62005CC0427
ĢENERĀLADVOKĀTA JANA MAZAKA [JÁN MAZÁK] SECINĀJUMI,
sniegti 2007. gada 8. maijā (
1
)
Lieta C-427/05
Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
pret
Porto Antico di Genova SpA
“Struktūrfondi — Regula (EEK) Nr. 4253/88 — 21. panta 3. punkta otrā daļa — Atskaitījumu aizliegums — Ar nodokli apliekamā ienākuma aprēķināšana — No Kopienām saņemto subsīdiju ņemšana vērā”
I – Ievads
1.
Commissione tributaria regionale di Genova (Dženovas Reģionālā Nodokļu tiesa) ar 2005. gada 19. novembra rīkojumu iesniedza Tiesai lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par diviem jautājumiem par 21. panta 3. punkta interpretāciju Padomes 1988. gada 19. decembra Regulā (EEK) Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz dažādu struktūrfondu savstarpējās sadarbības, no vienas puses, un to sadarbības ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem, no otras puses, koordinēšanu (
2
), ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1993. gada 20. jūlija Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (
3
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4253/88” vai “Regula”).
2.
Šie jautājumi radās tiesvedībā starp Dženovas Pirmo Agenzia della Entrate (Itālijas Finanšu ministrijas Ieņēmumu dienests, turpmāk tekstā – “Ieņēmumu dienests”) biroju un sabiedrību Porto Antico di Genova SpA (turpmāk tekstā – “Porto Antico”) attiecībā uz Porto Antico lūgumu atmaksāt to nodokļa summu, kas inter alia bija aprēķināta, ņemot vērā atbalstu, ko bija piešķīruši Kopienu fondi un Ligūrijas reģionālie fondi. Šādos apstākļos iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz valsts nodokļu tiesību aktus, saskaņā ar kuriem ar nodokli apliekamos ienākumus nosaka, ņemot vērā naudas summas, kas saņemtas no Kopienu struktūrfondiem.
II – Tiesiskais regulējums
A – Kopienu tiesības
3.
Regulas Nr. 4253/88 (
4
) 21. pants ietverts šīs regulas VI nodaļā ar virsrakstu “Finanšu noteikumi”, un tā virsraksts ir “Maksājumi”. 21. panta 3. punkta otrā daļa nosaka:
“Maksājumi jāizmaksā galasaņēmējiem, neveicot nekādus atskaitījumus vai ieturējumus, kā rezultātā varētu samazināties finanšu atbalsta summa, uz ko tiem ir tiesības.” [Neoficiāls tulkojums]
B – Atbilstošās valsts tiesību normas
4.
Valsts tiesību normas, kam ir nozīme, aprēķinot ienākuma nodokli, ietvertas 1986. gada 22. decembra Republikas prezidenta dekrētā Nr. 917 (turpmāk tekstā – “RPD Nr. 917”) (
5
). RPD Nr. 917 55. panta 3. punkts redakcijā, kas bija spēkā šajā lietā apskatāmajā laikā – tas ir, 2000. gadā – nosaka:
“Par ārkārtas ienākumiem uzskata arī [šo]:
[..]
b)
ienākumus no pabalstiem vai ziedojumiem, kas samaksāti skaidrā naudā vai citā veidā, izņemot maksājumus, kas minēti 53. panta 1. punkta e) un f) apakšpunktā, un maksājumus par nolietojamu aktīvu iegādi, neatkarīgi no izmantotā finansējuma veida. Šādas ienākumu pozīcijas pieskaita ienākumiem tajā nodokļu gadā, kurā tās ir tikušas saņemtas, vai saskaņā ar lineāro metodi tajā nodokļu gadā, kurā šīs pozīcijas tiek saņemtas, un turpmākajos gados, bet ne ilgāk kā četrus gadus pēc šo ienākumu saņemšanas. [..]”
III – Fakti, process un prejudiciālie jautājumi
5.
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Porto Antico savā pienācīgi iesniegtajā nodokļu deklarācijā par 2000. nodokļu gadu bija iekļāvusi līdzekļus, ko tā bija saņēmusi no Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) un no Ligūrijas reģionālajiem fondiem kā aktīvus attiecībā uz ienākuma nodokļu IRPEG (Imposta sul reddito delle persone giuridiche – juridisku personu ienākuma nodoklis) un IRAP (Imposta regionale sulle attivita produttive – reģionālais uzņēmējdarbības nodoklis) aprēķināšanu 2000. gadā. Pamatojoties uz šo, Porto Antico aprēķināja un samaksāja nodokli.
6.
Uzskatot, ka tā bija pieļāvusi kļūdu, iekļaujot šos atbalstus kā aktīvus, aprēķinot nodokļus, Porto Antico nesekmīgi lūdza Amministrazione finanziaria [nodokļu uzraudzības iestāde] atmaksāt pārmaksātās summas, kas kopsummā bija LIT 336989000. Porto Antico šajā sakarā atsaucās uz Regulas 21. panta 3. punktu.
7.
Porto Antico iesniedza apelācijas sūdzību Commissione tributaria provinciale di Genova [Dženovas Pirmās instances nodokļu tiesa], apstrīdot Amministrazione finanziaria netiešo lēmumu, ar kuru tika noraidīta prasība par atmaksāšanu. Ar 2003. gada 10. aprīļa lēmumu šī tiesa apmierināja apelācijas sūdzību.
8.
Ieņēmumu dienests iesniedzējtiesai iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu, apgalvojot, ka finanšu atbalstu nevar atbrīvot no nodokļa saskaņā ar Regulas 21. pantu.
9.
Šādos apstākļos Commissione tributaria regionale di Genova izlēma, ka ir jāatbild uz šo jautājumu, lai tā varētu izlemt tās izskatāmo lietu – jo, ja tiktu atzīts, ka valsts nodokļu tiesību akti nav saderīgi ar Regulu Nr. 4253/88, tad tā rezultātā būtu jānoraida Ieņēmumu dienesta apelācijas sūdzība – un tādēļ tā Tiesai ir iesniegusi lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par šādiem jautājumiem:
“1)
Vai 1986. gada 22. decembra RPD [Republikas prezidenta dekrēts] Nr. 917 55. pants (2000. gadā spēkā esošajā redakcijā), saskaņā ar kuru ar nodokli apliekamo ienākumu aprēķinā iekļauj EEK finansiālo atbalstu, ir saderīgs ar 21. panta 3. punktu Regulā Nr. 2082/93, saskaņā ar kuru “maksājumi gala saņēmējiem ir veicami bez jebkādiem atvilkumiem vai ieturējumiem, kas varētu samazināt finansiālā atbalsta summu, kura tiem piešķirta”?
2)
Vai gadījumā, ja tiek konstatēta nesaderība, tas ir piemērojams tikai attiecībā uz Kopienu iestāžu piešķirto atbalstu vai arī attiecībā uz citiem atbalstiem, kas ir paredzēti VPD (Vienotais programmēšanas dokuments) un ko piešķir valsts iestādes?”
IV – Juridiskā analīze
A – Pirmais prejudiciālais jautājums
10.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas aizliedz valsts tiesību aktus, saskaņā ar kuriem līdzekļi, kas saņemti no Kopienu struktūrfondiem, ir jāņem vērā, aprēķinot ar nodokļiem apliekamos ienākumus.
1) Galvenie lietas dalībnieku izvirzītie argumenti
11.
Pašreizējā tiesvedībā rakstveida apsvērumus ir iesniegušas Itālijas, Francijas, Īrijas, Nīderlandes, Apvienotās Karalistes un Zviedrijas valdības, kā arī Komisija un Porto Antico. Īrija, Komisija un Porto Antico bija pārstāvētas arī tiesas sēdē 2007. gada 15. februārī.
12.
Visi lietas dalībnieki, izņemot Porto Antico, piekrīt, ka Regulas 21. panta 3. punkts neaizliedz tādu valsts tiesību aktu kā RPD Nr. 917, kas noteic, ka no struktūrfondiem saņemtie līdzekļi ir jāņem vērā, aprēķinot ar nodokļiem apliekamos ienākumus, un ka līdz ar to uz pirmo jautājumu ir jāatbild noliedzoši.
13.
Valdības un Komisija būtībā apgalvo, ka tas, ka Regulas 21. panta 3. punkts – kurā tiek atrunātas tikai maksājuma detaļas – aizliedz “samazinājumus vai ieturējumus”, attiecas uz maksājuma izdarīšanas laiku un ir iecerēts, lai nodrošinātu to, ka atbalsta saņēmējs saņem pilnu finanšu atbalsta apmēru un ka tam nav jāmaksā nodevas par tādiem aspektiem kā apstrāde, izplatīšana un pārvalde. Tas tomēr neattiecas uz tādiem nodokļiem, kādi ir apskatāmie, kas parasti tiek uzlikti vēlākā stadijā – pēc tam, kad gala saņēmējs jau ir saņēmis visu finanšu atbalstu.
14.
Saskaņā ar šo lietas dalībnieku teikto tas izriet no Regulas teksta un arī no tās priekšmeta un mērķa. Pamatojoties uz Tiesas judikatūru (
6
), tie būtībā arī apgalvo, ka Regula aizliedz vienīgi nodevas, kas ir tieši un neatdalāmi saistītas ar izmaksātajām summām, kas tā nav šajā gadījumā. Daži lietas dalībnieki pamatojas arī uz šobrīd piemērojamo Padomes 1999. gada 21. jūnija Regulu (EK) Nr. 1260/1999, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par struktūrfondiem (
7
), ar kuru tika atcelta Regula Nr. 4253/88 un kurainter alia noteic, ka “neveic nekādus atskaitījumus, atvilkumus un nemaksā nekādas citas nodevas, kas samazinātu šīs summas” (mans uzsvars).
15.
Pretstatā tam Porto Antico uzsver – ja tiek piemēroti tādi nodokļi, kādi tiek apskatīti šajā lietā, tad tiek samazināts atbalsta apmērs, un, ja dalībvalstij tiktu atļauts piemērot šādus nodokļus, tad tiktu apdraudēta Regulas praktiskā iedarbība. Tā norāda, ka, piemērojot šādus nodokļus, dalībvalstis apdraud Kopienu sociālos un ekonomiskos mērķus, kurus Kopienas cenšas sasniegt, izmaksājot fondus, un pat novirza daļu finanšu atbalsta pašas savos valstu budžetos. Līdz ar to saskaņā ar Porto Antico teikto pastāv risks, ka tā rezultātā, ka dažādās dalībvalstīs piemēro tiešos nodokļus, tiks pārkāpts vienlīdzības princips, jo, tā kā tiešie nodokļi Kopienā nav saskaņoti, nodokļu sistēmas dažādās dalībvalstīs ir atšķirīgas.
2) Vērtējums
16.
Vispirms ir jāatzīmē, ka pats Regulas 21. panta 3. punkta otrās daļas teksts neizslēdz to, ka šī tiesību norma varētu tikt piemērota arī attiecībā uz tādu nodokļu uzlikšanu, kādi tiek apskatīti šajā lietā.
17.
Kā pareizi atzīmēja Komisija, principā vārdi “samazinājumi vai ieturējumi” ir arī piemēroti, lai aprakstītu finanšu atbalsta samazināšanu, uzliekot nodokļus. Tomēr pašreizējā lietā nozīme var būt vienīgi vārdam “samazinājums”, jo apstrīdētā nodokļa summa netika ieturēta brīdī, kad tika izmaksāts atbalsts, bet gan tika vēlāk uzlikta kā Porto Antico maksājams ienākuma nodoklis.
18.
Jāpiebilst, ka Regulas preambulas apsvērumi neizskaidro to, vai visu samazinājumu aizliegums attiecas arī uz samazinājumiem tiešo nodokļu uzlikšanas rezultātā.
19.
Turklāt nevar apgalvot, ka šajā lietā apskatāmā valsts nodokļu tiesību norma būtu pretrunā Regulas 21. panta 3. punktam tikai tāpēc, ka tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai gan tiešie nodokļi ir dalībvalstu kompetencē, dalībvalstīm sava kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Kopienu tiesības (
8
). It sevišķi attiecīgais pasākums nedrīkst iejaukties vai apdraudēt ar Regulu noteikto mehānismu (
9
), kas ir jāinterpretē, ņemot vērā tā tekstu, kontekstu un mērķi (
10
).
20.
Tiesai – spriedumā lietā Komisija/Portugāle – jau ir bijusi iespēja attiecībā uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (turpmāk tekstā – “ELVGF”) atbalstos izmaksātajiem līdzekļiem lemt par Regulas 21. panta 3. punkta otrās daļas nozīmi un piemērošanas jomu, kas neļauj veikt atskaitījumus no saņēmējiem piešķirtajām subsīdijām (
11
). Pirms tam Tiesa bija lēmusi arī par salīdzināmām tiesību normām attiecībā uz ELVGF Garantiju nodaļu, kas noteica, ka atbalsts tā saņēmējam jāizmaksā pilnā apmērā (
12
).
21.
Spriedumā lietā Komisija/Portugāle Tiesa skaidri norādīja, ka tā uzskata, ka principi, kas izriet no minētās judikatūras par Garantiju nodaļas regulu noteikumiem, ir attiecināmi arī uz atbalstu, ko piešķīrusi ELVGF Virzības nodaļa saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 21. pantu. Tiesa šajā sakarā atsaucās uz Garantiju nodaļas un Virzības nodaļas kopīgo pazīmi, proti, to, ka to darbība tiek finansēta no Kopienu budžeta, kas tām ļauj piešķirt finanšu atbalstus kā subsīdijas darbībām, kuras ietilpst to attiecīgajā kompetences jomā. Tiesa norādīja, ka “uz šādiem atbalstiem, kam ir tikai viens finansēšanas avots, attiecas tie paši maksāšanas noteikumi, piemēram, tāds noteikums, kas paredz, ka atbalsta saņēmēja saņemtā summa atbilst tai, kas tam tikusi piešķirta” (
13
).
22.
Kaut gan pašreizējā lieta attiecas uz finanšu atbalstu, ko piešķir vēl cits struktūrfonds, proti, ERAF, nekas neliek domāt, ka prasība, kas ir noteikta Regulas 21. panta 3. punktā, ka atbalsts ir jāizmaksā pilnā apmērā, šīs lietas nolūkiem nav jāinterpretē tāpat kā iepriekš minētajā judikatūrā.
23.
Saskaņā ar šo judikatūru aizliegumu veikt atskaitījumus nevar interpretēt tikai formāli kā tādu, kas attiecas tikai uz atskaitījumiem, kuri faktiski ir veikti maksājuma izdarīšanas laikā. Tādējādi aizliegumam veikt jebkādus atskaitījumus noteikti jāattiecas uz visām izmaksām, kas tieši un cieši ir saistītas ar izmaksātajām summām (
14
).
24.
Līdz ar to galvenais jautājums nav par to, kurā stadijā vai kādā veidā tiek veikts atskaitījums no izdarītajiem maksājumiem, bet gan vai šis atskaitījums ir specifiski saistīts ar finanšu atbalsta izmaksāšanu. Lai sniegtu šīs prasības piemēru, var atcerēties, par kuriem atskaitījumiem Tiesa ir konstatējusi, ka tos aizliedz Kopienu tiesību akti.
25.
Tā spriedumā apvienotajās lietās Kellinghusen un Ketelsen Tiesa atzina, ka noteikums, ka maksājumi jāizdara pilnā apmērā, liedz dalībvalstīm, inter alia, pieprasīt administratīvu nodevu samaksu – kas tiek iekasētas par pieteikumu attiecīgā kompensācijas atbalsta izmaksai izskatīšanu – kuru rezultātā tiek samazināta atbalsta summa (
15
).
26.
Spriedumā lietā Zviedrija/Komisija Tiesa uzskatīja, ka attiecīgais aizliegums attiecas uz nodevu par karšu izsniegšanu, kas bija tieši saistīta ar kompensācijas atbalsta izmaksu, jo nevienu atbalsta pieprasījumu nevarēja iesniegt, ja lietai nebija pievienota šī valsts iestādes izsniegtā karte (
16
).
27.
Visbeidzot, spriedumā lietā Komisija/Portugāle nodevas, kas tika iekasētas kā atlīdzība par IFADAP – valsts iestādes, kurai ir uzticēts pienākums pārvaldīt ELVGF Virzības nodaļas finanšu atbalstus, – sniegtajiem pakalpojumiem, bija tieši un cieši saistītas ar izmaksātajām summām, jo tās bija jāmaksā par atbalsta pieteikumu iesniegšanu un tās veidoja procentuāla daļa no tā projekta summas, kas tika finansēts no ELVGF Virzības nodaļas piešķirtā atbalsta (
17
).
28.
Pašreizējā lietā situācija ir būtiski atšķirīga. Kā tiesas sēdē apstiprināja Porto Antico pārstāvis, pēc tam, kad attiecīgā sabiedrība bija saņēmusi finanšu atbalstu un tas bija kļuvis pieejams tās uzņēmējdarbības darbībām, tas kļuva par šīs sabiedrības aktīvu sastāvdaļu un, tāpat kā pārējie sabiedrības ieņēmumi un izdevumi, tas tiek ņemts vērā, aprēķinot bāzi ienākuma nodokļa noteikšanai. Līdz ar to līdzekļi, kas tiek saņemti kā finanšu atbalsts, tiek aplikti ar nodokļiem saskaņā ar Itālijas ienākumu nodokļa tiesību aktos noteikto vispārīgo kārtību un saskaņā ar tajā noteiktajām likmēm.
29.
Tādēļ nevar apgalvot, ka tas, ka tiek uzlikts apskatāmais nodoklis, būtu atskaitījums, kas ir tieši un cieši saistīts ar izmaksātajiem līdzekļiem, kā to paredz iepriekš minētā judikatūra, pat ja, kā apgalvo Porto Antico, ir iespējams noteikt summu, kas jāmaksā nodokļos par saņemto finanšu atbalstu. Šajā sakarā it sevišķi ir jāatzīmē, ka attiecīgā finanšu atbalsta maksāšana nebija – un arī nevarētu būt – atkarīga no tā, vai tā vēlāk tiks ņemta vērā, aprēķinot ar nodokli apliekamos ienākumus.
30.
Protams, Porto Antico nekļūdās, attiecībā uz atskaitījumu aizliegumu norādot, ka pat tādu tiešo nodokļu rezultātā, kādi tiek apskatīti šajā lietā, beigu beigās samazinās saņemtā atbalsta apjoms, kas paliek atbalsta saņēmēja rīcībā. Tomēr es atkārtoju, ka Tiesa ir ierobežojusi Regulas 21. panta 3. punkta otrajā daļā paredzēto atskaitījumu aizliegumu tādējādi, ka tas attiecas tikai uz atskaitījumiem, kas ir tieši un cieši saistīti ar izmaksātajiem līdzekļiem. Atskaitījumi, kas ar attiecīgo Kopienu atbalstu ir saistīti mazāk cieši, piemēram, tie, kas rodas ienākuma nodokļa rezultātā, kā tas ir šajā lietā, līdz ar to neapdraud Regulas efektīvu piemērošanu un līdz ar to tos neaizliedz Kopienu tiesības.
31.
Patiesi, kā ir norādījuši vairāki lietas dalībnieki, nešķiet ticams, ka likumdevējs bija iecerējis, ka Regulas 21. pantā paredzētais atskaitījumu aizliegums – kas tomēr attiecas uz “maksājumiem” – būtu tik plašs.
32.
Turpinājumā ir jānorāda, ka finanšu atbalsts, kas ir ticis saņemts pilnā apmērā, kā to noteic Regulas 21. panta 3. punkta otrā daļa, tā saņēmējam ir jāizmanto saskaņā ar attiecīgajā dalībvalstī spēkā esošajiem ekonomiskajiem un juridiskajiem noteikumiem, tai skaitā ņemot vērā ne tikai nodokļu līmeni, bet arī citus vērā ņemamus faktorus, piemēram, pieejamās infrastruktūras izmaksas vai vispārējo cenu līmeni.
33.
Jāatzīst, ka tas nozīmē, ka šis atbalsts beigu beigās dažās dalībvalstīs var būt mazāk “vērts” nekā citās. Tomēr tas izriet no atšķirībām, kas vēl joprojām pastāv starp dalībvalstīm šajās jomās, kuras pašreizējā Kopienu tiesību aktu attīstības stadijā vēl nav tikušas saskaņotas, it sevišķi tiešo nodokļu jomā.
34.
Pretēji Porto Antico apgalvojumiem tādas atšķirības, kas rodas vienkārši starp dalībvalstu ekonomiskajām un juridiskajām sistēmām pastāvošu pieļaujamu atšķirību rezultātā, tai skaitā nodokļu sistēmu atšķirību rezultātā, tomēr nevar tikt uzskatītas par tādām, kas neatbilst vienlīdzības principam. Turklāt ir jāpiebilst, ka nav ticis apgalvots, ka RPD Nr. 917 rezultātā rastos diskriminācija attiecībā uz atbalstiem, kas tiek izmaksāti no Kopienu fondiem.
35.
Ņemot vērā iepriekš minēto, es iesaku, ka uz pirmo prejudiciālo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka tāda valsts tiesību norma kā RPD Nr. 917 55. pants, saskaņā ar kuru ar nodokli apliekamos ienākumus nosaka, ņemot vērā no Kopienu struktūrfondiem saņemtos līdzekļus, ir saderīga ar Regulas 21. panta 3. punktu.
B – Otrais prejudiciālais jautājums
36.
Tā kā otrais jautājums rodas tikai gadījumā, ja tiek konstatēts, ka pastāv nesaderība, tad, ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, nav vajadzības to izvērtēt.
V – Secinājumi
37.
Tādēļ es iesaku atbildēt uz Tiesai iesniegtajiem prejudiciālajiem jautājumiem šādi:
tāda valsts nodokļu tiesību norma kā 1986. gada 22. decembra Republikas prezidenta dekrēta Nr. 917 55. pants (2000. gadā spēkā esošajā redakcijā), saskaņā ar kuru ar nodokli apliekamos ienākumus nosaka, ņemot vērā no Kopienu struktūrfondiem saņemtos līdzekļus, ir saderīga ar 21. panta 3. punktu Padomes 1988. gada 19. decembra Regulā (EEK) Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz dažādu struktūrfondu savstarpējās sadarbības, no vienas puses, un to sadarbības ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem, no otras puses, koordinēšanu, saskaņā ar kuru “maksājumi gala saņēmējiem ir veicami bez jebkādiem atvilkumiem vai ieturējumiem, kas varētu samazināt finansiālā atbalsta summu, kura tiem piešķirta”.
(
1
)	Oriģinālvaloda – angļu.
(
2
)	OV L 374, 1. lpp.
(
3
)	Padomes Regula, ar ko tiek grozīta Regula (EEK) Nr. 4253/88, kas paredz noteikumus Regulas (EEK) Nr. 2052/88 īstenošanai attiecībā uz dažādu struktūrfondu savstarpējās sadarbības, no vienas puses, un to sadarbības ar Eiropas Investīciju banku un citiem pastāvošajiem finanšu instrumentiem, no otras puses, koordinēšanu (OV L 193, 20. lpp.).
(
4
)	Iesniedzējtiesa – un arī daži lietas dalībnieki – savos jautājumos atsaucas uz Regulas Nr. 2082/93 21. panta 3. punktu. Tomēr, tā kā tā ir tikai regula, ar kuru tika izdarīti grozījumi, es turpmākajā tekstā atsaukšos uz grozītās Regulas Nr. 4253/88 21. panta 3. punktu, kas ir precīzāk.
(
5
)	Tāpat arī: Testo unico delle imposte sui redditi (Likums par ienākuma nodokli). GURI Nr. 302, 31.12.1986., kārtējais pielikums.
(
6
)	It īpaši 2006. gada 5. oktobra spriedums lietā C-84/04 Komisija/Portugāle (Krājums, I-9843. lpp.), 2004. gada 7. oktobra spriedums lietā C-312/02 Zviedrija/Komisija (Krājums, I-9247. lpp.), 1998. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās C-36/97 un C-37/97 Kellinghusen un Ketelsen (Recueil, I-6337. lpp.) un 1998. gada 19. maija spriedums lietā C-132/95 Bent Jensen (Recueil, I-2975. lpp.).
(
7
)	OV L 161, 1. lpp.
(
8
)	Šajā sakarā skat. it īpaši 2004. gada 7. septembra spriedumu lietā C-319/02 Manninen (Krājums, I-7477. lpp., 19. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	Šajā sakarā skat. 1981. gada 10. marta spriedumu apvienotajās lietās 36/80 un 71/80 Irish Creamery Milk (Recueil, 735. lpp., 15. punkts).
(
10
)	Šajā sakarā inter alia skat. 1983. gada 17. novembra spriedumu lietā 292/82 Merck (Recueil, 3781. lpp., 12. punkts).
(
11
)	Iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 29. un 30. punkts.
(
12
)	Skat. spriedumu apvienotajās lietās Kellinghusen un Ketelsen, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē; spriedumu lietā Zviedrija/Komisija, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, un spriedumu lietā Bent Jensen, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē.
(
13
)	Attiecībā uz šo argumentāciju skat. spriedumu lietā Komisija/Portugāle, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 31. un 32. punkts.
(
14
)	Skat. spriedumu lietā Komisija/Portugāle, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 35. punkts, un spriedumu lietā Zviedrija/Komisija, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 22. punkts.
(
15
)	Skat. spriedumu apvienotajās lietās Kellinghusen un Ketelsen, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 21. punkts.
(
16
)	Skat. spriedumu lietā Zviedrija/Komisija, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 24. un 25. punkts.
(
17
)	Skat. spriedumu lietā Komisija/Portugāle, iepriekš minēts 6. zemsvītras piezīmē, 36. punkts.