62003CJ0514_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑514/03
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
ko 2003. gada 8. decembrī cēla
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv M. Patakja [ M. Patakia ] un L. Eskobars Gerero [ L. Escobar Guerrero ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Spānijas Karalisti, ko pārstāv E. Brakehaiss Konesa [ E. Braquehais Conesa ], pārstāvis, kas norādīja adresi Luksemburgā,
atbildētāja.
TIESA (pirmā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs P. Janns [ P. Jann ], tiesneši K. Šīmans [ K. Schiemann ], N. Kolnerika [ N. Colneric ], H. N. Kunja Rodrigess [ J. N. Cunha Rodrigues ] un E. Levits (referents),
ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
noklausījusies ģenerāladvokātes secinājumus tiesas sēdē 2005. gada 7. jūlijā,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka:
– ieviešanas noteikumos paredzot, ka privātiem apsardzes pakalpojumus sniedzošiem uzņēmumiem un to darbiniekiem jābūt Spānijas pilsonībai;
– paredzot, ka privātiem apsardzes uzņēmumiem ārvalstnieku reģistrācijas sistēmas ietvaros:
a) visos gadījumos jābūt juridiskai personai,
b) jābūt noteikta apmēra pamatkapitālam, neņemot vērā, ka šis uzņēmums nav pakļauts tādiem pašiem pienākumiem tā dibināšanas valstī,
c) jāpārskaita drošības nauda Caja General de Depósitos, neņemot vērā iespējamo drošības naudas pārskaitījumu izcelsmes dalībvalstī,
d) jānodarbina noteikts darbinieku skaits;
– paredzot, ka privāta ārvalsts apsardzes uzņēmuma darbiniekiem jāsaņem jauna īpaša atļauja Spānijā, kaut arī tie jau ir saņēmuši līdzīgu atļauju minētā uzņēmuma dibināšanas dalībvalstī,
un nepakļaujot privātās apsardzes nozares profesijas Kopienu profesionālo kvalifikāciju atzīšanas sistēmai,
Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EKL 43. un 49. pants, kā arī Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīva 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (OV L 19, 16. lpp.), un Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai, lai papildinātu Direktīvu 89/48/EEK (OV L 209, 25. lpp.).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
2. Direktīvu 89/48 un 92/51 mērķis ir ieviest diplomu atzīšanas sistēmas, lai atvieglotu Kopienu valstu pilsoņiem veikt tās profesionālās darbības, kas attiecīgajā dalībvalstī ir atkarīgas no pēcvidusskolas izglītības esamības. Kamēr Direktīva 89/48 attiecas uz tādiem augstākās izglītības diplomiem, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību, Direktīva 92/51 attiecas uz diplomiem, kas apliecina pēcvidusskolas kursa pabeigšanu, kura ilgums ir vismaz gads vai līdzvērtīgs, šīs direktīvas 1. pantā definēts ilgums.
3. Direktīvas 92/51 1. pants nosaka:
“Šajā direktīvā lietotas šādas definīcijas:
[..]
c) kompetences atestāts: jebkāds kvalifikācijas pierādījums
– kas apliecina izglītību, kura nav daļa no kopuma, kas veido diplomu Direktīvas 89/48/EEK nozīmē vai diplomu vai sertifikātu šīs direktīvas nozīmē, vai arī
– kas, neprasot iepriekšējās izglītības pierādījumus, izsniegts pēc to personisko iezīmju, profesionalitātes vai zināšanu novērtēšanas, kuras saistībā ar lūguma iesniedzēja darbību kādā profesijā par būtiskām atzinusi iestāde, kas norādīta saskaņā ar dalībvalsts normatīvajiem un administratīvajiem aktiem;
[..]
e) reglamentēta profesija: reglamentēta profesionālā darbība vai darbību kopums, ko dalībvalstī ietver šī profesija;
f) reglamentēta profesionālā darbība: profesionālā darbība, kuras uzsākšanai vai veikšanai vai kādam veikšanas veidam dalībvalstī saskaņā ar normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem tieši vai netieši ir vajadzīgs izglītības pierādījums vai kompetences atestāts. Reglamentētas profesionālās darbības veidi ir šādi:
– darbība, izmantojot profesionālo nosaukumu, ciktāl šāda nosaukuma izmantošana ir atļauta vienīgi normatīvajos vai administratīvajos aktos paredzēta izglītības pierādījuma vai kompetences atestāta turētājiem [..]
[..]”
4. Direktīvas 92/51 8. pants ir izteikts šādā redakcijā:
“Gadījumos, kad darbības sākšana vai veikšana reglamentētā profesijā uzņēmējā dalībvalstī ir atkarīga no kompetences atestāta esamības, kompetentā iestāde nedrīkst, pamatojot to ar neatbilstīgu kvalifikāciju, atteikties atļaut kādas dalībvalsts pilsonim uzsākt vai veikt darbību šajā profesijā ar tādiem pašiem nosacījumiem, kādi attiecas uz šīs dalībvalsts pilsoņiem:
a) ja lūguma iesniedzējam ir kompetences atestāts, kas kādā citā dalībvalstī vajadzīgs, lai uzsāktu vai veiktu darbību tajā pašā profesijā attiecīgajā dalībvalstī, ja šāds atestāts izsniegts kādā no dalībvalstīm,
vai
b) ja lūguma iesniedzējs iesniedz kvalifikācijas pierādījumus, kas iegūti kādā citā dalībvalstī,
un kas sniedz tādas garantijas, jo īpaši veselības aizsardzības, drošības, vides aizsardzības un patērētāju tiesību aizsardzības jomā, kuras atbilst uzņēmējas dalībvalsts normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētajām garantijām.
Ja lūguma iesniedzējs neiesniedz šādu atestātu vai kvalifikācijas pierādījumus, tad piemēro uzņēmējas dalībvalsts normatīvos un administratīvos aktus.”
Valsts tiesiskais regulējums
5. Spānijā privāto apsardzes uzņēmumu darbību reglamentē 1992. gada 30. jūlija likums Nr. 23/1992 par privātajiem apsardzes pakalpojumiem (1992. gada 4. augusta BOE
Nr. 186, 27116. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par privātajiem apsardzes pakalpojumiem”) un 1994. gada 9. decembra Karaliskais dekrēts Nr. 2364/1994, ar ko apstiprina noteikumus par privātajiem apsardzes pakalpojumiem (1995. gada 10. janvāra BOE
Nr. 8, 779. lpp.; turpmāk tekstā – “Noteikumi par privātajiem apsardzes pakalpojumiem”).
6. Likuma par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 5. panta 1. punkts ietver izsmeļošu sarakstu ar sešām to pakalpojumu kategorijām, kurus var sniegt privātie apsardzes uzņēmumi, tas ir:
– īpašuma, telpu, izrāžu, sacensību vai sapulču uzraudzība un aizsardzība;
– noteiktu personu aizsardzība;
– monētu, naudaszīmju, vērtspapīru un vērtīgu vai bīstamu priekšmetu noguldīšana, uzraudzība, pārbaude un šķirošana, kā arī šo priekšmetu transportēšana un izplatīšana;
– apsardzes mehānismu, iekārtu un sistēmu uzstādīšana un uzturēšana;
– uztveršanas centrāļu apsaimniekošana, trauksmes signālu pārbaude un pārraide un to pārraidīšana drošības spēkiem, kā arī tādu atbildes pakalpojumu sniegšana, kas neietilpst šo drošības spēku kompetencē;
– plānošana un palīdzība saistībā ar likumā paredzētajām apsardzes darbībām.
7. Saskaņā ar minētā likuma 7. panta 1. punktu uzņēmumam, kas vēlas sniegt šādus pakalpojumus, ir jāsaņem administratīva atļauja, reģistrējoties Iekšlietu ministrijas uzturētā reģistrā. Lai varētu veikt reģistrāciju, attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt juridiskai personai, kas atbilst vienam no četriem valsts tiesībās noteiktajiem sabiedrību veidiem. Turklāt Noteikumi par privātajiem apsardzes pakalpojumiem pakļauj iepriekš minētās atļaujas piešķiršanu citiem nosacījumiem, kas atšķiras atkarībā no attiecīgā uzņēmuma veiktās darbības vai darbību veida.
8. Tādējādi attiecīgajam uzņēmumam ir jābūt minimālajam pamatkapitālam un jāiesniedz garantija. Šī pamatkapitāla un garantijas apmērs ir sakārtoti pēc hierarhijas principiem ne tikai atkarībā no uzņēmuma veiktās darbības vai darbību veida, bet arī atkarībā no tā ģeogrāfiskās darbības apmēra valsts teritorijā. Garantija ir jāiesniedz Spānijas organizācijā Caja General de Depósitos .
9. Vienā no tā pielikumiem Noteikumi par privātajiem apsardzes pakalpojumiem uzliek apsardzes uzņēmumiem noteiktas īpašas prasības, ņemot vērā to veiktās darbības veidus. Gadījumā, kad šī darbība ir vērtīgu vai bīstamu priekšmetu transportēšana un izplatīšana vai apsardzes mehānismu, iekārtu un sistēmu uzstādīšana un uzturēšana, attiecīgi ir nepieciešams:
“1. Vērtīgi vai bīstami priekšmeti
a) [..]
b) Otrā fāze
1. o 	Grupa, kas sastāv no apsardzes vadītāja un vismaz trīsdesmit apsargiem, ja uzņēmuma darbība aptver valsts teritoriju, un sešiem apsargiem, plus trīs katrai provincei, ja darbība aptver autonomu komūnu.
[..]
2. Sprāgstvielas
a) [..]
b) Otrā fāze
1. Grupa, kas sastāv vismaz no diviem apsargiem, kuri specializējušies sprāgstvielu jomā, katram sprāgstvielas transportējošajam transportlīdzeklim, kas ir uzņēmuma rīcībā, un apsardzes vadītāja, ja apsargu skaits pārsniedz piecpadsmit.
[..]
5. Apsardzes mehānismu, ierīču un sistēmu uzstādīšana un uzturēšana
[..]
2. o Otrā fāze
a) Grupa, kas sastāv vismaz no viena inženiera tehniķa un pieciem instalētājiem tiem uzņēmumiem, kuru darbība aptver valsts teritoriju, un viena inženiera tehniķa un diviem instalētājiem tiem uzņēmumiem, kuru darbība aptver autonomu komūnu.”
10. Saskaņā ar Likuma par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 10. pantu apvienojumā ar Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 53. pantu visiem privātos apsardzes pakalpojumus sniedzošo uzņēmumu darbiniekiem ir jāsaņem atļauja no Iekšlietu ministrijas. Šim nolūkam darbiniekam jābūt pilngadīgam, tas nedrīkst būt sasniedzis vecuma limitu, kas noteikts reglamentējošajos noteikumos, tam jābūt fiziskajām un psiholoģiskajām spējām, kas nepieciešamas tā funkciju veikšanai, un tam jābūt nokārtojušam nepieciešamos pārbaudījumus, kas apliecina tā zināšanas un spējas.
11. It īpaši attiecībā uz privātdetektīva profesijas veikšanu Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 54. panta 5. punkta b) apakšpunkts turklāt paredz, ka attiecīgajām personām ir jābūt privātdetektīva diplomam. Šo diplomu izsniedz, ja iegūta noteikta izglītība, pabeigti speciāli kursi un nokārtoti spēju pārbaudes eksāmeni.
12. Direktīva 89/48 un Direktīva 92/51 valsts tiesībās tika transponētas attiecīgi ar 1991. gada 25. oktobra Karalisko dekrētu Nr. 1665/1991, kas reglamentē vispārējo sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, kas izsniegti Eiropas Savienības dalībvalstīs un ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību (1991. gada 22. novembra BOE
Nr. 280, 37916. lpp.), un ar 1995. gada 4. augusta Karalisko dekrētu Nr. 1396/1995, kas reglamentē otro vispārējo sistēmu Eiropas Savienības dalībvalstu un pārējo valstu, kas parakstījušas Līgumu par Eiropas ekonomisko zonu, profesionālās izglītības un mācību atzīšanai un kas papildina to, kas ieviests ar Karalisko dekrētu Nr. 1665/1991 (1995. gada 18. augusta BOE
Nr. 197, 25657. lpp.). Šo divu dekrētu pielikumos ietverti to reglamentēto profesiju saraksti, uz kurām attiecas konkrētie atzīšanas mehānismi. Tomēr Noteikumos par privātajiem apsardzes pakalpojumiem paredzētās profesijas nav iekļautas šajos sarakstos.
Pirmstiesas procedūra un rakstveida process Tiesā
13. 1997. gadā Komisija cēla pirmo prasību par valsts pienākumu neizpildi pret Spānijas Karalisti saistībā ar atsevišķām Likuma un Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem tiesību normām. 1998. gada 29. oktobra spriedumā lietā C‑114/9 7 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑6717. lpp.), kas tika pieņemts šīs prasības ietvaros, Tiesa atzina, ka, atstājot spēkā Likuma par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 7., 8. un 10. pantu, kas paredz piešķirt privāto apsardzes pakalpojumu sniegšanas atļaujas uzņēmumiem, kam ir Spānijas pilsonība, un izsniedzot apsardzes darbinieku licences tikai Spānijas pilsoņiem, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek EK līgums.
14. Ar 1999. gada 29. novembra vēstuli Komisija darīja zināmu Spānijas valdībai, ka valsts tiesiskais regulējums privāto apsardzes pakalpojumu jomā joprojām pārkāpj Kopienu tiesības.
15. Noteiktajā termiņā nesaņemot atbildi no Spānijas valdības, Komisija 2000. gada 24. jūlijā nosūtīja argumentētu atzinumu, aicinot Spānijas Karalisti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai izbeigtu minētos pārkāpumus divu mēnešu termiņā no šī atzinuma paziņošanas. Uzskatot, ka apsvērumi, ko Spānijas valdība sniedza, atbildot uz minēto argumentēto atzinumu, nav pietiekami, Komisija cēla šo prasību.
16. Savā replikas rakstā Komisija ņēma vērā, ka pēc iepriekš minētā sprieduma lietā Komisija/Spānija Spānijas iestādes ir izdarījušas grozījumus Likumā un Noteikumos par privātajiem apsardzes pakalpojumiem, atceļot ar pilsonību saistīto nosacījumu. Komisija tādējādi atsauca savu iebildumu attiecībā uz šo nosacījumu, paturot spēkā pārējos iebildumus.
Par prasību
17. Savas prasības atbalstam Komisija izvirza sešus iebildumus, kas būtībā attiecas uz nosacījumiem, kas Spānijas tiesību aktos paredzēti privātu apsardzes pakalpojumu sniegšanai Spānijā.
18. Šos iebildumus var definēt šādi:
1) nosacījuma, kas paredz, ka privātajiem apsardzes uzņēmumiem vienmēr jābūt juridiskās personas statusam, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;
2) nosacījuma, kas paredz, ka šādam uzņēmumam jābūt minimālajam pamatkapitālam, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;
3) nosacījuma, kas paredz, ka šādam uzņēmumam ir jāpārskaita drošības nauda Spānijas organizācijai Caja General de Depósitos, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;
4) nosacījuma, kas paredz, ka šādam uzņēmumam jānodarbina minimālais darbinieku skaits, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;
5) nosacījuma, kas paredz, ka darbiniekiem, kas nodrošina drošību un kas veic savu darbību Spānijā, ir nepieciešama īpaša atļauja, nesaderība ar EKL 43. un 49. pantu;
6) Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 pārkāpums sakarā ar to, ka nepastāv profesionālo kvalifikāciju atzīšana.
19. Pirms katra šī iebilduma pamatotības pārbaudes ir jānorāda argumenti, kurus lietas dalībnieki izvirzījuši sākotnēji, kā arī jāatgādina vispārējie principi, kas definēti Tiesas pastāvīgajā judikatūrā.
Vispārēji apvērumi
Lietas dalībnieku argumenti
20. Komisija atzīst, ka privātā apsardzes pakalpojumu darbība nav saskaņota Kopienu līmenī. Tomēr Spānijas tiesību ierobežojošie noteikumi šajā jautājumā neievēro pamatprasības, kas noteiktas Tiesas pastāvīgajā judikatūrā saistībā ar EKL 43. un 49. pantu. Komisija īpaši apstrīd šķietamo privātās drošības un valsts drošības ciešo saikni. Komisija uzskata, ka attiecīgo uzņēmumu ieguldījums valsts drošības uzturēšanā neatšķiras no tā, ko varētu prasīt no visām personām. Šajā gadījumā Komisija apgalvo – tas, ka privāts ārvalsts apsardzes uzņēmums tiek pakļauts tādām pašām prasībām kā Spānijas uzņēmumi – neņemot vērā pienākumus, garantijas un normas, kas, iespējams, jau piemēroti šim pašam uzņēmumam citā dalībvalstī – ir nepamatots tā uzņēmējdarbības veikšanas Spānijas teritorijā traucējums un lielā mērā atturošs faktors pārrobežu pakalpojumu sniegšanai šajā nozarē, īpaši attiecībā uz maziem un vidējiem uzņēmumiem.
21. Spānijas valdība apgalvo, ka privātā drošība ir cieši saistīta ar valsts drošību, kuru tā papildina. Tādējādi liela daļa no šīs nozares darbībām ir saistītas ar noteiktu līdzekļu izmantošanu, kas parasti nav atļauti (tostarp šaujamieroči). Šīs darbības tāpat var būtiski ietekmēt pilsoņu tiesību un brīvību brīvu īstenošanu. Līdz ar to šajā nozarē dalībvalsts var likumīgi izmantot intervences un kontroles pasākumus, kas nebūtu attaisnoti citās nozarēs. Tā kā runa ir par nozari, kas nav saskaņota Kopienu līmenī, tās tiesiskais regulējums citās dalībvalstīs var radikāli atšķirties no Spānijas tiesiskā regulējuma, kā rezultātā rodas nepieciešamība nodrošināt, lai tiktu ievērotas īpašās, Spānijā pastāvošās prasības, tostarp saistībā ar terorisma problēmu.
Tiesas vērtējums
22. Savā prasībā Komisija atsaucas gan uz EKL 43. pantu, kas garantē brīvību veikt uzņēmējdarbību, gan uz EKL 49. pantu, kas attiecas uz pakalpojumu sniegšanas brīvību. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka galvenais elements, lai nošķirtu attiecīgās šo divu noteikumu piemērošanas jomas, ir jautājums, vai attiecīgais saimnieciskās darbības subjekts ir vai nav dibināts tajā dalībvalstī, kurā tas piedāvā attiecīgo pakalpojumu (uzņemošā dalībvalsts). Ja šis subjekts ir tajā dibināts kā galvenais vai sekundārais uzņēmums, tā situācija ietilpst brīvības veikt uzņēmējdarbību principa EKL 43. panta izpratnē piemērošanas jomā. Pretējā gadījumā tas kvalificējams kā “pārrobežu pakalpojumu sniedzējs” un uz to attiecas pakalpojumu sniegšanas brīvības princips, kas paredzēts EKL 49. pantā (šajā sakarā skat. 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard, Recueil, I‑4165. lpp., 25.–28. punkts, un 2003. gada 11. decembra spriedumu lietā C‑215/01 Schnitzer, Recueil, I‑14847. lpp., 28.–32. punkts). Pašreizējās prasības ietvaros attiecīgie valsts normatīvie un administratīvie noteikumi ir vienādi piemērojami gan privātiem apsardzes uzņēmumiem, kas dibināti Spānijas teritorijā, gan tādiem uzņēmumiem, kas dibināti citās dalībvalstīs un kuru darbībai Spānijā ir gadījuma vai pagaidu raksturs.
23. Privātie apsardzes pakalpojumi līdz pat šai dienai nav saskaņoti Kopienu līmenī. Lai gan ir tiesa, ka šādā situācijā dalībvalstis principā ir kompetentas noteikt nosacījumus šo darbību veikšanai šajā nozarē, tomēr tām sava kompetence ir jārealizē, ievērojot Līgumā garantētās pamatbrīvības (skat. 2000. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑58/98 Corsten, Recueil, I‑7919. lpp., 31. punkts; 2001. gada 1. februāra spriedumu lietā C‑108/96 Mac Quen  u.c., Recueil, I‑837. lpp., 24. punkts, un 2002. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑294/00 Gräbner, Recueil, I‑6515. lpp., 26. punkts).
24. Saskaņā ar Tiesas judikatūru EK līguma 59. pants (jaunajā redakcijā – 49. pants) prasa ne tikai izbeigt jebkāda veida diskrimināciju pret citā dalībvalstī dibinātu pakalpojumu sniedzēju tā pilsonības dēļ, bet arī atcelt jebkāda veida ierobežojumus pat tad, ja tie ir vienādi piemērojami gan attiecīgās valsts, gan citu dalībvalstu pakalpojumu sniedzējiem un ja tie pēc būtības var aizliegt vai citādi traucēt citā dalībvalstī nodibinātā pakalpojuma sniedzēja darbībām valstī, kurā tas likumīgi sniedz līdzīgus pakalpojumus (1994. gada 9. augusta spriedums lietā C‑43/93 Vander Elst, Recueil, I‑3803. lpp., 14. punkts, un 2001. gada 29. novembra spriedums lietā C‑17/00 De Coster, Recueil, I‑9445. lpp., 29. punkts).
25. Turklāt Tiesa ir jau nospriedusi, ka minētais 59. pants iestājas pret jebkāda veida valsts tiesību aktu piemērošanu, kas padara pakalpojumu sniegšanu starp dalībvalstīm grūtāku par pakalpojumu sniegšanu tikai vienas dalībvalsts teritorijā (iepriekš minētais spriedums lietā De Coster, 30. punkts).
26. Tāpat ir jāatgādina, ka jebkādi valsts pasākumi, kas var traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgu minēto brīvību īstenošanu, var būt pamatoti tikai tad, ja tie atbilst četriem nosacījumiem: tie ir piemērojami nediskriminējošā veidā, tie atbilst neatliekamām sabiedrības interesēm, ir piemēroti attiecīgā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas nepieciešams mērķa sasniegšanai (tostarp skat. 1993. gada 31. marta spriedumu lietā C‑19/92 Kraus, Recueil, I‑1663. lpp., 32. punkts; 2000. gada 4. jūlija spriedumu lietā C‑424/97 Haim, Recueil, I‑5123. lpp., 57. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Mac Quen  u.c., 26. punkts).
27. Parasti šāds pasākums, ja tā rezultātā garantēto tiesību īstenošanai tiek uzlikti zināmi nosacījumi, var būt pamatots tikai tiktāl, ciktāl minētās sabiedrības intereses nenodrošina noteikumi, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā dibināšanas dalībvalstī (iepriekš minētais spriedums lietā Corsten, 35. punkts). Citiem vārdiem sakot, kā to savu secinājumu 45. punktā norāda ģenerāladvokāte, uzņemošās dalībvalsts iestādēm principā ir jāņem vērā nosacījumi, kurus attiecīgie saimnieciskās darbības subjekti un to darbinieki jau izpilda savā izcelsmes valstī.
28. Visbeidzot, attiecībā uz Spānijas valdības argumentu par privātās drošības un valsts drošības jomu ciešo saikni Tiesa jau ir atzinusi, ka EKL 46. panta 1. punktā paredzētais izņēmums, kas valsts drošības interesēs atļauj dalībvalstīm piemērot īpašu režīmu ārvalstniekiem, nav piemērojams vispārējai privāto apsardzes uzņēmumu sistēmai (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Spānija, 45. un 46. punkts; kā arī 2000. gada 9. marta spriedums lietā C‑355/98 Komisija/Beļģija, Recueil, I‑1221. lpp., 28. un 30. punkts).
Par pirmo iebildumu attiecībā uz uzņēmuma juridisko formu
Lietas dalībnieku argumenti
29. Komisija uzskata, ka privāta apsardzes uzņēmuma pienākums gandrīz visos gadījumos būt juridiskai personai liecina par to, ka citā dalībvalstī dibināta persona, kas tur likumīgi sniedz tādus pat pakalpojumus kā pamata prāvā, tiek piespiesta būt par juridisku personu, lai varētu veikt tās darbību Spānijā, pat pagaidu vai gadījuma rakstura darbību. Šī prasība, kurai principā nav nekāda tieša sakara ar paša uzņēmuma darbību, nav lietderīga, lai nodrošinātu minēto pakalpojumu saņēmēju aizsardzību un aizsargātu valsts drošību. Visus Spānijas tiesiskajā regulējumā paredzētos nosacījumus faktiski varētu izpildīt, neprasot, lai uzņēmums ir juridiska persona.
30. Spānijas valdība atbild – iespēja, ka attiecīgos pakalpojumus sniegs fiziskas personas, radītu ne tikai virkni praktisku problēmu, bet būtu nepieņemama arī no valsts drošības viedokļa. Pirmkārt, lai atļautu fiziskām personām sniegt visus strīdīgos pakalpojumus, ir jāpārskata pastāvošie pienākumi šaujamieroču turēšanas jomā, kas Spānijā ir ļoti strikti. Otrkārt, noteiktu fiziskās personas veiktu pakalpojumu sniegšana izslēgtu efektīvas komunikācijas iespēju starp apsargiem un sabiedrības administrāciju – komunikāciju, kurai var būt vitāla nozīme aizsargāto personu un pašu apsargu drošībai. Treškārt, pastāvētu sajaukšanas risks sakarā ar darbinieku uniformu daudzveidību. Vispārējā veidā iepriekš minēto noteikumu mīkstināšana samazinātu drošības garantijas, kuras Spānijas iestādes uzskata par piemērotām.
Tiesas vērtējums
31. Vispirms ir jāatgādina, ka attiecībā uz tādu tiesisko regulējumu, kas ir analogs Spānijas regulējumam, ko kritizē Komisija, Tiesa jau ir atzinusi, ka nosacījums, kas paredz, ka privātam apsardzes uzņēmumam, lai varētu veikt tā darbības, ir jābūt juridiskai personai, ir ierobežojums, kas ir pretrunā ar EKL 43. un 49. pantu (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑171/02 Komisija/Portugāle, Recueil, I‑5645. lpp., 41.–44. punkts).
32. Šajā gadījumā šī ierobežojuma pamatošanai Spānijas valdība norāda uz attiecīgā pakalpojuma saņēmēju un pārējo valsts iedzīvotāju drošības aizsardzību. Tomēr to iemeslu dēļ, ko ģenerāladvokāte plašāk izklāstījusi savu secinājumu 52. punktā, prasība par juridiskas personas statusu nav piemērots pasākums paredzēto mērķu sasniegšanai. Faktiski neviena no minētās valdības uzskaitītajām praktiskajām problēmām nav tieši saistīta ar uzņēmuma juridisko formu.
33. Pastāvot šādiem apstākļiem, pirmais iebildums ir pamatots.
Par otro iebildumu attiecībā uz prasību par minimālo pamatkapitālu
Lietas dalībnieku argumenti
34. Komisija norāda – lai varētu nodibināt uzņēmumu Spānijā vai sniegtu tur pārrobežu pakalpojumus, privāts ārvalsts apsardzes uzņēmums ir pakļauts prasībai par minimālo pamatkapitālu. Tomēr šādu prasību nevar pamatot nedz ar valsts drošības apsvērumiem, nedz ar attiecīgo pakalpojumu saņēmēju aizsardzību. Faktiski citu dalībvalstu privātie apsardzes uzņēmumi acīmredzami izpildītu šos mērķus, nebūdami pakļauti nosacījumiem par noteikta apmēra pamatkapitālu.
35. Spānijas valdība atgādina – tā kā privātie apsardzes pakalpojumi ir nozare, kas nav saskaņota Kopienu līmenī, starp Spānijas Karalisti un citām dalībvalstīm var pastāvēt ļoti nozīmīgas atšķirības, tostarp attiecībā uz ieroču pārnēsāšanas un izmantošanas kārtību. Tādējādi, ņemot vērā šīs dalībvalsts īpašo situāciju saistībā ar terorisma draudiem, tai bija jāpieņem stingrākas prasības nekā pārējām dalībvalstīm. Kaut arī ir tiesa, ka Spānijā privātie apsardzes uzņēmumi tāpat ir pakļauti divām papildu garantijām, proti, obligātajai drošības naudai un apdrošināšanai, katrai no tām ir īpaša funkcija. Šīs divas garantijas tādējādi pašas par sevi nav pietiekamas, lai sasniegtu paredzētos iedzīvotāju drošības un aizsardzības mērķus.
Tiesas vērtējums
36. Šajā jautājumā Tiesa jau ir atzinusi, ka nosacījums par minimālo pamatkapitāla apmēru, kas uzlikts privātajiem apsardzes uzņēmumiem, pārkāpj EKL 43. un 49. pantu (iepriekš minētais spriedums Komisija/Portugāle, 53.–57. punkts). Spānijas valdības izvirzītajam pamatojumam un tostarp īpašajiem Spānijā pastāvošajiem terorisma draudiem nav tiešas saistības ar uzņēmuma pamatkapitāla apmēru, un tas neizskaidro pakalpojumu sniegšanas brīvības un brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumus.
37. Turklāt pastāv mazāk ierobežojoši līdzekļi, kas ļauj sasniegt attiecīgo pakalpojumu saņēmēju aizsardzības mērķi, kā, piemēram, drošības nauda vai apdrošināšanas polises iegāde. Pat ja, kā to apgalvo Spānijas valdība, atsevišķos gadījumos katrs no šiem diviem pasākumiem pats par sevi var būt nepietiekams, vienmēr pastāv iespēja pielietot tos abus vienlaicīgi. Spānijas valdība tādējādi nav sniegusi argumentus, kas pierādītu, kādēļ ar diviem iepriekš minētajiem pasākumiem nepietiek, lai izpildītu iedzīvotāju drošības un aizsardzības mērķus.
38. Pastāvot šādiem apstākļiem, arī otrais iebildums ir pamatots.
Par trešo iebildumu attiecībā uz drošības naudas pārskaitīšanu Spānijas organizācijai
Lietas dalībnieku argumenti
39. Komisija izprot šīs prasības pamatmērķi – nodot Spānijas iestāžu rīcībā naudas summas garantijai, ka tiks segts risks saistībā ar iespējamo atbildību vai uzlikto naudas sodu. Tomēr Komisija uzskata, ka šis nosacījums ir nesamērīgs attiecībā pret tā mērķiem. It īpaši tādēļ, ka valsts tiesību noteikumi neļauj ņemt vērā iespējamo drošības naudas pārskaitījumu uzņēmuma izcelsmes valstī, ar ko principā būtu jāpietiek.
40. Spānijas valdība uzskata, ka drošības naudas pārskaitījums vai apdrošināšanas polises iegāde ir leģitīmi līdzekļi, lai nodrošinātu attiecīgo pakalpojumu saņēmēju aizsardzību. Protams, Noteikumi par privātajiem apsardzes pakalpojumiem uzliek attiecīgajiem uzņēmumiem pienākumu iegādāties civiltiesiskās atbildības apdrošināšanas polisi. Tomēr, ņemot vērā apdrošināšanas tirgu raksturojošos ekonomiskos faktorus, šis līdzeklis var nodrošināt tikai ierobežotu garantiju. Citiem vārdiem sakot, drošības naudai ir papildu funkcija, tā neaizvieto divus pārējos garantijas pasākumus, proti, minimālo pamatkapitālu un apdrošināšanu.
Tiesas vērtējums
41. Ir jānorāda, ka pienākums pārskaitīt drošības naudu Caja General de Depósitos, kā tas paredzēts Spānijas tiesībās, var traucēt vai padarīt mazāk pievilcīgu brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības EKL 43. un 49. panta izpratnē īstenošanu. Faktiski tas pakalpojumu sniegšanu vai meitas sabiedrības vai sekundārā uzņēmuma izveidošanu Spānijā tiem privātajiem apsardzes uzņēmumiem, kas dibināti citās dalībvalstīs, padara apgrūtinošāku nekā tiem, kas dibināti Spānijā. Ir jānosaka, vai šis nosacījums ir pamatots.
42. Tiesa jau ir tieši atzinusi, ka garantijas sniegšana mazāk ierobežo brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību nekā minimālā pamatkapitāla noteikšana, lai nodrošinātu kreditoru aizsardzību (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle, 55. punkts).
43. Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāds traucējums kā šis var tikt pamatots tikai tad, ja minētās sabiedrības intereses nav jau nodrošinātas tajos noteikumos, kuriem pakalpojumu sniedzējs ir pakļauts tā dibināšanas dalībvalstī (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Corsten, 35. punkts). Tomēr attiecīgais Spānijas tiesiskais regulējums paredz drošības naudas pārskaitīšanu Spānijas organizācijai Caja General de Depósitos, neņemot vērā iespējamo garantiju, kas sniegta izcelsmes dalībvalstī. Turklāt pašreizējā parādu pārrobežu atgūšanas mehānismu un ārvalsts spriedumu izpildes Eiropas Savienības ietvaros attīstības stadijā šāda stingrība šķiet nesamērīga. Pienākums pārskaitīt drošības naudu pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu adekvātu kreditoru aizsardzību.
44. Nenoliedzami, no Spānijas valdības apsvērumiem izriet, ka tā ir deklarējusi gatavību ņemt vērā drošības naudu, kas pārskaitīta citu dalībvalstu finanšu organizācijām, ar nosacījumu, ka tai tiek piešķirtas un tās rīcībā nodotas naudas summas saistībā ar Spānijas teritorijā veiktajām darbībām. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru jautājums par valsts pienākumu neizpildi ir jāizvērtē, ņemot vērā situāciju dalībvalstī, kāda tā bijusi, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un Tiesa nevar ņemt vērā nekādas turpmāk radušās izmaiņas (tostarp skat. 2002. gada 30. janvāra spriedumu lietā C‑103/00 Komisija/Grieķija, Recueil, I‑1147. lpp., 23. punkts, un 2002. gada 30. maija spriedumu lietā C‑323/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4711. lpp., 8. punkts).
45. Pastāvot šādiem apstākļiem, trešais iebildums ir pamatots.
Par ceturto iebildumu attiecībā uz minimālo darbinieku skaitu
Lietas dalībnieku argumenti
46. Komisija uzskata, ka visiem ārvalstu uzņēmumiem, kas likumīgi sniedz privātus apsardzes pakalpojumus savā dibināšanas dalībvalstī, bet kuru darbinieku skaits nav tāds, kāds paredzēts Spānijas tiesību aktos, ir jāpalielina tā darbinieku skaits, pat ja tā darbībai tas nav nepieciešams. Šim nosacījumam ir atturošs efekts, it īpaši attiecībā uz maziem un vidējiem uzņēmumiem, gan saistībā ar tiesībām izveidot sekundāro uzņēmumu, gan ar brīvu pārrobežu pakalpojumu sniegšanu. EKL 43. un 49. pants aizliedz tādu tiesību aktu piemērošanu citā dalībvalstī dibinātam uzņēmumam, saskaņā ar kuriem Spānijas iestādes neņem vērā ja ne identiskus, tad vismaz salīdzināmus pienākumus, kurus šis uzņēmums jau ir izpildījis tā dibināšanas valstī.
47. Spānijas valdība atsaucas uz Spānijas iestāžu apņemšanos vispārējā veidā par 50 % samazināt minimālās prasības cilvēkresursu, aprīkojuma un tehniskajā jautājumā. Tiesību aktos paredzētās prasības attiecībā uz darbinieku skaitu sprāgstvielu pārvadāšanas jomā turpretī ir pamatotas ar drošības apsvērumiem, kas ir īpaši saistīti ar Spānijas situāciju.
Tiesas vērtējums
48. Vispirms ir jānorāda, ka tiesību noteikumi, kas paredz minimālo darbinieku skaitu, kāds tiek nodarbināts apsardzes uzņēmumos, ir brīvības veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo tie apgrūtina sekundāro uzņēmumu vai meitas sabiedrību izveidi Spānijā un attur privātus ārvalsts apsardzes uzņēmumus piedāvāt savus pakalpojumus Spānijas tirgū.
49. Runājot par šī ierobežojuma pamatojumu, ir jāatgādina – tikai tas fakts vien, ka dalībvalsts piemēro mazāk stingrus noteikumus nekā tie, ko piemēro citā dalībvalstī, pats par sevi nenozīmē, ka stingrākie noteikumi ir nesamērīgi un nav saderīgi ar Kopienu tiesībām (1995. gada 10. maija spriedums lietā C‑384/93 Alpine Investments, Recueil, I‑1141. lpp., 51. punkts; 1996. gada 12. decembra spiedums lietā C‑3/95 Reisebüro Broede, Recueil, I‑6511. lpp., 42. punkts; iepriekš minētais spriedums lietā Mac Quen, 33. un 34. punkts; kā arī iepriekš minētais spriedums lietā Gräbner, 46. un 47. punkts).
50. Izņemot attiecībā uz sprāgstvielu pārvadāšanas jomu, Spānijas valdība nav detalizēti pierādījusi, ka minimālais darbinieku skaits, ko paredz spēkā esošie tiesību akti, nepārsniedz to, kas ir nepieciešams iecerētā mērķa sasniegšanai, proti, paredzētā drošības līmeņa garantēšanai vērtīgu priekšmetu un bīstamu objektu pārvadāšanā, kā arī apsardzes un trauksmes sistēmu uzstādīšanā un uzturēšanā. Šajā daļā ceturtais iebildums tādējādi ir uzskatāms par pamatotu.
51. Saistībā ar prasību par minimālo darbinieku skaitu uzņēmumos, kas veic sprāgstvielu pārvadāšanas darbības, kas ietverta Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem pielikuma 2. punkta b) apakšpunktā, ir jākonstatē, ka tā ir pamatota. Faktiski, ņemot vērā Spānijas valdības norādītos apsvērumus saistībā ar drošību, šī prasība šķiet piemērota šī mērķa īstenošanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā īstenošanai.
52. Ceturtais iebildums tādējādi ir noraidāms tiktāl, ciktāl minētie Spānijas tiesību akti paredz minimālo darbinieku skaitu tiem uzņēmumiem, kas darbojas sprāgstvielu pārvadāšanas vai izplatīšanas jomā.
Par piekto iebildumu attiecībā uz darbinieku atļauju
Lietas dalībnieku argumenti
53. Komisija atgādina, ka Spānijā privāta ārvalsts apsardzes uzņēmuma darbiniekiem visos gadījumos ir jāsaņem īpaša administratīva atļauja. Tai pat laikā nepastāv nekāds noteikums par atļaujas, kas saņemta attiecīgā uzņēmuma dibināšanas dalībvalstī, atzīšanu, pat ja prasības šajā jomā tajā ir analogas tām, kādas ir spēkā Spānijā. Šī formalitāte ir nozīmīgs pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums, jo ārvalsts uzņēmums nevar nosūtīt uz Spāniju darbiniekus, kas pieņemti darbā tā dibināšanas valstī.
54. Spānijas valdība paskaidro, ka valsts tiesiskais regulējums prasa, lai privāto apsardzes uzņēmumu darbiniekiem būtu ilgākā apmācība Eiropas līmenī. Šīs prasības tādējādi ir ļoti atšķirīgas no tām, kādas ir spēkā citās dalībvalstīs, kā rezultātā principā nevar pastāvēt “analogas prasības”, kas ļautu salīdzināt tiesiskās sistēmas.
Tiesas vērtējums
55. Tiesa jau ir atzinusi, ka nosacījums, saskaņā ar kuru privāta apsardzes uzņēmuma darbiniekiem ir jāsaņem jauna īpaša atļauja uzņēmējā valstī, ir nepamatots šī uzņēmuma pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums EKL 49. panta izpratnē, jo netiek ņemtas vērā kontroles un pārbaudes, kas jau ir veiktas izcelsmes dalībvalstī (iepriekš minētais Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā Komisija/Portugāle, 66. punkts, un 2004. gada 7. oktobra spriedums lietā C‑189/03 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑9289. lpp., 30. punkts).
56. Tāpat attiecībā uz brīvību veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta izpratnē iepriekš minētais nosacījums var apgrūtināt sekundārā uzņēmuma izveidošanu uzņemošajā dalībvalstī. Tas tādējādi ir traucējums privātiem apsardzes uzņēmumiem īstenot savu brīvību veikt uzņēmējdarbību Spānijā.
57. Attiecībā uz šī ierobežojuma pamatojumu Tiesa ir atzinusi, ka gadījumā, kad uzņēmums ir dibināts citā dalībvalstī, tam principā ir jāievēro tādi paši nosacījumi kā uzņemošās dalībvalsts pilsoņiem (iepriekš minētais spriedums lietā Gebhard, 36. punkts). Ņemot to vērā, administratīvu atļauju procedūras vispārēja piemērošana ārvalsts apsardzes uzņēmumiem pati par sevi nav pretrunā ar EKL 43. pantu. Tai pat laikā, kā to savu secinājumu 84. un 85. punktā pamatoti norādījusi ģenerāladvokāte, Spānijas tiesiskais regulējums neparedz iespēju ņemt vērā prasības, kuras dažādie šo uzņēmumu darbinieki jau ir izpildījuši savā izcelsmes dalībvalstī. Tādējādi šāda stingrība pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu iepriekš minēto darbinieku kontroles leģitīmo mērķi.
58. Spānijas valdības arguments par to, ka šīs prasības stipri atšķiras no tām, kas ir spēkā citās dalībvalstīs, kā rezultātā principā nevar pastāvēt “analogas prasības”, kas ļautu salīdzināt attiecīgās tiesiskās sistēmas, nav atbilstošs.
59. Pastāvot šādiem apstākļiem, arī piektais iebildums ir pamatots.
Par sesto iebildumu attiecībā uz profesionālo kvalifikāciju atzīšanu
Lietas dalībnieku argumenti
60. Komisija atgādina, ka profesijas, kas reglamentētas Noteikumos par privātajiem apsardzes pakalpojumiem, ir reglamentētās profesijas Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 izpratnē, jo to veikšana ir atkarīga no noteiktu kvalifikāciju esamības. Tomēr šīs profesijas nav ietvertas sarakstos, kas pievienotas dekrētiem, ar kuriem šīs divas direktīvas transponētas valsts tiesībās, un neviens cits Spānijas tiesību noteikums neparedz šajā jomā citās dalībvalstīs iegūto kvalifikāciju atzīšanas iespēju. Komisija atgādina, ka sakarā ar tās pastāvīgo spēkā esamību, kas nav ierobežota laika ziņā, Spānijas tiesiskajā regulējumā paredzētā tiesībspēja patiešām ir Direktīvā 92/51 paredzētais “kompetences atestāts”.
61. Spānijas valdība uzskata, ka nav pārkāpta neviena no minētajām direktīvām. Faktiski nedz iespēja uzsākt darbu privāto apsardzes pakalpojumu nozares profesijās, nedz to veikšana nav atkarīga no “kompetences atestāta” esamības. Attiecībā uz valsts tiesību aktos paredzēto apmācību tā tiek iegūta tikai pēc attiecīgās personas pieņemšanas darbā. Turklāt, un pretēji Komisijas apgalvotajam, Likumā par privātajiem apsardzes pakalpojumiem paredzētā tiesībspēja ir ierobežota laika ziņā. Faktiski saskaņā ar minētā likuma 10. pantu, ja kāds privātā apsardzes uzņēmuma darbinieks “nav nodarbināts tādu laikposmu, kas ilgāks par diviem gadiem, tam ir no jauna jānokārto pārbaudījumi, lai varētu veikt savas funkcijas”. Līdz ar to runa nav par “kompetences atestātu”, un iebildumā paredzētā situācija neietilpst Direktīvas 89/48 un Direktīvas 92/51 piemērošanas jomā.
Tiesas vērtējums
62. Vispirms ir jākonstatē, ka Komisija izvirza gan Direktīvas 89/48, gan Direktīvas 92/51 pārkāpumu. Tomēr ir jāatgādina, ka šīm divām direktīvām ir atšķirīga piemērošanas joma. Direktīva 89/48 attiecas uz augstākās izglītības diplomiem, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību. Tomēr no Komisijas iesniegtā prasības pieteikuma neizriet, ka kvalifikācija, kurai Spānijā ir jābūt privāto apsardzes uzņēmumu darbiniekiem un privātdetektīviem, nozīmē, ka tie ir ieguvuši izglītību, kas pārsniedz vismaz trīs gadu laikposmu. Komisija tādējādi nav pierādījusi, kā tieši un kādā veidā iepriekš minētās profesijas ietilpst Direktīvas 89/48 piemērošanas jomā.
63. Attiecībā uz Direktīvu 92/51 lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka privāto apsardzes uzņēmumu darbinieki Spānijā ir reglamentēta profesija šīs direktīvas 1. panta e) apakšpunkta izpratnē. Tomēr, lai noteiktu, vai minētā direktīva ir piemērojama šai darbībai, ir jāizvērtē, vai saskaņā ar Spānijas tiesisko regulējumu administratīvas atļaujas piešķiršana privāto apsardzes uzņēmumu darbiniekiem ir atkarīga no kompetences atestāta šīs direktīvas 1. panta c) apakšpunkta izpratnē. Tādējādi, kā to savu secinājumu 96.–100. punktā pamatoti norāda ģenerāladvokāte, Komisija nav skaidri norādījusi, kādi tieši ir formālie kompetences atestāti, ko Spānijas iestādes prasa privāto apsardzes pakalpojumu jomā. Tādējādi iebildums attiecībā uz Direktīvu 92/51 arī nav pamatots tiktāl, ciktāl tas attiecas uz šo jomu.
64. Savukārt, runājot par privātdetektīva profesiju, Noteikumu par privātajiem apsardzes pakalpojumiem 54. panta 5. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka attiecīgajām personām jābūt privātdetektīva diplomam. Šo diplomu piešķir, ja ir iegūta noteikta izglītība, pabeigti speciāli kursi un saskaņā ar īpašiem reglamentējošiem noteikumiem nokārtoti eksāmeni. Ir jākonstatē – pat ja šis dokuments nav “diploms” striktā šī jēdziena nozīmē, jo tas neprasa vismaz viena gada izglītību, tas, bez šaubām, atbilst jēdzienam “kompetences atestāts” Direktīvas 92/51 1. panta c) apakšpunkta otrā ievilkuma izpratnē, jo tas tiek izsniegts pēc attiecīgās personas personisko iezīmju, profesionalitātes vai zināšanu novērtēšanas, kas ir būtiskas attiecīgo profesiju veikšanai. Spānijas tiesiskais regulējums tādējādi ietilpst tās piemērošanas jomā.
65. Līdz ar to ir jākonstatē, ka attiecībā uz privātdetektīva profesiju Spānijā līdz pat šim brīdim nepastāv nekāda profesionālo kvalifikāciju savstarpējās atzīšanas sistēma, tādējādi pārkāpjot Direktīvas 92/51 prasības.
66. Pastāvot šādiem apstākļiem, sestais iebildums ir pamatots tiktāl, ciktāl tas attiecas uz profesionālās kompetences atestātu atzīšanu privātdetektīva darbības veikšanai.
Par tiesāšanās izdevumiem
67. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā šajā lietā Komisija ir prasījusi piespriest Spānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums nav labvēlīgs attiecībā uz pirmo, otro, trešo, kā arī piekto Komisijas izvirzīto iebildumu, tad jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt ar šiem iebildumiem saistītos tiesāšanās izdevumus.
68. Attiecībā uz iebildumu saistībā ar pilsonību, kuru Komisija atsauca, visi lietas dalībnieki ir prasījuši, lai pretējam lietas dalībniekam tiek piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Tādējādi ir jāpiemēro Reglamenta 69. panta 5. punkta pirmā daļa un Komisijai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja vien nešķiet pamatoti piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus sakarā ar tā rīcību. Tādējādi, kā to savu secinājumu 109. un 110. punktā pamatoti norāda ģenerāladvokāte, tā kā Spānijas Karaliste Noteikumus par privātajiem apsardzes pakalpojumiem grozīja novēloti, tās rīcība pamudināja Komisiju celt prasību. Pastāvot šādiem apstākļiem, ir jāpiespriež šai dalībvalstij atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar atsaukto iebildumu.
69. Ņemot vērā iepriekš minēto un to, ka attiecībā uz ceturto un sesto iebildumu Komisijas prasība tika apmierināta tikai daļēji, ir jāpiespriež Spānijas Karalistei atlīdzināt trīs ceturtdaļas no Komisijas tiesāšanās izdevumiem un jānolemj, ka attiecībā uz pārējo daļu katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1) uzturot spēkā 1992. gada 30. jūlija Likuma Nr. 23/1992 par privātajiem apsardzes pakalpojumiem un 1994. gada 9. decembra Karaliskā dekrēta Nr. 2364/1994, ar ko apstiprina noteikumus par privātajiem apsardzes pakalpojumiem, tiesību normas, kas uzliek privātiem ārvalsts apsardzes uzņēmumiem virkni nosacījumu savu darbību veikšanai Spānijā, proti, pienākumu:
– būt juridiskai personai;
– nodrošināt noteikta apmēra minimālo pamatkapitālu;
– pārskaitīt drošības naudu Spānijas organizācijai;
– nodarbināt minimālo darbinieku skaitu, ciktāl attiecīgais uzņēmums veic savu darbību citās jomās, nevis sprāgstvielu pārvadāšanas un izplatīšanas jomā;
– to darbiniekiem būt īpašas administratīvas atļaujas, ko izsniegušas Spānijas iestādes, turētājiem, un
neveicot pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu profesionālās kompetences atestātu atzīšanu privātdetektīva darbības veikšanai, Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek, pirmkārt, EKL 43. un 49. pants, un, otrkārt, Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/51/EEK par otro vispārējo sistēmu profesionālās izglītības un mācību atzīšanai, kas papildina Padomes 1988. gada 21. decembra Direktīvu 89/48/EEK par vispārēju sistēmu tādu augstākās izglītības diplomu atzīšanai, ko piešķir par vismaz trīs gadu profesionālo izglītību;
2) pārējā daļā prasību noraidīt;
3) Spānijas Karaliste atlīdzina trīs ceturtdaļas no Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumiem un sedz pati savus tiesāšanās izdevumus;
4) Eiropas Kopienu Komisija sedz vienu ceturtdaļu no saviem tiesāšanās izdevumiem.