62005CJ0083_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑83/05
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam,
ko Amtsgericht Freiburg
(Vācija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2005. gada 14. janvārī un kas Tiesā reģistrēts 2005. gada 18. februārī, tiesvedībā, ko ierosināja
Bernd Voigt .
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs J. Malenovskis [ J. Malenovský ], tiesneši Ž. P. Puisošē [ J.‑P. Puissochet ] un A. Borgs‑Bartets [ A. Borg Barthet ] (referents),
ģenerāladvokāts A. Ticano [ A. Tizzano ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Vācijas valdības vārdā – U. Forsthofs [ U. Forsthoff ], pārstāvis,
– Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – K. Lūiss [ X. Lewis ] un M. Hellere [ M. Heller ], pārstāvji,
ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1970. gada 6. februāra Direktīvu 70/156/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju tipa apstiprinājumu (OV L 42, 1. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/53/EEK (OV L 225, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Direktīva 70/156”).
2. Šis lūgums tika uzdots saistībā ar prāvu, ko ierosinājis Foigts [ Voigt ] par administratīvu naudas sodu, kuru viņam uzlicis Regierungspräsidium Karlsruhe‑Bretten
(Karlsrūes‑Bretenes reģiona prezidijs).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
3. Iemesli, kuru dēļ Kopienas likumdevējs pieņēma Direktīvu 70/156, ir izklāstīti tās apsvērumos šādi:
“[..] katrā dalībvalstī mehāniskajiem transportlīdzekļiem, kas paredzēti kravu vai pasažieru pārvadāšanai, ir jāatbilst dažām obligātām tehniskām prasībām; [..] šādas prasības dalībvalstīs atšķiras un tādējādi kavē tirdzniecību Eiropas Ekonomikas kopienā;
[..] šādus kopējā tirgus izveidošanas un sekmīgas darbības traucējumus var samazināt vai pat novērst, ja visas dalībvalstis pieņem vienotas prasības vai nu papildus, vai pašreizējo likumu vietā;
[..] dalībvalstīs ir izveidota prakse, ka pirms transportlīdzekļu laišanas tirgū pārbauda, vai tie atbilst attiecīgām tehniskām prasībām; [..] šo pārbaudi veic transportlīdzekļu tipiem;
[..]
[..] Kopienas līmenī katram transportlīdzekļa tipam ir jāievieš Kopienas tipa apstiprināšanas procedūra, lai varētu pārbaudīt tā atbilstību iepriekšminētajām prasībām un lai katra dalībvalsts varētu atzīt citās dalībvalstīs veiktās pārbaudes;
[..] pēc šīs procedūras katrai dalībvalstij jābūt iespējai pārliecināties, vai transportlīdzekļa tipam ir veiktas atsevišķajā direktīvā noteiktās pārbaudes un vai tās ir uzskaitītas modeļa apstiprinājuma sertifikātā; [..] pēc šīs procedūras ražotāji var aizpildīt atbilstības apliecību visiem transportlīdzekļiem, kas atbilst apstiprinātajam tipam; [..] transportlīdzekli[s] ar šādu apliecību visās dalībvalstīs ir jāuzskata par atbilstošu valsts likumiem; [..] katrai dalībvalstij būtu jāinformē pārējās dalībvalstis par iegūtajiem datiem, nosūtot aizpildītu tipa apstiprinājuma sertifikāta kopiju par katru apstiprinātu transportlīdzekļa tipu;
[..].”
4. Direktīvas 70/156 1. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“Šo direktīvu piemēro vienā vai vairākos posmos būvētu mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju tipa apstiprinājumam, kā arī to sistēmu, detaļu un atsevišķu tehnisku vienību tipa apstiprinājumam, kas paredzētas lietošanai šādos transportlīdzekļos un piekabēs.”
5. Minētās direktīvas 2. pants paredz:
– “tipa apstiprināšana” ir “procedūra, ar kuru dalībvalsts apliecina, ka transportlīdzekļa, sistēmas, detaļas vai atsevišķas tehniskas vienības tips atbilst attiecīgajām tehniskajām prasībām, kas paredzētas šajā direktīvā vai atsevišķajā direktīvā, kura iekļauta IV vai XI pielikumā dotajā pilnīgajā sarakstā”,
– “transportlīdzeklis” ir “jebkurš pabeigts vai nepabeigts mehāniskais transportlīdzeklis, kuru paredzēts izmantot uz ceļa, kuram ir vismaz četri riteņi un kura maksimālais projektētais ātrums pārsniedz 25 km/h, kā arī to piekabes, izņemot transportlīdzekļus, kas pārvietojas pa sliedēm, kā arī lauksaimniecības un mežsaimniecības traktorus un jebkurus pārvietojamus mehānismus”, un
– “transportlīdzekļa tips” ir “vienas kategorijas transportlīdzekļi, kas neatšķiras pēc II pielikuma B daļā norādītajām būtiskajām pazīmēm. Transportlīdzekļa tipam var būt varianti un versijas (skat. II pielikuma B daļu)”.
6. Saskaņā ar Direktīvas 70/156 II pielikumu “M 1” kategorijā ietilpst transportlīdzekļi, kas ir paredzēti pasažieru pārvadāšanai un kuros papildus vadītāja sēdeklim ir ne vairāk kā astoņi sēdekļi.
Valsts tiesiskais regulējums
7. Vācijas tiesiskā regulējuma noteikumi ceļu satiksmes jomā ir iekļauti dažādos normatīvos aktos. Uz pamata lietu ir attiecināms Likums par ceļu satiksmi ( Strassenverkehrsgesetz, turpmāk tekstā – “ StVG ”), Ceļu satiksmes noteikumi ( Strassenverkehrsordnung, turpmāk tekstā – “ StVO ”) un Likums par pasažieru pārvadāšanu ( Personenbeforderungsgesetz, turpmāk tekstā – “ PBefG ”). Direktīva 70/156 Vācijas tiesību sistēmā tika transponēta ar Noteikumiem par transportlīdzekļu un to detaļu Kopienas tipa apstiprinājumu (1994. gada 9. decembra Verordnung über die EG‑Typgenehmigung für Fahrzeuge und Fahrzeugteile, kurā jaunākie grozījumi izdarīti 2004. gada 7. februārī). Ceļu satiksmes līdzekļu reģistrācijas noteikumi ( Strassenverkehrszulassungsordnung, turpmāk tekstā – “ StVZO ”) turpmāk reglamentē tikai reģistrācijas procedūru, kā arī obligāto apdrošināšanu, un tajā ir iekļautas normas, kas ir piemērojamas transportlīdzekļu būvei un izmantošanai.
8. StVO
nosaka prasības, kas ir jāizpilda, vadot mehāniskos transportlīdzekļus. Jautājumā par ātrumu tajā attiecībā uz vieglajām automašīnām ir paredzētas normas, kas atšķiras no normām, kuras ir piemērojamas pārējiem mehāniskajiem transportlīdzekļiem. Šī atšķirība izriet no StVO
18. panta 5. punkta otrā teikuma 1. punkta, kas ir norma, kura tiek aplūkota pamata lietā, un kas nosaka 80 km/h maksimālā ātruma ierobežojumu uz autoceļiem transportlīdzekļiem, kas nav vieglās automašīnas. Uz pēdējām minētajām neattiecas nekādi vispārēji ātruma ierobežojumi.
9. StVO
nav definēts jēdziens “vieglā automašīna”. PBefG
4. panta 4. punktā vieglās automašīnas ir definētas kā mehāniskie transportlīdzekļi, kuros, “ņemot vērā to uzbūves veidu un aprīkojumu, var un ir paredzēts pārvadāt ne vairāk kā deviņus cilvēkus (ieskaitot vadītāju)”.
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
10. 2003. gada 21. oktobrī Foigts tika apturēts pārbaudes veikšanai, kaut arī viņš ārpus apdzīvotas vietas pa federālo autoceļu vadīja sabiedrības DaimlerChrysler AG
būvētu “Sprinter” tipa mehānisko transportlīdzekli, kura kopējā atļautā masa bija 4,6 tonnas. Tā kā minētā transportlīdzekļa ātrums, atskaitot pieļaujamo pielaides robežu, bija 134 km/h, Regierungspräsidium Karlsruhe‑Bretten
ar 2003. gada 18. novembra lēmumu uzlika Foigtam administratīvu naudas sodu EUR 275 apmērā par to, ka viņš par 54 km/h bija pārsniedzis maksimālo atļauto ātrumu 80 km/h, kas ir noteikts kravas transportlīdzekļiem. Ieinteresētajai personai turklāt uz diviem mēnešiem tika atņemta vadītāja apliecība, kā arī Centrālajā ceļu satiksmes reģistrā tika uzskaitīti četri soda punkti. Foigta vadītais transportlīdzeklis, kas atbilstoši Kopienas tipa apstiprinājumam ir klasificēts “M 1” kategorijā, atbilstoši reģistrācijas dokumentiem ir reģistrēts kā vieglā automašīna.
11. Foigts par šiem pasākumiem iesniedza sūdzību 2003. gada 27. novembrī. Atsaucoties uz attiecīgā transportlīdzekļa reģistrācijas apliecību, saskaņā ar kuru tas ir klasificēts kā vieglā automašīna, viņš norādīja, ka ātruma ierobežojums 80 km/h uz autoceļa ārpus apdzīvotas vietas, kas ir noteikts kravas transportlīdzekļiem, neattiecas uz minēto transportlīdzekli, uz kuru attiecas vieglajām automašīnām paredzētie ierobežojumi.
12. Ar 2004. gada 10. marta lēmumu Staatsanwaltschaft Freiburg
[Freiburgas Prokuratūra] Foigta lietas materiālus nodeva Amtsgericht Freiburg
[Freiburgas Pirmās instances tiesai], lai tā lemtu par pieprasīto naudas sodu. 2004. gada 29. aprīlī šī tiesa pieņēma lēmumu par lietas izbeigšanu. Staatsanwaltschaft Freiburg
par šo lēmumu iesniedza sūdzību Oberlandesgericht Karlsruhe
[Karlsrūes Augstākajā apgabaltiesā]. 2004. gada 26. augustā Oberlandesgericht Karlsruhe atcēla lēmumu par lietas izbeigšanu. Tā uzskatīja, ka pamata lietā ir jāiegūst papildu faktiskie pierādījumi par Foigta vadītā “Sprinter” tipa transportlīdzekļa īpašo modeli, ņemot vērā dažādu šī transportlīdzekļa modeļu atšķirības, kuras ir atzītas lēmumā, kas pieņemts iepriekšējā dienā un kas attiecas uz līdzīgu lietu, kurā tika atzīts, ka frāzei “vieglā automašīna” reģistrācijas dokumentos nebija nozīmes.
13. Šajos apstākļos Amtsgericht Freiburg
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1) Vai Direktīva 70/156 [..], kas Vācijas tiesībās transponēta ar EG TypV
(1994. gada 9. decembra Verordnung über die EG‑Typgenehmigung für Fahrzeuge und Fahrzeugteile, kurā jaunākie grozījumi izdarīti 2004. gada 7. februārī), ir interpretējama tā, ka tāda mehāniskā transportlīdzekļa vadītājam, kas pēc apstiprinājuma, kurš atbilst Kopienas tipa apstiprinājumam, ir reģistrēts kā vieglā automašīna, arī ir tiesības izmantot šo transportlīdzekli ceļu satiksmē kā apstiprinātu transportlīdzekļa tipu, un vai uz šī mehāniskā transportlīdzekļa vadītāju attiecas tikai tās ātrumu reglamentējošās normas, kas ir piemērojamas vieglajām automašīnām?
2) Vai iestādēm, kuru kompetencē ir izskatīt lietas par administratīviem ceļu satiksmes pārkāpumiem, ir tiesības atzīt, ka transportlīdzekļa tipa kvalifikācijai nav izmantojams apstiprinājums, ko ir izsniedzis Federālais ceļu satiksmes birojs atbilstoši Kopienas tipa apstiprinājumam, kā arī reģistrācija, ko veikuši Vācijas reģistrācijas dienesti un kas ir balstīta uz šiem Kopienas tipa apstiprinājumiem, ja ir jānosaka ātrumu reglamentējošās normas, kas ir jāievēro šī tipa transportlīdzekļa vadītājam?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
14. Uzdodot šos divus jautājumus, kas ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīva 70/156 ir interpretējama tā, ka tā aizliedz valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uz tādu transportlīdzekli, par kādu ir runa pamata prāvā, neattiecas ar ātrumu saistītās valsts prasības, kuras ir izvirzītas vieglajām automašīnām, bet gan normas, kas ir piemērojamas kravas transportlīdzekļiem, kaut arī šis transportlīdzeklis, pamatojoties uz atbilstoši minētajai direktīvai noteikto Kopienas tipa apstiprinājumu, ir reģistrēts kā vieglā automašīna.
15. Vispirms ir jānorāda, ka, pirmkārt, Direktīvā 70/156, kas tieši attiecas tikai uz mehānisko transportlīdzekļu starptautisko klasifikāciju tās II pielikumā noteiktajās M, N vai O kategorijās, nav nevienas normas par mehānisko transportlīdzekļu klasifikāciju “vieglo automašīnu” kategorijā. Otrkārt, iesniedzējtiesa ir secinājusi, ka, kaut arī tā transportlīdzekļa būvētājs, par kuru ir runa pamata prāvā, attiecībā uz minēto transportlīdzekli ir ieguvis “M 1” Kopienas tipa apstiprinājumu, minēto transportlīdzekli par vieglo automašīnu kvalificē tikai tad, kad tas tiek reģistrēts Vācijas iestādēs.
16. Direktīvā 70/156 ir iekļautas normas, kuru mērķis saskaņā ar apsvērumos izklāstīto ir katram transportlīdzekļa tipam izveidot un īstenot Kopienas tipa apstiprināšanas procedūru, ar kuru tiek aizstātas apstiprināšanas procedūras, kas dalībvalstīs bija spēkā iepriekš. Šādas Kopienas tipa apstiprināšanas piemērojamību var noteikt, tikai ņemot vērā konkrēto Direktīvas 70/156 piemērošanas jomu.
17. Šajā direktīvā hronoloģiskā secībā ir aprakstīta tipa apstiprināšanas procedūra, apstiprinājuma dokumenta izsniegšanas turpmākā procedūra, atbilstības apliecības sagatavošana, ko veic izgatavotājs, kā arī dalībvalsts pienākums reģistrācijas nolūkā pārbaudīt preces atbilstību apstiprinātajam tipam. Minētās direktīvas normu mērķis ir novērst šķēršļus preču brīvai apritei. Normu un tehnisko prasību saskaņošana ir veids, kā sasniegt šo mērķi. Direktīvā 70/156 savukārt nav nevienas norādes, kas paredzētu kaut ko vairāk par šādu saskaņošanu. Tajā nav nevienas dalībvalstīm paredzētas normas attiecībā uz ātrumu reglamentējošiem noteikumiem, kas ir piemērojami dažādām mehānisko transportlīdzekļu kategorijām, attiecībā uz kurām ir veikta Kopienas tipa apstiprināšana.
18. Līdz ar to ir jānorāda, ka Direktīva 70/156 attiecas uz transportlīdzekļu tipa tehniskajām prasībām un tajā nav neviena cita apsvēruma par ceļu satiksmes noteikumiem, kas ir jāievēro mehānisko transportlīdzekļu vadītājiem.
19. Vēl arī ir jānorāda, ka Direktīva 70/156 ir balstīta uz EEK līguma 100. pantu (jaunajā redakcijā – EK līguma 100. pantu, vēlāk – EKL 94. pants) vai uz EEK līguma 100.a pantu (jaunajā redakcijā – EK līguma 100.a pants, vēlāk pēc grozījumiem – EKL 95. pants), kas attiecas uz kompetenci saskaņošanas jomā kopējā tirgus vai iekšējā tirgus izveidei.
20. Šajos apstākļos ne no Direktīvas 70/156 teksta, ne tās priekšmeta, ne arī no tās mērķa neizriet, ka Kopienas likumdevējs ar transportlīdzekļu Kopienas tipa apstiprināšanu, kas ar minēto direktīvu ir izveidota, lai novērstu šķēršļus iekšējā tirgus izveidei, būtu paredzējis ietekmēt dažādu mehānisko transportlīdzekļu kategoriju ātrumu reglamentējošo valsts ceļu satiksmes noteikumu piemērošanu.
21. Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz Amtsgericht Freiburg
uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild tā, ka Direktīva 70/156 ir interpretējama tādā veidā, ka tā neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uz tādu transportlīdzekli, par kādu ir runa pamata prāvā, neattiecas valsts normas par vieglo automašīnu ātrumu, bet gan normas, kas ir piemērojamas kravas transportlīdzekļiem, kaut arī šis transportlīdzeklis ir reģistrēts kā vieglā automašīna, pamatojoties uz atbilstoši minētajai direktīvai noteikto Kopienas tipa apstiprinājumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
22. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, izņemot minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumus, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
Padomes 1970. gada 6. februāra Direktīva 70/156/EEK par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz mehānisko transportlīdzekļu un to piekabju tipa apstiprinājumu, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīvu 92/53/EEK, ir interpretējama tādā veidā, ka tā neaizliedz valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru uz tādu transportlīdzekli, par kādu ir runa pamata prāvā, neattiecas valsts normas par vieglo automašīnu ātrumu, bet gan normas, kas ir piemērojamas kravas transportlīdzekļiem, kaut arī šis transportlīdzeklis ir reģistrēts kā vieglā automašīna, pamatojoties uz atbilstoši minētajai direktīvai noteikto Kopienas tipa apstiprinājumu.