ĢENERĀLADVOKĀTA P. K. VILJALONA [P. C. VILLALÓN]
SECINĀJUMI,
sniegti 2012. gada 1. martā (1)
Lieta C‑335/09 P
Polijas Republika
pret
Eiropas Komisiju
Apelācijas sūdzība – Lauksaimniecība – Tirgu kopīgā organizācija – Pārejas posma pasākumi, kas pieņemti, ņemot vērā jauno dalībvalstu pievienošanos – Regula (EK) Nr. 1972/2003 – Prasība atcelt tiesību aktu – Termiņš – Termiņa sākums – Nokavējums – Jauno dalībvalstu tiesības iesniegt prasību tiesā par aktiem, kas pieņemti laikposmā starp Pievienošanās līguma parakstīšanu un tā stāšanos spēkā – Tiesiska savienība – Savienības vērtības – Tiesiska valsts – Dalībvalstu vienlīdzība līgumu priekšā – Regula (EK) Nr. 735/2004, ar ko groza Regulu Nr. 1972/2003 – Atvasināto tiesību normas, kurās ir paredzētas atkāpes no primāro tiesību normām – Tiesību normu hierarhija – Pienākums norādīt pamatojumu – Īpašs pamatojums
1.        Šajā lietā Tiesai ir iesniegta apelācijas sūdzība par Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad – Eiropas Savienības Vispārējā tiesa] spriedumu (2), saskaņā ar kuru Polijas Republikas iesniegtā prasība atcelt tiesību aktu ir pasludināta par daļēji nepieņemamu nokavējuma dēļ un daļēji nepamatotu.
2.        Tā kā jautājums par pieņemamību, kas izskatāms šajā lietā, ir identisks jautājumam, kas Tiesai ir jāizskata citas apelācijas sūdzības ietvaros, kas tajā pašā laikā iesniegta lietā C‑336/09 P Polija/Komisija (tiek izskatīta Tiesā (3)), es aicinu Tiesu izskatīt šo jautājumu, atsaucoties uz analīzi, kas veikta manos 2011. gada 21. decembra secinājumos minētajā lietā.
3.        Savukārt par lietas būtību ir jāprecizē, ka šoreiz tā attiecas uz divām regulām. Savā prasībā Vispārējai tiesai Polijas Republika lūdza atcelt Komisijas 2003. gada 10. novembra Regulu (EK) Nr. 1972/2003 (4) ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas 2004. gada 10. februāra Regulu Nr. 230/2004 (5) un Komisijas 2004. gada 20. aprīļa Regulu (EK) Nr. 735/2004 (6). Kā redzams, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā, kas nodots Tiesai, prasību pasludināja par nepieņemamu tādēļ, ka tā vērsta pret Regulu Nr. 1972/2003. Tomēr tā pasludināja prasību par pieņemamu tiktāl, ciktāl tā bija vērsta pret Regulu Nr. 735/2004, ar ko groza Regulu Nr. 1972/2003.
4.        Šādi rīkojoties, Vispārējā tiesa būtībā vērtēja Regulas Nr. 735/2004 likumību un tāpat, piemērojot Tiesas judikatūru (7), Regulas Nr. 1972/2003 galveno normu likumību, jo pirmās minētās regulas normas var uzskatīt par tādām, kas veido vienotu kopumu ar otrās minētās regulas normām.
5.        Tādējādi šī lieta sniedz Tiesai iespēju bagātināt jau tā daudzveidīgo judikatūru, cenšoties risināt problēmas, kas kopumā izriet no jauno dalībvalstu pievienošanās Eiropas Savienībai un it īpaši no tām piemērotajām pārejas posma normām (8).
I –    Atbilstošās tiesību normas
6.        Šī lieta ir saistīta ar to, ka Eiropas Komisija, piemērojot Pievienošanās līgumu (9) un 2004. gada 10 jauno dalībvalstu Pievienošanās aktu (10), ir īstenojusi pārejas posma pasākumus kopīgas lauksaimniecības politikas jomā, kas attiecas tieši uz jauno dalībvalstu uzņēmējiem, izskatāmajā lietā – Regulu Nr. 1972/2003.
7.        Tas, ka Eiropas Savienības iestādes īsteno šādus pārejas posma pasākumus, nav nekas neparasts. Regulai Nr. 1972/2003 līdzvērtīgi noteikumi ir pieņemti arī citu paplašināšanos gadījumā (11), ja tie ir bijuši paredzēti dažādos līgumos un/vai pievienošanās aktos.
8.        Regula Nr. 1972/2003 tika pieņemta un publicēta pirms Pievienošanās līguma un Pievienošanās akta stāšanās spēkā, pamatojoties uz minētā līguma 2. panta 3. punktu un Pievienošanās akta 41. panta pirmo daļu.
9.        Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktā ir noteikts, ka, atkāpjoties no šī līguma 2. panta 2. punkta (12), Eiropas Savienības iestādes var pirms pievienošanās paredzēt noteiktu skaitu skaidri norādītu pasākumu, ieskaitot Pievienošanās akta 41. punktu, ar atrunu, ka šie pasākumi stājas spēkā, vienīgi stājoties spēkā šim Līgumam, un to stāšanās spēkā diena ir šā Līguma spēkā stāšanās diena. Tas formulēts šādi:
“Neskarot šā panta 2. punktu, Savienības iestādes var pirms pievienošanās paredzēt pasākumus, kas minēti Pievienošanās akta 6. panta 2. punkta otrajā daļā, 6. panta 6. punkta otrajā daļā, 6. panta 7. punkta otrajā un trešajā daļā, 6. panta 8. punkta otrajā un trešajā daļā, 6. panta 9. punkta trešajā daļā, 21. un 23. pantā, 28. panta 1. punktā, 32. panta 5. punktā, 33. panta 1., 4. un 5. punktā, 38., 39., 41., 42. pantā un 55. līdz 57. pantā, minētā Akta III līdz XIV pielikumā, kā arī minētajam Aktam pievienotajā Protokolā Nr. 2, Protokola Nr. 3 6. pantā, Protokola Nr. 4 2. panta 2. punktā, Protokolā Nr. 8 un Protokola Nr. 10 1., 2. un 4. pantā. Šie pasākumi stājas spēkā, vienīgi stājoties spēkā šim Līgumam, un to spēkā stāšanās diena ir šā Līguma spēkā stāšanās diena.”
10.      Tātad ar Pievienošanās akta 41. panta, kas skaidri minēts Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktā, pirmo daļu Komisija ir pilnvarota, ievērojot noteiktus procesuālos noteikumus, īstenot pārejas posma pasākumus, “kas vajadzīgi, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas piemērošana”, ar nosacījumiem, kas noteikti Pievienošanās aktā. Šos pārejas posma pasākumus var īstenot trīs gados pēc pievienošanās dienas, un tos piemēro tikai minētajā laikposmā, precizējot, ka Eiropas Savienības Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, ar vienprātīgu lēmumu var pagarināt šo laikposmu. Tas formulēts šādi:
“Ja tādēļ, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas piemērošana atbilstīgi šajā aktā paredzētajiem nosacījumiem, ir vajadzīgi pārejas posma pasākumi, tad tādus paredz Komisija saskaņā ar procedūrām, kas minētas Padomes [2001. gada 19. jūnija] Regulas (EK) Nr. 1260/2001 par cukura tirgu kopīgo organizāciju [(OV L 178, 1. lpp.)] 42. panta 2. punktā vai arī – attiecīgos gadījumos – saskaņā ar procedūrām, kas minētas attiecīgajos pantos citās regulās par lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju vai attiecīgās komitejas procedūrās, kuras noteiktas spēkā esošajos tiesību aktos. Šajā pantā minētos pārejas posma pasākumus var īstenot trīs gados pēc pievienošanās dienas, un tos piemēro tikai minētajā laikposmā. Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, ar vienprātīgu lēmumu var pagarināt šo laikposmu.”
11.      Pamatojoties uz šiem diviem noteikumiem, tika pieņemta Regula Nr. 1972/2003 (13), par kuras atcelšanu tika iesniegta prasība Vispārējā tiesā un kuras galveno normu likumība tika netieši izvērtēta, vērtējot Regulas Nr. 735/2004 likumību.
12.      Regulas Nr. 1972/2003 preambulas 3. apsvērumā ir noteikts:
“Tirdzniecības novirzes, kuru rezultātā var tikt pārtraukta tirgu organizācija, bieži vien ir saistītas ar produktiem, kurus pārvieto speciāli, rēķinoties ar paplašināšanos, un kuri nav attiecīgās valsts normālie [parastie] krājumi. Liekie krājumi var izveidoties arī valsts ražošanas rezultātā. Tādēļ jāizstrādā noteikumi soda maksājumu par liekajiem krājumiem iekasēšanai jaunajās dalībvalstīs.”
13.      Saskaņā ar Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 1. punktu jaunajām dalībvalstīm par 2004. gada 1. maijā, brīdī, kad stājās spēkā Pievienošanās līgums un Pievienošanās akts, brīvā apgrozībā esošu lauksaimniecības produktu liekajiem krājumiem ir jāiekasē maksājumi no to īpašniekiem.
14.      Savukārt minētās regulas 4. panta 3. punktā ir noteikts, ka šī maksājuma summu nosaka pēc erga omnes ievedmuitas nodokļu likmes, kāda ir spēkā 2004. gada 1. maijā.
15.      Šīs pašas regulas 4. panta 1.–3. punktā ir noteikts šādi:
“1.      Neierobežojot Pievienošanās akta IV pielikuma 4. nodaļas prasības, gadījumos, uz kuriem neattiecas stingrāki tiesību akti valsts līmenī, jaunās dalībvalstis par 2004. gada 1. maijā brīvā apgrozībā esošu produktu liekajiem krājumiem iekasē maksājumus no to īpašniekiem.
2.      Lai noteiktu katra īpašnieka liekos krājumus, jaunās dalībvalstis jo īpaši ņem vērā:
a)      vidējos krājumus gados pirms pievienošanās;
b)      tirdzniecības modeli gados pirms pievienošanās;
c)      apstākļus, kādos krājumi izveidojušies.
Lieko krājumu jēdziens attiecas uz produktiem, ko ieved jaunajās dalībvalstīs vai kas cēlušies no jaunajām dalībvalstīm. Lieko krājumu jēdziens attiecas arī uz produktiem, kas paredzēti jauno dalībvalstu tirgum.
Šos krājumus reģistrē, pamatojoties uz kombinēto nomenklatūru, kāda ir spēkā 2004. gada 1. maijā.
3.      Šā panta 1. punktā minētā maksājuma summu nosaka pēc erga omnes ievedmuitas nodokļu likmes, kāda ir spēkā 2004. gada 1. maijā. Ieņēmumus no valsts [varas] iestāžu iekasētajiem maksājumiem asignē jauno dalībvalstu budžetam.”
16.      Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punktā ir uzskaitīti dažādu attiecīgo lauksaimniecības produktu kombinētās nomenklatūras kodi katrai dalībvalstij.
17.      Visbeidzot, Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā, kura 1. punktā ir norādīts, ka tas piemērojams, atkāpjoties no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas, it īpaši ir paredzēts, ka šo maksājumu piemēro arī lauksaimniecības produktiem, kuri pievienošanās datumā ir pakļauti atlikšanas režīmam, ka pēdējie minētie ir laisti apgrozībā 15 valstu Eiropas Kopienā vai jaunā dalībvalstī (3. panta 2. punkts) vai ka tie nākuši no trešām valstīm (3. panta 3. punkts). Tas formulēts šādi:
“1.      Šo pantu piemēro, atkāpjoties no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas, kā arī no 20. un 214. panta Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi [(14)].
2.      Par 4. panta 5. punktā uzskaitītajiem produktiem, kuri līdz 2004. gada 1. maijam ir bijuši brīvā apgrozībā piecpadsmit valstu Kopienā vai jaunā dalībvalstī un kuri 2004. gada 1. maijā atrodas pagaidu glabāšanā vai arī bijuši pakļauti kādam no Regulas (EEK) Nr. 2913/92 4. panta 15. punkta b) apakšpunktā un 16. punkta b) līdz g) apakšpunktā minētajiem muitas režīmiem vai procedūrām paplašinātajā Kopienā, vai kuri pēc eksporta formalitāšu nokārtošanas tiek transportēti paplašinātajā Kopienā, maksā erga omnes ievedmuitas nodokļu likmi, kāda piemērojama dienā, kad tos laiž brīvā apgrozībā.
Pirmā daļa neattiecas uz produktiem, kurus eksportē no piecpadsmit valstu Kopienas, ja ievedējs sniedz pierādījumu, ka eksportētājvalstī par šiem produktiem eksporta kompensācija nav pieprasīta. Pēc ievedēja pieprasījuma izvedējs nokārto, ka kompetentā iestāde apstiprina eksporta deklarāciju, ka par produktiem nav pieprasīta eksporta kompensācija eksportētājvalstī.
3.      Par 4. panta 5. punktā minētajiem produktiem, kurus 2004. gada 1. maijā no trešām valstīm ieved jaunā dalībvalstī un uz kuriem attiecināma ievešana pārstrādei, kas minēta Regulas (EEK) Nr. 2913/92 4. panta 16. punkta d) apakšpunktā, vai pagaidu ievešana, kas minēta turpat 4. panta 16. punkta f) apakšpunktā, un kurus laiž brīvā apgrozībā minētajā dienā vai vēlāk, maksā ievedmuitas nodokli, kāds piemērojams produktiem, ko ieved no trešām valstīm, dienā, kad tos laiž brīvā apgrozībā.”
18.      Ar Regulas Nr. 735/2004 1. pantu tiek grozīts it īpaši Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punkta astotais ievilkums par Polijas Republiku, pirmkārt, svītrojot un, otrkārt, pievienojot noteiktus produktus pēdējā minētajā regulā paredzēto produktu sarakstā.
II – Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
19.      Savā prasības pieteikumā, kas Vispārējā tiesā iesniegts 2004. gada 28. jūnijā, Polijas Republika lūdza atcelt Regulas Nr. 1972/2003, tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 735/2004, 3. pantu un 4. panta 3. punktu un 5. punkta astoto ievilkumu.
20.      Ar 2006. gada 11. jūlija rīkojumu Vispārējās tiesas trešās palātas priekšsēdētājs saskaņā ar Tiesas Statūtu 54. panta trešo daļu un Vispārējās tiesas Reglamenta 77. panta a) punktu un 78. pantu apturēja tiesvedību šajā lietā līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai lietā C‑273/04.
21.      Tiesa savu spriedumu lietā C‑273/04 (15) pasludināja 2007. gada 23. oktobrī, vērtējot lietu pēc būtības un tādēļ nepieņemot lēmumu par prasības pieņemamību. Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu Polijas Republikas prasību noraidīja kā daļēji nepieņemamu noilguma dēļ un kā daļēji nepamatotu.
A –    Par pieņemamību
22.      Vispārējā tiesa secināja, ka Regula Nr. 1972/2003 tika publicēta 2003. gada 11. novembra Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī un ka termiņš prasības celšanai par šo regulu attiecīgi beidzās 2004. gada 4. februārī. Tā kā Polijas Republika prasības pieteikumu Vispārējās tiesas kancelejā iesniedza 2004. gada 28. jūnijā, Vispārējā tiesa paziņoja, ka tas ticis iesniegts novēloti tiktāl, ciktāl tas bija vērsts pret Regulu Nr. 1972/2003 (16).
23.      Vispārējā tiesa, tāpat kā lietā Polija/Komisija, kurā pasludināts tās iepriekš minētais rīkojums, pieņēma Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, pamatojoties uz EKL 230. panta piektās daļas noteikumu striktu piemērošanu.
24.      Tā atzina, ka prasība par Regulu Nr. 1972/2003 tika celta pēc minētajā tiesību normā noteiktā divu mēnešu termiņa beigām, skaitot no regulas publicēšanas dienas, un secināja, ka Polijas Republikas tiesības bija noilgušas (17), pēc tam arī noraidot dalībvalsts izvirzītos dažādos argumentus.
25.      Argumenti par to, ka minētā regula nebija publicēta Savienības 20 oficiālajās valodās (18), nav uzskatāmi par tādiem, kas apstrīdētu šo pamatojumu, jo tās stāšanās spēkā bija pakārtota Pievienošanās līguma spēkā stāšanās laikam (19) un tā bija adresēta visām dalībvalstīm, tostarp arī nākamajām dalībvalstīm (20).
26.      Pēc tam Vispārējā tiesa centās pierādīt, ka šāda procesuālo termiņu stingra piemērošana, skaitot tos no Regulas Nr. 1972/2003 publicēšanas dienas, nepārkāpa Polijas Republikas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (21).
27.      Vērtējot prasības pieņemamību, Vispārējā tiesa arī atgādināja, ka no Kopienas procesuālo termiņu tiesiskā regulējuma stingras piemērošanas var atkāpties tikai būtisku izņēmuma apstākļu, tādu kā negadījums vai nepārvarama vara, gadījumā (22). Tā uzskatīja, ka šajā jautājumā Polijas Republika nav paskaidrojusi, kādēļ attiecībā uz to pastāvošie apstākļi esot neparedzēti un varētu likt atkāpties no procesuālo termiņu stingras piemērošanas principa, tādējādi pārkāpjot tiesiskās drošības principu.
28.      Pārsūdzētā sprieduma 63. punktā formāli tika secināts, ka attiecībā uz Regulu Nr. 1972/2003 kā tādu prasība bija novēlota un tādēļ jānoraida kā nepieņemama.
29.      Tomēr tā piekrita analizēt argumentu, kuru Polijas Republika izvirzīja pakārtoti, saskaņā ar kuru prasība katrā ziņā bija pieņemama tādēļ, ka tā attiecās uz produktiem, kas atbilstoši Regulai Nr. 735/2004 tika pievienoti to produktu sarakstam, kuri uzskaitīti Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punkta astotajā ievilkumā (pārsūdzētā sprieduma 64.–73. punkts).
30.      Pamatojoties uz Tiesas judikatūru (23), Vispārējā tiesa secināja, ka šī prasība ir pieņemama, “ja vien to var interpretēt kā prasību atcelt Regulu Nr. 735/2004” (24) un ja tās pamati un argumenti pret apstrīdētajiem Regulas Nr. 1972/2003 noteikumiem ir interpretējami šādi.
B –    Par lietas būtību
31.      Pēc būtības, Vispārējā tiesa vērtēja dažādos Polijas Republikas izvirzītos pamatus un argumentus, kuri formāli bija vērsti pret Regulas Nr. 735/2004 normām, pirmkārt, apstrīdot Regulas Nr. 1972/2003 3. panta (pirmā daļa, pārsūdzētā sprieduma 161.–249. punkts) un 4. panta (otrā un trešā daļa, pārsūdzētā sprieduma 80.–136. un 137.–160. punkts) likumību un, otrkārt, norādot uz pilnvaru nepareizu izmantošanu (ceturtā daļa, pārsūdzētā sprieduma 250.–254. punkts).
1)      Par Regulas Nr. 1972/2003 4. pantu
32.      Pirmkārt, Polijas Republika izvirzīja divus pamatus Regulas Nr. 735/2004 atcelšanai, jo tā pakļauj septiņus jaunus produktus Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā noteiktajiem pasākumiem: pirmo par Pievienošanās akta 41. panta un samērīguma principa pārkāpumu, otro – par nediskriminācijas principa pārkāpumu.
33.      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa, pirmkārt, rūpīgi nošķirot vienu no otra (pārsūdzētā sprieduma 95. punkts), secīgi pārbaudīja argumentus, saskaņā ar kuriem Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punkts pārkāpjot, pirmkārt, Pievienošanās akta 41. pantu un, otrkārt, samērīguma principu.
34.      Vispirms pēc analoģijas ar to, ko Tiesa bija lēmusi savā spriedumā lietā Weidacher (25), tika norādīts (pārsūdzētā sprieduma 96.–102. punkts), ka gan krājumu veidošanas spekulatīviem nolūkiem novēršana, gan ekonomisko priekšrocību, kuras saņemtu uzņēmumi, kas ir izveidojuši liekus uzkrājumus par zemu cenu, neitralizēšana var pamatot to, ka Komisija īsteno pasākumu atbilstoši Pievienošanās akta 41. panta pirmajai daļai.
35.      Pēc tam, secinājusi, ka Polijas Republika neapstrīd maksājuma iekasēšanas principu, bet gan tikai strīdīgā maksājuma summu (pārsūdzētā sprieduma 103. punkts), Vispārējā tiesa vērtēja tā samērīgumu (pārsūdzētā sprieduma 104.–121. punkts), secinot, ka Polijas Republikai nav izdevies pierādīt šīs summas noteikšanas acīmredzami neatbilstošo vai nesamērīgo raksturu.
36.      Šajā ziņā Vispārējā tiesa secināja (pārsūdzētā sprieduma 111. punkts), atsaucoties uz Regulas Nr. 1972/2003 preambulas 3. apsvērumu, ka “mērķis, kuru Komisija vēlas sasniegt ar strīdīgo nodokli [maksājumu], nav tikai attiecīgo produktu, kuru izcelsme ir no tirdzniecības, krājumu spekulatīvos nolūkos izveides novēršana, bet vienkārši lieko krājumu izveides novēršana, t.i., tādu krājumu, kuri nav parasto rezervju, kas atrodas jaunajās dalībvalstīs, daļa”.
37.      Tad tā izvērtēja, vai Polijas Republikai ir izdevies pierādīt, ka strīdīgā maksājuma summas noteikšana “acīmredzami pārsniedz[a] to, kas [bija] nepieciešams, lai novērstu lieko krājumu izveidi neatkarīgi no to izcelsmes”.
38.      No vienas puses, tā uzskatīja, ka, ja maksājums, kura apmērs tika noteikts, ņemot vērā nodokli, kas atbilst starpībai starp Polijas ievedmuitas nodokli un Kopienas ievedmuitas nodokli, “varēja būt noderīgs, lai novērstu lieko krājumu izveidi no importēšanas, tomēr nekādā ziņā [nebija] acīmredzami, ka tas [bija] arī pietiekams, lai novērstu lieko krājumu izveidi valsts ražošanas rezultātā” (pārsūdzētā sprieduma 114. punkts). Tā piebilda, ka noteiktos apstākļos šādam maksājumam nebūtu nekādas preventīvas ietekmes uz lieko krājumu izveidi valsts ražošanas rezultātā.
39.      No otras puses, Vispārējā tiesa (pārsūdzētā sprieduma 117.–120. punkts) noraidīja argumentu par Regulas Nr. 735/2004 nespēju īstenot Regulā Nr. 1972/2003 noteiktos mērķus attiecībā uz tajā minēto produktu ražošanas cikliem, nevērtējot to pamatotību. Tā uzsvēra, ka Polijas Republika nekādā veidā nav pierādījusi, ka Regulā Nr. 735/2004 minēto produktu liekie krājumi ir izveidojušies pirms tās pieņemšanas. Tāpat tā konstatēja, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punkts jaunajām dalībvalstīm piešķir noteiktu vērtēšanas brīvību, lai noskaidrotu, vai attiecīgie produktu krājumi ir radušies attaisnojamas, pieņemamas darbības dēļ, tādējādi iekasējot maksājumu no krājumu īpašniekiem vienīgi tādos gadījumos, kad to veidošana rada tirgus traucējumu risku, samērīgi piemērojot Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā paredzēto pasākumu.
40.      Pēc tam Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja arī pamatu par nediskriminācijas principa pārkāpumu (pārsūdzētā sprieduma 127.–136. punkts). Tā secināja, ka, pirmkārt, pirms 2004. gada 1. maija Polijas uzņēmēju situācija nebija salīdzināma ar Kopienā strādājošo uzņēmēju situāciju (šī sprieduma 129. un 130. punkts). No otras puses, tā pauda viedokli, ka nevar uzskatīt, ka attieksme pret Polijas Republiku bija diskriminējoša, salīdzinot ar attieksmi pret dalībvalstīm, kuras Eiropas Savienībai bija pievienojušās 1995. gadā (minētā sprieduma 131.–134. punkts).
41.      Otrkārt, Polijas Republika izvirzīja atsevišķu pamatu Regulas Nr. 735/2004 atcelšanai, jo ar pēdējo minēto septiņi jauni produkti tika pievienoti produktu sarakstam, kas norādīts Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punkta astotajā ievilkumā, saskaņā ar kuru tā iesniedza trīs galvenos iebildumus, kurus Vispārējā tiesa noraidīja kā nepamatotus (pārsūdzētā sprieduma 143.–160. punkts).
2)      Par Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu
42.      Polijas Republika izvirzīja piecus pamatus par Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu: pirmo par preču brīvas aprites principa pārkāpumu, otru par Komisijas nekompetenci un Pievienošanās akta 22. un 41. panta pārkāpumu, trešo par nediskriminācijas principa pārkāpumu pilsonības dēļ, ceturto par pamatojuma neesamību vai nepietiekamību un piekto, pēdējo, – par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
43.      Vispārējā tiesa noraidīja visus Polijas Republikas izvirzītos pamatus un argumentus.
44.      Vispārējā tiesa noraidīja pirmo pamatu par preču brīvas aprites principa pārkāpumu, galvenokārt uzsverot, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā paredzētā maksājuma iekasēšana nav pretrunā EKL 25. pantā norādīto muitas nodokļu vai maksājumu ar līdzvērtīgu iedarbību aizliegumam, jo tas nav maksājums, kuru vienpusēji ir noteikusi kāda dalībvalsts, bet gan ir Kopienas pasākums, kurš veikts pārejas posmā, lai, pievienojoties 10 jaunajām Eiropas Savienības dalībvalstīm, izvairītos no noteiktām grūtībām kopējās lauksaimniecības politikas jomā (pārsūdzētā sprieduma 179. punkts).
45.      Atbildot uz otro Polijas Republikas izvirzīto pamatu, formāli saistītu ar Komisijas kompetences neesamību, piemērojot Regulas Nr. 1972/2003 3. panta normas, kā arī ar Pievienošanās akta 22. un 41. panta un IV pielikuma 5. nodaļas pārkāpumu, Vispārējā tiesa uzskatīja (pārsūdzētā sprieduma 186.–194. punkts), ka būtībā attiecībā uz 2004. gada 1. maijā brīvā apgrozībā esošo produktu liekajiem krājumiem maksājuma piemērošanas sistēma, kas noteikta ar Regulas Nr. 1972/2003 4. pantu, ir viens no pārejas posma pasākumiem, kuru varēja īstenot atbilstoši Pievienošanās akta 41. panta pirmajai daļai (šī sprieduma 187. punkts), un ka šo pēdējo minēto noteikumu tāpat ir jāattiecina uz pasākumiem, kas vajadzīgi, lai aizsargātu maksājuma iekasēšanas sistēmas lietderīgo iedarbību (minētā sprieduma 188. punkts). Tad tika vērtēts, vai var uzskatīt, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. panta noteikumi, kuri to pašu maksājumu piemēro produktiem, kas pakļauti atlikšanas režīmam vai tiek pārvadāti, ir nepieciešami, lai nodrošinātu tās pašas regulas 4. panta lietderīgo iedarbību (šī paša sprieduma 189.–193. punkts).
46.      Tā atzina, ka tā tas ir. Faktiski, ja nebūtu Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā minēto pasākumu, jauno dalībvalstu uzņēmumi varētu mākslīgi samazināt savus liekos krājumus, pakļaujot tos atlikšanas režīmam vienā vai vairākās agrākajās vai jaunajās dalībvalstīs (pārsūdzētā sprieduma 191. punkts), un līdz ar to pēc 2004. gada 1. maija minētos produktus varētu laist brīvā apgrozībā paplašinātajā Kopienā, nemaksājot strīdīgo maksājumu un tādējādi ignorējot Regulas Nr. 1972/2003 4. panta saturu.
47.      Trešā pamata ietvaros par nediskriminācijas principa pārkāpumu – Polijas Republika galvenokārt apgalvoja, ka atšķirībā no produktiem, kurus eksportē no Polijas, produktus, kurus eksportē no 15 valstu Kopienas, saskaņā ar Regulas Nr. 1972/2003 3. panta 2. punktu varēja atbrīvot no erga omnes ievedmuitas nodokļa tādēļ, ka bija noteikts, ka uz tiem neattiecas prasība par eksporta kompensāciju.
48.      Vispārējā tiesa pamatu noraidīja kā nepamatotu (pārsūdzētā sprieduma 199.–207. punkts), pamatojoties uz principu, ka nekāda diskriminācija nevar izrietēt vienīgi no atšķirīgu normu piemērošanas jauno dalībvalstu uzņēmumiem un agrāko dalībvalstu uzņēmumiem (šī sprieduma 200. punkts). Tā uzskatīja, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. panta 2. punkta normu mērķi ir atšķirīgi atkarībā no tā, vai šīs normas piemēro produktiem, kas ievesti no jaunajām dalībvalstīm, vai produktiem, kas ievesti no agrākajām dalībvalstīm. Būtībā šo normu mērķis attiecībā uz produktiem, kuri ievesti no agrākajām dalībvalstīm un kuriem netika piemērots Regulas Nr. 1972/2003 4. pantā paredzētais maksājums, ir izvairīties no tā, ka par precēm, par kurām eksporta kompensācijas bija samaksātas līdz 2004. gada 1. maijam, varētu saņemt otru kompensāciju, kad tās eksportē uz trešām valstīm pēc 2004. gada 30. aprīļa, kā tas izriet no minētās regulas preambulas 4. apsvēruma (minētā sprieduma 203. punkts). Savukārt šo normu mērķis attiecībā uz produktiem, kuri ievesti no jaunajām dalībvalstīm, ir novērst, ka uzņēmumi, atsaucoties uz atlikšanas režīmu, varētu mākslīgi samazināt pirms 2004. gada 1. maija izveidotos krājumus, lai pēc šā datuma laistu tos brīvā apgrozībā kā produktus, kuri nav pakļauti ievedmuitas nodoklim (šī paša sprieduma 201. punkts).
49.      Tāpat kā nepamatotu Vispārējā tiesa noraidīja arī ceturto pamatu par EKL 253. panta pārkāpumu. Atgādinājusi pastāvīgo judikatūru saistībā ar iestāžu aktu pamatojumu (pārsūdzētā sprieduma 214.–218. punkts), tā vispirms secināja, ka Regulas Nr. 1972/2003 pamatojuma būtība ir rodama tās preambulas 1.–6. apsvērumā. Veikusi pēdējo minēto izvērtējumu (šī sprieduma 220.–223. punkts), tā secināja (minētā sprieduma 224. punkts), ka nevienā no tiem nav nepārprotami izskaidroti īpašie iemesli, kas likuši Komisijai pieņemt minētās regulas 3. pantu. Tomēr tā uzskatīja, ka Regulai Nr. 1972/2003 netrūkst pamatojuma. Ievietojot šo noteikumu attiecīgā kontekstā un analizējot minētās regulas galvenos mērķus, tā būtībā uzskatīja, ka regulas 3. pants ir Komisijas tehniska rakstura izvēle, kas vērsta uz to, lai papildinātu tās 4. pantā noteikto maksājumu piemērošanas sistēmu, nodrošinot minētās normas lietderīgo iedarbību. Tā kā “nepieciešamība pēc Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā minētajiem pasākumiem [esot] acīmredzama, lai pabeigtu nodokļu sistēmas sakārtošanu” (šī paša sprieduma 232. punkts), Komisijai nebija pienākuma “to sīkāk pamatot” (pārsūdzētā sprieduma 234. punkts).
50.      Visbeidzot, Vispārējā tiesa kā nepamatotu noraidīja piekto pamatu par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, uzsverot, pirmkārt, ka Kopiena nekādā veidā ieinteresētajā vidē nebija ļāvusi noprast, ka tā neīstenos tādus pārejas posma pasākumus, kādi ir noteikti Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā, un, otrkārt, ka ikvienam pietiekami vērīgam uzņēmumam kopš brīža, kad tika publicēts Pievienošanās akts, bija jāzina, ka atbilstoši minētā akta 41. pantam Komisijai ir tiesības īstenot šādus pasākumus.
3)      Par pilnvaru nepareizu izmantošanu
51.      Saskaņā ar savu pēdējo pamatu Polijas Republika apgalvoja, ka septiņu jaunu produktu pakļaušana dažādiem Regulā Nr. 1972/2003 minētiem pasākumiem, kas īstenota saskaņā ar Regulu Nr. 735/2004, ir uzskatāma par pilnvaru nepareizu izmantošanu, jo šie pasākumi nav paredzēti, lai atvieglotu Polijas Republikas pāreju uz sistēmu, kas izriet no kopējās lauksaimniecības politikas īstenošanas, bet gan, lai aizsargātu 15 valstu Kopienu no konkurences, kas saistīta ar jauno dalībvalstu lauksaimniecības produktu pieplūdumu.
52.      Vispārējā tiesa to noraidīja, uzskatot, ka šim pēdējam pamatam nav autonoma rakstura, salīdzinot ar apgalvojumiem, kas izvērtēti citu pamatu ietvaros.
53.      Tādēļ Vispārējā tiesa pilnībā noraidīja Polijas Republikas prasību.
III – Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
54.      Polijas Republika šo apelācijas sūdzību Tiesas kancelejā iesniedza 2009. gada 24. augustā. Tā savos rakstveida apsvērumos lūdza, lai tās apelācijas sūdzību izskata virspalātā.
55.      Tā kā lietas dalībnieki šajā ziņā neiesniedza nevienu pieteikumu, Tiesa nolēma tiesas sēdi nenoturēt.
56.      Polijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
– atcelt pārsūdzēto spriedumu;
– atcelt Regulas Nr. 1972/2003, tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 230/2004 un Regulu Nr. 735/2004, 3. pantu un 4. panta 3. punktu un 5. punkta astoto ievilkumu, un
– piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
57.      Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
– apelācijas sūdzību noraidīt kā nepamatotu, un
– piespriest Polijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
IV – Par apelācijas sūdzību
58.      Savā apelācijas sūdzībā Polijas Republika apšauba, pirmkārt, Vispārējās tiesas veikto vērtējumu par tās prasības pieņemamību attiecībā uz Regulu Nr. 1972/2003 (26) un, otrkārt, vērtējumu, kas ir tās prasības pamatā tiktāl, ciktāl tā ir vērsta pret Regulu Nr. 735/2004, ar ko groza Regulu Nr. 1972/2003 (27).
A –    Par Vispārējās tiesas vērtējumu par pieņemamību
59.      Pamatu un argumentu kopums, ar kuru Polijas Republika apstrīd Vispārējās tiesas vērtējumu par tās prasības pret Regulu Nr. 1972/2003 pieņemamību, ir lielā mērā identisks tam, kas izvirzīts iepriekš minētās lietas C‑336/09 P kontekstā.
60.      Ir skaidrs, ka šis būtiskais identiskums izriet no to pamatu būtiskā identiskuma, saskaņā ar kuriem Vispārējā tiesa kā nepieņemamas noraidīja prasības par Komisijas 2004. gada 14. janvāra Regulu (EK) Nr. 60/2004, ar ko nosaka pārejas posma pasākumus cukura nozarē sakarā ar Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanos Eiropas Savienībai (28), iepriekš minētajā rīkojumā lietā Polija/Komisija un prasības par Regulu Nr. 1972/2003 pārsūdzētajā spriedumā, kurš ir šīs apelācijas priekšmets.
61.      Šādos apstākļos es atļaušos atsaukties uz šo dažādo pamatu un argumentu analīzi, kuru es veicu savu secinājumu19.–43. punktā lietā C‑336/09 P, kuras noslēgumā es secināju, ka EKL 230. panta interpretācija, kas lika pasludināt par nepieņemamu Polijas Republikas celto prasību vienīgi tā iemesla dēļ, ka tā tika celta divus mēnešus pēc strīdus regulas publicēšanas datuma, ir jāuzskata par neatbilstošu tiesiskas valsts vērtībām un dalībvalstu vienlīdzības principam līgumu priekšā.
62.      Tādēļ es iesaku Tiesai apmierināt (29) Polijas Republikas argumentāciju attiecībā uz tās prasības pieņemamību un atcelt pārsūdzēto spriedumu tiktāl, ciktāl tā prasību atcelt Regulu Nr. 1972/2003 noraida kā nepieņemamu.
63.      Ir jāpiebilst, ka, ja Tiesai, kā es to turpmāk iesaku, būtu jāsecina, ka prasība pret Regulu Nr. 1972/2003 pati par sevi ir pieņemama, un tā nolemtu pieņemt galīgo lēmumu šajā lietā, tai būtu jāvērtē pamati un argumenti, kurus Polija pirmajā instancē izvirzīja pret Regulu Nr. 1972/2003, lai gan Vispārējā tiesa pirmajā instancē tos nevērtēja. Tomēr šis īpašais apstāklis neattiecas uz šīs lietas apstākļiem, jo Vispārējā tiesa nodevās padziļinātai minēto pamatu un argumentu izvērtēšanai, vērtējot Regulas Nr. 735/2004 likumību.
B –    Par Vispārējās tiesas vērtējumu par lietas būtību
64.      Par lietas būtību Polijas Republika kopumā izvirzīja astoņus pamatus, kurus tā ir iekļāvusi savos iebildumos, kas formāli izvirzīti pret Vispārējās tiesas veikto šo pamatu un argumentu novērtējumu vispirms saistībā attiecīgi ar Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punkta (30), tad 4. panta 5. punkta astotā ievilkuma (31) un, visbeidzot, 3. panta (32) likumību.
65.      Vispirms es vērtēšu, kā Vispārējā tiesa ir novērtējusi Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. un 5. punkta, un pēc tam tās 3. panta likumību.
1)      Par iebildumiem, kas izvirzīti pret Regulas Nr. 1972/2003 4. pantu
66.      Regulas Nr. 1972/2003 4. pantā ir noteikts maksājums par 2004. gada 1. maijā brīvā apgrozībā esošu produktu liekajiem īpašnieku krājumiem, lai, pievienojoties 10 jaunām dalībvalstīm, izvairītos no ļaunprātīgas tirdzniecības riska, kas var ietekmēt lauksaimniecības tirgu kopīgo organizāciju, kura apmērs ir noteikts saskaņā ar regulas 3. pantu atkarībā no erga omnes ievedmuitas nodokļu likmes, kāda ir spēkā 2004. gada 1. maijā. Produktu, uz kuriem attiecas šis maksājums, kombinētās nomenklatūras kodi ir uzskaitīti, konkrēti Polijas Republikai, Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punkta astotajā ievilkumā.
67.      Polijas Republika izvirza divus pamatus, apšaubot Vispārējās tiesas vērtējumu par Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā noteiktā maksājuma likumību, pirmkārt, saistībā ar Pievienošanās akta 41. panta un samērīguma principa pārkāpumu, otrkārt, saistībā ar nediskriminācijas principa pārkāpumu. Tā izvirza arī pamatu, apšaubot Vispārējās tiesas vērtējumu par Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punkta astotā ievilkuma, kā tas grozīts saskaņā ar Regulu Nr. 735/2004, likumību.
a)      Par pirmo pamatu saistībā ar Pievienošanās akta 41. panta un samērīguma principa pārkāpumu
i)      Lietas dalībnieku argumentācija
68.      Polijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa, neņemot vērā Pievienošanās akta 41. pantu un samērīguma principu, ir nolēmusi, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktu ieviestā maksājuma summa ir nepieciešama un samērīga, lai īstenotu minētās regulas mērķus, novēršot krājumu izveidi spekulatīvos nolūkos.
69.      Šajā ziņā tā izvirza trīs atšķirīgus iebildumus.
70.      Pirmkārt, tā uzskata, ka Vispārējā tiesa (33) nepamatoti ir paredzējusi konkrētus apstākļus, kādos var noteikt šāda maksājuma summu, kā to, viņasprāt, izdarīja Tiesa savā spriedumā lietā Weidacher (34). Būtībā tā uzskata, ka tikai tāds maksājums, kura summa neitralizē spekulatīvo peļņu, proti, ir vienāda ar starpību starp Kopienā piemērojamo ievedmuitas nodokli un jaunajās dalībvalstīs piemērojamo ievedmuitas nodokli pievienošanās datumā, ļautu īstenot paredzētos mērķus atbilstoši samērīguma principam. Ņemot vērā tā summu, strīdīgais maksājums, salīdzinot ar Weidacher judikatūru, tādējādi veidoja papildu sankciju elementu, kurš uzņēmumus, uz kuriem tas attiecās, nostādīja konkurences ziņā nelabvēlīgākā stāvoklī nekā 15 valstu Kopienas uzņēmumus.
71.      Otrkārt, Polijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav atsaukusies uz šiem argumentiem, kuri tomēr ir būtiski, pierādot, ka maksājums, kura summa neitralizē spekulatīvo peļņu, bija pilnīgi pietiekams, lai īstenotu paredzēto novēršanas mērķi. Šajā ziņā tā uzsver, ka Vispārējā tiesa uzskatīja, ka galvenais iemesls, kas attaisno maksājuma summu, bija nepieciešamība nepieļaut un novērst lieko krājumu izveidi valsts ražošanas rezultātā (pārsūdzētā sprieduma 114.–118. punkts). Maksājuma iekasēšanu par produktiem, kas paredzēti Regulā Nr. 735/2004, ņemot vērā minētās regulas pieņemšanas datumu, t.i., tikai dažas dienas pirms Pievienošanās līguma un Pievienošanās akta spēkā stāšanās, nevarēja uzskatīt par tādu, kas paredzēta, lai novērstu lieko krājumu veidošanās risku, it īpaši lieko krājumu, kas cēlušies no valsts ražošanas, un līdz ar to tā nevarēja sekmēt Regulas Nr. 1972/2003 un Regulas Nr. 735/2004 novēršanas un prevencijas mērķu sasniegšanu. Turklāt nepieciešamība nepieļaut un novērst lieko krājumu veidošanos šādos apstākļos neattaisnoja strīdīgā maksājuma summu.
72.      Treškārt, tā uzskata, ka, pat pieņemot, ka šim maksājumam varētu būt preventīva ietekme, katrā ziņā būtu jābūt saiknei starp tā summu un to spekulāciju risku, ar kuru tam būtu jācīnās, saiknei, kuras šajā gadījumā nav. Pieņemot šo pieeju, kas minēta Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā, taču nenorādot uz minētās saiknes trūkumu, Vispārējā tiesa pārkāpa samērīguma principu.
73.      Uzsverot, ka Polijas Republika, šķiet, vēlas panākt jaunu prasības izskatīšanu, Komisija uzskata, ka šie argumenti katrā ziņā ir nepamatoti.
ii)    Analīze
74.      Polijas Republikas trīs izvirzītie iebildumi apšauba dažādus Vispārējās tiesas vērtējuma aspektus par Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā noteiktā maksājuma summas samērīgumu, it īpaši par Regulā Nr. 735/2004 minētajiem produktiem, kā arī tās likumību saskaņā ar Pievienošanās akta 41. pantu. Papildus tā arī uzskata, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi savu pienākumu sniegt pamatojumu, neizklāstot pamatus, kādēļ tā novirzījās no Weidacher judikatūras.
75.      Vispirms jau nevar uzskatīt, pretēji tam, ko, šķiet, norāda Komisija, ka šī argumentācija vienīgi atkārto to argumentāciju, kas iesniegta pirmajā instancē, aicinot Tiesu ar savu vērtējumu aizstāt Vispārējās tiesas vērtējumu. Polijas Republika, gluži pretēji, aicina Tiesu pārbaudīt apstākļus, kādos Vispārējā tiesa šajā gadījumā interpretēja un piemēroja samērīguma principu.
76.      Šajā ziņā Tiesa, kā Vispārējā tiesa to atgādināja pārsūdzētajā spriedumā (104.–106. punkts), atkārtoti nolēma, ka saskaņā ar samērīguma principu pasākumu, ar kuriem uzņēmumiem tiek noteikti finanšu apgrūtinājumi, likumība ir pakļauta nosacījumam, ka šie pasākumi ir atbilstoši un nepieciešami, lai sasniegtu attiecīgo normu leģitīmos mērķus; ja ir izvēle starp vairākiem atbilstošiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un jāraugās, lai radītie apgrūtinājumi būtu samērīgi ar izvirzīto mērķi (35).
77.      Tomēr, veicot šo nosacījumu ievērošanas juridisko kontroli, ir jāņem vērā, ka Komisijai, īstenojot savas pilnvaras, kuras Padome vai arī Pievienošanās akta autori tai ir piešķīruši kopējās lauksaimniecības politikas jomā, lai piemērotu normas, kuras tā pieņēmusi, var būt jāizmanto plaša rīcības brīvība tādējādi, ka vienīgi tas, ka šajā jomā noteiktajam pasākumam ir acīmredzami neatbilstošs raksturs salīdzinājumā ar mērķi, ko kompetentā iestāde plānojusi sasniegt, var ietekmēt šī pasākuma likumību (36).
78.      Šajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 111. punktā precīzi norādīja mērķi, kāds bija Komisijai, pieņemot Regulu Nr. 1972/2003.
79.      Kā tas ir skaidri norādīts tās preambulas 3. apsvērumā, Regulas Nr. 1972/2003 galvenais mērķis ir iekasēt preventīvu maksājumu par produktu liekajiem krājumiem, kuri varētu būt jaunajās dalībvalstīs. Konkrēti, kā tas izriet no šī apsvēruma, produktu lieko krājumu, proti, produktu krājumu, kuri nav daļa no parastajiem krājumiem, kas izveidoti jaunajās dalībvalstīs, neatkarīgi no tā, vai šie krājumi izveidoti no produktu speciālas pārvietošanas, rēķinoties ar paplašināšanu, kas var traucēt tirdzniecību, vai no valsts ražošanas, laišana brīvā apgrozībā varētu traucēt minēto produktu tirgu kopīgo organizāciju.
80.      Tādēļ Vispārējā tiesa varēja pamatoti secināt, ka šīs regulas mērķis nebija tikai novērst attiecīgo produktu, kuri cēlušies no tirdzniecības, krājumu veidošanu spekulatīvos nolūkos, bet gan vienkārši novērst lieko krājumu veidošanu, ja tie nav daļa no parastajiem krājumiem, kas atrodas dalībvalstīs un kas varētu traucēt kopīgo tirgus organizāciju brīdī, kad stājas spēkā Pievienošanās akts.
81.      Turklāt Vispārējā tiesa šajā ziņā pamatoti norāda (pārsūdzētā sprieduma 112. punkts), ka Komisijas nostāja atbilst koncepcijai, ka Pievienošanās akta autoriem ir liekie krājumi, un minētā akta IV pielikuma 4. nodaļā ir noteikts, ka jaunajām dalībvalstīm ir jāiznīcina liekie krājumi un tas jāizdara uz pēdējo minēto rēķina (37).
82.      Tātad saistībā ar šādi definēto lieko krājumu veidošanas novēršanas un prevencijas mērķi ir jāvērtē, pirmkārt, pašas Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā ieviestā maksājuma samērīgums un, otrkārt, Regulā Nr. 735/2004 īstenotā jaunu produktu pievienošana to produktu sarakstam, uz kuriem attiecas šis maksājums.
83.      Šajā gadījumā, ja arī varētu bez grūtībām konstatēt, ka Vispārējā tiesa varēja, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu, secināt, ka Polijas Republikai nav izdevies pierādīt, ka strīdīgais maksājums, kas noteikts atkarībā no ievedmuitas nodokļa, kurš erga omnes piemērojams 2004. gada 1. maijā, acīmredzami pārsniedza to, kas nepieciešams, lai novērstu lieko krājumu veidošanos, lai arī kāda nebūtu to izcelsme (pārsūdzētā sprieduma 113.–116. punkts), situācija ir nedaudz sarežģītāka ar Regulu Nr. 735/2004 veiktās jaunu produktu pievienošanas gadījumā.
84.      Vispārējā tiesa, manuprāt, pamatoti pārsūdzētā sprieduma 114. punktā uzskatīja, ka, ja maksājums, kura summa tika noteikta, ņemot vērā nodokli, kurš atbilst likmju starpībai starp Polijas ievedmuitas nodokli un Kopienas ievedmuitas nodokli 2004. gada 30. aprīlī, varēja būt lietderīgs, lai novērstu lieko krājumu izveidi no importēšanas, tomēr nekādā ziņā nebija acīmredzami, ka tas bija pietiekams, lai novērstu lieko krājumu izveidi valsts ražošanas rezultātā.
85.      Vispārējā tiesa piebilda, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punkts atstāj jaunajām dalībvalstīm noteiktu rīcības brīvību noteikt liekos krājumus, kas tām ļauj maksājumu iekasēt no lieko krājumu īpašniekiem vienīgi tādos gadījumos, kad to veidošana rada tirgus traucējumu risku, tādējādi palielinot pasākuma samērīgumu (pārsūdzētā sprieduma 120. punkts). Lai arī būtu vērts izklāstīt sīkāku pamatojumu, tomēr ir jākonstatē, ka dažādie apstākļi, kas dalībvalstīm ir jāņem vērā saskaņā ar Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 2. punkta a)–c) apakšpunktu, nosakot liekos krājumus un it īpaši apstākļus, kādos minētie krājumi ir izveidojušies, neapšaubāmi ir tādi, kas ļauj veikt noteiktu un līdz ar to samērīgu maksājumu iekasēšanas individualizēšanu no lieko krājumu īpašniekiem.
86.      Salīdzināšana ar situāciju, kuru Tiesa izvērtēja savā spriedumā iepriekš minētajā lietā Weidacher, neļauj apšaubīt šo vērtējumu, jo attiecīgās regulas, kas aplūkota pēdējā minētajā lietā, mērķi kopumā bija līdzīgi, tomēr acīmredzami šaurāki. Atšķirībā no Regulas Nr. 1972/2003, Regulai Nr. 3108/94, kas aplūkota lietā, kurā pieņemts spriedums Weidacher, nav nekāda preventīva mērķa.
87.      Lai arī Regulas Nr. 1972/2003 preambulas apsvērumos nebija skaidri un precīzi izklāstīti tās preventīvie mērķi, tomēr nevar uzskatīt, ka iestāžu pienākums norādīt pamatojumu liek Komisijai īpaši norādīt kā un kāda iemesla dēļ tā atteicās no prakses, kādu tā īstenoja iepriekšējās pievienošanās laikā.
88.      Pamatojums, kura dēļ Vispārējā tiesa, nelemjot par tā pamatotību, noraidīja Polijas Republikas argumentu, saskaņā ar kuru Regula Nr. 735/2004, ņemot vērā tās pieņemšanas datumu, nebija tāda, kas ļautu īstenot Regulas Nr. 1972/2003 novēršanas un preventīvo mērķi (pārsūdzētā sprieduma 118. un 119. punkts), varētu radīt šaubas.
89.      Ir acīmredzami, ka Regulu Nr. 735/2004, ņemot vērā lauksaimniecības produktu ražošanas ciklus, nevar pamatoti uzskatīt par tādu, kas ļauj īstenot Regulas Nr. 1972/2003 novēršanas vai prevencijas mērķi attiecībā uz liekajiem krājumiem, kas radušies no valsts ražošanas.
90.      Kad tas noskaidrots, jāsecina, ka minētā regula, kuras preambulas 1. apsvērumā ir konstatēts, ka, pastāvīgi izvērtējot riskus, kas saistīti ar Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punktā minētajiem produktiem, tas bija jāgroza, pievienojot noteiktus produktus (38), nebija iecerēta, lai to piemērotu tikai liekajiem krājumiem, kas radušies no valsts ražošanas, bet plašāk, visiem liekajiem krājumiem, lai kāda nebūtu to izcelsme.
91.      Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 118. punktā uzsvēra, ka uzņēmumiem, kas atrodas jaunajās dalībvalstīs, varēja būt interese, uzzinot pievienošanās datumu, ierobežot pārdošanu un veidot noteiktu produktu krājumus, lai pēc tam tos pārdotu paplašinātās Kopienas teritorijā.
92.      Līdz ar to ir jāsecina, ka Polijas Republikas pirmais pret pārsūdzēto spriedumu izvirzītais pamats par lietas būtību, kas saistīts ar Pievienošanās akta 41. panta un samērīguma principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots.
b)      Par otro pamatu par nediskriminācijas principa pārkāpumu
i)      Lietas dalībnieku argumenti
93.      Polijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, neņemot vērā nediskriminācijas principu, ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktā paredzētais maksājums ir noteikts, balstoties uz objektīviem diferenciācijas kritērijiem.
94.      Precizējot, ka tā neapstrīd Vispārējās tiesas konstatējumu pārsūdzētā sprieduma 129. pantā, saskaņā ar kuru “lauksaimniecības situācija jaunajās dalībvalstīs bija pilnīgi atšķirīga no situācijas agrākajās dalībvalstīs”, Polijas Republika uzskata, ka vienkārša atšķirīgas situācijas konstatēšana neatbrīvo Komisiju no pienākuma īstenot pasākumus, balstoties uz objektīviem diferenciācijas kritērijiem. Tā apgalvo, ka atšķirīgā situācija starp lauksaimniecību jaunajās dalībvalstīs un agrākajās dalībvalstīs nevar objektīvi pamatot ne tikai paša maksājuma pastāvēšanu, bet arī tā summu, – arguments, kuru Vispārējā tiesa nevērtēja.
95.      Polijas Republika piebilst, ka tās iebilduma, kas saistīts ar maksājuma summas patvaļīgo un objektīvi nepamatoto raksturu, nozīmīgumu pastiprina divi apstākļi, kurus Vispārējā tiesa min attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 132. un 133. punktā un 134. punktā. Pirmkārt, attiecībā uz to neapšaubāmi esot piemērota atšķirīga attieksme, salīdzinot ar valstīm, kuras Eiropas Savienībai pievienojās pirms vai pēc tās un kurām, protams, arī tika piemēroti maksājumi par liekajiem krājumiem, bet tie tika aprēķināti atkarībā no starpības starp ievedmuitas nodokļiem, nevis vienīgi balstoties uz Kopienas ievedmuitas nodokli. Otrkārt, atšķirīgā lauksaimniecības situācija jaunajās dalībvalstīs, kas attaisnotu, ka dažādām dalībvalstīm ir atšķirīgs to produktu saraksts, par kuriem tiek iekasēts maksājums, bija jāatspoguļo maksājuma summā.
96.      Uzsverot, ka Polijas Republikas argumentā, šķiet, ir sajaukta nediskriminācijas principa neievērošana ar samērīguma principa neievērošanu, Komisija uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pamatoti konstatējusi atšķirību, kas pastāv starp agrāko dalībvalstu lauksaimniecību un jauno dalībvalstu lauksaimniecību, secinot, ka arguments par nediskriminācijas principa pārkāpumu ir jānoraida.
ii)    Analīze
97.      Polijas Republikas izvirzītais galvenais iebildums, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa neesot lēmusi par pamatu saistībā ar nediskriminācijas principa pārkāpumu, nav pamatots.
98.      Pārsūdzētā sprieduma 129. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka lauksaimniecības situācija jaunajās dalībvalstīs būtiski atšķiras no situācijas agrākajās dalībvalstīs, šajā ziņā atsaucoties uz identisku secinājumu, pie kura Tiesa nonāca savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Polija/Padome (39). Tiesa šajā spriedumā bija konstatējusi, ka lauksaimniecības situācija jaunajās dalībvalstīs būtiski atšķiras no situācijas agrākajās dalībvalstīs, kas tai ļāva noraidīt iebildumu par nediskriminācijas principa pārkāpumu. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 130. punktā pamatoti secināja, kā to norāda Komisija, ka abas situācijas nav salīdzināmas.
99.      Polijas Republikas izvirzītie papildu argumenti, ciktāl tie paredzēti, lai pastiprinātu galveno iebildumu, tādējādi ir jānoraida.
100. Tātad arī Polijas Republikas otrais pret pārsūdzēto spriedumu izvirzītais pamats par lietas būtību, kas saistīts ar nediskriminācijas principa pārkāpumu, ir jānoraida kā nepamatots.
c)      Par iebildumiem, kas izvirzīti pret Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punkta astoto ievilkumu
101. Polijas Republika atsevišķā pamatā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, neņemot vērā Pievienošanās akta 41. pantu un samērīguma principu, ir nospriedusi, ka septiņu jaunu produktu pievienošana saskaņā ar Regulas Nr. 735/2004 1. panta 8. punktu Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 5. punkta astotajā ievilkumā noteiktajam to produktu sarakstam, par kuriem ir iekasējams maksājums, ir nepieciešama, lai īstenotu Regulas Nr. 1972/2003 mērķus.
102. Konkrētāk – tā apgalvo, ka, tā kā Regulas Nr. 1972/2003 mērķis ir novērst lieko krājumu, kas radušies no valsts ražošanas, veidošanu, būtu bijis nelietderīgi iekasēt maksājumu par produktiem, kuriem ievedmuitas nodoklis Polijā ir augstāks par Kopienas ievedmuitas nodokli. Turklāt, ņemot vērā tās pieņemšanas datumu, – 11 dienas pirms dienas, kad stājās spēkā Pievienošanās līgums, Regula Nr. 735/2004 neļāva īstenot Regulas Nr. 1972/2003 mērķi novērst lieko krājumu, kas radušies no valsts ražošanas, veidošanu.
103. Tādēļ Polijas Republika nepārprotami apšauba Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 158. un 159. punktā sniegto atbildi uz tās argumentu, saskaņā ar kuru par dažiem produktiem tika iekasēts strīdīgais maksājums, lai gan Polijas ievedmuitas nodokļi, kas attiecībā uz šiem produktiem bija spēkā 2004. gada 30. aprīlī, bija augstāki par Kopienas ievedmuitas nodokli.
104. Vispārējā tiesa uzskatīja (pārsūdzētā sprieduma 158. punkts), ka Polijas Republika nebija norādījusi nevienu iemeslu, kurš ļautu secināt, ka galvenais lauksaimniecības produktu uzkrāšanas spekulatīvā nolūkā cēlonis būtu iespējamā ievedmuitas nodokļa likmes atšķirība 15 valstu Kopienā un jaunajās dalībvalstīs. Tā piebilst (šī sprieduma 159. punkts), ka katrā ziņā Regulas Nr. 1972/2003 mērķis nebija tikai novērst krājumu veidošanos spekulatīvos nolūkos, bet arī novērst tādu lieko krājumu veidošanos, kas radušies no valsts ražošanas.
105. Tā kā Polijas Republikas argumenti lielā mērā sakrīt ar argumentiem, kurus tā izvirzīja savā pirmajā pamatā, kurš vērsts pret Regulas Nr. 1972/2003 4. panta 3. punktu, tie ir jānoraida kā nepamatoti to pašu iemeslu dēļ.
2)      Par iebildumiem, kas izvirzīti pret Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu
106. Regulas Nr. 1972/2003 3. panta ar virsrakstu “Atliktais režīms”, kura pirmajā daļā ir precizēts, ka tas piemērojams, atkāpjoties no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas, kā arī no Regulas Nr. 2913/92 20. un 214. panta, 2. punktā ir noteikts, ka par 4. panta 5. punktā uzskaitītajiem produktiem, kuri līdz 2004. gada 1. maijam ir bijuši brīvā apgrozībā un kuri 2004. gada 1. maijā ir paredzēti citam mērķim vai citām muitas procedūrām, kas nav brīvā apgrozība, maksā erga omnes ievedmuitas nodokļu likmi, kāda piemērojama dienā, kad tos laiž brīvā apgrozībā.
a)      Polijas Republikas pamatu kopsavilkums
107. Polijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir noraidījusi tās argumentus pret Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu, no jauna izvirzot piecus pamatus.
i)      Par pirmo pamatu saistībā ar Regulas Nr. 1972/2003 3. panta kļūdainu interpretēšanu
108. Šajā pamatā Polijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini nospriedusi, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pants bija vajadzīgs, lai saglabātu minētās regulas 4. panta lietderīgo iedarbību, un ka tādēļ to varēja pieņemt, balstoties uz Pievienošanās akta 41. pantu. Precīzāk, tā izvirza trīs atsevišķus argumentus.
109. Pirmkārt, tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 194. punktā ir nospriedusi, ka [Polijas Republika] ir apstrīdējusi vienīgi “Komisijas pilnvaras noteikt dalībvalstīm pienākumu iekasēt nodokli [maksājumu] par to teritorijā 2004. gada 1. maijā esošajiem produktiem, kas pakļauti atlikšanas režīmam”, nevis “šī nodokļa [maksājuma] noteikšanas nosacījumus un samērīgo raksturu”, lai gan tās pamats formāli ir saistīts ar Komisijas pilnvaru neesamību un ar to, ka ir pārkāpts Pievienošanās akta 22. un 41. pants. Tādējādi Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā noteiktā maksājuma samērīgumu un to reglamentējošos īpašos noteikumus. [Polijas Republika] norāda, ka Pievienošanās akta 41. pants pārejas posma pasākumu īstenošanu pakļauj nosacījumam, ka tie ir “vajadzīgi, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas piemērošana”. Tādēļ pasākums, kas neatbilst šīm prasībām, nav saderīgs ne ar Pievienošanās akta 41. pantu, ne ar samērīguma principu, kas attiecas uz šo noteikumu, tāpēc nebija vajadzības īpaši norādīt samērīguma principa pārkāpumu.
110. Otrkārt, tā norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 189.–193. punktā ir kļūdaini uzskatījusi, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pants ir bijis nepieciešams minētās regulas 4. panta lietderīgai iedarbībai. [Polijas Republika] atgādina, ka savā replikā pirmajā instancē tā bija uzsvērusi, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā paredzētie ievedmuitas nodokļi varētu novērst spekulācijas ar lauksaimniecības produktiem, tātad papildināt minētā 4. panta noteikumus attiecībā uz lauksaimniecības produktu liekajiem krājumiem, ar kuriem varētu veikt spekulācijas, ja tie attiektos arī uz liekajiem daudzumiem. Tā kā Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā noteiktie ievedmuitas nodokļi attiecas uz visu produktu daudzumu, nav nekādas loģiskas saiknes starp minētajiem nodokļiem un cīņas pret spekulāciju mērķiem.
111. Treškārt un visbeidzot, Polijas Republika norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 186. punktā Vispārējā tiesa nosprieda, neņemot vērā tiesību normu hierarhiju, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu varēja pieņemt, balstoties uz Pievienošanās akta 41. pantu. Regulas Nr. 1972/2003 3. pants, kurā ir paredzēta atkāpe no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas, faktiski esot vienpusējs un nelikumīgs pievienošanās nosacījumu grozījums. Pievienošanās akta 41. pantā tiek ļauts Komisijai īstenot visus nepieciešamos pasākumus, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas piemērošana, tomēr tas neļauj tai grozīt Pievienošanās akta saturu.
ii)    Par otro pamatu saistībā ar EKL 253. panta pārkāpumu
112. Polijas Republika apgalvo, ka, noraidot tās pamatu par Regulas Nr. 1972/2003 3. panta nepietiekamo pamatojumu, Vispārējā tiesa nav ievērojusi ne EKL 253. pantu, ne Tiesas judikatūru, kas interpretē šo noteikumu. Tā uzsver, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 224. punktā atzina, ka nevienā Regulas Nr. 1972/2003 preambulas apsvērumā nav nepārprotami paskaidroti īpašie iemesli, kādēļ Komisija ir pieņēmusi tās 3. pantu, un ka tādēļ tā ir centusies rekonstruēt šo trūkstošo pamatojumu (pārsūdzētā sprieduma 229.–234. punkts). Ņemot vērā neprecīzo pieņēmumu, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pants ir paredzēts vienīgi tādēļ, lai papildinātu minētās regulas 4. panta noteikumus un nodrošinātu tā lietderīgo iedarbību (šī sprieduma 231.–233. punkts), Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka šī 3. panta pamatojums izriet no minētā 4. panta pamatojuma un ka tam nav vajadzīgs atsevišķs pamatojums (šī paša sprieduma 234. punkts).
113. Polijas Republika piebilst, ka pienākums pamatot Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu ir jāvērtē, arī ņemot vērā to saimnieciskās darbības subjektu intereses, kuriem tas liek uzņemties finanšu slogu. Atsaucoties uz pārsūdzētā sprieduma 235. punktu, tā precizē, ka vēstuļu apmaiņa starp Polijas valdību un Komisiju, kura turklāt neattiecoties uz šī noteikuma pieņemšanas iemesliem, nevarēja aizstāt šo pienākumu.
iii) Par trešo pamatu saistībā ar preču brīvas aprites principa pārkāpumu (EKL 25. pants)
114. Polijas Republika uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi preču brīvas aprites principu, lemjot, ka pārejas posma pasākumi, kas īstenoti, balstoties uz Pievienošanās akta 41. pantu, nav pakļauti EKL 25. pantam (pārsūdzētā sprieduma 179.–181. punkts).
115. Tā arī uzsver, ka, ņemot vērā Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru Savienības iestādēm tāpat kā dalībvalstīm ir jāievēro līdzvērtīgas iedarbības ievedmuitas nodokļu un maksājumu aizliegums atbilstoši EKL 25. pantam, Vispārējā tiesa nevarēja uzskatīt, kā viņa to ir darījusi pārsūdzētā sprieduma 181. punktā, ka “Polijas Republika, lai apstrīdētu ar Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu ieviesto maksājumu likumību, nevar pārliecinoši atsaukties uz preču brīvas aprites principa un it īpaši uz EKL 25. panta pārkāpumu”.
iv)    Par ceturto pamatu par nediskriminācijas principa pārkāpumu
116. Polijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi nediskriminācijas principu, lemjot, ka atšķirīgā attieksme pret Polijas Republikas un agrāko dalībvalstu saimnieciskās darbības subjektiem ir objektīvi pamatota. Šī atšķirība esot tajā apstāklī, ka ievedmuitas nodoklis erga omnes tika piemērots produktiem, kuri Polijā tika laisti brīvā apgrozībā pirms pievienošanās, bet kuriem pievienošanās dienā tika piemērots atlikšanas režīms, lai gan tas netika piemērots tiem pašiem produktiem, kuri pirms pievienošanās tika laisti brīvā apgrozībā 15 dalībvalstu Kopienā un par kuriem netika pieprasīta nekāda eksporta kompensācija.
117. [Polijas Republika] precizē, ka tā apstrīd nevis to, ka agrāko dalībvalstu uzņēmumiem un jauno dalībvalstu uzņēmumiem tika piemērotas atšķirīgas normas, bet gan atšķirīgu normu piemērošanu, neminot iemeslus, kas objektīvi pamatotu šādu atšķirību. Pirmkārt, Komisija nekādā veidā neesot pierādījusi, ka spekulāciju risks izriet galvenokārt no tādu preču plūsmas, kas ievestas no Polijas. Otrkārt, pat pieņemot, ka šāds risks pastāvēja, lai to novērstu, pietiktu ar to, ka pārejas laikā tiktu saglabāti nodokļi, kas izriet no Polijas Republikā pirms pievienošanās piemērojamā preferenciālā režīma, nevis uzlikti nodokļi erga omnes, kuru summa ir lielāka.
v)      Par piekto pamatu saistībā ar tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu
118. Polijas Republika apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 246. punktā nospriežot, ka Kopiena nebija izveidojusi situāciju, kas radīja tās vai Polijas saimnieciskās darbības subjektu tiesisko paļāvību, Vispārējā tiesa pārkāpa tiesiskās paļāvības aizsardzības principu. Tā uzskata, ka, pamatojoties uz Pievienošanās akta 41. pantu, nebija iespējams paredzēt atkāpi no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas noteikumiem, kuri bija tiesiskās paļāvības avots. Uzņēmumi, kas veica parasto analīzi, nevarēja iedomāties, ka ar Pievienošanās akta 41. pantu varētu pamatot šādas atkāpes.
b)      Analīze
119. Lai uz šo Polijas Republikas pamatu un iebildumu kopumu, kas vērsts pret to, kā Vispārējā tiesa ir vērtējusi Regulas Nr. 1972/2003 3. panta likumību, sniegtu pienācīgu atbildi, ir jāatceras, ka tie būtībā attiecas uz jautājumu, kāds ir pilnvarojuma apmērs, kas paredzēts Pievienošanās akta 41. pantā. Faktiski savos argumentos Polijas Republika formāli apgalvoja, ka Vispārējā tiesa ir lēmusi par 3. panta likumību, neievērojot “tiesību normu hierarhiju”. Lai aplūkotu visus šos argumentus, vispirms ir jāatgādina attiecīgo noteikumu saturs.
120. Regulas Nr. 1972/2003 3. panta 1. un 2. punktā būtībā ir paredzēts paplašināt minētās regulas 4. pantā noteiktā maksājuma piemērojamību lauksaimniecības produktiem, kuri laisti brīvā apgrozībā 15 valstu Kopienā vai jaunajā dalībvalstī pirms pievienošanās datuma un kuriem pievienošanās dienā ir piemērots atlikšanas režīms, atkāpjoties no IV pielikuma 5. nodaļas. Savukārt Pievienošanās akta 41. pantā Komisijai ir paredzētas pilnvaras trīs gadu laikā kopš pievienošanās datuma veikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas piemērošana.
121. Tātad Polijas Republika galvenokārt apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir novērtējusi Pievienošanās akta 41. pantā paredzēto pilnvarojuma piemērojamību. Pieņemot Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu, Komisija esot pārsniegusi pilnvaras, kas tai piešķirtas ar minēto 41. pantu (40), un tādējādi pārkāpusi šo noteikumu (tiesību normu hierarhiju). Tādēļ Vispārējā tiesa kļūdaini secināja, ka pēdējais minētais noteikums atļauj atkāpties no Pievienošanās akta noteikumiem, kas paredzēti minētajā 3. pantā.
122. Tieši šādā kontekstā Polijas Republika formulē citus pamatus, it īpaši tos, kas saistīti ar Vispārējās tiesas pieļautajām kļūdām, vērtējot tās argumentus par to, ka Komisija ir pārsniegusi savas pilnvaras (41) un ka tika pārkāpts preču brīvas aprites princips. Pirmkārt, faktiski pārsniedzot tiesības, ko tai piešķir Pievienošanās akta 41. pants, Komisija esot pārsniegusi savas pilnvaras. Turklāt, otrkārt, šajā 41. pantā Komisijai neesot piešķirtas pilnvaras pieņemt noteikumus, ar kuriem tiek pārkāpts preču brīvas aprites princips.
123. Tādējādi iebildumi pret Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu un Vispārējās tiesas vērtējumu par tā likumību visbeidzot ir papildināti ar pamatu, kas saistīts ar pamatojuma neesamību, pārkāpjot EKL 253. pantu, kas ir tiešā saistībā ar iepriekš minēto. Polijas Republika būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Regula Nr. 1972/2003 ir pietiekami pamatota, lai gan nevienā no tās preambulas apsvērumiem nav izklāstīts iemesls, kas, neraugoties uz Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas noteikumiem, pamatotu tās 3. panta pieņemšanu.
124. Tādēļ es uzskatu, ka uz Polijas Republikas pamatiem un argumentiem, kas izvirzīti šīs apelācijas sūdzības ietvaros, ir jāatbild, vispirms izvērtējot Regulas Nr. 1972/2003 3. panta saderību ar Pievienošanās akta 41. panta noteikumiem un šī izvērtējuma ietekmi uz citiem iebildumiem, tajā iekļaujot tā iebilduma analīzi, kas saistīts ar pienākuma norādīt pamatojumu neievērošanu.
125. No šāda viedokļa Polijas Republikas argumentos ir izvirzītas divas galvenās problēmas, kuras ir secīgi jāizvērtē. Vispirms, vai Regulas Nr. 1972/2003 3. pants tiešām ir atkāpe no Pievienošanās akta un attiecīgajā gadījumā – kādā mērā? Pēc tam, pieņemot, ka tā tas arī ir, vai Komisija ir pilnvarota pieņemt atvasināta tiesību akta noteikumu, atkāpjoties no primārā tiesību akta noteikumiem? Precīzāk, vai Regulas Nr. 1972/2003 3. panta pieņemšanu var uzskatīt par tādu, uz kuru attiecas Pievienošanā akta 41. pants? Šo divu problēmu izvērtēšana dabiskā veidā novedīs mani pie otrā pamata izvērtēšanas saistībā ar pienākuma sniegt pamatojumu neievērošanu.
i)      Vai Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā ir paredzēta atkāpe no primārā tiesību akta?
126. Vispirms ir jāsecina, ka pašā Regulas Nr. 1972/2003 3. panta 1. punktā ir skaidri norādīts, ka tas tiek piemērots, “atkāpjoties” no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas un Regulas Nr. 2913/92 20. un 214. panta.
127. Turklāt ir svarīgi norādīt, ka Komisija ne tikai neapstrīd šo apgalvojumu, bet, gluži pretēji, aizstāv ideju, saskaņā ar kuru Pievienošanās akta 41. pants to pilnvaro pieņemt šādu atkāpes noteikumu.
128. Visbeidzot, nav nevietā uzsvērt, ka tieši tas izriet no attiecīgo noteikumu analīzes. Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļā faktiski ir paredzēts, ka to preču kopums, kuras cēlušās no agrākajām dalībvalstīm (42) vai ir ievestas un laistas brīvā apgrozībā šajās dalībvalstīs pirms pievienošanās, bet pievienošanās datumā tām piemērots kāds no četriem uzskaitītajiem režīmiem, proti, pagaidu uzglabāšana, ievešana brīvajā zonā vai brīvajā noliktavā, pakļaušana kādam no muitas atlikšanas režīmiem, kas paredzēti Regulas Nr. 2913/92 4. panta 16. punkta b)–g) apakšpunktā, vai transportēšana, ir atbrīvots no nodokļiem, laižot tās brīvā apgrozībā. Regulas Nr. 1972/2003 3. panta 2. punktā, gluži pretēji, ir paredzēts, ka noteiktam skaitam produktu, kas uzskaitīti šīs regulas 4. panta 5. punktā, dienā, kad tos laiž brīvā apgrozībā, piemēro erga omnes ievedmuitas nodokli. Tie ir produkti, kuri pirms pievienošanās datuma ir laisti brīvā apgrozībā agrākajās un jaunajās dalībvalstīs un uz kuriem pievienošanās datumā attiecas viena no četrām iepriekš minētajām situācijām (43).
129. Līdz ar to ir jāsecina, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā patiešām ir paredzēta atkāpe no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas noteikumiem (44).
130. Tomēr Vispārējā tiesa, piekrītot Komisijas argumentiem šajā ziņā, nosprieda, ka Pievienošanās akta 41. pants ir atbilstošs un pietiekams juridiskais pamats, kas pilnvaro Komisiju pieņemt strīdīgo noteikumu, proti, šajā gadījumā, atvasinātā tiesību akta noteikumu, kurš nonāk tiešā pretrunā ar primārā tiesību akta noteikumiem.
ii)    Vai Pievienošanās akta 41. pants ir pietiekams juridiskais pamats, lai varētu atkāpties no primārā tiesību akta?
131. Protams, ka Komisija nevar atvasinātā tiesību aktā apšaubīt to (45), ko ir nolēmuši primārā akta autori, ja vien tai nav piešķirtas tādas pilnvaras saskaņā ar noteikumu, kurš ir minētā akta sastāvdaļa. Tā kā Regula Nr. 1972/2003 ir pieņemta, pamatojoties kā uz Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktu, tā uz Pievienošanās akta 41. pantu, ir jāvērtē, vai šie noteikumi pilnvaro Komisiju īstenot tādus pasākumus, kādi ir paredzēti minētās regulas 3. pantā.
132. Pievienošanās akta 41. pants ir daļa no to noteikumu kopuma, kuri skaidri uzskaitīti Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktā; tas ir noteikums, kurš paredz iespēju Eiropas Savienības iestādēm, atkāpjoties no minētā Līguma 2. panta 2. punkta, tātad pirms tā stāšanās spēkā, īstenot pasākumus, kas paredzēti minētajos noteikumos.
133. Tātad Komisija bija pilnvarota pirms pievienošanās īstenot Pievienošanās akta 41. pantā minētos pasākumus. Te uzreiz rodas jautājums, kādi var būt šie pasākumi.
134. Pievienošanās akta 41. pantā ir paredzēts, ka Komisija trīs gadu laikā pēc pievienošanās datuma var īstenot “pārejas posma pasākumus, [kuri] vajadzīgi, lai veicinātu pāreju no jaunajās dalībvalstīs pastāvošajām sistēmām uz sistēmu, ko paredz kopējās lauksaimniecības politikas piemērošana”, “atbilstīgi [Pievienošanās aktā] paredzētajiem nosacījumiem”, tostarp nosacījumiem, kas paredzēti IV pielikuma 5. nodaļā.
135. Tātad šis noteikums ļoti vispārīgi pilnvaro Komisiju īstenot pasākumus, kurus būtībā prasa to mērķis, bez sīkākām norādēm (“vajadzīgi [..] pasākumi”). Vai šis pilnvarojums ir uzskatāms par pietiekami plašu, lai tajā iekļautu pasākumus, kuri atkāpjas no primārā tiesību akta?
136. Vispirms ir jānorāda, ka vispārējai klauzulai, kas pilnvaro iestādi pieņemt īpaši neprecizētus noteikumus, kas atkāpjas no primārā tiesību akta, materiālā ziņā ir izņēmuma raksturs. No šāda viedokļa var rasties leģitīms jautājums, vai tādu noteikuma redakciju kā Pievienošanās akta 41. pants var interpretēt kā tādu, kas uzskatāms par pilnvarojuma klauzulu? Tomēr es uzskatu, ka šis jautājums nebūtu jārisina pašos pamatos un galīgi. Lai atrisinātu šajā lietā izvirzīto problēmu, pietiek vien norādīt, ka jebkura atkāpe no primārā tiesību akta, kas balstās, kā šajā gadījumā, uz nespecifisku atļauju, kāda ir paredzēta Pievienošanās akta 41. pantā, atbilstoši Tiesas judikatūrai ir jāpakļauj šaurai interpretācijai, ņemot vērā noteikumu, kuri to nosaka, formulējumu, mērķi un kontekstu, kādā tie iekļaujas (46).
137. Tieši šajā posmā atklājas, cik svarīgs ir konkrēts iestādes pamatojums, lai attaisnotu saskaņā ar Pievienošanās akta 41. pantu pieņemtajā aktā iekļauto pasākumu īstenošanu, proti, pamati, kas izklāsta to mērķi, konkrētāk norāda to vajadzību un, visbeidzot, to samērīgumu.
138. Līdz ar to, kā jau iepriekš atgādināts, tā kā Pievienošanās akta 41. pantā nav iekļauta nekāda vispārīga klauzula, kas skaidri un nepārprotami pilnvarotu Komisiju pieņemt atvasinātu tiesību aktu noteikumus, atkāpjoties no primāro tiesību aktu noteikumiem, būtu vismaz nepieciešams, lai tādam pasākumam, kurš atkāpjas no primārām tiesībām, kā Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā paredzētais, būtu pievienots skaidrs un pārliecinošs pamatojums, kas nepārprotami apliecina, ka minētā atkāpe ir bijusi ne tikai vajadzīga, bet pat nepieciešama, lai īstenotu minētajā noteikumā paredzēto mērķi.
139. Tiesa var kontrolēt Komisijas saskaņā ar Pievienošanās akta 41. pantu pieņemto noteikumu atbilstību šī akta mērķim vienīgi tad, ja attiecīgā iestāde minētā akta pamatos ir izklāstījusi iemeslus, kas attaisno šos noteikumus (47). Faktiski Komisijai pašai, Tiesas uzraudzībā, ir jānosaka, vai un kādā mērā bija nepieciešama tādu pārejas posma pasākumu kā šajā gadījumā īstenošana, lai veicinātu pāreju.
iii) Vai Regulas Nr. 1972/2003 3. panta pieņemšana bija pietiekami pamatota no tiesību viedokļa?
140. No pastāvīgās judikatūras, kuru Vispārējā tiesa ir pārskatāmi apkopojusi pārsūdzētā sprieduma 214.–217. punktā, izriet, ka EKL 253. pantā noteiktais pamatojums ir jāpielāgo attiecīgā akta veidam, tam ir skaidri un nepārprotami jāatspoguļo tās iestādes loģiskais pamatojums, kura pieņēmusi aktu, lai ļautu ieinteresētajām personām iepazīties ar īstenotā pasākuma pamatojumu un Kopienu tiesai – veikt savas kontroles funkcijas. Pamatojumam nav jāietver visi nozīmīgie faktiskie un tiesiskie apstākļi, jo jautājums, vai akta pamatojums atbilst EKL 253. panta noteikumiem, ir jāvērtē, ievērojot ne tikai šī akta formulējumu, bet arī tā kontekstu un attiecīgo jomu reglamentējošo juridisko noteikumu kopumu. Ja runa ir par vispārpiemērojamu tiesību aktu, pamatojumā var iekļaut, pirmkārt, tikai norādi uz vispārējo situāciju, kādā šis tiesību akts ir pieņemts, un, otrkārt, norādi uz vispārējiem mērķiem, kurus ar to ir paredzēts sasniegt. Turklāt, ja vispārpiemērojamā tiesību aktā ir norādīts galvenais iestādes izvirzītais mērķis, būtu pārmērīgi prasīt, lai tiktu norādīts īpašs pamatojums dažādām tehniska rakstura izvēlēm (48).
141. Šajā gadījumā, kā to pamatoti norādīja Polijas Republika, Vispārējā tiesa nolēma, ka Komisijai nebija pienākums “īpaši” pamatot nepieciešamību pieņemt Regulas Nr. 1972/2003 3. panta noteikumus, ciktāl pēdējie minētie bija tikai “tehniska rakstura izvēle”, kas paredzēta, lai nodrošinātu šīs regulas 4. panta lietderīgo iedarbību, jo minētās regulas preambulas apsvērumos “skaidri” bija norādīta, pirmkārt, kopējā situācija, kas izraisīja pašas regulas pieņemšanu, un, otrkārt, lieko krājumu izveides prevencijas mērķis un nepieciešamība ieviest maksājumu iekasēšanas sistēmu par minētajiem krājumiem.
142. Polijas Republikas argumentos ir izvirzīti divi jautājumi: pirmais – par Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā paredzēto pasākumu kvalifikāciju un, otrais, cieši saistīts ar pirmo, par to, kāds ir Komisijai uzliktā pienākuma sniegt pamatojumu apmērs. Faktiski, kā Polijas Republika to ir apgalvojusi, ņemot vērā Tiesas judikatūru, īpaša pamatojuma neesamība ir pieļaujama vienīgi tad, ja Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā paredzētie pasākumi faktiski izriet no tehniska rakstura izvēles (49).
143. Tomēr varētu būt grūti piekrist, ka atvasināta tiesību akta noteikumus, kuri atkāpjas no primāra tiesību akta noteikumiem, varētu analizēt kā daļu no vienkāršas tehniska rakstura izvēles. Gluži pretēji, ir jāuzskata, ka, pieņemot, ka uz šādu situāciju varētu attiekties kāds cits primārā tiesību akta noteikums, tieši šādā gadījumā tā ir jāpakļauj īpašam, precīzam un sīki izklāstītam pamatojumam.
144. Tādēļ Komisijai ir precīzi jāizklāsta iemesli, kuru dēļ tā uzskatīja, ka ir jāiekasē erga omnes nodoklis par precēm, attiecībā uz kurām Pievienošanās aktā bija paredzēts, ka tās tiks laistas brīvā apgrozībā ar noteiktiem nosacījumiem, kas pierāda to izcelsmi, atbrīvojot no jebkādiem nodokļiem. Vēl jo vairāk tas bija jādara tādēļ, ka šādi pieņemti noteikumi, pirmkārt, būtiski atšķiras no prakses, kādu iestādes ievēro līdzīgās situācijās (50), un, otrkārt, tie tika pieņemti un publicēti, lai gan to galvenie adresāti bija tādu valstu saimnieciskās darbības subjekti, kuras vēl nebija Eiropas Savienības dalībvalstis.
145. Ir jāatgādina, ka Tiesai ir bijusi iespēja lemt, lai arī pavisam citā kontekstā, ka lēmums, kurā ietverta jaunas politikas pirmā izpausme un kurš būtiski atšķiras no iepriekšējās lēmumu pieņemšanas prakses, ir skaidri jāpamato (51).
146. Šajā gadījumā Regulas Nr. 1972/2003 preambulas apsvērumos nav ietvertas nekādas norādes šajā ziņā, bet ir norādīts tikai pamatojums, kurš, lai gan nebija pilnīgi identisks tam, kas bija ietverts līdzīgās iepriekš minētajās regulās, kas pieņemtas saistībā ar iepriekšējām [Savienības] paplašināšanās reizēm, tomēr bija ļoti līdzīgs, lai gan pēdējo minēto noteikumos nebija Regulas Nr. 1972/2003 3. pantam līdzvērtīga noteikuma.
147. It īpaši ir jāuzsver, ka minētās regulas preambulas 3. apsvērumā nekādā veidā nebija minēta vajadzība nodrošināt šīs pašas regulas 4. pantā paredzētā maksājuma lietderīgo iedarbību, apstāklis, kuru Vispārējā tiesa uzskatīja par noteicošo, lai noraidītu ar nepietiekamu pamatojumu saistīto pamatu, kuru Polijas Republika izvirzīja savā prasībā pirmajā instancē.
148. No iepriekš izklāstītās analīzes izriet, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, nospriežot, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pants nav spēkā neesošs, lai gan tajā ir paredzēta atkāpe no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas noteikumiem, un minētās regulas pamatojumā nav norādīti iemesli, kas īpaši pamatotu šādas atkāpes vajadzību.
149. Šādos apstākļos Tiesai nav iespējas pārbaudīt šādi īstenoto pasākumu saderību ar Pievienošanās akta 41. panta noteikumiem un to, vai tie ir īstenoti, ievērojot pilnvaras, kuras ar šo noteikumu ir piešķirtas Komisijai (52).
150. Ir jāpiebilst arī, ka uz Vispārējās tiesas vērtējumu attiecībā uz Polijas Republikas argumentiem, saskaņā ar kuru Regulas Nr. 1972/2003 3. pants nepārkāpj preču brīvas aprites principu, attiecas tā pati kritika.
151. Attiecībā uz pēdējo minēto ir jāprecizē, ka saskaņā ar atkārtotu judikatūru Eiropas Savienības iestādēm, tāpat kā dalībvalstīm, ir jāievēro Līguma noteikumi par preču brīvu apriti un it īpaši EKL 25. pants (53). Pieņemot, ka Pievienošanās akta 41. pantu var interpretēt tādējādi, ka ar to tiek ļauts Komisijai pieņemt noteikumus, kuri pārkāpj preču brīvas aprites principu, tomēr šie noteikumi nekādā gadījumā nevar tikt pieņemti bez skaidri pamatota attaisnojuma.
152. Šādos apstākļos nav jāvērtē Polijas Republikas izvirzītais ceturtais un piektais pamats, attiecīgi par nediskriminācijas principa pārkāpumu pilsonības dēļ un par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu.
V –    Par prasības izvērtēšanu pirmajā instancē
153. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
154. Kā būs iespējams pārliecināties, Tiesas rīcībā ir nepieciešamie elementi, lai taisītu galīgo spriedumu gan par iebildi par nepieņemamību, kuru Komisija izvirzīja tiesvedībā Vispārējā tiesā (54), gan par Polijas Republikas prasību pēc būtības, neraugoties uz procesuālo īpatnību, kas minēta šo secinājumu ievadā.
A –    Par prasības par Regulu Nr. 1972/2003 pieņemamību
155. No iepriekš izklāstītā izriet, ka Polijas Republikas prasība, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2004. gada 28. jūnijā, nebija nokavēta, un tāpēc Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību, kurā tā atsaucās tikai uz tiesību izbeigšanos, ir jānoraida un Polijas Republikas prasība tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Regulu Nr. 1972/2003, jāatzīst par pieņemamu.
B –    Par prasības par Regulu Nr. 1972/2003 tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 735/2004, būtību
156. Polijas Republika lūdz Tiesu taisīt galīgo spriedumu pēc būtības saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. pantu un atcelt Regulas Nr. 1972/2003 tās redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 735/2004, 3. pantu un 4. panta 3. punktu un 5. punkta astoto ievilkumu. Tā precizē, ka gadījumā, ja Tiesa taisītu galīgo spriedumu, tā uztur visus iebildumus un argumentus, kas izvirzīti tās prasības pieteikumā un replikā pirmajā instancē.
157. Kā jau to norādīju šo secinājumu ievadā, šī lieta ir īpaša, jo tajā Tiesai ir jāizskata tādi apstākļi, kādi iepriekš apelācijas ietvaros nav izskatīti, jo prasību noraidot kā nepieņemamu tiktāl, ciktāl tā vērsta pret Regulu Nr. 1972/2003, Vispārējā tiesa tomēr izvērtēja tās galveno noteikumu likumību, izskatot iebildumus, kas izvirzīti pret Regulu Nr. 735/2004, ar kuru groza [Regulu Nr. 1972/2003].
158. Līdz ar to rodas jautājums, vai Tiesa var pilnībā izskatīt dažādos iebildumus, kurus Polijas Republika savā prasībā pirmajā instancē izvirzīja pret Regulu Nr. 1972/2003?
159. Faktiski šāds jautājums varētu rasties, ja, vērtējot Regulas Nr. 735/2004 likumību, tika vērtēta tikai daļa iebildumu, kas vērsti pret Regulu Nr. 1972/2003, proti, tikai attiecībā uz to iebildumu daļu, kura netika vērtēta.
160. Tomēr no pārsūdzētā Vispārējās tiesas sprieduma izriet, ka tā ir vērtējusi pret Regulu Nr. 1972/2003 vērsto iebildumu kopumu. Šādos apstākļos var uzskatīt, ka lieta ir tādā stadijā, lai varētu pieņemt galīgo lēmumu.
161. Šajā gadījumā no apelācijas sūdzības pamatu analīzes izriet, ka Regulas Nr. 1972/2003 3. pants ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas ir pieņemts, atkāpjoties no Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas noteikumiem, jo minētās regulas pamatos nav skaidri norādīti iemesli, kas īpaši pamatotu šādas atkāpes vajadzību.
162. Tātad šādos apstākļos nav jāizvērtē citi pret Regulas Nr. 1972/2003 3. pantu vērstie pamati, kurus Polijas Republika izvirzīja savā prasībā pirmajā instancē, attiecīgi par nediskriminācijas principa pārkāpumu pilsonības dēļ un par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Tāpat nav jāvērtē pamats par pilnvaru nepareizu izmantošanu, par kuru Polijas Republika skaidri paziņoja, ka neizvirza to apelācijas prasībā, tomēr uztur visus pārējos pamatus, kurus tā izvirzīja savā prasībā Vispārējai tiesai (55).
VI – Secinājumi
163. Tādēļ es iesaku Tiesai nospriest šādi:
1)      atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2009. gada 10. jūnija spriedumu lietā T‑257/04 Polija/Komisija;
2)      Eiropas Komisijas Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesā izvirzīto iebildi par nepieņemamību noraidīt;
3)      atcelt Komisijas 2003. gada 10. novembra Regulas Nr. 1972/2003 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās dēļ 3. pantu;
4)      prasību par Regulas Nr. 1972/2003 atcelšanu pārējā daļā noraidīt.
1 –      Oriģinālvaloda – franču.
2 –      Vispārējās tiesas 2009. gada 10. jūnija spriedums lietā T‑257/04 Polija/Komisija (Krājums, II‑1545. lpp., turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
3 –      Apelācija, kas iesniegta par Vispārējās tiesas 2009. gada 10. jūnija rīkojumu lietā T‑258/04 Polija/Komisija.
4 –      Regula par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Čehijas, Igaunijas, Kipras, Latvijas, Lietuvas, Ungārijas, Maltas, Polijas, Slovēnijas un Slovākijas pievienošanās [Eiropas Savienībai] dēļ (OV L 293, 3. lpp.) [turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1972/2003”].
5 –      OV L 39, 13. lpp.
6 –      OV L 114, 13. lpp.
7 –      2007. gada 18. oktobra spriedums lietā C‑299/05 Komisija/Parlaments un Padome (Krājums, I‑8695. lpp., 29. un 30. punkts).
8 –      Skat., piemēram, 1997. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑259/95 Parlaments/Padome (Recueil, I‑5303. lpp.), 1997. gada 27. novembra spriedumu lietā C‑27/96 Danisco Sugar (Recueil, I‑6653. lpp.), 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑179/00 Weidacher (Recueil, I‑501. lpp.), 2006. gada 28. novembra spriedumu lietā C‑413/04 Parlaments/Padome (Krājums, I‑11221. lpp.), 2007. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑161/06 Skoma-Lux (Krājums, I‑10841. lpp.), 2009. gada 4. jūnija spriedumu lietā C‑560/07 Balbiino (Krājums, I‑4447. lpp.), 2009. gada 29. oktobra spriedumu lietā C‑140/08 Rakvere Lihakombinaat (Krājums, I‑10533. lpp.), kā arī 2010. gada 29. jūlija spriedumu lietā C‑248/09 Pakora Pluss (Krājums, I‑7701. lpp.).
9 –      Līgums starp Beļģijas Karalisti, Dānijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Īriju, Itālijas Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Somijas Republiku, Zviedrijas Karalisti, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti (Eiropas Savienības dalībvalstīm) un Čehijas Republiku, Igaunijas Republiku, Kipras Republiku, Latvijas Republiku, Lietuvas Republiku, Ungārijas Republiku, Maltas Republiku, Polijas Republiku, Slovēnijas Republiku un Slovākijas Republiku par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanos Eiropas Savienībai (OV 2003, L 236, 17. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās līgums”).
10 –      Akts par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas, Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “Pievienošanās akts”).
11 –      Skat., piemēram, Komisijas 1981. gada 1. janvāra Regulu (EEK) Nr. 57/81 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Grieķijas pievienošanās dēļ (OV L 4, 43. lpp.), par kuru pieņemts 1990. gada 9. janvāra spriedums lietā C‑337/88 SAFA (Recueil, I‑1. lpp.), Komisijas 1986. gada 24. februāra Regulu (EEK) Nr. 410/86 par pārejas posma pasākumiem kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Spānijas un Portugāles pievienošanās dēļ (OV L 46, 13. lpp.), Komisijas 1994. gada 19. decembra Regulu (EK) Nr. 3108/94 par pārejas posma pasākumiem, kas jānosaka attiecībā uz lauksaimniecības produktu tirdzniecību Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanās dēļ (OV L 328, 42. lpp.), par kuru pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā Weidacher.
12 –      Pievienošanās līguma 2. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka tas “stājas spēkā 2004. gada 1. maijā, ja pirms minētās dienas ir deponēti visi ratifikācijas instrumenti”.
13 –      Tā 10. pantā ir precizēts, ka saskaņā ar Pievienošanās līguma 2. panta 3. punktu tas stājas spēkā Pievienošanās līguma spēkā stāšanās dienā un ar noteikumu, ka stājas spēkā Pievienošanās līgums un ka to saskaņā ar Pievienošanās akta 41. pantu piemēro līdz 2007. gada 30. aprīlim.
14 –      OV L 302, 1. lpp.
15 –      Spriedums lietā Polija/Komisija (Krājums, I‑8925. lpp.).
16 –      Pārsūdzētā sprieduma 34.–38. punkts.
17 –      Pārsūdzētā sprieduma 38., 62. un 63. punkts.
18 –      Pārsūdzētā sprieduma 40.–42. punkts.
19 –      Pārsūdzētā sprieduma 43. un 44. punkts.
20 –      Pārsūdzētā sprieduma 45.–48. punkts.
21 –      Pārsūdzētā sprieduma 49.–62. punkts.
22 –      Pārsūdzētā sprieduma 47. punkts.
23 –      Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Parlaments un Padome.
24 –      Pārsūdzētā sprieduma 73. punkts.
25 –      Minēts iepriekš (89. punkts).
26 –      Pārsūdzētā sprieduma 32.–63. punkts.
27 –      Pārsūdzētā sprieduma 80.–249. punkts.
28 –      OV L 9, 8. lpp.
29 –      Šajā ziņā es atsaukšos uz analīzi, kas veikta manu secinājumu 44.–52. punktā lietā C‑336/09 P.
30 –      Pārsūdzētā sprieduma 80.–136. punkts.
31 –      Pārsūdzētā sprieduma 137.–160. punkts.
32 –      Pārsūdzētā sprieduma 161.–249. punkts.
33 –      Pārsūdzētā sprieduma 108.–110. punkts.
34 –      Minēts iepriekš.
35 –      1989. gada 11. jūlija spriedums lietā 265/87 Schräder HS Kraftfutter (Recueil, 2237. lpp., 21. punkts).
36 –      Šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Schräder HS Kraftfutter (22. punkts) un 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑157/96 National Farmers’ Union u.c. (Recueil, I‑2211. lpp., 61. punkts), kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā Weidacher (26. punkts).
37 –      Šajā ziņā ir jāuzstāj, kā to darīja ģenerāladvokāts Ž. Mišo [J. Micho] savos secinājumos lietā, kurā pieņemts spriedums iepriekš minētajā lietā Weidacher (53. un 54. punkts), uz to, ka, pirmkārt, Regulā Nr. 1972/2003 noteiktajai maksājumu piemērošanai liekajiem krājumiem un, otrkārt, pienākumam iznīcināt virsnormas krājumus, kas paredzēts Pievienošanās akta IV pielikuma 4. nodaļā, ir papildu pasākuma raksturs. Atšķirība starp abiem mehānismiem, kā Polijas Republika un Komisija to ir norādījušas savos rakstveida dokumentos tiesvedībā Vispārējā tiesā, ir attiecīgi to piemērojamībā. Faktiski iznīcināmie virsnormas krājumi dalībvalstu mērogā tiek novērtēti makroekonomiskā līmenī, savukārt liekos krājumus, kuriem piemērojams maksājums, aprēķina atkarībā no to īpašnieka mikroekonomikas līmenī.
38 –      Jāatgādina, ka Regulas Nr. 735/2004 1. panta 8. punkta a) apakšpunktā bija paredzēta arī noteiktu produktu svītrošana.
39 –      87. punkts.
40 –      Polijas Republika formāli norāda arī uz Pievienošanās akta 22. panta pārkāpumu, taču tās argumentos tas nav nodalīts. Ņemot vērā šī noteikuma formulējumu, kas paredz, ka “pasākumus, kas uzskaitīti [Pievienošanās akta] IV pielikumā, piemēro atbilstīgi nosacījumiem, kas paredzēti minētajā pielikumā”, Polijas Republikas argumenti pamato to, ka Pievienošanās akta 41. panta pārkāpums ietver ipso facto minētā akta 22. panta pārkāpumu.
41 –      Jāprecizē, ka savā apelācijas sūdzībā Polijas Republika skaidri uzsvēra, ka tā nevēlas vērsties pret pārsūdzētā akta pēdējo daļu (250.–255. punkts) jautājumā par Komisijas pilnvaru pārsniegšanu.
42 –      Šajā ziņā skat. “Kopienas preču” definīciju, kas atrodama Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas 2. punktā.
43 –      Regulas Nr. 1972/2003 3. panta 3. punktā paredzēts, ka par produktiem, kuri ievesti no trešām valstīm un uz kuriem attiecināma ievešana pārstrādei [Regulas Nr. 2913/92 4. panta 16. punkta d) apakšpunkts] vai pagaidu ievešana [Regulas Nr. 2913/92 4. panta 16. punkta f) apakšpunkts], ir jāmaksā ievedmuitas nodoklis, kuru piemēro dienā, kad no trešām valstīm ievestos produktus laiž brīvā apgrozībā.
44 –      Tiesai ir bijusi iespēja konstatēt – attiecībā uz precēm, kuras pievienošanās datumā tiek transportētas paplašinātajā Kopienā, – ka tad, ja ir izpildīti Pievienošanās akta IV pielikuma 5. nodaļas piemērošanas nosacījumi, tiek piemērots tajā paredzētais režīms, izslēdzot citus muitas režīmus; skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Pakora Pluss (28.–32. punkts).
45 –      2003. gada 11. septembra spriedums lietā C‑445/00 Austrija/Padome (Recueil, I‑8549. lpp., 62. punkts).
46 –      Skat. it īpaši 2010. gada 20. maija spriedumu lietā C‑352/08 Modehuis A. Zwijnenburg (Krājums, I‑4303. lpp., 46. punkts).
47 –      Skat., piemēram, 1993. gada 1. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑260/91 un C‑261/91 Diversinte un Iberlacta (Recueil, I‑1885. lpp., 12. un 13. punkts).
48 –      Skat. it īpaši 2006. gada 7. septembra spriedumu lietā C‑310/04 Spānija/Padome (Krājums, I‑7285. lpp., 57.–59. punkts).
49 –      2011. gada 28. jūlija spriedums lietā C‑309/10 Agrana Zucker (Krājums, I‑7333. lpp., 37.–39. punkts).
50 –      Šajā ziņā skat. iepriekš minētās Regulas Nr. 57/81, Nr. 410/86 un Nr. 3108/94, kuras pati Komisija minēja atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu, kurā to aicināja norādīt pasākumus, kas ir līdzīgi Regulas Nr. 1972/2003 3. pantā paredzētajiem.
51 –      2008. gada 11. decembra spriedums lietā C‑295/07 P Komisija/Département du Loiret (Krājums, I‑9363. lpp., 44.–49. punkts), a contrario, 2003. gada 30. septembra spriedums apvienotajās lietās C‑57/00 P un C‑61/00 P Freistaat Sachsen u.c./Komisija (Recueil, I‑9975. lpp.).
52 –      Skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās Diversinte un Iberlacta (13. punkts).
53 –      Skat. 1978. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās 80/77 un 81/77 Les Commissionnaires Réunis un Les Fils de Henri Ramel (Recueil, 927. lpp.), 1983. gada 13. decembra spriedumu lietā 218/82 Komisija/Padome (Recueil, 4063. lpp.), 1984. gada 29. februāra spriedumu lietā 37/83 Rewe-Zentrale (Recueil, 1229. lpp., 18. punkts), kā arī 1984. gada 17. maija spriedumu lietā 15/83 Denkavit Nederland (Recueil, 2171. lpp., 15. punkts).
54 –      Skat. it īpaši 2003. gada 15. maija spriedumu lietā C‑193/01 P Pitsiorlas/Padome un ECB (Recueil, I‑4837. lpp., 32. punkts), 2008. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑521/06 P Athinaïki Techniki/Komisija (Krājums, I‑5829. lpp., 66. punkts), 2009. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑319/07 P 3F/Komisija (Krājums, I‑5963. lpp., 99. punkts), kā arī 2010. gada 18. novembra spriedumu lietā C‑322/09 P NDSHT/Komisija (Krājums, I‑11911. lpp., 65. un 66. punkts).
55 –      Skat. šo secinājumu 41. zemsvītras piezīmi.