62023CC0395
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 28. studenoga 2024. (
1
)
Predmet C‑395/23 [Anikovi] (
i
)
E. M. A.,
E. M. A.,
M. I. A.
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) 2019/1111 – Područje primjene – Sudsko odobrenje za prodaju nekretnine koja pripada maloljetnicima – Bilateralni sporazum između Republike Bugarske i Ruske Federacije – Sudska nadležnost”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku Sofijskog rajonenog sada (Općinski sud u Sofiji, Bugarska) upućen je u okviru izvanparničnog postupka koji su uz suglasnost majke pokrenule dvije maloljetne ruske državljanke koje borave u Njemačkoj, radi ishođenja odobrenja za prodaju suvlasničkih dijelova koje posjeduju u trima nekretninama koje se nalaze u Bugarskoj.
2.
Sud koji je uputio zahtjev traži od Suda pojašnjenja o povezanosti svoje međunarodne nadležnosti s mjestom na kojem se nalaze te nekretnine, koja se među ostalim temelji na Sporazumu između Narodne Republike Bugarske i Saveza Sovjetskih Socijalističkih Republika o uzajamnoj pravnoj pomoći u građanskim, obiteljskim i kaznenim stvarima (
2
), sklopljen prije pristupanja Republike Bugarske Europskoj uniji. Taj sud želi znati koji je odnos primjene tog sporazuma i prava Unije te konkretno Uredbe (EU) 2019/1111 (
3
), ako se pretpostavi da je glavni postupak obuhvaćen područjem roditeljske odgovornosti.
3.
Sud je već definirao okvire pojma roditeljske odgovornosti u području imovinskih prava maloljetnika. Suprotno tomu, nije imao priliku odlučivati o učincima bilateralnih sporazuma koje su u tom području države članice i treće države sklopile prije njihova pristupanja Uniji, iako odnos između Uredbe Bruxelles II.b i takvih sporazuma nije uređen posebnim odredbama u toj uredbi.
4.
S obzirom na broj država članica koje i dalje obvezuju sporazumi čiji je sadržaj sličan sadržaju Sporazuma između Bugarske i Rusije te na broj situacija u kojima se može ponovno pojaviti imovina koja se nalazi u Bugarskoj i pripada ruskim maloljetnicima, iznimno je važno pitanje odstupaju li ti sporazumi od Uredbe Bruxelles II.b i ako da, pod kojim uvjetima.
5.
Ovaj predmet stoga Sudu daje priliku da podsjeti na to da u odnosima između država članica i trećih država treba primjenjivati načela utvrđena člankom 351. UFEU‑a. U tom kontekstu, neusklađenost pravila o nadležnosti koje se temelji na bilateralnom sporazumu s takvim pravilom koje se utvrđuje Uredbom Bruxelles II.b treba ocjenjivati u skladu s kriterijima koje tek treba utvrditi. Pokazat ću zašto smatram da ti kriteriji mogu proizlaziti iz tumačenja po analogiji s onim koje je Sud utvrdio u svojoj sudskoj praksi vezano uz određene uredbe u području suradnje u građanskim stvarima, u kojoj se kao razlog za njihovu neprimjenu utvrđuje povreda načela na kojima se temelji ta suradnja.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. UFEU
6.
U članku 351. prvom i drugom stavku UFEU‑a određuje se:
„Odredbe Ugovorâ ne utječu na prava i obveze koje proizlaze iz sporazuma sklopljenih prije 1. siječnja 1958. ili, za države pristupnice, prije dana njihova pristupanja, a koje su sklopile jedna ili više država članica s jedne strane te jedna ili više trećih zemalja s druge strane.
Ako ti sporazumi nisu sukladni Ugovorima, dotična država članica ili dotične države članice poduzimaju sve odgovarajuće korake za otklanjanje utvrđenih neusklađenosti. U tu svrhu države članice po potrebi pomažu jedna drugoj i, ako je to potrebno, zauzimaju zajednički stav.”
2. Uredba Bruxelles II.b
7.
U uvodnoj izjavi 91. Uredbe Bruxelles II.b navodi se:
„Podsjeća se da se za sporazume s jednom ili više trećih država koje je država članica sklopila prije datuma pristupanja Uniji primjenjuje članak 351. UFEU‑a.”
8.
Člankom 1. te uredbe, naslovljenim „Područje primjene”, u stavku 1. točki (b) i stavku 2. točki (e) predviđa se da se ta uredba primjenjuje u građanskim stvarima vezano uz dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti, koje uključuju, među ostalim, mjere zaštite djeteta koje se odnose na upravljanje djetetovom imovinom, njezino čuvanje ili raspolaganje njome.
9.
Člankom 7. navedene uredbe, naslovljenim „Opća nadležnost”, u stavku 1. određuje se:
„Sudovi države članice nadležni su u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u toj državi članici u trenutku pokretanja postupka pred sudom.”
10.
Poglavljem VIII. Uredbe Bruxelles II.b, koje obuhvaća članke 94. do 99., uređuju se odnosi te uredbe i drugih propisa.
11.
U članku 94. stavku 2. navedene uredbe razmatraju se učinci Konvencije od 6. veljače 1931., koja sadržava odredbe međunarodnog privatnog prava o braku, posvajanju i skrbništvu, zajedno sa Završnim protokolom, koje su sklopile pojedine države članice (Kraljevina Danska (
4
), Republika Finska i Kraljevina Švedska) i treće države (Republika Island i Kraljevina Norveška).
12.
U skladu s člankom 98. stavkom 2. Uredbe Bruxelles II.b, naslovljenim „Opseg pravnog učinka”:
„Konvencije iz članaka od 95. do 97. ove Uredbe, posebno Haške konvencije iz 1980.[ (
5
)] i 1996.[ (
6
)], i dalje proizvode pravni učinak među državama članicama koje su njihove stranke, u skladu s člancima od 95. do 97. ove Uredbe.”
13.
Člankom 99. te uredbe uređuju se odnosi te uredbe i bilateralnih sporazuma koje su sklopile određene države članice Unije (Kraljevina Španjolska, Talijanska Republika, Republika Malta i Portugalska Republika) i Sveta Stolica.
B.
Sporazum između Bugarske i Rusije
14.
Člankom 25. Sporazuma između Bugarske i Rusije predviđa se:
„1.   Na pravne odnose između roditelja i djece primjenjuje se pravo strane Sporazuma na čijem državnom području oni imaju zajedničko prebivalište.
[…]
6.   Za donošenje odluka o pravnim odnosima iz stavaka 1., 2., 3., 4. i 5. nadležna su tijela strane Sporazuma čije državljanstvo ima dijete ili državnog područja u kojem dijete ima prebivalište ili boravište.”
15.
U članku 30. tog sporazuma, naslovljenom „Oblik ugovorâ”, u stavku 2. određuje se:
„Oblik pravnog posla s nekretninama uređuje se pravom strane Sporazuma na čijem se državnom području nalazi nekretnina.”
C.
Bugarsko pravo
16.
U članku 18. Zakona za zadalženijata i dogovorite (Zakon o obveznim odnosima i ugovorima) (
7
) navodi se:
„Ugovori o prijenosu vlasništva ili osnivanju drugih stvarnih prava na nekretninama sklapaju se u obliku javnobilježničkog akta.”
17.
Člankom 586. stavkom 1. Graždanskog procesualenog kodeksa (Zakonik o građanskom postupku) (
8
) određuje se:
„Prilikom sastavljanja javnobilježničkog akta o prijenosu prava vlasništva ili osnivanju, prijenosu, promjeni ili prestanku nekog drugog stvarnog prava na nekretnini javni bilježnik provjerava je li prenositelj prava vlasnik nekretnine te jesu li ispunjeni posebni uvjeti za sklapanje pravnog posla.”
18.
U skladu s člankom 130. stavkom 3. Semeen kodeksa (Obiteljski zakonik) (
9
):
„Radnje raspolaganja nekretninama, pokretninama na temelju formalnog pravnog posla te depozitima i vrijednosnim papirima koji pripadaju djetetu mogu se poduzeti na temelju odobrenja Rayonenog sada [Općinski sud] nadležnom prema trenutačnom mjestu djetetova prebivališta ako se raspolaganje ne protivi najboljem interesu djeteta.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
19.
Dvije maloljetne (
10
) ruske državljanke s uobičajenim boravištem u Njemačkoj žele uz suglasnost svoje majke prodati suvlasničke dijelove imovine koju posjeduju, kao što su suvlasnički dijelovi u trima nekretninama u Bugarskoj, pri čemu je kupoprodajnu cijenu potrebno uplatiti na dva bankovna računa djece u Njemačkoj.
20.
Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji), koji treba u izvanparničnom postupku odlučiti hoće li odobriti taj prijenos vlasništva kako bi ga se ovjerilo javnobilježničkim aktom, pita ima li međunarodnu nadležnost.
21.
Taj sud ističe da je u sličnim okolnostima Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud, Bugarska) temeljio nadležnost bugarskih sudova, u vezi s mjestom u kojem se nalazi nekretnina, na odredbama kojima se određuje mjerodavno pravo u slučaju stjecanja stvarnih prava, odnosno na članku 65. stavku 1. Kodeksa na meždunarodnoto častno pravo (Zakonik o međunarodnom privatnom pravu) (
11
) te članku 30. stavku 2. Sporazuma između Bugarske i Rusije. Dodao je da je u tom smislu i upravo u glavnom predmetu Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji, Bugarska) primijenio taj kriterij nadležnosti i ocijenio da Uredba Bruxelles II.b nije primjenjiva, pri čemu ase pozvao na članak 4. stavak 1. točku (c) Uredbe (EZ) br. 593/2008 (
12
). Međutim, sud koji je uputio zahtjev smatra da se, s obzirom na to da se tom odredbom određuje mjerodavno pravo, a ne međunarodna nadležnost za odlučivanje o sporu, ta odluka temelji na članku 24. točki 1. Uredbe (EU) br. 1215/2012 (
13
).
22.
Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev pita se koje je područje primjene te odredbe i Uredbe Bruxelles II.b u pitanjima roditeljske odgovornosti kao i koji su učinci Sporazuma između Bugarske i Rusije za koji se u Uredbi Bruxelles II.b ne navodi da je riječ o odstupanju od te uredbe.
23.
U tim je okolnostima Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Jesu li područjem primjene članka 1. stavka 2. točke (e) Uredbe [Bruxelles II.b] obuhvaćeni i slučajevi o kojima se odlučuje u izvanparničnim postupcima u vezi s izdavanjem sudskog odobrenja za raspolaganje, primjerice za prodaju nekretnina ili suvlasničkih dijelova nekretnina koji pripadaju maloljetnom djetetu?
2.
Na temelju koje se uredbe utvrđuje međunarodna nadležnost suda države članice Unije u izvanparničnim postupcima u vezi s izdavanjem sudskog odobrenja za raspolaganje, primjerice za prodaju nekretnina ili suvlasničkih dijelova nekretnina koji pripadaju maloljetnom djetetu? Pripada li ta međunarodna nadležnost – na temelju članka 7. stavka 1. Uredbe [Bruxelles II.b] – sudu u mjestu u kojem dijete ima uobičajeno boravište ili – na temelju članka 4. stavka 1. točke (c) Uredbe [Rim I] odnosno članka 24. [točke] 1. Uredbe [br. 1215/2012] – sudu u mjestu u kojem se nalazi nekretnina?
3.
Odstupa li bilateralni međunarodni sporazum između države članice (Republika Bugarska) i treće zemlje (Sovjetski Savez odnosno Ruska Federacija), koji je sklopljen prije pristupanja države članice [U]niji, od odredbi Uredbe [Bruxelles II.b] o međunarodnoj nadležnosti u pitanjima roditeljske odgovornosti ako se taj međunarodni sporazum ne navodi u poglavlju VIII. [te] [u]redbe […]?”
24.
Tužiteljice iz glavnog postupka, španjolska i mađarska vlada te Europska komisija podnijeli su pisana očitovanja.
25.
Nakon podnošenja Komisijinih pisanih očitovanja, sud koji je uputio zahtjev dopunio je svoj zahtjev za prethodnu odluku, pri čemu je pojasnio da se u slučaju da je situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena područjem primjene Uredbe Bruxelles II.b ne može primijeniti njezin članak 16., uz obrazloženje da glavni postupak u kojem se traži davanje odobrenja za raspolaganje imovinom konkretnih maloljetnih osoba vodi javni bilježnik.
26.
Na raspravi održanoj 12. rujna 2024. tužiteljice iz glavnog postupka, španjolska vlada te Komisija iznijele su usmena očitovanja i odgovorile na pitanja Suda na koja je trebalo odgovoriti u usmenom obliku.
IV. Analiza
27.
U postupku koji je pokrenut pred bugarskim sudom koji je uputio zahtjev, taj sud u bitnome želi znati postoji li u području međunarodne nadležnosti normativni sukob između prava Unije i Sporazuma između Bugarske i Rusije koji je Republika Bugarska sklopila prije pristupanja Uniji. Ako je odgovor potvrdan, taj sud pita u kakvom su međusobnom odnosu ta pravna pravila.
28.
Stoga predlažem Sudu da zajedno ispita prvo i drugo prethodno pitanje jer se njima nastoji doznati koja se uredba (Uredba br. 1215/2012 ili Uredba Bruxelles II.b) primjenjuje u ovom slučaju u svrhu određivanja međunarodno nadležnog suda, a zatim da ispita treće pitanje vezano uz odnos potonje uredbe i drugih bilateralnih akata koji se u njoj ne navode.
29.
Prije svega, s obzirom na to da je postupak pred Sudom pokrenut u okviru izvanparničnog postupka, pojasnit ću čime se opravdava otklanjanje eventualne dvojbe u pogledu dopuštenosti zahtjeva za prethodnu odluku.
A.
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku u okviru izvanparničnog postupka
30.
Sudu koji je uputio zahtjev je u okviru izvanparničnog postupka podnesen zahtjev za odobrenje prodaje imovine koja pripada maloljetnim osobama.
31.
Točno je da se pred njim ne vodi spor između stranaka (
14
) ni u prvostupanjskom postupku, s obzirom na predmet zahtjeva, ni u postupku povodom žalbe protiv odluke donesene u izvanparničnom postupku (
15
).
32.
Međutim, kao što je potvrđeno na raspravi, taj sud izvršava sudske zadaće, u smislu da pred njim nije pokrenut postupak samo radi evidentiranja dogovora između stranaka (
16
) te on treba provesti ocjenu u odluci protiv koje se može podnijeti žalba (
17
).
33.
Naime, kao prvo, navedeni sud odlučuje o zahtjevu za odobrenje prodaje nekretnina maloljetnih osoba na temelju članka 130. stavka 3. Obiteljskog zakonika, u skladu s njihovim najboljim interesom (
18
), u svrhu sastavljanja javnobilježničkog akta radi prodaje, kao što se to predviđa člankom 18. Zakona o obveznim odnosima i ugovorima.
34.
Nadalje, valja uzeti u obzir da je odluka koja se donosi u izvanparničnom postupku obuhvaćena područjem primjene poglavlja IV. Uredbe Bruxelles II.b jer nije izričito isključena iz definicije pojma „odluka” iz članka 2. stavka 1. te uredbe i da taj pojam uključuje i odluke koje nisu postale pravomoćne (
19
).
35.
Slijedom toga, kao što to iznose Hélène Gaudemet‑Tallon i Marie-Élodie Ancel u pogledu istovjetne definicije pojma „odluka” iz članka 2. točke (a) Uredbe br. 1215/2012, treba razlikovati dvije vrste akata u izvanparničnom postupku, odnosno „isključivo potvrđujuće akte” i „odluke donesene u izvanparničnom postupku” u kojima sud „ipak izražava svoju volju a da pritom ne odlučuje u ‚sporu između stranaka’” (
20
).
36.
Kao drugo, napominjem da je u prijašnjim predmetima koji su se odnosili na nasljedne stvari koje uključuju maloljetnike Sud odgovorio na zahtjeve za prethodnu odluku koji su se odnosili na međunarodnu nadležnost u okviru izvanparničnih postupaka koji su slični onom u ovom predmetu (
21
).
37.
Slijedom toga, smatram da je zahtjev suda koji je uputio zahtjev, koji odlučuje u okviru izvanparničnog postupka i koji nastoji doznati ima li međunarodnu nadležnost, dopušten pod jednakim uvjetima kao što su oni koje je Sud već prihvatio.
38.
Slijedom toga, kako bi se odgovorilo na taj zahtjev za prethodnu odluku u kojem se nastoji doznati kakav je odnosi između Sporazuma između Bugarske i Rusije i prava Unije, najprije valja otkloniti svaku dvojbu u pogledu toga koja se uredba u području nadležnosti primjenjuje (
22
).
B.
Primjenjivost Uredbe Bruxelles II.b
39.
U odgovoru na pitanja suda koji je uputio zahtjev, koja se temelje samo na upućivanju na presudu od 6. listopada 2015., Matoušková (
23
), predlažem Sudu da po analogiji primijeni načelno rješenje koje je utvrdio u presudi Schneider.
40.
U predmetu u kojem je donesena ta presuda, bugarskom sudu koji je uputio zahtjev podnesen je zahtjev za odobrenje prodaje nekretnine čiji je suvlasnik osoba stavljena pod skrbništvo (
24
). Sud je utvrdio da to sudsko odobrenje predstavlja mjeru zaštite osobe stavljene pod skrbništvo koju nalaže zakon jer ta osoba više nema mogućnost sama raspolagati svojim nekretninama i da se takvo odobrenje izdaje samo u slučaju kad je otuđenje nekretnine o kojoj je riječ u interesu štićene osobe (
25
).
41.
Sud je iz toga zaključio da se zahtjev za odobrenje izravno odnosi na poslovnu sposobnost fizičke osobe o kojoj je riječ u smislu članka 1. stavka 2. točke (a) Uredbe (EZ) br. 44/2001 (
26
), kojim se to područje isključuje iz materijalnog područja primjene te uredbe. Sud je naglasio razliku koju treba praviti između takvog postupka i onog čiji su predmet „‚stvarna prava na nekretnine’ u smislu članka 22. točke 1. Uredbe br. 44/2001” zato što se potonjim postupkom nastoje osobito odrediti opseg, stalnost, vlasništvo ili posjed nekretnine (
27
).
42.
Te se odredbe navode u Uredbi br. 1215/2012 u članku 1. stavku 2. točki (a) i članku 24. točki 1.
43.
Nastavno na presudu Schneider, Sud je odlučio da sudsko odobrenje koje su zatražili zakonski zastupnici maloljetnika u okviru ostavinskog postupka predstavlja mjeru zaštite djeteta koja je povezana s upravljanjem, čuvanjem ili raspolaganjem njegovom imovinom u okviru izvršavanja roditeljske odgovornosti u smislu članka 1. stavka 1. točke (b) i članka 1. stavka 2. točke (e) Uredbe (EZ) br. 2201/2003 (
28
). Te se odredbe nalaze u Uredbi Bruxelles II.b, kojom je potonja uredba stavljena izvan snage.
44.
U ovom slučaju, ta je osnova primjenjiva u glavnom predmetu jer je uobičajeno boravište maloljetnih tužiteljica u Njemačkoj i jer pitanje nadležnosti ima prekogranični utjecaj, s obzirom na to da uključuje njemački i bugarski sud.
45.
Slijedom toga, predlažem Sudu da na pitanje suda koji je uputio zahtjev, koji pita koja je osnova povezanosti njegove međunarodne nadležnosti s mjestom u kojem se nalaze nekretnine koje se žele prodati, odgovori da je isključena primjena članka 24. stavka 1. Uredbe br. 1215/2012.
46.
Budući da je postupak koji je pokrenut pred tim sudom obuhvaćen područjem primjene Uredbe Bruxelles II.b i da taj sud nije nadležan zbog mjesta boravišta maloljetnica, odnosno tužiteljica iz glavnog postupka, što je kriterij utvrđen u članku 7. stavku 1. te uredbe, na navedenom je sudu da provjeri može li njegova nadležnost proizaći iz primjene drugih odredbi navedene uredbe (
29
). Ta će provjera služiti da se potvrdi postoji li sukob pravnih pravila koja proizlaze iz Sporazuma između Bugarske i Rusije, kako ga tumači Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) (
30
).
47.
U tom smislu, Komisija smatra da se nadležnost suda koji je uputio zahtjev može temeljiti na članku 16. stavku 1. Uredbe Bruxelles II.b, pri čemu je smatrala da on odlučuje o prethodnom postupovnom pitanju (
31
). Međutim, sud koji je uputio zahtjev obavijestio je Sud da to nije slučaj (
32
). Naime, utvrđujem da je jedini pokrenuti postupak onaj o kojem odlučuje taj sud (
33
). Budući da nijedan od uvjeta koje je predvidio zakonodavac Unije nije ispunjen (
34
), slažem se stoga s pridržajima u pogledu primjene članka 16. koje je na raspravi iznijela španjolska vlada.
48.
Suprotno tomu, prema mojem mišljenju, valja istražiti može li se primjenom drugih odredbi Uredbe Bruxelles II.b izbjeći bilo kakva neusklađenost Sporazuma između Bugarske i Rusije na kojem se temelji međunarodna nadležnost suda koji je uputio zahtjev.
49.
U tom pogledu, ističem da se člankom 1. stavkom 2. Sporazuma između Bugarske i Rusije i člankom 10. Uredbe Bruxelles II.b predviđa da se nadležnost suda može temeljiti na izboru stranaka koje su pred njim pokrenule postupak (
35
).
50.
Naime, treba naglasiti da se u odluci Vrhovenog kasacionenog sada (Vrhovni kasacijski sud), koju je naveo sud koji je uputio zahtjev i koja je uložena u spis kojim raspolaže Sud, kako bi se utvrdila nadležnost bugarskog suda o kojem je riječ upućuje na taj članak 1. stavak 2., u skladu s kojim se državljani jedne od država ugovornica imaju pravo slobodno i neometano obraćati sudovima druge države ugovornice koji su nadležni u građanskim, obiteljskim, i kaznenim stvarima. Mogu se pojaviti pred njima i podnijeti im zahtjeve kao i tužbe pod istim uvjetima kao i državljani te države ugovornice. Na raspravi je potvrđeno da taj kriterij nadležnosti primjenjuje više bugarskih sudova.
51.
Slijedom toga, pod pretpostavkom da sud koji je uputio zahtjev utvrdi nepodudaranje između Sporazuma između Bugarske i Rusije, na kojem se temelji njegova nadležnost prema sudskoj praksi Vrhovenog kasacionenog sada (Vrhovni kasacijski sud), i Uredbe Bruxelles II.b, od Suda se traži da pojasni utječe li i pod kojim uvjetima ta uredba na prava i obveze koji proizlaze iz tog sporazuma.
C.
Treće pitanje koje se odnosi na nadležnost bugarskog suda koja se temelji na bilateralnom sporazumu sklopljenom s trećom državom
52.
Podsjećam na to da se to pitanje, kojim se nastoji utvrditi pod kojim uvjetima Uredba Bruxelles II.b ne utječe na Sporazum između Bugarske i Rusije, temelji na sljedećim dvama utvrđenjima:
–
prema nacionalnoj sudskoj praksi, osobito na temelju odredbi tog sporazuma, međunarodna nadležnost bugarskoga suda kojem je podnesen zahtjev koji se odnosi na zaštitu imovine maloljetnika nije nadležnost u mjestu uobičajenog boravišta djeteta, i
–
poglavlje VIII. Uredbe Bruxelles II.b ne sadržava nijednu odredbu koja se odnosi na učinke bilateralnih sporazuma koje su s trećim državama, osim Svete Stolice, sklopile države članice prije njihova pristupanja Uniji.
53.
Kad je riječ o prvom utvrđenju, napominjem da sud koji je uputio zahtjev upućuje na odluku Vrhoven kasacionen sada (Vrhovni kasacijski sud) od 2. lipnja 2015. u predmetu koji se odnosi na ruske maloljetnike (
36
). Budući da u Sporazumu između Bugarske i Rusije ne postoji izričita odredba koja se odnosi na zaštitu imovine maloljetnika, kriterij kojim se određuje međunarodno nadležan sud preuzet je iz prava koje se primjenjuje na oblik ugovorâ. U skladu s člankom 130. stavkom 3. Obiteljskog zakonika i člankom 586. stavka 1. Zakonika o građanskom postupku te člankom 30. Sporazuma između Bugarske i Rusije, kojim se određuje pravo koje se primjenjuje u mjestu u kojem se nalazi nekretnina, kao što je članak 65. stavak 1. Zakonika o međunarodnom privatnom pravu (
37
), Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) temeljio je svoju odluku na tom posebnom nacionalnom propisu kojim se predviđa da, kako bi se raspolagalo imovinom maloljetnika, javni bilježnik treba raspolagati prethodnim sudskim odobrenjem. Drugim riječima, utvrđeno je da ti posebni pravni zahtjevi opravdavaju odstupanje od pravila o općoj nadležnosti suda u mjestu boravišta djeteta, koje se predviđa nacionalnim pravom (
38
), koje se podudara s pravom koje se primjenjuje u odnosima između roditelja i djece, u skladu s člankom 25. stavkom 1. Sporazuma između Bugarske i Rusije. Tako se osigurava usklađenost između prava koje se primjenjuje u području prodaje nekretnina i međunarodne nadležnosti.
54.
Kad je riječ o drugom utvrđenju, napominjem da sud koji je uputio zahtjev ne upućuje ni na uvodnu izjavu 91. Uredbe Bruxelles II.b, u kojoj se navodi da se „za sporazume s jednom ili više trećih država koje je država članica sklopila prije datuma pristupanja Uniji primjenjuje članak 351. UFEU‑a” (
39
), ni na bilo kakvu poteškoću u analizi sudske prakse Suda u tom području.
55.
Sud bi stoga samo mogao odgovoriti da u skladu s prvim stavkom tog članka na prava i obveze koji proizlaze iz Sporazuma između Bugarske i Rusije ne utječe Uredba Bruxelles II.b.
56.
Međutim, čak i ako je sud koji je uputio zahtjev formalno ograničio svoja pitanja na tumačenje određenih odredbi prava Unije, takva okolnost ne sprečava Sud da mu pruži sve elemente tumačenja tog prava koji mogu biti korisni za rješavanje predmeta koji se pred njim vodi, bez obzira na to je li se taj sud u tekstu svojeg pitanja na njih pozvao. U tom je pogledu zadaća Suda da iz svih elemenata koje mu je dostavio navedeni sud, a osobito iz obrazloženja odluke kojom se upućuje prethodno pitanje, izvede elemente prava Unije koje treba tumačiti, uzimajući u obzir predmet glavnog postupka (
40
).
57.
U tim okolnostima i kao što su to potvrdile diskusije na raspravi, pokazalo se korisnim provesti detaljnu analizu primjene članka 351. UFEU‑a (
41
).
58.
Prije svega, može se naglasiti da se na članak 351. UFEU‑a nije upućivalo u instrumentima koji su prethodili Uredbi Bruxelles II.b (
42
), iako se, kao u toj uredbi, u njima nije nalazila nijedna odredba koja se odnosi na bilateralne sporazume koje su države članice sklopile prije njihova pristupanja Uniji s trećim državama (osim Svete Stolice). To ne opravdava nepostojanje sudske prakse Suda. Naime, smatram da takvo upućivanje nije neophodno zbog hijerarhije pravnih pravila (
43
) i vrlo jasnog teksta tog članka.
59.
Slijedom toga, ispitivanje koje se provodi s obzirom na članak 351. UFEU‑a (
44
) u pogledu pitanja odnosa između Sporazuma između Bugarske i Rusije i Uredbe Bruxelles II.b pretpostavlja da su ispunjena dva uvjeta.
60.
Kao prvo, Sporazum između Bugarske i Rusije treba se odnositi na područje uređeno tom uredbom. To je slučaj, s obzirom na to da taj sporazum u ovom slučaju služi za određivanje nadležnog suda (
45
) i da u postupku kao što je onaj o kojem je riječ u glavnom predmetu, kriterij povezanosti, utvrđen u nacionalnoj sudskoj praksi koju je naveo sud koji je uputio zahtjev, predstavlja kriterij mjesta u kojem se nalazi nekretnina koja pripada jednom ruskom maloljetniku ili više njih, a ne mjesta njihova uobičajenog boravišta, uzimajući u obzir da je taj kriterij primjenjiv na temelju Uredbe Bruxelles II.b.
61.
U tom pogledu, napominjem da, s obzirom na suprotno mišljenje Mađarske, koja je obvezana istom vrstom sporazuma, primjena Sporazuma između Bugarske i Rusije u situaciji u kojoj ruske maloljetnice ne borave u Bugarskoj, nego u drugoj državi članici ne predstavlja osobitu poteškoću (
46
) jer je mjesto u kojem se nalazi nekretnina jedini kriterij povezanosti o kojem se raspravljalo u tom zahtjevu za prethodnu odluku koji se odnosio na ruske državljane.
62.
Usto, taj kriterij, koji je utvrdio Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) a da pritom nije uopće uputio na boravište maloljetnog državljanina o kojem je riječ (
47
) u glavnom je predmetu primijenio Sofijski gradski sad (Gradski sud u Sofiji) u rješenju od 14. lipnja 2023. Ta odluka, navedena u zahtjevu za prethodnu odluku i uložena u spis dostavljen Sudu, jasno potvrđuje da su ruske tužiteljice izabrale bugarski sud kako bi ishodile odobrenje koje se zahtijeva bugarskim propisom radi sastavljanja javnobilježničkog akta o prestanku njihovih prava vlasništva. Taj sud, koji je svoju odluku temeljio na pravu koje se primjenjuje u području stvarnih prava, uputio je i na članak 4. stavak 1. točku (c) Uredbe Rim I (
48
).
63.
Kao drugo, kako bi se moglo nastaviti s analizom pitanja odnosa između Uredbe Bruxelles II.b i Sporazuma između Bugarske i Rusije, valja provjeriti ima li treća država o kojoj je riječ prava na temelju međunarodne konvencije o kojoj je riječ, za koja može zahtijevati da ih poštuje država članica koja je njezina stranka (
49
).
64.
Drugim riječima, u odnosima s trećim državama, načelo na kojem se temelji analiza jest načelo poštovanja prava na koje se ta država može pozvati u svojem odnosu s državom članicom s kojom je sklopila sporazum prije njezina pristupanja Uniji. Naime, provedba međunarodne konvencije o kojoj je riječ treba se temeljiti na logici uzajamnosti (
50
).
65.
U ovom slučaju, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev nije pružio pojašnjenja, treba pretpostaviti da bi ruska tijela primijenila isto tumačenje tog sporazuma kad je riječ o nadležnosti ruskih sudova u mjestu u kojem se nalazi nekretnina (
51
) i da bi se priznavanje odluka koje bugarski sudovi donesu u pogledu ruskih državljana uvjetovalo poštovanjem tog kriterija (
52
).
66.
U tom pogledu, pridržaji Ruske Federacije i Republike Bugarske izneseni prilikom njihova pristupanja Haškoj konvenciji iz 1996., na temelju njezina članka 55. stavka 1. (
53
), u području nadležnosti, potvrđuju postojanje zajedničkog stajališta o prednosti kriterija mjesta u kojem se nalazi nekretnina, kako bi se isključilo bilo kakvo upućivanje na mjesto boravišta maloljetnika o kojem je riječ.
67.
U tim okolnostima, valja utvrditi da se Sporazumom između Bugarske i Rusije, kad je riječ o međunarodnoj nadležnosti sudova kojima je podnesen zahtjev za prodaju nekretnine koja pripada ruskom maloljetniku, nalažu Republici Bugarskoj obveze koje je ta država članica dužna ispuniti u odnosu na treću državu, odnosno Rusku Federaciju, koja se ima pravo pozvati na njih u odnosu na navedenu državu članicu, u smislu članka 351. prvog stavka UFEU‑a.
68.
Zbog te potvrde obveze da se primijeni kriterij nadležnosti iz Sporazuma između Bugarske i Rusije (
54
), koji se razlikuje od kriterija utvrđenog pravom Unije, treba stoga razmotriti dodatno pitanje koje se odnosi na obvezu Republike Bugarske, na temelju članka 351. drugog stavka UFEU‑a, da poduzme sve odgovarajuće korake za otklanjanje utvrđenih neusklađenosti između Sporazuma između Bugarske i Rusije i prava Unije (
55
).
69.
Slijedom toga, na prvom mjestu valja utvrditi je li, zbog postojanja oprečnih kriterija nadležnosti koji proizlaze iz primjene Uredbe Bruxelles II.b i Sporazuma između Bugarske i Rusije, pravilo o nadležnosti koje proizlazi iz tog sporazuma neusklađeno s pravilom prava Unije, u smislu članka 351. drugog stavka UFEU‑a.
70.
Kao i Komisija, smatram da odabir različitih kriterija nadležnosti ne stvara sam po sebi veću poteškoću. Naime, bilateralni sporazumi u području suradnje sklapaju se kako bi se lako utvrdio nadležan sud na temelju posebnih uvjeta, koji općenito uključuju državljanstvo državljana ili njihovo uobičajeno boravište u svakoj od strana sporazuma za osobna pitanja ili pak mjesto na kojem se nalazi imovine za pitanja povezana s imovinom. Osim toga, suprotna analiza dovela bi u pitanje načelo propisano člankom 351. prvim stavkom UFEU‑a.
71.
Kao protuteža, ne može se isključiti ni primjena članka 351. drugog stavka UFEU‑a. U ovom slučaju, pitanje nije isključivo teoretsko, s obzirom na odredbe uzastopnih uredbi u području obiteljskih stvari koje se odnose na nadležnost sudova i koje su donesene uzimajući u obzir najbolji interes djeteta.
72.
Prema tome, kao što su to potvrdile diskusije na raspravi, u tom kontekstu pravosudne suradnje u građanskim stvarima valja ispitati zaključke koji se mogu izvesti iz sudske prakse Suda koja se odnosi na odnos određenih uredbi koje se primjenjuju u tom području i konvencija čije su stranke države članice i konkretno iz presuda od 4. svibnja 2010., TNT Express Nederland (
56
), i od 12. listopada 2023. OP (Izbor prava treće države za nasljeđivanje) (
57
).
73.
U predmetu u kojem je donesena presuda TNT, spor se odnosio na izvršenje odluke u državi članici koju je donijela druga država članica. Sud koji je uputio zahtjev u biti je pitao treba li članak 71. Uredbe br. 44/2001 tumačiti na način da se primjenjuju pravila o sudskoj nadležnosti, priznavanju i izvršenju, koja se predviđaju posebnom konvencijom, kao što je pravilo o litispendenciji propisano člankom 31. stavkom 2. Konvencije o ugovoru o međunarodnom prijevozu robe cestom (
58
) i pravilo o izvršivosti propisano člankom 31. stavkom 3. te konvencije (
59
). U točki 49. te presude, Sud je odlučio da, iako se tim člankom 71. „u područjima koja su uređena posebnim sporazumima predviđa primjena tih sporazuma, ta primjena ipak ne smije ugroziti načela na kojima se temelji pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima unutar Unije”. U točki 55. navedene presude, Sud je iz nje konkretno zaključio da se „članak 31. stavak 3. CMR‑a primjenjuje […] unutar Unije samo ako omogućuje postizanje ciljeva slobodnog protoka sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima kao i uzajamnog povjerenja u zadovoljavanje pravde unutar Unije u uvjetima koji su barem toliko povoljni kao oni koji proizlaze iz primjene Uredbe br. 44/2001”.
74.
U predmetu u kojem je donesena presuda OP, postavljeno je pitanje prijenosa te sudske prakse u odnosu s trećom državom (
60
). Sud je uputio na presudu TNT i odlučio je „da se sustavu uspostavljenom Uredbom [(EU)] br. 650/2012[ (
61
)] ne protivi to što – u skladu s bilateralnim sporazumom koji je između države članice i treće države sklopljen prije donošenja te uredbe, te imajući u vidu iznimku iz članka 75. stavka 1. navedene uredbe – državljanin treće zemlje s boravkom u državi članici koju obvezuje taj bilateralni sporazum nema mogućnost izabrati pravo koje će biti mjerodavno za njegovo nasljeđivanje” (
62
).
75.
S metodološkog stajališta, uvjeti u kojima se može smatrati da pravilo o međunarodnoj nadležnosti proizašlo iz sporazuma sklopljenog s trećom državom, nije u skladu s pravom Unije, mogu se, prema mojem mišljenju, izvesti iz tih odluka.
76.
Stoga, takav prijedlog ne onemogućuju dva elementa promišljanja koja treba uzeti u obzir, odnosno nepostojanje odredbe Uredbe Bruxelles II.b koja se odnosi na njezin odnosa s određenim međunarodnim instrumentima i doseg sudske prakse Suda nakon presude TNT, koji je u presudi OP proširen na odnose s trećom državom.
77.
Točno je da su u presudama TNT i OP tumačene posebne odredbe uredbi o kojima je riječ (
63
), u kojima se u biti navodi da te odredbe ne utječu na konvencije čije su stranke države članice i koje se odnose na iste stvari (
64
).
78.
Međutim, činjenica da, za razliku od Uredbe Bruxelles II.b, te uredbe sadržavaju opće pravilo u skladu s kojim one ne utječu na primjenu međunarodnih konvencija čije su stranke jedna ili više država članica, pa čak i posebne odredbe koje se odnose na konvencije i bilateralne sporazume sklopljene između treće države i države članice (
65
), prema mojem mišljenju, ne utječe na analizu dosega sudske prakse prema kojoj je zakonodavac Unije u slučaju preklapanja pravila predvidio primjenu tih konvencija (
66
).
79.
Naime, te posebne odredbe tumačene su na način da se njima nalaže primjena navedenih konvencija „unutar same Unije” (
67
). Tako je uz određene prilagodbe (
68
) proširena primjena načela međunarodnog javnog prava u pogledu primjene sporazuma kao što je, među ostalim, načelo pacta sunt servanda (
69
), koje je kad je riječ o odnosima s trećim državama preuzeto u članak 351. prvi stavak UFEU‑a.
80.
Osim toga, ističem da je u presudi TNT (
70
) Sud naveo razlog za neprimjenu konvencija ili bilateralnih sporazuma, odnosno povredu načela na kojima se temelji pravosudna suradnja u građanskim i trgovačkim stvarima unutar Unije (
71
). Sud je naglasio da se to nastavlja na njegovu sudsku praksu koja se odnosi na primjenu konvencija koje su države članice sklopile s trećim državama, kojom se ne smije ugroziti ciljeve prava Unije u odnosima među državama članicama (
72
).
81.
Sud je primijenio isto ograničenje u pogledu načela koja se primjenjuju unutar Unije u presudama donesenima nakon presude TNT, u kojima također nije bila riječ o pravima trećih država. One su se također odnosile na pitanja priznavanja ili izvršenja sudskih odluka donesenih u državama članicama. Riječ je o presudi od 19. prosinca 2013., Nipponka Insurance (
73
) i, u slučaju preklapanja Uredbe br. 1215/2012 i CMR‑a, presudi od 21. ožujka 2024., Gjensidige (
74
).
82.
Sud je istim riječima uputio i na tu sudsku praksu koja se odnosi na načela na kojima se temelji pravosudna suradnja unutar Unije u presudi od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (
75
), koja se odnosila na primjenu pravila o sudskoj nadležnosti predviđenih člankom 31. stavkom 1. CMR‑a koji podnositelju zahtjeva pruža širu mogućnost od one koja se predviđa člankom 5. točkom 1. podtočkom (b), drugom alinejom Uredbe br. 44/2001 (
76
). Sud je odlučio da u skladu s člankom 71. stavkom 1. te uredbe, država članica može primijeniti pravila o nadležnosti o kojima je riječ i koja su predviđena CMR‑om (
77
).
83.
Sve se te presude odnose na primjenu odredbi CMR‑a koje obvezuju jednu ili više država članica.
84.
Međutim, u slučaju primjene bilateralne konvencije koja je sklopljena s trećom državom, po analogiji se primjenjivala ta sudska praksa. Na temelju pitanja koje se odnosi na izbor prava koje se primjenjuje na nasljeđivanje (
78
) Sud je odlučio o odnosu Uredbe br. 650/2012 i sporazuma kojim se Republika Poljska prije njezina pristupanja Uniji obvezala u odnosu na Ukrajinu. Taj sporazum određuje pravo koje se primjenjuje u nasljednim stvarima, ali ne predviđa izričito mogućnost odabira nekog drugog prava (
79
).
85.
U presudi OP, Sud je odlučio da članak 75. Uredbe br. 650/2012 „koji u sklopu predmetnog pravnog akta Unije[ (
80
)] uređuje odnose između tog akta i međunarodnih konvencija ne može imati doseg koji je u suprotnosti s načelima na kojima se temelji zakonodavstvo kojeg je on dio (vidjeti u tom smislu presudu [TNT], t. 51.)” (
81
).
86.
Sud je zatim ispitao usklađenost navedenog bilateralnog sporazuma s pravom Unije pri čemu je ispitao važnost odredbe Uredbe o kojoj je riječ (
82
).
87.
Navođenjem u zaključku tog ispitivanja s obzirom na članak 75. stavak 1. Uredbe br. 650/2012 upućivanja na članak 351. prvi stavak UFEU‑a, Sud je, prema mojem mišljenju, naglasio međusobnu potrebnu kombinaciju tih odredbi u posebnom slučaju odnosâ s trećim državama (
83
).
88.
Općenito, iz toga zaključujem da je, u situaciji u kojoj prava trećih država u načelu trebaju imati prednost zbog bilateralne konvencije (
84
), Sud implicitno izrazio stupanj nakon kojeg se odredba takve konvencije može smatrati neusklađenom s pravom Unije i to u skladu s pravilom utvrđenim u članku 351. drugom stavku UFEU‑a.
89.
Drugim riječima, nastavno na presudu TNT (
85
), u slučaju odnosa države članice s trećom državom koji se odnosi na mjerodavno pravo, Sud je, prema mojem mišljenju, utvrdio sustava pristup kako bi izbjegao da se prebrzo dovede u pitanje bilateralni sporazum koji, u skladu s člankom 351. prvim stavkom UFEU‑a u načelu treba imati prednost pred pravom Unije (
86
).
90.
Smatram da, kad je riječ o suradnji u građanskim stvarima unutar Unije, taj pristup uključuje utvrđivanje načela na kojem se temelji odredbe uredbe o kojoj je riječ kako bi se ocijenila njezina važnost. Stoga je u ovom slučaju riječ o utvrđivanju toga ugrožava li odredba Sporazuma između Bugarske i Rusije temeljni cilj koji se nastoji postići u Uredbi Bruxelles II.b.
91.
Na drugom mjestu, tek nakon te procjene postojanja neusklađenosti postavlja se pitanje u pogledu toga hoće li se provoditi odredbe članka 351. drugog stavka UFEU‑a u odnosima jedne ili više država članica s jednom ili više trećih država (
87
).
92.
Zbog hijerarhije pravnih pravila, primjena te odredbe ne vrijedi stoga samo za uredbe u kojima se posebnom odredbom uređuju odnosi između tih uredbi i međunarodnih konvencija sklopljenih s trećim državama.
93.
Ciljevi koje treba postići stoga su višestruki. Riječ je o zaštiti prava trećih država, u skladu s člankom 351. prvim stavkom UFEU‑a (
88
), i pronalasku rješenja koje je u skladu s načelima predvidljivosti nadležnih sudova kao i pravne sigurnosti za stranke. Ta načela kojima se opravdava propisivanje pravila o nadležnosti u međunarodnim konvencijama jamče priznavanje i izvršenje sudskih odluka (
89
).
94.
Stoga u ovom slučaju, po analogiji s metodom utvrđenom u presudi OP (
90
), treba ispitati sljedeće pitanje: ugrožava li Sporazum između Bugarske i Rusije, na temelju kojeg je za odobrenje prodaje nekretnine koja pripada maloljetniku nadležan sud u mjestu u kojem se nalazi nekretnina, načelo na kojem se temelji pravosudna suradnja u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornosti unutar Unije, kojim se daje prednost nadležnosti suda u mjestu u kojem dijete boravi?
95.
Mislim da to nije slučaj.
96.
Iako je, s obzirom na zahtjev da se zaštiti najbolji interes djeteta, kriterij nadležnosti, općenito, mjesto uobičajenog boravišta djeteta (
91
), zakonodavac Unije predviđa nekoliko prilagodbi, pod uvjetom da se ispuni isti zahtjev i da postoje iznimne okolnosti. Isto vrijedi i za mogućnost izbora suda (
92
) i konkretnije za prijenos nadležnosti sudu koji je prikladniji za procjenu interesa djeteta u konkretnom predmetu (
93
).
97.
Nadalje, taj je zakonodavac izričito predvidio slučaj države članice u kojoj se nalazi imovina djeteta koja je različita od države članice u kojoj ima boravište, a predmet se odnosi na mjere zaštite djeteta koje se odnose na upravljanje imovinom koja mu pripada, njezino čuvanje ili raspolaganje njome (
94
).
98.
U tom smislu Uredba Bruxelles II.b podudara se i s člancima 8. i 9. Haške konvencije iz 1996.
99.
Iz toga slijedi da se pravilo o sudskoj nadležnosti propisano u Sporazumu između Bugarske i Rusije može primijeniti unutar Unije ako ono ispunjava zahtjev naveden u uvodnoj izjavi 19. Uredbe Bruxelles II.b, pri čemu se poštuje najbolji interes djeteta (
95
).
100.
Slijedom toga, u ovom slučaju nije potrebno utvrditi „odgovarajuće korake za otklanjanje utvrđenih neusklađenosti” čije je ispitivanje na temelju članka 351. drugog stavka UFEU‑a u nadležnosti država članica.
101.
Ipak ću radi sveobuhvatnosti dodati da, ako će Sud ipak smatrati da primjena Sporazuma između Bugarske i Rusije dovodi do rezultata koji se protivi pravu Unije, na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri može li se ta neusklađenost izbjeći na način da se tom sporazumu u najvećoj mogućoj mjeri i uz poštovanje međunarodnog prava pruži tumačenje u skladu s pravom Unije (
96
). U suprotnom je Republika Bugarska dužna poduzeti potrebne mjere kako bi se uklonila neusklađenost navedenog sporazuma s pravom Unije, po potrebi njezinim otkazivanjem. Međutim, dok čeka takvo ukidanje, članak 351. prvi stavak UFEU‑a ovlašćuje je da nastavi primjenjivati Sporazum između Bugarske i Rusije (
97
).
V. Zaključak
102.
S obzirom na sva prethodno navedena razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Sofijski Rajonen sad (Općinski sud u Sofiji, Bugarska) odgovori na sljedeći način:
Uredbu Vijeća (EU) 2019/1111 od 25. lipnja 2019. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o međunarodnoj otmici djece
treba tumačiti na način da:
u skladu s člankom 351. prvim stavkom UFEU‑a, ta uredba ne utječe na primjenu bilateralnog sporazuma koji je s trećom državom sklopila država članica prije datuma njezina pristupanja Europskoj uniji, na temelju kojeg isključivu nadležnost za odlučivanje o zahtjevu za odobrenje prodaje nekretnine koja pripada maloljetniku, državljaninu te treće zemlje, ima sud države članice u mjestu u kojem se nalazi nekretnina, koji odlučuje uzimajući u obzir najbolji interes djeteta.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	Sporazum ratificiran Uredbom br. 784 Duržavnija suveta (Državno vijeće, Bugarska) od 15. travnja 1975. (DV br. 33 od 25. travnja 1975.) i objavljen u DV‑u br. 12 od 10. veljače 1976. (ispravak u DV‑u br. 17 od 28. veljače 2014.), koji obvezuje Republiku Bugarsku i Rusku Federaciju (u daljnjem tekstu: Sporazum između Bugarske i Rusije).
(
3
)	Uredba Vijeća od 25. lipnja 2019. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o međunarodnoj otmici djece (SL 2019., L 178, str. 1., u daljnjem tekstu: Uredba Bruxelles II.b)
(
4
)	Uredba Bruxelles II.b ne primjenjuje se na Kraljevinu Dansku (vidjeti uvodnu izjavu 96. te uredbe).
(
5
)	Konvencija o građanskopravnim vidovima međunarodne otmice djece, sklopljena u Haagu 25. listopada 1980.
(
6
)	Konvencija o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznanju, ovrsi i suradnji u odnosu na roditeljsku odgovornost i o mjerama za zaštitu djece, sklopljena u Haagu 19. listopada 1996. (u daljnjem tekstu: Haška konvencija iz 1996.)
(
7
)	DV br. 275 od 22. studenoga 1950.
(
8
)	DV br. 59 od 20. srpnja 2007.
(
9
)	DV br. 47 od 23. lipnja 2009.
(
10
)	Koje su rođene 2005. odnosno 2008., a jedna od njih sada je punoljetna, kao što je to pojašnjeno Sudu na raspravi.
(
11
)	DV br. 42 od 17. svibnja 2005.
(
12
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) (SL 2008., L 177, str. 6.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 109. te ispravci SL 2015., L 66, str. 22. i SL 2019., L 149, str. 85., u daljnjem tekstu: Uredba Rim I)
(
13
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2012., L 351, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. te ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)
(
14
)	Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, nacionalni sudovi ovlašteni su obratiti se Sudu samo ako je pred njima u tijeku spor i ako trebaju odlučiti u postupku s ciljem donošenja odluke sudske naravi. Vidjeti presudu od 26. rujna 2024., Fautromb (C‑368/23, EU:C:2024:789, t. 36. i navedena sudska praksa).
(
15
)	Vidjeti, u takvom postupku, presudu od 3. listopada 2013., Schneider (C‑386/12, u daljnjem tekstu: presuda Schneider, EU:C:2013:633, t. 10. do 12.). U predmetu u kojem je donesena ta presuda, vezanom uz prodaju imovine punoljetne osobe stavljene pod skrbništvo, postupak provedbe bio je sličan onom u glavnom predmetu. Vidjeti bilješku 24. ovog mišljenja.
(
16
)	Vidjeti presudu od 2. lipnja 1994., Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, t. 17. i 18.).
(
17
)	Kad je riječ o postojanju pravnih lijekova, konkretno u pogledu odluka o nadležnosti, vidjeti nacionalnu sudsku praksu na koju se pozvao sud koji je uputio zahtjev, te posebno rješenje koje je prethodno doneseno u ovom predmetu (vidjeti točku 21. ovog mišljenja). Vidjeti i presudu Schneider (t. 12.).
(
18
)	Na taj je uvjet izričito podsjetio sud koji je uputio zahtjev u podnesku koji je uputio Sudu nakon podnošenja Komisijinih pisanih očitovanja o primjenjivosti članka 16. Uredbe Bruxelles II.b. Vidjeti usto, o elementima ocjene koje treba ispitati, bilješku 95. ovog mišljenja. Vidjeti također, o situaciji u ovom slučaju u kojoj interesi maloljetnika mogu biti različiti od interesa njihova zakonskog zastupnika, točku 19. ovog mišljenja.
(
19
)	Vidjeti članak 2. stavak 1. drugi podstavak točku (b) Uredbe Bruxelles II.b. Suprotno tomu, za potrebe tog poglavlja IV. isključene su privremene ili zaštitne mjere koje je naložio sud bez pozivanja tuženika pred sud, ako odluka koja sadržava mjeru nije dostavljena protustranci prije izvršenja.
(
20
)	Vidjeti Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1988 et 2007), 7. izd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, zbirka „Droit des affaires”, Pariz, 2024., t. 425. (str. 636. i 637.).
(
21
)	Vidjeti presude od 6. listopada 2015., Matoušková, (C‑404/14, EU:C:2015:653, t. 20.) i od 19. travnja 2018., Saponaro i Xylina, (C‑565/16, EU:C:2018:265, t. 10.). Vidjeti usto presudu od 30. ožujka 2023., M. Ya. M. (Odricanje sunasljednika od nasljedstva) (C‑651/21, EU:C:2023:277, t. 15. i 16., u kojima se podsjeća na bugarska postupovna pravila kojima se uređuje odvijanje izvanparničnog postupka).
(
22
)	Prvo i drugo pitanje suda koji je uputio zahtjev odnose se na Uredbu Bruxelles II.b, Uredbu Rim I i Uredbu br. 1215/2012. Iz svoje analize isključujem tu drugu uredbu koja se ne odnosi na međunarodnu nadležnost. Vidjeti u tom pogledu bilješku 48. ovog mišljenja.
(
23
)	C‑404/14, EU:C:2015:653
(
24
)	Vidjeti presudu Schneider(t. 23.). Postupak pred Sofijskim gradskim sadom (Gradski sud u Sofiji) pokrenut je na temelju odredbi sličnih onima koje se primjenjuju u glavnom predmetu. Naime, u skladu s odredbama članka 168. stavka 2., članka 165. stavka 4. i članka 130. stavka 3. Obiteljskog zakonika, nekretninama koje pripadaju osobama koje su djelomično lišene poslovne sposobnosti može se raspolagati na temelju odobrenja Rajonenog sada (Općinski sud) u mjestu u kojem te osobe imaju domicil, ako raspolaganje nije protivno njihovim interesima (vidjeti presudu Schneider (t. 7.)).
(
25
)	Vidjeti presudu Schneider (t. 25.).
(
26
)	Uredba Vijeća od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 2001., L 12, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)
(
27
)	Vidjeti presudu Schneider (t. 26., 28. i 31.).
(
28
)	Uredba Vijeća od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.). Vidjeti presudu od 6. listopada 2015., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, t. 29. i 31.), za slučaj zahtjeva u kojem se od suda nadležnog za skrbništvo traži odobrenje sporazuma o raspodjeli nasljedstva koji je sklopljen u ime maloljetne djece. S obzirom na tu odluku, isto rješenje doneseno je u presudi od 19. travnja 2018., Saponaro i Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, t. 17. do 19.) koja se odnosi na zahtjev za odobrenje odricanja od nasljedstva koji su roditelji podnijeli u ime svojeg maloljetnog djeteta.
(
29
)	Vidjeti po analogiji primjerice presude od 6. listopada 2015., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, t. 37.) i od 19. travnja 2018., Saponaro i Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, t. 20.).
(
30
)	Vidjeti točku 53. ovog mišljenja.
(
31
)	U skladu s tom odredbom, „[a]ko ishod postupka u pitanju koje nije obuhvaćeno područjem primjene ove Uredbe pred sudom države članice ovisi o odluci o prethodnom pitanju povezanom s roditeljskom odgovornošću, sud u toj državi članici može odlučiti o tom pitanju za potrebe tog postupka, čak i ako ta država članica nije nadležna na temelju ove Uredbe”.
(
32
)	Vidjeti točku 25. ovog mišljenja.
(
33
)	Vidjeti točku 30. ovog mišljenja.
(
34
)	Vidjeti i uvodnu izjavu 32. Uredbe Bruxelles II.b kad je riječ o konkretnim objašnjenjima koja se navode kao primjer. Pojašnjavam da se člankom 16. stavkom 3. te uredbe određuje da „[a]ko je za valjanost pravnog akta koji je izvršen ili treba biti izvršen u ime djeteta u ostavinskom postupku pred sudom države članice potrebno dopuštenje ili odobrenje suda, sud u toj državi članici može odlučiti hoće li dopustiti ili odobriti takav pravni akt, čak i ako nije nadležan na temelju ove Uredbe”. Zbog konkretne situacije na koju se odnosi ta odredba (vidjeti uvodnu izjavu 33. navedene uredbe) treba je usko tumačiti.
(
35
)	Vidjeti komentar na tu odredbu Jault‑Sesekea F., u Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., i Jault‑Seseke, F., Divorce, responsabilité parentale, enlèvement international; Commentaire du règlement 2019/1111 du 25 juin 2019 (Bruxelles II ter), Bruylant, Bruxelles, 2023., str. 219. do 231., osobito str. 221. i sljedeće kao i konkretno t. 10. i 13. Vidjeti i Garber, T., „Article 10 – Choice of court”, u Magnus, U., i Mankowski, P., European Commentaries on Private International Law, Brussels II ter Regulation, Otto Schmidt, Köln, 2023., str. 169. do 184. konkretno t. 9., 10., 16., 17., 18. i 22. (str. 173. do 176.). Prema mojem mišljenju, taj se članak 10. može tumačiti na način da se primjenjuje u slučaju izbora same osobe ili samih osoba o kojima je riječ u okviru izvanparničnog postupka, posebno u svojstvu zakonskog zastupnika djeteta. Vidjeti u tom pogledu, kad je riječ o utvrđenjima iz postupka u glavnom predmetu, točku 62. ovog mišljenja i rješenja koja je Sud utvrdio u presudama od 6. listopada 2015., Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, t. 35. do 37.) i od 19. travnja 2018., Saponaro i Xylina (C‑565/16, EU:C:2018:265, t. 40.), na temelju članka 12. stavka 3. Uredbe br. 2201/2003, koja se mogu primijeniti zbog istovjetnosti tog članka s člankom 10. Uredbe Bruxelles II.b i u slučaju u kojem je samo jedan roditelj zakonski zastupnik svoje djece.
(
36
)	Kao što to navodi sud koji je uputio zahtjev, ta je odluka dostupna na internetskoj stranici tog suda.
(
37
)	Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud) naveo je u svojoj odluci da su u skladu s člankom 65. stavkom 1. Zakonika o međunarodnom privatnom pravu stjecanje i prestanak stvarnih prava te prava vlasništva uređeni pravom države u kojoj se nalazi imovina. Sud koji je uputio zahtjev nije naveo tu odredbu.
(
38
)	Vidjeti usto odredbe o nadležnosti u članku 25. stavku 6. Sporazuma između Bugarske i Rusije, kojima se također predviđa nadležnost tijela strane sporazuma čije je dijete državljanin.
(
39
)	Vidjeti i stajalište Komisije u njezinu Praktičnom vodiču za primjenu Uredbe Bruxelles II.b, objavljenom 2023., t. 9.2. (str. 208.): „Uredba [Bruxelles II.b] ne utječe ni na jednu bilateralnu konvenciju sklopljenu između određene države članice i treće zemlje kojom se uređuju pitanja obuhvaćena glavnim područjem primjene Uredbe. Isto vrijedi i za multilateralne konvencije osim ako je posebnim pravilima Uredbe utvrđenima u člancima od 95. do 99. predviđeno drukčije. To je tako zbog međunarodnih obveza koje je dotična država članica prethodno preuzela (vidjeti uvodnu izjavu 91. i članak 351. UFEU‑a)”.
(
40
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 26. rujna 2024., Energotehnica (C‑792/22, EU:C:2024:788, t. 42.).
(
41
)	Budući da je taj članak zamijenio članak 307. UEZ‑a koji je zamijenio odredbe članka 234. UEEZ‑a, njihovo tumačenje koje je utvrdio Sud prema ustaljenoj sudskoj praksi vrijedi za istovjetne odredbe koje su trenutačno na snazi.
(
42
)	U drugim uredbama u području suradnje u građanskim stvarima, zakonodavac Unije postupio je drukčije. Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu OP (Izbor prava treće države za nasljeđivanje) (C‑21/22, EU:C:2023:247, t. 30.).
(
43
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu OP (Izbor prava treće države za nasljeđivanje) (C‑21/22, EU:C:2023:247, bilješka 20.).
(
44
)	Vidjeti kao podsjetnik na to da članak 351. prvi stavak UFEU‑a predstavlja pravilo kojim se, ako su ispunjeni uvjeti za njegovu primjenu, dopuštaju odstupanja od primjene prava Unije, uključujući primarnog prava, presudu od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C‑516/22, EU:C:2024:231, t. 59. i 78. i navedena sudska praksa).
(
45
)	Mađarska vlada pojasnila je da je „Mađarska, poput Bugarske, s bivšim socijalističkim državama sklopila mnoge bilateralne sporazume o uzajamnoj pomoći koji su i danas na snazi. Riječ je o sporazumima opće primjene kojima se u svim područjima građanskog prava uređuje nadležnost, mjerodavno pravo, izvršenje i priznavanje sudskih odluka kao i dostava akata i izvođenje dokaza i koji često obuhvaćaju čak i područje suradnje u kaznenim stvarima”. Za razliku od tih sporazuma, Uredba Bruxelles II.b ne sadržava nijednu odredbu koja se odnosi na pravo koje se primjenjuje u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornosti (vidjeti uvodnu izjavu 92. te uredbe radi upućivanja na odredbe poglavlja III. Haške konvencije iz 1996.).
(
46
)	Slijedom toga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda potrebno je držati se elemenata koje je dostavio sud koji je uputio zahtjev. Vidjeti i točku 50. ovog mišljenja za pojedinosti iz Sporazuma između Bugarske i Rusije kojima se može dodati da, u skladu s člankom 1. stavkom 1. tog sporazuma, državljani strane sporazuma koji, kad je riječ o njihovim osobnim i imovinskim pravima, na državnom području druge strane sporazuma imaju istu pravnu zaštitu kao i državljani te strane sporazuma. Vidjeti usto točku 66. i bilješku 53. ovog mišljenja za pojašnjenja u pogledu Haške konvencije iz 1996.
(
47
)	Vidjeti točku 53. ovog mišljenja.
(
48
)	Tim člankom određuje se da „[u] mjeri u kojoj pravo koje je mjerodavno za ugovor nije odabrano u skladu s člankom 3., te ne dovodeći u pitanje članke od 5. do 8., pravo kojem podliježe ugovor utvrđuje se kako slijedi: […] ugovor koji se odnosi na stvarno pravo na nekretninama odnosno na pravo najma ili zakupa nekretnina podliježe pravu države u kojoj se nekretnina nalazi”. Upućivanje na taj članak može se tumačiti na način da ide u potporu obrazloženju koje se temelji na mjerodavnom pravu, s obzirom na pravo Unije. Međutim, sud koji je uputio zahtjev pojasnio je da je to upućivanje bilo pogrešno (vidjeti točku 21. ovog mišljenja.).
(
49
)	O tom drugom uvjetu za provedbu članka 351. UFEU‑a vidjeti presudu od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C‑516/22, EU:C:2024:231, t. 63. i 64.).
(
50
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 21. siječnja 2010., Komisija/Njemačka (C‑546/07, EU:C:2010:25, t. 43.) i rješenje od 5. rujna 2019., Caisse pour l’avenir des enfants (C‑801/18, EU:C:2019:684, t. 41. i navedena sudska praksa).
(
51
)	Valja podsjetiti na to da u okviru prethodnog postupka nije na Sudu, nego na nacionalnom sudu da utvrdi obveze koje se prethodnom međunarodnom konvencijom nalažu državi članici o kojoj je riječ i da pojasne granice tih obveza na način koji omogućuje da se utvrdi onemogućuju li te obveze primjenu prava Unije o kojem je riječ. Vidjeti presudu od 2. kolovoza 1993., Levy (C‑158/91, EU:C:1993:332, t. 21.).
(
52
)	Vidjeti o području primjene Sporazuma između Bugarske i Rusije bilješku 46. ovog mišljenja.
(
53
)	Ta konvencija stupila je na snagu 1. veljače 2007. u Bugarskoj i 1. lipnja 2013. u Rusiji (vidjeti o tom pojašnjenju u pogledu te države presudu od 14. srpnja 2022., CC (Prijenos uobičajenog boravišta djeteta u treću državu) (C‑572/21, EU:C:2022:562, t. 3.)). U skladu s člankom 55. stavkom 1. navedene konvencije, „[d]ržava ugovornica može, u skladu s člankom 60.: (a) pridržati nadležnost svojih tijela za poduzimanje mjera usmjerenih na zaštitu imovine djeteta koja se nalazi na njezinom državnom području; (b) pridržati pravo da ne priznaje nikakvu roditeljsku odgovornost niti mjeru ako je to u suprotnosti s nekom mjerom koju su poduzela njezina tijela u svezi s tom imovinom”. Ističem da je primjerice Republika Poljska iznijela iste pridržaje. To nije slučaj s primjenom te konvencije koja je stupila na snagu 1. svibnja 2006. u Mađarskoj.
(
54
)	Usporediti s točkom 55. ovog mišljenja.
(
55
)	Vidjeti presudu od 28. listopada 2022., Generalstaatsanwaltschaft München (Izručenje i ne bis in idem) (C‑435/22 PPU, EU:C:2022:852, t. 122. i navedena sudska praksa).
(
56
)	C‑533/08, u daljnjem tekstu: presuda TNT, EU:C:2010:243
(
57
)	C‑21/22, u daljnjem tekstu: presuda OP, EU:C:2023:766
(
58
)	Ta multilateralna konvencija potpisana je u Ženevi 19. svibnja 1956. Izmijenjena je Protokolom koji je potpisan u Ženevi 5. srpnja 1978. (u daljnjem tekstu: CMR).
(
59
)	Vidjeti presudu TNT (t. 41.).
(
60
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu OP (Izbor prava treće države za nasljeđivanje) (C‑21/22, EU:C:2023:247, t. 40., 41., 43. i 49.).
(
61
)	Uredba Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (SL 2012., L 201, str. 107.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296. i ispravak SL 2019., L 243, str. 9.)
(
62
)	Presuda OP (t. 37.). Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu OP (Izbor prava treće države za nasljeđivanje) (C‑21/22, EU:C:2023:247, t. 63. i 79.).
(
63
)	U presudi TNT riječ je o Uredbi br. 44/2001. Budući da je Uredbom br. 1215/2012 stavljena izvan snage i zamijenjena ta uredba, koja je sama zamijenila Konvenciju o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima potpisana u Bruxellesu 27. rujna 1968. (SL 1972., L 299, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19. svezak 3., str. 30.), kako je izmijenjena kasnijim konvencijama koje se odnose na pristupanje novih država članica toj konvenciji (SL 1998., C 27, str. 1.), tumačenje koje je Sud utvrdio u pogledu odredbi jednog od tih pravnih instrumenata vrijedi i za odredbe drugih pravnih instrumenata, ako se te odredbe mogu kvalificirati kao istovjetne. Vidjeti osobito presudu od 21. ožujka 2024., Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, t. 40.). U presudi OP riječ je o Uredbi br. 650/2012.
(
64
)	U članku 71. stavku 1. Uredbe br. 44/2001 i Uredbe br. 1215/2012, navedene su konvencije „koje, u pogledu posebnih pitanja, uređuju nadležnost ili priznavanje ili izvršenje presuda”. U članku 75. Uredbe br. 650/2012, upućuje se na međunarodne konvencije „koje se odnose na pitanja uređena ovom Uredbom”. Za utvrđenje po analogiji tih odredbi koje se nalaze i u drugim instrumentima Unije u području na pravosudne suradnje, vidjeti presudu OP (t. 28.).
(
65
)	Vidjeti članak 73. stavak 3. Uredbe 1215/2012 za koji ne postoji istovjetna odredba u Uredbi br. 44/2001 te koji se odnosi na primjenu bilateralnih konvencija i sporazuma između treće države i države članice koji su sklopljeni prije stupanja na snagu te uredbe.
(
66
)	Vidjeti presudu TNT (točku 46. na koju je sud uputio po analogiji s presudom OP (t. 26.), kao što je to posljednji put učinio u presudi od 21. ožujka 2024., Gjensidige (C‑90/22, EU:C:2024:252, t. 41.)).
(
67
)	Vidjeti presudu TNT (točku 47. u skladu s kojom „neovisno o objašnjenju iznesenom u uvodnoj izjavi 25. Uredbe br. 44/2001, u skladu s kojom ta uredba ne utječe na posebne konvencije kako bi države članice mogle poštovati svoje međunarodne obveze prema trećim državama, zakonodavac je i člankom 71. te uredbe želio propisati primjenu navedenih konvencija u samoj Uniji”).
(
68
)	Prilagodbe predviđene sekundarnim pravom mogu se primjenjivati samo u okviru odnosa među državama članicama. Vidjeti u tom pogledu presudu od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C‑516/22, EU:C:2024:231, t. 61.).
(
69
)	Vidjeti kao podsjetnik mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Emilioua u predmetu Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C‑516/22, EU:C:2023:857, t. 114.).
(
70
)	Vidjeti točku 49. te presude kad je riječ o slučaju preklapanja Uredbe br. 44/2001 i CMR‑a.
(
71
)	Sud je podsjetio na „načel[a] […] slobodnog kretanja sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, predvidljivosti nadležnih sudova i, slijedom toga, pravne sigurnosti za stranke, dobrog sudovanja, smanjenja rizika od vođenja usporednih postupaka i uzajamnog povjerenja u sudovanje unutar Unije”.
(
72
)	Vidjeti presudu TNT (t. 52. i navedena sudska praksa). Vidjeti kao podsjetnik na to načelo i presudu od14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C‑516/22, EU:C:2024:231, t. 61.).
(
73
)	C‑452/12, EU:C:2013:858, t. 24. i 40. te 36. i 41.
(
74
)	C‑90/22, EU:C:2024:252, t. 37. i 45.
(
75
)	C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 38.
(
76
)	Vidjeti presudu od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 41.).
(
77
)	Vidjeti presudu od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 42.).
(
78
)	Usporediti s pitanjima na koja se odnose druge presude koje su navedene u točkama 81. i 82. ovog mišljenja.
(
79
)	Vidjeti presudu OP (t. 11. i 25.).
(
80
)	Moje isticanje. Koliko mi je poznato, riječ je o novom izrazu u sudskoj praksi Suda. Vidjeti za usporedbu presude navedene u točkama 80. do 82. ovog mišljenja.
(
81
)	Presuda OP (t. 29.)
(
82
)	Vidjeti presudu OP (t. 30. do 36.).
(
83
)	Vidjeti presudu OP (t. 37.). Sud nije trebao odlučiti o uvjetima primjene članka 351. drugog stavka UFEU‑a jer je smatrao da ni mogućnost izbora prava koje se primjenjuje na njegovo nasljeđivanje, ni nepodudaranje između sudske nadležnosti i mjerodavnog prava nisu u sukobu s načelom na kojem se temelji Uredba br. 650/2012 (vidjeti točke 33. i 34. te presude).
(
84
)	Vidjeti presudu OP (točke 26. i 27. koje se odnose na načelo izneseno u članku 75. stavku 1. Uredbe br. 650/2012 u kojem se za treće države ponovno potvrđuje načelo navedeno u članku 351. prvom stavku UFEU‑a.) Vidjeti i točku 79. ovog mišljenja.
(
85
)	Vidjeti presudu OP (t. 28. i 29.).
(
86
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu OP (Izbor prava treće države za nasljeđivanje) (C‑21/22, EU:C:2023:247, t. 48 i 49.).
(
87
)	U presudi OP Sud je na to pitanje odgovorio niječno. U odnosima među državama članicama ne primjenjuje se ta odredba. Vidjeti osobito o uvjetima utvrđenima u presudi TNT za primjenu članka 31. stavka 2. i 3. CMR‑a, točku 56. te presude.
(
88
)	Vidjeti presudu od 14. ožujka 2024., Komisija/Ujedinjena Kraljevina (Presuda Vrhovnog suda) (C‑516/22, EU:C:2024:231, t. 60.).
(
89
)	Nezavisni odvjetnik M. Campos Sánchez‑Bordona naglasio je taj ključni element promišljanja u svojem mišljenju u predmetu OP (Izbor prava treće države za nasljeđivanje) (C‑21/22, EU:C:2023:247, t. 48. i bilješka 37. za primjer te problematike). Isto tako, smatram da bi se u ovom slučaju, pod pretpostavkom da su ruski sudovi utvrdili isto tumačenje kao i Vrhoven kasacionen sad (Vrhovni kasacijski sud), moglo konkretno postaviti ovakvo pitanje: kako opravdati da se ruski državljani koji posjeduju nekretnine u Bugarskoj, samo zbog toga što imaju boravište u nekoj državi članici, ne mogu pozvati na pravnu sigurnost koja proizlazi iz primjene Sporazuma između Bugarske i Rusije, na temelju kojeg je nadležan sudac onaj u mjestu u kojem se nalazi nekretnina, a mjerodavno je pravo tog suda? Kako opravdati da se u okviru tih pravila, ali u pogledu bugarskih državljana koji posjeduju nekretnine u Rusiji i koji borave u državi članici, odluka donesena u Rusiji na temelju ruskog prava ne bi trebala priznati u Bugarskoj?
(
90
)	Vidjeti za pitanje nadležnosti unutar Unije i presudu od 4. rujna 2014., Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, t. 41.).
(
91
)	Vidjeti uvodne izjave 19. i 20. te članak 7. Uredbe Bruxelles II.b. Vidjeti i komentar na taj članak Jault‑Sesekea. F., u Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., i Jault‑Seseke, F., op. cit. str. 193. do 201., osobito str. 194. i 195.
(
92
)	Vidjeti članak 10. Uredbe Bruxelles II.b i točku 49. ovog mišljenja.
(
93
)	Vidjeti članak 12. Uredbe Bruxelles II.b. Predviđaju se uvjeti prijenosa nadležnosti sa suda jedne države članice na sud druge države članice s kojom je dijete posebno povezano. U stavku 4. tog članka navodi se taj pojam „posebno povezano”. U točki (e) tog stavka navodi se slučaj „držav[e] u kojoj se nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na mjere zaštite djeteta koje se odnose na upravljanje tom imovinom, njezino čuvanje ili raspolaganje njome”. Vidjeti i članak 13. te uredbe. Na temelju tog članka, sud države članice s kojom je dijete posebno povezano u smislu članka 12. stavka 4. navedene uredbe može zatražiti od nadležnog suda države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište da mu prenese nadležnost ako smatra da je on prikladniji za procjenu interesa djeteta u konkretnom predmetu.
(
94
)	Vidjeti članak 12. stavak 4. točku (e) Uredbe Bruxelles II.b koja se navodi u bilješci 93. ovog mišljenja. Zajedničkom primjenom te odredbe i članka 13. te uredbe, sud države članice u kojoj se nalazi imovina koja pripada maloljetniku može se proglasiti nadležnim a da se pritom ne zahtijeva da je pred sudom te države članice pokrenut postupak. Vidjeti u tom pogledu Jault‑Seseke, F., „Article 13 – Demande de transfert de compétence par une juridiction d’un État membre qui n’est pas compétente”, u Corneloup, S., Gallant, E., Égéa, V., i Jault‑Seseke, F., op. cit., str. 249. do 251., osobito t. 3. i 4. (str. 250.); Garber, T., „Article 13 – Request for transfer of jurisdiction by a court of a Member State not having jurisdiction”, u Magnus, U., i Mankowski, P., op. cit., str. 211. do 213., osobito t. 6. (str. 213.), kao i Komisijin Praktični priručnik za primjenu Uredbe Bruxelles II.b, 2023., t. 3.3.1. (str. 74.).
(
95
)	U tom pogledu, tužiteljice iz glavnog postupka u pisanim očitovanjima tvrde da je sud države u kojoj se nalazi nekretnina zbog blizine prikladniji za odlučivanje o imovinskom interesu djece jer osobito treba provjeriti pravo vlasništva ili njihov suvlasnički dio u nekretnini o kojoj je riječ, njezina obilježja na temelju vlasničkog lista, te nacrte i tržišnu vrijednost te nekretnine, pri čemu se po potrebi provodi vještačenje. Odobrenje prodaje izdaje se pod uvjetom da prodajna cijena nije manja od tržišne cijene. Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, minimalna osnova zahtjeva je da se provede procjena poreza na imovinu.
(
96
)	Vidjeti presudu od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 68.).
(
97
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., Ferrari (C‑720/18 i C‑721/18, EU:C:2020:854, t. 69.).