostvarivanja prava na povrat moraju omogućiti uklanjanje mogućih neravnoteža stvorenih sustavom naknade za privatno reproduciranje radi rješavanja utvrđenih praktičnih teškoća (presude od 22. rujna 2016., Microsoft Mobile Sales International i dr., C‑110/15, EU:C:2016:717, t. 37. i navedena sudska praksa i od 8. rujna 2022., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, t. 45. i navedena sudska praksa).
33
Naposljetku, Sud je već presudio da države članice, u određenim slučajevima koji ulaze u područje primjene iznimke koju su odlučile uspostaviti na temelju članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29 i uz poštovanje načela jednakog postupanja, mogu predvidjeti izuzeće od plaćanja pravične naknade kada je šteta učinjena nositeljima prava minimalna, pri čemu utvrđivanje praga ispod kojeg se šteta kvalificira kao minimalna ulazi u marginu prosudbe tih država (vidjeti u tom smislu presudu od 23. studenoga 2023., Seven.One Entertainment Group, C‑260/22, EU:C:2023:900, t. 38. do 40. i navedenu sudsku praksu).
34
Pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev valja ispitati s obzirom na tu cjelokupnu sudsku praksu.
35
U ovom slučaju iz objašnjenja tog suda proizlazi da propis o kojem je riječ u glavnom postupku, kako ga tumače nacionalni sudovi, predviđa da pravičnu naknadu plaćaju proizvođači, uvoznici ili distributeri koji, poput društva bluechip, prodaju medije za pohranu koji se mogu koristiti u svrhu reproduciranja (u daljnjem tekstu: mediji za pohranu) profesionalnim krajnjim kupcima, neovisno o tome je li riječ o pravnim ili fizičkim osobama. Iz objašnjenja navedenog suda također u biti proizlazi kako nije isključeno da se mediji koje su tako kupili takvi krajnji kupci koriste u slučajevima različitima od onih iz članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, odnosno da se ne koriste „za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna” ili da se koriste za takvu uporabu i u takve svrhe samo u ograničenim razmjerima.
36
U skladu sa sudskom praksom navedenom u točkama 29. i 31. do 33. ove presude, u takvom se slučaju pravična naknada može staviti na teret prodavateljima medija za pohranu samo ako su ispunjena dva kumulativna uvjeta. Kao prvo, takav sustav mora biti opravdan praktičnim poteškoćama, kao što su poteškoće pri utvrđivanju krajnjih korisnika i svrha uporabe reprodukcija izvršenih uz pomoć tih medija. Kao drugo, ako se utvrdi da krajnji korisnici navedene medije upotrebljavaju u svrhe koje se očito razlikuju od ostvarivanja reproduciranja za privatnu uporabu ili da, barem, uzrokuju tek minimalnu štetu nositeljima prava prilikom uporabe istih medija za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, ti prodavatelji moraju imati pravo na oslobođenje od plaćanja pravične naknade ili, u suprotnom, pravo na stvaran povrat koje nije organizirano na način da povrat te naknade bude pretjerano otežan.
37
Stoga će sud koji je uputio zahtjev morati provjeriti ispunjava li propis o kojem je riječ u glavnom postupku ta dva uvjeta, pri čemu se pojašnjava da Sud, kada odlučuje o zahtjevu za prethodnu odluku, može nacionalnom sudu dati pojašnjenja koja nacionalni sud usmjeravaju u njegovoj odluci (presuda od 5. svibnja 2022., Victorinox, C‑179/21, EU:C:2022:353, t. 49. i navedena sudska praksa).
38
Kao prvo, kad je riječ o postojanju praktičnih poteškoća u pogledu utvrđivanja krajnjih korisnika i svrhe uporabe reproduciranja izvršenih uz pomoć medija za pohranu poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da takve praktične poteškoće pri utvrđivanju postoje kada se ti mediji prodaju profesionalnim krajnjim kupcima.
39
Naime, iz samog statusa „profesionalnog krajnjeg kupca” ne može se zaključiti da fizičke osobe nikada neće upotrebljavati medije za pohranu za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna, u smislu članka 5. stavka 2. točke (b) Direktive 2001/29, i da stoga nositeljima prava neće nikad biti nanesena šteta veća od minimalne.
40
S jedne strane, valja primijetiti da u ovom slučaju profesionalni krajnji kupci obuhvaćaju kako fizičke tako i pravne osobe koje naručuju medije za pohranu u komercijalne ili profesionalne svrhe. Međutim, čak i kada takve medije kupuju pravne osobe, te medije u načelu mogu koristiti samo fizičke osobe kojima se ti mediji stavljaju na raspolaganje. Stoga krajnji korisnici medija za pohranu koje su kupili profesionalni krajnji kupci u svakom slučaju mogu biti samo fizičke osobe, pri čemu, kako bi se utvrdilo treba li platiti pravičnu naknadu, nije važno jesu li fizičke osobe koje se koriste takvim medijima same te medije kupile ili nisu njihovi vlasnici. Naime, pravična naknada također se mora platiti kada fizičke osobe mogu reproducirati zaštićena djela s ili uz pomoć uređaja koji pripada trećoj osobi (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, t. 91.).
41
S druge strane, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 25. ove presude, za dotične fizičke osobe, neovisno o tome jesu li istodobno kupci i krajnji korisnici ili su samo krajnji korisnici zbog toga što im je profesionalni krajnji stjecatelj stavio na raspolaganje medije za pohranu, legitimno se pretpostavlja da u cijelosti koriste te medije, uključujući za reproduciranje za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna. Sud je u tom pogledu presudio da se članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 ne protivi nacionalni propis kojim se utvrđuje takva pretpostavka, pod uvjetom da je oboriva (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Amazon.com International Sales i dr., C‑521/11, EU:C:2013:515, t. 43. i 45.).
42
U tim okolnostima može biti teško utvrditi, u trenutku prodaje medija za pohranu profesionalnim krajnjim kupcima, hoće li ih fizička osoba koja će njima raspolagati, bilo zato što ih je sama kupila u komercijalne ili poslovne svrhe ili zato što joj ih je u okviru svojeg rada stavio na raspolaganje profesionalni krajnji stjecatelj, koristiti samo za svrhe koje se očito razlikuju od reproduciranja za privatnu uporabu ili će ih koristiti i za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna u razmjerima za koje se ne smatra da uzrokuju tek minimalnu štetu nositeljima prava.
43
Konkretno, ne može se isključiti, kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, da fizičke osobe u poslovnom okruženju upotrebljavaju medije za pohranu u razmjerima koji nisu neznatni za takvu uporabu i u takve svrhe niti da su prije isteka njihova prosječnog vijeka trajanja, primjerice nakon isteka razdoblja porezne amortizacije, stavljeni na raspolaganje fizičkim osobama koje će ih zatim koristiti za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna. Osim toga, samozaposleni poduzetnici, kao fizičke osobe koje šalju narudžbu u komercijalne ili profesionalne svrhe, mogu koristiti medije za pohranu poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku i u profesionalnom i u privatnom svojstvu.
44
Na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri postoje li, s obzirom na prethodno navedeno, praktične poteškoće u pogledu utvrđivanja svrhe uporabe medija za pohranu od strane fizičkih osoba kojima su namijenjeni.
45
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev morat će provjeriti, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 31. ove presude, mogu li proizvođači, uvoznici i distributeri medija za pohranu koji se mogu koristiti u svrhu reproduciranja, poput društva bluechip, biti izuzeti od plaćanja pravične naknade ako dokažu da će te medije upotrebljavati fizičke osobe u slučajevima različitima od onih predviđenih u članku 5. stavku 2. točki (b) Direktive 2001/29 ili da mogu barem dobiti povrat neosnovano plaćene naknade ako se taj dokaz može podnijeti tek nakon transakcije prodaje i plaćanja te naknade.
46
U tom pogledu, toj se odredbi ne protivi sustav naplaćivanja naknade za privatno reproduciranje, kako ga navodi sud koji je uputio zahtjev, koji osobito predviđa da takav proizvođač, uvoznik ili distributer podnosi pisanu potvrdu profesionalnog krajnjeg kupca kojom se u biti potvrđuje da će se mediji za pohranu koristiti u svrhe koje očito nisu povezane s ostvarivanjem reproduciranja za privatnu uporabu ili da će se koristiti, u razmjerima koji mogu uzrokovati tek minimalnu štetu/koji ne mogu uzrokovati više od minimalne štete nositeljima prava, za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna. Slijedom toga, čini se da se prodavatelja poput društva bluechip lako može izuzeti od plaćanja pravične naknade.
47
Sud je uostalom potvrdio da se takve jednostrane izjave mogu koristiti u svrhu takvog izuzeća, pod uvjetom da u dotičnoj državi članici postoji mogućnost da subjekt zadužen za upravljanje pravičnom naknadom nadzire istinitost predmetnih izjava na način da se osigura učinkovita naplata te naknade (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2022., Ametic, C‑263/21, EU:C:2022:644, t. 42. i 70.).
48
Osim toga, nacionalni propis koji predviđa sustav izuzeća od plaćanja pravične naknade putem takvih izjava u svakom slučaju treba, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 32. ove presude, predvidjeti pravo na povrat neopravdano plaćene naknade, koje mora biti djelotvorno i ne smije biti organizirano na način da povrat plaćene naknade bude pretjerano otežan.
49
S obzirom na prethodno navedeno, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno pravilo prema kojem su proizvođači, uvoznici i distributeri medija za pohranu koji se mogu koristiti u svrhu reproduciranja dužni platiti pravičnu naknadu predviđenu tom odredbom u slučaju prodaje tih medija profesionalnim krajnjim kupcima, osim kada ti proizvođači, uvoznici ili distributeri dokažu da te medije neće upotrebljavati fizičke osobe za reproduciranje za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna ili će ih upotrebljavati samo u razmjerima za koje se smatra da uzrokuju tek minimalnu štetu nositeljima prava.
Troškovi
50
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (osmo vijeće) odlučuje:
Članak 5. stavak 2. točku (b) Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu
treba tumačiti na način da mu se:
ne protivi nacionalno pravilo prema kojem su proizvođači, uvoznici i distributeri medija za pohranu koji se mogu koristiti u svrhu reproduciranja dužni platiti pravičnu naknadu predviđenu tom odredbom u slučaju prodaje tih medija profesionalnim krajnjim kupcima, osim kada ti proizvođači, uvoznici ili distributeri dokažu da te medije neće upotrebljavati fizičke osobe za reproduciranje za privatnu uporabu i u svrhu koja nije ni izravno ni neizravno komercijalna ili će ih upotrebljavati samo u razmjerima za koje se smatra da uzrokuju tek minimalnu štetu nositeljima prava.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački