62001CC0486_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Francijas politiskā partija Front national
iesniedza apelāciju par Pirmās instances tiesas 2001. gada 2. oktobra spriedumu apvienotajās lietās Martinez
u. c./Parlaments (T-222/99, T- 327/99 un T -329/99, Recueil 2001, II-2823. lpp.), ar kuru kā nepamatota tika noraidīta tās prasība atcelt Eiropas Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu par "Neatkarīgo deputātu tehniskās grupas (TDI) – jauktās grupas" likvidēšanu ar atpakaļejošu spēku.
2. Kopienas iestādes atbildes rakstā uz apelāciju ir ietverta pretapelācija, lūdzot Tiesu atcelt Apstrīdēto spriedumu daļā, kurā prasību par tiesību akta atcelšanu atzina par pieņemamu. Ja Eiropas Parlamenta prasība ir dibināta, Front national
prasība būtu atzīstama par nepieņemamu.
I – Prasība atcelt tiesību aktu
A – Atbilstošās tiesību normas
3. Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. pantā ar nosaukumu "Politisko grupu izveidošana" redakcijā, kas ir spēkā kopš 1999. gada 1. maija,(2) ir noteikts:
“1. Deputāti var apvienoties grupās saskaņā ar savu politisko pārliecību.
2. Politiskās grupas sastāvā jābūt deputātiem no vairāk nekā vienas dalībvalsts. Politiskās grupas izveidošanai nepieciešamais minimālais dalībnieku skaits ir divdesmit trīs, ja tie ir no divām dalībvalstīm, astoņpadsmit, ja tie ir no trim dalībvalstīm, un četrpadsmit, ja tie ir no četrām vai vairāk dalībvalstīm.
3. Deputāts var darboties tikai vienā politiskajā grupā.
4. Par politiskās grupas izveidošanu paziņo Parlamenta priekšsēdētājam. Šajā paziņojumā norāda politiskās grupas nosaukumu, locekļu vārdus un biroja sastāvu.
5. Paziņojumu par politiskās grupas izveidošanu publicē “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī”.”
4. Reglamenta 30. pants par deputātiem, kas nepieder nevienai politiskai grupai, nosaka:
“1. Deputātiem, kuri nav pievienojušies nevienai politiskajai grupai, ir sekretariāts. Pēc ģenerālsekretāra priekšlikuma tā izveidošanas noteikumus nosaka Prezidijs.
2. Prezidijs nosaka arī šo deputātu statusu un parlamentārās tiesības.”
5. Saskaņā ar Reglamenta 23. pantu, priekšsēdētāju konferenci veido Parlamenta priekšsēdētājs un politisko grupu priekšsēdētāji ar balsstiesībām, kā arī divi pie politiskām grupām nepiederīgu deputātu pārstāvji, kuri sanāksmēs piedalās bez balsstiesībām. Turklāt politiskajām grupām ir rezervēta iespēja ierosināt lēmumu pieņemšanu par debašu beigšanu jautājumā par Komisijas ievēlēšanu (33. pants), tāpat kā piedalīšanos Parlamenta delegācijā Saskaņošanas komitejā (82. pants). Savukārt Reglamenta 137. pantā politiskajām grupām tiek paredzētas tiesības sniegt paskaidrojumus par balsojumu ne ilgāk kā divas minūtes.
6. Reglaments arī paredz, ka politiskai grupai vai vismaz trīsdesmit diviem deputātiem ir iniciatīvas tiesības šādos jautājumos:
– izvirzīt priekšsēdētāja, priekšsēdētāja vietnieku un kvestoru kandidatūras (13. pants);
– uzdot mutiskus jautājumus Padomei vai Komisijai un lūgt šo jautājumu iekļaušanu “Parlamenta darba kārtībā” (42. pants);
– ierosināt ieteikumu izteikšanu Padomei Līguma par Eiropas Savienību V un VI sadaļā minētajos jautājumos vai tad, ja nav veikta apspriešanās ar Parlamentu jautājumā par starptautisku nolīgumu, kas ietilpst Reglamenta 97. vai 98. panta piemērošanas jomā (49. pants);
– ierosināt grozījumus Padomes vienotajā nostājā (80. pants);
– ierosināt steidzamu apspriešanu (112. pants).
7. Saskaņā ar Reglamenta 180. pantu:
“1. Ja rodas šaubas par to, kā šo Reglamentu piemērot vai interpretēt, Parlamenta priekšsēdētājs, neskarot iepriekš pieņemtos lēmumus šajā jomā, var nodot jautājumu izskatīšanai atbildīgajā komitejā.
[..]
4. Ja kāda politiskā grupa vai vismaz trīsdesmit divi deputāti iebilst pret atbildīgās komitejas interpretāciju, jautājumu iesniedz izskatīšanai Parlamentam, kas pieņem lēmumu ar nodoto vienkāršu balsu vairākumu, klātesot vismaz vienai trešdaļai deputātu. Ja interpretāciju noraida, jautājumu nodod atkārtotai izskatīšanai komitejā.
5. Interpretāciju, pret kuru nav izteikts neviens iebildums, kā arī to interpretāciju, kuru Parlaments ir pieņēmis, pievieno kursīvā kā Reglamenta attiecīgā panta vai pantu skaidrojumu kopā ar pieņemtajiem lēmumiem Reglamenta piemērošanas jomā.
6. Šie skaidrojumi rada precedentu turpmākajai attiecīgo pantu piemērošanai un interpretācijai.
[..]"
B – Prāvas rašanās fakti
8. Ar 1999. gada 19. jūlija vēstuli vairāki dažādām politiskām grupām piederīgi Parlamenta deputāti saskaņā ar Reglamenta 29. panta 4. punktu paziņoja Parlamenta priekšsēdētājam par "Neatkarīgo deputātu tehniskās grupas (TDI) – jauktās grupas" izveidošanu, par kuras darbības mērķi tika deklarēta iespēju nodrošināšana visiem deputātiem pilnā apjomā īstenot savus parlamentāros mandātus.
9. TDI grupas “izveides noteikumos” tika paredzēts:
“Atsevišķie locekļi, kuriem ir paraksta tiesības, apliecina savu savstarpēju pilnīgu politisku neatkarību. Tādējādi:
─ balsošana ir brīva kā komitejās, tā arī plenārsēdē;
─ ikvienam loceklim ir aizliegts izteikties grupas deputātu kopuma vārdā;
─ grupas sanāksmju vienīgais mērķis ir piešķirt uzstāšanās laiku, kā arī risināt dažādus pārvaldes un finanšu jautājumus saistībā ar grupu;
─ grupas Prezidija sastāvu veido dažādu grupējumu pārstāvji.”
10. 1999. gada 20. jūlija plenārsēdes protokolā(3) norādīts, ka Parlamenta priekšsēdētāja ir paziņojusi, ka no divdesmit deviņiem deputātiem ir saņēmusi paziņojumu par jaunas politiskas grupas ar nosaukumu “Neatkarīgo deputātu tehniskā grupa” (TDI) izveidi.
Pārējo politisko grupu priekšsēdētāji, uzskatīdami, ka šajā gadījumā netika ievērots Reglamenta 29. panta 1. punktā izvirzītais priekšnosacījums par politisko uzskatu līdzību, lūdza Parlamenta Konstitucionālo jautājumu komiteju interpretēt minēto normu un attiecīgos deputātus atzīt par politiskajām grupām nepiederīgiem līdz brīdim, kamēr šāds atzinums nav sniegts.
11. 1999. gada 28. jūlija vēstulē Konstitucionālo jautājumu komitejas priekšsēdētājs Parlamenta priekšsēdētājai paziņoja:
“1999. gada 27. un 28. jūlija sanāksmē Konstitucionālo jautājumu komiteja izvērtēja Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācijas pieprasījumu, ko tai nosūtīja priekšsēdētāju konference saskaņā ar tās 1999. gada 21. jūlija sanāksmē nolemto.
Pēc vispusīgas viedokļu apmaiņas un balsojot ar piecpadsmit balsīm "par", divām balsīm "pret" un vienu balsi "atturoties", Konstitucionālo jautājumu komiteja Reglamenta 29. panta 1. punktu interpretē šādi:
Paziņojums par TDI grupas izveidošanu nav atbilstīgs Reglamenta 29. panta 1. punktam.
Faktiski paziņojums par šīs grupas izveidošanu, jo īpaši grupas vēstules Eiropas Parlamenta priekšsēdētājam 2. pielikums, izslēdz jebkādu politisko uzskatu līdzību. Grupa pieļauj to savu locekļu pilnīgu politisko neatkarību, kuriem ir paraksta tiesības.
Ierosinu kā interpretējošu piezīmi Reglamenta 29. panta 1. punktā iekļaut šādu tekstu:
“Šī panta nozīmē nav pieļaujama grupu izveidošana, kuru sastāvā esošie deputāti atklāti noliedz jebkādu savstarpēju politiskā rakstura un uzskatu līdzību.”
[..]”
12. Lai gan saskaņā ar Reglamenta 180. panta 4. punktu TDI grupa iebilda pret Konstitucionālo jautājumu komitejas interpretējošo piezīmi, 1999. gada 14. septembra plenārsēdē Parlaments šo piezīmi apstiprināja ar deputātu balsu vairākumu.(4)
C – Prasījumi un prasības atcelt tiesību aktu pamati
13. 1999. gada 19. novembrī Front national
cēla prasību Pirmās instances tiesā atcelt Eiropas Parlamenta lēmumu, ar kuru tika likvidēta TDI grupa, un uzlikt atbildētājai iestādei par pienākumu segt tiesāšanās izdevumus (lieta T-327/99).
Prasības pamats bija: 1) Reglamenta 29. panta 1. punkta kļūdaina interpretācija; 2) vienlīdzīgas attieksmes principa un Reglamenta noteikumu pārkāpums, kā arī tiesiskā pamatojuma trūkums sakarā ar to, ka Parlaments nepamatoti pārbaudīja TDI grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam un nepamatoti uzskatīja, ka šīs grupas locekļu vidū nav politisko uzskatu līdzības; 3) vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums attiecībā uz TDI grupas locekļiem; 4) dalībvalstīm kopēju parlamentāro tradīciju neievērošana; 5) būtisku procesuālo prasību pārkāpumi; un 6) pieņēmums par nepareizu procesa piemērošanu.
14. 1999. gada 5. oktobrī par Eiropas Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu, ar kuru tika apstiprināta Konstitucionālo jautājumu komitejas nostāja jautājumā par deklarācijas par TDI grupas izveidi atbilstību Reglamenta 29. pantam, prasību cēla Martiness [ Martinez ] un de Golls [ de Gaulle ] (lieta T-222/99); 22. novembrī pret minēto lēmumu prasību cēla Bonino [ Bonino ], Panella [ Pannella ], Kapato [ Cappato ], Delalba [ Dell’Alba ], Della Vedova [ Della Vedova ], Dipuā [ Dupuis ], Turko [ Turco ] un Lista Emma Bonino [ Lista Emma Bonino ] (lieta T-329/99). Pirmās instances tiesa izdeva rīkojumu par šo triju lietu apvienošanu sprieduma pieņemšanai saskaņā ar sava Reglamenta 50. pantu.
II – Apstrīdētais spriedums
15. Lietā T-327/99 Parlaments formāli neiesniedza apsvērumus par nepieņemamību saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 114. pantu. Tomēr tas iebilda, ka prasība atcelt tiesību aktu nav pieņemama, jo 1999. gada 14. septembra akts, būdams vispārēja rakstura normas deklaratīva interpretācija, tieši neskāra atbildētāju EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.
16. Šis pamats ir iztirzāts sprieduma 66. un 67 punktā:
“66 Attiecībā uz lietu T-327/99 ir jāuzsver, ka Francijas politiskā partija Front national
ir juridiska persona, kuras statūtos izvirzītais mērķis ir – ar savu biedru palīdzību sekmēt politisko ideju un projektu attīstību valsts un Eiropas iestāžu ietvaros. Tā iesniedza deputātu kandidātu sarakstu Eiropas Parlamenta vēlēšanām 1999. gada jūnijā. Visas šajā sarakstā iekļautās personas, kas tika ievēlētas Parlamentā, veidoja daļu no deputātiem, kuri paziņoja par TDI grupas izveidošanu. 1999. gada 14. septembrī pieņemtā akta dēļ tie visi atrodas augšminētajā 59. punktā norādītajā stāvoklī, kas tieši ietekmē apstākļus, kādos tie īsteno savas Eiropas Parlamentā pārstāvētās idejas un projektus, un tādējādi arī apstākļus, kādos šī politiskā partija var sasniegt tās izvirzītos mērķus Eiropas līmenī.
67 Tādējādi 1999. gada 14. septembrī pieņemtais akts ir uzskatāms par tādu, kas tieši ietekmē Front national .”
Minētajā 59. punktā ir noteikts:
“59 Šajā ziņā ir jāuzsver, ka 1999. gada 14. septembra akts liedz iespēju par TDI grupas izveidi paziņojušajiem deputātiem ar minētās grupas palīdzību apvienoties politiskā grupā Reglamenta 29. panta 1. punkta nozīmē, tādējādi uzskatot šos deputātus par politiskām grupām nepiederīgiem deputātiem saskaņā ar šā Reglamenta 30. pantu. [..] [T]ādējādi minēto deputātu mandāta īstenošanā piemēro kārtību, kas atšķiras no tās, kāda piemērojama saistībā ar piederību politiskai grupai un kas viņiem būtu piemērojama gadījumā, ja nebūtu pieņemts 1999. gada 14. septembra akts.”
17. Sprieduma 75. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka trīs prasības atcelt tiesību aktu ir pieņemamas; pēc tam, izskatīdama prasības pēc būtības, tās noraidīja kā nepamatotas.
II I – Apelācijas sūdzība pret Apstrīdēto aktu
18. Apelācijas sūdzību pret Apstrīdēto aktu iesniedza Martiness (lieta C-488/01 P) un Front national
(lieta C-486/01 P). Abi pārsūdzētāji turklāt prasīja apturēt sprieduma izpildi. Lietas tika apvienotas, lai pieņemtu Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 21. februāra rīkojumu noraidīt pieteikumu par pagaidu pasākumiem, īpaši norādot uz tiesību paturēšanu lemt par tiesāšanās izdevumiem.
19. Martinesa apelācija ar Tiesas 2003. gada 11. novembra rīkojumu tika izskatīta Tiesas plēnumā; Tiesa atteicās balstīties uz Reglamenta 119. pantu, uzskatot, ka apelācija acīmredzami ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
20. Savā 2001. gada 17. decembrī iesniegtajā pieteikumā Front national
lūdza Tiesu(5) :
– pasludināt apelāciju par pieņemamu;
– atzīt, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi Kopienu tiesību pārkāpumu;
– atcelt [A]pstrīdēto spriedumu;
– pieņemt spriedumu atcelt Apstrīdēto spriedumu, vai arī nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai; un
– piespriest Eiropas Parlamentam atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus.
21. Eiropas Parlaments neiesniedza apelācijas sūdzību par Pirmās instances tiesas spriedumu Tiesas Statūtu 56. panta pirmajā daļā noteiktajā divu mēnešu termiņā.(6) Tomēr savā 2002. gada 14. februārī iesniegtajā atbildes rakstā uz Front national
apelāciju pretapelācijas ceļā lūdza Tiesu:
– noraidīt apelāciju;
– atcelt Apstrīdēto spriedumu tajā daļā, kas atzīst Front national
prasību [atcelt tiesību aktu] par pieņemamu;
– noraidīt Front national
prasību lietā T-327/99 kā nepieņemamu vai, pakārtoti, kā nepamatotu; un
– piespriest Front national
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22. Tiesas priekšsēdētājs liedza atļauju iesniegt repliku un atbildi uz repliku pamata apelācijas tiesvedībā. Tomēr viņš atļāva Front national
replikā pamatot savu nostāju attiecībā uz argumentiem, ko savas pretapelācijas pamatojumam izvirzīja Parlaments atbildes raksta uz apelāciju 15.-29. punktā, šo darbību veicot 2002. gada 15. aprīlī.
Tā kā Parlaments neizmantoja tiesības iesniegt papildu rakstus, Tiesas kanceleja nodeva atpakaļ Front national
tās 2002. gada 27. maijā iesniegto rakstu.
23. 2003. gada 9. decembrī lietā C-486/01 P tika noturēta tiesas sēde, kuras laikā tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi.
IV – Apelācijas izvērtējums
24. Ņemot vērā Eiropas Parlamenta apgalvoto, ka Front national
prasība atcelt tiesību aktu bija noraidāma kā nepieņemama sakarā ar šīs partijas prasījuma tiesību neesamību, rodas dilemma par to, kādā secībā šī lieta būtu jāizskata: vai pirmkārt izskatot pamata apelāciju un pēc tam pretapelāciju, vai otrādi.(7) Apzinoties to, ka katrs risinājums novestu pie ļoti atšķirīga iznākuma, uzskatu, ka Tiesai būtu jāizvēlas otrs risinājums un pirmkārt jāizskata pretapelācija.
25. Šādas alternatīvas izvēli pamato vairāki iemesli. No vienas puses, ja pirmo izskatītu pamata apelāciju, pat ja to atzītu par nepieņemamu, iespējams, ka Tiesa nebūtu atbrīvota no pienākuma turpinājumā izlemt jautājumu par pretapelāciju.(8) Tas pats notiktu gadījumā, ja to atzītu par nepamatotu.(9) Turklāt, ja atzītu, ka Pirmās instances tiesa bija pareizi piemērojusi EKL 230. panta ceturto daļu, ievērotajai secībai nebūtu nozīmes. Savukārt, ja nospriestu, ka, atzīstot prasītāja tiesības celt prasību atcelt tiesību aktu, pieļauta juridiska kļūda, pamata apelācija būtu noraidāma kā nepieņemama un tādējādi nebūtu lietderīgi to izskatīt pēc būtības, neievērojot procesuālās ekonomijas principu.
No otras puses, kā esmu norādījis secinājumos lietā Padome/ Boehringer (10), prasītāja prasījuma tiesību pieņemamība ir lietas virzības priekšnosacījums, kuram trūkstot tiesas iestāde nav tiesīga izskatīt lietu pēc būtības.(11)
A – Eiropas Parlamenta pretapelācija
1. Lietas dalībnieku argumenti
26. Parlaments uzskata, ka Front national
prasība atcelt tiesību aktu (lieta T-327/99) nebija pieņemama sakarā ar to, ka tai nebija tiesības celt prasību, jo tā netika tieši skarta. Atzīstot pieņemamību, Pirmās instances tiesa kļūdaini interpretēja EKL 230. panta ceturto daļu un pārkāpa Kopienu tiesības Tiesas Statūtu 58. panta nozīmē.
27. Pirmkārt, Parlaments norāda uz pretrunām starp Apstrīdētā sprieduma 67. punktu un citām sprieduma daļām, kas rada pamatu iespaidam, ka Pirmās instances tiesas vērtējums atšķīrās no sākotnējā, nekādi nepamatojot šo maiņu. Iestāde pamatojas uz spriedumā norādīto, ka Apstrīdētais akts varētu TDI grupas sastāvā esošos deputātus skart tieši, jo tiem liedza iespēju, izmantojot TDI grupu, apvienoties politiskā grupā saskaņā ar Reglamenta 29. panta 1. punktu. Parlaments uzskata par neiedomājamu, ka valsts politiskās partijas, kam Reglaments nepiešķir jebkādu īpašu statusu, Parlamenta akti ietekmētu tādā pašā veidā kā deputātus, kas saskaņā ar Reglamentu bauda īpašu statusu. Tas piebilst, ka gadījumā, ja juridisku personu statūtu normas ietekmētu prasības pieņemamību, viņu prasījuma celšanas tiesības galu galā būtu atkarīgas no pašu gribas, un šādā gadījumā vienām šādām personām būtu iespējams īstenot procesuālās darbības, savukārt citām šādas iespējas nebūtu.
28. Otrkārt, pēc Parlamenta domām, lai gan Apstrīdētais akts, iespējams, nelabvēlīgi ietekmēja konkrētu deputātu stāvokli, pasliktinot viņu partijas ideju un projektu īstenošanas apstākļus, skaidrs ir arī tas, ka par tieši skartiem varētu uzdoties vienīgi Front national
biedri, jo minētā Francijas politiskā partija tiek skarta tikai netieši.
29. Treškārt, Parlaments uzskata, ka iekšējās darba organizācijas mērķiem pieņemts akts nevar radīt tiesiskas sekas attiecībā pret citiem subjektiem. Lai gan Front national
piedalījās 1999. gada jūnija vēlēšanās, pēc vēlēšanām tiesiskās attiecības starp politiskajām partijām, kas piedalījās vēlēšanu kampaņā, un ievēlētajiem deputātiem vairs nepastāv, kā tas izriet gan no Akta par Asamblejas pārstāvju ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās 4. panta 1. punkta, gan Reglamenta 2. panta(12), saskaņā ar kuriem Parlamenta deputāti īsteno savas pilnvaras neatkarīgi un viņiem nav saistoši nekādi norādījumi, un viņi nesaņem saistošu mandātu. Šādos apstākļos, atzīstot, ka Apstrīdētais akts rada tiesiskas sekas Front national, deputātu loma tiktu ierobežota, tos pielīdzinot vienkāršiem starpniekiem starp savām partijām un Parlamentu bez pašu autonomijas un atbildības, kas būtu pretrunā viņu patiesajam statusam. Parlaments piebilst, ka šajā ziņā nav nozīmes EKL 191. pantam, kurā uzsvērta partiju starptautiskā nozīme Eiropas Savienības integrācijas un Eiropas apziņas veidošanas sekmēšanā, kā arī pilsoņu gribas paušanā(13), jo, pirmkārt, Eiropas politiskajām partijām joprojām nav konstitucionāla statusa, kas noteiktu to tiesības un pienākumus Kopienas mērogā(14), un, otrkārt, pēc sava rakstura tām vajadzētu iekļaut dažādu dalībvalstu elementus, kā tas nav Front national
gadījumā, kas ir organizācija, kuras sēdeklis ir vienīgi Francijā.
30. Ceturtkārt, Parlaments norāda uz negatīvajām sekām, kādas varētu rasties gadījumā, ja celto prasību atzītu par pieņemamu. Pieņemot Pirmās instances tiesas veikto interpretāciju, tiktu radīts risks, ka pieaugs prasību plūsma no personām, kuras Parlamenta iekšējā darba organizācijas pasākumi skar vienīgi netieši. Kā piemēru tas norāda uz politisko partiju fondiem gadījumā, ja izbeigtu apropriāciju piešķiršanu politiskajām grupām un pārējām politiskajām partijām, kuras saskaņā ar saviem statūtiem varētu uzskatīt, ka tās skar konkrēti Reglamenta noteikumi, kā, piemēram, 152. pants par Parlamenta komiteju sastāvu vai 168. pants par parlamentārās sadarbības delegāciju sastāvu un uzdevumiem, kuros ņem vērā dalībvalstu un politisko uzskatu taisnīgu pārstāvību.
31. Front national
uzskata, ka Kopienu tiesas iestādēm vajadzētu būt tiesīgām efektīvi kontrolēt Eiropas Parlamenta aktus, ņemot vērā tā ievērojamo pilnvaru, lēmumu pieņemšanas pilnvaras un darbības līdzekļu paplašināšanos.
Tā apgalvo, ka Apstrīdētais akts to esot skāris tieši, jo TDI grupas likvidācija nelabvēlīgi ietekmēja ne vien tās deputātus, kam tika liegta iespēja īstenot virkni politisko tiesību, kas paredzētas grupām piederīgiem deputātiem, bet arī politiskās partijas, kuru biedri viņi bija. Tā uzsver savu ieinteresētību nodrošināt, lai tās sarakstu pārstāvji, kas tika ievēlēti tās organizētas kampaņas rezultātā, kuras vajadzībām tā veica ievērojamus izdevumus, būtu apveltīti ar tādām pašām iespējām kā citi Parlamenta deputāti, norādot, ka visi likvidētās grupas sastāvā esošie Francijas pilsoņi bija tās biedri. Attiecībā uz finansiālajiem zaudējumiem, tā norāda uz 3707. budžeta pozīcijā minētajām apropriācijām, konkrēti – saistībā ar izdevumiem administratīvām un sekretariāta vajadzībām (3707/1), kā arī saistībā ar grupu politiskajām aktivitātēm (3707/2): ikgadējais asignējums grupai piederīgam deputātam ir 36698,28 eiro, savukārt grupai nepiederīgam deputātam – tikai 9909,19 eiro.
32. Nobeigumā tā piebilst – tā kā Tiesa ir atzinusi par pieņemamu politiska formējuma prasību pret Eiropas Parlamenta lēmumu, ar kuru tika pārkāpts princips par vienlīdzīgu attieksmi pret partijām vēlēšanu kampaņā(15), tai nevajadzētu liegt prasības celšanas tiesības citai personai, kura pieprasa vienlīdzīgu attieksmi pēc vēlēšanu beigām. Front national
vēlētājiem ir tiesības tikt pārstāvētiem ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecināmi uz pārējām grupām piederīgiem Parlamenta deputātiem.
2. Apstrīdētā akta ietekme uz Front national
33. Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu, jebkura fiziska vai juridiska persona ar tiem pašiem nosacījumiem var “griezties Tiesā par lēmumu, kas adresēts šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar tieši un individuāli”(16) .
Saskaņā ar Pirmās instances tiesas sprieduma 28. līdz 34. punktā veikto analīzi, kurai es piekrītu, ar apstrīdēto Eiropas Parlamenta lēmumu ar atpakaļejošu spēku tika atzīta TDI grupas neesamība sakarā ar tās neatbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam. Netiek apstrīdēts, ka šis akts tieši un tūlītēji ietekmē deputātus, kuri līdz tam uzskatīja, ka ir piederīgi politiskai grupai. Kā norādīts sprieduma 65. punktā, Apstrīdētais akts bez vajadzības pēc papildu pasākumiem to liedza Reglamenta 29. panta nozīmē, tādējādi pasliktinot deputātu pienākumu izpildes apstākļus, un tādēļ uzskatāms par tādu, kas viņus skar tieši.
34. Turpinājumā būtu jānoskaidro, vai Front national, kurai ir piederīgi vairāki TDI grupas locekļi(17), ir pamats apgalvot, ka Apstrīdētais akts to ir skāris tieši.
35. No Tiesas judikatūras izriet, ka apstrīdētajam Kopienas aktam ir tieši jāietekmē indivīda tiesiskais stāvoklis un tas nedrīkst pieļaut jebkādas izvērtēšanas iespējas šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam automātiska un izrietētu tikai no Kopienas tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpposma noteikumus.(18)
36. Atbilstoši šai judikatūrai no pirmā acu uzmetiena nešķiet, ka Front national
atbilstu EKL 230. panta ceturtajā daļā izvirzītajiem nosacījumiem.
37. Pirmās instances tiesas pamatojums, kas noveda pie sprieduma 67. punktā izklāstītā secinājuma – ka Apstrīdētais akts Front national
skāra tieši, – ir pavisam īss un ir saistīts ar sekām, kādas grupas atzīšana par neesošu rada katram konkrētam deputātam, nevis partijai.
Saskaņā ar Apstrīdētā sprieduma 59. punktu no šīs Francijas partijas ievēlētajiem kandidātiem tika liegta iespēja apvienoties politiskā grupā ar TDI grupas palīdzību, šos deputātus uzskatot par politiskām grupām nepiederīgiem, līdz ar to samazinot tiem pienākumu izpildē piekrītošās priekšrocības. No šī konstatējuma 66. punktā tiek secināts, ka radītā situācija tieši ietekmē apstākļus, kādos viņi īsteno savas Eiropas Parlamentā pārstāvētās grupas idejas un projektus, un tādējādi arī apstākļus, kādos tā var sasniegt savus statūtos izvirzītos mērķus Eiropas Savienības mērogā.
38. Piekrītu šajā prasībā iesaistītās iestādes viedoklim, saskaņā ar kuru jebkādas no Apstrīdētā lēmuma izrietošas sekas Front national
skar vienīgi netieši, jo tas tieši skāra deputātus, kuriem tika liegta iespēja virzīt savas partijas projektus un idejas, apvienojoties politiskā grupā, un tas kopš attiecīgā brīža bija jādara patstāvīgi.
39. Pēc Front national
šajā tiesvedībā izteikto argumentu analīzes tie mani nepārliecina.
40. Pirmkārt, lai gan politiskā partija, kas izvirza kandidātus Eiropas Parlamenta vēlēšanās, tiecas, lai tās kandidāti pēc ievēlēšanas īstenotu savu mandātu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā citi Parlamenta deputāti(19), šī interese tomēr nepiešķir tai nekādas tiesības uz to, ka tās ievēlētie pārstāvji veido savu atsevišķu grupu vai ka tie pievienojas kādai izveidotai grupai. Kā to apstiprina pats Reglaments: no vienas puses, saskaņā ar 29. panta 2. punktu, politiskas grupas sastāvā jābūt deputātiem no dažādām dalībvalstīm ( Front national
ir vienīgi Francijas mēroga partija) un, no otras puses, jebkurā gadījumā minētā panta 1. punkts ļauj deputātiem apvienoties politiskās grupās atbilstoši savu politisko uzskatu līdzībai (vēlēšanu kampaņas laikā nav zināms jaunais Parlamenta sastāvs un tādējādi arī tas, vai citu dalībvalstu pārstāvju vidū ir pietiekams skaits valsts mēroga partijas ideoloģijas atbalstītāju).
41. Otrkārt, ar 1999. gada 14. septembra lēmumu netiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips pret Parlamenta deputātiem viņu mandāta īstenošanā. Saskaņā ar iedibināto Tiesas judikatūru, “[..] par diskriminācijas esamību runa var būt vienīgi gadījumā, ja salīdzināmos apstākļos piemēro atšķirīgus noteikumus vai atšķirīgos apstākļos piemēro vienādus noteikumus”(20) . Eiropas Cilvēktiesību tiesa, sekodama tiesu prakses vadlīnijām vairākās demokrātijas valstīs, uzskata, ka vienlīdzīga attieksme netiek ievērota, ja atšķirīga attieksme konvencijā atzītu tiesību īstenošanā nav objektīvi un pamatoti attaisnota.(21)
42. Savā Reglamentā Eiropas Parlaments ir nolēmis sava darba regulēšanā veicināt deputātu apvienošanos politiskās grupās, pieprasot, lai to locekļi būtu no dažādām dalībvalstīm. To veidošanas iespējas pieauga līdz ar to valstu skaita pieaugumu, kuras pārstāv Parlamenta deputāti, līdz pat tam, ka gadījumā, ja tie ir no četrām un vairāk dalībvalstīm, pietiek ar četrpadsmit locekļu skaitu. Vienīgais nosacījums ir tāds, ka apvienošanās grupās veicama atbilstoši ideoloģiskajai orientācijai.
Skaidrs, ka kādas dalībvalsts deputāti, kuru politiskie uzskati nav līdzīgi citu Parlamenta sastāvā esošu deputātu uzskatiem, nav tādā pašā stāvoklī kā tie, kuri šādas līdzības dēļ apvienojas parlamentārā grupā, un tas nedod tiesības pieprasīt vienādu attieksmi kā pret vieniem, tā arī pret otriem.
43. Treškārt, Front national
apgalvotie finanšu zaudējumi faktiski skar deputātus, jo attiecīgajās budžeta pozīcijās minētās apropriācijas nav paredzētas partijām, kuras viņi pārstāv.
44. Visbeidzot, Eiropas Parlamenta Reglaments nepieļauj valstu politisko partiju iesaistīšanos nedz tā organizācijā, nedz darbā. Pēc ievēlēšanas pārstāvji savus pienākumus pilda neatkarīgi, viņiem nav saistoši nedz kādi norādījumi, nedz mandāts. Viņu balsojums ir individuāls un pauž personisko viedokli. Viņi var iesaistīties politiskā grupā, pāriet no vienas grupas citā vai palikt nepiederīgi nevienai grupai. Piekrītu Parlamentam, ka šādos apstākļos Apstrīdētais akts Front national
skāra vienīgi netieši, ņemot vērā sekas, kas neapstrīdami skāra tās ievēlētos kandidātus.
45. No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem ir jāsecina, ka Front national
neatbilst EKL 230. panta ceturtajā daļā izvirzītajam nosacījumam prasījuma tiesību iegūšanai, jo Apstrīdētais akts to neskāra tieši.
Tādējādi Pirmās instances tiesa pieļāva juridisku kļūdu, 2001. gada 2. oktobra sprieduma 67. punktā nospriežot, ka minētais lēmums prasītāju skāra tieši.
46. Tādēļ Eiropas Parlamenta pretapelācija būtu jāatzīst par pamatotu un Apstrīdētais akts par atceļamu daļā, kurā Front national
celtā prasība atcelt 1999. gada 14. septembra lēmumu tika atzīta par pieņemamu.
47. Statūtu 61. panta pirmās daļas otrajā teikumā Tiesai tiek piešķirtas tiesības gadījumā, ja tā atceļ Pirmās instances tiesas lēmumu, pašai pieņemt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma pieņemšanai Pirmās instances tiesā. Viens no gadījumiem, kuros var izmantot pirmo no abām šajā normā piedāvātajām iespējām, ir kļūda in judicando,
ar nosacījumu, ka faktu izklāsts ir pilnīgs un pietiekams, lai lietu izspriestu, un nav jāveic nekādi pierādījumu vākšanas pasākumi. Šķiet, ka tas atbilst Tiesas praksei, lai gan tā ne vienmēr precīzi pamato, kāpēc tā uzskata, ka tiesvedības stadija tai ļauj lietu izspriest pašai.(22)
Šķiet, būtu lietderīgi, ja Tiesa izspriestu lietu pēc būtības, kad no lietas materiāliem izriet, ka lietu var izspriest(23), ņemot vērā, ka Kopienu likumdevējs to ir paredzējis kā mūsdienīgu apelācijas tiesu, piešķirot tai plašas pilnvaras pieņemt atceļošu spriedumu, kad vien tā atzīst to par lietderīgu(24) .
48. Šajā gadījumā nav šaubu par to, ka Tiesai apelācijā iesniegtais jautājums ir tīri juridiskas dabas jautājums. Tādēļ, piemērojot šo noteikumu, Front national
celtā prasība atcelt tiesību aktu būtu jāatzīst par nepieņemamu tāpēc, ka šim lietas dalībniekam nav tiesību celt prasību.
B – Pamata apelācija
49. Ņemot vērā, ka Front national
nav bijušas tiesības celt prasību Pirmās instances tiesā, tai nav tiesību arī spriedumu pārsūdzēt. Tādējādi šī lietas dalībnieka iesniegtā apelācija šajā tiesā ir jāatzīst par nepieņemamu.
V – Par tiesāšanās izdevumiem
50. Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz, ka, ja apelācija ir nepamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
51. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Front national
prasība nav pieņemama un Parlaments ir prasījis piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad šim lietas dalībniekam tiek piespriests atlīdzināt šīs tiesvedības izdevumus. Pagaidu noregulējuma procesā, kurā Tiesas priekšsēdētājs 2002. gada 21. februārī pieņēma rīkojumu, atliekot jautājuma par tiesāšanās izdevumiem izlemšanu līdz pamata prāvas beigām, Front national
sedz savus tiesāšanās izdevumus un pusi no Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumiem.
VI – Secinājumi
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai:
1. Pamatojoties uz Eiropas Parlamenta pretapelāciju, atcelt Pirmās instances tiesas 2001. gada 2. oktobra spriedumu apvienotajās lietās Martinez un citi/Eiropas Parlaments (T-222/99, T-327/99 un T-329/99) tajā daļā, kurā Front national
celtā prasība, ar ko tiek lūgts atcelt Eiropas Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu par "Neatkarīgo deputātu tehniskās grupas (TDI) – jauktās grupas" likvidēšanu ar atpakaļejošu spēku, pasludināta par pieņemamu.
2. Atzīt, ka Front national
celtā prasība atcelt tiesību aktu ir noraidāma kā nepieņemama.
3. Atzīt par nepieņemamu Front national
iesniegto pamata apelāciju.
4. Piespriest Front national
segt tiesāšanās izdevumus, tajā skaitā pusi no Eiropas Parlamenta izdevumiem saistībā ar pagaidu noregulējuma procedūru.
(1) .
(2)  –	OV L 202, 1. lpp.
(3)  –	OV C 301, 1. lpp.
(4)  –	Cerams, ka šāda situācija neatkārtosies, ņemot vērā Parlamenta Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju tā 2003. gada februāra piecpadsmitajā izdevumā (OV L 61, 1. lpp.).
(5)  –	Vairums Front national
apelācijas pamatojumam izvirzīto argumentu atbilst Martinesa argumentiem. Tiesas sēdē politiskās partijas advokāts apgalvoja, ka ir iepazinies ar minētā rīkojuma saturu, un darīja zināmu, ka saistībā ar šiem argumentiem nesniegs nekādus apsvērumus.
(6)  –	Uz jautājumu, ko viņam uzdevu Tiesas sēdē, Parlamenta pārstāvis atbildēja, ka Parlamenta juridiskais dienests nebija pārliecināts par iespēju apelācijas kārtībā pārsūdzēt Pirmās instances tiesas spriedumu jautājumā par tajā noraidītas prasības pieņemamību un tādēļ nolēma izmantot Front national apelāciju, lai iesniegtu pretapelāciju. Tomēr ir bijuši gadījumi, kad Tiesai ir lūgts daļēji atcelt nolēmumu, pamatojoties uz to, ka skaidri vai klusējot ir atzītas kāda pirmās instances procesa dalībnieka tiesības celt prasību, tajā skaitā gadījumā, ja apelācijas iesniedzējs prāvā nav piedalījies vai sprieduma rezolutīvā daļa ir bijusi tam labvēlīga. Kā piemērus varu minēt, attiecīgi, 1999. gada 21. janvāra spriedumu lietā C-73/97 P Francija/ Comafrica
un citi, Rec ., I-185. lpp., un 2002. gada 26. februāra spriedumu lietā C-23/00 P Padome/ Boehringer un citi, Rec ., I-1873. lpp.
(7)  –	Situācija dažādās dalībvalstīs ir ļoti atšķirīga, jo ne visas atzīst Reglamenta 117. panta 2. punktā procesa dalībniekiem piešķirtās tiesības. Tā, piemēram, Austrijā personai, kura nav pārsūdzējusi spriedumu noteiktā termiņā, tiek liegtas tiesības celt pretapelāciju tiesvedībā, ko ierosinājis cits dalībnieks, un Grieķijā, kur pretapelācija tiek pieļauta tikai saistībā ar pirmo apelāciju, tā nevar ietvert prasījumus, kas nav saistīti ar apelācijas iesniedzēja prasījumiem. Beļģijā, Spānijā, Somijā un Zviedrijā ir paredzēti noteikumi vienīgi attiecībā uz pretapelāciju pirmajā apelācijā. Vācijā pretapelācija netiek pieļauta nevienā kriminālprocesa stadijā, savukārt Francijā pretapelācija netiek pieļauta kasācijas tiesvedībā.
(8)  –	Pakāpe, cik lielā mērā pretapelācija ir neatkarīga no pamata apelācijas, dažādu dalībvalstu tiesību sistēmās ir atšķirīga. Īrijā, Apvienotajā Karalistē un Dānijā pretapelāciju tiesu iestāde katrā konkrētā gadījumā izvērtē neatkarīgi no pamata apelācijas iznākuma. Tas pats notiek Spānijā attiecībā uz pretapelāciju civilprocesā un administratīvajā procesā iesniegtā apelācijā. Beļģijā un Nīderlandē vienīgi gadījumā, ja pamata apelācija ir noraidāma kā nepieņemama sakarā ar nederīgumu vai noilgumu, tas pats attiecas uz pretapelāciju. Itālijā un Francijā tiek savstarpēji nodalīta pretapelācija, kas celta apelācijai noteiktajā termiņā un kuru var transformēt pamata apelācijā gadījumā, ja apelācija tiek noraidīta kā nepieņemama, un pēc noteiktā termiņa celta pretapelācija, kuras rezultāts noteikti ir tāds pats kā apelācijai. Vācijā, Somijā, Portugālē un Zviedrijā pretapelācija nav nemaz patstāvīga un gadījumā, ja pamata apelācija tiek noraidīta kā nepieņemama, tiesu iestāde nevar izskatīt pretapelāciju.
(9)  –	Gandrīz visās dalībvalstu tiesību sistēmās tiesa izskata pretapelāciju pat gadījumā, ja pamata apelācija tiek atzīta par nepamatotu. Dažas sistēmas tomēr paredz izņēmumu gadījumos, kad tā ir izteikti nepamatota. Tā, piemēram, Vācijā, ja pirmā apelācija civillietā ar rīkojumu tiek atzīta par acīmredzami nepamatotu, pretapelācija zaudē pamatu, izņemot gadījumus, kad lieta ir ārkārtīgi svarīga vai arī tiesību attīstības vai judikatūras vienveidības interesēs lieta ir jāizspriež pēc būtības. Somijā, ja tiesa neiedziļinās apelācijā pēc būtības, tas pats notiek arī ar iesniegto pretapelāciju. Līdzīga situācija ir Portugālē, kur, civillietās tiesnesim atzīstot apelāciju par acīmredzami nepamatotu jau pēc provizoriskās izmeklēšanas, netiek izskatīta arī pretapelācija.
(10)  – Iepriekš minētā sprieduma Padome/ Boehringer, 31. punkts.
(11)  – Šo apgalvojumu pamato fakts, ka to personu, kurām ir tiesības griezties Kopienu tiesu iestādēs, loks ir noteikts Līgumā (EKL 226.-228. pants attiecībā uz prasījumiem par pienākumu neizpildi; EKL 230. pants attiecībā uz prasību atcelt tiesību aktu; EKL 232. pants attiecībā uz prasību par bezdarbību; vai EKL 236. pants attiecībā uz ierēdņu prasībām) un Statūtos (40. pants attiecībā uz iestāšanos lietā; 56. un 57. pants attiecībā uz apelāciju), bet ne Reglamentā.
(12)  –	Pašreiz spēkā esošā redakcija piecpadsmitajā izdevumā, kas minēta iepriekš.
(13)  –	Skat. Līguma projekta par Eiropas Konstitūciju 45. panta 4. punktu, kurā, novēršoties no politisko partiju kā Eiropas mēroga integrācijas faktoru nozīmes, uzmanība tiek pievērsta to ieguldījumam Eiropas politiskās apziņas veidošanā un pilsoņu gribas paušanā.
(14)  –	Šis apgalvojums vairs neatbilst patiesībai kopš brīža, kad tika pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 4. novembra Regula (EK) Nr. 2004/2003 par noteikumiem, kas attiecas uz Eiropas līmeņa politiskajām partijām un to finansēšanu (OV L 297, 1. lpp.).
(15)  –	1986. gada 23. aprīļa spriedums lietā 294/83 Les Verts /Parlaments, Rec., 1339. lpp .
(16)  –	Vēlos pievērst uzmanību ģenerāladvokāta Džeikobsa [ Jacobs ] cildināmajam centienam 2002. gada 21. marta secinājumos lietā C-50/00 P Unión de pequeños agricultores /Padome ( Rec., I-6677. lpp.), kurā spriedums tika pieņemts 2002. gada 25. jūlijā, pārliecināt Tiesu par to, ka tai būtu jāpārskata tiešas skaršanas jēdziens fiziskas personas gadījumā. Viņš pilnīgi pārliecinoši pamatoja, ka EKL 230. panta ceturtā daļa būtu jāinterpretē atbilstoši efektīvas tiesiskās aizsardzības principam. Viņaprāt, nav iemesla individuāli skartas personas jēdzienu interpretēt tādējādi, ka fiziska persona, kas vēlas apstrīdēt vispārīgi piemērojamu aktu, būtu kā adresāts jānošķir no visām pārējām šāda akta skartajām personām, un ierosināja pieņemt, ka persona būtu uzskatāma par tādu, kuru individuāli skar Kopienu akts, ja sakarā ar konkrētajiem apstākļiem, kuros tā atrodas, akts būtiski kaitē vai varētu būtiski kaitēt šīs personas interesēm. Tiesas reakcija nebija ilgi jāgaida. Spriedumā, kuru tā pasludināja nepilnus četrus mēnešus vēlāk, atzīdama, ka šis nosacījums būtu jāpiemēro saskaņā ar efektīvas tiesiskās aizsardzības principu un ņemot vērā apstākļus, kuros prasītāju var individuāli noteikt, tā nosprieda, ka šāda interpretācija nedrīkstētu novest pie tā, ka netiek ņemts vērā Līgumā izvirzītais nosacījums, nepārkāpjot Kopienas tiesai piešķirtās kompetences robežas, ņemot vērā to, ka esošo sistēmu pārveidošana ir dalībvalstu kompetencē saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 48. pantu. Pirmās instances tiesa apliecināja pievienošanos šiem pūliņiem ar 2002. gada 3. maija spriedumu lietā T-177/01 Jégo-Quéré /Komisija ( Rec., II-2365. lpp.). Šajā nolēmumā tā atzina prasītāja tiesības celt prasību, lai apstrīdētu vispārīgi piemērojamu Komisijas regulu, vienlaicīgi atzīstot, ka prasītājs nebija individuāli skarts atbilstoši judikatūrā noteiktajiem kritērijiem, lai neliegtu viņam tiesības uz efektīvu tiesisko aizsardzību, un balstījās uz ģenerāladvokāta piedāvāto definīciju. Komisija to pārsūdzēja, un lieta atrodas iztiesāšanas stadijā.
(17)  –	No desmit Francijas deputātiem, kuri pašreiz nav piederīgi nevienai politiskai grupai, pieci ir Front national
biedri. Skat. http://www.europarl.eu.int
(18)  –	Skat. 1971. gada 13. maija spriedumu apvienotajās lietās 41/70 līdz 44/70 International Fruit Company
un citi/Komisija, Rec., 411. lpp., 23. līdz 29. punkts; 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 92/78 Simmenthal /Komisija, Rec., 777. lpp., 25. un 26. punkts; 1979. gada 29. marta spriedumu lietā 113/77 NTN Toyo Bearing/ Padome, Rec., 1185. lpp., 11. un 12. punkts, spriedumu lietā 118/77 ISO/ Padome, Rec., 1277. lpp., 26. punkts, spriedumu lietā 119/77 Nippon Seiko /Padome un Komisija, Rec., 1303. lpp., 14. punkts, spriedumu lietā 120/77 Koyo Seiko /Padome un Komisija, Rec., 1337. lpp., 25. punkts, un spriedumu lietā 121/77 Nachi Fujikoshi
un citi/Padome, Rec., 1363. lpp., 11. punkts; 1985. gada 11. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 87/77, 130/77, 22/83, 9/84 un 10/84 Salerno
un citi/Komisija un Padome, Rec., 2523. lpp., 31. punkts; 1987. gada 17. marta spriedumu lietā 333/85 Mannesmann-Röhrenwerke /Padome, Rec., 1381. lpp., 14. punkts; 1988. gada 14. janvāra spriedumu lietā 55/86 Arposol /Padome, Rec., 13. lpp., 11. līdz 13. punkts; 1988. gada 26. aprīļa spriedumu lietā 207/86 Apesco /Komisija, Rec., 2151. lpp., 12. punkts; 1990. gada 26. jūnija spriedumu lietā C-152/88 Sofrimport /Komisija, Rec., I-2427. lpp., 9. punkts; un 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C-404/96 Glencore Grain /Komisija, Rec., I-2435. lpp., 41. punkts.
(19)  –	No Apstrīdētā sprieduma 157. punkta, kurā Pirmās instances tiesa aicināja izvērtēt, vai atšķirīgā attieksme pret grupām piederīgiem un grupām nepiederīgiem deputātiem ir noteikti un objektīvi attaisnota, un novērst jebkādu šiem nosacījumiem neatbilstošu atšķirīgu attieksmi, Parlaments ir izdarījis zināmus secinājumus. Tā, piemēram, ar Prezidija 2003. gada 2. jūlija lēmumu tika izdarīti grozījumi iekšējās darba organizācijas noteikumos attiecībā uz to, kā izmantojamas 3701. budžeta pozīcijā paredzētās apropriācijas, kas paredzētas, lai segtu politisko grupu pārvaldes un darbības, kā arī grupām nepiederīgo deputātu sekretariāta izdevumus un izdevumus, kas saistīti ar politiskām grupām nepiederīgu deputātu politisko un informatīvo darbību. Šis lēmums ir apstrīdēts lietā T-357/03 Gollnisch /Parlaments.
(20)  –	1995. gada 14. februāra spriedums lietā C-279/93 Schumacker, Rec., I-225. lpp., 30. punkts; 1996. gada 27. jūnija spriedums lietā C-107/94 Asscher, Rec., I-3089. lpp., 40. punkts; 1998. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-9/97 un C-118/97 Jokela
un Pitkäranta, Rec., I-6267. lpp., 45. punkts; un 1999. gada 14. septembra spriedums lietā C-391/97 Gschwind, Rec., I-5451. lpp., 21. punkts.
(21)  –	1968. gada 23. jūlija spriedums Beļģijas valodniecības jautājuma lietā, sērija A, Nr. 6, I daļas B epigrāfa 10. punkts.
(22)  –	Parasti aprobežojoties ar ļoti lakonisku apgalvojumu, ka tā tas ir konkrētajā lietā. Skat. 2000. gada 5. oktobra spriedumu apvienotajās lietās C-432/98 P un C-433/98 P Padome/ Chvatal un citi, Rec., I-8535. lpp., 37. punkts, un 2003. gada 9. janvāra spriedumu lietā C-76/00 P Petrotub un Republica /Padome, Rec., I-79. lpp., 93. punkts.
(23)  – Skat. Héron, J. Droit judiciaire privé, Ed. Montchrétien: París, 1991. 517. lpp.; Vincent, J. un Guinchard, S. Procédure civile, Ed. Dalloz: París, 1994. 922. lpp.
(24)  – Nieva Fenoll, J.  El recurso de casación ante el Tribunal de Justicia de las Comunidades Europeas, Ed. Bosch: Barcelona, 1998. 430. lpp.