62004CC0499_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Landesarbeitsgericht Düsseldorf
(Vācija) atbilstoši EKL 234. pantam iesniedza Tiesai divus prejudiciālus jautājumus par to, kā interpretēt 3. pantu Padomes 1997. gada 14. februāra Direktīvā 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (2) .
2. Iesniedzējtiesai šaubas radās, kad tika izskatīts darba līgums, kas attiecībā uz darba algu attīstību atsaucas uz spēkā esošo koplīgumu, ko pēc pārrunām parakstījusi darba devēju apvienība, kuras biedrs ir uzņēmuma cedents, bet cesionārs nav, precizējot, ka pēc īpašnieka maiņas tika noslēgts jauns koplīgums.
3. Šī ir pirmā reize, kad Tiesai ir jāpievēršas šādai situācijai, kaut gan tā jau vairākkārt ir lēmusi par iepriekš minēto noteikumu (3) .
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesiskais regulējums
4. Uzņēmumu īpašnieku maiņa ir pretrunu pilna joma, kurā tiek skartas dažādas intereses un faktori (4) . No vienas puses, ražošanas sistēmu attīstība rada organizatoriskas pārmaiņas, lai piemērotos globālai ekonomikai, ko raksturo pieprasījuma svārstību nenoteiktība un piedāvāto preču ātra novecošana. No otras puses, uzņēmumu vadītāju intereses pastāv līdzās strādnieku interesēm, un ir grūti atrast starp tām līdzsvaru (5), kas izskaidro konstatētās atšķirības dalībvalstu likumdošanā attiecībā uz šeit minēto dažādo kategoriju aizsardzību.
5. Ar Direktīvu 77/187 (6) tika veikta daļēja tiesību aktu saskaņošana (7) : ar to darba ņēmējiem tiek sniegts reizē kolektīvs un individuāls tiesiskais regulējums (8) – pirmā mērķis ir veicināt sarunas un konsultācijas par uzņēmumu īpašnieku maiņu, lai mazinātu to ietekmi uz darba attiecībām; otrā mērķis ir saglabāt līgumsaistības un saglabāt līgumu kontinuitāti (9), kurus raksturo īpaša dzīvotspēja (10) .
6. Saskaņā ar judikatūru šo noteikumu “mērķis ir darbinieku interesēs saglabāt esošās darba attiecības, kas veido daļu no nodotās ekonomikas vienības kopumā” (11), garantējot darba ņēmējiem darba attiecību turpināšanu ar īpašumtiesību pārņēmēju ar tādiem pašiem noteikumiem, par kādiem tie bija vienojušies ar iepriekšējo īpašnieku (12) .
7. Šā mērķa sasniegšanai Direktīvas 3. pants nosaka:
“ 1. Tiesības un pienākumi, kas cedentam ir sakarā ar pārejas datumā pastāvošu darba līgumu vai pastāvošām darba attiecībām 1. panta 1. punkta izpratnē, sakarā ar šo cesiju tiek cedēti cesionāram.
[..]
2. Pēc pārejas 1. panta 1. punkta izpratnē cesionārs turpina ievērot tos pašus koplīgumā paredzētos noteikumus un nosacījumus, kas attiecās uz cedentu, līdz koplīguma izbeigšanai vai termiņa beigām, vai līdz brīdim, kad stājas spēkā cits koplīgums.
Dalībvalstis drīkst ierobežot šādu noteikumu un nosacījumu ievērošanas termiņu ar nosacījumu, ka tas nav mazāks par vienu gadu.
[..]”
8. Iekšējā tirgus attīstība, Eiropas valstu likumdošanas tendences un Tiesas darbība izskaidro izmaiņas, kuras veica Padomes 1998. gada 29. jūnija Direktīva 98/50/EK (13), tomēr 3. panta jaunā redakcija būtībā ir identiska ar sākotnējo tekstu (14) .
9. Padomes 2001. gada 12. marta Direktīva 2001/23/EK (15) aizvietoja Direktīvu 77/187, burtiski saglabājot 3. panta tekstu tādā redakcijā, kas izriet no Direktīvas 98/50.
B – Vācijas tiesiskais regulējums
10. Atbilstošie noteikumi ir likums, kas regulē darba koplīgumu ( Tarifvertragsgesetz, turpmāk tekstā – “ TVG ”) un Vācijas Civillikums ( Bürgerliches Gesetzbuch, turpmāk tekstā – “ BGB ”), kura 613.a pants piemēro Vācijas tiesību sistēmu Kopienu noteikumiem.
1)	TVG
11. Saskaņā ar TVG
1. panta 1. punktu koplīgumi nosaka to pušu tiesības un pienākumus, kas tos ir noslēgušas, un ietver tiesiskās normas, kas var attiekties uz to saturu (16), darba attiecību uzsākšanu un izbeigšanu, kā arī citus aspektus attiecībā uz darba apstākļiem un uz uzņēmuma darbinieku padomi.
12. Saskaņā ar 4. panta 1. punkta pirmo teikumu šīs tiesiskās normas ir tieši piemērojamas personām, kas ir pievienojušās koplīgumam, proti, saskaņā ar 2. panta 3. punktu – arodorganizāciju un darba devēju organizāciju, kas slēdz koplīgumu, biedriem, kā arī katram darba devējam, kas tam ir pievienojies individuāli.
13. 5. pants paredz deklarāciju, ka koplīgums ir saistošs erga omnes .
2)	BGB
14. BGB
613.a panta 1. punkta pirmais teikums noteic, ka, “ja ar tiesību aktu uzņēmējsabiedrība vai tās daļa tiek nodota citam īpašniekam, tas pārņem tiesības un pienākumus, kas izriet no pārejas brīdī pastāvošām darba attiecībām” (17) .
15. Šī panta otrajā teikumā piebilsts, ka, “ja šīs tiesības un pienākumus regulē koplīguma vai ģenerālvienošanās normas, šīs tiesības un pienākumi veido daļu no darba attiecībām starp jauno īpašnieku un darba ņēmēju un nevar tikt grozīti darba ņēmējam par sliktu, pirms pagājis viens gads pēc uzņēmuma pārejas” (18) .
III – Fakti, pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
16. Hans Vērhofs [ Hans Werhof ] uzsāka darbu DUEWAG AG
1985. gada 1. aprīlī, sākumā uz noteiktu laiku, tad – no 1985. gada 1. septembra – uz nenoteiktu laiku.
17. Saskaņā ar līguma nosacījumiem darba attiecības bija jāregulē Ziemeļreinā–Vestfālenē attiecībā uz melnās metalurģijas, metalurģijas un elektroindustriju spēkā esošā vispārējā darba koplīguma un vienošanās par algām normām, kas noslēgti starp Industriegewerkschaft Metall
(metālindustrijas arodbiedrība), kuras biedrs tajā laikā prasītājs nebija, un Verband der Metall‑und Elektroindustrie Nordrhein‑Westfalen
(Federālās zemes metalurģijas un elektroindustrijas darba devēju apvienība, turpmāk tekstā – “ AGV ”), kuras biedrs bija minētais uzņēmums.
18. 1999. gada 1. aprīlī šī sabiedrība kļuva par sabiedrību Siemens DUEWAG GmbH
un dažus mēnešus vēlāk tā cedēja Freeway Traffic Systems GmbH & Co . KG, kas nebija nevienā darba devēju apvienībā, kas slēdz koplīgumus, daļu uzņēmuma, kas atrodas Diseldorfā ( Königsberger Strasse ), kurā strādāja Vērhofs; viņa individuālais līgums arī tika nodots šim uzņēmumam.
19. 2001. gada 2. augustā jaunais īpašnieks ar uzņēmuma darbinieku padomi izstrādāja darba ņēmēju klasifikācijas skalu, kas balstīta uz iepriekš minēto koplīgumu noteikumiem, kas ir spēkā federālās zemes metalurģijas un elektroindustrijas jomā. 13. augustā tika panākta vienošanās par vienreizēju darba algas izmaksu, tam apmaiņai ieinteresētā persona [Vērhofs] parakstīja vēstuli par to, ka viņš galīgi atsakās no jebkurām individuālajām tiesībām, uz kurām viņš varētu atsaukties saistībā ar darba algas paaugstināšanu par iepriekšējiem periodiem.
20. 2001. gada 29. augustā sabiedrība ar Vērhofu noslēdza papildu vienošanos pie darba līguma attiecībā uz darba samaksu.
21. 2002. gada 23. maijā iepriekš minētā arodbiedrība un apvienība noslēdza jaunu koplīgumu, kas paredzēja algas palielinājumu 2,6 % apmērā un papildpiemaksu, sākot ar 2003. gada 1. jūniju.
22. Vērhofs vērsās tiesā ar prasību piespriest viņam izmaksāt no šī datuma starpību starp summu, ko viņš ir saņēmis, un to, kāda izriet no šī koplīguma.
23. Ar 2004. gada 7. janvāra spriedumu Arbeitsgericht Wuppertal
noraidīja šo prasību.
24. Pieņemot lēmumu par apelācijas sūdzību, Landesarbeitsgericht Düsseldorf
pēc tam, kad tā konstatēja, ka saskaņā ar Vācijas tiesisko regulējumu prasītājs nav tiesīgs saņemt pieprasīto atalgojumu (19) un ka tādējādi šī atalgojama saņemšana būtu pieļaujama, vienīgi pamatojoties uz Kopienu noteikumiem, apturēja tiesvedību, lai uzdotu Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1. Vai Direktīvas 98/50/EK [..], ar ko groza Direktīvu 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā (20), 3. panta 1. punktam atbilst tas, ka cesionāru – kurš nav pakļauts koplīgumam – saista starp cedentu – kurš ir pakļauts koplīgumam – un darba ņēmēju noslēgta vienošanās, saskaņā ar kuru ir jāpiemēro spēkā esošo koplīgumu noteikumi, kas ir saistoši cedentam, un tādējādi ir piemērojami uzņēmuma pārejas brīdī spēkā esošā koplīguma noteikumi, nevis to koplīgumu noteikumi, kuri stājās spēkā vēlāk?
2. Ja atbilde ir negatīva:
Vai Direktīvas 98/50 3. panta 1. punktam atbilst tas, ka koplīgumu noteikumi, kuri stājušies spēkā pēc uzņēmuma pārejas, saista cesionāru, kurš nav pakļauts koplīgumam, tikai tik ilgi, kamēr šie noteikumi saista cedentu?”
IV – Tiesvedība Tiesā
25. Eiropas Kopienu Tiesas Statūtu 20. pantā noteiktajā termiņā rakstveida apsvērumus iesniedza Vērhofa kungs, Freeway Traffic Systems GmbH & Co. KG, Vācijas valdība un Komisija.
26. 2005. gada 12. oktobrī notikušajā tiesas sēdē mutvārdu apsvērumus sniedza Vērhofa kunga un Freeway Traffic Systems GmbH & Co. KG
pārstāvji un Komisijas pārstāvis.
V – Prejudiciālo jautājumu izvērtējums
A – Ievada piezīme: piemērojamais Kopienu noteikums
27. Ievadā Komisija norāda, ka Vācijas tiesību aktos Direktīvas 77/187 grozījumi, kurus veica ar Direktīvu 98/50, tika iekļauti 2002. gadā, kaut gan šim nolūkam noteiktais termiņš bija beidzies 2001. gada 17. jūlijā; šī transponēšana tātad tika veikta pēc uzņēmuma īpašnieka maiņas 1999. gada 1. oktobrī; no tā Komisija secināja, ka, neskatoties uz iesniedzējtiesas šajā sakarā izteiktajiem apsvērumiem, ir jāņem vērā šīs normas sākotnējā redakcija, kā tas izriet no 2003. gada 20. novembra sprieduma lietā Abler  u.c. (21) .
28. Piemērojamo tiesisko regulējumu nosaka diena, kad notika īpašnieka maiņa un tādējādi subrogācija. Šajā lietā īpašnieku maiņa notika pēc Direktīvas 98/50 stāšanās spēkā (22), bet pirms transponēšanai noteiktā termiņa beigām, tādējādi, neskatoties uz brīdi, kad valsts tiesību normas tika pielāgotas, izvērtējums ir jāveic, pamatojoties uz Kopienu noteikuma sākotnējo tekstu.
29. Abu 3. panta redakciju salīdzinājums atklāj, ka 1. punkta pirmās daļas teksts ir lielā mērā identisks abos šajos dokumentos (23) un ka 2. punkts pēc grozījumiem ir kļuvis par 3. punktu, tajā pašā laikā saglabājot sākotnējo saturu (24) .
B – Par pirmo prejudiciālo jautājumu
1)	Klauzulas, kas atsaucas uz koplīgumu
30. Darba līgums ar pielāgojamības klauzulām var atsaukties uz citiem tiesību instrumentiem, piemēram, koplīgumiem, pat tādiem, kurus puses nav parakstījušas (25) .
31. Šādas klauzulas, kas atsaucas uz koplīgumu, ievieš kopīgus noteikumus visiem vai daļai darbinieku un nosaka vienlīdzīgu attieksmi neatkarīgi no piederības arodbiedrībām (26) .
32. Šīs klauzulas darbojas statiski vai dinamiski atkarībā no tā, vai tās atsaucas uz noteiktu spēkā esošu koplīgumu vai uz tādu vienošanos, kas nenoteiktā brīdī piemērojama uzņēmumam vai ekonomiskajam sektoram, kurā tiek veikta darbība (27) .
33. Šajā prāvā izvirzītās problēmas attiecas uz tiesiskajām sekām, kas pēc uzņēmuma īpašnieka maiņas, ir jāpiemēro līguma noteikumam par vienošanos attiecībā uz algām, kas noslēgta starp arodbiedrību un darba devēju apvienību, kuras biedrs ir pirmais darba devējs, bet jaunais uzņēmuma īpašnieks nav, gadījumā, ja pēc īpašnieku maiņas viens koplīgums tika nomainīts ar citu.
34. Šādā kontekstā galvenās iesniedzējtiesas šaubas ir par to, vai to tiesību starpā, kas tika nodotas jaunajam uzņēmuma īpašniekam saskaņā ar Direktīvas 77/187 3. panta 1. punkta pirmo daļu, ir tiesības piedalīties koplīguma grozījumos, ko veic pēc subrogācijas.
35. Grūtības rodas no tā, ka valsts līmenī Bundesarbeitsgericht
ir interpretējusi BGB
613.a pantu tā, ka saskaņā ar tā otro teikumu koplīgumu noteikumi ir darba līguma neatņemama sastāvdaļa tādā redakcijā, kādā tie bija īpašnieka maiņas brīdī, izņemot reformas, kas notikušas pēc tam; faktiski darba ņēmēji nevar gūt labumu no kolektīvo sarunu dinamiskās attīstības, jo darbinieku tiesību aizsardzībai ir statisks raksturs; Bundesarbeitsgericht, vienlaicīgi piemērojot šo noteikumu pirmo teikumu un TVG
3. un 4. pantu, arī uzskata, ka darba ņēmēju pakļaušana sekojošiem koplīgumiem nevar notikt bez darba devēja pakļaušanas tiem, jo citādi uzņēmuma īpašnieku maiņas gadījumā darba ņēmēju situācija būtu atkarīga no asimilācijas līguma parakstīšanas (28) .
2)	Uzņēmumu īpašnieka maiņa
36. Uzņēmumu cesija rada sarežģītas sekas; šī iemesla dēļ Direktīva 77/187 aizsargā darba ņēmējus gan attiecībā uz pagātni – īpaši garantējot agrāko saistību izpildi, gan nākotni – paredzot darba līgumu uzturēšanu spēkā, nemainot to saturu (29), pieļaujot vienīgi subjektīvu pārjaunošanu, kas izriet no darba devēja maiņas.
37. Šajā sakarā ir jāprecizē, ka subrogācija ir uzskatāma par pilntiesīgi notikušu sakarā ar cesiju (30) un ka tā aizsargā esošās intereses saistībā ar darba attiecību saglabāšanu visos aspektos, lai tās neizbeigtos un netiktu izkropļotas, ņemot vērā faktu, ka darba devēja pamata pienākums – darba algas samaksa – nav personiska rakstura (31) .
38. Atstājot malā darba attiecību turpināšanos, kas šajā prāvā netiek apstrīdēta, tiesības un pienākumi, kas ir to sastāvdaļa, izriet no individuāliem vai kolektīviem noteikumiem. Starp vieniem un otriem pastāv lielas atšķirības, jo, ņemot vērā to izcelsmi, individuāli noteikumi izriet no vienošanās starp darba ņēmēju un darba devēju, savukārt, kolektīvi noteikumi izriet no sarunām starp attiecīgajiem pārstāvjiem; ņemot vērā sekas, ko tie izraisa, individuālie līgumi skar tikai tās personas, kas tos ir parakstījušas, savukārt koplīgumi ir obligāti personām, kuras pārstāvētas arodbiedrībās un darba devēju apvienībās, kas tos ir noslēgušas.
39. Šīs atšķirības atspoguļojas Direktīvas 77/187 3. pantā, kura 1. punkts attiecas uz individuālajām klauzulām un 2. punkts – uz klauzulām, kas noslēgtas koplīgumu veidā.
40. Šai atšķirībai ir liela nozīme, ņemot vērā, ka koplīgumu pastāvēšana ir pakļauta laika limitam – līguma laušanas datumam vai līguma izbeigšanās datumam, vai jauna koplīguma spēkā stāšanās datumam, ja vien valstis šim nolūkam nenosaka īpašu termiņu, kas nevar būt mazāks par vienu gadu.
41. Tomēr līdzās šo divu veidu klauzulām pastāv arī vēl trešā, kas minēta iepriekš un kas izriet no abu pirmo klauzulu veida – ir runa par gadījumu, kad darba ņēmēja un darba devēja parakstītais dokuments atsaucas uz koplīgumu, lai regulētu dažus jautājumus, piemēram, algas.
42. Tā kā klauzula, kas atsaucas uz koplīgumu, ir iekļauta individuālā līgumā, to regulē Direktīvas 77/187 3. panta 1. punkts, kā rezultātā tiek pagarināts noslēgtais tiesiskais režīms, kas vienmēr ir pakļauts iespējamiem grozījumiem, kurus citos gadījumos nekā uzņēmuma īpašnieka maiņa vispārīgi atzīst darba likumdošana un nodrošina Direktīvas 4. panta 1. punkts (32) .
43. Savukārt koplīguma noteikumus, uz kuriem atsaucas puses, regulē šī paša 3. panta 2. punkts.
3)	Jautājuma apskatīšana
44. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, dažādi iemesli man liek atbildēt apstiprinoši uz uzdoto jautājumu; tādā gadījumā kā šajā lietā, kad pašreizējais darba devējs nav darba devēju apvienības biedrs, kas ved sarunas ar arodbiedrībām, un individuālais līgums precizē, ka jautājumus par darba algu regulē koplīguma noteikumi, kas bija obligāti iepriekšējam uzņēmuma īpašniekam, klauzulas, kas atsaucas uz koplīgumu, aizsardzībai ir nevis dinamisks, bet gan statisks raksturs, un tātad tai ir tādi paši ierobežojumi laikā kā “darba apstākļiem, par kādiem ir panākta vienošanās koplīgumā” (33) .
45. Principā viss sinalagmatiskais darba attiecību saturs paliek spēkā, jo cesionārs ieņem cedenta vietu, kas individuālā jomā nozīmē, ka paliek spēkā koplīgums, kas nosaka šīs attiecības (34), pat ja jaunais īpašnieks nav tās apvienības biedrs, kas to noslēgusi.
46. Tikai argumentācijas nolūkos varētu teikt, ka jauno uzņēmuma vadītāju nesaista koplīgums, kurā viņš nav piedalījies; bet uz šādu apgalvojumu nevar pamatoties, lai apstrīdētu koplīguma piemērošanu, jo, kolīdz šis koplīgums ir apstiprināts, tas ir jāievēro. Darba devēja maiņai ir tikpat maza nozīme, kā jebkura darba ņēmēja maiņai vai uzņēmuma darbinieku padomes maiņai.
47. Tomēr atsauce uz koplīgumu nevar palikt spēkā sine die, attiecoties uz uzņēmuma īpašnieka maiņas brīdī spēkā esošo koplīgumu, kā arī uz visiem citiem koplīgumiem, kas tam sekos.
48. Darba apstākļu nemainīgais raksturs ierobežo darba devēja kā vadītāja funkcijas (35) un jebkuru saskaņošanas mēģinājumu lemj neveiksmei (36) .
49. Tiklīdz kāds saistošs noteikums, kas pieņemts individuāli, atsaucas uz noteikumiem, kas regulē jautājumus par darba algām secīgos koplīgumos, bez jebkādiem laika ierobežojumiem, rodas nopietnas grūtības: ja jaunais uzņēmuma īpašnieks vēlas piedalīties ar arodbiedrībām noslēgtos līgumos, tam ir jāiestājas darba devēju apvienībā, kura piedalās sarunās, kas neapšaubāmi pārkāpj biedrošanās brīvības principu.
50. Biedrošanās brīvība ietver dažādus papildu aspektus, tostarp tiesības neiesaistīties biedrībās (37) . Tā ir viena no Eiropas Savienības pamattiesībām (38) . Agrāk divi 1974. gada 8. oktobra spriedumi – no vienas puses, spriedums lietā Union Syndicale  u.c./Padome (39) un, no otras puses, spriedums lietā Syndicat général du personnel /Komisija (40) nostiprināja arodbiedrību tiesības Kopienā. 1995. gada 15. decembra spriedums lietā Bosman u.c. (41) paziņoja, ka šīs tiesības ir “nostiprinātas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 11. pantā un ir viena no pamattiesībām, ko saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru [..] aizsargā Kopienu tiesiskā kārtība” (42) .
51. Šādām tiesībām, kas pieder personai, kas iegūst uzņēmumu, ir jābūt pārākām par visām citām zemākas kārtas tiesībām, arī darbinieka tiesībām uz ekonomiskām priekšrocībām, kas izriet no koplīgumu attīstības, ko ir parakstījis uzņēmuma cedents.
52. Ja nākamie koplīgumi nepārtraukti skartu darba devēju, kas nav piedalījies to izstrādāšanā, varētu novērot līdzīgas sekas tām, kādas ir līgumiem, kas uzliek pienākumus trešajām personām, kas skartu vispārējo principu pacta tertiis nec nocent . Tā rezultātā vairāk pienākumu tiktu uzlikti darba devējam, kas nav parakstījis koplīgumu, nekā tam, kurš ir parakstījis šo līgumu, jo viņš būtu neziņā un būtu pakļauts riskam, ka tiek ieviesti jauni noteikumi bez viņa klātbūtnes.
53. Šo iemeslu dēļ šajā lietā nav piemērojama minēto klauzulu, kas atsaucas uz koplīgumu, “dinamiska” interpretācija. Jautājumā, ko uzdeva Landesarbeitsgericht, runa ir par pagaidu situāciju, kurā minētā klauzula rada visas savas sekas attiecībā uz koplīgumu, kas noslēgts ar sākotnējo īpašnieku, bet pārtrauc radīt sekas gadījumos, kas paredzēti Direktīvas 77/187 3. panta 2. punktā – līguma laušana, izbeigšanās vai aizvietošana, kā arī gadījumos, ja dalībvalsts to ir paredzējusi, viena gada termiņa beigas kopš uzņēmuma īpašnieka maiņas – šī klauzula neattiecas uz vēlāk noslēgtiem arodbiedrību līgumiem, izņemot gadījumus, ja jaunais darba devējs izsaka citas vēlmes.
54. Būtu jāatzīmē, ka 2003. gada 6. novembra spriedums lietā Martin  u.c. (43) paziņoja, ka šie Kopienu noteikumi iestājas pret to, ka uzņēmuma cesionārs piedāvā mazāk izdevīgus noteikumus nekā tie, kurus bija piešķīris cedents priekšlaicīgās pensionēšanās jomā, ja vien labvēlīgākie noteikumi neizrietēja no koplīguma, kas vairs nav jāpiemēro (48. punkts); šāda situācija ir atspoguļota šajā lietā izvirzītajos argumentos.
55. Turklāt, runājot par pārejas noteikumiem, ir pamatoti, ka cesionāra darbinieku situācija pagaidām ir atšķirīga no to darbinieku situācijas, kas strādāja pie cedenta (44) . Minimālā termiņa noteikšana, kura laikā koplīgums ir jāievēro, dod darbiniekiem laiku pierast pie jaunā darba devēja (45) neatkarīgi no tā, kādi koplīgumi tiks noslēgti vēlāk.
56. No cita viedokļa aizsardzība, ko sniedz Direktīva 77/187 saskaņā ar tās mērķi, nodrošina subrogācijas brīdī esošās tiesības, proti, tās tiesības, ko ieinteresētā persona ir ieguvusi un kas ir kļuvušas par viņas aktīva neatņemamu sastāvdaļu (46) ; no šīm tiesībām tiek izslēgti pieņēmumi un tādējādi hipotētiskie ieguvumi, kas izrietētu no nākotnē noslēgtajiem koplīgumiem (47) .
57. Visbeidzot, kaut gan nekas neiestājas pret darba devēja iniciatīvu izdarīt nepieciešamos līgumu grozījumus, izmantojot vispārējo tiesību aktos paredzēto mehānismu (48), šādas tiesības neatņem jēgu specifiskajiem noteikumiem, kas piemērojami uzņēmuma īpašnieka maiņas jomā.
C – Par otro prejudiciālo jautājumu
58. Landesarbeitsgericht Düsseldorf
vēlas arī noskaidrot, vai gadījumā, ja direktīvas 3. panta 1. punkts nepieļauj uzņēmuma ieguvējam atkāpties no koplīgumiem, kas stājušies spēkā pēc uzņēmuma pārejas, cesionārs ir saistīts tādā pašā mērā, kā tika saistīts cedents.
59. Ņemot vērā risinājumu, ko es iesaku attiecībā uz pirmo prejudiciālo jautājumu, ir lieki iedziļināties otrajā prejudiciālajā jautājumā.
60. Tomēr gadījumā, ja Tiesa nolemtu risināt problēmu, kas pakārtoti izvirzīta šajā lietā, es uzskatu, ka, ņemot vērā faktu, ka darba devēja iesaistība nav personiska rakstura, pakļaušana koplīgumam nevar būt atkarīga no cedenta situācijas un ir jāievēro līguma saturs, neņemot vērā notikušās subjekta pārmaiņas.
VI – Secinājumi
61. Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai atbildēt uz pirmo Landesarbeitsgericht Düsseldorf
prejudiciālo jautājumu šādi:
3. panta 1. punkts Padomes 1977. gada 14. februāra Direktīvā 77/187/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz darbinieku tiesību aizsardzību uzņēmumu, uzņēmējsabiedrību vai uzņēmumu vai uzņēmējsabiedrību daļu īpašnieka maiņas gadījumā jāinterpretē tādējādi, ka tas neiestājas pret to, ka, ja darbinieka darba līgums atsaucas uz koplīgumu, kurš saista cedentu, cesionāram, kurš nav darba devēju apvienības, kas ved sarunas par šādu līgumu noslēgšanu, biedrs, nav saistoši koplīgumi, kuri aizvietoja to koplīgumu, kurš bija spēkā uzņēmuma īpašnieka maiņas brīdī.
(1) .
(2)  –	OV L 61, 26. lpp.
(3)  –	Rodríguez-Piñero Royo, M. C. “Transmisión de empresas y derecho europeo”, rakstu krājumā La transmisión de empresas en Europa, izdevniecība Cacucci, Bari, 1999, 5. lpp., raksta, ka šī Direktīva ir izraisījusi ļoti plašu judikatūru, jo pastāv “nozīmīgs daudzums strīdu, kas ietilpst direktīvas piemērošanas jomaā, šīs jomas daudzveidība un apjoms, kā arī dažādi veidi, kādos valstu tiesu sistēmas regulē šīs situācijas, pat tad, ja dažreiz šķiet, ka patiesais iemesls [..] slēpjas pašas direktīvas trūkumos”.
(4)  –	Conforti, L. un Zucchetti, R. Diritto comunitario del lavoro-Tutela delle condizioni economiche e giuridiche dei lavoratori, sicurezza e salute sui luoghi di lavoro, Bufetti, Roma, 1994, 244. lpp., atsaucas uz “ una situazione eccezionale e traumatica ”.
(5)  –	Desdentado Bonete, A. “La sucesión de empresa: una lectura del nuevo artículo 44 del Estatuto de los Trabajadores desde la jurisprudencia”, Revista del Ministerio de Trabajo y Asuntos Sociales, Nr. 38, Madride, 2002, 241. un turpmākās lpp.
(6)  –	Par šīs direktīvas sagatavošanas darbiem skat. Puissochet, J.‑P. “La directive concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de transferts d’entreprises et la jurisprudence de la Cour”, Journal des tribunaux du travail, Nr. 725, 1999, 1. lpp.
(7)  –	2004. gada 11. novembra spriedums lietā C‑425/02 Delahaye
(Krājums, I‑10823. lpp., 32. punkts).
(8)  –	Conforti, L. un Zucchetti, R., op. cit ., nošķir aizsardzību pēc būtības, kas ietver darba saistību un darba apstākļu turpināšanos un formālu aizsardzību.
(9)  –	González Biedma, E. “El régimen jurídico de la transmisión de empresas en el derecho español”. No: La transmisión de empresas en Europa, op. cit ., 173. lpp.
(10)  –	Alonso Olea, M. un Casas Bahamonde, M. E. Derecho del trabajo, 19. izdevums, Civitas, Madride, 2001, 393. lpp.
(11)  –	1988. gada 5. maija spriedums apvienotajās lietās 144/87 un 145/87 Berg
un Busschers
( Recueil, 2559. lpp., 13. punkts); šajā pašā sakarā – 1988. gada 10. februāra spriedums lietā 324/86 Daddy’s Dance Hall
( Recueil, 739. lpp.).
(12)  –	Skat . cita starpā 1987. gada 17. decembra spriedumu lietā 287/86 Ny Mølle Kro
( Recueil, 5465. lpp., 12. punkts), iepriekš minēto spriedumu lietā Daddy’s Dance Hall, 9. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietās Berg
un Busschers, 12. punkts; 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑362/89 D’Urso u.c. ( Recueil, I‑4105. lpp., 9. punkts), 1992. gada 16. decembra spriedumu apvienotajās lietās C‑132/91, C‑138/91 un C‑139/91 Katsikas  u.c. ( Recueil, I‑6577. lpp., 21. punkts), 1998. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑399/96 Europièces
( Recueil, I‑6965. lpp., 37. punkts), 2000. gada 14. septembra spriedumu lietā C‑343/98 Collino
un Chiappero
( Recueil, I‑6659. lpp., 49. punkts) un, visbeidzot, 2005. gada 26. maija spriedumu lietā C‑478/03 Celtec
(Krājums, I‑4389. lpp., 26. punkts).
(13)  –	Direktīva, ar ko groza Direktīvu 77/187/EEK (OV L 201, 88. lpp.).
(14)  –	Skat. šo secinājumu 29. punktu un 23. un 24. zemsvītras piezīmi.
(15)  –	OV L 82, 16. lpp.
(16)  –	Saskaņā ar šo principu tas ietver koplīgumus, kas nosaka atalgojuma apjomu.
(17)  –	Šīs subrogācijas sekas ir atrodamas pārsvarā visu dalībvalstu tiesību aktos, piemēram, Itālijas tiesību aktos (Civilkodeksa 2112. panta 1. punkts), Beļģijas tiesību aktos (Koplīguma Nr. 32 a, 7. pants) vai Spānijas tiesību aktos ( Estatuto de los Trabajadores, 44. pants); Ojeda Avilés, A., Rodríguez Ramos, M. J. un Gorelli Hernández, J. “La transferencia de empresas: un análisis comparado de la trasposición al derecho italiano, francés, belga, alemán, inglés y español, de la Directiva 77/187”, La transmisión de empresas en Europa, op. cit ., 279. lpp.
(18)  –	Šis otrais teikums tika iekļauts ar 1. panta 5. punktu 1980. gada 13. augusta Likumā par sieviešu un vīriešu līdztiesību darba vietās un tiesību aizsardzību uzņēmumu īpašnieka maiņas gadījumā ( BGB I. 1980 I, 1308. lpp.), kas pasludināts, lai transponētu tādus Kopienu noteikumus kā Direktīva 77/187. Direktīva 98/50 Vācijas tiesībās tika iekļauta ar 2002. gada 28. marta likumu, kas groza likumu par jūrnieku darbu un citus likumus ( BGB I. 2002 I, 1163. lpp.).
(19)  –	Iesniedzējtiesa norāda, ka Freeway Traffic Systems GmbH & Co. KG
nav pakļauta 2002. gada 23. maija koplīgumam, jo tā nav AGV
biedre, un šis koplīgums netika pasludināts par piemērojamu erga omnes
( TVG
1.–4. pants); darba ņēmējs arī nevarētu savā prasībā atsaukties uz BGB
613.a panta 1. punktu, jo saskaņā ar Bundesarbeitsgericht
judikatūru, no vienas puses, koplīguma grozījumi, kas veikti pēc uzņēmuma īpašnieka maiņas, neietekmē līgumu, un, no otras puses, uzņēmuma īpašnieka maiņas gadījumā darbinieku darba apstākļi tiek pielīdzināti neatkarīgi no to situācijas attiecībā uz koplīgumu.
(20)  – Ir jāsaprot, ka iesniedzējtiesa atsaucas uz Direktīvas 77/187 3. panta 1. punktu Direktīvas 98/50 redakcijā, jo šī direktīva ietver četrus noteikumus: pirmais maina Direktīvas 77/187 1.–7. panta virsrakstu un tekstu, otrais ietver noteikumus attiecībā uz uzņēmuma īpašnieka maiņu, trešais nosaka spēkā stāšanās datumu un ceturtais norāda adresātus.
(21)  –	Lieta C‑340/01 ( Recueil, I‑14023. lpp.). Šajā lietā Tiesa, lemjot par prejudiciālu jautājumu attiecībā uz Direktīvas 77/187 1. panta interpretāciju, paziņoja, ka Direktīva 98/50, kuras īstenošanas termiņš bija 2001. gada 17. jūlijs, tika transponēta pēc pamata prāvas uzsākšanas un tātad tā neietekmēja šo prāvu (5. punkts).
(22)  –	Saskaņā ar direktīvas 3. pantu tā stājās spēkā 1998. gada 17. jūlijā, kad tā tika publicēta Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī .
(23)  –	Vienīgā atšķirība ir tāda, ka izteiciens, kas atsaucas uz uzņēmuma īpašnieka maiņu “1. panta 1. punkta izpratnē”, kas tur bija iepriekš, tika svītrots.
(24)  –	Atšķirības paralēli minētajiem grozījumiem attiecas uz teikuma “1. panta 1. punkta izpratnē” atsaukšanu.
(25)  –	Vācijā apmēram 90 % darba līgumu ietver šāda veida noteikumus; Annuß, G. “Die einzelvertragliche Bezugnahme auf Tarifverträge”, Betriebs-Berater, Nr. 49, 1999, 2558. lpp., un Preis, Grundfragen der Vertragsgestaltung im Arbeitsvertrag, 51. un turpmākās lpp., kuras minētas Hanau, P. un Kania, T. “Die Bezugnahme auf Tarifverträge durch Arbeitsvertrag und betriebliche Übung”, Tarifautonomie für ein neues Jahrhundert, Festschrift für Günther Staub, Minhene, 1998, 239. lpp.
(26)  –	Annuß, G., op. cit ., 2558. lpp.
(27)  –	Beseler, L. izdevumā Beseler, L., Düwell, F. J. un Göttling, W. Arbeitsrechtliche Probleme bei Betriebsübergang, Betriebsänderung und Unternehmensumwandlung, 2. izdevums, Dülmen, 2005., 105. lpp., un Hanau, P. un Kania, T., op. cit ., 239. lpp.
(28)  –	Bundesarbeitsgericht
2001. gada 20. jūnija spriedums (4 AR 295/00); 2001. gada 29. augusta spriedums (4 AZR 332/00) un 2002. gada 16. decembra spriedums (4 AZR 467/01)
(29)  –	González Biedma, E., op. cit ., 174. lpp.
(30)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā D’Urso u.c. (20. punkts); iepriekš minētais spriedums lietā Celtec
(38. punkts) un 1996. gada 14. novembra spriedums lietā C‑305/94 Rotsart de Hertaing
( Recueil, I‑5927. lpp., 18. punkts).
(31)  –	Saskaņā ar Alonso Olea, M. un Casas Bahamonde, M. E., op. cit ., 394. lpp., viedokli galvenie iemesli ir organizatoriski un ir pārāki par tiesību normām: “[..] darbinieka aizvietošana nozīmē darba līguma izbeigšanos; ja tas pats būtu attiecināms uz darba devēja aizvietošanu, visi līgumi tiktu pārtraukti vienlaicīgi; tātad šajā gadījumā ir saprotams, ka tiek nolemts uzturēt spēkā līgumus, jo citādi darba devējam tiktu dota vienpusēja iespēja, mainot uzņēmuma īpašnieku inter vivos, pēc brīvas gribas lauzt līgumu [..]”.
(32)  –	Saskaņā ar šī noteikuma pirmo daļu uzņēmuma, uzņēmējsabiedrības vai uzņēmuma vai uzņēmējsabiedrības daļas īpašumtiesību nodošana pati par sevi nevar būt pamats atlaišanai, ko veic persona, kura nodod īpašumtiesības, vai īpašumtiesību saņēmējs. Šis noteikums nekavē atlaišanu, ko izraisa darbaspēka izmaiņas ekonomisku, tehnisku vai organizatorisku iemeslu dēļ. Saskaņā ar šī 1. punkta otro daļu dalībvalstis drīkst noteikt, ka pirmo daļu nepiemēro konkrētu kategoriju darbiniekiem, uz kuriem neattiecas dalībvalstu normatīvie akti vai prakse attiecībā uz aizsardzību pret atlaišanu. Savukārt 2. punkts noteic, ka, ja darba līgums vai darba attiecības ir izbeigtas tāpēc, ka īpašumtiesību pāreja saistās ar būtiskām darba apstākļu izmaiņām, kas kaitē darbinieku veselībai, tad darba devējs ir atbildīgs par darba līguma vai darba attiecību izbeigšanu. Šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās Daddy’s Dance Hall (16. un 17. punkts) un Collino
un Chiappero
(52. punkts) un 1992. gada 12. novembra spriedumu lietā C‑209/91 Rask
un Christensen
( Recueil, I‑5755. lpp., 28. punkts).
(33)  –	Beseler, L., op. cit ., 106. lpp., arī uzskata, ka dinamiska klauzula, kas atsaucas uz koplīgumu, kļūst statiska, kolīdz notiek uzņēmuma īpašnieka maiņa; šāds viedoklis ir arī Heinze, M. “Ausgewählte Rechtsfragen zu § 613a BGB”, Tarifautonomie für ein neues Jahrhundert, Festschrift für Günther Schaub, Minhene, 1998, 281. lpp.; Henssler, M. Unternehmensumstrukturierung und Tarifrecht, Festschrift für Günther Schaub, Minhene, 1998, 322. lpp., un Gaul, B. “Einzelvertragliche Bezugnahmeklausel beim Übergang des Arbeitsverhältnisses auf nicht tarifgebundenen Arbeitgeber”, Betriebs-Berater, Nr. 21, 2000, 1086. un turpmākās lpp. Atšķirīgs viedoklis ir Thüsing, G. un Lambrich, T. “Arbeitsvertragliche Bezugnahme auf Tarifnormen”, Recht der Arbeit, Nr. 4, 2002, 211. un 212. lpp., un Annu, G., op. cit ., 2560. lpp. Savukārt Hanau, P. un Kania, T., op. cit., 256. lpp., iedala atkarībā no katra atsevišķā gadījuma un no koplīguma veida; tādā situācijā, kā šajā lietā viņi vairāk nosliecas uz statisku pieeju.
(34)  –	Martín Correa, J. M. “La sucesión de empresas. Reflexión a la luz de la Directiva CE 2001/23”, Revista del Ministerio de Trabajo y Asuntos Sociales, Nr. 48, Madride, 2004, 92. lpp.
(35)  –	Monereo Pérez, J. L. Las relaciones de trabajo en la transmisión de la empresa, Ministerio de Trabajo y Seguridad Social, Madride, 1987, 334. lpp.
(36)  –	Desdentado Bonete, A., op. cit ., 256. lpp.
(37)  –	Vispārējās									Cilvēktiesību deklarācijas 20. panta 2. punkts noteic, ka “nevienu nedrīkst piespiest iestāties kaut kādā asociācijā”. Turklāt Eiropas Cilvēktiesību tiesa arī apstiprināja šo asociācijas tiesību negatīvo aspektu 1981. gada 13. augusta spriedumā lietā Young, James
un Webster
pret Apvienoto Karalisti, A sērija Nr. 44, 52. punkts; 1993. gada 30. jūnija spriedumā lietā Sigurdur A Sugurjónsson
pret Islandi, A sērija Nr. 264, 35. punkts, un 1996. gada 25. aprīļa spriedumā lietā Gustafsson
pret Zviedriju ( Recueil des arrêts et décisions
1996‑II, 45. punkts).
(38)  –	Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas parakstīta Nicā 2000. gada 7. decembrī (OV C 364, 1. lpp.), 12. panta 1. punkts, kas pārņemts Līguma par Konstitūciju Eiropai, kas parakstīts 2004. gada 24. oktobrī, II‑72. panta 1. punktā (stāšanās spēkā paredzēta 2006. gada 1. novembrī, ar noteikumu, ka to ratificēs dalībvalstis) (OV 2004, C 310, 1. lpp.).
(39)  –	Lieta 175/73 ( Recueil, 917. lpp.).
(40)  –	Lieta 18/74 ( Recueil, 933. lpp.).
(41)  –	Lieta C‑415/93 ( Recueil, I‑4921. lpp.).
(42)  –	79. punkts.
(43)  –	Lieta C‑4/01 ( Recueil, I‑12859. lpp.).
(44)  –	Ojeda Avilés, A., Rodríguez Ramos, M. J. un Gorelli Hernánde, J., op. cit ., 309. lpp.
(45)  –	Carabelli, U. “Alcune riflessioni sulla tutela dei lavoratori nei trasferimenti d’azienda: la dimensione individuale”, Rivista Italiana di Diritto del Lavoro, Nr. 1, 1995, 62. lpp.
(46)  –	Atbilstoši iepriekš minētajam spriedumam lietā Martin  u.c. neatkarīgi no jautājuma, vai to īstenošana ir vai nav saistīta ar kādu īpašu notikumu, kas atkarīgs no darba devēja gribas (29. punkts).
(47)  –	Iepriekš minētais spriedums lietā Collino
un Chiappero
noraida, ka darba stāžs ir tiesības, uz kurām darbinieks var atsaukties attiecībā uz jauno darba devēju, tomēr to izmanto finansiāla rakstura tiesību noteikšanai, kuras cesionāram ir tikpat saistošas kā cedentam (50. punkts).
(48)  –	Iepriekš minētie spriedumi lietās Daddy’s Dance Hall
(16. un 17. punkts) un Rask
un Christensen
(27.–29. punkts).