62019CO0399
TIESAS RĪKOJUMS (desmitā palāta)
2020. gada 29. aprīlī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesas Reglamenta 99. pants – Elektronisko komunikāciju tīkli un pakalpojumi – Direktīva 2002/20/EK – 12. pants – Uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu vai tīklu, uzlikti administratīvie maksājumi – Valsts regulatīvās iestādes administratīvās izmaksas, ko var segt ar maksājumiem – Administratīvo izmaksu un saņemto maksājumu kopsummas gada pārskats
Lietā C‑399/19
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2019. gada 11. aprīlī un kas Tiesā reģistrēts 2019. gada 22. maijā, tiesvedībā
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni
pret
BT Italia SpA,
Basictel SpA,
BT Enia Telecomunicazioni SpA,
Telecom Italia SpA,
Postepay SpA
, iepriekš – PosteMobile SpA
,
Vodafone Italia SpA,
piedaloties:
Telecom Italia SpA,
Fastweb SpA,
Wind Tre SpA,
Sky Italia SpA,
Vodafone Omnitel BV,
Vodafone Italia SpA,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents), tiesneši E. Juhāss [E. Juhász] un K. Likurgs [C. Lycourgos],
ģenerāladvokāts: M. Kamposs Sančess‑Bordona [M. Campos Sánchez‑Bordona],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
–
BT Italia SpA, Basictel SpA un BT Enia Telecomunicazioni SpA vārdā – R. Caiazzo, S. Fienga un F. Costantini, avvocati,
–
Telecom Italia SpA vārdā – F. Cardarelli, F. Lattanzi un F. S. Cantella, avvocati,
–
Postepay SpA un Fastweb SpA vārdā – F. Pacciani un V. Mosca, avvocati,
–
Vodafone Italia SpA vārdā – V. Cerulli Irelli un M. Libertini, avvocati,
–
Wind Tre SpA vārdā – B. Caravita di Toritto, R. Santi un S. Fiorucci, avvocati,
–
Sky Italia SpA vārdā – O. Grandinetti, D. Majori un A. A. Di Todaro, avvocati,
–
Itālijas valdības vārdā – G. Palmieri, pārstāve, kurai palīdz R. Guizzi, kā arī S. Fiorentino un P. G. Marrone, avvocati dello Stato,
–
Beļģijas valdības vārdā – P. Cottin un J.‑C. Halleux, kā arī C. Pochet, pārstāvji, kam palīdz P. Vernet, S. Depré un M. Lambert de Rouvroit, avocats,
–
Lietuvas valdības vārdā – K. Dieninis un R. Dzikovič, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – L. Malferrari un G. Braun, kā arī L. Nicolae, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas pieņemto lēmumu atbilstoši Tiesas Reglamenta 99. pantam lemt, izdodot motivētu rīkojumu,
izdod šo rīkojumu.
Rīkojums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 12. pantu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (OV 2002, L 108, 21. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris) (OV 2009, L 337, 37. lpp., un labojums – OV 2013, L 241, 8. lpp.) (turpmāk tekstā – “Atļauju izsniegšanas direktīva”).
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Komunikāciju regulatīvā iestāde, Itālija) (turpmāk tekstā – “regulatīvā iestāde”), no vienas puses, un BT Italia SpA, Basictel SpA, BT Enia Telecomunicazioni SpA, Telecom Italia SpA, Postepay SpA (iepriekš – PosteMobile SpA) un Vodafone Italia SpA, no otras puses, par elektronisko komunikāciju un plašsaziņas pakalpojumu nozares operatoru maksājamo iemaksu šai iestādei, kas no šīm sabiedrībām pieprasīta par 2014.–2016. gadu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
3
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/21/EK (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.), kas grozīta ar Direktīvu 2009/140 (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”), 3. panta 3.a punktā ir noteikts:
“Neskarot 4. un 5. punkta noteikumus, valsts regulatīvās iestādes, kas ir atbildīgas par ex ante tirgus regulēšanu vai uzņēmumu domstarpību atrisināšanu saskaņā ar šīs direktīvas 20. vai 21. pantu, rīkojas neatkarīgi un neprasa un nepieņem norādījumus no citas iestādes, īstenojot tai uzticētos uzdevumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem, ar ko īsteno [Savienības] tiesības. [..]
[..]”
4
Pamatdirektīvas 16. pantā ir paredzēts:
“1.   Valsts regulatīvās iestādes veic attiecīgo tirgu analīzi, ņemot vērā ieteikumā norādītos tirgus un pēc iespējas vairāk ievērojot pamatnostādnes. Dalībvalstis nodrošina to, ka šī analīze attiecīgā gadījumā tiek veikta sadarbībā ar valsts konkurences iestādēm.
2.   Ja valsts regulatīvajai iestādei saskaņā ar [..] Direktīvas 2002/22/EK (Universālā pakalpojuma direktīva) 17. panta [3. vai 4. punktu] vai Direktīvas 2002/19/EK (Piekļuves direktīva) 8. pantu ir jānosaka, vai piemērot, saglabāt, grozīt vai atcelt pienākumus uzņēmumiem, tā, pamatojoties uz šā panta 1. punktā minēto tirgus analīzi, nosaka, vai konkrētajā tirgū valda pilnvērtīga konkurence.
[..]”
5
Atļauju izsniegšanas direktīvas 30. apsvērumā ir teikts:
“Elektronisko komunikāciju pakalpojumu sniedzējiem var uzlikt administratīvus maksājumus, lai finansētu valsts pārvaldes iestādes darbības, pārvaldot atļauju izsniegšanas sistēmu, un izmantošanas tiesību piešķiršanai. Šādi maksājumi būtu jāierobežo līdz līmenim, lai segtu minēto darbību faktiskās administratīvās izmaksas. Šajā nolūkā būtu jārada valsts pārvaldes iestāžu ienākumu un izdevumu caurskatāmība, izmantojot gada pārskatus par kopējo ievākto maksājumu summu un radītajām administratīvajām izmaksām. Tas ļaus uzņēmumiem pārbaudīt, ka administratīvie izdevumi un maksājumi ir līdzsvarā.”
6
Ar šīs direktīvas 3. pantu ir ieviesta vispārējo atļauju izsniegšana, kas attiecas uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem. Minētās direktīvas 2. panta 2. punktā ietvertajā definīcijā ir noteikts, ka “vispārējā atļauja” ir “tiesiskais regulējums, ko saskaņā ar šo direktīvu izveidojusi dalībvalsts, paredzot tiesības nodrošināt elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus un nosakot nozarei specifiskus pienākumus, kas var attiekties uz visiem vai uz atsevišķiem elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu veidiem”.
7
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 5. pantu nepieciešamības gadījumā dalībvalstis var piešķirt individuālas radiofrekvenču un numuru izmantošanas tiesības konkrētiem nolūkiem.
8
Saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 6. panta 2. punktu:
“Īpaši pienākumi, kas var būt uzlikti elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošinātājiem saskaņā ar Direktīvas 2002/19/EK (piekļuves direktīva) 5. panta 1. punktu, 5. panta 2. punktu, 6. un 8. pantu un Direktīvas 2002/22/EK (Universālā pakalpojuma direktīva) 17. pantu, vai tiem uzņēmumiem, kas izraudzīti, lai nodrošinātu universālo pakalpojumu saskaņā ar minēto direktīvu, ir juridiski atdalīti no tiesībām un pienākumiem, kas attiecas uz vispārējo atļauju. Lai sasniegtu caurskatāmību uzņēmumiem, kritēriji un procedūras šādu īpašu pienākumu uzlikšanai individuāliem uzņēmumiem ir minētas vispārējā atļaujā.”
9
Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā “Administratīvi maksājumi” ir noteikts:
“1.   Jebkuri administratīvi maksājumi, kas uzlikti uzņēmumiem, kas nodrošina pakalpojumu vai tīklu saskaņā ar vispārējo atļauju izsniegšanu, vai uzņēmumiem, kuriem ir piešķirtas izmantošanas tiesības:
a)
kopumā iekļauj tikai tās administratīvās izmaksas, kas radīsies 6. panta 2. punktā minētās vispārēju atļauju izsniegšanas programmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldē, kontrolē un ieviešanā, kas var iekļaut izmaksas starptautiskai sadarbībai, saskaņošanai un standartizēšanai, tirgus analīzei, izpildes pārraudzībai un citai tirgus kontrolei, kā arī reglamentējošo darbu, kas saistīts ar sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, tādu kā lēmumu par piekļuvi un savstarpēju savienojumu sagatavošanu un ieviešanu; un
b)
tiek uzlikti individuāliem uzņēmumiem objektīvā, caurskatāmā un samērīgā veidā, kas samazina papildu administratīvās izmaksas un saistītus maksājumus.
2.   Ja valsts pārvaldes iestādes uzliek administratīvus maksājumus, tās publicē to administratīvo izmaksu un kopējās ievākto maksājumu summas gada pārskatu. Ņemot vērā atšķirības starp kopējo maksājumu un administratīvo izmaksu summu, veic atbilstīgus koriģējumus.”
10
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/19/EK (2002. gada 7. marts) par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (OV 2002, L 108, 7. lpp.), kas grozīta ar Direktīvu 2009/140 (turpmāk tekstā – “Piekļuves direktīva”), 5. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Valsts regulatīvās iestādes, darbojoties saskaņā ar [pamatdirektīvas] 8. pantā noteiktajiem mērķiem, veicina un, attiecīgos gadījumos, nodrošina, saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem, atbilstīgu piekļuvi pakalpojumiem un to savstarpēju savienojumu, un savietojamību, veicot savus pienākumus, veicinot efektivitāti, noturīgu konkurenci, efektīvus ieguldījumus un inovācijas un sniedzot maksimālu labumu tiešajiem lietotājiem.
Jo īpaši, neskarot pasākumus, kurus var veikt attiecībā uz uzņēmumiem, kam ir būtiska ietekme tirgū, saskaņā ar 8. pantu, valsts regulatīvās iestādes var uzlikt:
a)
līmenī, kas nepieciešams, lai nodrošinātu pilnīgu pārklājumu, pienākumus uzņēmumiem, kas kontrolē piekļuvi lietotājiem, attaisnotos gadījumos ieskaitot pienākumu savstarpēji savienot to tīklus, ja tas jau nav izdarīts;
ab)
pamatotos gadījumos un ciktāl tas vajadzīgs – pienākumus uzņēmumiem, kuri kontrolē lietotāju piekļuvi, ar mērķi padarīt to pakalpojumus savietojamus;
b)
līmenī, kas nepieciešams, lai nodrošinātu lietotāju pieejamību ciparu radio un televīzijas pārraides pakalpojumiem, ko precizējusi dalībvalsts, pienākumus operatoriem nodrošināt piekļuvi citām iekārtām, kas minētas I pielikuma II daļā, ar godīgiem, samērīgiem un nediskriminējošiem noteikumiem.
2.   Pienākumi un nosacījumi, kas uzlikti saskaņā ar 1. punktu, ir objektīvi, pārredzami, samērīgi un nediskriminējoši, un tos ievieš saskaņā ar procedūrām, kas minētas [pamatdirektīvas] 6., 7. un 7.a pantā.”
11
Piekļuves direktīvas 6. pantā runa ir par operatoru pienākumiem saistībā ar ierobežotu piekļuvi un citām iekārtām, savukārt tās 8. pantā – par šādu pienākumu uzlikšanu, grozīšanu vai atcelšanu.
12
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/22/EK (2002. gada 7. marts) par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (OV 2002, L 108, 51. lpp.), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/136/EK (2009. gada 25. novembris) (OV 2009, L 337, 11. lpp.) (turpmāk tekstā – “Universālā pakalpojuma direktīva”), 17. pantā runa ir par reglamentējošām kontrolēm attiecībā uz uzņēmumiem ar būtisku ietekmi mazumtirdzniecības pakalpojumu tirgū.
Itālijas tiesības
13
2005. gada 23. decembralegge n. 266 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato
(legge finanziaria 2006) (Likums Nr. 266 par valsts gada un daudzgadu budžeta veidošanas noteikumiem (2006. gada finanšu likums) (2005. gada 29. decembraGURI Nr. 302 kārtējais pielikums) 1. panta 65. punktā ir noteikts:
“No 2007. gada [regulatīvās iestādes] [..] darbības izdevumu [..] daļu, kas netiek segta no valsts budžeta finansējuma, finansē ar attiecīgā tirgus līdzekļiem saskaņā ar noteikumiem, kuri paredzēti spēkā esošajos tiesību aktos, un maksājuma apmēru nosaka ar katras attiecīgās iestādes lēmumu, ievērojot likumā paredzēto maksimālo apmēru, un to maksā tieši [attiecīgajai iestādei]. [..]”
14
Šā likuma 1. panta 66. punktā ir paredzēts, ka attiecībā uz 2006. gadu iemaksa, ko veic komunikāciju nozares operatori, ir noteikta 0,15 % apmērā no ieņēmumiem, kuri norādīti jaunākajā, pirms šā likuma spēkā stāšanās apstiprinātajā gada finanšu pārskatā, bet attiecībā uz nākamajiem gadiem regulatīvā iestāde var noteikt eventuālas izmaiņas maksājuma apmērā un tā maksāšanas kārtībā, tomēr nepārsniedzot 0,2 % apmēru no ieņēmumiem, kas norādīti jaunākajā, pirms šāda lēmuma pieņemšanas apstiprinātajā gada finanšu pārskatā.
15
2003. gada 1. augustadecreto legislativo n. 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (Leģislatīvais dekrēts Nr. 259 par Elektronisko komunikāciju kodeksu) (2003. gada 15. septembraGURI Nr. 214 kārtējais pielikums) pamatlietā piemērojamās redakcijas (turpmāk tekstā – “Elektronisko komunikāciju kodekss”) 34. pantā ir paredzēts:
“1.   Papildus 35. pantā paredzētajām iemaksām uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju tīklus vai pakalpojumus uz vispārējas atļaujas pamata vai kuriem piešķirtas [radio frekvenču vai numuru] izmantošanas tiesības, var uzlikt administratīvus maksājumus, ar ko sedz vienīgi tās vispārīgās administratīvās izmaksas, kuras rodas saistībā ar 28. panta 2. punktā minētās vispārējo atļauju izsniegšanas sistēmas, izmantošanas tiesību un īpašo pienākumu pārvaldību, kontroli un piemērošanu un kuras var ietvert izdevumus saistībā ar starptautisko sadarbību, saskaņošanu un standartizēšanu, tirgus analīzi, atbilstības kontroli un citādu tirgus kontroli, kā arī izdevumus saistībā ar reglamentējošo darbu, kas ietver sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, piemēram, lēmumu par piekļuvi un starpsavienojumu, sagatavošanu un piemērošanu. Administratīvos maksājumus katram atsevišķam uzņēmumam uzliek objektīvi, pārskatāmi un samērīgi, tādējādi samazinot administratīvās izmaksas un saistītos papildu maksājumus.
2.   Administratīvās izmaksas, kas rodas saistībā ar ministrijas atbildības jomā ietilpstošajām darbībām, finansē ar 1. punktā minētajiem administratīvajiem maksājumiem, kuru apmērs ir noteikts 10. pielikumā.
2.bis   Lai finansētu to administratīvo izmaksu kopsummu, kas rodas, veicot regulēšanas, uzraudzības, strīdu izšķiršanas un sodu uzlikšanas funkcijas, kuras [regulatīvajai iestādei] ar likumu piešķirtas 1. punktā minētajās jomās, šajā pašā 1. punktā minēto administratīvo maksājumu apmēru nosaka atbilstoši 2005. gada 23. decembra Likuma Nr. 266 1. panta 65. un 66. punktam – proporcionāli uzņēmumu gūtajiem ieņēmumiem no darbībām, uz kurām attiecas vispārējā atļauja vai piešķirtās izmantošanas tiesības.
2.ter   Ministrija ik gadu pēc saskaņošanas ar Ekonomikas un finanšu ministriju un [regulatīvo iestādi] publicē informāciju par administratīvajām izmaksām saistībā ar 1. punktā minētajām darbībām un saņemto maksājumu kopsummu 2. un 2.bis punkta izpratnē. Nepieciešamas korekcijas veic, ņemot vērā eventuālās starpības starp maksājumu kopsummu un administratīvajām izmaksām.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
16
Ar 2017. gada 31. janvāra, 13. februāra un 1. un 17. marta spriedumiem Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija) apmierināja prasības, ko bija cēlušas:
–
BT Italia, Basictel un BT Enia Telecomunicazioni – par regulatīvās iestādes 2014. gada 6. novembra Lēmumu 567/14, ar ko noteikts šai iestādei par 2015. gadu maksājamās iemaksas apmērs un kārtība, un par minētās iestādes Lēmumu 87/15, ar ko apstiprināta telemātikas veidlapa un sniegti norādījumi par šīs iemaksas veikšanu;
–
PosteMobile – par regulatīvās iestādes Lēmumu 547/13, ar ko noteikts šai iestādei par 2014. gadu maksājamās iemaksas apmērs un kārtība, par minētās iestādes Lēmumu 71/14, ar ko apstiprināta telemātikas veidlapa un sniegti norādījumi par šīs iemaksas veikšanu par 2015. gadu, un par šīs pašas iestādes vēstuli, kurā tā pieprasīja maksājumu papildus minētajai iemaksai par 2014. gadu;
–
PosteMobile – par regulatīvās iestādes Lēmumu 567/14 un Lēmumu 87/15 un par vēstuli, kurā šī iestāde pieprasīja maksājumu papildus minētajai iemaksai par 2015. gadu;
–
Telecom Italia – par regulatīvās iestādes 2015. gada 5. novembra Lēmumu 605/15, ar ko noteikts šai iestādei par 2016. gadu maksājamās iemaksas apmērs un kārtība, un par minētās iestādes 2015. gada 24. februāra Lēmumu 34/16, ar ko apstiprināta telemātikas veidlapa un sniegti norādījumi par šīs iemaksas veikšanu par 2016. gadu, un
–
Vodafone Italia – par regulatīvās iestādes Lēmumu 605/15 un Lēmumu 34/16.
17
Minētā tiesa, atzinusi, ka šo sabiedrību izmantotie argumenti ir pamatoti, iepriekšējā punktā minētos regulatīvās iestādes lēmumus atcēla ar pieciem spriedumiem, jo uzskatīja, ka summas, uz kuru balstāms maksājums, noteikšanas metode, ko šī iestāde izmantoja, lai aprēķinātu tai maksājamās iemaksas apmēru, bija kļūdaina, jo attiecās uz visiem darbības veidiem, kuru veikšana minētajai iestādei ir uzticēta reglamentējošajos noteikumos, un tajā bija ņemti vērā visi iemaksu veicošo operatoru gūtie ieņēmumi, tādējādi aptverot arī izmaksas, ko nevar aptvert. Šajā kontekstā tā pauda uzskatu, ka 2015. gadā pieņemtā Elektronisko komunikāciju kodeksa 34. panta 2.bis punkts pamatlietās nav piemērojams, jo runa ir par jaunām normām bez atpakaļejoša spēka iedarbības. Līdz ar to tā atbilstoši 2013. gada 18. jūlija spriedumam Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495) nosprieda, ka ar regulatīvajai iestādei maksājamo iemaksu bija jāparedz kompensēt vienīgi to izdevumu kopsummu, kuri tai radušies saistībā ar regulēšanas darbību, precizējot, ka runa ir par ierobežojoši definētiem izdevumiem saistībā ar vispārējo atļauju izsniegšanas sistēmas ieviešanu, pārvaldību, kontroli un īstenošanu.
18
Turklāt Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa) pieņēma tajā izvirzīto iebildumu, ka par 2014. gadu neesot pieņemts Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 2. punktā paredzētais gada pārskats, jo uzskatīja, ka šā pārskata publicēšanai bija jānotiek pirms pieprasījuma par regulatīvajai iestādei maksājamās iemaksas veikšanu.
19
Regulatīvā iestāde šos spriedumus apelācijas kārtībā pārsūdzēja Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija). Nupat minētā norāda, ka Elektronisko komunikāciju kodeksa 34. panta 2.bis punkts tika pieņemts, lai izvairītos no tā, ka Eiropas Komisijas ierosinātas pārkāpuma procedūras ietvaros tiktu celta prasība sakarā ar pienākumu neizpildi – tādēļ, ka nav pienācīgi transponēts Atļauju izsniegšanas direktīvas 6. un 12. pants. Tomēr pirmās instances tiesa, uzskatīdama, ka šai jaunajai normai nav atpakaļejoša spēka iedarbības, nepārbaudīja, vai tā ir saderīga ar šīs direktīvas 12. pantu, lai gan tā vismaz ratione temporis ziņā ir piemērojama iemaksai, kas šai iestādei pienākas par 2016. gadu.
20
Iesniedzējtiesa uzskata, ka pastāv šaubas attiecībā uz dalībvalsts noteikumu, kuri bija spēkā pirms un pēc minētā 34. panta 2.bis punkta pieņemšanas, saderību ar Savienības tiesību normām. Tā norāda, ka pēc 2013. gada 18. jūlija sprieduma Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495) Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa), izskatījusi jautājumu par to darbības veidu konkretizēšanu, ar kuriem saistītās administratīvās izmaksas var tikt ņemtas vērā regulatīvās iestādes finansēšanas vajadzībām, no šā sprieduma izsecināja, ka Tiesa Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā uzskaitītos darbības veidus ir attiecinājusi tikai uz vienu darbību, proti, regulēšanu, ko veic valsts regulatīvā iestāde (turpmāk tekstā – “VRI”), lai gan, kā tā norāda, šāda attiecināšana neizriet nedz no šīs normas, nedz no minētā sprieduma. Tā uzskata, ka Tiesa nupat minētajā spriedumā nav pievērsusies pamatlietai būtiskajam jautājumam par “ex ante regulēšanas” darbību un ka Tiesas judikatūrā nav precizēts attiecīgo VRI darbības veidu tvērums.
21
Turklāt iesniedzējtiesa šaubās par Elektronisko komunikāciju kodeksa 34. panta 2.ter punkta saderību ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 2. punktu.
22
Šādos apstākļos Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Atļauju izsniegšanas direktīvas] 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, ar ko subjektiem, kuriem izsniegtas atļaujas šīs direktīvas izpratnē, ir uzdots segt visas administratīvās izmaksas, kas rodas [VRI], organizējot un izpildot visas funkcijas, tostarp regulēšanas, uzraudzības, strīdu izšķiršanas un sodu uzlikšanas funkcijas, kuras piešķirtas [VRI] ar Eiropas tiesisko regulējumu elektronisko komunikāciju jomā [..], vai tomēr [Atļauju izsniegšanas direktīvas] 12. panta 1. punkta a) apakšpunktā norādītās darbības ietver vienīgi [VRI] veikto “ex ante regulēšanu”?
2)
Vai [Atļauju izsniegšanas direktīvas] 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka [VRI] administratīvo izmaksu un iekasēto maksājumu gada pārskats:
a)
saskaņā ar valsts tiesību aktiem publiskā sektora grāmatvedības jomā var tikt publicēts pēc finanšu gada, kurā ir iekasēti administratīvie maksājumi, noslēgšanas;
b)
ļauj [VRI] ieviest “atbilstīgus koriģējumus” arī attiecībā uz finanšu gadiem, kuri nav tieši blakusesoši?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pieņemamību
23
Postepay, Fastweb SpA, Wind Tre SpA un Sky Italia SpA būtībā apgalvo, ka, ņemot vērā Tiesas Reglamenta 94. pantu, uzdotie jautājumi ir nepieņemami, jo lēmumā lūgt prejudiciālu nolēmumu neesot norādīti iemesli, kas izraisījuši iesniedzējtiesas šaubas par Savienības tiesību normu interpretāciju, lai gan Tiesa jau ir ļoti precīzi norādījusi, kuru VRI darbības veidu finansēšana varētu tikt nodrošināta ar operatoru veiktu iemaksu, un divos gadījumos tai jau ir bijusi iespēja lemt par Itālijas regulējumu, proti, 2013. gada 18. jūlija spriedumā Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495), kā arī 2016. gada 28. jūlija spriedumā Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608).
24
Turklāt pirmā jautājuma otrajā daļā attiecībā uz “ex ante regulēšanu” bija skarts jautājums, kas būtībā attiecas uz faktiem. Īstenībā iesniedzējtiesa lūdza Tiesu lemt par Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta piemērošanas kārtību attiecīgajā dalībvalstī, lai gan tas ir iesniedzējtiesas uzdevums. Attiecībā uz otro jautājumu iesniedzējtiesa neesot sniegusi nedz faktoloģisku informāciju par aplūkojamo gada pārskatu apstiprināšanu un saturu, nedz kādu precizējumu par iemesliem, kuru dēļ apgalvots par Elektronisko komunikāciju kodeksa 34. panta 2.ter punkta nesaderību ar šīs direktīvas 12. panta 2. punktu. Turklāt šie divi jautājumi neliecinot par konkrētu un īstenu interesi atrisināt pamatlietas strīdu.
25
Šajā ziņā ir jāatgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru LESD 267. pantā nostiprinātās Tiesas un dalībvalstu tiesu sadarbības ietvaros, lai panāktu Savienības tiesību normu interpretāciju, kas būtu lietderīga dalībvalsts tiesai, ir stingri jāievēro prasības attiecībā uz lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu saturu, kuras tieši un nepārprotami formulētas Reglamenta 94. pantā. Tātad, kā noteikts Reglamenta 94. panta c) punktā, pašā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir jāiekļauj to iemeslu izklāsts, kas likuši iesniedzējtiesai šaubīties par noteiktu Savienības tiesību normu interpretāciju vai spēkā esamību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. aprīlis, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi, C‑152/17, EU:C:2018:264, 21. un 22. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
26
Otrkārt, šīs sadarbības ietvaros tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, izvērtē gan to, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, gan to, cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi. Tādēļ, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir jālemj (spriedums, 2018. gada 13. novembris, Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, 20. punkts).
27
Līdz ar to tiek prezumēts, ka jautājumi par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu kontekstā un kuru pareizība Tiesai nav jāpārbauda, ir nozīmīgi. Valsts tiesas lūgumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas vajadzīgi, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2018. gada 13. novembris, Čepelnik, C‑33/17, EU:C:2018:896, 21. punkts).
28
Šajā lietā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka attiecībā uz pirmo uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa Tiesas judikatūrā, konkrētāk, 2013. gada 18. jūlija spriedumā Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495) neatrod precizējumus, kas tai nepieciešami, lai atrisinātu pamatlietas strīdu attiecībā uz VRI darbības veidiem, ar kuriem saistītās izmaksas saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu var tikt segtas ar administratīviem maksājumiem, un – konkrētāk – jautājumu, vai šie darbības veidi atbilst tikai vienai darbībai – “ex ante regulēšanai”. Attiecībā uz otro jautājumu iesniedzējtiesa norāda, ka pamatlietā pirmās instances tiesa pieņēma prasītāju iebildumu, jo uzskatīja, ka gada pārskatam bija jābūt publicētam pirms pieprasījuma par regulatīvajai iestādei maksājamo iemaksu veikšanu, ko šī iestāde ir apstrīdējusi savu apelācijas sūdzību ietvaros.
29
Šādos apstākļos ir uzskatāms, ka iesniedzējtiesa ir pietiekamā mērā izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ tā nolēma uzdot Tiesai jautājumus, un nav tā, ka lūgtā interpretācija neattiektos uz pamatlietas priekšmetu.
30
No tā izriet, ka uzdotie jautājumi ir pieņemami.
Par lietas būtību
31
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 99. pantu, ja atbilde uz uzdoto prejudiciālo jautājumu skaidri izriet no judikatūras vai ja atbilde uz šādu jautājumu nerada nekādas pamatotas šaubas, Tiesa pēc tiesneša referenta priekšlikuma un pēc ģenerāladvokāta uzklausīšanas jebkurā brīdī var lemt, izdodot motivētu rīkojumu.
32
Šajā lietā ir jāpiemēro šī norma.
Par pirmo jautājumu
33
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar maksājumu, kas saskaņā ar šo normu uzliekams uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu vai tīklu, var segt visas VRI administratīvās izmaksas, kas saistītas ar visiem tās darbības veidiem, tostarp funkcijām saistībā ar regulēšanu, uzraudzību, strīdu risināšanu un sodu uzlikšanu, vai tomēr tikai izmaksas saistībā ar tirgus “ex ante regulēšanas” darbību.
34
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, atbildot uz līdzīgu jautājumu, ko uzdevusi Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lacio Reģionālā administratīvā tiesa), kurā prasītājas iebilda pret tā maksājuma apmēru, kas tām bija uzlikts, pamatojoties uz to pašu dalībvalsts tiesisko regulējumu, kurš aplūkots pamatlietā, ar tādu pamatojumu, ka šis maksājums sedza posteņus, kas nebija tieši saistīti ar izdevumiem, kuri VRI radušies saistībā ar tirgus ex ante regulēšanu, Tiesa 2013. gada 18. jūlija spriedumā Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495) nosprieda, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru uzņēmumiem, kas nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu vai tīklu, var tikt uzlikts maksājums visu valsts nefinansēto VRI izdevumu segšanai, kura apmērs tiek noteikts atkarībā no šo uzņēmumu gūtajiem ieņēmumiem, ar nosacījumu, ka šis maksājums ir paredzēts vienīgi tam, lai segtu izdevumus, kas saistīti ar šīs normas 1. punkta a) apakšpunktā minētajām darbībām, ka šā maksājuma formā gūto ieņēmumu kopsumma nepārsniedz ar šīm darbībām saistīto izmaksu kopsummu un ka šīs maksājuma saistības tiek sadalītas starp attiecīgajiem uzņēmumiem objektīvi, pārskatāmi un samērīgi.
35
Minētā sprieduma 38. punktā Tiesa ir norādījusi, ka no Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta noteikumiem izriet, ka dalībvalstis uzņēmumiem, kuri nodrošina pakalpojumu vai tīklu uz vispārējas atļaujas pamata vai kuriem ir piešķirtas radiofrekvenču vai numuru izmantošanas tiesības, var uzlikt tikai tādus administratīvos maksājumus, kas sedz vispārējas administratīvās izmaksas, kuras rodas saistībā ar šīs direktīvas 6. panta 2. punktā minētās vispārēju atļauju izsniegšanas sistēmas, izmantošanas tiesību un īpašu pienākumu pārvaldību, kontroli un piemērošanu, kas var ietvert izdevumus saistībā ar starptautisko sadarbību, saskaņošanu un standartizēšanu, tirgus analīzi, atbilstības uzraudzību un citādu tirgus kontroli, kā arī reglamentējošo darbu attiecībā uz sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, piemēram, lēmumu par piekļuvi un savstarpēju savienojumu, sagatavošanu un ieviešanu.
36
Tiesas 2013. gada 18. jūlija sprieduma Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495) 39. un 40. punktā ir atgādināts, ka šādi maksājumi drīkst attiekties vienīgi uz izdevumiem saistībā ar iepriekšējā punktā minētajiem darbības veidiem, bet ne uz izdevumiem, kas saistīti ar citiem uzdevumiem, un ka līdz ar to saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantu uzliekamie maksājumi nav paredzēti tam, lai segtu visu veidu administratīvās izmaksas, kas radušās VRI. Minētā sprieduma 41. punktā tā ir precizējusi, ka no Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 2. punkta – kopsakarā ar tās 30. apsvērumu – izriet, ka ar minētajiem maksājumiem būtu jāsedz faktiskās administratīvās izmaksas, kas rodas saistībā ar šīm darbībām, un tiem jābūt līdzsvarotiem ar izmaksām. Tātad to ieņēmumu kopsumma, ko dalībvalsts guvusi aplūkojamā maksājuma formā, nevar pārsniegt ar minētajām darbībām saistīto izmaksu kopsummu.
37
Tiesa šos apsvērumus ir atkārtojusi 2016. gada 28. jūlija spriedumā Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (C‑240/15, EU:C:2016:608, 45. un 46. punkts), kā arī 2018. gada 30. janvāra spriedumā X un Visser (C‑360/15 un C‑31/16, EU:C:2018:44, 64. punkts).
38
Tiesa 2013. gada 27. jūnija sprieduma Vodafone Malta un Mobisle Communications (C‑71/12, EU:C:2013:431) 22. punktā arī ir norādījusi, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. pantā minētie administratīvie maksājumi pēc būtības ir atlīdzība, jo, pirmkārt, tos var piemērot vienīgi par administratīviem pakalpojumiem, ko VRI sniegušas elektronisko komunikāciju operatoriem uz vispārējās atļaujas pamata, vai par radiofrekvenču vai numuru izmantošanas tiesībām un, otrkārt, tiem ir jāsedz attiecīgo pakalpojumu radītās administratīvās izmaksas.
39
Gan no Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkta formulējuma, gan no tā interpretācijas, kas jau izklāstīta šā rīkojuma 34.–38. punktā minētajos spriedumos, izriet, ka VRI izmaksas, kuras saskaņā ar šo normu var tikt segtas ar maksājumu, ir nevis visi ar VRI darbību saistītie izdevumi, bet vispārīgās administratīvās izmaksas, kas saistītas ar trim minētajā normā norādītajām darbības kategorijām, proti:
–
pirmkārt, Atļauju izsniegšanas direktīvas 3. pantā paredzētās vispārēju atļauju izsniegšanas sistēmas pārvaldības, kontroles un piemērošanas darbības, kas ietver šīs direktīvas pielikuma A daļā uzskaitītos nosacījumus, kuriem var pakļaut vispārējo atļauju izsniegšanu;
–
otrkārt, Atļauju izsniegšanas direktīvas 5. pantā paredzēto radiofrekvenču un numuru izmantošanas tiesību un nosacījumu, kurus var izvirzīt šīm tiesībām, pārvaldības, kontroles un piemērošanas darbības, kas uzskaitītas šīs direktīvas pielikuma B un C daļā, un
–
treškārt, Atļauju izsniegšanas direktīvas 6. panta 2. punktā minēto īpašo pienākumu, tostarp pienākumu, kas saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 5. panta 1. un 2. punktu un 6. un 8. pantu vai Universālā pakalpojuma direktīvas 17. pantu uzliekami elektronisko komunikāciju tīkla un pakalpojumu nodrošinātājiem, kā arī pienākumu, kuri uzliekami operatoriem, kas izraudzīti universālā pakalpojuma sniegšanai, pamatojoties uz nupat minēto direktīvu, pārvaldības, kontroles un piemērošanas darbības.
40
Ar šīm trim darbības kategorijām saistītajās vispārīgajās administratīvajās izmaksās var iekļaut izdevumus saistībā ar starptautisko sadarbību, saskaņošanu un standartizēšanu, tirgus analīzi, atbilstības uzraudzību un citu veidu pārbaudēm tirgū, kā arī saistībā ar reglamentējošo darbu, kas ietver sekundāro tiesību aktu un administratīvo lēmumu, piemēram, lēmumu par piekļuvi un starpsavienojumu, sagatavošanu un īstenošanu.
41
Attiecībā uz iesniedzējtiesas minētajām VRI funkcijām saistībā ar regulēšanu, uzraudzību, strīdu risināšanu un sodu uzlikšanu ir jānorāda, ka tās izriet no vispārējās atļauju izsniegšanas sistēmas, izmantošanas tiesību vai īpašu pienākumu pārvaldības, kontroles un piemērošanas darbības, tā ka tām radušās izmaksas var tikt segtas ar administratīvajiem maksājumiem, kas uzliekami saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
42
Attiecībā uz iesniedzējtiesas minēto “ex ante regulēšanas” darbību ir konstatējams, ka nupat minētā tiesa nenorāda, ko tā saprot ar šo frāzi, kuras nav nedz Atļauju izsniegšanas direktīvā, nedz arī pamatdirektīvā, Piekļuves direktīvā un Universālā pakalpojuma direktīvā. Savukārt tirgus ex ante regulēšana, par kuru ir atbildīga VRI, kā norādīts pamatdirektīvas 3. panta 3.a punktā, ietver tādu pienākumu uzlikšanu elektronisko komunikāciju tīklu vai pakalpojumu nodrošinātājiem kā Atļauju izsniegšanas direktīvas 5. panta 1. un 2. punktā vai 6. pantā paredzētie un kā tie, kas uzliekami saskaņā ar šīs direktīvas 8. pantu vai Universālā pakalpojuma direktīvas 17. pantu uzņēmumiem, kas pamatdirektīvas 16. pantā paredzētās tirgus analīzes procedūras rezultātā tiek apzīmēti kā tādi, kuriem ir liela ietekme tirgū. Tomēr nākas konstatēt, ka tirgus ex ante regulēšana ir šā rīkojuma 39. punktā minētās VRI darbības trešās kategorijas, kā arī dažu 40. punktā minēto uzdevumu neatņemama sastāvdaļa. Līdz ar to izmaksas, kuras var tikt segtas ar administratīviem maksājumiem, kas uzliekami saskaņā ar Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunktu, nevar būt ierobežotas tikai ar tām, kuras saistītas ar tirgus ex ante regulēšanas darbību.
43
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar maksājumu, kas saskaņā ar šo normu uzliekams uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu vai tīklu, var segt vienīgi izmaksas, kas saistītas ar šajā normā minētajām trim valsts regulatīvās iestādes darbības kategorijām, tostarp funkcijām saistībā ar regulēšanu, uzraudzību, strīdu risināšanu un sodu uzlikšanu, un tās nav tikai izmaksas saistībā ar tirgus ex ante regulēšanas darbību.
Par otro jautājumu
44
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, šajā normā paredzēto gada pārskatu publicē pēc tā finanšu gada beigām, kurā saņemti šie administratīvie maksājumi, un, otrkārt, nepieciešamās korekcijas veic finanšu gadā, kas nav nākamais pēc gada, kurā šie maksājumi saņemti.
45
Šajā ziņā ir jānorāda (kā jau atgādināts šā rīkojuma 36. punktā), ka no Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 2. punkta kopsakarā ar tās 30. apsvērumu izriet, ka ar administratīvajiem maksājumiem, kurus var uzlikt, pamatojoties uz šīs direktīvas 12. pantu, būtu jāsedz faktiskās administratīvās izmaksas, kas rodas no šā panta 1. punkta a) apakšpunktā minēto darbību veikšanas, un tiem jābūt līdzsvarotiem ar izmaksām. Tādējādi to ieņēmumu kopsumma, kurus dalībvalstis guvušas aplūkojamā maksājuma formā, nevar pārsniegt ar šīm darbībām saistīto izmaksu kopsummu.
46
Kā izriet no Atļauju izsniegšanas direktīvas 30. apsvēruma, šīs direktīvas 12. panta 2. punktā paredzētā gada pārskata mērķis ir nodrošināt pārskatāmību attiecībā uz VRI ieņēmumiem un izdevumiem, tādējādi dodot attiecīgajiem uzņēmumiem iespēju pārliecināties, ka administratīvās izmaksas un maksājumi atrodas līdzsvarā.
47
Kā Tiesa jau norādījusi 2013. gada 18. jūlija sprieduma Vodafone Omnitel u.c. (no C‑228/12 līdz C‑232/12 un no C‑254/12 līdz C‑258/12, EU:C:2013:495) 41. punktā, Atļauju izsniegšanas direktīvā nav paredzēts nedz tas, kā nosakāms saskaņā ar 12. pantu piemērojamo administratīvo maksājumu apmērs, nedz arī maksāšanas kārtība.
48
No tā ir secināms, ka dalībvalstīm ir jānosaka kārtība, kādā publicējams gada pārskats un īstenojamas nepieciešamās korekcijas, kas uzliktas, pamatojoties uz Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 2. punktu, vienlaikus nodrošinot tādu pārskatāmības ievērošanu, lai attiecīgie uzņēmumi varētu pārliecināties, ka administratīvās izmaksas un maksājumi atrodas līdzsvarā.
49
Tomēr šķiet, ka nedz gada pārskata publicēšana pēc tā finanšu gada beigām, kurā saņemti administratīvie maksājumi, nedz nepieciešamo korekciju piemērošana finanšu gadā, kas nav nākamais pēc gada, kurā šie maksājumi saņemti, pati par sevi netraucē ievērot šo prasību.
50
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Atļauju izsniegšanas direktīvas 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, šajā normā paredzēto gada pārskatu publicē pēc tā finanšu gada beigām, kurā saņemti šie administratīvie maksājumi, un, otrkārt, nepieciešamās korekcijas veic finanšu gadā, kas nav nākamais pēc gada, kurā šie maksājumi saņemti.
Par tiesāšanās izdevumiem
51
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) izdod rīkojumu:
1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/20/EK (2002. gada 7. marts) par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/140/EK (2009. gada 25. novembris), 12. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar maksājumu, kas saskaņā ar šo normu uzliekams uzņēmumiem, kuri nodrošina elektronisko komunikāciju pakalpojumu vai tīklu, var segt vienīgi izmaksas, kas saistītas ar šajā normā minētajām trim valsts regulatīvās iestādes darbības kategorijām, tostarp funkcijām saistībā ar regulēšanu, uzraudzību, strīdu risināšanu un sodu uzlikšanu, un tās nav tikai izmaksas saistībā ar tirgus ex ante regulēšanas darbību.
2)
Direktīvas 2002/20, kas grozīta ar Direktīvu 2009/140, 12. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru, pirmkārt, šajā normā paredzēto gada pārskatu publicē pēc tā finanšu gada beigām, kurā saņemti šie administratīvie maksājumi, un, otrkārt, nepieciešamās korekcijas veic finanšu gadā, kas nav nākamais pēc gada, kurā šie maksājumi saņemti.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.