TIESAS SPRIEDUMS1982. gada 19. janvārī (*)Lieta 8/81par lūgumu, ko atbilstoši EEK līguma 177. pantam Tiesai iesniegusi Finanzgericht Münster [Minsteres Nodokļu tiesa], lai tiesvedībā starpUrsula BeckerunFinanzamt Münstersaņemtu
prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 13. panta
B daļas d) apakšpunkta 1. punktu Padomes 1977. gada
17. maija Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami
dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās
vērtības nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze (OV 1977, L 145,
1. lpp.).TIESA šādā sastāvā: priekšsēdētājs Ž. Mertenss de Vilmarss [J. Mertens de Wilmars], palātu priekšsēdētāji G. Bosko [G. Bosco], Ā. Tufē [A. Touffait] un O. Dūe [O. Due], tiesneši P. Peskatore [P. Pescatore], Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], A. O’Kīfs [A. O’Keeffe], T. Kopmanss [T. Koopmans], U. Everlings [U. Everling], A. Hlors [A. Chloros] un F. Greviss [F. Grévisse]_ģenerāladvokāts sers Gordons Slinns [Gordon Slynn]_sekretārs A. van Houte [A. Van Houtte]pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Lūgums
sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko, pamatojoties uz EEK līguma
177. pantu, iesniegusi Finanzgericht Münster [Minsteres
Nodokļu tiesa] saskaņā ar 1980. gada 27. novembra rīkojumu,
kas Tiesā reģistrēts 1981. gada 14. janvārī, attiecas uz
13. panta B daļas d) apakšpunkta 1. punkta
interpretāciju Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā
77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma:
vienota aprēķinu bāze (OV, L 145, 1. lpp.), lai noskaidrotu, vai šo
normu var uzskatīt par tieši piemērojamu Vācijas Federatīvajā Republikā
no 1979. gada 1. janvāra, jo šī dalībvalsts nav noteiktajā
termiņā veikusi vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu tās izpildi. Prāvas priekšvēsture2        Jāatgādina,
ka Sestā direktīva ir pieņemta 1977. gada 17. maijā un ka
saskaņā ar tās 1. pantu dalībvalstīm vēlākais līdz 1978. gada
1. janvārim ir jāpieņem vajadzīgie normatīvie un administratīvie
akti, lai pielāgotu savas pievienotās vērtības nodokļa sistēmas šīs
direktīvas prasībām. Tā kā vairākas dalībvalstis, starp kurām ir arī
Vācijas Federatīvā Republika, nebija varējušas veikt attiecīgos
grozījumus norādītajā termiņā, Padome ar 1978. gada 26. jūnija
Devīto direktīvu 78/583/EEK par dalībvalstu likumu saskaņošanu
attiecībā uz apgrozījuma nodokļiem (OV, L 194, 16. lpp.) attiecībā
uz šīm valstīm pagarināja Sestās direktīvas 1. pantā noteikto
termiņu līdz 1979. gada 1. janvārim.3        Vācijas
Federatīvā Republika nodrošināja Sestās direktīvas izpildi tikai ar
1979. gada 26. novembra likumu (Bundesgesetzblatt I, 1935. lpp.), kas stājās spēkā 1980. gada 1. janvārī.4        No
iesniedzējtiesas rīkojuma izriet, ka prasītāja pamata lietā, kuras
profesija ir pašnodarbināts starpnieks kredīta darījumos, savās ikmēneša
apgrozījuma nodokļa deklarācijās laikā no 1979. gada marta līdz
1979. gada jūnijam ir lūgusi atbrīvojumu no nodokļa attiecībā uz
saviem darījumiem, norādot, ka Sestā direktīva, kuras 13. panta
B daļas d) apakšpunkta 1. punkts uzliek dalībvalstīm
pienākumu atbrīvot no pievienotās vērtības nodokļa tostarp “kredīta
piešķiršanu un kredīta starpniecību”, jau kopš 1979. gada
1. janvāra ir bijusi valsts tiesību daļa. 5        No lietas materiāliem kļūst skaidrs, ka prasītāja ir informējusi Finanzamt
[Nodokļu biroju] par savu darījumu apgrozījuma lielumu un summu, kas
samaksāta kā priekšnodoklis, vienlaikus sev par labu atsaucoties uz
atbrīvojumu, ko paredz direktīvas 13. panta B daļas
d) apakšpunkta 1. punkts. Tāpēc attiecībā uz maksājamā nodokļa
summu un priekšnodokļa atskaitījumiem viņa katru reizi deklarēja summu,
kas ir “nulle”. 6        Nodokļu
birojs nepieņēma šīs deklarācijas un savā pagaidu maksājumu paziņojumā
par attiecīgajiem mēnešiem saskaņā ar vēl negrozītajām valsts tiesību
normām aplika prasītājas darījumus ar apgrozījuma nodokli, ņemot vērā
priekšnodokļa atskaitījumus.7        Pēc
tam, kad tika noraidīts viņas iebildums, prasītāja pamata lietā par šo
nodokļa maksājumu paziņojumu iesniedza sūdzību Nodokļu tiesā,
atsaucoties uz iepriekš minētās direktīvas normu. 8        Nodokļu
birojs savai aizstāvībai Nodokļu tiesā norādīja, ka attiecīgajā laika
posmā Sestā direktīva vēl nebija ieviesta Vācijas Federatīvajā
Republikā. Turklāt saskaņā ar koncepciju, kuru atbalsta visas
dalībvalstis, 13. panta B daļu nevar uzskatīt par tādu, kas
rada tieši piemērojamas tiesības, jo šī norma dalībvalstīm piešķir
zināmu rīcības brīvību.9        Lai
izšķirtu šo strīdu, Nodokļu tiesa iesniedza Tiesai jautājumu, kas tika
formulēts šādi:“Vai Vācijas Federatīvajā
Republikā no 1979. gada 1. janvāra ir tieši piemērojama norma
par kredīta starpniecības darījumu atbrīvošanu no apgrozījuma nodokļa,
ko paredz X sadaļas 13. panta B daļas d) apakšpunkta
1. punkts Padomes 1977. gada 17. maija Sestajā direktīvā
77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par
apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma:
vienota aprēķinu bāze?”10      Prasītāja
pamata lietā nepiedalījās procesā Tiesā. Viņas prasību uzturēja
Komisija, kas iesniedza Tiesai argumentus, lai pierādītu, ka
privātpersonas var pieprasīt Sestās direktīvas 13. panta
B daļas d) apakšpunkta 1. punktā noteiktā nodokļu
labvēlības režīma piemērošanu. 11      Savukārt
Nodokļu birojs un Vācijas Federatīvās Republikas valdība izklāstīja
vairākus argumentus, lai pierādītu, ka uz attiecīgo normu nav bijis
iespējams atsaukties laikā, kad Vācijas Federatīvajā Republikā vēl
nebija stājušies spēkā atbilstošie īstenošanas noteikumi, t.i.,
1979. taksācijas gadā. Šādu viedokli aizstāvēja arī Francijas
Republikas valdība. Par lietas būtību12      Nodokļu
birojs, Vācijas Federatīvās Republikas valdība un Francijas Republikas
valdība neapstrīd, ka atsevišķos gadījumos privātpersonas var atsaukties
uz direktīvu normām, kā tas izriet no Tiesas judikatūras, taču apgalvo,
ka attiecīgajai normai pamata lietā nevar būt šāda iedarbība. 13      Francijas
valdība uzskata, ka nodokļu jomas direktīvu mērķis ir pakāpeniska
dažādo valstu nodokļu sistēmu saskaņošana, bet ne to aizstāšana ar
Kopienas nodokļu sistēmu. Tas attiecas arī uz Sesto direktīvu, kurā ir
vairākas normas, kuru piemērošanas nosacījumi lielā mērā ir pašu
dalībvalstu ziņā. Tā kā saskaņā ar šo direktīvu dalībvalstīm ir īpaši
plašas izvēles iespējas, Francijas valdība uzskata, ka direktīvai kopumā
nevar būt nekāda iedarbība dalībvalstīs, pirms nav pieņemti atbilstoši
valsts tiesību akti. 14      Jebkurā
gadījumā – un šim viedoklim piekrīt arī Vācijas Federatīvās Republikas
valdība – nevar atzīt 13. panta normu tiešu iedarbību, ņemot vērā
rīcības brīvību, tiesības un izvēles iespējas, ko šis pants paredz
dalībvalstīm. 15      Nodokļu
pārvalde, ko atbalsta arī Vācijas Federatīvās Republikas valdība,
turklāt vērš uzmanību arī uz direktīvā paredzētās nodokļu uzlikšanas
sistēmas vienotību, īpaši uz problēmām, kas saistītas ar nodokļu
maksājumu ķēdes veidošanos, kas īpaši raksturīga pievienotās vērtības
nodoklim. Šī iestāde uzskata, ka nav iespējams skatīt atrauti no
vispārējās sistēmas konteksta vienu atsevišķu atbrīvojumu no nodokļa,
šajā gadījumā – 13. panta B daļas d) apakšpunkta
1. punktā paredzēto, nesagraujot visu nodokļu sistēmu.16      Ievērojot
šos argumentus, uzdotajā jautājumā ietvertā problēma ir jāanalizē gan
pašas direktīvas līmenī, gan konkrētās nodokļu sistēmas līmenī, ņemot
vērā Tiesas judikatūru par direktīvu iedarbību. Direktīvu iedarbība 17      Saskaņā
ar Līguma 189. panta trešo daļu direktīvas “tām dalībvalstīm,
kurām tās adresētas, uzliek saistības attiecībā uz sasniedzamo
rezultātu, bet ļauj šo valstu iestādēm noteikt to īstenošanas formas un
metodes”.18      No
šīs normas izriet, ka dalībvalstīm, kurām direktīva adresēta, ir
pienākums sasniegt rezultātu un tas jāizdara līdz attiecīgajā direktīvā
noteiktā termiņa beigām. 19      Tātad
ikreiz, kad direktīva ir pareizi ieviesta, tās iedarbība skar
privātpersonas ar attiecīgās dalībvalsts veikto piemērošanas pasākumu
starpniecību (1980. gada 6. maija spriedums lietā 102/79
Komisija/Beļģija, Recueil, 1473. lpp.).20      Savukārt
īpašas problēmas rodas tad, ja kāda dalībvalsts nav pareizi īstenojusi
direktīvu, un jo īpaši tad, ja direktīvas normas nav īstenotas tās
ieviešanai paredzētajā termiņā. 21      No
Tiesas pastāvīgās judikatūras un no 1979. gada 5. aprīļa
sprieduma lietā 148/78 Pubblico ministero/Ratti (Recueil,
1629. lpp.) secināms, ka, lai gan saskaņā ar 189. panta
noteikumiem regulas ir tieši piemērojamas un tāpēc tām ir tieša
iedarbība, tomēr no šiem noteikumiem neizriet, ka citām šajā pantā
minēto tiesību aktu kategorijām nekad nevar būt līdzvērtīga iedarbība. 22      Ja
attiecīgām personām vispār tiktu liegta iespēja atsaukties uz direktīvā
noteiktajiem pienākumiem, tas būtu pretrunā ar juridiski saistošo
spēku, ko 189. pants piešķir direktīvām.23      Īpaši
gadījumos, kad Kopienu iestādes ar direktīvu ir uzlikušas dalībvalstīm
pienākumu ievērot noteiktu rīcības veidu, šāda tiesību akta lietderīgums
būtu mazināts, ja personas, kurām ir jāaizstāv savas tiesības, nevarētu
uz to atsaukties tiesā un ja valstu tiesas nevarētu to ņemt vērā kā
Kopienu tiesību daļu.24      Tāpēc
dalībvalsts, kas noteiktajā termiņā nav veikusi direktīvā noteiktos
īstenošanas pasākumus, nevar vērsties pret privātpersonām, pamatojoties
uz pašas pieļauto direktīvā noteikto pienākumu neizpildi.25      Tādējādi
visos gadījumos, kad direktīvas normas satura ziņā ir pietiekami
precīzas un bez nosacījumiem, uz tām var atsaukties, vēršoties pret
jebkuru valsts tiesību akta normu, kas neatbilst direktīvai, ja
attiecīgajā termiņā nav veikti direktīvas īstenošanas pasākumi, vai arī
tad, ja šīs normas nosaka tiesības, kuru aizstāvībai privātpersonas var
vērsties pret valsti.26      Nodokļu
tiesas jautājums ir vērsts uz to, lai uzzinātu, vai par šādu normu var
uzskatīt 13. panta B daļas d) apakšpunkta 1. punktu,
saskaņā ar kuru “dalībvalstis atbrīvo tālāk minētās darbības atbilstīgi
noteikumiem, ko tās pieņem, lai nodrošinātu pareizu un godīgu šo
atbrīvojumu piemērošanu un lai nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu,
apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu: [..] d) šādus darījumus:
1. kredītu piešķiršanu un kredīta starpniecību”. Direktīvas sistēma un 13. panta konteksts 27      Ciktāl
šī norma attiecas uz pakalpojumiem un personām, kam piemēro
atbrīvojumu, tā ir pietiekami precīza, lai uz to varētu atsaukties
privātpersona, kas vēlas panākt savu tiesību aizsardzību, un lai to
varētu piemērot tiesa. Tomēr vēl ir jāpārliecinās, vai tiesības uz
atbrīvojumu, kuru tā piešķir, ir uzskatāmas par beznosacījumu tiesībām,
ņemot vērā direktīvas vispārējo sistēmu un 13. panta kontekstu, kā
arī tās nodokļu sistēmas īpatnības, kurā atbrīvojums ir jāpiemēro. 28      Attiecībā
uz direktīvas vispārējo sistēmu vispirms ir jāapsver arguments, kas
pamatojas uz to, ka norma, uz ko atsaucas valsts tiesa, ir saskaņošanas
direktīvas neatņemama sastāvdaļa un ka direktīva vairākos aspektos
atstāj dalībvalstīm zināmu rīcības brīvību, kas ietver sevī tiesības un
izvēles iespējas. 29      Lai
gan Sestā direktīva nenoliedzami paredz dalībvalstīm zināmu rīcības
brīvību atsevišķu direktīvas normu īstenošanā, tas vēl nenozīmē, ka var
liegt privātpersonām tiesības atsaukties uz tām normām, kuras to
reglamentējamā priekšmeta dēļ ir iespējams nodalīt no pārējā normu
kopuma un piemērot autonomi. Šī minimālā garantija personām, kuru
tiesības ierobežo direktīvas neieviešana, izriet no Līguma
189. panta trešajā daļā noteiktā pienākuma, kas dalībvalstīm ir
saistošs. Šis pienākums zaudētu jebkādu efektivitāti, ja dalībvalstīm
būtu tiesības savas bezdarbības dēļ padarīt par spēkā neesošu pat to
iedarbību, ko atsevišķas direktīvas normas var radīt, ņemot vērā to
reglamentējamo priekšmetu. 30      Tāpēc
nevar atsaukties uz konkrētās direktīvas vispārējo būtību vai uz
rīcības brīvību, ko tā cita starpā dalībvalstīm piešķir, lai noliegtu to
normu iedarbību, uz kurām, ņemot vērā to reglamentējamo priekšmetu, var
pamatoti atsaukties tiesā neatkarīgi no tā, ka direktīvas prasības
kopumā vēl nav izpildītas.31      Attiecībā
uz 13. panta kontekstu Nodokļu birojs, kuru atbalsta arī Vācijas
Federatīvās Republikas valdība un Francijas Republikas valdība, vēlas jo
īpaši pievērst uzmanību rīcības brīvībai, ko dalībvalstīm nosaka minētā
panta B daļas ievadteikums, kurā ir teikts, ka dalībvalstis
piešķir atbrīvojumus “atbilstīgi noteikumiem, ko tās pieņem”, “lai
nodrošinātu pareizu un godīgu šo atbrīvojumu piemērošanu” un “lai
nepieļautu nekādu nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu
izmantošanu”. Tiek apgalvots, ka, ņemot vērā šos noteikumus,
13. panta atbrīvojuma klauzulas nav beznosacījumu normas; tāpēc uz
tām nevar atsaukties, pirms nav pieņemti minētie noteikumi.32      Šajā
ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka minētie “noteikumi” nekādi neattiecas uz
paredzētā atbrīvojuma satura definīciju. 33      No
vienas puses, minēto noteikumu mērķis ir nodrošināt pareizu un
vienkāršu paredzēto atbrīvojumu piemērošanu. Nodokļu maksātājam, kurš
var pierādīt, ka viņa veicamā darbība patiešām atbilst kādai no
direktīvā noteiktajām atbrīvojumu kategorijām, dalībvalsts nevar liegt
izmantot šo atbrīvojumu tikai tāpēc, ka tā nav pieņēmusi aktus, kuru
uzdevums ir atvieglot šā nodokļu atbrīvojuma piemērošanu. 34      No
otras puses, minētie noteikumi attiecas uz pasākumiem, kuru mērķis ir
nepieļaut nodokļu nemaksāšanu, apiešanu vai ļaunprātīgu izmantošanu.
Dalībvalsts, kas šajā ziņā nav veikusi atbilstošus piesardzības
pasākumus, nav tiesīga atsaukties uz savu bezdarbību, lai liegtu nodokļu
maksātājam izmantot atbrīvojumu, uz ko viņam saskaņā ar direktīvu ir
leģitīmas tiesības, jo īpaši tāpēc, ka tad, ja šajā jomā nav pieņemtas
īpašas normas, nekas šai valstij neliedz izmantot jebkuras normas, kas
ir piemērojamas saskaņā ar tās vispārējiem nodokļu tiesību aktiem, kuru
mērķis ir novērst nodokļu nemaksāšanu. 35      Tāpēc arguments, kas pamatots ar 13. panta B daļas ievadteikumu, ir jānoraida.36      Nodokļu
birojs, Vācijas Federatīvās Republikas valdība un Francijas valdība kā
argumentu pret iespēju atsaukties uz attiecīgajām normām min arī
13. panta C daļu, kas ir formulēta šādi – “Izvēles
tiesības. Dalībvalstis var dot nodokļa maksātājiem tiesības izvēlēties
nodokli šādos gadījumos: [..] b) darījumi, ko aptver šā panta
B daļas d) apakšpunkts [..] Dalībvalstis var ierobežot šo
izvēles tiesību darbības jomu un pieņem precīzus noteikumus šo tiesību
izmantošanai”.37      Vācijas
valdība uzsver, ka izvēles tiesības, kas paredzētas šajā normā, var
“īstenot tikai dalībvalstis” un ka Vācijas Federatīvā Republika ir šīs
tiesības izmantojusi tikai direktīvas īstenošanas likuma 9. pantā.
Nav pieļaujams šīs likumīgās izvēles tiesības izmantot priekšlaikus.
Ņemot vērā šīs tiesības, kas piešķirtas vienīgi dalībvalstīm, un tajās
paredzēto iespēju ierobežot izvēles tiesību darbības jomu un noteikt to
izmantošanas kārtību, normas, uz kurām atsaucas prasītāja pamata lietā,
nevar uzskatīt par beznosacījumu normām. 38      Šāda argumentācija balstās uz kļūdainu 13. panta C daļas
jēgas izpratni. Ņemot vērā dalībvalstīm šajā normā paredzētās tiesības,
dalībvalstis var dot personām, kurām ir tiesības uz direktīvā paredzēto
nodokļu atbrīvojumu, iespēju atteikties no šā atbrīvojuma vai nu visos
gadījumos, vai ar dažiem ierobežojumiem, vai arī saskaņā ar īpašiem
noteikumiem. Tomēr jāuzsver, ka saskaņā ar minēto normu tad, ja
dalībvalsts izmanto šīs tiesības, tikai attiecīgajam nodokļu maksātājam,
nevis valstij, ir izvēles tiesības, ievērojot minētos nosacījumus. 39      No visa iepriekš minētā izriet, ka 13. panta C daļa
nekādā ziņā nedod dalībvalstīm tiesības piemērot jebkādus nosacījumus
vai ierobežojumus B daļā paredzētajiem atbrīvojumiem, tā tikai
paredz dalībvalstīm tiesības plašākā vai šaurākā apjomā dot iespēju
personām, kurām ir tiesības uz šiem atbrīvojumiem, pašām izvēlēties
maksāt nodokļus, ja viņas uzskata, ka tas ir viņu interesēs. 40      Tātad
norma, uz kuru atsaucas Nodokļu birojs un Vācijas Federatīvās
Republikas valdība, lai pierādītu, ka atbrīvojums ir ar nosacījumiem,
neattiecas uz nodokļu maksātāju, kurš ir skaidri paudis nodomu izmantot
tiesības uz direktīvā paredzēto atbrīvojumu, jo šāda nodoma paušana
pilnībā liedz iespēju izmantot 13. panta C daļā paredzētās
izvēles tiesības.  Pievienotās vērtības nodokļa sistēma41      Nodokļu
birojs, kuru atbalsta arī Vācijas Federatīvās Republikas valdība,
izvirza dažādus argumentus pret iespēju atsaukties uz 13. panta
B daļas d) apakšpunkta 1. punktu, kas ir pamatoti ar
attiecīgās nodokļu sistēmas īpatnībām, proti, ar pievienotās vērtības
nodokļiem raksturīgo nodokļu ķēdes veidošanos, ko nosaka mehānisms, kas
paredz tiesības uz nodokļu atskaitījumu. Saskaņā ar minētās iestādes
viedokli atbrīvojuma radītais pārrāvums šajā ķēdē varētu negatīvi
ietekmēt gan tās personas intereses, kas ir tiesīga izmantot šādu
atbrīvojumu, gan to nodokļu maksātāju intereses, kas nodokļu maksāšanas
ķēdē atrodas pēc viņas un pat pirms viņas. Turklāt Nodokļu birojs
pievērš uzmanību sarežģījumiem, kurus nodokļu administrācijai varētu
radīt direktīvas normu piemērošana, pirms ir pieņemti attiecīgie valsts
tiesību akti. 42      Šajā
sakarā Nodokļu birojs norāda, pirmkārt, ka atkarībā no apstākļiem
direktīvā paredzētais atbrīvojums var izrādīties nelabvēlīgs pašai
personai, kurai uz to ir tiesības, katrā gadījumā, kad šī persona sniedz
savus pakalpojumus nodokļu maksātājiem, kuri atbilst nodokļu
atskaitījuma piemērošanas nosacījumiem. Personai, kurai ir tiesības uz
šo atbrīvojumu, nelabvēlīgas sekas varētu rasties arī tad, kad tiek
veikta atskaitījumu koriģēšana attiecībā uz ražošanas līdzekļiem, kas
saskaņā ar direktīvas 20. pantu var ilgt piecus gadus. Turklāt
Nodokļu birojs norāda arī uz sarežģījumiem, kas var rasties, piemērojot
direktīvas 22. panta 3. punkta b) apakšpunktā paredzētos
noteikumus par faktūru izdošanu, saskaņā ar ko faktūrās par
pakalpojumiem, par kuriem maksājami nodokļi, skaidri jāparāda
pievienotās vērtības nodokļa summa. Saskaņā ar 21. panta
1. punkta c) apakšpunktu šāda prasība attiecībā uz
pakalpojumiem, kuriem piemēro atbrīvojumu, veicinātu autonoma nodokļu
parāda rašanos; nodokli, kas jāmaksā, pamatojoties uz šo normu,
pakalpojuma saņēmējs saskaņā ar 17. panta 2. punktu nekādā
gadījumā nevarēs atskaitīt kā priekšnodokli. Atbrīvojuma piešķiršana
līdz ar to varētu būt ļoti neizdevīga starpniekiem kredīta darījumos,
kas būtu izsnieguši faktūras, uzreiz jau norādot arī nodokļa summu. 43      Nodokļu
birojs īpaši uzsver grūtības, kas varētu rasties sakarā ar to, ka
atbrīvojumu varētu pieprasīt a posteriori, šādi kaitējot
nodokļu maksātājiem, kuri darījumu attiecībās ar personām, kam ir
tiesības uz atbrīvojumu, atrodas darījumu ķēdē pirms šīm personām vai
pēc tām. 44      Šajā
ziņā jānorāda, ka no visas direktīvas sistēmas izriet, ka, no vienas
puses, personas, kurām ir tiesības uz atbrīvojumu, ar to vien, ka viņas
izmanto šīs tiesības, automātiski atsakās no tiesībām uz priekšnodokļa
atskaitījumu un, no otras puses, ka pēc tam, kad minētās personas šo
atbrīvojumu ir izmantojušas, viņas vairs nevar iekasēt nekādus
maksājumus no attiecīgām personām, kas atrodas pēc viņām piegādes ķēdē,
neietekmējot trešo personu tiesības.45      Tātad
Nodokļu biroja un Vācijas valdības argumenti par to, ka varētu tikt
traucēta normāla pievienotās vērtības nodokļa pārnešanas sistēma, nav
pamatoti situācijā, kad nodokļu maksātājs ir paudis vēlēšanos izmantot
tiesības uz direktīvā paredzēto atbrīvojumu, vienlaikus pilnībā
uzņemoties šādas izvēles sekas. 46      Visbeidzot,
attiecībā uz Nodokļu biroja izvirzīto argumentu par sarežģījumiem,
kurus radītu nodokļu maksātāju a posteriori pieprasītie
atbrīvojumi saskaņā ar direktīvu, ir jākonstatē, ka šādam argumentam nav
nozīmes tāda nodokļu maksātāja gadījumā, kurš pieprasījis iespēju
izmantot tiesības uz nodokļu atbrīvojumu brīdī, kad viņš iesniedzis savu
nodokļu deklarāciju, un kurš līdz ar to savu pakalpojumu saņēmējiem
faktūrās nav iekļāvis attiecīgo nodokli, tādējādi neskarot trešo personu
tiesības.47      Attiecībā
uz vispārējām administratīvām grūtībām, kas rastos direktīvā paredzētā
atbrīvojuma piemērošanas dēļ, apstākļos, kad nodokļu likumdošana un
administratīvā prakse vēl nav pielāgota jaunajām Kopienas tiesību
prasībām, pietiek norādīt, ka šādas grūtības, ja tās vispār rastos, būtu
sekas tam, ka dalībvalsts nav ievērojusi direktīvas ieviešanai
paredzēto termiņu. Atbildība par šādas situācijas radītajām sekām ir
jāuzņemas pārvaldes iestādēm, un to nevar novelt uz nodokļu maksātājiem,
kuri pieprasa precīzi noteikta pienākuma izpildi, kas valstij
atbilstoši Kopienu tiesībām uzlikts no 1979. gada 1. janvāra. 48      No
iepriekš minētā izriet, ka ir jānoraida argumenti, kas izvirzīti
attiecībā uz nodokļu sistēmu, kura ir direktīvas priekšmets.49      Tātad
uz Tiesai uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka no 1979. gada
1. janvāra starpnieks kredīta līgumu noslēgšanas darījumos var
atsaukties uz normu par atbrīvojumu no apgrozījuma nodokļa kredīta
starpniecības darījumiem, ko paredz 13. panta B daļas
d) apakšpunkta 1. punkts 1977. gada 17. maija
Padomes Sestajā direktīvā par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību
akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu
sistēma: vienota aprēķinu bāze, gadījumos, kad nav īstenota minētā
direktīva un viņš nav piemērojis šo nodokli personām, kas atrodas aiz
viņa nodokļu ķēdē; turklāt valsts nevar liegt viņam šādas tiesības,
atsaucoties uz to, ka nav īstenojusi direktīvu. Par tiesāšanās izdevumiem50      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Vācijas Federatīvās Republikas valdībai,
Francijas Republikas valdībai, Eiropas Kopienu Padomei un Komisijai, kas
iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas
dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata
iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Ar šādu pamatojumuTIESA_atbildot uz jautājumu, ko tai ar 1980. gada 27. decembra lēmumu iesniegusi Minsteres Nodokļu tiesa, nospriež:No
1979. gada 1. janvāra starpnieks kredīta līgumu noslēgšanas
darījumos var atsaukties uz normu par atbrīvojumu no apgrozījuma nodokļa
kredīta starpniecības darījumiem, ko paredz 13. panta B daļas
d) apakšpunkta 1. punkts 1977. gada 17. maija
Padomes Sestajā direktīvā 77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu
tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības
nodokļu sistēma: vienota aprēķinu bāze, gadījumos, kad nav īstenota šī
direktīva un viņš nav piemērojis šo nodokli personām, kas atrodas aiz
viņa nodokļu ķēdē; turklāt valsts nevar liegt viņam šādas tiesības,
atsaucoties uz to, ka nav īstenojusi direktīvu.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévissePasludināts atklātā tiesas sēdē 1982. gada 19. janvārī Luksemburgā.Sekretārs       PriekšsēdētājsA. Van Houtte       J. Mertens de Wilmars* Tiesvedības valoda – vācu.