ĢENERĀLADVOKĀTA NIKOLAJA EMILIU [NICHOLAS EMILIOU]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 12. jūnijā (1)
Lieta C‑731/23 P
Nicoventures Trading Ltd,
British American Tobacco (Vācija) GmbH,
British American Tobacco Italia SpA (BAT Italia),
British American Tobacco Polska Trading sp. z o.o.,
British American Tobacco España SA,
P.J. Carroll & Company Ltd
pret
Eiropas Komisiju
Apelācija – Sabiedrības veselība – Direktīva 2014/40/ES – Deleģētā direktīva (ES) 2022/2100 – Karsējamie tabakas izstrādājumi – LESD 263. pants – Locus standi – Individuāls skārums – Plaumann judikatūra – Judikatūras sistematizācija un pārskatīšana – Slēgtas grupas kritērijs
I.      Ievads
1.        “Likuma priekšā stāv durvju sargs. Pie šī durvju sarga pienāk kāds laucinieks un lūdz, lai viņam ļauj ieiet likumā. Bet durvju sargs atbild, ka pašlaik nevarot ļaut viņam ieiet. Vīrs padomā un tad jautā, vai tātad drīkstēšot ieiet vēlāk. “Tas ir iespējams,” saka durvju sargs, “bet pašlaik ne”. [..] Tādas grūtības laucinieks nav gaidījis; likumam taču jābūt pieejamam visiem un vienmēr, viņš domā”.
2.        Šis citāts no Franka Kafkas stāsta “Likuma priekšā” (2) man šķiet visai piemērots, lai parādītu, ar kādām grūtībām prasītāji sastopas, kad cenšas vispirms saprast, vai tos “individuāli skar” Savienības tiesību akts LESD 263. panta izpratnē, un tad to apstiprināt Savienības tiesās.
3.        Pamatkritērijs attiecībā uz individuāla skāruma prasību, kā tas labi zināms, pirmo reizi tika izstrādāts 1963. gadā Plaumann lietā, proti, personas, kas nav tiesību akta adresāti, var prasīt atzīt, ka tiesību akts “skar tās individuāli” LESD 263. panta ceturtā daļas izpratnē, tikai tad, ja šis tiesību akts tās ietekmē šīm personām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu apstākļu dēļ, kas šīs personas atšķir no visām citām personām, un tad, ja visi šie faktori tās individuāli nošķir tieši tāpat kā tiesību akta adresātus (turpmāk tekstā – “Plaumann formula”) (3).
4.        Turpmākajā judikatūrā Tiesa šo formulu ne tikai pastāvīgi apstiprināja, bet arī diezgan stingri piemēroja (turpmāk tekstā – “Plaumann judikatūra”). Tiesa tā rīkojās, neraugoties uz dažiem iestādē izskanējušiem priekšlikumiem to grozīt, kā arī tiesību doktrīnā pausto (dažkārt diezgan aso) kritiku. Lai gan Plaumann judikatūra galvenokārt tiek kritizēta par to, ka ir pārāk šaura, vērotāji žēlojas par tās neskaidrību un sarežģītību, kā arī par zināmu nekonsekvenci piemērošanā gadu gaitā.
5.        Šī lieta dod Tiesai iespēju pārskatīt šo judikatūru. Apelācijas sūdzības iesniedzējas lūdz atcelt 2023. gada 20. septembra rīkojumu Nicoventures Trading u.c./Komisija (4), kurā Vispārējā tiesa atzina prasību atcelt Deleģēto direktīvu (ES) 2022/2100 (5) par nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka šī direktīva apelācijas sūdzības iesniedzējas skar tieši, bet ne individuāli.
6.        Juridiskajā analīzē tiks parādīts – stingri un formāli piemērojot Plaumann judikatūru, nebūtu uzskatāms, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā lietā apstrīdētais tiesību akts “skar individuāli”, savukārt, ja šo judikatūru piemērotu elastīgāk un reālāk, tās būtu uzskatāmas par individuāli skartām. Faktiski uzskatu, ka šīs lietas taisnīgs iznākums būtu tieši tāds, ka tām būtu jāvar apstrīdēt apstrīdēto tiesību aktu Savienības tiesās. Uzskats, ka minētais tiesību akts tās “neskar individuāli”, varētu atbilst noteiktiem Savienības tiesu precedentiem, taču, manuprāt, tas neatbilstu LESD 263. panta ceturtās daļas pamatotai interpretācijai, jo īpaši Savienības tiesību sistēmā pēc Lisabonas līguma noslēgšanas.
7.        Ņemot to vērā, šo secinājumu mērķis galvenokārt ir piedāvāt Tiesai, ka kopš sprieduma Plaumann pasludināšanas pirms aptuveni 60 gadiem ir pienācis laiks apsvērt, vai durvju sargam jāatver likuma durvis, un, ja jāatver, tad cik plaši.
II.    Tiesvedības faktiskie un juridiskie apstākļi
8.        Tiesvedības priekšvēsture ir izklāstīta pārsūdzētā rīkojuma 2.–6. punktā. Šīs tiesvedības vajadzībām to var rezumēt šādi.
9.        Nicoventures Trading Ltd, British American Tobacco (Vācija) GmbH, British American Tobacco Italia SpA (BAT Italia), British American Tobacco Polska Trading sp. z o.o., British American Tobacco España SA un P.J. Carroll & Company Ltd (turpmāk tekstā – “apelācijas sūdzības iesniedzējas”) pieder British American Tobacco grupai (turpmāk tekstā – “BAT grupa”), kas ražo un tirgo tabakas izstrādājumus. Apelācijas sūdzības iesniedzējas nodarbojas ar nedegošu izstrādājumu, tostarp karsējamo tabakas izstrādājumu, izstrādi un tirdzniecību Eiropas Savienībā.
10.      Direktīva 2014/40/ES (6) reglamentē tabakas izstrādājumu laišanu tirgū. Tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus, kas citastarp attiecās uz tabakas izstrādājumu sastāvdaļām, marķēšanu un iepakojumu.
11.      Direktīvas 2014/40 7. panta 1. un 7. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis aizliedz laist tirgū tabakas izstrādājumus, kuriem raksturīgs aromāts un kuru kāda no sastāvdaļām satur aromatizētājus. Šīs Direktīvas 7. panta 12. punkts, pirms tas grozīts ar apstrīdēto tiesību aktu, tabakas izstrādājumus, kas nav cigaretes un tinamā tabaka, atbrīvoja no šī panta 1. un 7. punktā noteiktajiem aizliegumiem. Tāpat Direktīvas 2014/40 11. panta 1. punkta pirmajā daļā, pirms tā tika grozīta ar apstrīdēto tiesību aktu, bija paredzēts, ka dalībvalstis var atbrīvot smēķēšanai paredzētos tabakas izstrādājumus, kas nav cigaretes, tinamā tabaka un ūdenspīpju tabaka, no noteiktiem pienākumiem saistībā ar tabakas izstrādājumu marķēšanu un noteiktu brīdinājumu, informatīvu ziņojumu un kombinētu brīdinājumu par ietekmi uz veselību obligātu attēlošanu uz iepakojuma. Turklāt minētās direktīvas 7. panta 12. punktā un 11. panta 6. punktā noteikts, ka Eiropas Komisija pieņem deleģētos aktus, lai atsauktu 7. pantā noteiktos atbrīvojumus vai iespēju piešķirt 11. pantā noteiktos atbrīvojumus konkrētai izstrādājumu kategorijai, ja Komisijas ziņojumā tiek konstatēta būtiska apstākļu maiņa.
12.      Komisija 2022. gada 15. jūnijā saskaņā ar Direktīvu 2014/40 publicēja ziņojumu, kurā konstatētas būtiskas apstākļu izmaiņas saistībā ar karsējamajiem tabakas izstrādājumiem. Pēc šī ziņojuma Komisija 2022. gada 29. jūnijā pieņēma apstrīdēto tiesību aktu. Ar apstrīdētā tiesību akta 1. pantu tika grozīts Direktīvas 2014/40 7. panta 12. punkts un 11. panta 1. punkts. No 2023. gada 23. oktobra – datuma, līdz kuram jābūt transponētiem apstrīdētajā tiesību aktā paredzētajiem pasākumiem, – karsējamiem tabakas izstrādājumiem vairs nepiemēro atbrīvojumus, kas noteikti Direktīvas 2014/40 7. un 11. pantā.
III. Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
13.      Ar prasību, kas Vispārējā tiesā celta saskaņā ar LESD 263. pantu, prasītājas lūdza atcelt apstrīdēto tiesību aktu, savu prasību pamatojot ar diviem pamatiem. Komisija savukārt iesniedza iebildi par prasības nepieņemamību.
14.      Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa atzina prasību par nepieņemamu un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Kā minēts iepriekš, Vispārējā tiesa konstatēja, ka apstrīdētais tiesību akts apelācijas sūdzības iesniedzējas skar tieši, bet ne individuāli.
IV.    Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
15.      Ar Tiesai iesniegto apelācijas sūdzību iesniedzējas lūdz i) atcelt pārsūdzēto rīkojumu; ii) ja to ļauj tiesvedības stadija, noraidīt iebildi par nepieņemamību, atzīt prasību par pieņemamu un nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai izlemšanai pēc būtības; un iii) piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
16.      Komisija lūdz Tiesu apelācijas sūdzību noraidīt un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
17.      Ar Tiesas priekšsēdētāja 2024. gada 25. aprīļa lēmumu Francijas Republikai tika atļauts iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam.
V.      Izvērtējums
18.      Iesākumā varētu būt lietderīgi atgādināt, ka saskaņā ar LESD 263. pantu neprivileģēti prasītāji var apstrīdēt Savienības tiesību aktus, kuri rada tiesiskas sekas, ja tiesību akts i) ir adresēts viņiem, ii) viņus skar tieši un individuāli vai iii) ir reglamentējošs akts, kas viņus skar tieši, bet kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem. Šī lieta attiecas uz otro gadījumu un tikai uz “individuāla skāruma” prasības interpretāciju.
19.      Apelācijas sūdzības pamatojumam apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza vienu pamatu, kam ir divas daļas, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, izvērtējot, vai strīdīgais tiesību akts tās skar individuāli.
20.      Es uzskatu, ka ir lietderīgi pirms apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentu izvērtēšanas (B un C sadaļa) vispārīgi apspriest Plaumann judikatūru (A sadaļa).
A.      Ievada piezīmes: par Plaumann judikatūras pagātni, tagadni un nākotni
21.      Šajā secinājumu sadaļā, pirmkārt, mēģināšu sistematizēt Plaumann judikatūru. Otrkārt, apspriedīšu pret šo judikatūru vērsto kritiku. Treškārt, paskaidrošu, kāpēc uzskatu, ka Plaumann formulas pamatideja kopumā ir pareiza, un tāpēc nebūtu jāatmet. Visbeidzot, paskaidrošu, ka dažkārt šī kritērija konkrētā piemērošana ir bijusi pārāk stingra un nekonsekventa. Attiecīgi ierosināšu Tiesai pieņemt nozīmīgu nolēmumu, kurā tā pārskata, precizē un, iespējams, sīkāk reglamentē Plaumann judikatūras piemērošanu.
1.      “Plaumann” judikatūra, pašreizējā tiesību situācija
22.      Kā paskaidrots ievadā, kopš sprieduma Plaumann pasludināšanas Tiesa ir konsekventi atzinusi, ka personas, kas nav tiesību akta adresātes, ir “individuāli skartas”, ja šis tiesību akts tās skar noteiktu tām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai tādu faktisko apstākļu dēļ, kas tās atšķir no visām citām personām un tādēļ tās individuāli izceļ, tāpat kā tas būtu šāda lēmuma adresāta gadījumā (7).
23.      Tas visai skaidri nozīmē – lai uzskatītu, ka prasītāju ir individuāli skāris apstrīdētais tiesību akts, tam nav jābūt tikai tādai personai, kuru šis tiesību akts ir ietekmējis. Tomēr prasītājam jāpierāda, ka pastāv situācija, kas no apstrīdētās tiesību normas viedokļa viņu atšķir no visām citām personām, kuras ietekmējis šis tiesību akts (8).
24.      Principā tiek uzskatīts, ka prasītājus individuāli neskar tiesību akti, kas piemērojami objektīvi noteiktām situācijām un rada tiesiskās sekas attiecībā uz vispārīgi un abstrakti noteiktām personu kategorijām (9). Tomēr tas, ka apstrīdētais tiesību akts ir leģislatīvs vai vispārēji piemērojams, nenozīmē, ka tas nevar individuāli skart kādas personas, kas ir ietekmētas (10).
25.      Piemēram, tas tā ir, kad prasītājas ir skaidri minētas kā skartās personas pašā tiesību aktā, tādējādi tas vienlaikus ir gan vispārēji piemērojams tiesību akts, ciktāl ietekmē vispārīgi un abstrakti noteiktu adresātu kategoriju, gan individuālu lēmumu virkne, kas ietekmē tajos minētās personas (11).
26.      Turklāt tiesību akts, kas ietekmē personu grupu, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem kritērijiem, pat ja tajā nav skaidras atsauces uz konkrētām personām, tomēr var individuāli skart kādas no ietekmētajām personām. Kā jau Tiesa ir atzinusi, ja tiesību akts skar personu grupu, kas ir identificēta vai identificējama akta pieņemšanas brīdī, un, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis tiesību akts var šīs personas skart individuāli, jo tās ir pieder ierobežotam skarto personu lokam (12). Būtībā tas nozīmē, ka no to personu vispārējā loka, kurām tiesību akts piemērojams ratione personae, ir iespējams identificēt vienas vai vairāku personu apakšgrupu, kurai piemīt īpašas pazīmes, kas to atšķir no pārējām personām (13). Es šo kritēriju saukšu par “slēgtas grupas” kritēriju (14).
27.      Precizējot – tikai iespēja vairāk vai mazāk precīzi noteikt to tiesību subjektu skaitu vai pat identitāti, kuriem ir piemērojams kāds tiesību akts, nekādi nenozīmē, ka būtu jāuzskata, ka šis tiesību akts šos subjektus skar individuāli, ja šī piemērošana tiek veikta atbilstoši objektīvai tiesiskai vai faktiskai situācijai, kas paredzēta attiecīgajā tiesību aktā (15). Tāpēc, lai uzskatītu, ka potenciālais prasītājs ir individuāli skarts, ir nepieciešams kas vairāk.
28.      Man šķiet, ka, pamatojoties uz slēgtas grupas kritēriju, Tiesa ir atzinusi individuālu skārumu četru veidu situācijās. Tā tas ir gadījumā, ja prasītāju ietekmē Savienības tiesību akts, jo šajā aktā, iespējams, i) nav ņemts vērā prasītāja stāvoklis, ii) ir pārkāptas prasītāja būtiskas tiesības, iii) ir pārkāptas prasītāja procesuālās tiesības un iv) ir būtiski negatīvi ietekmētas prasītāja likumīgās intereses.
29.      Pirms šajā ziņā sniedzu sīkākus paskaidrojumus, vēlos precizēt divus jautājumus. Pirmkārt, es lietoju darbības vārdu “varētu”, jo tas, vai ar apstrīdēto aktu patiešām ir pārkāptas prasītāja tiesības vai nepamatoti ietekmētas tā likumīgās intereses, visai acīmredzami ir jautājums, kas attiecas uz prasības būtību, nevis tās pieņemamību. Attiecībā uz prasītāju pietiek konstatēt, ka, ņemot vērā sniegtos tiesiskos un faktiskos apstākļus, ir iespējams, ka var tikt pārkāptas viņa tiesības vai nepamatoti ietekmētas viņa likumīgās intereses (16).
30.      Otrkārt, ar jēdzienu “likumīgās intereses”, es kopumā domāju situācijas, ko aizsargā Savienības tiesības un ko nevar kvalificēt kā tādas, kas attiecas uz subjektīvajām tiesībām stricto sensu (17). Šis termins atbilst situācijām, kurās Savienības tiesības garantē prasītājam brīvību vai piešķir viņam pilnvaras vai imunitāti (18). Minēšu tikai vienu piemēru: ekonomikas dalībnieki noteiktos apstākļos var vērsties Savienības tiesu iestādēs, lai aizsargātu savas intereses, ko ietekmējuši Savienības tiesību akti, kas varētu kropļot konkurenci iekšējā tirgū (19).
31.      Atgriežoties pie šo secinājumu 28. punktā minētajām situācijām, jākonstatē, ka pirmais judikatūras virziens attiecas uz lietām, kurās Tiesa atzina, ka prasītāji ir individuāli skarti, lai apstrīdētu tiesību aktu, kura pieņemšana nozīmēja, ka saskaņā ar piemērojamiem tiesību aktiem attiecīgajai iestādei jāņem vērā stāvoklis, kādā atrodas kāda konkrēta personu grupa, kurā ietilpa prasītājs (20). Šie lēmumi ir šo secinājumu 25. punktā minētās judikatūras loģisks turpinājums. To loģika ir skaidra – proti, dažas attiecīgās personas var nebūt minētas tiesību aktā, tomēr to īpašo stāvokli pats likumdevējs ir nepārprotami izcēlis.
32.      Otrais judikatūras virziens ietver lietas, kurās prasītājiem tika ļauts apstrīdēt Savienības tiesību aktu, ar kuru atšķirībā no vairuma skarto personu ar atpakaļejošu spēku tika ietekmētas prasītāju iegūtās tiesības vai pastāvošās tiesiskās attiecības (21). Šo judikatūras virzienu, manuprāt, var uzskatīt par sekām, ko rada vairāki Savienības tiesību vispārējie principi – tiesiskā drošība, paredzamība, atpakaļejoša spēka aizliegums, tiesiskās paļāvības aizsardzība. Pats par sevi saprotams, Eiropas Savienībā neviens nevar sagaidīt, ka Savienības tiesiskais regulējums paliks nemainīgs. Tomēr vienlaikus privātpersonām, kas rīkojas saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem, vajadzētu būt zināmai pārliecībai par pagātnē izkristalizētā tiesiskā stāvokļa un jau nodibināto tiesisko attiecību stabilitāti, ja vien ārkārtas apstākļi nepamato pretējo(22).
33.      Trešais judikatūras virziens attiecas uz prasītāju procesuālajām tiesībām, kas varētu būt pārkāptas dažās Savienības procedūrās, piemēram, procedūrās, kas noteiktas Savienības noteikumos par valsts atbalsta kontroli. Piemēram, tas tā ir, kad Komisija iepriekšējās izmeklēšanas laikā kļūdaini apstiprina atbalsta pasākumu, tādējādi liedzot ieinteresētajām personām iespēju tikt uzklausītām padziļinātās izmeklēšanas posmā. Šajos gadījumos tika konsekventi uzskatīts, ka Komisijas lēmums ir individuāli skāris ieinteresētās personas (23). Ja Savienības tiesiskais regulējums noteiktiem lietas dalībniekiem piešķir īpašas procesuālās tiesības, ir loģiski, ka jebkurš strīds par šo tiesību pārkāpumu tiek izskatīts tieši Savienības tiesu iestādēs, kur procedūru pilnībā reglamentē Savienības tiesības un tā notiek Savienības līmenī.
34.      Šajā grupā ietilpst arī lietas, kurās Tiesa atzina individuālu skārumu attiecībā uz prasītāju, kurš apstrīdējis Savienības aktu, kas, lai gan nebija tam adresēts, tika izdots, noslēdzoties procedūrai, kuras iemesls bija prasītāja mijiedarbība ar attiecīgo Savienības iestādi un kas lielā mērā balstījās uz šo mijiedarbību (24). Tādos gadījumos ir iespējams, ka prasītājam nebija kādu īpašu procesuālo tiesību saskaņā ar attiecīgo Savienības tiesisko regulējumu. Tomēr, ņemot vērā prasītāja izšķirošo lomu procedūrā, attiecīgā iestāde varētu būt pārkāpusi kādas no tiesībām, kas tai izriet no tiesībām uz labu pārvaldību (kas tagad nostiprinātas Hartas 41. pantā).
35.      Visbeidzot, ceturtajā judikatūras virzienā sagrupētas lietas, kurās Tiesa atzinusi individuālu skārumu attiecībā uz prasītājiem, kuru stāvokli tirgū ir būtiski ietekmējis apstrīdētais akts. Šīs lietas parasti attiecas uz konkurences tiesību, valsts atbalsta, apvienošanās kontroles un antidempinga jomām, kā arī lauksaimniecības jomām (25). Šajās jomās atbildīgā iestāde var izmantot savas kvazi likumdošanas, izpildvaras vai piespiedu izpildes pilnvaras, parasti ad hoc administratīvās procedūras beigās, lai risinātu ļoti konkrētu situāciju (kas ietver faktu un tiesību novērtējumu), kura attiecas uz vienu vai vairākām identificētām vai identificējamām personām (26). Turklāt šajā grupā ietilpst lietas, kurās iestāde – atkal jau, reaģējot uz ļoti konkrētu situāciju un ievērojot īpašu procedūru, – ir pieņēmusi tiesību aktu, kurš vismaz formāli pēc būtības un piemērošanas jomas ir leģislatīvs un vienlaikus tam ir noteikts zināms lēmumu pieņemšanas saturs (27).
36.      Šādos gadījumos personas, kuras tieši skāris lēmumu pieņemšanas saturs, acīmredzami atrodas diezgan atšķirīgā stāvoklī. Turklāt iespēja, ka iestāde varētu dot priekšroku vienas vai vairāku (identificētu vai identificējamu) personu darbībai, gandrīz neizbēgami nozīmē, ka vienas vai vairāku (identificētu vai identificējamu) personu darbība attiecīgi tiek uzlūkota nelabvēlīgāk, vai otrādi (28). Loģiski, ka personām, kuras tas negatīvi ietekmē, noteiktos apstākļos ir ļauts apstrīdēt attiecīgo Savienības tiesību aktu tieši Savienības tiesās. Turpretī, kā tiks aplūkots nākamajā šīs sadaļas daļā, Tiesa nav akceptējusi kritēriju, kas balstīts uz “nopietnu ietekmi”, attiecībā uz Savienības tiesību aktiem, kuri gan pēc formas, gan pēc satura ir vispārīgas dabas un tādējādi ir īstu politikas veidošanas darbību rezultāts.
37.      Tagad, kad īsumā izklāstīti galvenie Plaumann judikatūras principi, pievērsīšos izplatītākajai tās kritikai.
2.      Pret “Plaumann” formulu vērstā kritika
38.      Bez pārspīlējuma var teikt, ka spriedums Plaumann ir viens no visplašāk apspriestajiem Tiesas spriedumiem tās aptuveni 70 gadu ilgajā vēsturē. Nav arī noliedzams, ka tas ir arī viens no visvairāk kritizētajiem spriedumiem, jo īpaši no pilsonisko sabiedrību un akadēmiskās aprindas pārstāvošo novērotāju puses (29).
39.      Kritika bieži vien ir vērsta uz saskaņā ar šo spriedumu izstrādātās judikatūras ierobežojošajām sekām. “[Jāpārvar] gandrīz nepārvarams šķērslis” vai “[tīkls], caur kuru neviens neizslīd”, balstīts uz “ekonomiski nereālu [kritēriju]”, piedāvā lietas dalībniekiem “maz [norāžu]” un “rada absurdu iznākumu” – Plaumann judikatūras komentāros var lasīt nebeidzamu virkni hiperbolu (30).
40.      Tomēr ir arī taisnība, ka judikatūras vispusīga analīze, šķiet, rada diezgan drūmu ainu, it kā gandrīz nekam nebūtu nozīmes, nosakot individuālo skārumu. Savienības tiesas ir norādījušas, ka paši par sevi turpmāk uzskaitītie aspekti nav pamats konstatēt “individuālu skārumu”: i) prasītājs ir vienīgā vai viena no nedaudzajām personām, ko skar apstrīdētais akts (31); ii) apstrīdētais akts prasītāju skar īpaši smagi (32); iii) prasītājs varēja piedalīties vai faktiski piedalījās procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais akts (33); iv) apstrīdētais akts rada “atšķirīgas konkrētas sekas dažādām personām, uz kurām tas attiecas” (34); v) apstrīdētais akts ietver ierobežojumus un atkāpes no vispārēji piemērojamiem noteikumiem vai pārejas noteikumus, kas attiecas uz slēgtu ekonomikas dalībnieku grupu (35); un vi) saskaņā ar īpašām Savienības tiesību normām iestādei, kas rīkojas, tika prasīts “ņemt vērā sekas, ko tiesību akts, ko tā plāno pieņemt, var radīt attiecībā uz konkrētu privātpersonu stāvokli” (36).
41.      Autori it īpaši pauž nožēlu par to, ka privātpersonas un apvienības nevar rīkoties kā publiskie aizstāvji pret tiesību aktiem, kas kaitē kādai personu grupai. Šajā ziņā tie bieži vien atsaucas kritērija radītu paradoksu, proti, jo tiesību akts ir izkliedētāks un rada lielāku kaitējumu (kā tas bieži ir ar tiesību aktiem vides jomā), jo mazāka varbūtība, ka saskaņā ar Plaumann judikatūru viena vai vairākas (fiziskas vai juridiskas) personas tiks atzītas par individuāli skartām (37). Nesenais spriedums Carvalho (par Savienības tiesību aktiem klimata pārmaiņu jomā) ir minēts kā ilustratīvs piemērs šajā jautājumā (38).
42.      Cits Plaumann judikatūras kritikas virziens attiecas uz tās iespējamo neskaidrību, kas savukārt ir iemesls nekonsekventiem lēmumiem. Pēc dažu autoru domām, Plaumann formulas faktiskā piemērošana dažās lietās bija vairāk vērsta uz apstrīdētā akta formālajiem aspektiem, bet citās – uz materiāltiesiskiem pienākumiem, kas izriet no šī akta. Daudzos, tostarp “vadošajos” spriedumos pamatojums šajā jautājumā nav piemērs, kādai būtu jābūt skaidrībai. Šī hermeneitiskā neviendabība un neskaidrība ir radījusi – kā tiek apgalvots – diezgan sadrumstalotu un kazuistisku lēmumu kopumu, kuru kopīgo pavedienu ir grūti saskatīt. Tāpēc, lai izvērtētu, vai privātu prasītāju saskaņā ar LESD 263. pantu celtās prasības ir pieņemamas, Savienības tiesu nolēmumos bieži vien tiek izvērstas garas diskusijas (39).
43.      Iepriekš minētajai kritikai lielā mērā piekrita arī ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss [F. G. Jacobs], kurš savos secinājumos lietā UPA sīki paskaidroja, kāpēc uzskatījis, ka Tiesai jāpārskata Plaumann judikatūra, un šajā nolūkā ierosināja pieņemt jaunu individuālā skāruma kritēriju: “uzskatāms, ka [Savienības] tiesību akts personu skar individuāli, ja, ņemot vērā personas konkrētos apstākļus, tas būtiski kaitē vai varētu būtiski kaitēt šīs personas interesēm” (40).
44.      Neilgi pēc šo secinājumu sniegšanas (tagadējā) Vispārējā tiesa pasludināja spriedumu Jégo‑Quéré, kurā tā izdarīja līdzīgus secinājumus par nepieciešamību pārskatīt judikatūru un nolēma – “lai nodrošinātu personu efektīvu aizsardzību tiesā, uzskatāms, ka [Savienības] tiesību akts, kas ir vispārpiemērojams, bet kas fizisku vai juridisku personu skar tieši, šo personu skar individuāli, ja attiecīgais tiesību akts noteikti un tūlītēji ietekmē personas tiesisko stāvokli, ierobežojot tās tiesības vai uzliekot tai pienākumus” (41).
45.      Tomēr Tiesa neapstiprināja ne ģenerāladvokāta, ne Vispārējās tiesas juridisko analīzi un ierosinājumus. Spriedumā UPA Tiesa i) apstiprināja Plaumann formulu; ii) uzsvēra, ka Līgumos paredzētā “pilnīgā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēma” it īpaši balstās uz to, ka prasības atcelt tiesību aktu un prejudiciālā nolēmuma procedūras ir savstarpēji papildinošas; iii) skaidri norādīja, ka dalībvalstīm jāizveido tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas ļautu nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzības ievērošanu; (iv) atzina, ka privātpersonu celtas prasības pieņemamības nosacījumi ir jāinterpretē, ņemot vērā tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā principu, tomēr vienlaikus norādīja, ka tas nedrīkstētu de facto izraisīt šo Līgumos skaidri paredzēto nosacījumu atcelšanu; un v) konstatēja, ka, lai gan ir iespējams paredzēt Savienības aktu likumīguma pārbaudes tiesā sistēmu, kas atšķirtos no tās, kas izveidota ar dibināšanas Līgumu, dalībvalstīm kā Līgumu izstrādātājām ir jāreformē spēkā esošā sistēma (42).
46.      Nākamajā šīs sadaļas daļā paskaidrošu, kāpēc, neraugoties uz šeit aplūkoto kritiku, kam ir zināms pamats, uzskatu, ka Plaumann formula joprojām ir pieņemama un līdz ar to Tiesai no tās nav jāatsakās.
3.      “Plaumann” formulas aizstāvībai
a)      Kādas ir alternatīvas?
47.      Iesākumā jānorāda, ka pret Plaumann formulu vērsto kritiku bieži vien ir “virzījis iznākums”, citiem vārdiem, kritērijs ir pārāk stingrs un tāpēc nevar būt pareizs (vai arī tas nav atbilstošs). Tomēr tikai retumis komentētāji uzdrošinās skaidrot, kur Tiesa kļūdās, interpretējot LESD 263. panta ceturto daļu, un kā tai drīzāk būtu jāinterpretē “individuālā skāruma” prasība. Ja faktiski tiek piedāvāts alternatīvs kritērijs, tas ir vai nu tāds, kas izriet no valsts līmenī spēkā esošajām tiesību normām, vai arī tāds, kas (lielākā vai mazākā mērā) līdzinās šo secinājumu 43. un 44. punktā minētajiem ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa un Vispārējās tiesas piedāvātajiem kritērijiem (43).
48.      Attiecībā uz locus standi noteikumiem dalībvalstu līmenī jānorāda – ciktāl ir runa par visbiežāk minētajiem noteikumiem (44), tos reglamentē tiesību normas, kas formulētas diezgan atšķirīgi no LESD 263. panta ceturtās daļas un darbojas tieslietu sistēmās, kuras atšķirībā no Savienības sistēmas ir autonomas (45).
49.      Attiecībā uz kritērijiem, ko ierosinājuši ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss un Vispārējā tiesa, un kritērijiem, kuros jūtama minēto kritēriju ietekme, jānorāda, ka tiem patiešām ir kādas būtiskas priekšrocības. Proti, kad Tiesa cenšas noskaidrot, vai prasītāja stāvoklis ir pietiekami atšķirīgs, tie ļautu Tiesai katrā gadījumā ņemt vērā i) dažādus tiesiskos un faktiskos apstākļus, kas varētu būt būtiski, un ii) apstrīdētā tiesību akta radītās ietekmes būtiskumu. Turklāt teorētiski ir grūti nepiekrist idejai, ka privātpersonām, kurām ir radītas būtiskas negatīvas sekas vai kurām Savienības tiesību akts noteikti un tūlītēji rada kaitējumu, parasti būtu jāspēj apstrīdēt šo aktu.
50.      Tomēr Tiesa ir nolēmusi šos kritērijus nepiemērot. Arī es tajos saskatu arī divus būtiskus trūkumus.
51.      Pirmkārt, šiem kritērijiem ir daži strukturāli ierobežojumi, kurus ir grūti pārvarēt. Ierosinātās formulas zināmā mērā ir grūti prognozējamas, jo tās visas ir balstītas uz katra atsevišķā gadījuma izvērtējumu. Turklāt tās ir balstītas uz īpašības vārdiem (būtisks, noteikts, tūlītējs), kas paši par sevi nav pārāk precīzi un tādējādi tos var interpretēt un piemērot diezgan atšķirīgi. Individuāla skāruma prasība praksē kļūst par seku “smaguma pakāpes” jautājumu. Šādā gadījumā jautājums par to, kur novilkt robežu starp ietekmi, ko var uzskatīt par pietiekami būtisku, un ietekmi, ko nevar uzskatīt par būtisku, daudzos gadījumos var izrādīties subjektīva izvēle.
52.      Otrkārt, nav acīmredzams, ka šos kritērijus var izlasīt LESD 263. panta ceturtajā daļā. Te es nonāku pie nākamā jautājuma.
b)      LESD 263. panta gramatiskā un vēsturiskā interpretācija
53.      Man šķiet, ka Plaumann formula ir autentiskāka un pamatotāka gandrīz visās Līguma valodu versijās lietotā termina “individuāls” interpretācija. Sarunvalodā terminam “individuāls” visbiežāk sastopamie sinonīmi ir viens, īpašs, konkrēts, atšķirīgs un atsevišķs.
54.      Pilnībā piekrītu, ka attiecībā uz konkrētu Savienības tiesību aktu vairāk nekā viena persona var nonākt tik īpašā situācijā, ka to var uzskatīt par unikālu vai gandrīz unikālu. Tomēr vienlaikus, manuprāt, ir pārspīlēti apgalvot – kā to izdarīja Vispārējā tiesa spriedumā Jégo‑Quéré/Komisija attiecībā uz jautājumu par to, vai tiesību akts skar prasītāju individuāli, – ka “tam, cik daudz citu personu [apstrīdētais] akts līdzīgi skar vai varētu skart un kāds ir to stāvoklis, nav nozīmes” (46). Ļoti vienkāršoti un shematiski izsakoties, viena persona var būt īpaša, iespējams, arī 10 personas var būt īpašas, bet būtu vajadzīgi ļoti spēcīgi argumenti, lai mani pārliecinātu, ka pilnīgi visas personas no 1 tūkstoti vai 1 miljonu lielas personu grupas varētu būt īpašas LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē. Manuprāt, jo lielāks personu skaits apgalvo īpašu seku pastāvēšanu, jo mazāka varbūtība, ka tās var uzskatīt par “individuāli skartām”, proti, attiecīgais tiesību akts, šķiet, ir vispārēji piemērojams, pamatojoties uz abstraktiem kritērijiem (47).
55.      Termina “individuāls” vēsturiskā interpretācija arī apstiprina to, ka tas jāsaprot salīdzinoši šauri. Nevajadzētu aizmirst, ka saskaņā ar (tagad vairs spēkā neesošā) EOTK līguma 33. panta 2. punktu privātiem prasītājiem bija tiesības apstrīdēt “atsevišķus lēmumus un ieteikumus, kas viņus skar, vai vispārējus lēmumus un ieteikumus, kurus viņi uzskata par pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, kas viņus ietekmē” (48). Parīzes līguma izstrādātāji bija gribējuši ļaut privātiem prasītājiem apstrīdēt lēmumus, kas pēc būtības ir individuāli lēmumi, lai gan maskēti vairāk kā vispārpiemērojami akti (49). Tomēr savos pirmajos nolēmumos Tiesa plaši interpretēja privāto prasītāju locus standi (50). Rezultātā varētu šķist, ka, apspriežot Romas līgumu, izstrādātāji apzināti pieņēma stingrāku tekstu par locus standi (51). Vēsturiskie dokumenti liecina, ka ideja bija (atkal jau) ļaut neprivileģētiem prasītājiem apstrīdēt tikai tos lēmumus, kas tos skar individuāli, tostarp gadījumos, kad tie bija “maskēti” kā regulas vai kā trešām personām adresēti lēmumi (52).
56.      Interesanti, ka jautājums par iespējamu “individuāla skāruma” prasības mīkstināšanu, izdarot grozījumus Līgumā, tika virzīts pirms vairākām starpvaldību konferencēm un to laikā. Tomēr Līgumu izstrādātāji – acīmredzot pilnībā apzinoties “akmenī iekalto” Plaumann judikatūru – galu galā nolēma šajā ziņā neko nemainīt. Piemēram, 2002.–2003. gada Konventā par Eiropas nākotni rīkotajā diskusiju ciklā par Tiesas darbību domas par to, vai individuāla skāruma prasība būtu jāatceļ (vai jāgroza), dalījās, tomēr lielākā daļa tā locekļu vienojās par citām šīs tiesību normas izmaiņām (53). Faktiski tikai pēdējās izmaiņas vispirms tika iekļautas ierosinātajā Līgumā par Konstitūciju Eiropai un pēc tam Lisabonas līguma tekstā (54).
57.      Tiesa tieši to norādīja spriedumā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome, kurā prasītāji bija skaidri lūguši pārskatīt Plaumann formulu un aizstāt to ar kritēriju “būtiska nelabvēlīga ietekme”. Proti, Tiesa konstatēja, ka “nekas neļauj uzskatīt, ka Lisabonas līguma autori būtu vēlējušies grozīt [LESD 263]. panta ceturtajā daļā [jau] paredzētos pieņemamības nosacījumus” (55).
58.      Būtu jāpiebilst, nav arī nekāda gramatiska vai vēsturiska faktora, kas varētu liecināt, ka Līgumu izstrādātāji (kad tika pieņemts vai vēlāk grozīts Romas līgums) ar (pašreizējo) LESD 263. pantu bija iecerējuši ļaut privātiem prasītājiem iesniegt noteikta veida actio popularis (56) vai konstitucionālu sūdzību (57), vai piešķirt viņiem īpašas tiesības celt prasību par iespējamiem viņu pamattiesību pārkāpumiem (58).
59.      Papildus šiem gramatiskajiem un vēsturiskajiem faktoriem pastāv arī sistēmisks faktors, kas liek piesardzīgi interpretēt individuālā skāruma prasību.
c)      LESD 263. panta sistēmiska interpretācija
60.      Savienības tiesu sistēmai piemīt īpaša divu pīlāru struktūra, kas izriet no tā, ka Eiropas Savienība nav ne tipiska starptautiska organizācija, ne nacionāla valsts (59). Šo īpatnību pirmām kārtām atklāj LES 19. panta 1. punkts, kurā, uzdodot Eiropas Savienības Tiesai “nodrošin[āt], ka tiek ievērots tiesiskums Līgumu interpretēšanā un piemērošanā”, ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina tiesību aizsardzības līdzekļus, kas ir pietiekami efektīvi tiesiskās aizsardzības nodrošināšanai jomās, uz kurām attiecas Savienības tiesības”. No šīs tiesību normas izriet, ka valsts tiesas ir paredzētas kā Savienības vispārējās jurisdikcijas tiesas pilsoņiem, kuri vēlas aizsargāt savas tiesības, kas izriet no Savienības tiesību aktiem (60).
61.      Turklāt, saskaņā ar LES 13. panta 2. punktu katrai Eiropas Savienības iestādei jādarbojas “saskaņā ar Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem”. Šī tiesību norma jālasa, ievērojot institucionālā līdzsvara principu, kas ir Savienības institucionālās struktūras būtiska iezīme un saskaņā ar kuru katrai iestādei savas pilnvaras ir jāīsteno, ievērojot citu iestāžu pilnvaras (61). Attiecībā uz Eiropas Savienības Tiesu nevar pārvērtēt, ka tai ir piešķirta skaidri definēta kompetence, proti, saskaņā ar LESD 274. pantu “domstarpības, kurās viena puse ir Savienība, tāpat ir dalībvalstu tiesu jurisdikcijā, izņemot gadījumus, kad Līgumi paredz Eiropas Savienības Tiesas jurisdikciju”.
62.      Minētās tiesību normas liecina, ka pastāv (diezgan acīmredzamas) robežas tam, ko Tiesa var izlasīt Līgumu tiesību normās attiecībā uz LESD 263. pantā tai noteiktajām kompetences robežām. Tajās ir arī pausts, ka starp Savienības tiesu varu un dalībvalstu tiesu varu pastāv nesaraujama saikne un savstarpēja atkarība (62).
63.      Kā Tiesa norādīja Atzinumā 1/09, “par Savienības tiesību sistēmas un tiesu sistēmas ievērošanu rūpējas Tiesa un dalībvalstu tiesas”; un “valsts tiesa sadarbībā ar Tiesu pilda tām kopīgi uzticētu uzdevumu, lai nodrošinātu, ka Līgumu piemērošanā un interpretēšanā tiek ievērots tiesiskums” (63).
64.      Būtībā Savienības tiesību aktu tiesiskuma pārbaude balstās uz divām savstarpēji papildinošām tiesas procedūru kopām – tiešās prasības (tostarp jo īpaši jāmin atcelšanas prasība) un prejudiciālā nolēmuma tiesvedība par spēkā esamību. Kā Tiesa pastāvīgi ir uzsvērusi savā judikatūrā, Līgumos ar LESD 263. un 277. pantu (64), no vienas puses, un 267. pantu, no otras puses, “ir iedibināta pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības aktu tiesiskuma pārbaudi” (65). ECT labi zināmajā Bosphorus lietā uzskatīja, ka šī īpašā struktūra būtībā atbilst ECPAK prasītajiem standartiem (66).
65.      Visu šo iemeslu dēļ neesmu pārliecināts, ka Plaumann formula ir nepareiza LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētās individuālā skāruma prasības interpretācija. Alternatīvas šīs prasības interpretācijas, kas rosinātas tiesu vai ārpustiesas ceļā, i) pietiekamā pakāpē nenodrošina tiesisko drošību un ii) nav pilnīgā saskaņā ar šīs Līguma normas izcelsmi, būtību un formulējumu. Visbeidzot, es arī uzskatu – nav nepamatoti, ka daudzos gadījumos jautājumi par Savienības tiesību aktu spēkā esamību vispirms jānodod izskatīšanai valsts tiesās, kas darbojas kā filtrs, lai izlemtu, vai šie jautājumi – ja tie prima facie nav maznozīmīgi – būtu jānodod Tiesai saskaņā ar LESD 267. pantu.
66.      Tālab, vai tas nozīmē, pārfrāzējot Voltēra “Kandidu” (67), ka viss ir tik labi Tiesas judikatūrā attiecībā uz “individuālo skārumu”, cik vien labi var būt, šajā vislabākajā no tiesību sistēmām?
67.      Es tā nedomāju.
4.      “Plaumann” judikatūras pārskatīšana
68.      Uzskatu – neraugoties uz to, ka Plaumann formula ir pamatota, judikatūra nebūt nav skaidra, turklāt dažas šīs formulas interpretācijas ir bijušas pārāk šauras un nav salāgojamas ar LESD 263. panta ceturtās daļas pamatotu interpretāciju, vēl jo vairāk 2025. gada Eiropas Savienībā. Tālab tagad Tiesai sniegšu trīs ieteikumus un tad noslēgšu ar dažām nobeiguma piezīmēm, kāpēc būtu pamatoti, vēlami un savlaicīgi pārskatīt Plaumann judikatūru.
a)      Judikatūras sistematizācija
69.      Mans pirmais ieteikums Tiesai ir sistematizēt judikatūru, lai gan potenciālajiem prasītājiem, gan Vispārējai tiesai sniegtu lielāku skaidrību par dažādiem apstākļiem, kādos var uzskatīt, ka Savienības akts personas “skar individuāli”. Tiesa nereti pasludina nozīmīgu spriedumu, kurā tā aktualizē un saliek kopā vairākus judikatūras virzienus, lai piedāvātu saskanīgu un pilnīgu sistēmu par konkrētu procesuālas dabas jautājumu (68).
70.      Kādam, kas nav Savienības tiesību speciālists, var likties pārsteidzoši, ka daudzos Savienības tiesu nolēmumos prasības pieņemamības izvērtēšanai ir nepieciešama ilga un sarežģīta diskusija. Ideālā gadījumā pieņemamībai būtu jābūt samērā viegli pārbaudāmai. Sistēma, kurā daudzās lietās prasības pieņemamībai ir nepieciešama ilgāka analīze un tās pamatotības analīze ir daudz īsāka, būtībā ir visai dīvaina (69).
71.      Iespējams, tieši šī jautājuma sarežģītības dēļ tika izstrādāta Boehringer judikatūra, kurā Tiesa atzina – ja to pamato pareiza tiesvedība, ir iespējams noraidīt saskaņā ar LESD 263. pantu celtu prasību pēc būtības, nelemjot par cita lietas dalībnieka izvirzīto iebildi par nepieņemamību (70). Šī judikatūra piedāvā pragmatisku risinājumu jautājumiem, kas izriet no šādas sarežģītības. Tomēr, lai gan to var aizstāvēt, pamatojoties uz procesuālās ekonomijas apsvērumiem, tai, iespējams, nebūtu pamata pastāvēt mazāk sarežģītā sistēmā.
72.      Nenoteiktība, kas izriet no individuālā skāruma analīzes sarežģītības, var arī raisīt jautājumu saskaņā ar TWD Textilwerke Deggendorf judikatūru. Minētajā judikatūrā Tiesa būtībā ir atzinusi, ka būtu pretrunā tiesiskās drošības principam ļaut personai, kura neapšaubāmi būtu varējusi apstrīdēt Savienības tiesību aktu Savienības tiesās un kura ir nokavējusi LESD 263. pantā šajā sakarā paredzēto obligāto termiņu, apstrīdēt šī akta tiesiskumu valsts tiesā, ceļot prasību par valsts iestāžu veiktajiem pasākumiem, īstenojot šo aktu. Jebkurš cits risinājums ļautu prasītājam apdraudēt apstrīdētā akta galīgumu, ko tas noteikti iegūst pēc tam, kad ir beidzies prasības celšanai noteiktais termiņš. Tādējādi lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par šāda akta spēkā esamību šajos apstākļos ir nepieņemams (71).
73.      Domāju, ir taisnīgi apgalvot – lai arī šaubas (“neapšaubāmi”) jātulko par labu attiecīgajām personām, saskaņā ar TWD Textilwerke Deggerdorf judikatūru prasīto analīzi nav viegli veikt (72). Tas visai acīmredzami nozīmē, ka daudzos gadījumos personām, kuras skāris tiesību akts, drošības labad ir jāierosina divas tiesvedības, viena valsts tiesā un otra Savienības tiesās (73). Tieši tas faktiski noticis šajā lietā (74). Vairākas tiesvedības par vienu jautājumu, kas rada lielākas izmaksas gan lietas dalībniekiem, gan sabiedrībai, ir kas tāds, kam acīmredzami nebūtu jānotiek.
74.      Tādējādi uzskatu, ka Tiesai ir īpaši pamatoti iemesli savā judikatūrā ieviest lielāku skaidrību attiecībā uz individuāla skāruma prasību, pieņemot nozīmīgu spriedumu. Ceru, ka šeit piedāvātā sistematizācija Tiesai varētu būt noderīga. Skaidrības labad, šī sistematizācija nenozīmē izsmeļošu pilnīgi visu iespējamo situāciju ilustrāciju, kuras var izraisīt LESD 263. panta ceturtajā daļā minēto “individuālo skārumu”, bet tikai atspoguļo pastāvošo judikatūru. Kā ģenerāladvokāts M. Bobeks [M. Bobek] norādījis secinājumos lietā Nord Stream 2, “[Plaumann] pārbaude noteikti ir stingra, bet vismaz no pirmā acu uzmetiena arī salīdzinoši atklāta un elastīga” (75). Individuāla skāruma prasība ir atkarīga ne tikai no prasītāja konkrētās situācijas, bet arī no akta formas un satura, kā arī no akta pieņemšanas procedūras. Piemēram, kā liecina tā sauktā Orhūsas regula (76), ar Savienības tiesību aktiem var radīt jaunas personu kategorijas, kuras “individuāli skar” konkrēti Savienības iestāžu akti (77).
75.      Tādējādi, lai gan šī judikatūras sistematizācija neizslēdz iespēju, ka nākotnē Tiesa varētu konstatēt citas lietas, kurās personu grupu var individuāli skart noteikta veida Savienības tiesību akts, tā tomēr sniegtu skaidras norādes par pašreizējo tiesību stāvokli ne tikai potenciālajiem prasītājiem, bet arī Vispārējai tiesai.
b)      Slēgtas grupas kritērija precizēšana
76.      Šīs sadaļas 3. iedaļā paskaidroju, kāpēc uzskatu, ka Plaumann formula ir LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētās individuālā skāruma prasības ticama interpretācija. Ņemot to vērā, es arī uzskatu, ka slēgtas grupas kritērijs ir Plaumann formulas pamatota piemērošana. Atgādināšu, ka saskaņā ar šo kritēriju, ko parasti izmanto vispārpiemērojamiem tiesību aktiem, ja tiesību akts skar personu grupu, kas ir identificēta vai identificējama akta pieņemšanas brīdī, un, ņemot vērā šīs grupas locekļus raksturojošus kritērijus, šis tiesību akts var šīs personas skart individuāli, jo tās pieder ierobežotam skarto personu lokam.
77.      Ir grūti apstrīdēt viedokli, ka gadījumā, ja personas, ko skāris kāds Savienības tiesību akts, nav ne identificētas, ne identificējamas, šis akts ir pieņemts, lai risinātu abstrakti iedomātus konkrētus apstākļus, pamatojoties uz vispārējas politikas apsvērumiem. Vienlaikus ir arī pamats uzskatīt – ja visas personas, kuras ietekmējis kāds Savienības tiesību akts, šā akta pieņemšanas brīdī bija identificētas vai identificējamas, ar to vien nepietiek, lai šīs personas tiktu uzskatītas par individuāli skartām. Patiesībā nav nekas neparasts, ka konkrētā tirgū ir tikai daži uzņēmēji, kuri ir labi zināmi iestādēm un sabiedrībai. Individuāla skāruma kritēriju nevar piemērot atšķirīgi, ja tiesību akts attiecas, piemēram, uz advokātu vai ārstu pakalpojumu sniegšanu vai lielu lidmašīnu vai militāro bruņumašīnu ražošanu. Tomēr citādi var būt, ja tiesību akts, lai gan formulēts vispārīgi un vienādi piemērojams visām skartajām personām, būtībā ir pielāgots vienas vai vairāku konkrētu personu situācijai (78).
78.      Kā norādīts šo secinājumu 27. punktā, ir nepieciešams kas vairāk par to, ka attiecīgās personas ir identificētas vai identificējamas. Tādēļ judikatūrā ir noteikts, ka šīm personām jābūt piederīgām kādai slēgtai grupai, kurai attiecībā uz apstrīdēto tiesību normu ir kādas atšķirīgas iezīmes. Tas saskan ar šīs tiesību normas loģiku, kas, kā paskaidrots, vienmēr ir bijusi risināt situāciju, kurā Savienības tiesību akta ietekme uz vienas vai vairāku personu tiesisko stāvokli pārsniedz to, kā šis tiesību akts ietekmē pārējās personas, uz kurām tas attiecas. Šī ietekme uz personām, kas tiek skartas individuāli, un personām, kas netiek skartas individuāli, nevar atšķirties (tikai vai galvenokārt) tikai ar ietekmes pakāpi, bet atšķirībai jābūt atkarīgai (vismaz lielā mērā) no ietekmes būtības (79).
79.      No mana skatpunkta, lietās, kurās tika atzīts individuāls skārums, vienojošais pavediens ir tas, ka aktu pieņēmusī iestāde pirms apstrīdētā akta pieņemšanas vai nu ir (tieši vai netieši) ņēmusi vērā prasītāju īpašo situāciju, vai arī tai tā bija jāņem vērā, pamatojoties uz kādām konkrētām tiesību normām vai kādiem vispārējiem Savienības tiesību principiem. Būtībā tas tā ir, ja politikas iemesli, kas likuši iestādei rīkoties, bija jāsalāgo ar konkrētu subjektu tiesībām un interesēm, kuras kāda īpaša iemesla dēļ nevar pilnībā pielīdzināt citu skarto personu tiesībām un interesēm. Tam, ka attiecīgā iestāde nav zinājusi šo personu skaitu vai identitāti, nav nozīmes, ja vien tā būtu varējusi iegūt nepieciešamo informāciju (80). Man šķiet, ka šo secinājumu 28. punktā minētie četri gadījumi šajā ziņā ir labi piemēri.
80.      Es, protams, apzinos, ka ir daži Tiesas spriedumi, kas varētu būt pretrunā šim konstatējumam (81). Tomēr tās ir diezgan specifiskas lietas, un Tiesa atzīto šajā jautājumā nevar vispārināt. Attiecīgajās lietās tika skatītas prasības, ko cēlušas nevis privātpersonas, lai aizsargātu savas tiesības, bet gan reģionāla iestāde (viena no trim teritorijām, kas veido Nīderlandes Karalisti), kas rīkojās tikai vispārējās interesēs kā struktūra, kura atbild par ekonomiskajām un sociālajām lietām savā jurisdikcijā, pret tiesību aktu, kas diezgan ierobežoti ietekmējis tās ekonomiku (82). Šajā ziņā būtu jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas apstāklis, ka reģionam vai citai vietējai valsts struktūrai kā kompetentajai iestādei ekonomikas, sociālajos vai vides jautājumos savā teritorijā, ir zināma kompetence vispārpiemērojama Savienības akta regulētajā jomā, pats par sevi nav pietiekams, lai uzskatītu reģionu par “skartu” LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē (83). Turklāt minētajās lietās attiecīgajā Savienības tiesiskajā regulējumā bija ietvertas tikai neskaidras un vispārīgas atsauces uz to, ka aktu pieņēmušajai iestādei kā viens no izvērtējamiem faktoriem, kas jāņem vērā, ir plānotā tiesību akta ietekme uz teritorijām, kuras tas skar (84). Un, kā to konstatēja Tiesa, apstrīdētā tiesību akta ietekme uz prasītājas jurisdikcijā esošo teritoriju neatšķīrās no ietekmes uz citām teritorijām, kuras tas skar (85).
81.      Tādēļ neuzskatu, ka šie spriedumi varētu likt apšaubīt manus iepriekš minētos apsvērumus. Patiesībā ļoti plašu interpretāciju būtu ne tikai grūti salāgot ar pārējo Plaumann judikatūru, bet tā būtu problemātiska arī no sistēmiskā viedokļa. Ja Savienības iestādei saskaņā ar likumu ir pienākums ņemt vērā vienas vai vairāku konkrētu personu stāvokli, šīm personām ir atbilstošas tiesības, lai viņu stāvoklis tiktu ņemts vērā. Protams, ubi ius ibi remedium – ja ir tiesības, ir arī tiesību aizsardzības līdzekļi. Tādējādi attiecīgajām personām būtu jābūt iespējai nodrošināt tiesību aizsardzību tiesā, apstrīdot tiesību aktu, kurā, iespējams, nav ņemts vērā viņu stāvoklis vai tas ir darīts kļūdaini. Patiesībā tieši šīs tiesības (tikt ņemtam vērā) – atgādināšu Plaumann formulu – prasītājus “individuāli nošķir tieši tāpat kā tiesību akta adresātus” (86). Būtībā, pieņemot attiecīgo tiesību aktu, attiecīgā iestāde, iespējams, ne tikai ir izstrādājusi vispārīgus un abstraktus noteikumus, kas piemērojami nenoteiktam personu skaitam, bet arī risinājusi vienas vai vairāku identificētu vai identificējamu personu stāvokli, it kā tā būtu adresējusi tām aktu ar kādu konkrētu lēmumu pieņemšanas saturu.
82.      Ņemot to vērā, ir kāds slēgtas grupas kritērija elements, kas man šķiet diezgan mulsinošs.
83.      Dažos lēmumos Savienības tiesas prasīja (vai šķita prasām), lai personu kategorijā, ko īpaši ietekmē apstrīdētais tiesību akts un pie kuras, kā apgalvo prasītājs, tas pieder, ietilptu noteikts skaits personu, kurš pēc apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas nedrīkst palielināties (turpmāk tekstā – “nākotnes elements”) (87).
84.      Šajā ziņā man ir divas iebildes.
85.      Pirmkārt, teorētiskā līmenī nākotnes elements, šķiet, neatbilst loģikai, kas ir Plaumann judikatūras pamatā. Būtībā tas prasa salīdzināt konkrēta prasītāja (vai personu grupas, kurā viņš ietilpst) stāvokli, no vienas puses, ar to personu stāvokli, kuras kādā brīdī nākotnē var skart apstrīdētais tiesību akts, no otras puses.
86.      Tomēr saskaņā ar Plaumann judikatūru Savienības tiesu iestādēm netiek prasīts šāds salīdzinājums. “Individuāla skāruma” vienādojumā ir divi faktori: i) to personu kopums, ko skāris apstrīdētais tiesību akts un kas jāidentificē abstrakti, pamatojoties uz šā tiesību akta piemērošanas jomu ratione personae (turpmāk tekstā – “kopums”), un ii) apakškopa, proti, mazāka skarto personu grupa (kurā ietilpst prasītājs), ko kādu īpatnību dēļ, iespējams, var nošķirt no kopuma (turpmāk tekstā – “ierobežots loks”). (88)
87.      Ierobežota loka esamība jāizvērtē in concreto, ņemot vērā visus tiesiskos un faktiskos apstākļus, kas var raksturot tajā ietilpstošo personu stāvokli. Saskaņā ar Plaumann formulu Savienības tiesas tiek skaidri virzītas pārbaudīt prasītāja konkrētās “pazīmes” un “faktisko situāciju”. Tiesa ir skaidri norādījusi, ka i) individuāls skārums ir jānosaka, “pamatojoties uz personas īpašo situāciju salīdzinājumā ar visām citām personām” (89), un ii) šis salīdzinājums jāveic “no apstrīdētās tiesību normas skatupunkta” (90) “apstrīdētās [tiesību normas] [pieņemšanas] dienā” (91).
88.      Ja tas tā ir, tad, veicot analīzi, ir būtiski noteikt, vai apstrīdētā tiesību akta ietekmes būtība uz abām grupām (pretnostatot kopumu un ierobežoto loku) atšķiras. Man joprojām nav skaidrs, kāda funkcija vai svarīgums šajā analīzē būtu jāpiešķir nākotnes elementam.
89.      Proti, es nespēju saprast, kāpēc vienas vai vairāku personu iespējai apstrīdēt konkrētu tiesību aktu, kas ir pieņemts, lai arī attiecīgā Savienības iestāde (apgalvoti) nav pienācīgi ņēmusi vērā viņu īpašo stāvokli, būtu jābūt atkarīgai no citu personu (piemēram, to, kuras varētu uzsākt noteiktu darbību, uzsākt noteiktu uzņēmējdarbību vai pārcelties uz noteiktu teritoriju Eiropas Savienībā) hipotētiskas rīcības nākotnē. Tiesiskā kopienā, kas – kā paskaidrošu vēlāk – atspoguļo pamatidejas par liberālām demokrātijām, kuru pamatā ir brīva un atvērta tirgus ekonomika, tiek uzsvērta indivīda autonomija un aizsargātas pamattiesības, ārkārtīgi reti ir situācijas, ka personu kategorija, kas veic kādu darbību, nākotnē nemainās (92).
90.      Šis nākotnes elements, manuprāt, izriet no nepareizas Plaumann judikatūras piemērošanas. Tas izriet no analīzes, kas sašķobījusies uz apstrīdētā tiesību akta ratione personae pusi un nepietiekami ņem vērā tā apakškopas faktiskās īpašības. Tas nozīmē, ka izšķiroša nozīme ir piešķirta teorētiskiem un hipotētiskiem elementiem uz pastāvošās reālās situācijas rēķina. Manuprāt, šādu pieeju diez vai var salāgot ar šo secinājumu 87. punktā minēto Tiesas judikatūru.
91.      Otrkārt, no praktiskā viedokļa neesmu pārliecināts, ka būtu pamatoti un lietderīgi ņemt vērā nākotnes elementu.
92.      Tas tiesa, nākotnes elements ir iezīme, kas raksturīga visām tām situācijām, kurās kritērijs, kas nošķir ierobežotu loku no kopuma, attiecas uz pagātnes notikumiem, kā, piemēram, šo secinājumu 32. punktā minētajās situācijās. Tomēr tieši tāpēc, ka šāds elements neizbēgami pastāv, šādos gadījumos tā pārbaude Tiesai nesniedz nekādu pievienoto vērtību.
93.      Arī citos gadījumos, proti, ja kritērijs, kas nošķir ierobežoto loku, neattiecas uz pagātnes notikumiem, šī elementa pārbaude var būt maldinoša vai veltīga.
94.      No vienas puses, tā var izraisīt zināmu nekonsekvenci, proti, prasītājs, kas attiecībā uz konkrētu pasākumu faktiski atrodas situācijā, kura acīmredzami atšķiras no tās, kādā atrodas kopums, i) joprojām varētu būt individuāli skarts, pat ja dažas citas personas atrodas tādā pašā situācijā, bet ii) varētu nebūt individuāli skarts, ja kāda cita persona, iespējams, nākotnē nonāktu līdzīgā situācijā. Man nav saprotams šāda nošķīruma iemesls.
95.      No otras puses, gribētu zināt, vai ierobežotā loka pareiza noteikšana (proti, veikta in concreto, izvērtējot visus attiecīgos tiesiskos un faktiskos apstākļus) nenozīmēs, ka – atkal jau – nākotnes elementa pārskatīšana ir nelietderīga.
96.      Piemēram, šajā lietā Vispārējā tiesa, izvērtējot apstrīdētā tiesību akta materiālo piemērošanas jomu un piemērojamību personām, analīzē galveno uzmanību pievērsa uzņēmumiem, kas ražo un tirgo karsējamos tabakas izstrādājumus. Neapšaubāmi gan prasītājas, gan visi uzņēmumi, kas nākotnē darbosies attiecīgajā tirgū, ir salīdzināmi, jo uz tiem visiem attieksies vieni un tie paši noteikumi, un tādējādi tie “cietīs” no apstrīdētajā tiesību aktā noteiktajiem darbības ierobežojumiem.
97.      Tomēr vai pašreizējie uzņēmēji un uzņēmēji, kas šajā tirgū darbosies nākotnē, patiešām ir līdzīgā situācijā LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē? Manuprāt, tas acīmredzami tā nav.
98.      Kā sīkāk paskaidrošu, izvērtējot apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas pamatu, tās ir vienas no uzņēmumiem, kas Savienības tirgū ieviesa jaunu produktu un tālab veica ievērojamus ieguldījumus, tostarp izstrādāja jaunas tehnoloģijas, izveidoja jaunus izplatīšanas kanālus un rīkoja kampaņu, lai šo produktu padarītu zināmu un pievilcīgu klientiem. Turklāt apstrīdētais tiesību akts, vienkārši sakot, tika ieviests tieši tā iemesla dēļ, ka prasītājas bija diezgan veiksmīgas savos centienos un līdz ar to salīdzinoši īsā laikposmā ievērojami palielinājās jaunā produkta pārdošanas apjoms. Vēl vairāk, šo pieaugumu – un līdz ar to arī apstrīdētā tiesību akta ieviešanas nepieciešamību un piemērotību – Komisija konstatēja, izmantojot pārdošanas datus, ko citstarp bija sniegušas pašas prasītājas.
99.      Kā varētu uzskatīt, ka uzņēmumi, kas kādu dienu varētu ienākt šajā tirgū, piemēram, brīvi izmantojot apelācijas sūdzības iesniedzēju veiktos ieguldījumus, atrodas patiešām līdzīgā situācijā kā apelācijas sūdzības iesniedzējas?
100. Noslēdzot šo jautājumu, es uzskatu, ka nākotnes elements ir grūti salāgojams ar Plaumann judikatūras galvenajiem principiem, turklāt to varētu viegli nepareizi interpretēt un nepareizi piemērot. Tādēļ ierosinu Tiesai apstiprināt slēgtas grupas kritēriju, bet atteikties no prasības, ka attiecīgā personu grupa nedrīkst paplašināties pēc apstrīdētā akta pieņemšanas.
c)      Vienlīdzīga attieksme pret visām personām attiecībā uz visām tiesībām
101. Mans trešais un pēdējais ieteikums Tiesai ir konsekventāk piemērot Plaumann judikatūru dažādās lietās, kas tai iesniegtas, neatkarīgi no prasītāja veida un ietekmēto tiesību vai interešu veida. Man tiešām šķiet, ka Plaumann judikatūrā noteiktie principi lietās, kas – vismaz raugoties no šodienas skatpunkta – ir lielā mērā līdzīgas, dažkārt ir piemēroti stingrāk, dažkārt maigāk. Iespējams, ja 1963. gada Eiropas Ekonomikas kopienā tas bija pamatoti, tad 2025. gada Eiropas Savienībā tas tā vairs nav.
102. Līdz 1980. gadu beigām un 1990. gadu sākumam toreizējās Kopienas galvenokārt nodarbojās ar tirdzniecību un ekonomiku. Lielākā daļa lietu, kas nonāca Plateau de Kirchberg, attiecās uz tādiem jautājumiem kā brīva pārvietošanās, konkurence, tirdzniecības politika un tirdzniecības aizsardzība, muita, lauksaimniecība un zivsaimniecība (93). Tāpēc nav pārsteigums, ka Plaumann judikatūra bija atvērtāka pret iespējamiem ekonomisko tiesību pārkāpumiem, kurus izvirzīja ekonomiski aktīvas personas – strādājošie, pašnodarbinātie vai uzņēmumi. Galu galā Kopienu galvenais mērķis tajā laikā bija izveidot kopējo tirgu.
103. 2025. gada Eiropas Savienībā situācija ir ievērojami mainījusies. Lai Eiropas Savienība sasniegtu savus visaptverošos mērķus (veicināt mieru, tās vērtības un iedzīvotāju labklājību), tai ne tikai jāizveido un jāstiprina iekšējais tirgus, bet arī citstarp “jāpiedāvā saviem pilsoņiem brīvības, drošības un tiesiskuma telpa”, “darbība ir jāvērš uz to, lai panāktu stabilu attīstību”, “jāpanāk pilnīga nodarbinātība un sociālā attīstība, kā arī vides augsta līmeņa aizsardzība un tās kvalitātes uzlabošana” un “jāveicina zinātnes un tehnikas attīstība”. Eiropas iedzīvotāju ekonomiskās labklājības palielināšana vairs nav Eiropas Savienības (vienīgais un galvenais) vadmotīvs.
104. Tādējādi Savienības pilsoņu ekonomiskajām tiesībām nevar būt primi inter pares statuss Savienības tiesību sistēmā, jo tās ir tikpat nozīmīgas kā citu veidu tiesības un brīvības (pilsoniskās, politiskās, sociālās utt.). No iedibinātās judikatūras izriet, ka Savienības tiesību sistēmā neviena tiesību kategorija nav pārāka par citām (94). Ja runa ir par atšķirīgām tiesībām, to prasības pēc iespējas jāsaskaņo, cenšoties tās taisnīgi līdzsvarot (95). Tiešas kolīzijas gadījumā tas, kuras tiesības ir noteicošās, ir atkarīgs no konkrētajiem strīdus apstākļiem (96).
105. Turklāt diez vai ir vajadzība norādīt, ka Harta aizsargā Savienības pilsoņu nodomu īstenot savas kopīgās intereses, izveidojot juridisku personu, gan tad, ja šīs intereses ir ekonomiskas, gan cita veida intereses (97).
106. No iepriekš minētā izriet, ka varētu būt nepieciešams no jauna līdzsvarot veidu, kā Plaumann judikatūra tiek piemērota dažādās lietās. Proti, izskatot individuālu skārumu, i) bezpeļņas organizācijas (piemēram, apvienības un nevalstiskās organizācijas (98)) parasti būtu jāuzlūko pēc tādiem pašiem standartiem, kādus piemēro peļņas struktūrām (piemēram, uzņēmumiem), un ii) nevajadzētu būt nozīmei tam, vai prasītāju tiesības vai intereses, ko skar apstrīdētie tiesību akti, ir ekonomiska vai cita rakstura.
107. Tagad sniegšu divus hipotētiskus piemērus, lai parādītu, ko tas varētu nozīmēt praksē.
108. Pirmais piemērs: Savienības tiesību akts, ar kuru, lai aizsargātu zivju krājumus, nozīmīgu laikposmu ir aizliegta ienesīgākā nozveja jūras apgabalos ap Remota Insula salu, manuprāt, varētu individuāli skart vietējās mazo zvejnieku apvienības, kas pārstāv visu to iedzīvotāju intereses, kuru dzīvesveids ir pilnībā atkarīgs no zvejniecības, bet tas individuāli neskartu citas personu kategorijas, kuras arī vairāk vai mazāk ietekmē tiesību akts, proti, salas iedzīvotājus, vietējo restorānu īpašniekus un lielos uzņēmumus, kas darbojas zivju nozarē (kuri varētu viegli pārdot savas laivas citur).
109. Otrs piemērs: Savienības tiesību akts, kas smagi ietekmē dzīvnieku sugu avis avium, kura dzīvo Natura 2000 teritorijā Antiqua Silva, varētu individuāli neskart dažādas tuvumā dzīvojošas personas, putnu vērošanas amatierus vai starptautiskās vides aizsardzības apvienības. Tomēr šis tiesību akts neapšaubāmi ļoti atšķirīgā veidā ietekmē vietējo apvienību, kuras statūtos paredzētais uzdevums ir tieši avis avium aizsardzība Antiqua Silva teritorijā.
110. Katrā no šiem gadījumiem tas, kādā veidā attiecīgais Savienības tiesību akts ietekmē iedomāto apvienību, un tas, kā tas ietekmē citas personas, atšķiras nevis smaguma pakāpes ziņā, bet gan ir saistīts ar šā pasākuma ietekmes būtību. Skartās intereses var būt (pirmais piemērs) vai var nebūt (otrais piemērs) ekonomiskas. Abos gadījumos tiesību akts skar apvienības pamatdarbības pašu būtību, un apvienības intereses tiek ietekmētas daudz vairāk nekā šīs apvienības biedru intereses. Tādējādi saskaņā ar šo secinājumu 98. zemsvītras piezīmē minēto judikatūru apvienībai jābūt locus standi, ņemot vērā hipotētiskā tiesību akta ietekmi uz tās kā apvienības interesēm. Uzskatīt, ka šie tiesību akti neietekmē šīs juridiskās personas individuāli tikai tāpēc, ka tās nav vienīgās, kuras tie ietekmē, un/vai tām nav de jure vai de facto monopola pār attiecīgo interešu aizsardzību, būtu ne tikai formālistiski, bet arī atrauti no realitātes.
111. Neredzu, ka šīs hipotētiskās lietas būtiski atšķirtos no, piemēram, tiesvedības, ko ierosinājušas sabiedrības, kuras nav saskaņā ar Savienības pretmonopola un valsts atbalsta noteikumiem pieņemtu lēmumu adresāti, ne arī šajos lēmumos minētas, bet kuras ir potenciālie vai faktiskie to sabiedrību konkurenti vai darījumu partneri, kuras šie lēmumi skar.
112. Noslēgumā mani trīs ierosinājumi Tiesai ir šādi: i) sistematizēt Plaumann judikatūru, lai potenciālajiem prasītājiem un Vispārējai tiesai sniegtu lielāku skaidrību, ii) precizēt slēgtas grupas kritēriju, atsakoties no pārāk stingras tā piemērošanas, un iii) nodrošināt, ka tiek līdzvērtīgi ņemtas vērā visas personas attiecībā uz visām tiesībām. Nākamajās trijās šo secinājumu iedaļās paskaidrošu, kāpēc, manuprāt, Plaumann judikatūras pārskatīšana būtu pamatota, vēlama un savlaicīga.
d)      Nobeiguma piezīmes (I): kāpēc “Plaumann” judikatūras pārskatīšana ir pamatota
113. Atšķirībā no kritērijiem, ko piedāvājuši ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss, Vispārējā tiesa un daļēji tiesību doktrīna, mani ieteikumi par LESD 263. panta ceturtās daļas interpretāciju nenovirzās no sprieduma Plaumann. Tāpat es arī nepiedāvāju atcelt vai būtiski grozīt slēgtas grupas kritēriju, ko Savienības tiesas ir konsekventi izmantojušas, lai noteiktu individuālu skārumu vispārēji piemērojamu tiesību aktu gadījumā.
114. Mani priekšlikumi faktiski ir sistemātiski, un tiem ir salīdzinoši pieticīgs tvērums. Tiesa var tos apstiprināt, vienlaikus paliekot skaidri noteiktās esošās judikatūras robežās, tostarp tādās svarīgās un nesenās lietās kā UPA, Inuit vai Carvalho. Būtu jāatmet tikai diezgan ierobežota un perifēra judikatūras daļa.
115. Ņemot to vērā, es uzskatu, ka jebkādas bažas par to, ka mani ierosinājumi varētu “atvērt slūžas” un izraisīt Savienības tiesu dokumentu krājumu eksploziju, ir lielā mērā pārspīlētas. Pirmkārt, nedrīkst neņemt vērā, ka personām, kas atbilst individuāla skāruma prasībai, jāatbilst arī “tieša skāruma” prasībai, un jāpierāda, ka tām ir “interese” celt prasību (99). Turklāt diez vai jāpiebilst, ka prasītājiem ir skaidri noteikts termiņš, lai apstrīdētu Savienības tiesību aktu, proti, tas jāizdara divu mēnešu laikā no dienas, kad akts ir publicēts, paziņots prasītājiem vai kļuvis tiem zināms (100). Otrkārt, tas, ka relatīvi palielināsies to lietu skaits, kas ir pieņemamas, ar rezervi tiks kompensēts no Eiropas Savienības Tiesas resursiem, kas varētu atbrīvoties šā jautājuma skaidras sistematizācijas rezultātā. Treškārt, ņemot vērā, ka Vispārējās tiesas sastāvā ir 54 tiesneši, nelielu darba slodzes palielinājumu vajadzētu spēt pilnībā pārvaldīt (101). Visbeidzot (bet ne mazāk svarīgi), ceturtkārt, pārbaudot Savienības tiesību aktu spēkā esamību, Tiesa atstāj Savienības iestādēm samērā plašu novērtējuma brīvību attiecībā uz politikas izvēli un sarežģītiem tehniskiem izvērtējumiem (tā saukto “papildu pārbaudi”, ko veic Tiesa) (102). No tā izriet, ka par pieņemamām atzīto prasību starpā visai nozīmīga daļa būs tādas, kuras pēc būtības varētu izskatīt ātri, jo attiecīgā iestāde nebūs pārkāpusi savas novērtējuma brīvības robežas, kas varētu izraisīt acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
e)      Nobeiguma piezīmes (II): kāpēc “Plaumann” judikatūras pārskatīšana ir vēlama
116. Manuprāt, papildus jau aplūkotajām ir vēl viena priekšrocība. Tā izriet no tā, ka strīdos, kas tieši iesniegti Savienības tiesās, dažām apvienībām var būt lielāka loma.
117. Kā atzīmējusi ģenerāladvokāte E. Šarpstone [E. Sharpston], būtībā sistēma, kas cilvēkus mudina ar kolektīvām interesēm (piemēram, vides aizsardzību) saistītus strīdus risināt ar asociāciju starpniecību, “atzī[st], ka šīs organizācijas ne pārpludina, ne paralizē tiesas. Drīzāk [tā] sapludina daudzu [privāt]personu sūdzības vienā [..], [tādējādi radot] filtru, kas ilgtermiņā atvieglo tiesu darbu”. Turklāt viņa atzīmēja, ka “šīm asociācijām [apvienībām] bieži ir tehniskas zināšanas, kuru fiziskām personām parasti nav, tehniskās informācijas pienesums šajā procesā arī ir pozitīvs elements, kas nostāda tiesu labākā situācijā, pieņemot galīgo lēmumu” (103).
118. Man nav daudz ko piebilst pie šiem ļoti pamatotajiem apsvērumiem. Apvienību pastiprinātā loma ir arī aspekts, kas zināmā mērā novērsīs šo secinājumu 41. punktā minēto paradoksu, proti, jo vispārīgākas un kolektīvākas ir attiecīgās intereses un tiesību akts rada lielāku kaitējumu, jo mazāka varbūtība, ka saskaņā ar Plaumann judikatūru prasītāji tiks atzīti par individuāli skartiem.
119. Tomēr zināmā mērā piekrītu ģenerāladvokāta G. Kosmas argumentiem, ka gadījumā, ja Tiesa mīkstinātu locus standi kritērijus apvienību interesēs, i) to varētu ļaunprātīgi izmantot, jo fiziskas personas, kurām nav locus standi, varētu mēģināt apiet šo procesuālo šķērsli, izveidojot īpašu un specializētu apvienību, kas tiktu izmantota kā procesuāls līdzeklis, un ii) tas dotu iespēju iesniegt sūdzības potenciāli lielam un nenoteiktam skaitam apvienību (104).
120. Tomēr šie iebildumi ir viegli pārvarami. Pirmkārt, noteikti būtu lietderīgi pieprasīt, lai attiecīgā apvienība būtu īsta un pierādītu savu iepriekšējo darbību (105). Otrkārt, nebūtu pietiekami, ka apvienība vispārēji darbojas jomā, kuru skar apstrīdētais tiesību akts, vai ka apvienības mērķi ir aizsargāt intereses, kuras, iespējams, skar šis tiesību akts. Šāda pieeja varētu patiešām pārmērīgi paplašināt attiecīgo apvienību tvērumu, kas būtu skaidrā pretrunā Plaumann judikatūras loģikai. Kā paskaidrots, būtu jāpārliecinās, ka apstrīdētais tiesību akts var būtiski ietekmēt apvienības pamatdarbību, kas noteikta tās statūtos.
121. Faktiski šķiet, ka vairākās dalībvalstīs valsts tiesas ir interpretējušas savus procesuālos noteikumus (tostarp attiecīgā gadījumā locus standi noteikumus) tā, lai ļautu apstrīdēt tiesību aktus, kas, iespējams, kaitē kolektīvajām interesēm, jo īpaši, ja prasības ceļ pārstāvības apvienības. Daži no šādās lietās pieņemtajiem spriedumiem ir īpaši zīmīgi, ņemot vērā to, cik tālu tie ir vērsti uz to, lai aizsargātu sabiedrības intereses, kuras apstrīdētie tiesību akti ir nepamatoti ietekmējuši (106).
122. Turklāt nesen šajā virzienā ir gājusi arī ECT. Uzskatu, ka Tiesa varētu iedvesmoties no ECT lielās palātas nolēmumiem, kas pasludināti 2024. gada aprīlī trīs lietās par klimata pārmaiņām. Lai gan ECT atzina individuālo prasītāju iesniegtās sūdzības par nepieņemamām, tā konstatēja, ka apvienībai ir tiesības iesniegt sūdzību (107). Būtībā Strasbūras tiesa konstatēja – ņemot vērā, ka prasītāji aizsargā kolektīvās intereses, ir svarīgi ļaut apvienībām vērsties tiesā, nevis paļauties tikai uz to, ka katra persona individuāli ceļ prasību savā vārdā. Tomēr ECT šajā nolūkā pieprasīja, ka prasītājam jāizpilda trīs kritēriji, proti, apvienībai jāpierāda, ka i) tā ir likumīgi dibināta vai tai ir locus standi attiecīgajā jurisdikcijā, ii) tā darbojas konkrētā nolūkā saskaņā ar statūtos noteiktajiem mērķiem šajā jurisdikcijā un iii) var uzskatīt, ka tai ir īsta kompetence un pārstāvība rīkoties tās biedru vai citu ietekmēto privātpersonu vārdā attiecīgajā jurisdikcijā.
123. Man šķiet, ka šie trīs kritēriji mutatis mutandis atbilst tiem, kurus ierosināju šo secinājumu 120. punktā attiecībā uz vajadzību pārskatīt apvienības pamatuzdevumu saskaņā ar tās statūtiem un pārbaudīt tās darbības patieso būtību. Secinājumu 101.–112. punktā izklāstīto iemeslu dēļ ierosinātā pieeja, šķiet, labi atbilst Plaumann judikatūrai.
124. Šajā kontekstā gribētu arī piebilst, ka arī citas starptautiskās tiesas atzīst līdzīgas prasības. Piemēram, 2024. gada maijā arī Starptautiskais Jūras tiesību tribunāls ir sniedzis konsultatīvu atzinumu par klimata pārmaiņām. Vispirms tas apstiprināja savu kompetenci pieņemt nolēmumu, pamatojoties uz statūtu 21. pantu, neraugoties uz dažu procesa dalībnieku pretējiem viedokļiem, un pēc tam nolēma, ka Apvienoto Nāciju Organizācijas Jūras tiesību konvencijas dalībniekiem ir īpašs pienākums “veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai novērstu, mazinātu un kontrolētu jūras piesārņojumu, ko rada antropogēnās [siltumnīcefekta gāzu] emisijas” (108).
125. Varētu rasties jautājums, vai pārāk šaura LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzēto locus standi noteikumu piemērošana nenozīmē mazāku varbūtību, ka Tiesa varētu izskatīt strīdus, kuros izvirzīti līdzīga veida jautājumi. Bieži vien ir maz ticams, ka privileģētie prasītāji apstrīdēs vispārpiemērojamus tiesību aktus Savienības tiesās, jo tie parasti tieši (Savienības iestādes) vai netieši (dalībvalstis kā Padomes locekles) ir piedalījušies apstrīdētā akta pieņemšanā.
126. Tāpēc vairumā gadījumu Tiesas spēja izskatīt šādas lietas ir atkarīga no to valstu tiesu labās gribas, kurās kāda privātpersona ir cēlusi prasību, parasti tieši ar mērķi ierosināt prejudiciāla nolēmuma procedūru saskaņā ar LESD 267. pantu. Protams, nav nekādas pārliecības, ka tas notiks, un arī procedūra, lai to panāktu, varētu būt laikietilpīga. Tas būtu ļoti nelāgi, jo šādiem jautājumiem noteikti būs būtiska nozīme Eiropas Savienības turpmākajā darbībā dažās jomās, kurās Tiesai iepriekš ir bijusi vadošā loma (109).
f)      Nobeiguma piezīmes (III): kāpēc “Plaumann” judikatūras pārskatīšana ir savlaicīga
127. Vairumā tiesību sistēmu tiesiskā drošība, kurai nepieciešama tiesību skaidrība un stabilitāte augstā līmenī, ir konstitucionālas nozīmes princips, un tās aizsardzība ir tiesu un tribunālu pamatuzdevums. Tomēr visās tiesību sistēmās pienāk brīdis, kad augstākajām tiesām var nākties apšaubīt dažus pieņēmumus un pārskatīt iedibināto judikatūru. Vai judikatūra joprojām atbilst tiesību sistēmas pamatiem kopumā un vai tā atspoguļo tās valsts iekārtas vērtības un uzskatus, kuras izpausme tā ir?
128. Šajā ziņā ECT atsaucas uz ECPAK kā dzīvu instrumentu. Tiesa aizguva šo izteicienu un lietoja to attiecībā uz Hartu, kuru tā nosauca par “dzīv[u] instrument[u], kas ir jāinterpretē pašreizējo dzīves apstākļu un demokrātiskās valstīs mūsdienās dominējošo uzskatu kontekstā, [..] un tādējādi ir jāņem vērā vērtību un uzskatu attīstība dalībvalstīs gan sociālajā, gan normatīvajā jomā” (110).
129. Nav vajadzības norādīt, ka iedibinātās judikatūras pārskatīšana nenozīmē, ka tā ir pilnīgi jāapgāž vai jāatceļ; pārskatīšana var nozīmēt tikai to, ka ar svaigu aci tiek pārskatīti judikatūrā ietvertie pamatprincipi, ņemot vērā jaunu tiesisko un sociālo kontekstu. Piemēram, nesen Tiesa ir pārskatījusi savu ilggadējo CILFIT judikatūru lietā Consorzio Italian Management (111). Tiesa galu galā izvēlējās apstiprināt vispārējo pieeju šajā jautājumā, vienlaikus sniedzot vairākus precizējumus un veicot dažus pielāgojumus (112).
130. Manuprāt, ir pienācis laiks Tiesai pārskatīt Plaumann judikatūru. Ne tikai tāpēc, ka šī lieta piedāvā iespēju to darīt, bet, pirmkārt un galvenokārt, tāpēc, ka pašreizējā tiesību sistēma – kā minēts iepriekš – būtiski atšķiras no tās, kas bija spēkā sprieduma Plaumann pasludināšanas laikā.
131. Laikposmā no 1963. gada Eiropas Ekonomikas kopienas līdz 2025. gada Eiropas Savienībai ir mainījies ne tikai tas, ka ir pieaudzis dalībvalstu skaits, paplašinājusies ģeogrāfiskā teritorija, paplašinājušās kompetences un stiprinājušās iestāžu pilnvaras. Būtiskākais ir tas, ka šajā laikposmā ir mainījusies pati struktūra, kas veido (mūsdienu) Eiropas Savienību. Toreizējā Eiropas Ekonomikas kopiena tika izveidota galvenokārt kā ekonomiska organizācija, un dibināšanas līgumā nebija skaidras atsauces uz pamattiesībām vai tiesiskumu (113). Stingras prasības attiecībā uz privāto tiesvedības dalībnieku tiešu piekļuvi Kopienas tiesu iestādēm šajā kontekstā bija pilnīgi loģiskas.
132. Spriedumā, kas tika pasludināts neilgi pēc sprieduma Plaumann, Tiesa uz prasītāju argumentu īsi atbildēja – “ja būtu atteikts atsaukties uz [toreizējo EEK 173. pantu], pamatojoties uz to, ka tā formulējums jāinterpretē šauri, fiziskām personām tādējādi tiktu liegta jebkāda tiesiskā aizsardzība gan saskaņā ar Kopienu tiesībām, gan saskaņā ar valsts tiesībām, kas būtu pretrunā visas dalībvalstis reglamentējošiem pamatprincipiem”. Tiesa uzskatīja, ka nav nepieciešams pat apspriest šo argumentu, jo tiktu “ignorēts 173. panta skaidri šaurais formulējums, un Tiesas uzdevums ir to piemērot” (114). Šāda minimālistiska tiesas pieeja mūsdienās nebūtu iedomājama.
133. Šajā kontekstā nevajadzētu aizmirst, ka spriedums Plaumann tika pasludināts dažus mēnešus pēc sprieduma van Gend & en Loos un vienu gadu pirms sprieduma Costa/ENEL (115). EEK (toreizējās) tiesību sistēmas autonomijas izveide, par kuru tajā brīdī tikko tika paziņots, ka Kopiena veido “jaunu starptautiski tiesisko kārtību [starptautisko tiesību sistēmu]” (116), liecināja, ka šīs celtnes būvniecība ir vien tikko sākta.
134. Tomēr nākamajās desmitgadēs Tiesa (toreizējā) EEK tiesību sistēmā pakāpeniski ieviesa tādus principus kā demokrātija, pamattiesību ievērošana un tiesiskums (117). Tiesas pieeju dalībvalstis tad “konstitucionalizēja”, veicot secīgus Līguma grozījumus. Šā procesa kulminācijas punktā tika pieņemts Lisabonas līgums, ar kuru jo īpaši i) demokrātija, pamattiesību ievērošana un tiesiskums tika paaugstināti par vērtībām, uz kuru pamata Eiropas Savienība ir dibināta saskaņā ar LES 2. pantu, ii) Harta tika pārveidota par saistošu primāro tiesību aktu un iii) Līgumos tika ieviesti vairāki principi, kas atspoguļo Eiropas Savienības demokrātisko būtību. It īpaši atsaucos uz tiem, kas veicina pilsoņu, viņus pārstāvošo apvienību un, plašāk pilsoniskās sabiedrības nozīmīgāku līdzdalību Savienības demokrātiskajā dzīvē (118).
135. Šīs konstitucionālās izmaiņas nevar neņemt vērā, kad rodas jautājumi par privātpersonu iespēju vērsties tiesā. It īpaši jāpievērš uzmanība tiesiskuma principam (LES 2. pants) un pamattiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (LES 19. panta 1. punkts un Hartas 47. pants).
136. Protams, joprojām ir taisnība – kā norādīts pastāvīgajā judikatūrā, Savienības tiesas, “nepārkāpjot savas pilnvaras, nevar interpretēt nosacījumus, ar kādiem privātpersona var celt prasību par Savienības aktu, tādā veidā, ka šie LESD tieši paredzētie nosacījumi netiek ņemti vērā, tai skaitā ievērojot efektīvu tiesību aizsardzības tiesā principu” (119). Kā Tiesa vairākkārt atzinusi, efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa kodifikācija Hartas 47. pantā nav nolūkā “grozīt Līgumos paredzēto pārbaudes tiesā sistēmu, it īpaši noteikumus par Savienības tiesā celto tiešo prasību pieņemamību” (120).
137. Tomēr vienlaikus Tiesa ir skaidri atzinusi, ka noteikumi par tās jurisdikciju un, plašākā nozīmē, par privātpersonu iespēju vērsties tiesā jāinterpretē, cik vien iespējams, ņemot vērā efektīvas tiesību aizsardzības tiesā un tiesiskuma principus. Tā tas bija pirms Lisabonas līguma pieņemšanas (121), un vēl jo vairāk tas tā ir tagad, kad šie principi ir skaidri kodificēti.
138. Vairākās nesenās lietās Tiesa ir balstījusies uz šiem principiem, interpretējot Savienības noteikumus, kas attiecas uz i) Eiropas Savienības Tiesas jurisdikcijas robežām kopējās ārpolitikas un drošības politikas jomā saskaņā ar LES 24. panta 1. punktu un LESD 275. pantu (122), ii) jēdzienu “juridiska persona” LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē (123) un iii) privātpersonu juridisko pārstāvību tiešās prasībās Savienības tiesās saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtiem un Vispārējās tiesas Reglamentu (124).
139. Efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa potenciāla pilnīga izmantošana ir tas, ko Tiesa ir lūgusi darīt valsts tiesām, lai nodrošinātu privātpersonām un tās pārstāvošām apvienībām iespēju vērsties tiesā. Tiesa vairākās lietās patiešām ir gājusi diezgan tālu, pieprasot valsts tiesām interpretēt savus procesuālos noteikumus atbilstoši attiecīgajām Savienības tiesību normām vai atcelt šos noteikumus, ja tie ir šķērslis Savienības tiesību pilnīgai efektivitātei (125).
140. Man jāpiekrīt ģenerāladvokātiem N. Jēskinenam [N. Jääskinen] un M. Bobekam, ka šajā jautājumā ir vajadzīga konsekventa pieeja, proti, arī no Savienības tiesām jāprasa tas, kas tiek prasīts no valsts tiesām (126). Tiesas bikla pieeja attiecībā uz efektīvas tiesību aizsardzības tiesā principa piemērošanu šajā ziņā varētu radīt iespaidu par dubultiem standartiem (127).
141. Nav vajadzīga kristāla bumba, lai prognozētu, ka pasaulē 2.0 galvenie riski, kuriem būs pakļauti Savienības pilsoņi, nebūs (tikai vai galvenokārt) ekonomiskie riski, bet gan var attiekties uz tādām tiesībām un brīvībām kā cilvēka cieņa, vārda brīvība, privātums un personas veselība. Līdzīgi, Eiropas Savienībai var nākties pārvarēt daudzus izaicinājumus, lai aizsargātu un veicinātu savas vērtības, tostarp demokrātiju, solidaritāti, tiesiskumu un vides aizsardzību. Eiropas Savienības Tiesas uzdevums paliks nemainīgs, taču tai iesniegtie jautājumi noteikti (pat vairāk nekā pašlaik) atšķirsies no vairuma jautājumu, kas tai bija jārisina saskaņā ar toreizējiem EEK vai EK Līgumiem. Ņemot to vērā, ir loģiski, ka noteiktas lietas, kurās būs nepieciešams rūpīgi izvērtēt, kā Eiropas Savienība ir īstenojusi savu kompetenci, panākot līdzsvaru starp konkurējošiem mērķiem, būtu jāizskata tieši Savienības tiesās.
142. Savos secinājumos lietā UPA ģenerāladvokāts F. Dž. Džeikobss detalizēti paskaidroja, kāpēc viņš uzskatījis, ka vairāku iemeslu dēļ tieša prasība Savienības tiesās ir piemērotāka nekā lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, lai nodrošinātu Savienības tiesību akta spēkā esamības rūpīgu pārbaudi (128). Manuprāt, šie iemesli, kas šeit nav jāapspriež, lielā mērā pastāv arī šodien.
143. Turklāt mans priekšlikums atvieglotu problēmu, ko uzsvēris ģenerāladvokāts M. Vatelē [M. Wathelet], ka pat pēc grozījumiem, kas ar Lisabonas līgumu izdarīti LESD 263. pantā, var būt gadījumi, kad valsts līmenī nav iespējams vērsties valsts tiesā ar šādiem jautājumiem (129). Šādos gadījumos dogma, ka ar Līgumiem ir izveidota pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kuras mērķis ir nodrošināt Savienības tiesību aktu likumības pārbaudi tiesā (130), lietojot oksimoronu, nav absolūta patiesība.
144. Šo nepilnību novēršana būtu ārkārtīgi svarīga arī tad, ja Savienība pievienotos ECPAK, kā tas prasīts LES 6. panta 2. punktā. Kā ECT ir konsekventi norādījusi, ECPAK 6. pants par tiesībām uz taisnīgu tiesu ir tiesību norma, kas cita starpā i) nosaka vienu no demokrātiskas sabiedrības pamatprincipiem, ii) to nevar interpretēt šauri, iii) tā garantē nevis “teorētiskas vai iluzoras” tiesības, bet gan “praktiskas un efektīvas” tiesības, un iv) tās prasības jāievēro visos gadījumos (131). Ņemot vērā ECT spriedumu Klimaseniorinnen (132) un ņemot vērā Hartas 47. panta un ECPAK 6. panta saistību, pārdomas par šo jautājumu šķiet īpaši aktuālas. Pēc tam, kad 2023. gada martā veiksmīgi noslēdzās sarunas par pārskatīto nolīgumu (133) un tika pasludināts Tiesas spriedums KS un KD (134), daži novērotāji uzskata, ka ceļš uz pievienošanos varētu būt atkal atvērts (135).
145. Ņemot vērā minētos apsvērumus, tagad pievērsīšos apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem argumentiem.
B.      Par apelācijas pamata pirmo daļu
1.      Lietas dalībnieku argumenti
146. Apelācijas pamata pirmajā daļā, kas ir vērsta pret pārsūdzētā rīkojuma 45.–52. punktu, apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot nepareizi interpretējusi LESD 263. panta ceturto daļu un nepareizi novērtējusi faktus, atzīstot, ka apstrīdētā regula tās neskar individuāli un tādējādi viņu atcelšanas prasība ir nepieņemama. Viņuprāt, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu, izvērtējot tai iesniegto pamatojošo pierādījumu juridisko nozīmi un secinot, ka šie pierādījumi nav pietiekami, lai konstatētu individuālu skārumu. Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, Vispārējā tiesa neesot veikusi visaptverošu apelācijas sūdzības iesniedzēju situācijas analīzi, bet gan izvērtējusi katru no to norādītajiem faktoriem atsevišķi. Tās apgalvo, ka šāda pieeja esot pretrunā pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru jānosaka pierādījumu kopums vai faktisko un juridisko faktoru kopums, kas var atšķirt prasītāju no citām ietekmētajām personām.
147. Komisija uzskata, ka apelācijas pamata pirmā daļa nav pamatota. Tā it īpaši apgalvo – tas, ka Vispārējā tiesa apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītos argumentus izskatīja sistemātiski un strukturēti, nenozīmējot, ka tā nav ņēmusi vērā pierādījumu kopumu pilnībā. Komisija apgalvo, ka pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas, lai pamatotu savu prasījumu par individuālu skārumu, ir izvirzījušas relatīvi ierobežotu argumentu skaitu, būtībā i) ka tās veido slēgtu ekonomikas dalībnieku loku, kas identificējams un faktiski identificēts, pieņemot deleģēto direktīvu, jo saskaņā ar Direktīvas 2014/40 5. un 19. pantu tika sniegtas deklarācijas un paziņojumi, un ii) ka deleģētā direktīva varētu būtiski ietekmēt to stāvokli tirgū. Komisija apgalvo, ka šie divi argumenti tika precīzi izskatīti pārsūdzētajā rīkojumā. Turklāt Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas kļūdaini norāda, ka Vispārējā tiesa esot atzinusi, ka apstrīdētais tiesību akts rada vienādas sekas visiem uzņēmējiem. Patiesībā, kā uzskata Komisija, Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka šāds tiesību akts ietekmē uzņēmējus, kuriem ir atļauja tirgot karsējamos tabakas izstrādājumus, tāpat kā uzņēmējus, kuriem šādas atļaujas nav, bet kuri plāno laist tirgū šādus izstrādājumus.
148. Francijas valdība atbalsta Komisijas argumentāciju. It īpaši tā uzsver, ka tas vien, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas ietilpst identificētā uzņēmēju grupā, pats par sevi nepierādot, ka apstrīdētais tiesību akts tās skar individuāli. Francijas valdība piebilst, ka tas esot vispārēji piemērojams tiesību akts, jo attiecas uz visiem uzņēmējiem, kas ir iesaistīti vai ieinteresēti karsējamo tabakas izstrādājumu tirdzniecībā, neatkarīgi no tā, vai tie ir vai nav saņēmuši tirdzniecības atļauju vai iesnieguši pieteikumu tās saņemšanai.
2.      Juridiskā analīze
149. Es uzskatu, ka šī apelācijas pamata daļa ir pamatota, jo Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu LESD 263. panta ceturtās daļas interpretācijā un piemērošanā. Vispirms a) īsumā apkopošu attiecīgos pārsūdzētā rīkojuma teksta fragmentus un tad b) paskaidrošu, kāpēc rīkojumā ietvertais pamatojums par individuālā skāruma prasību nav pārliecinošs. Paskaidrošu, kāpēc, ja Vispārējā tiesa būtu pareizi piemērojusi Plaumann judikatūru, tā šajā ziņā būtu nonākusi pie cita secinājuma.
a)      Pārsūdzētais rīkojums
150. Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 34.–46. punktā vispirms atgādināja Plaumann judikatūras pamatprincipus. Pēc tam tā īsumā apsprieda Direktīvā 2014/40 paredzētās sistēmas, kas attiecas uz tabakas izstrādājumu pārdošanu Savienības tirgū, attiecīgos aspektus. Šajā kontekstā tā uzsvēra, ka “ražotāji un importētāji drīkst laist tirgū tikai tādus tabakas izstrādājumus, kuri atbilst šīs direktīvas prasībām un uz kuriem attiecas tajā paredzētās deklarācijas un paziņojumi, un attiecīgajā gadījumā atļaujas, ko pieprasa dalībvalstis, kuras ieviesušas atļauju sistēmu”. Šajā ziņā pienākumi, kas it īpaši attiecas uz jaunu tabakas izstrādājumu ražotājiem un importētājiem, ir noteikti – kā norādīja Vispārējā tiesa – Direktīvas 2014/40 5. un 19. pantā.
151. Pēc tam Vispārējā tiesa pārbaudīja, vai apstāklis, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas bija iesniegušas minētās deklarācijas un paziņojumus kompetentajām iestādēm un ka turklāt dažām no tām bija piešķirtas atļaujas tirgot karsējamos tabakas izstrādājumus ar raksturīgiem aromātiem (dalībvalstīs, kurās ir ieviesta atļauju sistēma), bija pietiekams faktors, lai tās individuāli nošķirtu Plaumann judikatūras izpratnē.
152. Tiesa uz šo jautājumu atbildēja noliedzoši.
153. Vispirms šī tiesa uzskatīja – tas vien, ka uzņēmēji, kuri bija iesnieguši deklarāciju vai paziņojumu vai kuriem bija atļauja, bija identificējami apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas laikā, nevar būt pietiekami, jo šis tiesību akts ir piemērojams, pamatojoties uz vispārīgiem un abstraktiem apsvērumiem. Šajā ziņā Vispārējā tiesa atzīmēja, ka Komisijai, pieņemot apstrīdēto tiesību aktu, nebija īpaši jāņem vērā viņu situācija. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka nevar neņemt vērā arī to, ka apstrīdētais tiesību akts šobrīd ietekmē tikai nelielu skaitu uzņēmumu.
154. Vispārējā tiesa arī konstatēja – lai gan “apstrīdētajā tiesību aktā paredzētais absolūtais aizliegums tirgot karsējamos tabakas izstrādājumus ar raksturīgu aromātu noteikti [varētu likt] apšaubīt dažu prasītāju atļaujas”, šīs [atļaujas] “nevar tikt uzskatītas par tādām, kas diferencē šo atļauju turētāju stāvokli”. Vispārējā tiesa uzskatīja, ka iemesls tam ir fakts, ka attiecīgās atļaujas to turētājiem nepiešķir “iegūtās tiesības”. Šī tiesa atzīmēja, ka apstrīdētais tiesību akts ietekmē visus pašreizējos un turpmākos tirgus dalībniekus. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka dalībvalstu izsniegtās atļaujas “tiek piešķirtas bez ekskluzīvām tiesībām, pamatojoties tikai uz izstrādājumu atbilstību, tāpat kā nekādas ekskluzīvas tiesības neizriet no uzņēmēju deklarācijām vai paziņojumiem”.
155. Visbeidzot, Vispārējā tiesa uzsvēra, ka Direktīvā 2014/40 ir paredzēts, ka ar dažādiem deleģētajiem aktiem var precizēt vai grozīt tās piemērošanas jomā ietilpstošo tabakas izstrādājumu tirdzniecības nosacījumus, tostarp atcelt attiecīgos atbrīvojumus. Vispārējā tiesa atzina – no tā izriet, ka “tādas atļaujas tirgot karsējamos tabakas izstrādājumus ar raksturīgiem aromātiem, kas piešķirtas dažām prasītājām, nevar tikt uzskatītas par neierobežotām laikā, tāpat kā tiesības tirgot šādus izstrādājumus pēc deklarācijas vai paziņojuma”.
b)      Pārsūdzētajā rīkojumā pieļautās tiesību kļūdas
156. Vispirms būtu lietderīgi norādīt – visi ir vienisprātis, ka apstrīdētais tiesību akts principā ir vispārēji piemērojams tiesību akts, jo tas ietekmē vairākus vispārīgi un abstrakti identificētus tirgus dalībniekus (tabakas izstrādājumu un it īpaši karsējamo tabakas izstrādājumu ražotājus un importētājus). Tāpat nav strīda par to, ka ne apstrīdētajā aktā, ne arī galvenajā tiesību aktā, ko šis akts groza, proti, Direktīvā 2014/40, nav skaidri norādīts neviens konkrēts uzņēmējs.
157. Ņemot to vērā, uzskatu, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētajā rīkojumā ir pamatoti norādījusi – lai uzskatītu, ka apstrīdētais akts apelācijas sūdzības iesniedzējas skar individuāli, tām bija jāpierāda, ka tās ir izpildījušas slēgtas grupas kritēriju. Tālab Vispārējā tiesa pārbaudīja – atkal jau, manuprāt, pareizi – vai tiesību akta pieņemšanas brīdī apelācijas sūdzības iesniedzējas i) bija vienas no tām, kuras varēja identificēt kā personas, kuras šis akts ietekmē, un ii) ietilpa ierobežotā uzņēmēju lokā, kurus varēja pietiekami nošķirt no pārējām ietekmētajām personām.
158. Ņemot vērā lietas dalībnieku sniegto informāciju, Vispārējā tiesa izdarīja secinājumu, ka i) apelācijas sūdzības iesniedzējas patiešām bija vienas no tām, kuras varēja identificēt kā personas, kuras šis akts ietekmē, taču ii) tās nevarēja pietiekami nošķirt no visiem pārējiem ekonomikas dalībniekiem, kurus skāris šis tiesību akts.
159. Lai arī Vispārējās tiesas pirmais secinājums ir acīmredzami pareizs, otrais secinājums, manuprāt, ir problemātisks vairāku iemeslu dēļ. Tas nenozīmē, ka Vispārējās tiesas secinājumi nav pamatoti ar noteiktiem Savienības tiesu spriedumiem. Tomēr man šķiet diezgan skaidrs – ja judikatūras kopumu aplūko visā pilnībā un piemēro reālistiski un neformāli, šos konstatējumus nevar apstiprināt.
160. Kā norādīja Vispārējā tiesa, apstrīdētais tiesību akts patiešām apelācijas sūdzības iesniedzējas skar tādēļ, ka tās ir uzņēmumi, kas veic saimniecisko darbību (ražo un/vai tirgo karsējamos tabakas izstrādājumus), kuru gan šobrīd, gan nākotnē var veikt jebkurš uzņēmums, kas vēlas darboties šajā tirgū. Attiecīgi analizējot abstrakti, proti, aplūkojot tikai apstrīdētā tiesību akta piemērojamību ratione personae, ir pareizi, ka apstrīdētais tiesību akts apelācijas sūdzības iesniedzēju darbību neietekmē atšķirīgi no tā, kā tas ietekmē gan pašreizējos, gan nākotnes tirgus dalībniekus. Būtībā ar šo tiesību aktu tiks liegta iespēja Savienības tirgū pārdot aromatizētus izstrādājumus, un visiem uzņēmumiem, kas darbojas šajā tirgū, būs pienākums uz iepakojuma norādīt konkrētus brīdinājumus.
161. Savukārt, kad Vispārējā tiesa savā analīzē pievērsās apelācijas sūdzības iesniedzēju faktiskā stāvokļa izvērtēšanai – lai pārbaudītu, vai pastāv ierobežots skarto personu loks_– tā, manuprāt, to veica nepilnīgi un nepietiekami rūpīgi. Manuprāt, Vispārējā tiesa ir i) kļūdaini izvērtējusi atsevišķu apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzīto faktoru nozīmi un ii) nav ņēmusi vērā citus faktorus, uz kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējas atsaucās.
162. Man šķiet, ka vispārējā līmenī šī lieta atbilst tai, kas, manā ieskatā, ir Plaumann judikatūras loģikas pamatā, proti, ļaut personām apstrīdēt aktus, kuros attiecīgā iestāde pirms apstrīdētā akta pieņemšanas vai nu ir ņēmusi vērā (tieši vai netieši) prasītāju īpašo situāciju, vai arī tai tā bija jāņem vērā (136). Konkrētāk, ja apelācijas sūdzības iesniedzēju juridisko un faktisko situāciju aplūko, ņemot vērā agrāko judikatūru, atklājas daudzas kopīgas iezīmes ar lietām, kurās Savienības tiesas ir atzinušas prasītāju individuālo skārumu.
163. Pirmkārt, šajā lietā diez vai var apstrīdēt, ka saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu Komisijai, pieņemot apstrīdēto aktu, bija jāņem vērā situācija, kādā atrodas īpaša tirgus dalībnieku kategorija, proti, tirgus dalībnieki, kas ražo un tirgo jaunu tabakas izstrādājumu, attiecībā uz kuru tika atcelti atbrīvojumi (137). Komisija uzskata, ka tieši šo tirgus dalībnieku kopējais pārdošanas apjoms un to klientu vecums, kas aprēķināts, pamatojoties uz pašu uzņēmumu sniegtajiem datiem (138), bija atbrīvojumu atcelšanas iemesls.
164. Visi ir vienisprātis, ka šajā lietā Komisija pirms apstrīdētā tiesību akta pieņemšanas cita starpā ir ņēmusi vērā apelācijas sūdzības iesniedzēju pārdošanas apjomus un gados jauno patērētāju īpatsvaru klientu bāzē (139). Savukārt strīdus priekšmets un viens no apelācijas sūdzības iesniedzēju pamatiem pirmajā instancē ir jautājums, vai tā to ir darījusi pareizi. Šis faktors ir kopīgs šai lietai un šo secinājumu 31. punktā minētajām lietām.
165. Otrkārt, šī lieta arī atgādina dažas lietas, kurās Savienības tiesas – kā paskaidrots šo secinājumu 32. punktā – ir atzinušas individuālu skārumu personām, kas ir pierādījušas, ka apstrīdētais tiesību akts ir ietekmējis iegūtās tiesības. Patiešām, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 47. punktā, “nav šaubu, ka apstrīdētajā tiesību aktā paredzētais absolūtais aizliegums tirgot karsējamos tabakas izstrādājumus ar raksturīgu aromātu noteikti liks apšaubīt dažu prasītāju atļaujas [ko piešķīrušas dalībvalstu iestādes, kā to pieļauj Direktīvas 2014/40 19. panta 3. punkts]”.
166. Šajā ziņā nepiekrītu Vispārējai tiesai, kas šādu atļauju turēšanu uzskatīja par nebūtisku, pamatojoties uz to, ka tās i) dažās dalībvalstīs netika prasītas, ii) tika piešķirtas bez ekskluzivitātes un iii) nevarēja tikt uzskatītas par “neierobežotām laikā”, jo Direktīvas 2014/40 tiesību normas ļāva Komisijai atcelt atbrīvojumus, kas piešķirti karsējamiem tabakas izstrādājumiem. Uzskatu, ka neviens no šiem apsvērumiem nav pārliecinošs.
167. Vispirms neredzu, kāpēc tas, ka dažas dalībvalstis izvēlējās neieviest iepriekšējas atļaujas sistēmu jaunu tabakas izstrādājumu tirdzniecībai, būtu diskvalificējošs faktors. Dalītas kompetences aspektā, kurā Savienības likumdevējs tikai daļēji ir saskaņojis jomu, atstājot dalībvalstīm brīvību regulēt noteiktus īpašus jautājumus (attiecīgajās Savienības tiesību normās, in casu Direktīvas 2014/40 19. pantā, noteiktajās robežās), nav iemesla uzskatīt, ka tikai Savienības iestāžu piešķirtās tiesības un/vai tiesības, kas attiecas uz visu Savienības teritoriju, garantē īpašu aizsardzību Savienības līmenī. Ja ar konkrētu Savienības tiesību aktu ir pārkāptas kādas personas iegūtās tiesības, šai personai vajadzētu būt iespējai apstrīdēt attiecīgo tiesību aktu neatkarīgi no šo tiesību izcelsmes vai teritoriālā tvēruma.
168. Turklāt, manuprāt, tam, vai ar apstrīdēto tiesību aktu iespējami pārkāptās tiesības ir vai nav ekskluzīvas, saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu nav nozīmes. Kā paskaidrots šo secinājumu 23.–26. punktā, saskaņā ar Plaumann judikatūru prasītājam nav jābūt vienīgajai personai, kuru ietekmējis apstrīdētais tiesību akts, vai vienīgajai personai, kas ir ietekmēta atšķirīgā veidā. Pietiek ar to, ka prasītājs pieder ierobežotam šādi ietekmētu personu lokam. Tas, ka tiesības ir ekskluzīvas, acīmredzami ir faktors, kas varētu būt būtisks, analizējot “individuālo skārumu” (kā tas bija, piemēram, pārsūdzētajā rīkojumā minētajā spriedumā Infront (140)), bet tas noteikti nav obligāts nosacījums (kā to apliecina tādas lietas kā pārsūdzētajā rīkojumā minētais spriedums Stichting Woonpunt (141)).
169. Visbeidzot, prasība, ka tiesības tiek iegūtas uz nenoteiktu laiku, ir neskaidra arī no konceptuālā viedokļa. Šajā saistībā diez vai ir vajadzība norādīt, ka valsts un Savienības likumdevēji zināmās robežās vienmēr var pieņemt tiesību aktus, kas maina personām saskaņā ar spēkā esošiem tiesību aktiem piešķirto tiesību ilgumu, tvērumu vai būtību. Tādējādi pieņemu, ka tajā pārsūdzētā rīkojuma daļā Vispārējā tiesa bija vēlējusies uzsvērt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas zināja (vai tām bija jāzina), ka atbrīvojumi, kas piešķirti karsējamiem tabakas izstrādājumiem, saskaņā ar Direktīvas 2014/40 tiesību normām var tikt atcelti, tiklīdz ir izpildīti noteikti nosacījumi. Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzēju celtajā prasībā Vispārējā tiesā tās apgalvoja, ka i) minētās direktīvas tiesību normas, kas ļauj atcelt atbrīvojumus, nebija piemērojamas attiecībā uz jauniem tabakas izstrādājumiem, un ii) katrā ziņā tajā lietā nebija izpildīti direktīvā paredzētie atcelšanas nosacījumi. Man šķiet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām jābūt tiesīgām prasīt, lai Savienības tiesas izvērtē šos prasījumus. Tas, ka Vispārējā tiesa garāmejot un netieši pārskatīja šos prasījumus (pārsūdzētā rīkojuma 50. punktā), kad lēma par prasības pieņemamību, noteikti neatbilst apelācijas sūdzības iesniedzēju tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
170. Faktiski šī lieta zināmā mērā ir līdzīga tai, kurā tika pasludināts spriedums Beļģija un Forum 187/Komisija, un tajā Tiesa konstatēja, ka vairāki uzņēmumi, kuru atļauju apstrīdētā Savienības tiesību akta dēļ vairs nevarēja atjaunot, ir individuāli skarti saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu (142).
171. Treškārt, šai lietai ir daudz līdzību ar šo secinājumu 33. un 34. punktā atgādinātajām lietām, kurās tika atzīts individuāls skārums attiecībā uz personām, kurām bija izšķiroša nozīme procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais akts. Proti, apelācijas sūdzības iesniedzēju situācija, manuprāt, ir līdzvērtīga tai, kādā atradās uzņēmumi, kuru informācija tika izmantota, lai aprēķinātu izšķirošos parametrus, īstenojot antidempinga procedūras (143).
172. Šo faktoru Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā, lai gan viens no diviem apelācijas sūdzības iesniedzēju izvirzītajiem atcelšanas pamatiem attiecās tieši uz to, kā Komisija ir izmantojusi datus, ko sniegušas apelācijas sūdzības iesniedzējas. Tā kā BAT grupa ir viens no diviem vadošajiem karsējamo tabakas izstrādājumu ražotājiem un pārdevējiem Savienības tirgū, tās sniegtajiem datiem acīmredzami tika piešķirta ļoti liela nozīme Komisijas veiktajos aprēķinos, lai noteiktu, vai ir notikusi būtiska apstākļu maiņa Direktīvas 2014/40 izpratnē. Tādējādi apelācijas sūdzības iesniedzējām vajadzētu būt tiesīgām prasīt, lai Savienības tiesas pārbauda šos aprēķinus.
173. Ceturtkārt, apstrīdētais tiesību akts nav Savienības likumdevēja akts, ar kuru, izmantojot savas politikas veidošanas pilnvaras, tas vispārīgi un abstrakti regulē konkrētu saimniecisko darbību. Apstrīdētais akts ir reglamentējošs akts, ko Komisija pieņēmusi, pamatojoties uz pilnvarām, ko tai deleģējis Savienības likumdevējs, izmantojot pēc būtības neleģislatīvu procedūru, ko rosinājusi ļoti specifiska situācija (karsējamo tabakas izstrādājumu pārdošanas pieaugums). Tādējādi, neraugoties uz tā kvazi leģislatīvo būtību, apstrīdētajam tiesību aktam acīmredzami ir kāds lēmumu pieņemšanas saturs (līdzīgi kā administratīvam lēmumam). Attiecīgi man šķiet, ka šī lieta pilnībā iekļaujas šo secinājumu 35. un 36. punktā minētajā judikatūras virzienā, kas attiecas uz situācijām, kurās Savienības tiesas ir atzinušas, ka personām, kuru stāvokli tirgū nopietni ietekmējuši apstrīdētie tiesību akti, bija locus standi tos apstrīdēt.
174. Apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvojums, ka apstrīdētais tiesību akts ir būtiski ietekmējis to stāvokli tirgū, vismaz pirmšķietami ir pamatots, ņemot vērā, kādi tām ir aromatizēto karsējamo tabakas izstrādājumu pārdošanas apjomi Savienības tirgū. Tomēr es gribētu iet vēl tālāk un konstatēt, ka arī no šī viedokļa tās tika ietekmētas visai savdabīgā veidā.
175. Pirmajā instancē apelācijas sūdzības iesniedzējas bija norādījušas uz iepriekšējos gados veikto ieguldījumu apmēru attiecībā uz karsējamajiem tabakas izstrādājumiem (un iesniegušas attiecīgus pierādījumus). Tomēr Vispārējā tiesa, manuprāt, kļūdaini vispār nav ņēmusi vērā šo faktoru. Nav strīda par to, ka prasītājas ir vienas no (ļoti nedaudziem) uzņēmumiem, kas laiduši Savienības tirgū jaunu tabakas izstrādājumu. Tālab tām bija jāveic ievērojami ieguldījumi, lai citstarp izstrādātu jaunu tehnoloģiju, izveidotu jaunus izplatīšanas kanālus un padarītu šo produktu zināmu un pievilcīgu klientiem. Nebūtu kļūda apgalvot, ka apstrīdētais tiesību akts tika ieviests – kā jau norādīju šo secinājumu 98. punktā – tieši tādēļ, ka prasītājām minētais bija diezgan veiksmīgi izdevies, un tā rezultātā attiecīgā produkta pārdošana salīdzinoši īsā laika posmā bija strauji pieaugusi.
176. Šajā kontekstā uzskatīt, ka uzņēmumi, kas nesen ir ienākuši vai nākotnē ienāks Savienības karsējamo tabakas izstrādājumu tirgū, iespējams, izmantojot tādu uzņēmumu kā apelācijas sūdzības iesniedzējas veiktos ieguldījumus, atrodas tādā situācijā, kas ir salīdzināma ar apelācijas sūdzības iesniedzēju situāciju, no ekonomiskā viedokļa ir absurdi.
177. No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, ņemot vērā Plaumann judikatūru, ir četri atšķirīgi iemesli, kādēļ bija jāuzskata, ka apstrīdētais akts apelācijas sūdzības iesniedzējas skar individuāli. Visai iespējams, ka katrs no tiem ir pietiekams. Vēl jo vairāk tas tā būtu, ja šie iemesli tiktu aplūkoti kopā, ko – kā uzsver apelācijas sūdzības iesniedzējas – Savienības tiesas ir konsekventi darījušas (144).
178. Tādējādi secinu, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas pamata pirmā daļa ir pamatota.
C.      Par apelācijas pamata otro daļu
1.      Lietas dalībnieku argumenti
179. Apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas pamata otrajā daļā tiek apstrīdēts pārsūdzētā rīkojuma 54. un 55. punkts, kuros Vispārējā tiesa izskatīja viņu argumentu, saskaņā ar kuru tās esot uzskatāmas par individuāli skartām, pamatojoties uz kritēriju “būtiska ietekme uz stāvokli tirgū”. Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzsver, ka i) karsējamo tabakas izstrādājumu tirgū Savienībā esot tikai divi nozīmīgi tirgus dalībnieki, kuri pārdod praktiski visus karsējamos tabakas izstrādājumus (vairāk nekā 99 %), kas tiek iegādāti Eiropas Savienībā, un ii) BAT grupas karsējamo tabakas izstrādājumu portfelis Eiropas Savienībā esot ievērojami orientēts uz aromatizētajiem izstrādājumiem (aptuveni 70 % no to pārdošanas apjoma).
180. Komisija un Francijas valdība uzskata, ka šie argumenti neesot pietiekami, lai pamatotu konstatējumu par “individuālu skārumu”. Apstrīdētā tiesību akta ietekme uz apelācijas sūdzības iesniedzēju stāvokli tirgū, pat ja tā būtu būtiska, pati par sevi nepamatojot šādu konstatējumu.
2.      Juridiskā analīze
181. Tā kā secināju, ka apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas pamata pirmā daļa ir pamatota, acīmredzot nav nepieciešams izskatīt šī pamata otro daļu. Katrā ziņā ir skaidrs, ka šo secinājumu 35., 36. un 173.–176. punktā izklāstīto iemeslu dēļ arī apelācijas sūdzības iesniedzēju apelācijas pamata otrā daļa, manuprāt, ir pamatota.
182. Tomēr, ja Tiesa nepiekristu manam apelācijas pamata pirmās daļas izvērtējumam, tas nozīmētu, ka arī apelācijas pamata otrā daļa būtu jānoraida kā nepamatota. Tādā gadījumā man būtu jāpiekrīt Komisijai un Francijas valdībai, ka tas vien, ka apstrīdētais tiesību akts īpaši smagi ietekmē apelācijas sūdzības iesniedzēju saimniecisko darbību – jo tām ir ievērojama tirgus daļa Savienības tirgū un/vai no to portfelī iekļautajiem izstrādājumiem attiecīgie izstrādājumi ir nozīmīgi – pats par sevi nav faktors, pamatojoties uz kuru var uzskatīt, ka tās ir individuāli skartas saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu (145).
VI.    Izvērtējuma tiesiskās sekas
183. Tā kā prasītāju apelācijas pamats ir pamatots, pārsūdzētais rīkojums jāatceļ.
184. Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas Statūtu 61. panta pirmo daļu Tiesa pēc Vispārējās tiesas nolēmuma atcelšanas var nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai sprieduma pieņemšanai vai, ja tiesvedības stadija to atļauj, tā pati var pieņemt galīgo spriedumu šajā lietā.
185. Šajā lietā uzskatu, ka tiesvedības stadija ļauj Tiesai pieņemt galīgo nostāju par apelācijas sūdzības iesniedzēju Vispārējā tiesā celtās prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību.
186. Pārsūdzētā rīkojuma 18.–33. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, ciktāl šī iestāde apgalvoja, ka apstrīdētais akts tieši neskar prasītājas. Šī rīkojuma daļa netika pārsūdzēta un tādējādi ir galīga.
187. Attiecīgi, tā kā ir uzskatāms, ka apstrīdētais akts prasītājas ir skāris gan individuāli, gan tieši, no tā izriet, ka viņu prasība pirmajā instancē ir pieņemama.
188. Savukārt tiesvedības stadija neļauj Tiesai izskatīt šo prasību pēc būtības.
189. Prasības pieteikumā Vispārējā tiesā apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirzīja divus pamatus pret apstrīdēto tiesību aktu. Lai izvērtētu šos pamatus, būtu detalizēti jāizvērtē visu lietas dalībnieku izvirzīto argumentu tiesiskie un faktiskie apstākļi, ņemot vērā to iesniegtos pierādījumus. Ja pārsūdzētajā rīkojumā šāds izvērtējums nav veikts, nebūtu atbilstoši Tiesai taisīt galīgo spriedumu šajā lietā.
190. Līdz ar to lieta būtu jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai un lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšana jāatliek.
VII. Secinājumi
191. Rezumējot iepriekš izklāstīto, ierosinu Tiesai:
–        atcelt 2023. gada 20. septembra rīkojumu Nicoventures Trading u.c./Komisija (T‑706/22, EU:T:2023:579);
–        atzīt šo prasību par pieņemamu;
–        nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par prasību pēc būtības, un
–        atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
1      Oriģinālvaloda – angļu.
2      Pirmo reizi publicēts 1915. gadā. Tulkotāja S. Brice (apgāds “Atēna”, 2001).
3      Spriedums, 1963. gada 15. jūlijs, Plaumann/Komisija (25/62, turpmāk tekstā – “spriedums Plaumann”, EU:C:1963:17, 107. punkts).
4      T‑706/22, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”, EU:T:2023:579.
5      Komisijas Deleģētā direktīva (ES) 2022/2100 (2022. gada 29. jūnijs), ar ko attiecībā uz atsevišķu karsējamajiem tabakas izstrādājumiem piešķirtu atbrīvojumu atsaukšanu groza Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2014/40/ES (OV 2022, L 283, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais tiesību akts”).
6      Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/40/ES (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK (OV 2014, L 127, 1. lpp.).
7      Attiecībā uz jaunāko judikatūru skat., piemēram, spriedumus, 2022. gada 12. jūlijs, Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, turpmāk tekstā – “spriedums Nord Stream 2”, EU:C:2022:548, 156. punkts), un 2024. gada 4. oktobris, Komisija/Padome un Padome/Front Polisario (C‑779/21 P un C‑799/21 P, EU:C:2024:835, 107. punkts).
8      Skat. spriedumu, 1994. gada 18. maijs, Codorniu/Padome (C‑309/89, turpmāk tekstā – “spriedums Codorniu”, EU:C:1994:197, 22. punkts).
9      Šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 31. punkts un tajā minētā judikatūra).
10      Skat., piemēram, spriedumu Codorniu, 19. punkts.
11      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 23. aprīlis, Gbagbo u.c./Padome (no C‑478/11 P līdz C‑482/11 P, EU:C:2013:258, 56. punkts). Skat. arī spriedumus, 1980. gada 29. oktobris, Roquette Frères/Padome (138/79, EU:C:1980:249, 15. un 16. punkts), un 2008. gada 17. aprīlis, Flaherty u.c./Komisija (C‑373/06 P, C‑379/06 P un C‑382/06 P, turpmāk tekstā – “Flaherty spriedums”, EU:C:2008:230, 26., 27. un 41. punkts).
12      Skat. citstarp spriedumus, 2008. gada 13. marts, Komisija/Infront WM (C‑125/06 P, turpmāk tekstā – “spriedums Infront”, EU:C:2008:159, 71. punkts), un 2014. gada 27. februāris, Stichting Woonpunt u.c./Komisija (C‑132/12 P, turpmāk tekstā – “spriedums Woonpunt”, EU:C:2014:100, 59. punkts).
13      Līdzīgi, Hartley, T. C., The Foundations of European Union Law, 8. izd., Oxford University Press, 2014, 373. lpp., un Gratsias, D., ‘Άμεση δικαστική προστασία των ιδιωτών κατά το άρθρο 263 ΣΛΕΕ: Μερικές σκέψεις’, no: Το Δικαστήριο της ΕΕ- Εγγυητής της εύρυθμης λειτουργίας της Ευρωπαϊκής Ένωσης και των δικαιωμάτων των πολιτών, Sakkoulas, 2016, 19.–44. lpp.
14      Pilnīguma labad būtu jāpiebilst, ka kādu laiku Tiesa slēgtas grupas kritēriju piemēroja paralēli citam (alternatīvam) kritērijam, ko bieži dēvē par abstraktās terminoloģijas kritēriju. Ar šo kritēriju būtībā pārbaudīja, vai apstrīdētais akts ir īsts lēmums, nevis vispārpiemērojams akts (skat., piemēram, spriedumus, 1977. gada 5. maijs, Koninklijke Scholten Honig/Padome un Komisija, 101/76, EU:C:1977:70, 7. un 8. punkts), un 1980. gada 17. jūnijs, Calpak un Società Emiliana Lavorazione Frutta/Komisija (789/79 un 790/79, EU:C:1980:159, 7. un 8. punkts). Šis alternatīvais kritērijs balstījās uz toreizējā EEK 173. panta formulējumu, kurā bija atsauce uz “lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr [prasītāju] skar tieši un individuāli” (mans izcēlums). Šis kritērijs vēlāk tika atcelts 1980. gadu beigās, jo bija pretrunā Tiesas judikatūrai, saskaņā ar kuru (pašreizējā) LESD 263. pantā nozīme ir akta saturam, nevis tā formai. Katrā ziņā šāda pieeja tagad būtu nesaderīga ar LESD 263. panta jauno redakciju pēc tam, kad ar Lisabonas līgumu termins “lēmums” ir aizstāts ar terminu “akts”.
15      Skat. citstarp spriedumu Nord Stream 2, 157. punkts.
16      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1985. gada 17. janvāris, Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija (11/82, turpmāk tekstā – “spriedums Piraiki‑Patraiki”, EU:C:1985:18, 20. un 21. punkts).
17      Tas bija skaidrs jau no paša sākuma: skat., piemēram, Bebr, G., Judicial Control of the European Communities, Stevens & Sons, 1962, 69.–76. lpp.
18      Savā terminoloģijā es pamatā ietekmējos no W. N. Hohfeld darbiem. No minētā autora skat. piemēram, “Some Fundamental Legal Conceptions as Applied in Judicial Reasoning”, Yale Law Journal, 23. sēj., 1913, 16.–59. lpp., 30. lpp.
19      Lai gan Savienības tiesībās šajā ziņā nav paredzētas īpašas tiesības, netraucētas konkurences režīms ir būtisks iekšējā tirgus izveidei (skat. LES 3. pantu un Protokolu (Nr. 27) par iekšējo tirgu un konkurenci), un to var uzskatīt arī par elementu, kas izriet no darījumdarbības brīvības (kas noteikta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, turpmāk tekstā – “Harta”, 16. pantā). Skat. tomēr spriedumu, 2018. gada 6. novembris, Scuola Elementare Maria Montessori/Komisija, Komisija/Scuola Elementare Maria Montessori un Komisija/Ferracci (no C‑622/16 P līdz C‑624/16 P, EU:C:2018:873, 43. punkts).
20      Skatīt citstarp spriedumus, 1990. gada 26. jūnijs, Sofrimport/Komisija (C‑152/88, EU:C:1990:259, 11. punkts), Piraiki‑Patraiki, 15.–19. punkts, un 1999. gada 11. februāris, Antillean Rice Mills u.c./Komisija (C‑390/95 P, EU:C:1999:66, 25.–30. punkts).
21      Skat., piemēram, spriedumus Codorniu, 21. punkts, Infront, 72. punkts, un Stichting Woonpunt, 61. un 62. punkts. Šis aspekts uzsvērts doktrīnā, Craig, P., un De Burca, G., EU Law: Text, Cases, and Materials, 4. izd., Oxford University Press, 2008, 513. lpp.
22      Tas nenozīmē, ka prasītāja stāvoklim jābūt pilnībā izkristalizētam pagātnē. Skat., piemēram, spriedumus, 1984. gada 27. novembris, Agricola commerciale olio u.c./Komisija (232/81, EU:C:1984:358, 10. un 11. punkts), un Flaherty, 40. un 41. punkts.
23      Skat. piemēram, spriedumus, 1993. gada 19. maijs, Cook/Komisija (C‑198/91, EU:C:1993:197, 23.–26. punkts), un 2011. gada 24. maijs, Komisija/Kronoply un Kronotex (C‑83/09 P, EU:C:2011:341, 45.–48. punkts).
24      Skat. spriedumus, 1977. gada 25. oktobris, Metro SB‑Großmärkte/Komisija (26/76, EU:C:1977:167, 13. punkts), 1985. gada 20. marts, Timex/Padome un Komisija (264/82, EU:C:1985:119, 13.–16. punkts), 1986. gada 28. janvāris, Cofaz u.c./Komisija (169/84, EU:C:1986:42, 24. un 25. punkts); 2003. gada 3. aprīlis, BaByliss/Komisija (T‑114/02, EU:T:2003:100, 92.–95. punkts), un 2007. gada 11. jūlijs, Alrosa/Komisija (T‑170/06, EU:T:2007:220, 40. punkts).
25      Skat. citstarp spriedumus, 1991. gada 16. maijs, Extramet Industrie/Padome (C‑358/89, EU:C:1991:214), 2003. gada 3. aprīlis, BaByliss/Komisija (T‑114/02, EU:T:2003:100, 87.–117. punkts), 2008. gada 22. decembris, British Aggregates/Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 46.–57. punkts); un 2022. gada 20. janvāris, Deutsche Lufthansa/Komisija (C‑594/19 P, EU:C:2022:40, 74.–76. punkts).
26      Skat., piemēram, spriedumu, 1990. gada 6. novembris, Weddel/Komisija (C‑354/87, EU:C:1990:371, 20.–23. punkts). T. C. Hartley šajā ziņā atsaucās uz “kvazi‑tiesiskas dabas aktiem” (pretstatā “aktiem, kas balstīti tikai uz politiku un rīcības brīvību”). Skat. 13. zemsvītras piezīmi, 371. lpp.
27      Tā tas bija it īpaši attiecībā uz antidempinga maksājumiem, kuri tika ieviesti ar Padomes regulām, kamēr vēl nebija pieņemta Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (ES) Nr. 37/2014 (2014. gada 15. janvāris), ar ko attiecībā uz konkrētu pasākumu pieņemšanas procedūrām groza konkrētas regulas saistībā ar kopējo tirdzniecības politiku (OV 2014, L 18, 1. lpp.). Skat. kā vienu no daudziem spriedumu, 1984. gada 21. februāris, Allied Corporation u.c./Komisija (239/82 un 275/82, EU:C:1984:68, 11. punkts).
28      Skat., piemēram, spriedumus, 1988. gada 30. jūnijs, CIDA u.c./Padome (297/86, EU:C:1988:351, 13. punkts); 1994. gada 24. marts, Air France/Komisija (T‑3/93, EU:T:1994:36, 82. punkts), un 2022. gada 14. jūlijs, Itālija un Comune di Milano/Padome un Parlaments (Eiropas Zāļu aģentūras mītnesvieta) (C‑106/19 un C‑232/19, EU:C:2022:568, 69.–72. un 76. punkts).
29      Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes [J. Kokott] secinājumus lietā Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:21, 1. punkts).
30      Skat. citstarp, Barav, A., “Direct and Individual Concern: An Almost Insurmountable Barrier to the Admissibility of Individual Appeal to the EEC Court”, Common Market Law Review, 1974, 191. lpp.; Enchelmaier, S., “No‑One Slips Through the Net? Latest Developments, and Non‑Developments, in the European Court of Justice’s Jurisprudence on Art. 230(4) EC”, Yearbook of European Law, 2005, 173. lpp.; Craig, P., un De Burca, G., 21. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 512. lpp.; un Kombos, C. C., “The Recent Case Law on Locus Standi of Private Applicants under Art. 230 (4) EC: A Missed Opportunity or A Velvet Revolution?”, European Integration online Papers, Nr. 17, 2005.
31      Skat., piemēram, spriedumus, 1985. gada 29. janvāris, Münchener Import‑Weinkellerei Binderer/Komisija (147/83, EU:C:1985:26, 10. un 13. punkts), 2002. gada 11. septembris, Pfizer Animal Health/Padome (T‑13/99, EU:T:2002:209, 89. punkts), un 2004. gada 1. aprīlis, Komisija/Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210, 46. punkts).
32      Skat., piemēram, rīkojumus, 2003. gada 30. aprīlis, VVG International u.c./Komisija (T‑155/02, EU:T:2003:125, 43. un 44. punkts), un 2008. gada 13. novembris, Lemaître Sécurité/Komisija (T‑301/06, turpmāk tekstā – “rīkojums Lemaître”, EU:T:2008:495, 24. punkts).
33      Skat. rīkojumus Lemaître, 25. punkts, un 2009. gada 5. maijs, WWF‑UK/Padome (C‑355/08 P, EU:C:2009:286, 44. un 45. punkts), un spriedumu, 2002. gada 28. februāris, BSC Footwear Supplies u.c./Padome (T‑598/97, EU:T:2002:52, 61. punkts).
34      Skat. rīkojumu, 1997. gada 18. decembris, Komisija/Sveriges Betodlares un Henrikson (C‑409/96 P, EU:C:1997:635, 37. punkts), un spriedumu, 2002. gada 10. decembris, Komisija/Camar un Tico (C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 77. punkts).
35      Skat. spriedumu, 1993. gada 29. jūnijs, Gibraltar/Padome (C‑298/89, EU:C:1993:267, 18. punkts), un rīkojumu, 1998. gada 15. septembris, Michaïlidis u.c./Komisija (T‑100/94, EU:T:1998:197, 60. punkts).
36      Skat. spriedumus, 2001. gada 22. novembris, Nederlandse Antillen/Padome (C‑452/98, turpmāk tekstā – “spriedums Nederlandse Antillen”, EU:C:2001:623, 70.–75. punkts), un 2003. gada 10. aprīlis, Komisija/Nederlandse Antillen (C‑142/00 P, EU:C:2003:217, 70.–75. punkts).
37      Skat., piemēram, Gormley, L. W., “Judicial review in EC and EU law – Some architectural malfunctions and design improvements?”, Cambridge Yearbook of European Legal Studies, 2001, 174. lpp., un Winter, G., “Plaumann withering: standing before the EU General Court underway from distinctive to substantial concern”, European Journal of Legal Studies, 2023, 85. lpp.
38      Spriedums, 2021. gada 25. marts, Carvalho u.c./Parlaments un Padome (C‑565/19 P, turpmāk tekstā – “spriedums Carvalho”, EU:C:2021:252).
39      Skat., piemēram, Krämer, L., “The environment before the European Court of Justice”, no: Voigt, C. (red.), International Judicial Practice on the Environment, Cambridge University Press, 2019, 25. lpp., un Arnull, A., “Private applicants and the action for annulment since Codorniu”, Common Market Law Review, 2001, 8. un 9. lpp.
40      Secinājumi lietā Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:197, 33.–103. punkts; turpmāk tekstā – “secinājumi lietā UPA”). Pie dažiem ģenerāladvokāta F. Dž. Džeikobsa argumentiem turpmākajā secinājumu izklāstā vēl atgriezīšos.
41      Spriedums, 2002. gada 3. maijs, Jégo‑Quéré/Komisija (T‑177/01, EU:T:2002:112, 27.–51. punkts).
42      Spriedums, 2002. gada 25. jūlijs, Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 34.–75. punkts).
43      Skat., piemēram, kritēriju “akts, kas negatīvi ietekmē prasītāja intereses”, ko piedāvājis Arnull, A., “Challenging Community acts – An introduction”, no: Micklitz, H. W., un Reich, N. (red.), Public Interest Litigation Before European Courts, Nomos, 1996, 51. lpp., un “personīgs un smags skārums”, ko piedāvājis Winter, G., šo secinājumu 37. zemsvītras piezīme, 105. un nākamās lpp.
44      Skat. piemērus, kas citstarp sniegti Kombos, C., “Locus standi of representative groups in the shadow of Plaumann: Limitations and possible solutions”, Acta Juridica Hungarica, 47. sēj., Nr. 4, 2006, 375. lpp., un Winter, G., šo secinājumu 37. zemsvītras piezīme, 95. un 107. lpp.
45      Kā paskaidrošu šo secinājumu 60.–64. punktā.
46      Spriedums, 2002. gada 3. maijs, Jégo‑Quéré/Komisija (T‑177/01, EU:T:2002:112, 51. punkts; mans izcēlums).
47      Tomēr var pastāvēt izņēmuma apstākļi, kuros “individuāli skarts” varētu būt salīdzinoši liels skaits ietekmēto personu. Danielsson lieta, manuprāt, ir šāda veida paradigma. Lieta attiecās uz lūgumu noteikt pagaidu pasākumus, ko bija iesnieguši trīs Francijas Polinēzijas pilsoņi, kuri apstrīdēja saskaņā ar Euratom līguma noteikumiem pieņemta tāda Komisijas lēmuma likumību, ar kuru būtībā netika iebilsts pret Francijas iestāžu veiktajiem kodolizmēģinājumiem Polinēzijas atolos Mururoa un Fangataufa. Tomēr toreizējās Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs pasludināja šo lūgumu par acīmredzami nepieņemamu, jo nav individuāla skāruma. Viņš uzskatījis – “pat pieņemot, ka prasītājiem varētu būt nodarīts personisks kaitējums, kas saistīts ar attiecīgo kodolizmēģinājumu iespējamo kaitīgo ietekmi uz vidi vai sabiedrības veselību, šis apstāklis vien nebūtu pietiekams, lai viņus individuāli nošķirtu, [..] jo kaitējums, uz kādu viņi atsaucas, varētu tādā pašā veidā skart jebkuru personu, kas dzīvo attiecīgajā teritorijā”. Tālāk viņš norādījis, ka prasītāji nav iesnieguši nekādus pierādījumus, kas prima facie varētu liecināt, ka apstrīdētais lēmums viņus ietekmējis kāda konkrēta iemesla dēļ. Skat. rīkojumu, 1995. gada 22. decembris, Danielsson u.c./Komisija (T‑219/95 R, EU:T:1995:219, 71. un 72. punkts).
48      Mans izcēlums.
49      Skat. ģenerāladvokāta M. Lagrānža [M. Lagrange] secinājumus lietā Assider/Augstā iestāde (3/54, EU:C:1954:6, 171. lpp.).
50      Skat. it īpaši spriedumus, 1955. gada 11. februāris, Assider/Augstā iestāde (3/54, EU:C:1955:2, 69. lpp.), un 1956. gada 29. novembris, Fédération charbonnière de Belgique/Augstā iestāde (8/55, EU:C:1956:11, 257. un 258. lpp.).
51      Skat. spriedumu, 1962. gada 14. decembris, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes u.c./Padome (16/62 un 17/62, EU:C:1962:47, 478. lpp.), un, sīkāk, ģenerāladvokāta M. Lagrānža secinājumus šajās apvienotajās lietās (EU:C:1962:40, 482. un 483. lpp.).
52      Skat. citstarp, Catalano, N., “La protezione giurisdizionale nel sistema del trattato C.E.E. nei confronti degli atti non normativi”, Foro Italiano, 1965, V daļa, 77. sleja. Skat. arī, ar atsauci uz turpmākiem mūsdienu dokumentiem, Boerger‑De Smedt, A., “La Cour de Justice dans les négociations du traité de Paris instituant la CECA”, Journal of European Integration History, 2008, 7. lpp., un Arena, A., “The Community system of judicial protection: A tale of two legal revolutions”, Yearbook of European Law, 2025, 13.–20. lpp.
53      Skat. European Convention, Final report of the discussion circle on the Court of Justice, CONV 636/03, 17.–27. punkts.
54      Skat. European Convention, Praesidium, Articles on the Court of Justice and the High Court, CONV 734/03, 17.–21. lpp.
55      Spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 69.–71. punkts). Mans izcēlums.
56      Kā norādīja ģenerāladvokāts G. Kosma [G. Cosmas] savos secinājumos lietā Greenpeace Council u.c./Komisija (C‑321/95 P, EU:C:1997:421, 53. punkts), “[Savienības] tiesību sistēma neatzīst actio popularis”. Būtu jāpiebilst, ka šāda veida prasība nav zināma lielākajā daļā dalībvalstu tiesību sistēmu. Skat., piemēram, Eliantonio, M. u.c., Standing up for your right(s) in Europe – A comparative study on legal standing (Locus Standi) before the EU and Member States’ courts, Eiropas Parlaments, pētījums, 2012, 60. lpp.
57      Privileģēto un neprivileģēto prasītāju nošķīrums acīmredzami ir pretrunā šai idejai. Šāda veida procedūra netiek prasīta Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 6. pantā. Kā atzinusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa (turpmāk tekstā – “ECT”), “6. pants [..] negarantē tiesības vērsties tiesā, kas pilnvarota atzīt par spēkā neesošu vai atcelt likumdevēja pieņemtu tiesību aktu” (2002. gada 24. septembra spriedums Posti un Rahko pret Somiju, CE:ECHR:2002:0924JUD002782495, 52. punkts).
58      Skat. vēlreiz Final report of the discussion circle on the Court of Justice (šo secinājumu 53. zemsvītras piezīme), 19. punkts. Skat. arī spriedumus, Carvalho, 47. un 49. punkts, un 2024. gada 10. septembris, KS u.c./Komisija u.c. (C‑29/22 P un C‑44/22 P, turpmāk tekstā – “KS un KD”, EU:C:2024:725, 73. punkts), un rīkojumu, 2021. gada 14. janvāris, Sabo u.c./Parlaments un Padome (C‑297/20 P, EU:C:2021:24, 29. punkts).
59      Skat. it īpaši Atzinumu 2/13 (Savienības pievienošanās ECPAK), 2014. gada 18. decembris (EU:C:2014:2454, 157. un 158. punkts).
60      Skat. ar turpmākām atsaucēm manus secinājumus lietā Komisija/Apvienotā Karaliste (Augstākās tiesas spriedums), C‑516/22, EU:C:2023:857, 76. punkts).
61      Skat. citstarp spriedumu, 2022. gada 22. novembris, Komisija/Padome (Pievienošanās Ženēvas aktam), (C‑24/20, EU:C:2022:911, 83. punkts).
62      Šajā jautājumā skat. Eliantonio, M., un Lees, E. (red.), The Legitimacy of EU Environmental Governance and the Role of the European Courts, Oxford University Press, 2025, it īpaši 7. nodaļa.
63      Atzinums 1/09 (Nolīgums, ar kuru tiek izveidota vienota sistēma strīdu izskatīšanai patentu jomā), 2011. gada 8. marts (EU:C:2011:123, 66. un 69. punkts).
64      LESD 277. pantā ir paredzēta “iebilde par prettiesiskumu”, kas ļauj veikt Savienības tiesību aktu tiesiskuma papildu pārbaudi. Tas ļauj jebkurai pusei tiesvedībā, kurā tiek apstrīdēts vispārēji piemērojams Savienības tiesību akts, atsaukties uz Līgumā noteiktajiem spēkā neesamības pamatiem, lai rosinātu akta nepiemērojamību pat pēc tam, kad ir beidzies termiņš, kurā šo aktu var apstrīdēt.
65      Šajā ziņā skat. citstarp spriedumus, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments (294/83, turpmāk tekstā – “spriedums Les Verts”, EU:C:1986:166, 23. punkts), Inuit, 92. punkts; un 2021. gada 15. jūlijs, FBF (C‑911/19, EU:C:2021:599, 60. punkts).
66      Spriedums, 2005. gada 30. jūnijs, Bosphorus Hava Yolları Turizm ve Ticaret Anonim Șirketi pret Īriju (CE:ECHR:2005:0630JUD004503698, 159.–165. punkts).
67      Voltērs (īstajā vārdā Fransuā Marī Aruē), “Kandids jeb Optimisms”, pirmo reizi publicēts 1759. gadā.
68      Šajā ziņā viens no piemēriem ir spriedums, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten (C‑268/15, EU:C:2016:874).
69      Līdzīgi, Bobek, M., “Why is it better to treat every provision of a directive as a (horizontally) directly effective one”, International Journal of Comparative Labour Law and Industrial Relations, 2023, 220. lpp. Skat. arī secinājumus lietā UPA, 64.–67. punkts.
70      Atsaucoties uz spriedumu, 2002. gada 26. februāris, Padome/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, 52. punkts). Skat. arī citstarp spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Club Hotel Loutraki u.c./Komisija (C‑131/15 P, EU:C:2016:989, 68. punkts).
71      Judikatūra, kas izriet no sprieduma, 1994. gada 9. marts, TWD Textilwerke Deggendorf (C‑188/92, EU:C:1994:90, 17. un 18. punkts). Skat. jaunākus spriedumus, 2015. gada 5. marts, Banco Privado Português un Massa Insolvente do Banco Privado Português (C‑667/13, EU:C:2015:151, 28. punkts un tajā minētā judikatūra), un 2018. gada 25. jūlijs, Georgsmarienhütte u.c. (C‑135/16, EU:C:2018:582, 43. un 44. punkts).
72      Skat., piemēram, ģenerāladvokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera [D. Ruiz‑Jarabo Colomer] secinājumus apvienotajās lietās Atzeni u.c. (C‑346/03 un C‑529/03, EU:C:2005:256, 88. punkts).
73      Skat. citstarp spriedumu, 2011. gada 17. marts, AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153), un rīkojumu, 2012. gada 14. februāris, AJD Tuna/Komisija (T‑329/08, EU:T:2012:72). Šajā ziņā skat. Mastroianni, R., un Pezza, A., “Striking the right balance: Limits on the right to bring an action under Article 263(4) of the Treaty on the Functioning of the European Union”, American University International Law Review, 2015, 743. lpp. Skat. arī nesenāk ģenerāladvokātes T. Čapetas [T. Ćapeta] secinājumus lietā WhatsApp Ireland/EDAK (C‑97/23 P, EU:C:2025:210, 174. un 175. punkts).
74      Šī tiesvedība faktiski notiek līdztekus tiesvedībai lietā C‑759/23, PJ Carroll un Nicoventures Trading, kurā sniedzu savus secinājumus 2025. gada 30. janvārī (C‑759/23, EU:C:2025:44) un kura pašlaik tiek izskatīta Tiesā.
75      C‑348/20 P, EU:C:2021:831, 191. punkts. Mans izcēlums.
76      Eiropas Parlamenta un Padomes Regula (EK) Nr. 1367/2006 (2006. gada 6. septembris) par to, kā Kopienas iestādēm un struktūrām piemērot Orhūsas Konvenciju par pieeju informācijai, sabiedrības dalību lēmumu pieņemšanā un iespēju griezties tiesu iestādēs saistībā ar vides jautājumiem (OV 2006, L 264, 13. lpp.), ar grozījumiem.
77      Skat. ģenerāladvokātes J. Kokotes secinājumus apvienotajās lietās EIB/ClientEarth un Komisija/EIB (C‑212/21 P un C‑223/21 P, EU:C:2022:1003, 47.–57. punkts).
78      Šajā nozīmē skat. spriedumu Nord Stream 2, 159.–163. punkts.
79      Šajā nozīmē skat. spriedumu Carvalho, 40. punkts. Skat. arī spriedumu, 2010. gada 2. marts, Arcelor/Parlaments un Padome (T‑16/04, EU:T:2010:54, 104. punkts). Tomēr tas, cik būtiski apstrīdētais tiesību akts ietekmē prasītāja stāvokli, varētu būt viens no faktoriem, ko kopā ar citiem var ņemt vērā, lai konstatētu individuālu skārumu. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 18. oktobris, Zippo Manufacturing un Zippo/Komisija (T‑402/20, EU:T:2023:640, 26. punkts).
80      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1965. gada 1. jūlijs, Toepfer un Getreide‑Import Gesellschaft/Komisija (106/63 un 107/63, EU:C:1965:65, 411. lpp.) un Piraiki‑Patraiki, 31. punkts.
81      Skat. lietas, kas minētas šo secinājumu 36. zemsvītras piezīmē.
82      Skat. it īpaši spriedumu Nederlandse Antillen. 57. un 62.–64. punkts.
83      Skat, ar atsauci uz judikatūru, ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Région de Bruxelles‑Capitale/Komisija (C‑352/19 P, turpmāk tekstā – secinājumi lietā Région de Bruxelles‑Capitale”, EU:C:2020:588, 62. punkts).
84      Skat. Padomes Lēmuma 91/482/EEK (1991. gada 25. jūlijs) par aizjūras zemju un teritoriju asociāciju ar Eiropas Ekonomikas kopienu (OV 1991, L 263, 1. lpp.) 109. pantu un IV pielikumu.
85      Skat. it īpaši spriedumu Nederlandse Antillen, 73. un 74. punkts.
86      Skat. šo secinājumu 3. punktu (mans izcēlums).
87      Skatīt, piemēram, spriedumu, 1983. gada 14. jūlijs, Spijker Kwasten/Komisija (C‑231/82, EU:C:1983:220, 9. punkts), un rīkojumus, 1996. gada 28. marts, Kik/Padome un Komisija (C‑270/95 P, EU:C:1996:155, 36. punkts), un 2003. gada 12. decembris, Bactria/Komisija (C‑258/02 P, EU:C:2003:675, 35. un 36. punkts). Skat. arī ģenerāladvokāta M. Lenca [M. Lenz] secinājumus lietā Codorniu/Padome (C‑309/89, EU:C:1992:406, 38. punkts), un ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Nord Stream 2/Parlaments un Padome (C‑348/20 P, EU:C:2021:831, 190. punkts).
88      Skat. ģenerāladvokāta M. Lenca secinājumus lietā Codorniu, 39. un 52. punkts.
89      Skat. spriedumu, 1999. gada 11. februāris, Antillean Rice Mills u.c./Komisija (C‑390/95 P, EU:C:1999:66, 28. punkts) (mans izcēlums).
90      Skat. spriedumu Codorniu, 22. punkts (mans izcēlums).
91      Skat. spriedumu Flaherty, 26. un 41. punkts (mans izcēlums).
92      Kā vienu no daudziem skat. Craig, P., un De Burca, G., 21. zemsvītras piezīme, minēts iepriekš, 512. lpp.
93      Skat., piemēram, 1998. gadā publicēto Tiesas pirmo gada pārskatu (par tiesu darbību 1997. gadā), it īpaši 172. un 178. lpp.
94      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 9. novembris, Volker und Markus Schecke un Eifert (C‑92/09 un C‑93/09, EU:C:2010:662, 85. punkts).
95      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Centraal Israëlitisch Consistorie van België u.c. (C‑336/19, EU:C:2020:1031, 65. punkts).
96      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 4. maijs, Philip Morris Brands u.c. (C‑547/14, EU:C:2016:325, 152.–156. punkts).
97      Skat. it īpaši Hartas 12. pantu (“Pulcēšanās un biedrošanās brīvība”) un 16. pantu (“Darījumdarbības brīvība”).
98      Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka prasības, ko cēlušas apvienības, ir pieņemamas trijos skaidri noteiktos gadījumos: pirmkārt, ja apvienība pārstāv tādu uzņēmumu intereses, kam pašiem ir tiesības celt prasību un tādējādi pašiem ir locus standi; otrkārt, ja apvienība ir individualizēta [nošķirta] tādēļ, ka ir skartas pašas apvienības intereses, un, treškārt, ja tiesību norma skaidri piešķir apvienībām vairākas procesuāla rakstura tiesības. Skat. ģenerāladvokātes L. Medinas secinājumus lietā China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products u.c./Komisija (C‑478/21 P, EU:C:2023:117, 35. punkts un tajā minētā judikatūra).
99      Tas nozīmē, ka ierosinātā pieticīgā judikatūras paplašināšanās i) galvenokārt attieksies uz situācijām, kurās prasītājam, visticamāk, nav piekļuves valsts tiesai, kas varētu vērsties Tiesā ar lūgumu lemt par attiecīgā Savienības tiesību akta spēkā esamību saskaņā ar LESD 267. pantu (jo valsts līmenī varētu nebūt īstenošanas tiesību akta), un ii) izslēgs iespēju izmantot prasību atcelt tiesību aktu actio popularis veidā.
100      Tas arī nozīmē, ka tiktu stiprināta apstrīdēto aktu tiesiskā drošība, jo Savienības tiesās īsā laikposmā tiktu izskatīts jebkurš jautājums par spēkā esamību, atšķirībā no lietām, kas tiek iesniegtas Tiesā saskaņā ar LESD 267. pantu un var tikt skatītas vairākus gadus.
101      Skat. ģenerāladvokāta M. Bobeka secinājumus lietā Région de Bruxelles‑Capitale, 142. punkts.
102      Skat. sīkāk manus secinājumus lietā ECB/Crédit lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844, 41.–74. punkts).
103      Secinājumi lietā Djurgården‑Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:421, 62. punkts).
104      Secinājumi lietā Greenpeace Council u.c/Komisija (C‑321/95 P, EU:C:1997:421, 117. punkts).
105      Līdzīgi, Harding, C., “The Private Interest in Challenging Community Action”, European Law Review, 1980, 354. lpp.
106      Skat., piemēram, Hoge Raad der Nederlanden (Nīderlandes Augstākā tiesa), spriedums, 2019. gada 20. septembris, Nīderlandes valsts/Stichting Urgenda (19/00135, NL:HR:2019:2007); Bundesverfassungsgericht (Federālā konstitucionālā tiesa, Vācija), rīkojums, 2021. gada 24. marts, Klimabeschluss (1 BvR 2656/18, 1 BvR 288/20, 1 BvR 96/20, 1 BvR 78/20, DE:BVerfG:2021:rs20210324.1bvr265618), Conseil d’État (Valsts padome), lēmums, 2021. gada 1. jūlijs, Commune de Grande‑Synthe/Francija (Nr. 427301, FR:CECHR:2021:427301.20210701).
107      ECT spriedums, 2024. gada 9. aprīlis, Verein Klimaseniorinnen Schweiz u.c. pret Šveici (CE:ECHR:2024:0409JUD005360020) (turpmāk tekstā – “Klimaseniorinnen”), un lēmumi, 2024. gada 9. aprīlis, Duarte Agostinho u.c. pret Portugāli un 32 citiem (CE:ECHR:2024:0409DEC003937120), un 2024. gada 9. aprīlis, Carême pret Franciju (CE:ECHR:2024:0409DEC000718921).
108      2024. gada 21. maija konsultatīvais atzinums, lieta Nr. 31/2022, Mazo salu valstu komisijas iesniegtais pieprasījums par klimata pārmaiņām un starptautiskajām tiesībām.
109      Tikai piemēra pēc, jau 1985. gadā Tiesa ir atzinusi, ka vides aizsardzība ir “viens no Kopienas pamatmērķiem” (spriedums, 1985. gada 7. februāris, ADBHU (240/83, EU:C:1985:59, 13. punkts), lai gan tā laika Kopienas līgumos tobrīd nebija nevienas skaidras atsauces uz vidi. Mūsdienās vides augsta līmeņa aizsardzības un kvalitātes uzlabošanas nodrošināšana ir viens no Eiropas Savienības mērķiem (LES 3. pants), un cilvēku veselības un vides aizsardzības prasības ir jāintegrē, nosakot un īstenojot Eiropas Savienības politiku un darbības citās jomās (LESD 9. un 11. pants).
110      Spriedums, 2020. gada 17. decembris, Centraal Israëlitisch Consistorie van België u.c. (C‑336/19, EU:C:2020:1031, 77. punkts).
111      Spriedumi, 1982. gada 6. oktobris, Cilfit u.c. (283/81, EU:C:1982:335), un 2021. gada 6. oktobris, Consorzio Italian Management un Catania Multiservizi (C‑561/19, EU:C:2021:799).
112      Skat. manus secinājumus lietā KUBERA (C‑144/23, EU:C:2024:522, 90.–99. punkts).
113      Skat. plašāk, Mancini, G. F., un Keeling, D. T., “Democracy and the European Court of Justice”, The Modern Law Review, 1994, Nr. 2, 175.–190. lpp.
114      Spriedums, 1965. gada 1. aprīlis, Sgarlata u.c./Komisija (40/64, EU:C:1965:36, 227. lpp.).
115      Spriedumi, 1963. gada 5. februāris, van Gend & en Loos (26/62, EU:C:1963:1), un 1964. gada 15. jūlijs, Costa (6/64, EU:C:1964:66).
116      Spriedums, 1963. gada 5. februāris, van Gend & en Loos (26/62, EU:C:1963:1, 12. lpp.) (mans izcēlums).
117      Spriedumi, 1969. gada 12. novembris, Stauder (29/69, EU:C:1969:57, 7. punkts), 1980. gada 29. oktobris, Roquette Frères/Padome (138/79, EU:C:1980:249, 33. punkts), un Les Verts, 23. punkts.
118      Skat. it īpaši LES 11. pantu un LESD 15. pantu.
119      Skat. nesenāko – spriedumu Carvalho, 69. punkts un tajā minētā judikatūra.
120      Skat. spriedumu, 2020. gada 9. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija (C‑575/18 P, EU:C:2020:530, 52. punkts un tajā minētā judikatūra).
121      Skat., piemēram, spriedumus, Les Verts, 33. punkts, UPA, 44. punkts, un 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija (C‑402/05 P un C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 281. un 316. punkts).
122      Skat. it īpaši spriedumus, 2016. gada 19. jūlijs, H/Padome u.c. (C‑455/14 P, EU:C:2016:569, 58. punkts), 2017. gada 28. marts, Rosneft (C‑72/15, EU:C:2017:236, 72.–75. punkts), un KS un KD, 77. un 115.–119. punkts.
123      Skat. spriedumu, 2021. gada 22. jūnijs, Venecuēla/Padome (Trešās valsts skārums) (C‑872/19 P, EU:C:2021:507, 48.–52. punkts).
124      Skat. spriedumu, 2019. gada 5. novembris, ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c. (C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 54.–63. punkts).
125      Skat. citstarp spriedumus, 1992. gada 3. decembris, Oleificio Borelli/Komisija (C‑97/91, EU:C:1992:491, 13. punkts), 2009. gada 15. oktobris, Djurgården‑Lilla Värtans Miljöskyddsförening (C‑263/08, EU:C:2009:631, 45. punkts), 2011. gada 8. marts, Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125, 30. un 31. punkts), 2013. gada 5. decembris, Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León (C‑413/12, EU:C:2013:800, 13. punkts), 2019. gada 29. jūlijs, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, 78. punkts), kā arī 2022. gada 17. maijs, Unicaja Banco (C‑869/19, EU:C:2022:397, 39. un 40. punkts).
126      Skat. attiecīgi secinājumus apvienotajās lietās Padome un Parlaments/Komisija un Komisija/Vereniging Milieudefensie un Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (no C‑401/12 P līdz C‑403/12 P, EU:C:2014:310, 132. punkts), un secinājumus lietā Région de Bruxelles‑Capitale, 117. punkts.
127      Skat., piemēram, Arnull, A., “The action for annulment: A case of double standards?”, no O’Keeffe, D., un Bavasso, A. (red.), Judicial review in the European Union, Kluwer, 2000, 185. lpp., un Krämer, L., “Access to environmental justice: the double standards of the ECJ”, Journal for European Environmental & Planning Law, 2017, 159. lpp.
128      Skat. 45.–48. punktu secinājumos lietā Unión de Pequeños Agricultores/Padome (C‑50/00 P, EU:C:2002:197): citstarp lietas dalībnieki pilnībā apmainās ar apsvērumiem, lielāka iespēja trešām personām iestāties lietā un lielāka tiesiskā drošība, ņemot vērā prasību aktu apstrīdēt īsā termiņā.
129      Secinājumi lietā Stichting Woonpunt u.c./Komisija (C‑132/12 P, EU:C:2013:335, 59.–63. punkts).
130      Skat. šo secinājumu 45. un 64. punktu.
131      Skat. citstarp ECT spriedumus, 1979. gada 9. oktobris, Airey pret Īriju (CE:ECHR:1979:1009JUD000628973, 24. punkts), 1983. gada 8. decembris, Pretto u.c. pret Itāliju (CE:ECHR:1983:1208JUD000798477, 21. punkts), 1990. gada 23. oktobris, Moreira de Azevedo pret Portugāli (CE:ECHR:1990:1023JUD001129684, 66. punkts), 1993. gada 27. oktobris, Dombo Beheer B.V. pret Nīderlandi (CE:ECHR:1993:1027JUD001444888, 33. punkts), un 2008. gada 17. janvāris, Biryukov pret Krieviju (CE:ECHR:2008:0117JUD001481002, 37. punkts).
132      Skat. 107. zemsvītras piezīmi.
133      Pievienošanās instrumentu projekta galīgā konsolidētā versija, ko 46+1 grupa provizoriski apstiprināja savā 18. sanāksmē, 46+1(2023)36, 2023. gada 17. marts (pieejama Eiropas Padomes tīmekļa vietnē).
134      Skat. 58. zemsvītras piezīmi.
135      Skat., piemēram, Iglesias Sánchez, S., “The jurisdiction of European courts in the CFSP: Between exceptionalism and consistency of legal remedies in a Union based on the rule of law”, EU Law Live, Week‑end Edition, 2025. gada 9. maijs.
136      Skat. šo secinājumu 79. punktu.
137      Skat. Direktīvas 2014/40 2. panta 28. punktu, 5. panta 6. un 7. punktu, 7. panta 12. punktu, 11. panta 6. punktu un 28. panta 2. un 3. punktu.
138      Apelācijas sūdzības iesniedzējas savukārt šo punktu apstrīd. Skat. šo secinājumu 169. punktu.
139      Skat. apstrīdētā tiesību akta 5. un 6. apsvērumu un 5. apsvērumā minēto Komisijas ziņojumu (skat. šo secinājumu 12. punktu).
140      Skat. sprieduma (minēts pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā) 73.–77. punktu.
141      Skat. sprieduma (arī minēts pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā) 60.–62. punktu.
142      Spriedums, 2006. gada 22. jūnijs (C‑182/03 un C‑217/03, EU:C:2006:416, 61.–64. punkts).
143      Skat. citstarp spriedumus, 1985. gada 20. marts, Timex/Padome un Komisija (264/82, EU:C:1985:119, 14. un 15. punkts), 1990. gada 11. jūlijs, Neotype Techmashexport/Komisija un Padome (C‑305/86 un C‑160/87, EU:C:1990:295, 19. un 20. punkts), un 2014. gada 18. septembris, Valimar (C‑374/12, EU:C:2014:2231, 30.–32. punkts). Skat. arī vispārīgāk ģenerāladvokāta Ī. Bota [Y. Bot] secinājumus lietā Philips Lighting Poland un Philips Lighting/Padome (C‑511/13 P, EU:C:2015:206, 92.–106. punkts).
144      Šajā nozīmē skat. spriedumus, 1991. gada 16. maijs, Extramet Industrie/Padome (C‑358/89, EU:C:1991:214, 17. punkts), 2022. gada 18. maijs, Uzina Metalurgica Moldoveneasca/Komisija (T‑245/19, EU:T:2022:295, 66. un 69. punkts), 2023. gada 18. oktobris, Zippo Manufacturing un Zippo/Komisija (T‑402/20, EU:T:2023:640, 26. un 28. punkts), un 2024. gada 20. jūnijs, Euranimi/Komisija (C‑252/23 P, EU:C:2024:538, 38.–40. punkts).
145      Skat. šo secinājumu 36., 43.–45., 57. un 78. punktu un tajos minēto judikatūru.