62023CC0460
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 7. studenoga 2024. (
1
)
Predmet C‑460/23 [Kinsa] (
i
)
OB
Kazneni postupak
uz sudjelovanje:
Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bologna
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Tribunale di Bologna (Sud u Bologni, Italija))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Imigracijska politika – Direktiva 2002/90/EZ – Inkriminacija olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice – Članak 1. stavak 1. točka (a) – Definicija opće povrede – Valjanost – Članak 1. stavak 2. – Fakultativna odredba kojom se osoba koja pruža pomoć pri nezakonitom ulasku na područje države članice u humanitarne svrhe oslobađa kaznene odgovornosti – Povelja Europske unije o temeljnim pravima – Članak 49. – Načelo zakonitosti i proporcionalnosti kaznenih djela i kazni – Radnja kojom majka, državljanka treće zemlje, doprinosi nezakonitom ulasku na državno područje države članice dvoje maloljetne djece, članova svoje obitelji, upotrebljavajući krivotvorene osobne isprave”
I. Uvod
1.
Pitanje o inkriminaciji u pravu Unije one radnje kojom osoba pruži pomoć državljaninu treće zemlje radi nezakonitog ulaska na državno područje države članice, i to iz suosjećanja, altruizma ili solidarnosti, u humanitarne svrhe ili zbog obiteljske obveze, potaklo je žustru raspravu ne samo unutar civilnog društva nego i unutar europskih i međunarodnih institucija od donošenja Direktive Vijeća 2002/90/EZ od 28. studenoga 2002. o definiranju olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka (
2
). U ovom se zahtjevu za prethodnu odluku odražavaju brojne tako izražene zabrinutosti.
2.
Taj je zahtjev za prethodnu odluku bio upućen dok su talijanska pravosudna tijela pokretala kazneni postupak protiv kongoanske državljanke koja je doprinijela nezakonitom ulasku na državno područje dvaju članova svoje obitelji, svoje kćeri i nećakinje, obje maloljetnice, i to upotrebljavajući krivotvorene putovnice. Ta osoba sada mora odgovarati za kazneno djelo olakšavanja nezakonitog ulaska na talijansko državno područje u stjecaju s kaznenim djelom posjedovanja krivotvorenih osobnih isprava koja su predviđena talijanskim propisima. Iako se radi o praksi s kojom su carinska i policijska tijela država članica dobro upoznata, Tribunale di Bologna (Sud u Bologni, Italija) dvoji u ovom predmetu o pitanju kaznene odgovornosti te majke obitelji i, općenitije, onih koji djeluju bez vlastitog interesa kao i o sankciji primjenjivoj na ove potonje na temelju članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 i odredbe nacionalnog provedbenog propisa (
3
).
3.
Svojim prvim prethodnim pitanje sud koji je uputio zahtjev iznosi svoje dvojbe glede valjanosti članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90, osobito u pogledu njezine usklađenosti s načelom proporcionalnosti navedenim u članku 52. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (
4
). Taj sud smatra da zbog toga što se od država članica zahtijeva da inkriminiraju olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice, neovisno o postojanju financijske koristi, a da u okviru prisilne odredbe nije izričito predviđeno oslobođenje od kaznene odgovornosti onih koji djeluju kako bi olakšali da dotična osoba ostvari svoje pravo na život i fizički integritet, pravo na azil ili pak svoje pravo na poštovanje obiteljskog života, takva inkriminacija nije razumna i ne jamči poštivanje temeljnih prava kako počinitelja djela tako i te osobe.
4.
U okviru svojeg drugog prethodnog pitanja sud koji je uputio zahtjev izražava slične dvojbe glede prenošenja članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 u talijanski pravni poredak. U biti se postavlja pitanje odgovara li u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku strogost sankcije, kojoj dotična osoba može biti izložena, težini kaznenog djela koje je ona počinila i ne prelazi li ona granice onoga što je nužno za postizanje ciljeva kojima nacionalni zakonodavac teži, i to u skladu s načelom proporcionalnosti kaznenih djela i kazni (
5
).
5.
U ovom ću mišljenju najprije započeti objašnjavanjem da u definiciji kaznenog djela olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice navedeno u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90 nema nikakve indicije koja može potkrijepiti pretpostavku Europske komisije prema kojoj se za olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice, koje roditelj pruži zbog svojih obiteljskih obveza ili zbog obiteljske solidarnosti, ne treba smatrati da ulazi u područje primjene te odredbe.
6.
Zatim ću svoju analizu nastaviti pojašnjavanjem razloga zbog kojih prema mojem mišljenju ne postoji nikakav element koji može utjecati na valjanost članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 s obzirom na načela zakonitosti i proporcionalnosti kaznenih djela i kazni utvrđenih u članku 49. stavcima 1. i 3. Povelje.
7.
Naposljetku, što se tiče nacionalnog propisa o kojemu je riječ, objasnit ću da je na sudu koji je uputio zahtjev da konkretno ispita njegovu proporcionalnost, osobito s obzirom na mogućnost da se od kaznene odgovornosti oslobode osobe u pogledu kojih je utvrđeno da su postupale bez vlastitog interesa, radi pružanja humanitarne pomoći ili zbog postojanja obiteljskih veza ili da se prilagodi sustav sankcija koji se na njih primjenjuje.
II. Pravni okvir
A. Pravo Unije
8.
Direktivom 2002/90 definirana su kaznena djela koja se odnose na neovlašteni ulazak, tranzit i boravak, dok se Okvirnom odlukom Vijeća 2002/946 od 28. studenoga 2002. o jačanju kaznenopravnog okvira za sprečavanje pomaganja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka (
6
) utvrđuju minimalna pravila u pogledu naravi sankcija koje se mogu izreći, odgovornosti pravnih osoba i nadležnosti među državama članicama.
1.
Direktiva 2002/90
9.
Direktiva 2002/90 donesena je na temelju dviju odredbi. Prva je članak 61. točka (a) Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 67. i članak 68. UFEU‑a) kojom je bilo predviđeno da Vijeće Europske unije donosi popratne mjere koje su izravno povezane sa slobodnim kretanjem i odnose se na kontrole na vanjskim granicama i useljavanje kao i mjere za sprečavanje i suzbijanje kriminaliteta. Druga je članak 63. prvi stavak točka 3. podtočka (b) Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 79. stavak 2. točka (c) UFEU‑a) kojom je bilo predviđeno donošenje mjera u području nezakonitog useljavanja i neovlaštenog boravka.
10.
U uvodnim izjavama 1. do 4. te direktive navedeno je:
„(1)
Jedan od ciljeva Europske unije je postupna uspostava područja slobode, sigurnosti i pravde, a to, između ostalog, znači i da se mora voditi borba protiv nezakonite imigracije.
(2)
Zbog toga bi trebalo poduzeti mjere za borbu protiv omogućavanja nezakonite imigracije u vezi s neovlaštenim prelaskom granice u najstrožem smislu i u vezi s održavanjem mreža koje izrabljuju ljude.
(3)
Stoga je iznimno važno uskladiti postojeće zakonske odredbe, a posebno, s jedne strane, preciznu definiciju povrede o kojoj je riječ i slučajeve za izuzeće, što je predmet ove Direktive te, s druge strane, minimalna pravila za kazne […] što je predmet Okvirne odluke [2002/946].
(4)
Svrha je ove Direktive definirati olakšavanje nezakonite imigracije i, sukladno tome, učiniti učinkovitijom primjenu Okvirne odluke [2002/946] radi sprečavanja tog kaznenog djela.”
11.
Članak 1. navedene direktive, naslovljen „Opća povreda”, predviđa:
„1.   „Svaka država članica donosi odgovarajuće sankcije za:
(a)
svaku osobu koja namjerno pomaže osobi koja nije državljanin države članice da uđe [na] državno područj[e] države članice i pritom krši zakone te države o ulasku […] stranaca.
[…]
2.   Svaka država članica može odlučiti da ne izriče sankcije za postupanje iz stavka 1. točke (a) u skladu sa svojim nacionalnim pravom i praksom za slučajeve u kojima je cilj takva postupanja pružanje humanitarne pomoći osobi na koju se to odnosi.”
12.
Članak 3. iste direktive, naslovljen „Sankcije”, određuje:
„Svaka država članica poduzima potrebne mjere kojima osigurava da se povrede iz članaka 1. i 2. kazne sankcijama koje su učinkovite, proporcionalne odvraćajuće od počinjenja kaznenog djela.”
2.
Okvirna odluka 2002/946
13.
Okvirna odluka 2002/946 temelji se na članku 29. Ugovora o EU‑u (koji je postao članak 67. UFEU‑a), članku 31. točki (e) Ugovora o EU‑u (koji je postao članak 83. stavak 1. UFEU‑a) i članku 34. stavku 2. točki (b) Ugovora o EU‑u.
14.
Člankom 1. te okvirne odluke, naslovljenim „Kazne”, predviđeno je:
„1.   Svaka država članica donosi potrebne mjere kako bi osigurala da povrede utvrđene u člancima 1. i 2. Direktive [2002/90] budu kažnjive učinkovitim i razmjernim kaznama koje odvraćaju od njihova počinjenja, a mogu dovesti i do izručenja.
[…]
3.   Svaka država članica donosi potrebne mjere ako su počinjenje povrede iz članka 1. stavka 1. točke (a) […] Direktive [2002/90] radi stjecanja financijske koristi, kako bi osigurala odgovarajuće kažnjavanje kaznom zatvora, s propisanom maksimalnom kaznom zatvora od najmanje osam godina, ako su počinjena u bilo kojoj od sljedećih okolnosti:
–
kazneno djelo počinjeno je kao djelatnost zločinačke organizacije, u skladu s definicijom iz Zajedničke akcije 98/733/PUP[ (
7
)],
–
kazneno djelo počinjeno je uz ugrožavanje života osoba nad kojima je počinjeno.
[…]”
15.
Članak 6. navedene okvirne odluke, naslovljen „Međunarodno pravo koje se odnosi na izbjeglice”, određuje:
„Ova Okvirna odluka se primjenjuje bez utjecaja na zaštitu izbjeglica i tražitelja azila u skladu s međunarodnim pravom koje se odnosi na izbjeglice ili drugim međunarodnim instrumentima u području zaštite ljudskih prava, a posebno na poštovanje međunarodnih obveza od strane država članica u skladu s odredbama članaka 31. i 33. Konvencije [o statusu izbjeglica, koja je potpisana u Ženevi 28. srpnja 1951. (
8
)]”.
B. Talijansko pravo
1.
Zakonodavna uredba br. 286/1998
16.
Člankom 12. stavcima 1. i 2. decreto legislativo n. 286 – Testo unico delle disposizioni concernenti la disciplina dell’immigrazione e norme sulla condizione dello straniero (Zakonodavna uredba br. 286 o pročišćenom tekstu odredbi kojima se uređuju useljavanje i status stranaca) (
9
) od 25. srpnja 1998. određeno je:
„1.   Osim u slučaju da radnja predstavlja teže kazneno djelo, tko uz povredu odredbi ovog pročišćenog teksta promiče, organizira, financira ili izvršava prijevoz stranaca na državno područje, odnosno njime upravlja ili poduzima druge radnje s ciljem da im se dopusti nezakonit ulazak na državno područje ili na državno područje druge države čiji nisu državljani ili u kojoj nemaju dozvolu stalnog boravka, može se kazniti kaznom od dvije do šest godina zatvora i novčanom kaznom od 15000 eura za svaku osobu.
2.   Ne dovodeći u pitanje odredbe članka 54. Codicea penale [Kazneni zakonik], ne predstavljaju kazneno djelo spašavanje i pružanje humanitarne pomoći u Italiji strancima kojima je potrebna pomoć i koji se ionako nalaze na državnom području.”
2.
Kazneni zakonik
17.
Člankom 54. stavkom 1. Kaznenog zakonika, naslovljenim „Stanje nužde”, predviđeno je u njegovu prvom podstavku:
„Ne može se kazniti onaj tko je djelovao u stanju nužde da od sebe ili drugog otkloni trenutnu opasnost od ozbiljne štete za osobu, koju opasnost nije svojevoljno izazvao i koja se drukčije nije mogla izbjeći, i pod uvjetom da je djelovao proporcionalno opasnošću.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
18.
Dotična osoba, kongoanska državljanka, pojavila se 27. kolovoza 2019. s krivotvorenom senegalskom putovnicom na zrakoplovnom graničnom prijelazu u Bologni (Italija) stigavši letom iz Casablance (Maroko). Bila je u pratnji svoje kćeri i nećakinje u dobi od 8 odnosno 13 godina, za koje je također predočila krivotvorene osobne isprave.
19.
Dotična osoba uhićena je 28. kolovoza 2019., a odlukom Tribunalea per i minorenni (Sud za maloljetnike, Italija) oba su djeteta bila smještena u prihvatiteljski dom. Talijanska pravosudna tijela pokrenula su protiv nje kazneni postupak pri čemu ona mora odgovarati za kazneno djelo olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje u stjecaju s kaznenim djelom posjedovanja krivotvorenih osobnih isprava koja su predviđena talijanskim propisima. Na raspravi za potvrđivanje uhićenja, održanoj 29. kolovoza 2019., pred Giudice Per le Indagini Preliminari (Kazneni istražni sudac, Italija) Tribunale di Bologna (Sud u Bologni), dotična osoba izjavila je da je pobjegla iz Demokratske Republike Kongo kako bi izbjegla prijetnje smrću kojima je bila izložena nakon prekida odnosa sa svojim partnerom, bojeći se, usto, da je fizički integritet dviju djevojčica ugrožen. Taj je sudac potvrdio uhićenje dotične osobe, ali je odbio zahtjev Pubblico Ministero (Državni odvjetnik, Italija) da joj odredi pritvor.
20.
Prema navodima iznesenim na raspravi održanoj pred Sudom 18. lipnja 2024. dotična osobna podnijela je 9. listopada 2019. zahtjev za međunarodnu zaštitu, čije je razmatranje i dalje u tijeku.
21.
Forenzički pregled koji je obavljen na temelju odluke Tribunale per i minorenni (Sud za maloljetnike) omogućio je da se utvrdi odnos srodstva između dotične osobe i jednog djeteta i njoj je potom vraćena roditeljska skrb na tim djetetom. S druge strane, taj se pregled nije mogao obaviti na drugom djetetu s obzirom da je 10. rujna 2019. ono svojevoljno napustilo dom kojemu je bilo povjereno i više ga se nije moglo locirati. Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da iz izvješća socijalnih službi o razgovorima vođenim s maloljetnicama proizlazi da je drugo dijete doista nećakinja dotične osobe i da joj je ono bilo povjereno nakon smrti njegove majke.
22.
Na raspravi od 29. svibnja 2023. odvjetnik dotične osobe zatražio je da se Sudu uputi zahtjev za prethodnu odluku. Budući da je gajio dvojbe glede zakonitosti inkriminacije olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice, kako je ona u pravu Unije utvrđena u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90 i u talijanskom pravu u članku 12. stavku 1. Zakonodavna uredbe br. 286/1998, Tribunale di Bologna (Sud u Bologni) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protive li se [Povelji], a osobito načelu proporcionalnosti iz članka 52. stavka 1., u vezi s pravom na osobnu slobodu i pravom vlasništva iz članaka 6. i 17., kao i s pravima na život i poštovanje tjelesnog integriteta iz članaka 2. i 3., pravom na azil iz članka 18. i poštovanjem obiteljskog života iz članka 7., odredbe Direktive [2002/90] i Okvirne odluke [2002/946] (koje su u talijansko pravo prenesene pravilima iz članka 12. [Zakonodavne uredbe br. 286/1998]) u dijelu u kojem se državama članicama nalaže obveza propisivanja sankcija kaznene prirode protiv svake osobe koja namjerno potiče ili počini radnje čiji je cilj olakšavanje ulaska stranaca s nezakonitim boravkom na područje Unije i u slučajevima kad je postupanje bilo bez namjere ostvarivanja koristi, pri čemu se istodobno ne predviđa obveza za države članice da isključe to da se postupanja koja se odnose na olakšavanje nezakonitog ulaska i čiji je cilj pružanje humanitarne pomoći strancu kvalificiraju kao kazneno djelo?
2.
Protivi li se [Povelji], a osobito načelu proporcionalnosti iz članka 52. stavka 1. u vezi s pravom na osobnu slobodu i pravom vlasništva iz članaka 6. i 17., kao i s pravima na život i poštovanje tjelesnog integriteta iz članaka 2. i 3., pravom na azil iz članka 18. i poštovanjem obiteljskog života iz članka 7., to da se za slučaj iz članka 12. [Zakonodavne uredbe br. 286/1998] predviđa kažnjavanje u dijelu u kojem se sankcionira postupanje osobe koja počini radnje čiji je cilj omogućiti nezakonit ulazak stranca na državno područje i u slučajevima kad je postupanje bilo bez namjere ostvarivanja koristi, pri čemu se istodobno ne isključuje to da se postupanja koja se odnose na olakšavanje nezakonitog ulaska i čiji je cilj pružanje humanitarne pomoći strancu kvalificiraju kao kazneno djelo?”
23.
Tužiteljica, talijanska i mađarska vlada kao i Vijeće i Komisija iznijeli su pisana i usmena očitovanja na raspravi održanoj 18. lipnja 2024.
IV. Analiza
A. Uvodna opažanja
24.
Uvodno naglašavam da sud koji je uputio zahtjev usredotočuje svoju analizu na inkriminaciju olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice koje je pruženo u humanitarne svrhe što je izrijekom navedeno u članku 1. stavku 2. Direktive 2002/90.
25.
Kao prvo, želim pojasniti da su izrazi koji se koriste u tom članku i prema kojima država članica „može odlučiti da ne izriče sankcije”, ako se ta pomoć pruža u humanitarne svrhe, dvosmisleni glede svojeg smisla i dosega (
10
). U okviru ovog mišljenja zaključit ću da se ti izrazi moraju tumačiti na način da države članice mogu na temelju navedenog članka predvidjeti razlog za izuzimanje od kaznene odgovornosti. Naime, uzimajući u obzir terminologiju koju je zakonodavac Unije upotrijebio čini mi se da je on namjeravao napraviti usporedbu između načela inkriminiranja radnje kojom osoba pruža pomoć pri nezakonitom ulasku na državno područje države članice koje je navedeno u članku 1. stavku 1. te direktive („[s]vaka država članica donosi odgovarajuće sankcije”) i mogućnosti da se tu osobu izuzme od kaznene odgovornosti kada se tom radnjom nastoji postići humanitarna svrha navedena u članku 1. stavku 2. spomenute direktive („[s]vaka država članica može odlučiti da ne izriče sankcije”).
26.
Kao drugo, mislim da pitanja upućena u ovom predmetu ne zahtijevaju da se utvrdi je li djelovanje poput onog o kojemu je riječ obuhvaćeno kvalifikacijom kao „humanitarna pomoć” u smislu članka 1. stavka 2. Direktive 2002/90. Naime, raspravljanje je šire i prvenstveno se u tekstu te direktive odnosi na inkriminiranje odnosno prije na nepostojanje izričitog izuzimanja od kaznene odgovornosti onih koji pružaju pomoć bez ikakve namjere da ostvare financijsku korist. Tako je pomoć inkriminirana u glavnom postupku majka pružila svojoj kćeri kao i svojoj nećakinji te bi se stoga mogla shvatiti s aspekta postojanja obiteljske obveze i/ili solidarnosti, kako to Komisija razmatra u svojim očitovanjima.
27.
Međutim, komparativna studija međunarodnog prava i prava Unije pokazuje da u slučaju da se utvrdi da je pomoć bila pružena samo u interesu bliskih osoba, a osobito u interesu djece, neke države članice priznaju da je to po prirodi humanitarni čin, dok druge smatraju da je on obuhvaćen obiteljskim imunitetom.
28.
S obzirom na te elemente uputit ću u okviru ovog mišljenja općenitije na radnje onih koji pomažu pri nezakonitom ulasku na državno područje države članice bez vlastitog interesa, iz altruizma, suosjećanja ili solidarnosti, iz humanitarnih razloga ili zbog obiteljskih veza.
B. Prvo prethodno pitanje
29.
U okviru svojeg prvog pitanja sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, Sud, je li članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90, nevaljan iz razloga što krši načelo proporcionalnosti utvrđeno u članku 52. stavku 1. Povelje.
30.
Ispitivanje proporcionalnosti inkriminacije olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice zahtijeva da se prethodno utvrdi njezin doseg. Naime, u svojim očitovanjima Komisija tvrdi da ta inkriminacija ne obuhvaća djelovanje poput onog o kojemu je riječ i na temelju kojeg majka, državljanka treće zemlje, pruža pomoć pri nezakonitom ulasku na državno područje države članice maloljetnicama za koje je odgovorna.
1.
Doseg primjene inkriminacije olakšavanja neovlaštenog ulaska na državno područje države članice (članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90)
31.
U svojem članku 1. stavku 1. točki (a) Direktiva 2002/90 inkriminira olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice tako da određuje kako materijalne tako i intelektualne elemente tog kaznenog djela pri čemu se diskreciji država članica prepušta odabir najprikladnije sankcije (
11
). Iako je pomaganje pri počinjenju kaznenog djela u načelu kažnjivo prema načelima kojima je uređena teorija sudioništva, zakonodavac Unije ovdje se namjeravao osloboditi tih načela tako da pomaganje neovlaštenog ulaska izdigne na razinu samostalnog kaznenog djela.
32.
Kao prvo, iz naslova članka 1. te direktive („Opća povreda”) kao i iz terminologije koju upotrebljava zakonodavac Unije proizlazi da je cilj tog članka odrediti opći okvir kaznenog djela olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice. Naime, u skladu s uvodnom izjavom 3. navedene direktive, taj zakonodavac nastoji uskladiti kaznene propise država članica. Ta je inkriminacija ovdje obuhvaćena kaznenom nadležnošću koju dijele Unijin i nacionalni zakonodavac, pri čemu je ovaj potonji dužan prenijeti navedenu inkriminaciju u svoj pravni poredak.
33.
Međutim, ustvrđujem da definicija tog kaznenog djela ne sadržava nikakvu indiciju koja može potkrijepiti Komisijinu pretpostavku. Direktivom 2002/90 apstraktno je definirano zabranjeno ponašanje tako da nije isključen niti jedan od oblika koji pomaganje nezakonitog ulaska na državno područje države članici može poprimiti niti ikoja osoba koja može pružiti tu pomoć, pri čemu se, dakle, prema ovim potonjima strogo postupa na isti način.
34.
U svojem materijalnom elementu, kazneno djelo olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice nastaje čim „bilo koja osoba”„pomaže” državljaninu treće zemlje da nezakonito uđe na državno područje države članice, neovisno o tome radi li se o unutarnjoj ili vanjskog granici schengenskog područja (
12
). Ovi potonji pojmovi obuhvaćeni su terminologijom koja se uobičajeno upotrebljava u nacionalnom pravima za definiranje općeg kaznenog djela (
13
).
35.
Pojam „olakšavanja” obuhvaća sve oblike koje može poprimiti olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice, od njegova financiranja putem prijevoza stricto sensu do upravljanja tim prijevozom, do izrade krivotvorenih dokumenata ili opskrbe njima, do organizacije fiktivnih brakova ili bilo koje drugo sredstvo za olakšavanje tog nezakonitog ulaska (
14
).
36.
Usto, time što sankcionira pomaganje od strane „svake osobe” zakonodavac Unije uzima u obzir broj i raznolikost profila osoba koje mogu biti uključene, čime je obuhvatio one koje djeluju pojedinačno i spontano ili u okviru organiziranog ili zajedničkog djelovanja (među ostalim, kanale ili članove krijumčarske mreže, kao što su, krijumčari, vođe, regruti ili pak vozači ili skiperi, glasnici, stražari, krivotvoritelji putovnica, opskrbljivači sredstvima te korumpirani službenici i pružatelji usluga) (
15
).
37.
Što se tiče intelektualnog ili svjesnog elementa tog općeg kaznenog djela, zakonodavac Unije razlikuje namjerni element, koji je uključen u nastanak kaznenog djela, od cilja koji se želi postići njegovim počinjenjem.
38.
Tako je olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države inkriminarno neovisno o pobudama njegova počinitelja. Međutim, to kazneno djelo nastaje samo ako proizađe iz namjerne pogreške. Nije obuhvaćena osoba koja nezakoniti prelazak granice olakšava nepromišljeno, nesmotreno ili nemarno (neizravna namjera), nego osoba koja djeluje „namjerno”, to jest koja je svjesna nezakonitosti položaja dotične osobe s obzirom na prelazak granice, ali koja unatoč svemu ima volju i svijest za počinjenje djela kažnjivog zakonom (opća namjera) (
16
).
39.
S druge se strane ne zahtijeva nikakva izravna namjera. Zakonodavac Unije isključio je, naime, mogućnost da se suzbijanje olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice uvjetuje istraživanjem postoji li namjera za ostvarivanje financijske koristi, osobito s obzirom na poteškoće povezane s dokazom o pribavljanju materijalne koristi (
17
), izdignuvši ga radije na razinu otegnute okolnosti u članku 1. stavku 3. Okvirne odluke 2002/946. Stoga se ta povreda razlikuje od olakšavanja neovlaštenog boravka na državnom području države članice iz članka 1. stavka 1. točke (b) Direktive 2002/90 kod kojeg se zahtijeva izravna namjera, to jest istraživanje postoji li financijska korist.
40.
Iz te doslovne analize članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 proizlazi da je olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice objektivno definirano, a da pritom namjera kojom je ono nadahnuto izričito ne ulazi u definiciju tog kaznenog djela. Iz toga zaključujem da su područjem primjene te odredbe obuhvaćene sve radnje kojima osoba, uz potpuno poznavanje činjenica, pruži promišljeno i namjerno način svoju pomoć pri nezakonitom prelasku granice države članice, neovisno o pobudama te osobe pri čemu navedena odredba ne sadržava ikakvu indiciju koja može ograničiti njezin doseg.
41.
Iz toga slijedi da radnja kao što je ona o kojoj je riječ, a kojom državljanka treće zemlje svjesno doprinosi, upotrebljavajući krivotvorene osobne ispravama, nezakonitom ulasku na državno područje države članice dviju maloljetnica koji su pod njezinom skrbi, jest kazneno djelo iz članka 1. stavka 1. točke (a) te direktive, jer postoji materijalni i intelektualni element tog kaznenog djela.
42.
Kao drugo, to tumačenje podupire svrha Direktive 2002/90.
43.
Naime, iako su ta direktiva i Okvirna odluka 2002/946 koja je dopunjuje okvalificirane kao „paket mjera povezanih s posrednicima” („Facilitators package”) (
18
), te mjere nadilaze samu borbu protiv kanala nezakonitog useljavanja. Iz teksta uvodne izjave 2. svakih od tih tekstova vrlo jasno proizlazi da je zakonodavac Unije nastojao ostvariti dva cilja, to jest „poduz[imanje] mjer[a] za borbu protiv pomaganja ilegalne imigracije, kako u vezi s neovlaštenim prelaskom granice u najužem smislu, tako i u vezi s održavanjem mreža koje izrabljuju ljude” (
19
). Slijedom navedenog, Direktivom 2002/90 nastoje se postići ciljevi širi od onog zadanog Protokolom protiv krijumčarenja migranata kopnom, morem i zrakom, kojim se dopunjuje Konvencija Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta, čija je Europska unija stranka (
20
).
44.
Tako je prvenstveni cilj zakonodavca Unije borba protiv olakšavanja nezakonitog prelaska granica stricto sensu tako da ga se općenito inkriminira u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90, pri čemu je državama članicama prepušteno donošenje sankcija koje moraju biti „odgovarajuće” protiv onih koji su neovisno o naravi svojih pobuda djelovali uz potpuno poznavanje činjenica.
45.
Drugi je cilj trajnija borba protiv olakšavanja nezakonitog prelaska granica kada se ono obavlja za financijsku korist i time dopuna instrumenata za borbu protiv nezakonitog zapošljavanja, trgovine ljudima i spolnog izrabljivanja djece (
21
). Ti se ciljevi posebno odražavaju u članku 1. stavku 3. Okvirne odluke 2002/946. uvođenjem otegotnih okolnosti u vezi s kaznenim djelom predviđenim u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90 te izricanjem kazni čiju prirodu i stupanj težine utvrđuje zakonodavac Unije (
22
).
46.
Ta dva cilja, jedan opći, a drugi poseban, podupiru tumačenje prema kojem je zakonodavac Unije u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90, namjeravao definirati opće kazneno djelo koje obuhvaća sve radnje namijenjene olakšavanju nezakonitog ulaska na državno područje države članice, uključujući i kada su te radnje počinjene bez vlastitog interesa, iz altruizma, suosjećanja ili solidarnosti, zbog humanitarnih razloga ili zbog obiteljskih veza. Isključiti iz područja primjene te odredbe radnju kojom roditelj, državljanin treće zemlje, doprinosi nezakonitom ulasku maloljetne djece na državno područje države članice koja su navodno pod njegovom skrbi, tako da upotrebljava krivotvorene osobne isprave, očito bi bilo suprotno navedenim ciljevima jer bi se osobito pažnja tijela javne vlasti odvratila sa sumnjivih ponašanja kojima se može ugroziti interes te djece.
47.
U presudi od 10. travnja 2012. Vo (
23
) Sud je potvrdio širok doseg te inkriminacije. Naime, on je presudio da se „pravu Unije ne protivi to da država članica pokrene kazneni progon protiv svake osobe koja će svjesno olakšati državljaninu države članice ulazak na državno područje te države članice čime krši mjerodavne odredbe, ali izrijekom nalaže dotičnoj državi članici da pokrene takav progon” kao i da „predvidi i provede djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuje sankcije protiv počinitelja kaznenih djela obuhvaćenih Okvirnom odlukom […] i Direktivom 2002/90, osobito krijumčara” (
24
).
48.
Naposljetku i kao treće, to je tumačenje potkrijepljeno pripremnim aktima koji su doveli do donošenja Direktive 2002/90.
49.
Naime, iako je članak 4. Prijedloga direktive koji je iznijela Francuska Republika (
25
) omogućavao „državama [članicama] koje su smatrale svrsishodnim ne prihvatiti postojanje kaznenih djela spomenutih u člancima 1. i 2. ako uključene osobe opravdaju obiteljske veze s dotičnim strancem (supružnik, preci, potomci, braća i sestre kao i njihov supružnik)” (
26
), to je izuzeće nestalo u konačnom tekstu Direktive 2002/90. Nadalje, iako je Parlament u svojim amandmanima predložio da se u definiciju kaznenog djela uključi kriterij novčane koristi, kako je navedeno u prethodnom članku 27. stavku 1. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma (
27
) taj je amandman također bio odbijen (
28
).
50.
S obzirom na ta razmatranja, smatram da članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 2002/90 treba tumačiti na način da je kazneno djelo radnja kojom majka, državljanka treće zemlje, svjesno doprinosi nezakonitom ulasku na državno područje države članice dviju članica svoje obitelji, svoje kćeri i nećakinje, maloljetnica pod njezinom skrbi, upotrebljavajući krivotvorene osobne isprave.
51.
Sada je potrebno ispitati valjanost te odredbe što je srž prvog prethodnog pitanja.
2.
Ocjena valjanosti članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90
52.
Sud koji je uputio zahtjev u biti pita Sud je li članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 nevaljan iz razloga što krši načelo proporcionalnosti utvrđeno u članku 52. stavku 1. Povelje time što od država članica zahtijeva da inkriminiraju olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice, neovisno o postojanju financijske koristi, a da u okviru prisilne odredbe nije izričito predviđeno izuzimanje od kaznene odgovornosti onih koji djeluju bez vlastitog interesa, zbog humanitarnih razloga ili obiteljskih veza.
53.
Prema stajalištu suda koji je uputio zahtjev, zakonodavac Unije ne uspostavlja pravičnu ravnotežu između postojećih interesa time što ne uvodi nikakvo ograničenje u provedbi te inkriminacije i koristi se fakultativnom odredbom na temelju koje su države članice slobodne izuzeti od kaznene odgovornosti radnju počinjenu u humanitarne svrhe. Takvom se inkriminacijom neproporcionalno zadire u temeljna prava kako onog koji pruža pomoć tako i onog koji se njome koristi, a osobito u pravo na život (članak 2. Povelje), pravo na integritet osobe (članak 3. Povelje), pravo na slobodu (članak 6. Povelje), pravo na poštovanje obiteljskog života (članak 7. Povelje), pravo na vlasništvo (članak 17.) kao i u pravo na azil (članak 18. Povelje).
54.
Nastavno na kritike koje je iznio sud koji je uputio zahtjev glede prekomjerno široke naravi navedene inkriminacije tužitelj predbacuje, osim toga, zakonodavcu Unije da je zanemario načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni utvrđeno u članku 49. stavku 1. Povelje s obzirom na njegove zahtjeve koji se odnose na preciznost i predvidljivost kaznenog prava. Prema njegovu stajalištu kažnjivo ponašanje nije jasno definirano jer je inkriminacija olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice u humanitarne svrhe prepuštena diskreciji svake države članice.
55.
U sljedećim razmatranjima ispitat ću valjanost osporavane odredbe sa svakog od tih aspekata i s obzirom na temeljna načela zakonitosti i proporcionalnosti kaznenih djela i kazni utvrđenih u članku 49. Povelje. Naime, iako se sud koji je uputio zahtjev poziva na članak 52. stavak 1. Povelje, mislim da se uzimajući u obzir, s jedne strane, predmet članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90, kojom se uvodi povreda kaznene naravi čije počinjenje dovodi do sankcije iste naravi koja može dosegnuti visoku razinu strogosti te, s druge strane, njezinu u bitnome represivnu svrhu, nadzor nad proporcionalnosti treba provoditi prvenstveno s obzirom na članak 49. stavak 3. Povelje (
29
).
a)
Valjanost članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 s obzirom na načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni
56.
Inkriminacija olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice predviđena u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90 dala je povoda nastanku opsežne literature i bila je predmet brojnih kritika otkrivajući osobito napetost između usklađivanja normi materijalnog kaznenog prava u Uniji i margine prosudbe dodijeljene državama članicama (
30
). Na tragu očitovanja koje je tužitelj podnio, brojni su oni koji smatraju da prilikom obvezivanja država članica da inkriminiraju i kazneno sankcioniraju „svaku osobu” koja „pomaže” pri nezakonitom ulasku na državno područje države članice, zakonodavac Unije upotrebljava nejasne i neprecizne pojmove koji su nespojivi sa zahtjevima koji su postavljeni načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni jer dotične osobe ne mogu razaznati mjeru u kojoj njihove radnje dovode do nastanka njihove kaznene odgovornosti (
31
).
57.
Međutim, smatram da takve kritike ne mogu učiniti nevaljanim tekst o kojemu je riječ. Naime, ključno je uzeti u obzir podjelu nadležnosti između Unije i država članica u tom području kao i prirodu teksta čija valjanost podliježe ocjeni Suda.
58.
Sud je u svojoj sudskoj praksi uvelike podsjećao na doseg koji, kako u pravnom poretku Unije tako i u nacionalnim pravnim porecima, ima načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni uvršteno u članak 49. stavak 1. Povelje s obzirom na njegove zahtjeve koji se odnose na predvidljivost, preciznost i zabranu retroaktivnosti primjenjivog kaznenog prava (
32
). To načelo ima isti smisao i doseg kao i ono zajamčeno u članku 7. stavku 1. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (
33
). Prema ustaljenoj sudskoj praksi, navedeno je načelo poseban izraz općeg načela pravne sigurnosti i podrazumijeva, među ostalim, da zakon jasno definira kaznena djela i za njih propisane kazne (
34
). Načelom zakonitosti kaznenih djela i kazni vodi se utvrđivanje pravila o kaznenoj odgovornosti. Budući da je opće načelo prava Unije i da je dio ustavnih tradicija zajedničkih državama članicama, ono se ne primjenjuje samo na institucije Unije, nego i na države članice kada prenose i primjenjuju pravo Unije (
35
).
59.
Stoga, zbog toga što države članice obvezuje da pomaganje nezakonitog ulaska na državno područje države članice smatraju kaznenim djelom i da ga sankcioniraju, članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90, u vezi s člankom 3. te direktive, treba poštovati načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni.
60.
Međutim, iz raspravljanja održanih na raspravi proizlazi da snaga tog načela ovisi o naravi nadležnosti dodijeljenih zakonodavcu Unije i o tekstu čiji je dio inkriminacija o kojoj je riječ. Naime, navedenim se načelom izražava pravilo o dodjeli kaznene nadležnosti samo zakonu. Ono se primjenjuje, dakle, različito, ovisno o tome je li norma materijalnog kaznenog prava dio izravno provedivog akta jer ga je zakonodavac Unije donio u okviru isključive nadležnosti ili o tome je li norma dio direktive koja zahtijeva prenošenje u nacionalne pravne poretke jer je donesena u okviru podijeljene nadležnosti.
61.
U ovom potonjem slučaju, načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni dio je suradnje između zakonodavca Unije i nacionalnog zakonodavca, pri čemu oni nemaju isti mandat jer donose propise na različitim razinama. Iako prvi određuje minimalna pravila za države članice, drugi ih mora potom prenijeti i konkretizirati u normi nacionalnog prava na kojoj se jedino može zasnivati kaznena odgovornost pojedinca (
36
). U pravnoj znanosti priznato je da je poštovanje zahtjevâ tog načela, stoga, složenije u tom slučaju zbog dvaju zasebnih stadija koji obilježavaju inkriminaciju jednog ponašanja ili radnje, to jest europskog i nacionalnog stadija, te je provedba navedenog načela, kao sredstva zakonitosti propisa Unije, stoga ograničenija (
37
).
62.
Tako u presudi od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr. (
38
), iako Sud nije zanijekao primjenu načela zakonitosti kaznenih djela i kazni na direktive, on je ipak smatrao da su zahtjevi postavljeni tim načelom obvezni za nacionalnu normu.
63.
U tom je predmetu Sud bio upitan u vezi s time, krši li članak 4. Direktive 2005/35/EZ (
39
) opće načelo pravne sigurnosti u dijelu u kojem nameće državama članicama da sankcioniraju ispuštanje onečišćujućih tvari koje brodovi počine „teškim nemarom”, a da, međutim, nije definirao ovaj potonji pojam. Sud je niječno odgovorio na to pitanje usvojivši rasuđivanje u tri koraka.
64.
Sud je prije svega utvrdio da taj pojam i pojam „namjerno” odgovaraju „kriterijima za nastanak odgovornosti koji su namijenjeni primjeni na neodređeni broj situacija koji je nemoguće predvidjeti unaprijed, a ne na konkretna ponašanja koja mogu biti podrobno opisana u normativnom aktu prava Zajednice ili nacionalnog prava” (
40
). Zatim je istaknuo da su ti pojmovi „u potpunosti integrirani i upotrebljavaju se u odnosnim pravnim sustavima država članica” (
41
) zaključivši naposljetku da države članice moraju u skladu s člankom 249. Ugovora o EZ‑u (koji je postao članak 288. UFEU‑a) prenijeti direktivu u svoje pravne poretke te da sama definicija kaznenih djela i sankcija obuhvaćenih njome jest ona koja proizlazi iz pravila koja su utvrdile države članice (
42
).
65.
Naime, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da direktiva ne može sama po sebi stvarati obveze za pojedinca pa se stoga na nju kao takvu ne može pozvati protiv njega. Sud je tako presudio u više navrata da direktiva, sama po sebi i neovisno o nacionalnom zakonu koji je za njezinu primjenu donijela država članica, ne može imati za posljedicu utvrđivanje ili povećanje kaznene odgovornosti onih koji postupaju tako da povređuju njezine odredbe (
43
).
66.
To mi se rasuđivanje čini primjenjivim u ovom slučaju.
67.
Od Ugovora o EZ‑u kazneno djelo olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice više ne potječe samo iz nacionalnih prava, nego i iz prava Unije kojim se ona nastoje uskladiti.
68.
Vijeće je na raspravi objasnilo da ta inkriminacija proizlazi iz kompromisa između, s jedne strane, nužnosti da se dovrši usklađivanje postojećih nacionalnih propisa u pogledu „precizne definicije” te povrede kao i primjenjivih kaznenih sankcija (uvodne izjave 3. i 4. Direktive 2002/90), kako bi se postigao zajednički cilj postupne uspostave područja slobode, sigurnosti i pravde (uvodna izjava 1. te direktive) te, s druge strane, nužnosti za poštovanjem nacionalnog identiteta i represivne ovlasti država članica (
44
). U odgovoru na pitanje koje je Sud uputio, Vijeće je istaknulo da se „precizna definicija” povrede u uvodnoj izjavi 3. te direktive mora shvatiti, u kontekstu tog usklađivanja, kao izričita i jasna definicija koja državama članicama mora omogućiti da nemaju nikakvu neizvjesnost glede sastavnih elemenata povrede, prepuštajući zbog svoje općenitosti ovim potonjim manevarski prostor da navedenu inkriminaciju uvrste u svoje nacionalno pravo s obzirom na vlastiti kazneni sustav (
45
).
69.
Naime, kao što je to Sud još nedavno istaknuo, pravne sustave država članica u području kaznenog prava obilježavaju znatne razlike (
46
). Usklađivanje normi materijalnog kaznenog prava stoga predstavlja, u skladu s pravnom teorijom, način pravne integracije koja omogućava da se zadrži određena fleksibilnost u odnosu na postojeća nacionalna prava što podrazumijeva njihovo prilagođavanje ovisno o ciljevima koji je zakonodavac Unije odredio (
47
).
70.
Dio tog konteksta je članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 kojom je, podsjećam, definirana „opća povreda”.
71.
Prvo, ta odredba nema za cilj niti joj je namjena podrobno odrediti kažnjiva ponašanja jer se materijalni i intelektualni elementi te povrede mogu primjenjivati na neodređeni broj situacija. U tom pogledu Europski sud za ljudska prava presuđuje s obzirom na članak 7. EKLJP‑a da upravo zbog načela opće primjene zakona njihov tekst ne može biti apsolutno precizan ističući u tom kontekstu da se jedna od standardnih zakonodavnih tehnika sastoji od korištenja općih kategorija umjesto taksativnih popisa. S tim u vezi naglašava da se više ili manje nejasnim formulama upotrijebljenim u brojnim zakonima nastoji izbjeći prekomjerna krutost čime se omogućava prilagodba tih zakona promjenama situacije. Što se tiče „ograničenih slučajeva”, on smatra da oni nisu sami po sebi dovoljni da učine odredbu nespojivu s člankom 7. EKLJP‑a, ako se ta odredba pokaže dovoljno jasnom u velikoj većini slučajeva jer je upravo uloga suca da odagna dvojbe koje bi mogle postojati glede tumačenja normi uzimajući u obzir razvoj svakodnevne prakse (
48
).
72.
Drugo, članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 ne može sama po sebi stvoriti kaznenu odgovornost osoba i zahtijeva da se njezinim prenošenjem u nacionalne pravne poretke stvori pravno uporište za primjenu te odgovornosti. Tom se odredbom štiti, dakle, prenošenje represivne nadležnosti na zakon koje države članice donesu i čiji je jedini učinak oblikovanje provedbe (
49
). Zakonodavac Unije prepušta tako državama članicama provedbu navedene odredbe s neupitnom obvezujućom snagom putem nacionalnog propisa kojim se poštuju opća načela Unije i temeljna prava zajamčena Poveljom, te je posljedično proporcionalan s određenošću, preciznošću i jasnoćom potrebnim radi ispunjavanja zahtjeva pravne sigurnosti (
50
). Podsjećam u tom pogledu da načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni zahtijeva da pojedinac može znati, iz teksta relevantne odredbe, i u slučaju potrebe, iz njezina tumačenja koje su dali sudovi te iz pravnih mišljenja, koji akti i propusti dovode do njegove kaznene odgovornosti (
51
). Sud smatra da to načelo ne propisuje naknadno objašnjenje pravila o kaznenoj odgovornosti sudskim tumačenjem od predmeta do predmeta, pod uvjetom da je rezultat razumno predvidljiv u trenutku počinjenja kažnjivog djela, posebice imajući u vidu tumačenje koje je u to vrijeme bilo na snazi u sudskoj praksi koja se odnosi na predmetnu zakonsku odredbu (
52
).
73.
Usto, zakonodavac Unije prepušta državama članicama da u skladu s vlastitim pravnim sustavima, a osobito vlastitim kriterijima za nastanak kaznene odgovornosti, odrede mjeru u kojoj se osoba može obzirom na okolnosti konkretnog slučaja koristiti izuzimanjem od kaznene odgovornosti ili razlogom za oslobođenje od kazne ili za njezino smanjenje. U presudi od 30. travnja 2024., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (
53
), Sud je tako presudio da definicija olakotnih i otegotnih okolnosti te sankcija odražava kako društvenu stvarnost tako i pravne tradicije koje se ne razlikuju samo među državama članicama, nego se i mijenjaju s protekom vremena (
54
). Člankom 1. stavkom 2. Direktive 2002/90 prepušta se državama članicama da u skladu sa svojim nacionalnim propisima i praksom odrede može li se počinitelj radnje u humanitarne svrhe koristiti izuzimanjem od kaznene odgovornosti. Ta je odredba u potpunosti u skladu s tim i ne može se, osim toga, tumačiti na način da taksativno nabraja situacije u kojima države članice ne moraju odrediti sankcije.
74.
S obzirom na sve te elemente ne prepoznajem niti jedan element koji može utjecati na valjanost članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 s obzirom na načelo zakonitosti kaznenih djela i kazni utvrđeno u članku 49. stavku 1. Povelje.
75.
Sada valjanost tog članka 1. stavka 1. točke (a) treba ispitati s aspekta načela proporcionalnosti kaznenih djela i kazni koje je također zajamčeno člankom 49. Povelje, i to njegovu stavku 3.
b)
Valjanost članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 s obzirom na načelo proporcionalnosti zakonitosti kaznenih djela i kazni
76.
Na temelju članka 49. stavak 3. Povelje strogost kazne ne smije biti nerazmjerna kaznenom djelu. Iz sudske prakse Suda proizlazi da se to načelo nameće ne samo kad je riječ o određivanju sastavnih elemenata kažnjivog djela nego i o određivanju pravila o strogosti novčanih kazni i ocjeni elemenata koji se mogu uzeti u obzir prilikom njihova utvrđivanja (
55
). U skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje, navedeno se načelo nameće državama članicama kada provode pravo Unije, također i kada propisi Unije nisu usklađeni u području primjenjivih sankcija.
1) Proporcionalnost inkriminacije olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice utvrđene u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90
77.
Valja odrediti je li članak 1. stavak 1. točka (a) 2002/90, time što od država članica zahtijeva da inkriminiraju pomaganje nezakonitog ulaska na državno područje države članice neovisno o pobudama počinitelja i što samo predviđa fakultativni razlog za izuzimanje od kaznene odgovornosti u slučaju humanitarne pomoći, s jedne strane, prikladan za ostvarenje ciljeva zadanih tom direktivom i, s druge strane, ne prekoračuje li ono što je nužno za njihovo ostvarenje (
56
).
i) Prikladnost inkriminacije olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice za ostvarenje zadanih ciljeva
78.
Kao prvo, valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda mjera ograničavanja prikladna za jamčenje ostvarenja istaknutog cilja samo ako istinski osigurava njegovo ostvarenje na sustavan i dosljedan način (
57
).
79.
Mislim da prikladnost inkriminacije olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice za ostvarenje ciljeva zadanih Direktivom 2002/90 uopće nije dvojbena. Naime, iako se zakonodavac Unije namjerava boriti protiv olakšavanja nezakonitog prelaska granica stricto sensu, nego i protiv pomaganja u okviru kriminalnih mreža, i to kako bi se zajamčilo područje slobode, sigurnosti i pravde, čini mi se dosljednim predvidjeti inkriminaciju svih oblika pomoći kojima se doprinosi nezakonitom ulasku državljana trećih zemalja na državno područje države članice, neovisno o pobudama njihovih počinitelja i bez obzira na njihovu svrhu.
ii) Nužnost inkriminacije olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice za ostvarenje zadanih ciljeva
80.
Kao drugo, mislim da odabir da se ne prihvati financijska korist kao sastavni dio kaznenog djela kao i odabir da se izrijekom ne izuzmu od kaznene odgovornosti oni koji djeluju u humanitarne svrhe ili zbog postojanja obiteljskih veza, nego da se državama članicama prepusti mogućnost da to učine, jest nužan s obzirom na prvi od ciljeva zadanih tom direktivom, to jest borba protiv olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice stricto sensu (
58
).
81.
Prvo, iako se radnja kojom majka pomaže svojoj djeci da nezakonito uđu na državno područje države članice može u potpunosti pokazati opravdanom, ostaje činjenica da je ta radnja olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice te se taj cilj ne bi mogao ostvariti ako se ne predvidi načelo za njegovu inkriminaciju. Očito je da će na nacionalnom sudu tada biti da utvrdi pobude za to i ocijeni u kojoj je mjeri takva radnja uvjetovana zaštitom višeg interesa i opravdava, uzimajući u obzir odredbe njegova nacionalnog prava, da se dotična osoba izuzme od kaznene odgovornosti ili da je se oslobodi od kazne ili se ona smanji.
82.
Iako je nepotrebno podsjetiti da olakšavanje nezakonitog useljavanja predstavlja ozbiljnu prijetnju za zaštitu javnog poretka i upravljanje granicama, bitno je, naprotiv, ustrajati na opasnostima kojima dotične osobe mogu biti izložene, osobito zbog nezakonitih aktivnosti koje mogu biti povezane s njima. Te opasnosti uključuju neprijavljeni rad, krivotvorenje isprava, delinkvenciju, trgovinu drogom, prostituciju, spolno iskorištavanje i trgovinu ljudima. Iako je razvidno da pomaganje osobama koje su nezakonito ušle na državno područje država članica nije nužno obuhvaćeno aktivnošću s ciljem stjecanja financijske koristi ili kriminalnom aktivnošću i ne dovodi sustavno do ozbiljne opasnosti za život tih osoba, s njime se ipak pojavljuju krajnje ozbiljne problemi samo zbog situacije velike nesigurnosti i ovisnosti kojoj mogu biti izložene navedene osobe, a osobito najranjivije poput maloljetnika bez pratnje.
83.
Time što je sve radnje kojima se doprinosi nezakonitom ulasku državljana trećih zemalja na državno područje države članice uveo u područje djelovanja tijela javne vlasti, a posebno u područje djelovanja kaznenih tijela, zakonodavac Unije ne osigurava samo bolji nadzor nad migracijskim tokovima, nego i veći nadzor nad tim radnjama, a osobito nad onima kojima bi se pod krinkom počinjenja iz solidarnosti ili zbog obiteljskih veza mogle u stvarnosti nastojati postići druge svrhe i dotične osobe izložiti teškom zadiranju u njihova temeljna prava.
84.
Tako uzimajući u obzir narav prijetnji koje ugrožavaju dotične osobe i njihovu ranjivost kao i ozbiljnost te pojave, njezinu višedimenzionalnu narav i poteškoće povezane s dokazivanjem postojanja materijalne koristi, zakonodavac Unije legitimno je mogao zaključiti da voljni element kaznenog djela, koji doprinosi njegovu nastanku, valja razlikovati od cilja koji se nastoji njime postići. On je, dakle, financijsku korist uzdigao na razinu otegotne okolnosti time što je predvidio postupni sustav sankcija. Iako državama članicama prepušta donošenje „odgovarajuće” sankcije protiv svake osobe koja namjerno pomaže pri nezakonitom ulasku na državno područje države članice – to jest, nacionalnom sudu da za to ocijeni pobude i odredi sankcije – on od ovih potonjih zahtijeva da izreknu kaznu zatvora svakoj osobi koja namjerava ostvariti korist od tog olakšavanja (čija će visina ovisiti na temelju članka 1. stavka 3. Okvirne odluke 2002/946 o mjeri u kojoj je ta radnja bila počinjena u okviru zločinačke organizacije ili uz ugrožavanje života dotičnih osoba).
85.
Drugo, ponovno valja uzeti u obzir činjenicu da članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 određuje opći okvir povrede koji države članice moraju prenijeti u svoj pravni poredak. Slijedom navedenog, na nacionalnom je zakonodavcu da u normativnom aktu odredi na temelju pravila o nastanku kaznene odgovornosti koja su predviđena u njegovu pravnom poretku sve činjenice i okolnosti koje opravdavaju izuzimanje od kaznene odgovornosti ili oslobođenje od kazne ili njezino smanjenje. One su obično definirane zakonom na općenit način i mogu se od slučaja do slučaja posebno predvidjeti za svako od dotičnih kaznenih djela (
59
). Iako članak 1. stavak 2. te direktive svakoj od država članica prepušta mogućnost da utvrdi mjeru u kojoj se olakšavanje nezakonitog ulaska na državno područje države članice u humanitarne svrhe može izuzeti od kaznene odgovornosti, to ne sprečava države članice da u svojim nacionalnim propisima predvide druge okolnosti u kojima bi se počinitelj radnje mogao koristiti takvim izuzimanjem ili oslobođenjem od kazne ili njezinim smanjenjem zbog, primjerice, postojanja stanja nužde ili obiteljskih veza.
86.
Naposljetku i treće, podsjećam na to na inkriminacija olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice utvrđena u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90 ne može imati za posljedicu to da se državama članicama dopusti povreda obveza koje imaju na temelju Povelje ili pak drugih instrumenata prava Unije ili međunarodnog prava. Stoga se ne radi o sprečavanju državljanina treće zemlje da se koristi svojim temeljnim pravom da traži azil u državi članici kako je zajamčeno u članku 18. Povelje ili zahtijeva spajanje obitelji (
60
). Nakon suzdržanosti koju je izrazila glede fakultativnosti odredbe utvrđene u članku 1. stavku 2. Direktive 2002/90 (
61
) Komisija je, osim toga, u svojoj komunikaciji navedenoj u bilješci na dnu stranice 31. ovog mišljenja podsjetila na to da su države članice dužne poštovati međunarodno humanitarno pravo (
62
).
87.
S obzirom na te elemente, zaključujem da se za članak 1. stavak 1. točku (a) i stavak 2. Direktive 2002/90, u dijelu u kojem se od država članica zahtijeva da inkriminiraju svaku osobu koja uz poznavanje činjenica pomogne pri nezakonitom ulasku na državno područje države članice, a da se, međutim, ne oslobađa izrijekom od kaznene odgovornosti onaj ili ona koji djeluju bez vlastitog interesa, u humanitarne svrhe ili zbog obiteljske obveze ili solidarnosti, nego se prepušta državama članicama sloboda da to učine, može smatrati, s jedne strane, da su prikladni za ciljeve koji se sastoje od borbe protiv olakšavanja nezakonitog useljavanja i kada se odnosi na nezakoniti prelazak granice stricto sensu i kada ima za cilj održavanje mreža za izrabljivanje ljudi, te, s druge strane, da ne prekoračuju ono što je nužno za postizanje tog cilja.
88.
Sada valja ispitati proporcionalnost sustava sankcija predviđenog u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90.
2) Proporcionalnosti sustava sankcije predviđenog u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90
89.
Članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 ne predviđa precizne kaznene sankcije koje se primjenjuju u slučaju olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje države članice. Međutim, zakonodavac Unije zahtijeva od država članica da u odnosu na počinitelja kaznenog djela donesu „kazne” (članak 1. Okvirne odluke 2002/946) koje su, s jedne strane, „odgovarajuće” (članak 1. stavak 1. točka (a) te direktive), te, s druge strane, „učinkovite, proporcionalne [i] odvraćajuće” (članak 3. navedene direktive) (
63
).
90.
Ti objektivni kriteriji moraju omogućiti svakoj od država članica da odredi razinu sankcija koje se primjenjuju s obzirom na njezinu vlastitu kaznenu politiku. Upravo je na njima da provedu zahtjev proporcionalnosti sankcija. Okolnost da u tom okviru raspolažu marginom prosudbe ne isključuje sama po sebi da se sudski nadzor može provoditi radi provjere, nisu li one prekoračile granice određene tom marginom prosudbe tako što su predvidjele neproporcionalne i/ili neodgovarajuće sankcije.
91.
S obzirom na sudsku praksu Suda, za svaku od tih dviju odredbi mora se smatrati da imaju izravan učinak te se stoga pojedinci mogu pozvati na njih pred nacionalnim sudovima protiv države članice koja ih je pogrešno prenijela (
64
).
92.
Kao prvo, zahtjev u vezi s odgovarajućom i proporcionalnom naravi sankcija koji je predviđen u navedenim odredbama jest bezuvjetan (
65
). Naime, s jedne strane, u tekstu kako članka 1. stavka 1. tako i članka 3. Direktive 2002/90 taj je zahtjev određen u apsolutnom smislu. S druge strane, navedeni zahtjev ne traži donošenje nijednog akta institucija Unije i tim se odredbama ni na koji način ne daje državama članicama mogućnost uvjetovanja ili ograničavanja njihova dosega (
66
).
93.
Na temelju sudske prakse Suda, okolnost da navedene odredbe trebaju biti prenesene ne može dovesti u pitanje bezuvjetnost zahtjeva odgovarajuće i proporcionalne naravi sankcija (
67
).
94.
Kao drugo, članak 1. stavak 1. i članak 3. Direktive 2002/90 dovoljno su precizni. Iako je točno da se tim dvjema odredbama državama članicama ostavlja određena margina prosudbe za definiranje sustava sankcija primjenjivog na povredu iz članka 1. stavka 1. točke (a) te direktive, takva margina prosudbe ograničena je zabranom predviđanja neodgovarajućih i neproporcionalnih sankcija.
95.
S obzirom na ta razmatranja, prema mojem mišljenju, nema nikakva razloga da se u pitanje dovede proporcionalnost sustava sankcija predviđenog u navedenim člancima.
96.
Slijedom toga nisam otkrio niti jedan element koji može utjecati na valjanost članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 s obzirom na načelo proporcionalnosti kaznenih djela i kazni utvrđeno u članku 49. stavku 3. Povelje.
C. Drugo prethodno pitanje
97.
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 52. stavak 1. i članak 49. stavak 3. Povelje tumačiti na način da se načelu proporcionalnosti kaznenih djela i kazni protivi nacionalni propis kojim se predviđa sankcija protiv svake osoba koja pomaže pri nezakonitom ulasku na državno područje, također i kada počinitelj tog kaznenog djela nije vođen nikakvom namjerom da ostvari financijsku korist, a da istovremeno ne sadržava izričito izuzeće od kaznene odgovornosti onih koji djeluju u humanitarne svrhe.
98.
U prethodnim razmatranjima objasnio sam razloge zbog kojih se načelu proporcionalnosti kaznenih djela i kazni ne protivi, prema mojem mišljenju, inkriminacija koju je zakonodavac Unije odredio u članku 1. stavku 1. točki (a) Direktive 2002/90. Tu je inkriminaciju talijanski zakonodavac proveo u članku 12. stavku 1. Zakonodavne uredbe 286/1998 pri čemu je u tom članku usto uspostavljen primjenjivi sustav sankcija.
99.
Također sam naglasio da članak 1. stavak 2. te direktive ostavlja svakoj od država članica mogućnost da odredi mjeru u kojoj se osoba koja pomaže pri nezakonitom ulasku na državno područje države članice u humanitarne svrhe može izuzeti od kaznene odgovornosti ili se koristiti oslobođenjem od primjenjive kazne ili njezinim smanjenjem. Također sam istaknuo da da ništa ne sprečava države članice da u svojim nacionalnom propisima predvide druge okolnosti u kojima bi se počinitelj radnje mogao koristiti takvim izuzećem ili oslobođenjem od kazne ili njezinim smanjenjem zbog, primjerice, postojanja stanja nužde ili obiteljskih veza.
100.
U ovom slučaju smatram da Sud ne raspolaže dostatnim elementima da da ocjenu o temelju načela proporcionalnosti jer se na temelju spisa podnesenog Sudu ne mogu prepoznati pretpostavke za primjenu članka 12. stavka 1. Zakonodavne uredbe br. 286/1998 (
68
), konkretan doseg razloga za izuzimanje od kaznene odgovornosti ili oslobođenje od kazne ili njezino smanjenje koji bi bile predviđeni talijanskim propisima ili pak margina prosudbe kojom nacionalni sud raspolaže da prihvati postojanje olakotnih okolnosti ili za individualizaciju kazne.
101.
Ograničit ću se, stoga, na nekoliko opažanja.
102.
Načelo proporcionalnosti kaznenih djela i kazni, koje članak 3. Direktive 2002/90 samo odražava, jest obvezatno. Podsjećam da na temelju tog načela strogost sankcija mora odgovarati težini povreda koje suzbijaju i osobito osigurati stvarno odvraćajući učinak, a da se pritom ne prekoračuje ono što je nužno za postizanje legitimnih ciljeva koji su zadani propisom o kojemu je riječ (
69
). U tom kontekstu Sud zahtijeva da se prilikom određivanja sankcije i utvrđivanja njezina iznosa uzmu u obzir pojedinačne okolnosti slučaja (
70
).
103.
Slijedom toga, načelo proporcionalnosti zahtijeva ne samo od nacionalnog zakonodavca da kada prenosi inkriminaciju o kojoj je riječ u svoj pravni poredak, nego i od svih sudionika u kaznenom postupku, kada osiguravaju njegovu provedbu, da svoja djelovanja strukturiraju u skladu s tim načelom, jamčeći osobito individualizaciju kazne (
71
). Sud stoga posebno pazi na mogućnost da nacionalni sud izmijeni kaznenopravnu kvalifikaciju koja bi mogla biti sadržana u optužnici – koja može dovesti do primjene blaže sankcije – i mogućnost da sankciju izmijeni s obzirom na težinu utvrđene povrede (
72
). U tom pogledu, komparativno pravo pokazuje da su barem u pravu država članica one uspostavile sustav koji sudu omogućava da osigura tu individualizaciju, s jedne strane, diverzifikacijom kazni koje sud može izreći i, s druge strane, omogućavanjem, ovisno o posebnim okolnostima u kojima je djelo počinjeno, bilo izuzimanja od kaznene odgovornosti institutom imuniteta bilo smanjenja ili oslobođenja od kazne.
104.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, na nacionalnom je sudu, koji je jedini nadležan ocijeniti činjenice i tumačiti nacionalno pravo, da utvrdi jesu li u predmetu koji se pred njim vodi ti zahtjevi ispunjeni.
105.
Člankom 12. stavkom 1. Zakonodavne uredbe br. 286/1998 inkriminira se olakšavanje nezakonitog prelaska granice, neovisno o postojanju financijske koristi. Tom se odredbom utvrđuje osobito strog sustav sankcija uzimajući u obzir trajanje utvrđene kazne zatvora, iznos novčane sankcije i kombinaciju tih dviju vrsti sankcija (
73
).
106.
Naime što se prije svega tiče kazne oduzimanja slobode talijanski zakonodavac predviđa kaznu od dvije do šest godina zatvora. Ističem da je kazna oduzimanje slobode kazna koju zakonodavac Unije predviđa u posebnom slučaju u kojem se olakšavanje nezakonitog ulaska pruža uz financijsku korist.
107.
Što se, potom, tiče novčane kazne, talijanski zakonodavac predviđa fiksni iznos od 15000 eura za svaku dotičnu osobu. U tom pogledu valja zaključiti da taj iznos odgovara također iznosu predviđenom u članku 12. stavku 3. Zakonodavne uredbe br. 286/1998, kada se pomoć pruža u kontekstu krijumčarenja migranata, ugrožavanja života ili sigurnosti osoba koje se prevoze, izlažući ih opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja.
108.
Što se naposljetku tiče mogućnosti kumuliranja kaznenih sankcija različite naravi, poput novčanih sankcija i zatvorskih kazni, što izgleda da je dopušteno člankom 12. stavkom 1. Zakonodavne uredbe br. 286/1998, iz sudske prakse Suda proizlazi da to kumuliranje moraju pratiti pravila kojima se osigurava da strogost svih izrečenih sankcija odgovara težini pojedinog kažnjivog djela (
74
). Taj se zahtjev tim više nameće kada je inkriminacija utvrđena u članku 12. stavku 1. te zakonodavne uredbe široka i čini se da omogućuje pokretanje kaznenog progona protiv kako onog koji je vođen istinskom kriminalnom namjerom tako i onog koji djeluje iz čovječnosti ili nužnosti.
109.
Valja uzeti, dakle, u obzir marginu prosudbe kojom raspolažu tijelo progona radi pokretanja kaznenog progona predviđenog u članku 12. stavku 1. Zakonodavne uredbe br. 286/1998 i, ovisno o okolnostima, nacionalni sud radi prilagodbe primjenjive kaznene sankcije kada je počinitelj kaznenog djela djelovao s ciljem pružanja humanitarne pomoći ili kada su ta djelovanja uvjetovana stanjem nužde ili postojanjem obiteljskih veza (
75
).
110.
Ovdje je očito da se kada je kazneni postupak pokrenut u odnosu na majku obitelji koja je doprinijela nezakonitom ulasku na državno područje dviju članica svoje obitelji, to jest svoje kćeri i nećakinje, sve tri podrijetlom iz Republike Kongo, u takvoj situaciji postavlja pitanje njezina kažnjavanja i kazne primjenjive na nju. Komparativna studija koju je proveo ONUDC pokazuje da ta situacija zahtijeva temeljito ispitivanje okolnosti djela u kojima je to kazneno djelo počinjeno, a osobito osobnost i pobude njegova počinitelja (
76
).
111.
Načelo proporcionalnosti kršio bi svaki sustav koji nacionalnom sudu ne bi omogućio da odvagne interese o kojima je riječ i uspostavi razliku između kažnjavanja osobe za koju se utvrdi da je djelovala iz humanosti ili nužde samo u interesu svojih srodnika, a osobito djece, i kažnjavanja osobe koja se vodi samo kriminalnom namjerom za počinjenje radnje koja upravo zabranjena zakonom i iz toga izvede korist. Stoga, iako je točno da je u glavnom postupku dotična osoba postupala uz potpuno poznavanje činjenica, očito promišljeno i namjerno upotrebljavajući krivotvorene putovnice, ta namjera ne smije prikriti moguće postojanje očajničkog čina i mora se razlikovati, podložno provjerama koje sudac koji je uputio zahtjev mora izvršiti, od čina koji usvoji onaj koji djeluje u okviru lanca ili zločinačke organizacije ili koji ugrožava živote dotičnih osoba.
112.
U ovom slučaju, sud koji je uputio zahtjev tvrdi da članak 12. stavak 2. Zakonodavne uredbe br. 286/1998, kojim se predviđa razlog za izuzimanje od kaznene odgovornosti u korist aktivnosti spašavanja i humanitarne pomoći pruženih u Italiji ranjivim državljanima trećih zemalja „koji se nalaze u svakom slučaju državnom području države” nije po definiciji primjenjiv na kazneno djelo olakšavanja nezakonitog ulaska na državno područje. S druge strane, talijanska vlada navodi da taj članak, zbog upućivanja na članak 54. Kaznenog zakonika, kojim se predviđa imunitet u slučaju stanja nužde, omogućuje da se kazneno ne sankcioniraju djelovanja čija bi inkriminacija bila suprotna načelu proporcionalnosti utvrđenom u članku 52. stavku 1. Povelje. Stoga, ako se na kraju postupka utvrdi da je dotična osoba djelovala s ciljem spašavanja svoje kćeri i nećakinje od ozbiljne i nepopravljive štete njihovoj osobi, tada bi bilo moguće utvrditi stanje nužde i osloboditi je od kaznene sankcije.
113.
Uzimajući u obzir te elemente, na sudu koji je uputio zahtjev bit će u konačnici da odredi s obzirom na sve činjenične okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, a posebno osobnost i pobude kojima se su vodila djelovanja njegova počinitelja, postoje li objektivne okolnosti koje su opravdale počinjenje tog kaznenog djela koje bi izvan takvog konteksta bilo kažnjivo i, po potrebi, provjeri postoje li pravila koja su prikladna da zajamče izuzimanje od kaznene odgovornosti ili oslobođenje od kazne ili njezino smanjenje predviđeno u članku 12. stavku 1. Zakonodavne uredbe br. 286/1998, na način da ta sankcija odgovara zahtjevima pravnog poretka i onome što je strogo nužno s obzirom na težinu počinjenog kaznenog djela.
114.
S obzirom na prethodno navedeno, prema mojem mišljenju na drugo prethodno pitanje valja, stoga, odgovoriti da se načelu proporcionalnosti kaznenih djela i kazni, utvrđenom u članku 49. stavku 3. Povelje, protivi sustav koji ne bi omogućio nacionalnom sudu da, kada se kazneni postupak pokrene protiv majke obitelji, državljanke treće zemlje, koja je svjesno doprinijela nezakonitom ulasku na državno područje dvoje maloljetne djece, članica njezine obitelji, upotrebljavajući krivotvorene osobne isprave, odvagne interese o kojima je riječ i uspostavi razliku između kažnjavanja osobe za koju je utvrđeno da je djelovala iz humanosti ili nužde samo u interesu maloljetnica i kažnjavanja osobe koja se vodi samo kriminalnom namjerom da uz financijsku korist počini radnju koja je upravo zabranjena zakonom.
115.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da konkretno ispita proporcionalnost nacionalnog propisa kojim se u pogledu svake osobe koja pomaže pri nezakonitom ulasku na državno područje predviđa izricanje kazne lišavanja slobode od dvije do šest godina i novčane sankcije u iznosu od 15000 eura za svaku dotičnu osobu, osobito s obzirom na mogućnost da se od kaznene odgovornosti izuzmu osobe u pogledu kojih je utvrđeno da su djelovale bez vlastitog interesa, iz altruizma, suosjećanja ili solidarnosti, zbog humanitarnih razloga ili zbog obiteljskih veza ili da prilagodi sustav sankcija koji je primjenjiv na njih.
V. Zaključak
116.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodna pitanja koja je uputio Tribunale di Bologna (Sud u Bologni, Italija) odgovori na sljedeći način:
1.
Članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2002/90/EZ od 28. studenoga 2002. o definiranju olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka, treba tumačiti na način da:
je kazneno djelo radnja kojom majka, državljanka treće zemlje, svjesno doprinosi nezakonitom ulasku na državno područje države članice dviju članica svoje obitelji, svoje kćeri i nećakinje, maloljetnica pod njezinom skrbi, upotrebljavajući krivotvorene osobne isprave.
2.
Ispitivanje prvog prethodnog pitanja nije otkrilo niti jedan element koji može utjecati na valjanost članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/90 s obzirom na načelo zakonitosti i proporcionalnosti kaznenih djela i kazni utvrđeno u članku 49. stavcima 1. i 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima.
3.
Načelu proporcionalnosti kaznenih djela i kazni, utvrđenom u članku 49. stavku 1. Povelje o temeljnim pravima protivi se sustav koji ne bi omogućio nacionalnom sudu da, kada se kazneni postupak pokrene protiv majke, državljanke treće zemlje, koja je svjesno doprinijela nezakonitom ulasku na državno područje dvoje maloljetne djece, članica njezine obitelji, upotrebljavajući krivotvorene osobne isprave, odvagne interese o kojima je riječ i uspostavi razliku između kažnjavanja osobe za koju je utvrđeno da je djelovala iz humanosti ili nužde samo u interesu maloljetnica i kažnjavanja osobe koja se vodi samo kriminalnom namjerom da uz financijsku korist počini radnju koja je upravo zabranjena zakonom.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da konkretno ispita proporcionalnost nacionalnog propisa kojim se u pogledu svake osobe koja pomaže pri nezakonitom ulasku na državno područje predviđa izricanje kazne lišavanja slobode od dvije do šest godina i novčane sankcije u iznosu od 15000 eura za svaku dotičnu osobu, osobito s obzirom na mogućnost da se od kaznene odgovornosti izuzmu osobe u pogledu kojih je utvrđeno da su djelovale bez vlastitog interesa, iz altruizma, suosjećanja ili solidarnosti, zbog humanitarnih razloga ili zbog obiteljskih veza ili da prilagodi sustav sankcija koji je primjenjiv na njih.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
i
)	Naziv ovog predmeta je izmišljen. On ne odgovara stvarnom imenu nijedne stranke u postupku.
(
2
)	SL 2002., L 328, str. 17. i SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 101. Komisija je 28. studenoga 2023. podnijela Prijedlog direktive Europskog parlamenta i Vijeća o utvrđivanju minimalnih pravila za sprečavanje i suzbijanje olakšavanja neovlaštenog ulaska u Uniju, tranzita njome i boravka u njoj i zamjeni Direktive Vijeća 2002/90/EZ i Okvirne odluke Vijeća 2002/946/PUP (COM(2023) 755 final).
(
3
)	Vidjeti Ured Ujedinjenih naroda za drogu i kriminal (UNODC), Women in Migrant Smuggling; A Case‑law Analysis, 2019., str. 18. Iz te analize također proizlazi da iako žene mogu biti uključene u krijumčarsku mrežu one najčešće olakšavaju nezakonita kretanja osobe koje osobno poznaju i s kojima su održavaju uske osobne odnose, a da zauzvrat ne očekuju financijsku ili materijalnu korist (str. 22., treća i četvrta točka).
(
4
)	U daljnjem tekstu: Povelja
(
5
)	Vidjeti presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja) (C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 65. i navedena sudska praksa).
(
6
)	SL 2002., L 328, str. 1. i SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 26.
(
7
)	Zajednička akcija od 21. prosinca 1998. koju je Vijeće donijelo na temelju članka K.3 Ugovora o Europskoj uniji u skladu s kojom je sudjelovanje u zločinačkoj organizaciji u državama članicama Europske unije kazneno djelo (SL 1998., L 351, str. 1.).
(
8
)	Konvencija je stupila na snagu 22. travnja 1954. [Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda, sv. 189., str. 150., br. 2545. (1954.)], kako je dopunjena Protokolom o statusu izbjeglica, koji je sklopljen u New Yorku 31. siječnja 1967. i stupio je na snagu 4. listopada 1967.
(
9
)	Redoviti dodatak GURI‑ju br. 191 od 18. kolovoza 1998., kako je izmijenjen legge no 94 – Disposizioni in materia di sicurezza pubblica (Zakon br. 94 o odredbama u području javne sigurnosti) od 15. srpnja 2009. (redoviti dodatak GURI‑ju br. 170 od 24. srpnja 2009.), u daljnjem tekstu: Zakonodavna uredba br. 286/1998.
(
10
)	„[M]ay decide not to impose sanctions” u verziji na engleskom jeziku, „può decidere di non adottare sanzioni” u verziji na talijanskom jeziku.
(
11
)	Gérard Cornu smatra da je inkriminacija mjera kaznene politike koja se za nadležno tijelo (u načelu zakonodavnu vlast) sastoji od izdizanja određenog ponašanja na razinu kaznenog djela tako se odrede njegovi sastavni dijelovi i primjenjiva kazna (Cornu, G., Vocabulaire juridique, PUF, Pariz, 15. izd., 2024.].
(
12
)	Zakonodavac Unije propisuje kažnjavanje za pomaganje nezakonitog useljavanja kad se ono odnosi na ulazak na „državno područje države članice”, dok je prethodno u uvodnoj izjavi 2. Direktive 2002/90 taj zakonodavac naveo da treba poduzeti mjere za borbu protiv tog useljavanja u vezi s neovlaštenim prelaskom granice „u najstrožem smislu”.
(
13
)	Na primjer, u članku 225‑5 stavku 1. francuskog Codea pénal (Kazneni zakonik) definirano je kazneno djelo podvođenja kao „djelo koje bilo koja osoba počini na bilo koji način […] olakšavanjem, pomaganjem ili zaštitom prostitucije drugog”.
(
14
)	U svojoj obavijesti naslovljenoj „Suzbijanje krijumčarenja migranata u Europsku uniju, glavni instrumenti” iz travnja 2016., dostupnoj na sljedećoj internetskoj adresi: http://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/BRIE/2016/581391/EPRS_BRI%282016 %29581391_FR.pdf, Europski parlament naglašava da je „[k]rijumčarenje migranata složen […] problem te je modus operandi krijumčara vrlo često prilagodljiv i promjenjiv. Stoga je važno tom fenomenu pristupiti globalno” (str. 14.). Vidjeti također radni dokument službi Komisije od 22. ožujka 2017. o evaluaciji koja se provodi u okviru programa REFIT, a odnosi se na pravni okvir EU‑a protiv olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka: „Paket mjera povezanih s posrednicima” (Direktiva 2002/90/EZ i Okvirna odluka 2002/946/PUP) (SWD(2017) 117 final), dostupan na engleskom jeziku na sljedećoj internetskoj adresi: https://eur‑lex.europa.eu/legal‑content/FR/TXT/PDF/?uri=CELEX:52020XC1001(01)&from=EN.
(
15
)	Vidjeti obavijest Europskog parlamenta navedenu na dnu stranice 14. ovog mišljenja (str. 9.), i Étude sur le trafic illicite de migrants: Caractéristiques, réponses et coopération avec les pays tiers, synthèse générale, (Studija o krijumčarenju migranata: obilježja, odgovori i suradnja s trećim zemljama, opći sažetak) (t. 1.3.2.) Glavne uprave Europske komisije za migracije i unutarnje poslove, rujan 2015.
(
16
)	U drugim jezičnim verzijama Direktive 2002/90 pojam „namjerno” preveden je pojmovima „hotimično”, „svjesno” ili pak „svojevoljno”.
(
17
)	Vidjeti radni dokument službi Komisije naveden u bilješci na dnu stranice 14. ovog mišljenja (str. 9.).
(
18
)	Vidjeti obavijest Europskog parlamenta navedenu u bilješci na dnu stranice 14. ovog mišljenja (str. 2, 6. i 14.).
(
19
)	Moje isticanje
(
20
)	Vidjeti Odluku Vijeća 2001/87/EZ od 8. prosinca 2000. o potpisivanju, u ime Europske zajednice, Konvencije Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta i njezinih Protokola o suzbijanju trgovine ljudima, posebno ženama i djecom, i protiv krijumčarenja migranata kopnom, zrakom i morem (SL 2001., L 30, str. 44.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 122., str. 83.), Odluku Vijeća 2006/616/EZ od 24. srpnja 2006. o sklapanju u ime Europske zajednice Protokola protiv krijumčarenja migranata kopnom, morem i zrakom, kojim se dopunjuje Konvencija Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta, u vezi s odredbama ovog Protokola koje potpadaju pod područje primjene članka 179. i članka 181.a Ugovora o osnivanju Europske zajednice (SL 2006., L 262, str. 24.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 126., str. 131.) i Odluku Vijeća 2006/617/EZ od 24. srpnja 2006. o sklapanju u ime Europske zajednice Protokola protiv krijumčarenja migranata kopnom, morem i zrakom, kojim se dopunjuje Konvencija Ujedinjenih naroda protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta, u vezi s odredbama Protokola koje su obuhvaćene dijelom III. glavom IV. Ugovora o osnivanju Europske zajednice (SL 2006., L 262, str. 34.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 123., str. 100.).
(
21
)	Vidjeti također uvodnu izjavu 5. Direktive 2002/90.
(
22
)	Članak 1. stavak 3. te okvirne odluke kao i uvodne izjave 2. i Direktive 2002/90 i navedene okvirne odluke jasno i nedvosmisleno odražavaju razlog uvođenja tog paketa mjera, koji je donesen nakon tragičnog pronalaska 2000. u Doveru (Ujedinjena Kraljevina) beživotnih tijela 58 Kineza, potencijalnih nezakonitih useljenika, u zatvorenom kontejneru kamiona registriranog u Nizozemskoj, pri čemu su države članice zadužile Francusku Republiku, koja je tada predsjedala Unijom, da predloži mjere za suzbijanje tih zločina i brzog razvoja kanala nezakonitog useljavanja u Uniji.
(
23
)	C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202
(
24
)	Presuda od 10. travnja 2012., Vo (C‑83/12 PPU, EU:C:2012:202, t. 44. i 45.). Moje isticanje.
(
25
)	Inicijativa Francuske Republike za donošenje direktive Vijeća radi definiranja olakšavanja nezakonitog ulaska, kretanja ili boravka (SL 2000., C 253, str. 1.)
(
26
)	Vidjeti Objašnjenje 10711/00 od 28. srpnja 2000. u vezi s tim prijedlogom. Članak 4. navedenog prijedloga određivao je: „Svaka država članica može po osnovi kaznenih djela iz članaka 1. i 2. izuzeti od sankcija osobe koje s osobama koje su se koristili pomaganjem […] imaju sljedeće veze: […] svoje pretke, potomke, braće i sestre kao i supružnike, […] svojeg supružnika ili osobu za koju je opće poznato da s njome živi u bračnoj zajednici.”
(
27
)	Konvencija od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama, koja je potpisana u Schengenu 19. lipnja 1990. i stupila na snagu 26. ožujka 1995. (SL 2000., L 239, str. 19.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 9., str. 12. i ispravak SL 2018., L 41, str. 15.), kako je izmijenjena Uredbom (EU) br. 265/2010 Europskog parlamenta i Vijeća od 25. ožujka 2010. (SL 2010., L 85, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 199.) kao i Uredbom (EU) br. 610/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 26. lipnja 2013. (SL 2013., L 182, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 12., str. 285. i ispravak SL 2014., L 225, str. 91.).
(
28
)	Vidjeti Konačno izvješće Europskog parlamenta A5-0315/2000 od 25. listopada 2000. o Inicijativi Francuske Republike za donošenje direktive Vijeća radi definiranja olakšavanja nezakonitog ulaska, kretanja ili boravka (amandman 8. u vezi s člankom 1. te inicijative).
(
29
)	Vidjeti u tom pogledu presudu od 4. svibnja 2023., Agenția Națională de Integritate (C‑40/21, EU:C:2023:367, t. 33. i 34. kao i navedena sudska praksa). U presudi od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 97. i navedena sudska praksa), Sud je naglasio da „strogost sankcije mora odgovarati težini pojedinog kažnjivog djela, pri čemu taj zahtjev ne proizlazi samo iz članka 52. stavka 1. Povelje nego i iz načela razmjernosti kazni, predviđenog njezinim člankom 49. stavkom 3.”.
(
30
)	Vidjeti, među ostalim, Galli, F., i Weyembergh, A., Approximation of substantive criminal law in the EU – The way forward, Éditions de l’Université de Bruxelles, Bruxelles, 2013., i Zoumpoulakis, K., „The unresolved tension between the approximation of criminal norms in the EU and the question of national discretion: what is the role of minimum rules in EU criminal law?”, Boom Strafblad, sv. 6., Boom uitgevers, Amsterdam, str. 315. do 318.
(
31
)	Vidjeti u tom smislu točku 1. Komunikacije Komisije naslovljene „Smjernice Komisije za provedbu pravila EU‑a o definiranju i sprječavanju olakšavanja neovlaštenog ulaska, tranzita i boravka” (SL 2020., C 323, str. 1.). U pravnoj znanosti vidjeti, među ostalim, Weyembergh, A., „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction”, Revue internationale de droit pénal, sv. 77., Éres, Toulouse, br. 1 i 2., 2006., str. 185. do 192. Prema stajalištu te autorice, „[o]sim demokratskog deficita zbog kojeg jako trpi, na usklađivanje utječe i nedosljednost i sklonost reagiranja na događanja. Njega također obilježava jasno represivno usmjerenje kao što to dočarava korištenje proširenim definicijama prethodno postojećih kaznenih djela o čemu svjedoči definicija olakšavanja nezakonitog ulaska. […] Takve definicije ili pojmovi, koji se usredotočuju na učinkovitost borbe protiv oblika inkriminacije o kojima je riječ, nose rizik od zlouporabe i zanemaruju druge probleme povezane s ostvarivanjem kaznenopravne zaštite, osobito zahtjeve obuhvaćene materijalnom sastavnicom načela zakonitosti kojemu je ipak priznat status temeljnog prava” (str. 192.).
(
32
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 5. prosinca 2017., M. A. S. i M. B. (C‑42/17, EU:C:2017:936, t. 51. do 56. i navedena sudska praksa).
(
33
)	Potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., u daljnjem tekstu: EKLJP. Vidjeti u tom pogledu presude Europskog suda za ljudska prava (ESLJP) od 15. studenoga 1996., Cantoni protiv Francuske (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, t. 29.), od 7. veljače 2002., E. K. protiv Turske (CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, t. 51.), od 29. ožujka 2006., Achour protiv Francuske (CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, t. 41.), i od 20. rujna 2011., OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos protiv Rusije (CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, t. 567. do 570.).
(
34
)	Vidjeti presude od 3. svibnja 2007., Advocaten voor de Wereld (C‑303/05, EU:C:2007:261, t. 49. i 50. i navedenu sudsku praksu), od 5. svibnja 2022., BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, t. 38.), i od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja) (C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 49. i sljedeće kao i navedena sudska praksa).
(
35
)	Vidjeti Peristeridou, C., „Chapter VI – Fragments of the Legality Principle in European Criminal Law”, The Principle of Legality in European Criminal Law, Intersentia, Cambridge, 2015., str. 177. do 220., osobito str. 182. i 199.
(
36
)	Vidjeti Peristeridou, C., op. cit., str. 199.
(
37
)	Vidjeti, među ostalim, Kaiafa‑Gbandi, M., „Approximation of substantive criminal law provisions in the EU and fundamental principles of criminal law”, u Galli, F., i Weyembergh, A., op. cit., osobito str. 103., i Peristeridou, C., op. cit., str. 199.
(
38
)	C‑308/06, EU:C:2008:312
(
39
)	Direktiva Europskog parlamenta i Vijeća od 7. rujna 2005. o onečišćenju mora s brodova i uvođenju sankcija za kršenja (SL 2005., L 255, str. 11.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 28., str. 18.)
(
40
)	Presuda od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr. (C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 73.)
(
41
)	Presuda od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr. (C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 74.)
(
42
)	Vidjeti presudu od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr. (C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 78.).
(
43
)	Vidjeti, među ostalim, presudu od 20. prosinca 2017., Vaditrans (C‑102/16, EU:C:2017:1012, t. 56. i navedena sudska praksa).
(
44
)	Vidjeti Zoumpoulakis, K., „Approximation of criminal sanctions in the European Union: A wild goose chase?”New Journal of European Criminal Law, sv. 13, br. 3, Intersentia, Mortsel, 2022., str. 333. do 345.
(
45
)	Vidjeti u tom smislu Peristeridou, C., „The principle of Lex certa in national law and European perspectives”, u Klip, A., H., Substantive Criminal Law of the European Union, Maklu, Anvers, 2011., str. 69. do 95., osobito str. 91. Wieczorek, I., „EU constitutional limits to the Europeanization of punishment: A case study on offenders’ rehabilitation”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publications, London, 2018., br. 6, str. 655. do 671., osobito str. 659. i 660.
(
46
)	Vidjeti presudu od 30. travnja 2024., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, t. 45.).
(
47
)	Vidjeti Weyembergh, A., „Le rapprochement des incriminations et des sanctions pénales, introduction”, op. cit., koji smatra da je usklađivanje potpuniji način pravne integracije od koordinacije i suradnje na temelju kojih nacionalna prava ostaju ista, ali manje moćna nego ujedinjavanje koje podrazumijeva nadomještanje prethodno postojećih nacionalnih pravila novim pravilom kaznenog prava, što odgovara slučaju prijenosa nadležnosti (str. 186.).
(
48
)	Vidjeti presudu ESLJP‑a od 15. studenoga 1996. Cantoni protiv Francuske (CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, t. 31. i 32.) koja se odnosi na zakonsku definiciju pojma „lijek” sadržanu u članku L. 511 francuskog Codea de la santé (Zakonik o javnom zdravlju) koji je tada bio na snazi.
(
49
)	Rebut, D., „Le principe de la légalité des délits et des peines”, Libertés et droits fondamentaux, Dalloz, Paris, 2005., str. 595. do 610., osobito t. 753.
(
50
)	Primjera radi vidjeti presudu od 30. travnja 2024., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, t. 49. i navedena sudska praksa).
(
51
)	Vidjeti presudu od 3. lipnja 2008., Intertanko i dr. (C‑308/06, EU:C:2008:312, t. 71. i navedena sudska praksa).
(
52
)	Vidjeti presudu od 28. ožujka 2017., Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, t. 167. i navedenu sudsku praksu), i od 5. svibnja 2022., BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, t. 41.).
(
53
)	C‑178/22, EU:C:2024:371
(
54
)	Vidjeti presudu od 30. travnja 2024., Procura della Repubblica presso il Tribunale di Bolzano (C‑178/22, EU:C:2024:371, t. 45.).
(
55
)	Vidjeti presudu od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 98. i navedena sudska praksa).
(
56
)	Vidjeti presudu od 26. siječnja 2021., Hessischer Rundfunk (C‑422/19 i C‑423/19, EU:C:2021:63, t. 70.).
(
57
)	Vidjeti u tom pogledu presude od 2. ožujka 2023., PrivatBank i dr. (C‑78/21, EU:C:2023:137, t. 72. i navedena sudska praksa), i od 29. srpnja 2024., BP France (C‑624/22, EU:C:2024:640, t. 73. i navedena sudska praksa).
(
58
)	Po tome se članak 1. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/90 razlikuje od kanadskog loi sur l’immigration et la protection des réfugiés (Zakon o useljavanju u zaštiti izbjeglica) koji je Cour suprême du Canada (Vrhovni sud Kanade) ukinuo u presudi od 27. studenoga 2015., R. protiv Appulonappe. Naime, budući da taj zakon ima za cilj borbu protiv trgovanja ljudima povezanog s transnacionalnim organiziranim kriminalom, taj je Sud presudio da se načelo proporcionalnosti krši time što je na razinu kaznenog djela izdignuta radnja olakšavanja ili poticanja neovlaštenog ulaska državljana trećih zemalja, čak i kada je ta radnja obavljena u svrhu pružanja uzajamne pomoći, pomaganja člana svoje obitelji ili zbog humanitarnih razloga (točke 70., 72. do 74., 77. i 84.).
(
59
)	Mislim da se ta odredba mora usporediti s onima koje u nacionalnim kaznenim zakonicima općenito definiraju kaznena djela i prijestupe prije nego što je za njih određen doseg, pravila o nastanku odgovornosti, olakotne i otegotne okolnosti, opravdanja i sankcije (primjerice članak 221‑1 francuskog Kaznenog zakonika koji inkriminira „[d]jelo dobrovoljnog usmrćivanja drugog” ili članak 311‑1 tog zakonika koji inkriminira „prijevarno oduzimanje tuđe stvari”).
(
60
)	Konkretno, države članice dužne su ne djelovati na način kojim bi se spriječio ulazak podnositeljâ zahtjeva za međunarodnu zaštitu na državno područje (vidjeti članak 6. Okvirne odluke 2002/946). U presudi od 16. studenoga 2021-, Komisija/Mađarska (Inkriminacija pomoći tražiteljima azila) (C‑821/19, EU:C:2021:930, t. 136. i navedena sudska praksa), Sud je podsjetio na to da svaki državljanin treće zemlje odnosno osoba bez državljanstva ima pravo podnijeti zahtjev za međunarodnu zaštitu na državnom području države članice, uključujući na njezinim granicama ili u njezinim tranzitnim zonama, čak i ako na tom državnom području boravi nezakonito. To mu se pravo mora priznati bez obzira na izglede za uspjeh takvog zahtjeva.
(
61
)	Vidjeti izvješće Zajedničkog odbora na razini odbora o članku 36. od 3. i 4. svibnja 2001. Zajedničkom odboru na razini veleposlanika (dokument 8632/01), str. 3.
(
62
)	Vidjeti, također, izvješće koje je 2014. sastavila Agencija Europske unije za temeljna prava (FRA), „Criminalisation of migrants in an irregular situation and of persons engaging with them”, osobito str. 16.: „[t]treba razmotriti praktične smjernice za pomoć državama članicama za provedbu direktive poštujući temeljna prava. Tim bi se smjernicama trebalo izričito izuzeti od sankcioniranja humanitarnu pomoć pri ulasku (spašavanje na moru i pomoć izbjeglicama da ostanu sigurni) kao i neprofitnu humanitarnu pomoć (npr. hrana, sklonište, medicinska skrb, pravno savjetovanje) migrantima s nezakonitim statusom” (neslužbeni prijevod).
(
63
)	U skladu s ustaljenom sudskom praksom ove potonje moraju izvršavati svoju nadležnost poštujući pravo Unije i njegova opća načela te, stoga, kao što to proizlazi iz članka 3. Direktive 2002/90, i načelo proporcionalnosti (vidjeti presudu od 6. listopada 2021., ECOTEX BULGARIA (C‑544/19, EU:C:2021:803, t. 84. i navedena sudska praksa).
(
64
)	Što se tiče članka 20. Direktive 2014/67/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 15. svibnja 2014. o provedbi Direktive 96/71/EZ o upućivanju radnika u okviru pružanja usluga i izmjeni Uredbe (EU) br. 1024/2012 o administrativnoj suradnji putem Informacijskog sustava unutarnjeg tržišta („Uredba IMI”) (SL 2014., L 159, str. 11.) vidjeti presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 16. do 32.).
(
65
)	U skladu s ustaljenom sudskom praksom, iako direktiva državama članicama ostavlja određenu marginu prosudbe kada donose načine njezine provedbe, može se smatrati da je odredba te direktive bezuvjetna i precizna ako državama članicama nedvosmisleno nameće obvezu ostvarivanja točno određenog rezultata koja ne ovisi ni o kakvom uvjetu u pogledu primjene pravila koje utvrđuje (vidjeti presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 19.)).
(
66
)	Vidjeti po analogiji presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 23. i 24.).
(
67
)	Prema stajalištu Suda tumačenje prema kojem nužnost prenošenja zahtjeva proporcionalnosti sankcija, predviđenog direktivom o kojoj je riječ, može oduzeti njegovu bezuvjetnost značilo bi sprečavanje dotičnih pojedinaca da se, prema potrebi, pozovu na zabranu donošenja neproporcionalnih sankcija nametnutu tim zahtjevom. Bilo bi nespojivo s obvezujućim učinkom koji se člankom 288. UFEU‑a priznaje Direktivi načelno isključiti mogućnost da se dotične osobe pozovu na takvu zabranu (vidjeti presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 25. i 26.)).
(
68
)	Prema ustaljenoj sudskoj praksi država članica provodi pravo Unije, u smislu članka 51. stavka 1. Povelje, kada ispunjava obvezu, propisanu u odredbi prava Unije, da predvidi učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije protiv osoba odgovornih za kaznena djela iz te odredbe (vidjeti presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja) (C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 43. i navedena sudska praksa)).
(
69
)	Vidjeti presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja) (C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 65. i navedena sudska praksa).
(
70
)	Vidjeti presudu od 4. listopada 2018., Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, t. 45.).
(
71
)	Vidjeti De Bondt, W., „The Missing Link between ‚Necessity’ and ‚Approximation of Criminal Sanctions’ in the EU”, European Criminal Law Review, Beck, München, 2014., br. 4, str. 147. do 168.
(
72
)	Vidjeti presudu od 19. listopada 2023., G. ST. T. (Proporcionalnost kazne u slučaju krivotvorenja) (C‑655/21, EU:C:2023:791, t. 68. i navedena sudska praksa).
(
73
)	Podsjećam da u skladu sa sudskom praksom Suda, ako država članica prekorači svoju diskrecijsku ovlast donošenjem nacionalnog propisa koji predviđa neproporcionalne sankcije u slučaju povrede nacionalnih odredbi donesenih na temelju direktive, osoba na koju se to odnosi mora se moći izravno pozvati na zahtjev proporcionalnosti sankcija iz te direktive protiv takvog propisa (vidjeti presudu od 8. ožujka 2022., Bezirkshauptmannschaft Hartberg‑Fürstenfeld (Izravan učinak) (C‑205/20, EU:C:2022:168, t. 30. i navedena sudska praksa)).
(
74
)	Vidjeti u tom smislu presude od 20. ožujka 2018., Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, t. 55.), i od 5. svibnja 2022., BV (C‑570/20, EU:C:2022:348, t. 50.).
(
75
)	Vidjeti presudu od 20. ožujka 2018., Menci (C‑524/15, EU:C:2018:197, t. 58.).
(
76
)	Kada se utvrdi da je pomoć pružena samo u interesu srodnika, a osobito djece, određene zemlje priznaju da se po naravi stvari radi o humanitarnom činu koji zahtijeva nekažnjavanje radnje, dok za druge zemlje postojanje obiteljskih veza ne sprečava priznavanje krivnje majke obitelji (vidjeti analizu ONUDC‑a navedenu u bilješci na dnu stranice 3. ovog mišljenja, str. 19.).