Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTA
NIKOLASA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU] secinājumi
sniegti 2026. gada 23. aprīlī (1)
Lieta C‑237/24 P
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste
pret
Eiropas Komisiju
Apelācijas sūdzība – ELGF un ELFLA – Regula (ES) No 1307/2013 – 9. panta 2. punkts – No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi – Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izdevumi – Jēdziens “aktīvs lauksaimnieks ”
I.      Ievads
1.        Ar apelācijas sūdzību Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste (turpmāk – Apvienotā Karaliste) lūdz Tiesai atcelt Vispārējās tiesas spriedumu (2), ar kuru tā noraidīja Apvienotās Karalistes (3) prasību atcelt Eiropas Komisijas lēmumu, ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus Apvienotās Karalistes izdevumus, kuri tai radušies saistībā ar Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (4).
2.        ELGF un ELFLA ir ar LESD izveidotās kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) finansēšanas instrumenti (5). Saskaņā ar KLP lauksaimnieki, kuru ienākumi ir zemāki par vidējiem salīdzinājumā ar pārējo Savienības ekonomiku un kuru ienākumi ir pakļauti nenoteiktībai, ko izraisa, piemēram, laika apstākļi un klimats, saņem tiešos maksājumus kā ienākumu atbalstu, kas kalpo kā drošības tīkls (6). Turklāt šo tiešo maksājumu mērķis ir garantēt nodrošinātību ar pārtiku Savienībā un atalgot lauksaimniekus par to, ka ar lauksaimniecisko darbību viņi uzņemas rūpes par lauku ainavu un vidi (7).
3.        Juridiskais pamats tiešajiem maksājumiem lauksaimniekiem saskaņā ar KLP 2014.–2022. gadā bija Regula (ES) Nr. 1307/2013 (8). Tiešos maksājumus piešķir Komisija un attiecīgo dalībvalstu iestādes saskaņā ar dalītas pārvaldības principu (9). Saskaņā ar šo sistēmu valsts iestādēm jāizskata tiešo maksājumu pieteikumi, jāizpilda maksājumi un jāveic noteiktas pārbaudes Komisijas uzraudzībā (10).
4.        Lauksaimniekiem, kas vēlas saņemt šādus tiešos maksājumus, jāiesniedz ikgadēji pieteikumi un jāievēro vairāki noteikumi (11). Saskaņā ar Regulu Nr. 1307/2013 tie tostarp bija jākvalificē kā “aktīvi lauksaimnieki” minētās regulas 9. panta izpratnē.
5.        Šī apelācijas sūdzība ir par Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas interpretāciju, ko veikusi Vispārējā tiesa. Šī tiesību norma paredz prezumpciju, ka pieteikuma uz tiešo maksājumu iesniedzējs (turpmāk – atbalsta pieteicējs), kas pārvalda lidostas, hidrotehniskas būves, pastāvīgus sporta un atpūtas laukumus un sniedz dzelzceļa pakalpojumus un pakalpojumus nekustamo īpašumu jomā (turpmāk – izņēmumu saraksts), nav tiesīgs saņemt atbalstu saskaņā ar KLP. No tā izriet, ka saskaņā ar šo prezumpciju šādi atbalsta pieteicēji netiek uzskatīti par aktīviem lauksaimniekiem minētās regulas izpratnē. Tomēr tie var atspēkot šo prezumpciju, iesniedzot pierādījumus, kas apliecina, ka to lauksaimnieciskā darbība nav maznozīmīga daļa, pat ja tie veic kādu no izņēmumu sarakstā uzskaitītajām darbībām (12). Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa atzina – lai noteiktu, vai atbalsta pieteicējs (fiziska persona, juridiska persona vai fizisku vai juridisku personu grupa) veic izņēmumu sarakstā uzskaitīto darbību, kas varētu rosināt prezumpciju, jāņem vērā darbības, ko veic jebkurš atbalsta pieteicēja “saistītais uzņēmums”, pat ja šie “saistītie uzņēmumi” paši neiesniedz pieteikumu tiešo maksājumu saņemšanai. Vispārējā tiesa savu interpretāciju pamatoja ar Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā ietverto atsauci uz “fizisku vai juridisku personu grupām”, kurās, pēc tās domām, papildus faktiskajam tiešā maksājuma pieteikuma iesniedzējam ietilpst “saistītie uzņēmumi”.
6.        Apvienotā Karaliste apstrīd Vispārējās tiesas sniegto interpretāciju, apgalvojot, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmo daļu jāvērtē tikai darbības, ko veicis pats atbalsta pieteicējs, nevis kāds cits “saistītais uzņēmums”.
II.    Atbilstošās tiesību normas
7.        Regulas Nr. 1307/2013 10. apsvērums formulēts šādi:
“Pieredze dažādu lauksaimniekiem paredzētu atbalsta shēmu piemērošanā liecina, ka vairākos gadījumos atbalsts tika piešķirts fiziskām vai juridiskām personām, kuru darījumdarbības mērķis nav vai tikai nelielā mērā ir lauksaimnieciskās darbības veikšana. Lai nodrošinātu atbalsta mērķtiecīgāku piešķiršanu, dalībvalstīm būtu jāatturas no tiešo maksājumu piešķiršanas attiecīgām fiziskām un juridiskām personām, ja vien šīs personas nevar pierādīt, ka to lauksaimnieciskā darbība nav maznozīmīga. Turklāt dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai nepiešķirt tiešos maksājumus citām fiziskām vai juridiskām personām, kuru lauksaimnieciskā darbība ir maznozīmīga. [..].”
8.        Šīs pašas regulas 4. panta “Definīcijas un ar tām saistīti noteikumi” 1. punkta a) apakšpunktā jēdziens “lauksaimnieks” definēts kā “fiziska vai juridiska persona vai fizisku vai juridisku personu grupa neatkarīgi no šādai grupai un tās locekļiem valsts tiesību aktos piešķirtā juridiskā statusa, kuras saimniecība atrodas vietā, uz ko attiecas Līgumu teritoriālā piemērošanas joma, kā definēts LES 52. pantā saistībā ar LESD 349. un 355. pantu, un kura veic lauksaimniecisku darbību”.
9.        Regulas Nr. 1307/2013 9. panta “Aktīvs lauksaimnieks” 1. un 2. punktā paredzēts:
“1.      Tiešos maksājumus nepiešķir fiziskām vai juridiskām personām vai fizisku vai juridisku personu grupām, kuru lauksaimniecības zemes ir galvenokārt tādas zemes, kuras tiek dabiski uzturētas noganīšanai vai kultūraugu audzēšanai piemērotā stāvoklī, un kuri šajās platībās neveic darbību minimumu, ko dalībvalstis noteikušas saskaņā ar 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu.
2.      Tiešos maksājumus nepiešķir fiziskām vai juridiskām personām vai fizisku vai juridisku personu grupām, kuras pārvalda lidostas, hidrotehniskas būves, pastāvīgus sporta un atpūtas laukumus un sniedz dzelzceļa pakalpojumus un pakalpojumus nekustamo īpašumu jomā.
Attiecīgā gadījumā dalībvalstis, balstoties uz objektīviem un nediskriminējošiem kritērijiem, var nolemt pirmajā daļā uzskaitītajām darbībām pievienot citus līdzīgus nelauksaimniecības darījumdarbības veidus vai darbības, un pēc tam jebkurus šādus papildinājumus var atcelt.
Tomēr personas, uz kurām attiecas pirmās vai otrās daļas darbības joma uzskatīs par aktīvu lauksaimnieku, ja tā dalībvalstu pieprasītā formā iesniedz pārbaudāmus pierādījumus, kas apliecina kādu no šādiem faktiem:
a)      gada tiešo maksājumu summa ir vismaz 5 % no kopējiem ieņēmumiem, kuri gūti no nelauksaimnieciskām darbībām pēdējā fiskālajā gadā, par kuru ir pieejami šādi pierādījumi;
b)      tās lauksaimnieciskās darbības nav nenozīmīgas;
c)      tās darījumdarbības vai uzņēmuma galvenie mērķi ir lauksaimnieciskās darbības veikšana.”
III. Lietas faktu izklāsts
10.      Lietas faktiskie apstākļi ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 2.–11. punktā, un šo secinājumu nolūkā tos var apkopot šādi.
11.      2018. gadā Komisija sāka izmeklēšanu, lai pārbaudītu, vai Apvienotā Karaliste ir ievērojusi Savienības tiesību aktus, piešķirot lauksaimniekiem tiešos maksājumus, kas tika prasīti par 2017. gadu.
12.      Ar 2018. gada 14. jūnija vēstuli Komisija paziņoja Apvienotajai Karalistei attiecīgo pārbaužu uz vietas rezultātus. Šajā vēstulē Komisija norādīja, ka kontroles sistēma, ko Apvienotā Karaliste ieviesusi, lai pārbaudītu saskaņā ar KLP no ELGF un ELFLA finansētā atbalsta piešķiršanu, neatbilst Savienības tiesību aktiem. Turklāt tā lūdza Apvienotās Karalistes iestādes sniegt sīkāku aprakstu par veiktajiem korektīvajiem pasākumiem.
13.      Ar 2021. gada 18. maija vēstuli un pēc izmeklēšanas galīgo secinājumu paziņošanas Komisija nosūtīja Apvienotajai Karalistei kopsavilkuma ziņojumu. Tā apgalvoja, ka Apvienotā Karaliste ir pārkāpusi Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktu, jo, pārbaudot, vai atbalsta pieteicējam ir aktīva lauksaimnieka statuss, nav ņemtas vērā vienības, kas saistītas ar attiecīgajiem atbalsta pieteicējiem kā grupas sastāvdaļa (turpmāk – saistītie uzņēmumi (13)), un tādējādi ierosināja piemērot finanšu korekciju 2 686 358,72 EUR apmērā.
14.      2021. gada 17. novembrī Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu. Komisija tostarp konstatēja, ka Apvienotā Karaliste ir pārkāpusi tiesību normas par aktīva lauksaimnieka statusu attiecībā uz 2017. gadu, un nolēma tai piemērot finanšu korekciju 2 686 358,72 EUR. Tāpēc Komisija nolēma, ka šā iemesla dēļ Savienība neatlīdzinās Apvienotajai Karalistei izdevumus, kas saskaņā ar KLP tai radušies kā tiešie maksājumi lauksaimniekiem minētās summas apmērā.
IV.    Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
15.      Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 26. janvārī, Apvienotā Karaliste cēla prasību, lūdzot atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl ar to no Savienības finansējuma tika izslēgti noteikti izdevumi, kas tai radušies 2017. gadā, proti, 2 686 358,72 EUR.
16.      Vispārējā tiesā Apvienotā Karaliste, kuru atbalstīja Čehijas Republika, savā vienīgajā pamatā būtībā apgalvoja, ka Komisija ir kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta nozīmi. Apvienotā Karaliste apgalvoja, ka šī tiesību norma aizliedz veikt tiešos maksājumus tikai tiem atbalsta pieteicējiem, kuri paši veic kādu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām. Apvienotā Karaliste uzskata, ka tādējādi Komisija no Savienības finansējuma ir kļūdaini izslēgusi tiešos maksājumus, ko Apvienotā Karaliste ir izmaksājusi lauksaimniekiem, pamatojoties uz to, ka Apvienotā Karaliste nav pietiekami ņēmusi vērā vienības, kuras saistītas ar atbalsta pieteicēju un hipotētiski varētu veikt kādu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām. Prasības pamatojumam Apvienotā Karaliste izvirzīja vairākus argumentus par šīs regulas 9. panta 2. punkta formulējumu, kontekstu un mērķi.
17.      Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja. Vienkāršāk sakot, tā atzina, ka vispārējā izpratnē Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā ietvertais termins “fizisku vai juridisku personu grupas” ietver “saistītus uzņēmumus”. Tas savukārt lika secināt, ka atbalsta pieteicējs var veikt kādu no izņēmumu sarakstā iekļautajām darbībām arī ar kāda saistītā uzņēmuma starpniecību, kas tādējādi jāņem vērā, lai izvērtētu, vai atbalsta pieteicējam ir aktīva lauksaimnieka statuss. Vispārējās tiesas ieskatā, konteksts, kādā iekļaujas Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkts, neliedzot šādu argumentāciju. Turklāt to apstiprinot šīs tiesību normas mērķi.
V.      Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
18.      2024. gada 28. martā Apvienotā Karaliste iesniedza apelācijas sūdzību par Vispārējās tiesas spriedumu. Tā lūdz Tiesu: i) atcelt pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu; ii) atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl no Savienības finansējuma ir izslēgti noteikti izdevumi, kas Apvienotās Karalistes akreditētajām maksājumu aģentūrām radušies saskaņā ar ELGF un ELFLA, proti, 2 686 358,72 EUR; un iii) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19.      Komisija 2024. gada 13. jūnijā iesniedza atbildes rakstu, kurā tā lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Apvienotajai Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
20.      Čehijas Republika, persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, iesniedza atbildes rakstu 2024. gada 18. jūnijā, lūdzot Tiesu apmierināt apelācijas sūdzību.
21.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 13. jūnija lēmumu Ungārijai tika atļauts iestāties lietā Apvienotās Karalistes prasījumu atbalstam, un 2024. gada 30. augustā tā iesniedza savu iestāšanās rakstu.
VI.    Izvērtējums
22.      Apelācijas sūdzības pamatojumam Apvienotā Karaliste izvirza tikai vienu pamatu par to, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktu. Kā norādīts iepriekš, šīs tiesību normas pirmajā daļā ir noteikta prezumpcija, ka atbalsta pieteicējs, kas veic izņēmumu sarakstā iekļautu darbību, nav kvalificējams kā aktīvs lauksaimnieks un tādējādi nav tiesīgs saņemt tiešos maksājumus.
A.      Lietas dalībnieku argumenti
23.      Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini atzinusi, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmo daļu tiešos maksājumus ir aizliegts piešķirt lauksaimniekiem, kuri, lai gan paši neveic izņēmumu sarakstā iekļautās darbības, ietilpst plašākā vienību grupā, kurā viena no šīmvienībām veic kādu no šīm darbībām.
24.      Apvienotā Karaliste apgalvo, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktu no tiešajiem maksājumiem izslēdz tikai tos lauksaimniekus, kuri tieši, proti, paši veic kādu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām. Tādējādi Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka, lai noteiktu, vai atbalsta pieteicējs ir aktīvs lauksaimnieks, jāņem vērā ar šo atbalsta pieteicēju saistītie uzņēmumi. Lai pamatotu savu pamatu, Apvienotā Karaliste izvirza piecus argumentus. Tos var iedalīt trīs kategorijās, attiecīgi saistībā ar Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta formulējumu, kontekstu un mērķi.
25.      Pirmkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta formulējumu Apvienotā Karaliste apgalvo, ka no šīs tiesību normas parastās sapratnes izriet, ka tā aizliedz tiešos maksājumus tikai trim dažādām atbalsta pieteicēju kategorijām: “fiziskām personām” vai “juridiskām personām”, kuras pašas tieši veic izņēmumu sarakstā iekļautu darbību, vai “fizisku vai juridisku personu grupām”, kuras, ņemtas kopumā, tieši veic šādu darbību. Līdz ar to, ja atsevišķs uzņēmums neatkarīgi no grupas, kurai tas pieder, piesakās maksājumam un pats neveic kādu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām, tam vien, ka cits šai grupai piederošs uzņēmums veic šādu darbību, nav nozīmes.
26.      Otrkārt, minētā argumenta pamatojumam Apvienotā Karaliste atsaucas uz šīs regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, kurā ir definēts jēdziens “lauksaimnieks”. Tā apgalvo, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas formulējums ir atspoguļots šīs regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta tekstā, kurā jēdziens “lauksaimnieks” ir definēts, atsaucoties uz tām pašām trim kategorijām (“fiziska persona”, “juridiska persona” un “fizisku vai juridisku personu grupa”). Visos gadījumos tiešie maksājumi saskaņā ar Regulu Nr. 1307/2013 tiek veikti “lauksaimniekam”. No tā izriet, ka vienmēr lauksaimnieks ir tas, kurš piesakās maksājumam un kurš kā “fiziska vai juridiska persona” vai kā “fizisku vai juridisku personu grupa” nedrīkst veikt kādu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām. Citiem vārdiem, izvērtējums jāveic tikai attiecībā uz vienību (neatkarīgi no tā, vai tā ir “fiziska persona”, “juridiska persona” vai “fizisku vai juridisku personu grupa”), kas ir norādīts kā atbalsta pieteicējs.
27.      Ar trešo argumentu, kas arī saistīts ar šīs tiesību normas formulējumu, Apvienotā Karaliste uzsver, ka Komisijas interpretācijā Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktā minētā atsauce uz “fizisku [..] personu grupu” kļūtu lieka, jo fiziska persona nekad nevar piederēt citai fiziskai vai juridiskai personai un nevar būt ar to saistīta arī tādā veidā, kādā uzņēmumi var būt savstarpēji saistīti. Ja Savienības likumdevējs, šajā tiesību normā sniedzot norādi uz “grupām”, ir gribējis iekļaut atbalsta pieteicēja saistītos uzņēmumus “aktīvā lauksaimnieka” statusa izvērtēšanai, būtu pietiekami sniegt norādi tikai uz “juridisku personu grupām”.
28.      Ceturtajā un piektajā argumentā Apvienotā Karaliste atsaucas uz Regulas Nr. 1307/2013 mērķiem. Šī lietas dalībniece uzskata, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētajā spriedumā apgalvodama, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta galvenais mērķis ir “izvairīties no Savienības budžeta krāpnieciskas izmantošanas riska”. Apvienotās Karalistes ieskatā šīs tiesību normas mērķis drīzāk ir nodrošināt, ka maksājumi netiek veikti personām, kuru lauksaimnieciskā darbība ir vien maznozīmīga, kā tas izriet no Regulas Nr. 1307/2013 10. apsvēruma un 9. panta 2. punkta pēdējās daļas (ceturtais arguments). Turklāt mērķis novērst Savienības budžeta krāpnieciskas izmantošanas risku, pretēji tam, ko ir nospriedusi Vispārējā tiesa, neliek atteikt maksājumus uzņēmumam, kurš faktiski veic lauksaimniecisku darbību, kas nav maznozīmīga, pamatojoties uz to, ka tas ietilpst plašākā uzņēmumu grupā, no kuriem daži veic izņēmumu sarakstā uzskaitītas darbības (piektais arguments).
29.      Komisija vispirms norāda, ka ir grūti identificēt apelācijas sūdzības priekšmetu, jo ar argumentiem, kurus Apvienotā Karaliste izvirzījusi sava vienīgā pamata atbalstam, tiek kritizēts nevis pārsūdzētais spriedums, bet gan strīdīgais lēmums. Turklāt tā uzskata, ka daži argumenti neattiecas konkrēti uz Vispārējās tiesas pieļautajām tiesību kļūdām un tādēļ ir nepieņemami.
30.      Attiecībā uz lietas būtību Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa, interpretējot Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktu, nav pieļāvusi tiesību kļūdu. Šī interpretācija ir pamatota ar Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta faktisko formulējumu: pirmkārt, šajā tiesību normā ietvertais jēdziens “grupa” parastā nozīmē ietver vienību skaitliskumu; otrkārt, nekas nenorāda uz to, ka šajā tiesību normā ietvertā atsauce uz “fizisku vai juridisku personu grupām” attiecas tikai uz tiešo maksājumu pieteicēju un neattiecas uz citiem uzņēmumiem, ar kuriem šis pieteicējs ir saistīts.
31.      Attiecībā uz Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta kontekstu un to, ka Apvienotā Karaliste šajā ziņā atsaucas uz šīs regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu, Komisija atzīst, ka abās tiesību normās ir izmantots viens un tas pats formulējums, proti, “fiziskas vai juridiskas personas vai fizisku vai juridisku personu grupas”. Tomēr Komisija uzskata – tas nenozīmē, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkts attiecas tikai uz “lauksaimnieku”, kā tas definēts minētās regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Pat ja atsauce uz “fizisku vai juridisku personu vai fizisku vai juridisku personu grupu” abās šajās tiesību normās būtu jāsaprot vienādi (kā “lauksaimnieks”), nesenais Tiesas spriedums Agrarmarkt Austria (14) (pie kura es atgriezīšos vēlāk) nozīmē – izvērtējot, vai tiek veiktas izņēmumu sarakstā iekļautās darbības, jāņem vērā arī darbības, ko veic ar pieteicēju saistītie uzņēmumi.
32.      Pamatojoties uz Regulas Nr. 1307/2013 vēsturisko kontekstu un it īpaši uz tās 9. panta 2. punkta pieņemšanas iemesliem, Komisija apgalvo, ka regulas 10. apsvērumā minētais mērķis mērķtiecīgāk novirzīt atbalstu lauksaimniekiem, izmantojot tiešos maksājumus, noteikti nozīmē, ka 9. panta 2. punkts jāinterpretē plašāk. Ja netiek ņemti vērā pieteicēja saistītie uzņēmumi, tas radītu risku, ka piešķirtais atbalsts patiesībā sniegtu labumu nevis šim pieteicējam, bet gan saistītiem uzņēmumiem, kas veic izņēmumu sarakstā iekļautās darbības.
33.      Turklāt, ja netiek ņemti vērā ar pieteicēju saistītās vienības, kas ir grupas sastāvā un veic ar lauksaimniecību nesaistītas darbības, tas varētu radīt apiešanas risku un attiecīgo atbalsta pieteicēju nevienlīdzīgas attieksmes risku. Proti, dažādas vienā grupā ietilpstošas vienības varētu savstarpēji sadalīt lauksaimnieciskas un ar lauksaimniecību nesaistītas darbības, lai izvairītos no 9. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētās prezumpcijas par atbalsta pieteicēju izslēgšanu no tiešajiem maksājumiem.
34.      Čehijas Republika pilnībā atbalsta Apvienotās Karalistes izvirzītos argumentus. Tā arī uzsver, ka Vispārējās tiesas izmantotā Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta interpretācija izraisītu “absurdas praktiskas sekas”, jo nebūtu nozīmes tam, vai pieteicējs ir aktīvs lauksaimnieks. Izšķirošais faktors drīzāk būtu tas, vai pieteicējs ir tādas grupas loceklis, kas pamatā ir lauksaimniecības grupa. Turklāt Čehijas Republika apgalvoja, ka no pārsūdzētā sprieduma nav skaidrs, kādai jābūt pieteicēja un ar to saistīto uzņēmumu saiknes pakāpei. Tādējādi Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija liek uzlikt pienākumu, proti, izvērtējot “aktīvā lauksaimnieka” statusu, jāņem vērā ne tikai atbalsta pieteicējs, bet arī ar to saistītie uzņēmumi, un tas nav skaidrs, precīzs un paredzams pienākums un ir pretrunā tiesiskās drošības principam.
35.      Ungārija atbalsta Apvienotās Karalistes un Čehijas Republikas izvirzītos argumentus. Turklāt tā uzsver, ka atbalsta pieteicējam saskaņā ar Regulu Nr. 1307/2013 jābūt personai, kas īsteno tiesības uz attiecīgo saimniecību (15), proti, lauksaimnieciskām darbībām izmantotajām un lauksaimnieka apsaimniekotajām vienībām. Tas tā nav ar lauksaimnieku saistītu uzņēmumu gadījumā, tātad tie nebūtu jāņem vērā, interpretējot minētās regulas 9. panta 2. punktu.
36.      Visbeidzot, attiecībā uz Vispārējās tiesas pārsūdzētajā spriedumā paustajām bažām – ja netiek ņemti vērā saistītie uzņēmumi, tas varētu izraisīt piemērojamo tiesību normu ļaunprātīgu apiešanu, Ungārija norāda – ja izņēmumu sarakstā iekļautā darbība, ko veic saistītais uzņēmums, nav tīšas ļaunprātīgas rīcības rezultāts, tad saikne starp uzņēmumiem neapdraudēs regulas mērķi.
B.      Juridiskā analīze
37.      Manuprāt, Apvienotās Karalistes apelācijas sūdzība ir pieņemama un pamatota. Savā analīzē vispirms īsumā aplūkošu apelācijas sūdzības priekšmetu un dažu argumentu (ne)pieņemamību (1), pēc tam pievērsīšos Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā sniegtās norādes uz terminu “grupa” nozīmei (2). Aplūkojot šo terminu, parādīšu, ka to domāts attiecināt uz atbalsta pieteicēju kategoriju, kā to apgalvo Apvienotā Karaliste, un tas neietver ar atbalsta pieteicēju saistītos uzņēmumus, kuri paši nepiesakās uz tiešo maksājumu. Visbeidzot, pievērsīšos jautājumam, vai, lai izvērtētu “aktīvā lauksaimnieka” statusu vienai atsevišķai fiziskai vai juridiskai personai, kura piesakās uz tiešo maksājumu, tomēr ir pamatoti ņemt vērā ar šo pieteicēju saistītos uzņēmumus (3).
1.      Par apelācijas sūdzības priekšmetu un dažu argumentu (ne)pieņemamību
38.      Atbilstoši LESD 256. panta 1. punktam apvienojumā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. pantu apelācijas sūdzības Tiesā iesniedz tikai par tiesību jautājumiem. Tiesas reglamenta 168. un 169. pantā šajā ziņā noteikts, ka apelācijas sūdzībā citstarp norāda izvirzītos tiesību pamatus un argumentus, kā arī precīzi norāda apstrīdētos Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punktus. Turklāt saskaņā ar Tiesas judikatūru grūti saprotami un neskaidri argumenti ir jānoraida kā acīmredzami nepieņemami, jo tie neļauj Tiesai pildīt savas funkcijas un pārbaudīt pirmās instances nolēmuma tiesiskumu (16).
39.      Šajā tiesvedībā Apvienotā Karaliste izvirza tikai vienu pamatu par to, ka Vispārējā tiesa, interpretējot Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktu, ir pieļāvusi tiesību kļūdu. Tātad pašas apelācijas sūdzības priekšmets – tas, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktu, – ir viegli identificējams.
40.      Attiecībā uz dažu argumentu pieņemamību piekrītu Komisijai, ka no Apvienotās Karalistes iesniegtā trešā un piektā argumenta skaidri neizriet, kā tie ir saistīti ar pārsūdzēto spriedumu, jo tajos nav nevienas atsauces uz pārsūdzētā sprieduma punktiem. Manuprāt, tas, ka nav norādīti konkrēti pārsūdzētā sprieduma punkti, tomēr neietekmē piektā argumenta izpratni un to, kā tas ir saistīts ar pārsūdzēto spriedumu. Ar šo argumentu tiek pamatots ceturtā argumenta pēdējās daļas pamatojums, kurā nav tiešas atsauces uz pārsūdzētā sprieduma 105. punktu, tomēr ir iekļauts tā tiešs citāts (17). Manā ieskatā Apvienotā Karaliste balstās uz piekto argumentu, lai uzsvērtu, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas vienīgais mērķis ir nodrošināt, ka atbalsta pieteicēja lauksaimnieciskās darbības nav maznozīmīgas, kā tas norādīts arī ceturtajā argumentā. Tomēr tas tā nav attiecībā uz trešo argumentu, kurā nav atsauces uz konkrētiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, turklāt to nevar saistīt arī ar citiem apelācijas sūdzības argumentiem par šo prasību, un tātad tas nav saprotams. Tāpēc piekrītu Komisijai, ka šis arguments ir acīmredzami nepieņemams.
41.      Noslēgumā uzskatu, ka apelācijas sūdzība ir pieņemama, bet iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ savā analīzē neiekļaušu trešo argumentu.
2.      Par atsauci uz “fizisku vai juridisku personu grupu” kā atbalsta pieteicēju atsevišķu kategoriju
42.      Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. punktā pamatoti norādīja, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktā nav nevienas atsauces uz terminu “saistītie uzņēmumi”. Šis pants attiecas tikai uz “fiziskām vai juridiskām personām” un “fizisku vai juridisku personu grupām”.
43.      Lai izskaidrotu šī termina tvērumu, Vispārējā tiesa tad precizēja, ka “savā būtībā ar terminu “grupa” apzīmē vienā organizācijā savstarpēji saistītu vienību grupu. Tāpēc termins “grupa” jāinterpretē līdzīgi terminam “apvienība” un tādējādi, ka tas attiecas uz vienā vairāk vai mazāk strukturētā organizācijā savstarpēji saistītu fizisku vai juridisku personu apvienību. No tā izriet, ka fizisku vai juridisku personu grupā ietilpst saistīti uzņēmumi.”
44.      Šajā ziņā vēlos precizēt, ka galvenais jautājums šajā lietā, pretēji tam, ko varētu secināt no pārsūdzētā sprieduma un no tā, ko, šķiet, apgalvo Komisija, nav jautājums par termina “fizisku vai juridisku personu grupa” interpretāciju. Drīzāk jautājums ir par to, ko ietver atsauce uz šo terminu un tātad, ko var identificēt kā “aktīvu lauksaimnieku” Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta izpratnē. Nākamajā sadaļā īsumā parādīšu, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktā minētais jēdziens “fizisku vai juridisku personu grupa” ataino pieteicēju kategoriju, kas ir nošķirta no “fizisku personu” kategorijas un “juridisku personu” kategorijas, kā tas izriet no tās konteksta.
45.      Komisija apgalvo, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā nav norādes uz to, ka atsauce uz “fizisku vai juridisku personu grupām” attiecas tikai uz tiešo maksājumu pieteicēju un neietver arī citas ar šo pieteicēju saistītas vienības. Tāpēc Komisija uzskata, ka termins “grupa” attiecas ne tikai uz pašu pieteicēju, kas ir “grupa”, bet arī uz vairākiem saistītiem uzņēmumiem. Tomēr šķiet, ka ar šo argumentu netiek ņemts vērā, ka šī tiesību normu ir skaidri saistīta ar “lauksaimnieka” definīciju Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā.
46.      Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir noteiktas trīs dažādas lauksaimnieku kategorijas, proti, fiziskas personas, juridiskas personas un fizisku vai juridisku personu grupas. Šīs kategorijas, kā to norādījuši visi lietas dalībnieki, ir minētas šīs pašas regulas 9. panta 2. punkta pirmajā daļā. Saskaņā ar Regulu Nr. 1307/2013 tiešos maksājumus var piešķirt tikai lauksaimniekiem (18). No tā dabiski izriet, ka šī tiesību norma attiecas uz tām pašām trim lauksaimnieku kategorijām un tātad uz Regulā Nr. 1307/2013 noteiktajiem atbalsta pieteicējiem. Ņemot to vērā, ja jēdzienam “fizisku vai juridisku personu grupa” tiktu piešķirta atsevišķa nozīme, kas ietvertu personas, kuras nav pieteicēji, tas būtu nesavienojams ar to, kādā kontekstā darbojas 9. panta 2. punkts.
47.      Tāpēc piekrītu Apvienotās Karalistes argumentam, ka termins “fizisku vai juridisku personu grupa” jāinterpretē saskaņā ar Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunktu un ka tas ietver ne tikai fiziskas vai juridiskas personas, bet arī trešo iespējamo lauksaimnieku kategoriju, tātad atbalsta pieteicējus.
48.      Komisija apgalvo, ka nav nozīmes tam, ka Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā un tās pašas regulas 9. panta 2. punkta pirmajā daļā tiek izmantots vienāds formulējums. Tomēr, kā Tiesa jau nospriedusi attiecībā uz Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 1. punktu (19), kvalifikācija par “lauksaimnieku” ir priekšnoteikums, lai to kvalificētu par “aktīvu lauksaimnieku” (20). Tāda pati argumentācija attiecas uz šīs regulas 9. panta 2. punkta pirmās daļas interpretāciju, kas ir jautājuma priekšmets šajā lietā. Abas šīs tiesību normas attiecas uz “aktīva lauksaimnieka” kvalifikāciju un šajā ziņā norāda uz “fiziskām vai juridiskām personām vai fizisku vai juridisku personu grupām”. Tāpēc Komisijas arguments šajā saistībā mani nepārliecina.
49.      Tāpat arī nepiekrītu Komisijas argumentam – tā kā Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta a) apakšpunkts un 9. panta 2. punkts attiecas uz atšķirīgiem jautājumiem (termina “lauksaimnieks” definīcija, no vienas puses, un klasifikācija “aktīvs lauksaimnieks”, no otras puses), vienādajam formulējumam, kas izmantots šajos divos pantos, jāpiešķir atšķirīga nozīme. Ir skaidrs, ka 9. panta 2. punkta mērķis ir precīzāk identificēt personas, kas uzskatāmas par aktīviem lauksaimniekiem. Šis papildu aspekts, ka lauksaimniekam jābūt “aktīvam” lauksaimniekam, ir aplūkots izņēmumu sarakstā, lai precizētu, kuras lauksaimnieku kategorijas nav tiesīgas saņemt tiešos maksājumus.
50.      No tā izriet, ka 9. panta 2. punkta pirmajā daļā ietvertais termins “fizisku vai juridisku personu grupa” attiecas uz atbalsta pieteicēju trešo kategoriju. Līdz ar to šī termina mērķis nebija iekļaut citus uzņēmumus, kas saistīti ar atbalsta pieteicēju, bet paši nepiesakās uz tiešo maksājumu. Turklāt, kā tūlīt izklāstīšu, Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā nekas neļauj secināt, ka ar atbalsta pieteicēju saistītos uzņēmumus var ņemt vērā vai pat tie ir jāņem vērā, izvērtējot atbalsta pieteicēja “aktīvā lauksaimnieka” statusu.
3.      Par “saistīto uzņēmumu” ņemšanu vērā, lai izvērtētu “aktīvu lauksaimnieku” – statuss Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktā
51.      Interpretējusi terminu “grupa”, Vispārējā tiesa argumentācijas otrajā posmā secināja – lai atbalsta pieteicēju izslēgtu no tiešā maksājuma, “no Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta formulējuma izriet, ka atbalsta pieteicējs, kas var būt fizisku vai juridisku personu grupa, izņēmumu sarakstā iekļautās darbības var veikt tieši vai, izmantojot saistīto uzņēmumu, kas ietilpst šajā grupā, kura piesakās atbalstam” (21). Ja atbalsta pieteicējs ir fiziska vai juridiska persona, kas ietilpst grupā, tā atzina, ka “tas var veikt izņēmumu sarakstā iekļautās darbības tieši vai, izmantojot saistīto uzņēmumu, kas ietilpst šajā grupā” (22), un tādējādi to var izslēgt no tiešā maksājuma.
52.      Apvienotā Karaliste neapstrīd šīs argumentācijas pirmo daļu, kas attiecas uz situāciju, kad pats pieteicējs ir fizisku vai juridisku personu grupa, kurā ietilpst saistītie uzņēmumi. No iepriekš minētā skaidrojuma izriet – ja atbalsta pieteicējs ir “fizisku vai juridisku personu grupa”, visa grupa nedrīkst veikt nevienu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām.
53.      Tomēr Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu attiecībā uz sava secinājuma otro daļu, kurā tā šo pašu argumentāciju ir attiecinājusi arī uz situācijām, kad atbalsta pieteicējs ir viena fiziska vai juridiska persona un ietilpst grupā, pieprasot, lai tiktu ņemtas vērā darbības, ko veic citas grupā ietilpstošās vienības (kas pašas nepiesaka tiešos maksājumus).
54.      Manuprāt, ne Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta formulējums un konteksts (a), ne tā mērķis (b) neļauj izdarīt šādu secinājumu.
a)      Gramatiskā un kontekstuālā analīze
55.      No Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas formulējuma (“Tiešos maksājumus nepiešķir fiziskām vai juridiskām personām vai fizisku vai juridisku personu grupām, kuras pārvalda lidostas, hidrotehniskas būves, pastāvīgus sporta un atpūtas laukumus un sniedz dzelzceļa pakalpojumus un pakalpojumus nekustamo īpašumu jomā” (23)) izriet, ka jāizvērtē, vai attiecīgais atbalsta pieteicējs veic izņēmumu sarakstā iekļautās darbības (24).
56.      Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas formulējums paredz, ka jābūt tiešai saiknei starp atbalsta pieteicēju (fizisku vai juridisku personu vai fizisku vai juridisku personu grupu) un izņēmumu sarakstā iekļauto darbību veikšanu. Savukārt šis formulējums neļauj secināt, ka šādas darbības var tikt veiktas netieši ar saistītu uzņēmumu starpniecību, lai tām būtu nozīme “aktīvā lauksaimnieka” statusa izvērtēšanā. Kā norādīja arī Apvienotā Karaliste, šāda interpretācija de facto nozīmētu Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas pārrakstīšanu. Ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies, lai pieteicēja saistītie uzņēmumi, kas nepiesakās uz tiešajiem maksājumiem, tiktu ņemti vērā arī Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā paredzētajā izvērtējumā, tas šajā tiesību normā tas, visticamāk, būtu skaidri norādīts.
57.      Attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmā daļa, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 96. punktā atzina saikni starp šajā tiesību normā definēto jēdzienu “aktīvs lauksaimnieks” un jēdzienu “lauksaimnieks”, kā tas definēts šīs regulas 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Tādējādi tā balstījās uz Tiesas judikatūru, saskaņā ar kuru, kā paskaidrots iepriekš, personai vispirms ir jābūt “lauksaimniekam”, lai to varētu uzskatīt par “aktīvu lauksaimnieku” (25). Tomēr Vispārējā tiesa noteica, ka no šīs abu tiesību normu saiknes neizriet, ka izslēgt no tiešajiem maksājumiem rosina tikai tad, ja atbalsta pieteicējs ir tas, kurš tieši veic izņēmumu sarakstā iekļautās darbības. Šādu izslēgšanu var rosināt arī tad, ja darbības veic ar pieteicēju saistīti uzņēmumi (26).
58.      Manuprāt, šī Vispārējās tiesas argumentācija ir problemātiska, jo tajā nav secināts, ka ir prasība, ka pieteicējam (neatkarīgi no tā, vai tas ir juridiska persona, fiziska persona vai fizisku vai juridisku personu grupa) tieši jāveic kāda no izņēmumu sarakstā iekļautajām darbībām, un, kā apgalvo Čehijas Republika, iznākumā varētu negatīvi ietekmēt attiecīgo noteikumu darbību. Tas nozīmētu, ka atbalsta pieteicēju, kas veic lauksaimniecisku darbību, varētu izslēgt no maksājuma, pamatojoties uz to, ka tas ietilpst grupā, kuras locekļi galvenokārt veic izņēmumu sarakstā iekļautas darbības (27). Tādējādi izšķirošais faktors būtu tikai tas, uz ko ir vērstas visas grupas darījumdarbības kopumā, nevis paša atbalsta pieteicēja darījumdarbības. Tas nepārprotami ir pretrunā Regulas Nr. 1307/2013 10. apsvērumam, kurā ir skaidri norādīts, ka viens no šīs regulas mērķiem ir nodrošināt maksājumu mērķtiecīgāku piešķiršanu lauksaimniekiem, kuru lauksaimnieciskā darbība nav maznozīmīga. Tāpēc piekrītu Apvienotās Karalistes apelācijas sūdzībā izvirzītajam argumentam, ka šāda Vispārējās tiesas interpretācija jānoraida.
59.      Komisija atsaucas arī uz Tiesas spriedumu Agrarmarkt Austria (28), lai pamatotu argumentu, ka, lai izvērtētu, vai tiek veikta kāda no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām, un saistībā ar to lai noteiktu, vai konkrētajam pieteicējam var nepiemērot “aktīvā lauksaimnieka” statusu, jāņem vērā saistītie uzņēmumi, kuri nepiesakās uz tiešajiem maksājumiem.
60.      Minētajā spriedumā Tiesai bija jāizvērtē jēdzieni lauksaimnieka “apsaimniekota saimniecība” Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta b) un c) apakšpunkta izpratnē un platība, kas ir “lauksaimnieka rīcībā” šīs regulas 33. panta 1. punkta izpratnē, lai saņemtu tiešos maksājumus saskaņā ar minēto regulu. Šie jēdzieni šajā spriedumā bija jāaplūko saistībā ar situāciju, kurā zemes gabali, kas ir lauksaimniekam piederoša platība, tiek nodoti minētā lauksaimnieka izvēlētiem lietotājiem, kuri, par to maksājot fiksētu atlīdzību, apņemas šo zemes gabalu kopt un novākt ražu, un kurā šis lauksaimnieks veic augsnes sākotnējo apstrādi, sēšanu un stādīšanu un ikdienas apūdeņošanu vai pat – šo lietotāju bezdarbības gadījumā – šo zemes gabalu kopšanu.
61.      Tiesa nosprieda, ka šie apstākļi neliedz attiecīgo lauksaimniecības zemi uzskatīt par lauksaimnieka “apsaimniekotu saimniecību” un “[tā] rīcībā esošu” platību Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta un 33. panta 1. punkta izpratnē, tādējādi pamatojoties uz to, ka lauksaimnieks joprojām uzņemas visu atbildību par attiecīgajiem zemes gabaliem (29).
62.      Komisija no sprieduma Agrarmarkt Austria secina, ka atbalsta pieteicējs var veikt lauksaimniecisku darbību ar citu personu starpniecību (šajā gadījumā ar zemes gabalu lietotāju starpniecību) un tikt kvalificēts kā “lauksaimnieks”. Tādējādi tas pats jāattiecina uz kādu no darbībām, kas iekļautas Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā minētajā izņēmumu sarakstā un var tikt veiktas arī ar citu uzņēmumu starpniecību (ar atbalsta pieteicēju saistīti uzņēmumi, kuri nepiesakās uz tiešajiem maksājumiem, bet ietilpst vienā grupā ar atbalsta pieteicēju).
63.      Šis secinājums, manuprāt, ir kļūdains un nepareizi interpretē spriedumu Agrarmarkt Austria. Kā pareizi uzsver Čehijas Republika, minētajā spriedumā izvirzītie juridiskie jautājumi atšķiras no šīs tiesvedības. Minētajā lietā strīda pamatā bija nevis jautājums par izņēmumu sarakstā iekļautas darbības veikšanu, bet gan termini – lauksaimnieka “apsaimniekota saimniecība” un tā “rīcībā” esoša [saimniecība], un pati lauksaimniece bija pieteikusies uz tiešajiem maksājumiem (30).
64.      Turklāt tās lietas faktiskie apstākļi būtiski atšķīrās no faktiskajiem apstākļiem šajā lietā. Tajā lietā no apstākļiem izrietēja, ka attiecīgā lauksaimniece saglabāja visu atbildību par zemes apstrādi un viņai joprojām bija būtiskas tiesības uz savu saimniecību (31). Tā situācija nav salīdzināma ar scenāriju, kurā pieteicējam ir saistīti uzņēmumi un viens no tiem veic izņēmumu sarakstā minēto darbību.
65.      Visbeidzot, piekrītu Čehijas Republikas argumentam, ka spriedums Agrarmarkt Austria, šķiet, drīzāk apstiprina Apvienotās Karalistes veikto Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta interpretāciju. Minētajā spriedumā Tiesa pārbaudīja atbalsta pieteicēju, lauksaimnieci, lai izvērtētu, vai viņu var kvalificēt kā aktīvu lauksaimnieku un tādējādi vai viņa var saņemt tiešos maksājumus. Lietas īpašie apstākļi lika secināt, ka šī lauksaimniece apsaimniekoja un turēja zemi, lai gan uz noteiktu laiku tā tika nodota lietotājiem. Tādējādi no minētā sprieduma izriet – izvērtējot jautājumu par to, vai lauksaimnieku var uzskatīt par “aktīvu lauksaimnieku”, analīze attiecas tikai uz atbalsta pieteicēju un nevis kādām citām saistītajām vienībām.
b)      Teleoloģiskā analīze
66.      Apvienotā Karaliste piebilst, ka tās nostāju pamato plašāki teleoloģiskie apsvērumi.
67.      Apvienotā Karaliste apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 104. punktā kļūdaini noteikusi, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta galvenais mērķis ir “izvairīties no Savienības budžeta krāpnieciskas izmantošanas riska”. Tās ieskatā, mērķis drīzāk ir, kā noteikts šīs regulas 10. apsvērumā, nodrošināt, ka maksājumi netiek veikti personām, kuru lauksaimnieciskā darbība ir maznozīmīga. Tā piebilst, ka Vispārējā tiesa nav paskaidrojusi, kāpēc ir problemātiski, ja saskaņā ar Apvienotās Karalistes interpretāciju “pieteicējs var sadalīt savas darbības vairākām saistītām vienībām, lai apietu šajā tiesību normā noteiktos ierobežojumus attiecībā uz aktīva lauksaimnieka statusa atzīšanu” (32), ņemot vērā, ka pats pieteicējs joprojām patiešām veiktu lauksaimnieciskas darbības, kas nav maznozīmīgas.
68.      Vispirms vēlos uzsvērt, ka Apvienotā Karaliste, šķiet, daļēji kļūdaini interpretē pārsūdzēto spriedumu. Pārsūdzētā sprieduma 104. punktā, uz kuru atsaucas Apvienotā Karaliste, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā tieši turpināja skaidrojumu, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta mērķis ir arī “ierobežot [KLP] maksājumus tikai tiem lauksaimniekiem, kuri faktiski veic lauksaimniecisko darbību, kas nav maznozīmīga” (33).
69.      Katrā ziņā piekrītu Apvienotajai Karalistei, ka pat šie divi mērķi – aizsargāt krāpšanas novēršanu un nodrošināt tiešo maksājumu mērķtiecīgāku piešķiršanu – nepamato atbalsta pieteicēja saistīto uzņēmumu darbības ņemšanu vērā. Šie divi mērķi nav pietiekami, lai neievērotu Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas formulējumu un kontekstu, jo šo mērķu aizsardzība tiek nodrošināta citādi, kā paskaidrošu turpmākā izklāstā.
70.      Tas izriet, pirmkārt, no tā, ka Savienības likumdevējs Regulas Nr. 1306/2013 60. pantā ir paredzējis īpašu noteikumu, lai vērstos pret to, ka tiek apieti nosacījumi, kas jāizpilda, lai saņemtu tiešos maksājumus, un tādējādi lai vērstos pret krāpnieciskiem pieteikumiem. Otrkārt, Regula Nr. 1307/2013 pati par sevi neaizliedz atbalsta pieteicējam veikt darbības, kas ietilpst izņēmumu sarakstā, un šādos apstākļos izslēdz to no tiešā maksājuma saņemšanas, ja vien pieteikuma iesniedzējs joprojām veic lauksaimniecisku darbību, kas nav maznozīmīga. Ņemot to vērā, nav nepieciešams, lai atbalsta mērķtiecīgākas piešķiršanas nolūkā tiktu ņemtas vērā arī darbības, ko veic saistītie uzņēmumi.
71.      Attiecībā uz pirmo no abiem iepriekš minētajiem aspektiem, proti, krāpniecības novēršanu, Regulas Nr. 1306/2013 60. pantā paredzēts, ka “lauksaimniecības nozares tiesību aktos noteiktās priekšrocības nepiešķir fiziskām vai juridiskām personām, attiecībā uz kurām ir konstatēts, ka tās pretēji šo tiesību aktu mērķiem ir mākslīgi radījušas apstākļus, kas vajadzīgi šādu priekšrocību iegūšanai”.
72.      Šī tiesību norma ilustrē divus aspektus: pirmkārt, Savienības likumdevējs bija domājis par to, ka tiek mākslīgi radīti apstākļi maksājumu saņemšanai saskaņā ar lauksaimniecības nozares tiesību aktiem, un ir to īpaši reglamentējis Regulas Nr. 1306/2013 60. pantā; un, otrkārt, tas to ir darījis attiecībā uz gadījumiem, kad ir konstatēta šāda mākslīga apstākļu radīšana un tādējādi ar piemērojamām tiesību normām noteikto ierobežojumu apiešana. Tādējādi tikai tas, ka pastāv šādas apiešanas risks, saskaņā ar Savienības likumdevēja nodomu nav pietiekami.
73.      Tomēr Komisijas arguments par Savienības budžeta krāpnieciskas izmantošanas risku ir balstīts uz diviem tīri hipotētiskiem scenārijiem. Komisija baidās, pirmkārt, ka pieteicējs varētu gūt labumu no ieņēmumiem, ko rada tā saistītie uzņēmumi, kuri veic izņēmumu sarakstā iekļautās darbības. Tā kā pašu ienākumam no šīm ar lauksaimniecību nesaistītajām darbībām ir (netieša) izcelsme, pieteicēja lauksaimnieciskās darbības varētu tikt kvalificētas tikai kā maznozīmīgas (34). Otrkārt, attiecīgās darbības varētu tikt sadalītas vairākām saistītām vienībām, lai apietu Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmo daļu. Tomēr šiem potenciālajiem riskiem ne vienmēr ir jāmaterializējas visos konkrētajos gadījumos. Tāpēc, manuprāt, tas, ka tie pastāv, neattaisno to, ka, izvērtējot atbalsta pieteicēja “aktīvā lauksaimnieka” statusu saskaņā ar Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmo daļu, tiek ņemti vērā visi ar viņu saistītie uzņēmumi.
74.      Piekrītu Čehijas Republikai un Ungārijai, ka Vispārējās tiesas arguments, ka Regulas Nr. 1306/2013 60. pants nav pietiekams, lai novērstu Savienības budžeta krāpšanas risku (35), un ka tādējādi saistītie uzņēmumi jāņem vērā, izvērtējot Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punktu, nav pārliecinošs. Ņemot vērā Tiesas pastāvīgo judikatūru (36), tikai tas, ka darbības sadala dažādiem uzņēmumiem, ne vienmēr varētu radīt situāciju, uz kuru attiecas Regulas Nr. 1306/2013 60. pants. Minētā tiesību norma paredz, ka papildus objektīvu apstākļu kopumam, kas norāda, ka, lai gan formāli Savienības tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi ir ievēroti, šajā tiesiskajā regulējumā izvirzītais mērķis nav sasniegts (37), jābūt subjektīvam elementam, ko veido vēlme iegūt no Savienības tiesībām izrietošu labumu, mākslīgi radot apstākļus, kas vajadzīgi tā iegūšanai (38). Tomēr, manuprāt, Regulas Nr. 1306/2013 60. panta piemērošanas joma un precīzāk prasība, ka jābūt subjektīvam elementam, drīzāk pauž Savienības likumdevēja nodomu, ka ne katra darbību sadale dažādiem uzņēmumiem ir sodāma un pieteicējs ne vienmēr jāizslēdz no tiešo maksājumu saņemšanas. Regulas Nr. 1306/2013 60. pantā ietvertais tiesiskais regulējums par tiešo maksājumu saņemšanas nosacījumu apiešanu tādējādi neļauj plaši interpretēt Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmo daļu.
75.      Attiecībā uz otro aspektu, proti, mērķi nodrošināt mērķtiecīgāku atbalstu, ir skaidrs, ņemot vērā Regulas Nr. 1307/2013 10. apsvērumu (39), ka Savienības likumdevējam nav bijis nodoma aizliegt jebkādus tiešos maksājumus lauksaimniekiem, kuri veic arī izņēmumu sarakstā iekļautās darbības. Tas tikai vēlējies nodrošināt, ka šīs citas darbības nav atbalsta pieteicēja veikto darbību galvenā daļa.
76.      Kā pareizi norādījusi Apvienotā Karaliste, tas pats izriet no uz Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pēdējās daļas. Minētās daļas a)–c) apakšpunktā ir paredzēta iespēja, ka atbalsta pieteicējs, kas veic kādu no izņēmumu sarakstā iekļautajām darbībām, var atspēkot prezumpciju un pierādīt, ka lauksaimnieciskā darbība, ko tas veic, nav maznozīmīga. Šajā lietā īpaša nozīme ir šīs daļas b) un c) apakšpunktam, jo tie dod atbalsta pieteicējam iespēju pierādīt, ka “tā lauksaimnieciskās darbības nav nenozīmīgas” vai ka “tā darījumdarbības vai uzņēmuma galvenie mērķi ir lauksaimnieciskās darbības veikšana”. Tādējādi šī tiesību norma vēlreiz pierāda – tas vien, ka tiek veikta izņēmumu sarakstā iekļauta darbība, ne vienmēr liedz atbalsta pieteicējam saņemt tiešos maksājumus. Vienīgais būtiskais aspekts šajā ziņā ir tas, ka viņa paša lauksaimnieciskā darbība nav tikai maznozīmīga.
77.      Ņemot to vērā, varētu šķist pretrunīgi, ka tāpēc vien, ka saistītais uzņēmums veic kādu no izņēmumu sarakstā iekļautajām darbībām, pašu atbalsta pieteicēju izslēdz no maksājuma saņemšanas. Tas, ka saistītie uzņēmumi potenciāli veic kādu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām, nekādi neietekmē izvērtējumu, vai atbalsta pieteicēja lauksaimnieciskā darbība ir būtiska vai maznozīmīga.
78.      Turklāt vēlos uzsvērt, ka mērķi, uz kuriem atsaucas Vispārējā tiesa, nav vienīgie atbilstošie mērķi, lai pierādītu Regulas Nr. 1307/2013 tiesību normu pareizu interpretāciju. Saskaņā ar tās 2. apsvērumu “viens no KLP reformas [kuras sastāvdaļa ir attiecīgā regula] pamatmērķiem un viena no tās galvenajām prasībām ir administratīvā sloga samazināšana”, kas “būtu stingri jāņem vērā, veidojot attiecīgos tiešā atbalsta shēmas noteikumus”. Visu ar atbalsta pieteicēju saistīto uzņēmumu ņemšana vērā, manuprāt, būtu pretrunā šim mērķim.
79.      Visbeidzot, piekrītu Čehijas Republikai un Ungārijai, ka pretējs secinājums radītu jautājumus saistībā ar tiesiskās drošības principu.
80.      No Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesiskās drošības princips prasa, lai tiesību normas būtu skaidras un precīzas un lai to piemērošana personām būtu paredzama tā, lai ieinteresētās personas nepārprotami zinātu savas tiesības un pienākumus un spētu atbilstoši rīkoties (40). Tas ir īpaši svarīgi, ja pastāv negatīvu finansiālu seku risks (41).
81.      Kā uzsvēra Čehijas Republika, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā nav precizējusi, kādai jābūt attiecīgo uzņēmumu saiknes pakāpei, kādai jābūt sabiedrības organizācijas struktūrai, lai izveidotu grupu, un to, vai un kā jāreglamentē atsevišķu grupas locekļu savstarpējās attiecības.
82.      Ņemot to vērā, dalībvalstu iestāžu veiktu maksājumu izslēgšana no Savienības finansējuma, pamatojoties uz diezgan neskaidru un nenoteiktu Savienības tiesību normas interpretāciju, manuprāt, ir grūti savienojama ar šo Savienības tiesību principu.
83.      Noslēgumā uzskatu, ka Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas formulējums, konteksts, kādā iekļaujas šī tiesību norma, un tās mērķi nepieļauj, ka, izvērtējot aktīva lauksaimnieka statusu, tiek ņemti vērā ar atbalsta pieteicēju saistītie uzņēmumi. Tāpēc apelācijas sūdzība jāapmierina, jo Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, interpretēdama Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmo daļu tādējādi, ka tā aizliedz tiešos maksājumus lauksaimniekiem, kuri paši neveic kādu no izņēmumu sarakstā iekļautajām darbībām, bet to dara ar tiem saistīti uzņēmumi, tādējādi apstiprinādama Komisijas strīdīgajā lēmumā sniegto šīs pašas tiesību normas interpretāciju. Tāpēc pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ.
VII. Nepieciešamības lietu nodot atpakaļ Vispārējai tiesai neesība
84.      Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja apelācija ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Vispārējā tiesā.
85.      Kā paskaidrots iepriekš, apelācijas sūdzības iznākums ir balstīts uz tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, interpretēdama Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmo daļu. Apvienotā Karaliste lūdza atcelt pirmajā instancē apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas to precīzo interpretāciju, ko pieņēmusi Komisija, un apgalvoja, ka tādējādi Komisija ir kļūdaini izslēgusi no Savienības finansējuma atsevišķus izdevumus, kas radušies tās akreditētajām maksājumu aģentūrām saskaņā ar ELGF un ELFLA. Tāpēc apstrīdētais lēmums arī ir spēkā neesošs, jo tas ir balstīts uz to pašu kļūdaino Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmās daļas interpretāciju, un ir jāatceļ. Tādēļ nav nepieciešams lietu nodot atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā.
VIII. Tiesāšanās izdevumi
86.      Reglamenta 184. panta 2. punktā ir paredzēts, ka tad, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
87.      Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas saskaņā ar tā 184. panta 1. punktu ir piemērojams apelācijas tiesvedībai, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
88.      Šajā lietā Apvienotā Karaliste lūdza piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tā kā apelācijas sūdzība būtu jāapmierina un prasība jānoraida, Komisijai būtu jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus gan pirmajā, gan apelācijas instancē.
IX.    Secinājumi
89.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai:
–        Atcelt 2024. gada 31. janvāra spriedumu Apvienotā Karaliste/Komisija (T‑56/22, EU:T:2016:51).
–        Atcelt Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2021/2019, ciktāl ar to jēdziena “aktīvs lauksaimnieks” definīcijas nepilnības dēļ no Eiropas Savienības finansējuma ir izslēgti Apvienotās Karalistes akreditētajām maksājumu aģentūrām radušies konkrēti izdevumi, kurus tās ir attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA).
–        Piespriest Eiropas Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Spriedums, 2024. gada 31. janvāris, Apvienotā Karaliste/Komisija (T‑56/22, turpmāk – pārsūdzētais spriedums, EU:T:2024:51).
3      Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa atzina, ka Apvienotajai Karalistei bija tiesības celt prasību, pamatojoties uz Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (OV 2020 L 29, 7. lpp.) (turpmāk – Izstāšanās līgums) 90. panta otrā daļas c) punktu.
4      Komisijas Īstenošanas lēmums (ES) 2021/2019 (2021. gada 17. novembris) (OV 2021, L 413, 3. lpp.; turpmāk – strīdīgais lēmums). Šajā ziņā norādīšu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir kļūdaini izmantojusi nepareizu lēmuma numuru (2021/2020).
5      Šajā ziņā skat. LESD 38.–44. pantu.
6      Šajā ziņā skat. Komisijas paziņojumu Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “KLP 2020. gada perspektīvā: Kā risināt nākotnē paredzamās ar pārtiku, dabas resursiem un teritoriālajiem aspektiem saistītās problēmas” (COM(2010) 672 final), 7. lpp.; Eiropas Savienības faktu lapas – 2026, Tiešie maksājumi, 1. lpp., pieejams https://www.europarl.europa.eu/ftu/pdf/lv/FTU_3.2.7.pdf; un Eiropas Komisija, Kas ir ienākumu atbalsts – Pārskats par tiešajiem maksājumiem lauksaimniekiem, pieejams https://agriculture.ec.europa.eu/common‑agricultural‑policy/income‑support/income‑support‑explained_lv.
7      Turpat.
8      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido noteikumus par lauksaimniekiem paredzētiem tiešajiem maksājumiem, kurus veic saskaņā ar kopējās lauksaimniecības politikas atbalsta shēmām, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 637/2008 un Padomes Regulu (EK) Nr. 73/2009 (OV 2013, L 347, 608. lpp.). Šī regula tika atcelta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2021/2115 (2021. gada 2. decembris), ar ko izveido noteikumus par atbalstu stratēģiskajiem plāniem, kuri dalībvalstīm jāizstrādā saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku (KLP stratēģiskie plāni) un kurus finansē no Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonda (ELGF) un no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA), un ar ko atceļ Regulas (ES) Nr. 1305/2013 un (ES) Nr. 1307/2013 (OV 2021, L 435, 1. lpp.). Tomēr Regula Nr. 1307/2013 šajā lietā ir piemērojama ratione temporis.
9      Šajā ziņā skat. Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1306/2013 (2013. gada 17. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu (OV 2013, L 347, 549. lpp). 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
10      Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1306/2013 58. panta 2. punktu, Regulas Nr. 1306/2013 59. panta 1. punktu un Regulas Nr. 1306/2013 67. panta 1. un 2. punktu.
11      Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1306/2013 72. panta 1. punktu.
12      Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta trešo daļu.
13      Komisija lietoja terminu “saistītās vienības”. Tomēr, lai izvairītos no pārpratumiem, lietošu jēdzienu “saistītie uzņēmumi”, ko Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētajā spriedumā, tādējādi atsaucoties uz to pašu situāciju.
14      Skat. spriedumu, 2024. gada 13. jūnijs, Agrarmarkt Austria (C‑731/22, EU:C:2024:503).
15      Skat. termina “saimniecība” definīciju Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā.
16      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 10. septembrī, Hamas/Padome (C‑122/19 P, EU:C:2020:690, 27. punkts).
17      Ceturtā argumenta pēdējā daļā Apvienotā Karaliste atsaucas uz Vispārējās tiesas apgalvojumu, ka “pieteicējs varētu sadalīt savas darbības vairākām saistītām juridiskām personām, lai apietu šajā tiesību normā noteiktos ierobežojumus attiecībā uz aktīva lauksaimnieka statusa atzīšanu”.
18      Šajā ziņā skat. Regulas Nr. 1307/2013 1. panta a) punktu.
19      Atgādināšu, ka saskaņā ar šo tiesību normu “tiešos maksājumus nepiešķir fiziskām vai juridiskām personām vai fizisku vai juridisku personu grupām, kuru lauksaimniecības zemes ir galvenokārt tādas zemes, kuras tiek dabiski uzturētas noganīšanai vai kultūraugu audzēšanai piemērotā stāvoklī, un kuri šajās platībās neveic darbību minimumu, ko dalībvalstis noteikušas saskaņā ar 4. panta 2. punkta b) apakšpunktu”.
20      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. aprīlis, Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, 54. punkts).
21      Skat. pārsūdzētā sprieduma 71. punktu.
22      Turpat.
23      Mans izcēlums.
24      Citās valodu versijās arī lietots vārdam “kuras” līdzvērtīgs vārds, tādējādi prasot tiešu cēloņsakarību starp atbalsta pieteicēju un to darbību īstenošanu, kas ietvertas izņēmumu sarakstā (it īpaši skat. čehu valodas versijā “přímé platby se neposkytnou fyzickým či právnickým osobám ani skupinám fyzických či právnických osob, které provozují [..]”‚ vācu valodas versijā “[n]atürlichen oder juristischen Personen oder Vereinigungen natürlicher oder juristischer Personen, die [..] betreiben sowie [..]
erbringen, werden keine Direktzahlungen gewährt”, franču valodas versijā “aucun paiement direct n’est octroyé à des personnes physiques ou morales ni à des groupements de personnes physiques ou morales qui exploitent [..]” un grieķu valodas versijā “Δεν χορηγούνται άμεσες ενισχύσεις σε φυσικά ή νομικά πρόσωπα, ή σε ομάδες φυσικών ή νομικών προσώπων, που διευθύνουν [..]”). Mans izcēlums.
25      Tā atsaucās uz spriedumu, 2022. gada 7. aprīlis, Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, 54. punkts).
26      Skat. pārsūdzētā sprieduma 97. un 98. punktu.
27      Vēlos uzsvērt, ka pretēji tam, ko apgalvo Čehijas Republika, es tomēr nesaskatu problēmu, ka atbalsta pieteicējs varētu tikt kvalificēts kā “aktīvs lauksaimnieks”, lai gan pats neveic lauksaimniecisku darbību, pamatojoties tikai uz to, ka viens no saistītajiem uzņēmumiem veic šādu darbību. Manuprāt, Regulas Nr. 1307/2013 9. panta 2. punkta pirmajā daļā ietvertā prezumpcija ļauj šo situāciju viegli uztvert, jo šis atbalsta pieteicējs tad tieši veic vienu no izņēmumu sarakstā minētajām darbībām.
28      Spriedums, 2024. gada 13. jūnijs (C–731/22, turpmāk – spriedums Agrarmarkt Austria, EU:C:2024:503).
29      Spriedums Agrarmarkt Austria, 34. un 36. punkts.
30      Spriedums Agrarmarkt Austria, 23. punkts.
31      Spriedums Agrarmarkt Austria, 34.–36. punkts.
32      Skat. pārsūdzētā sprieduma 105. punktu.
33      Skat. pārsūdzētā sprieduma 104. punktu.
34      Šķiet, šī argumentācija pēc analoģijas ir balstīta uz skaidrojumiem, kas sniegti Komisijas Deleģētās regulas (ES) Nr. 639/2014 (2014. gada 11. marts), ar ko papildina Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1307/2013, ar ko izveido noteikumus par lauksaimniekiem paredzētiem tiešajiem maksājumiem, kurus veic saskaņā ar kopējās lauksaimniecības politikas atbalsta shēmām, un ar kuru groza minētās regulas X pielikumu (OV 2014, L 181, 1. lpp.), 13. pantā, kurā ir noteikti kritēriji, kas pierāda, ka lauksaimnieciskās darbības nav nenozīmīgas, un šajā ziņā tiek minēti “kopējie ieņēmumi, kas iegūti no lauksaimnieciskām darbībām”.
35      Šajā ziņā skat. pārsūdzētā sprieduma 107.–111. punktu. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 109. punktā arī norādīja, ka no Regulas Nr. 1306/2013 60. panta formulējuma (“fiziska vai juridiska persona”) ir skaidrs, ka šis pants nav piemērojams attiecībā uz grupu, kura piesakās uz tiešajiem maksājumiem. Tās 2. pantā tomēr ir atsauce uz termina “lauksaimnieks” definīciju Regulas Nr. 1307/2013 4. panta izpratnē. Tāpēc secinu, ka Regulas Nr. 1306/2013 60. pantā ir pausta vispārēja doma, ka tādos apstākļos, kādi ir aprakstīti minētajā tiesību normā, priekšroka nebūtu jāpiešķir un ka tādējādi šī tiesību norma attiecas arī uz “grupām”.
36      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. aprīlis, Avio Lucos (C‑176/20, EU:C:2022:274, 70. punkts un tajā minētā judikatūra).
37      Šajā nozīmē skat. pārsūdzēto spriedumu, 109. punkts un tajā minētā judikatūra.
38      Turpat.
39      Atgādināšu, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1307/2013 10. apsvērumu “pieredze dažādu lauksaimniekiem paredzētu atbalsta shēmu piemērošanā liecina, ka vairākos gadījumos atbalsts tika piešķirts fiziskām vai juridiskām personām, kuru darījumdarbības mērķis nav vai tikai nelielā mērā ir lauksaimnieciskās darbības veikšana. Lai nodrošinātu atbalsta mērķtiecīgāku piešķiršanu, dalībvalstīm būtu jāatturas no tiešo maksājumu piešķiršanas attiecīgām fiziskām un juridiskām personām, ja vien šīs personas nevar pierādīt, ka to lauksaimnieciskā darbība nav maznozīmīga. [..].”
40      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 5. maijs, Spānija/Padome (C‑147/13, EU:C:2015:299, 79. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2022. gada 17. novembris, Avicarvil Farms (C‑443/21, EU:C:2022:899, 46. punkts).
41      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. septembris, Čehijas Republika/Komisija (C‑4/17 P, EU:C:2018:678, 58. punkts).