TIESAS SPRIEDUMS1987. gada 22. oktobrī (*)Valsts
tiesu jurisdikcijas neesamība Kopienu tiesību aktu pasludināšanai par
spēkā neesošiem – Lēmuma par ievedmuitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņu
spēkā esamībaLieta 314/85par lūgumu, ko Tiesai atbilstoši EEK līguma 177. pantam iesniegusi Finanzgericht Hamburg (Vācijas Federatīvā Republika), lai tiesvedībā Foto-Frost, Ammersbeka [Ammersbek]_pretHauptzollamt Lübeck-Ostsaņemtu
prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt Līguma 177. pantu, kā
arī 5. panta 2. punktu Padomes 1979. gada
24. jūlija Regulā Nr. 1697/79 par ievedmuitas vai izvedmuitas
nodokļu pēcmuitošanas piedziņu, kuri nav iekasēti no personas, kam tie
bija jāmaksā par precēm, kuras tika pakļautas muitas procedūrai, kura
ietver pienākumu maksāt minētos nodokļus (OV L 197,
1. lpp.), kā arī par to, kā interpretēt 1957. gada
25. marta Protokolu par Vācijas iekšējo tirdzniecību un ar to
saistītām problēmām, un par to, vai ir spēkā lēmums, ar kuru Komisija
1983. gada 6. maijā vērsās pie Vācijas Federatīvās Republikas
un kurā konstatēja, ka konkrētā gadījumā jāveic ievedmuitas nodokļu
pēcmuitošanas piedziņa.TIESAšādā sastāvā: priekšsēdētājs Makenzijs Stjuarts [Mackenzie Stuart], palātu priekšsēdētāji Dž. Bosko [G. Bosco], Ž. K. Muitiņju de Almeida [J. C. Moitinho de Almeida] un G. K. Rodrigess Iglesiass [G. C. Rodríguez Iglesias], tiesneši T. Kopmanss [T. Koopmans], U. Everlings [U. Everling], K. Bālmans [K. Bahlman], Ī. Galmo [Y. Galmot], R. Žolijē [R. Joliet], T. F. O’Higinss [T. F. O’Higgins] un F. Šokveilers [F. Schockweiler]_ģenerāladvokāts Dž. F. Mančīni [G. F. Mancini]_sekretārs Ž. A. Pomps [J. A. Pompe], sekretāra palīgs_ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:–        Foto-Frost, kas ir atbildētājs pamata lietā, vārdā – advokāts H. Hēmans [H. Heemann], Hamburga, kuram kā eksperts palīdz H. Frosts [H. Frost]_–        Vācijas Federatīvās Republikas valdības vārdā – M. Zeidels [M. Seidel], pārstāvis_–        Eiropas Kopienu Komisijas vārdā – J. Saks [J. Sack], Komisijas Juridiskā dienesta darbinieks, pārstāvis_ņemot vērā ziņojumu tiesas sēdē, kas sagatavots pēc 1986. gada 16. decembra mutvārdu procesa_noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus tiesas sēdē 1987. gada 19. maijā_pasludina šo spriedumu.Spriedums1        Ar
1985. gada 29. augusta rīkojumu, kas Tiesā saņemts
1985. gada 18. oktobrī, Finanzgericht Hamburg
(Hamburgas Finanšu tiesa), pamatojoties uz EEK līguma 177. pantu,
ir uzdevusi vairākus jautājumus, kas attiecas, pirmkārt, uz to, kā
interpretēt EEK līguma 177. pantu, 5. panta 2. punktu
Padomes 1979. gada 24. jūlija Regulā Nr. 1697/79 par
ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņu
(OV L 197, 1. lpp) un 1957. gada 25. marta
Protokolu par Vācijas iekšējo tirdzniecību un ar to saistītām problēmām,
un, otrkārt, uz to, vai ir spēkā lēmums, ar kuru Komisija
1983. gada 6. maijā vērsās pie Vācijas Federatīvās Republikas
un kurā konstatēja, ka šajā konkrētajā gadījumā jāveic ievedmuitas
nodokļu pēcmuitošanas piedziņa.2        Šie jautājumi radās prāvā, kurā Foto-Frost, Ammersbeka [Ammersbek] (Vācijas Federatīvā Republika), kas nodarbojas ar fotopreču ievešanu, izvešanu un vairumtirdzniecību (turpmāk tekstā – “Foto-Frost”), iesniedza prasību atcelt Hauptzollamt Lübeck-Ost
(Austrumlībekas Galvenās muitas pārvalde) paziņojumu par ievedmuitas
nodokļu pēcmuitošanas piedziņu, kas tika izdots pēc lēmuma, ar kuru
Komisija 1983. gada 6. maijā vērsās pie Vācijas Federatīvās
Republikas un kurā teikts, ka šajā gadījumā nebija pieļaujams neveikt
ievedmuitas nodokļu piedziņu.3        Darījumi, uz kuriem attiecās šī nodokļu piedziņa, ir Foto-Frost
darbības, kas saistītas ar Vācijas Demokrātiskās Republikas izcelsmes
prizmatisko binokļu ievešanu Vācijas Federatīvajā Republikā un laišanu
brīvā apgrozībā. Foto-Frost šīs preces pirka no uzņēmējiem Dānijā
un Apvienotajā Karalistē, kas, izmantojot Kopienu ārējā tranzīta
procedūru, tos nosūtīja uzņēmumam Foto-Frost no muitas noliktavām, kas atradās attiecīgi Dānijā un Nīderlandē.4        Kompetentās
muitas iestādes sākotnēji ļāva ievest preces, piemērojot tām
atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļiem, pamatojoties uz to, ka to izcelsme
ir Vācijas Demokrātiskajā Republikā. Pēc pārbaudes Hauptzollamt Lübeck‑Ost
– Austrumlībekas Galvenā muitas pārvalde – uzskatīja, ka saskaņā ar
Vācijas muitas tiesību aktiem muitas nodokļi ir jāmaksā. Tomēr tā
uzskatīja, ka nav jāveic muitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņa, jo Foto-Frost
ir izpildījis Padomes Regulas Nr. 1697/79 5. panta
2. punktā paredzētos nosacījumus; saskaņā ar minēto punktu
“kompetentās iestādes var neveikt to ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu
pēcmuitošanas piedziņu, kuri nav iekasēti pašu kompetento iestāžu
kļūdas dēļ, kuru atbildīgā persona nav varējusi konstatēt, ja tā
rīkojusies labā ticībā un ievērojusi visas normas, ko attiecībā uz
muitas deklarāciju paredz spēkā esošais tiesiskais regulējums”. Saskaņā
ar rīkojumu par prejudiciālu jautājumu uzdošanu Hauptzollamt uzskatīja, ka Foto-Frost
bija pareizi aizpildījis muitas deklarāciju un ka nevarēja prasīt, lai
šis uzņēmums, ņemot vērā, ka citas muitas iestādes uzskatīja, ka
iepriekšējos līdzīgos darījumos nodokļus nav vajadzējis maksāt, būtu
konstatējis pieļauto kļūdu.5        Tā
kā attiecīgo nodokļu apmērs pārsniedza ECU 2000, saskaņā ar Komisijas
1980. gada 20. jūnija Regulu Nr. 1573/80, ar ko paredz
Padomes Regulas Nr. 1697/79 5. panta 2. punkta
piemērošanas noteikumus (OV L 161, 1. lpp.), Hauptzollamt nebija tiesīga pati izlemt, vai veikt vai neveikt šo nodokļu pēcmuitošanas piedziņu. Pēc Hautpzollamt
pieprasījuma Federālais finanšu ministrs lūdza Komisiju, pamatojoties
uz minētās Regulas Nr. 1573/80 6. pantu, izlemt, vai bija
pieļaujams neveikt attiecīgo nodokļu pēcmuitošanas piedziņu.6        1983. gada
6. maijā Komisija Vācijas Federatīvajai Republikai sniedza
noraidošu lēmumu. Šo lēmumu tā pamatoja ar to, ka “attiecīgās muitas
iestādes pašas nav nepareizi piemērojušas normas, kas reglamentē Vācijas
iekšējo tirdzniecību, bet ir tikai pieņēmušas, ka importētāja
deklarācijā norādītie dati ir pareizi, tos neapstrīdot uzreiz; ka šī
prakse [..] nekādi neliedz minētajām iestādēm vēlāk veikt maksājumu
korekciju, kā to skaidri paredz 10. pants Padomes 1979. gada
24. jūlija Direktīvā 79/695/EEK par preču laišanai brīvā apgrozībā
paredzēto procedūru saskaņošanu (OV L 205, 19. lpp.)”.
Komisija uzskatīja, ka “turklāt importētājs pats varēja izvērtēt
apstākļus, kādos tika veiktas konkrētās ievešanas darbības, un to, vai
tie atbilst noteikumiem, kuri reglamentē Vācijas iekšējo tirdzniecību un
kurus tas prasīja piemērot; tādējādi [importētājs] varēja konstatēt
jebkuru kļūdu minēto noteikumu piemērošanā; turklāt ir pierādīts, ka nav
ievēroti visi spēkā esošā tiesiskā regulējuma noteikumi attiecībā uz
muitas deklarācijām”. 7        Pēc šā lēmuma saņemšanas Hauptzollamt izdeva paziņojumu par pēcmuitošanas nodokļu piedziņu, kuru Foto-Frost apstrīd pamata prāvā.8        Foto-Frost lūdza Finanzgericht Hamburg izdot rīkojumu par nodokļu piedziņas paziņojuma piemērošanas apturēšanu. Finanzgericht
apmierināja šo lūgumu, uzskatot, ka attiecīgie darījumi ietilpst
Vācijas iekšējās tirdzniecības darījumos un tādējādi tie ir atbrīvoti no
muitas nodokļiem saskaņā ar Protokolu par iekšējo tirdzniecību.9        Pēc tam Foto-Frost iesniedza Finanzgericht Hamburg prasību atcelt paziņojumu par nodokļu pēcmuitošanas piedziņu. Finanzgericht
uzskatīja, ka Komisijas 1983. gada 6. maija lēmuma spēkā
esamība ir apšaubāma, jo šajā gadījumā, šķiet, bija izpildīti visi
Padomes Regulas Nr. 1697/79 5. panta 2. punktā paredzētie
nosacījumi, lai nebūtu jāveic nodokļu pēcmuitošanas piedziņa. Tā kā
paziņojums par piedziņu pamatojās uz minēto Komisijas lēmumu, Finanzgericht
uzskatīja, ka tā šo paziņojumu var pasludināt par spēkā neesošu no
pieņemšanas brīža tikai tad, ja pats Kopienu lēmums nav spēkā. Tāpēc Finanzgericht nācās uzdot Tiesai šādus četrus perjudiciālos jautājumus:“1)      Vai
valsts tiesa var izvērtēt tāda Komisijas lēmuma spēkā esamību, kas
pieņemts saskaņā ar 6. pantu Komisijas 1980. gada
20. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1573/80 (OV L 161,
1. lpp.) par lēmumu attiecībā uz ievedmuitas nodokļu pēcmuitošanas
piedziņas veikšanu vai neveikšanu, atbilstoši 5. panta
2. punktam Padomes 1979. gada 24. jūlija Regulā (EEK)
Nr. 1697/79 (OV L 197, 1. lpp.), kurā teikts, ka
lēmumā nav pamatojuma ievedmuitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņas
neveikšanai, un vai attiecīgā gadījumā [valsts tiesa] savā tiesvedībā
pretēji minētajam Komisijas lēmumam var nolemt neveikt pēcmuitošanas
piedziņu?2)      Vai
tad, ja valsts tiesa nav tiesīga izvērtēt Komisijas pieņemtā lēmuma
spēkā esamību, ir spēkā Komisijas 1983. gada 6. maija lēmums REC 3/83?3)      Vai
tad, ja valsts tiesas jurisdikcijā ir izvērtēt Komisijas pieņemtā
lēmuma spēkā esamību, Regulas (EEK) Nr. 1697/79 5. panta
2. punkts ir interpretējams tādā veidā, ka tas piešķir
diskrecionāru varu tāda lēmuma pieņemšanā, kuru valsts tiesa var
pārbaudīt tikai ierobežotā apjomā – vienīgi attiecībā uz to, vai,
pieņemot lēmumu, šī vara nav pārkāpta, – vajadzības gadījumā precizējot
pārkāpumus, nedodot iespēju pašai valsts tiesai pieņemt patstāvīgu
lēmumu, vai arī jautājums ir par tiesībām veikt atbilstošus pasākumus,
uz kuru tiesiskumu pilnībā attiecas tiesas kontrole?4)      Vai
tad, ja, piemērojot Regulas (EEK) Nr. 1697/79 5. panta
2. punktu, nevar ļaut neveikt muitas nodokļu pēcmuitošanas
piedziņu, tirdzniecība ar precēm, kuru izcelsme ir Vācijas
Demokrātiskajā Republikā un kas Vācijas Federatīvajā Republikā ir
ievestas caur citu dalībvalsti, izmantojot Kopienu ārējā tranzīta
procedūru, ir uzskatāma par Vācijas iekšējo tirdzniecību tādā nozīmē, kā
paredzēts 1957. gada 25. marta Protokolā par Vācijas iekšējo
tirdzniecību un ar to saistītajām problēmām, un līdz ar to par šo preču
ievešanu Vācijas Federatīvajā Republikā nav jāmaksā ne muitas nodokļi,
ne importa apgrozījuma nodoklis, vai arī attiecībā uz minētajām precēm
šādi nodokļi jāuzliek tāpat kā attiecībā uz precēm ar izcelsmi trešās
valstīs, tādējādi par tām iekasējot, pirmkārt, Kopienu muitas nodokļus
saskaņā ar muitas tiesību aktiem, otrkārt, importa apgrozījuma nodokļus
saskaņā ar 2. panta 2. punktu Kopienu Sestajā direktīvā par
to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem?”10      Pilnīgāka informācija par šīs lietas faktiem un piemērojamām Kopienu tiesību normām, kā arī Foto-Frost, Hauptzollamt Lübeck-Ost, Vācijas Federatīvās Republikas valdības un Komisijas apsvērumi ir izklāstīti tiesas sēdes ziņojumā. Pirmais jautājums11      Uzdodot pirmo jautājumu, Finanzgericht
vēlas noskaidrot, vai tā ir tiesīga pati pasludināt par spēkā neesošu
tādu Komisijas lēmumu, kāds ir 1983. gada 6. maija lēmums. Tā
apstrīd šā lēmuma spēkā esamību, pamatojoties uz to, ka visi Regulas
1697/79 5. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi, kas
izvirzīti, lai varētu neveikt nodokļa pēcmuitošanas piedziņu, šajā
gadījumā tai šķiet izpildīti. Tomēr tā uzskata, ka, ņemot vērā Līguma
177. pantā paredzēto jurisdikcijas sadalījumu starp Tiesu un valsts
tiesām, tikai Tiesa ir tiesīga pasludināt par spēkā neesošiem Kopienu
iestāžu tiesību aktus.12      Jāatgādina,
ka Līguma 177. pants piešķir Tiesai jurisdikciju sniegt
prejudiciālus nolēmumus par Līgumu interpretāciju, kā arī par Kopienu
iestāžu tiesību aktu interpretāciju un par šo aktu spēkā esamību. Šā
panta otrajā daļā ir paredzēts, ka valsts tiesas var iesniegt Tiesai
prejudiciālus jautājumus, un trešajā daļā ir paredzēts, ka valsts tiesām
ir pienākums to darīt gadījumos, kad saskaņā ar valsts tiesību aktiem
to lēmumi nav pārsūdzami.13      Piešķirot
valsts tiesām, kuru lēmumus saskaņā ar valsts tiesību aktiem var
pārsūdzēt, tiesības uzdot Tiesai prejudiciālus jautājumus par
interpretāciju vai spēkā esamību, 177. pantā nav teikts, vai šīs
tiesas pašas var pasludināt Kopienu iestāžu tiesību aktus par spēkā
neesošiem.14      Valsts
tiesas var izvērtēt jautājumu par Kopienu tiesību akta spēkā esamību un
tad, ja spēkā neesamības pamatus, ko lietas dalībnieki tajās
izvirzījuši, tās uzskata par nepamatotiem, tās var tos noraidīt,
secinot, ka akts ir pilnībā spēkā esošs. Šādi rīkojoties, tās neapstrīd
Kopienu tiesību akta pastāvēšanu.15      Tomēr,
no otras puses, valsts tiesām nav tiesību Kopienu iestāžu tiesību aktus
pasludināt par spēkā neesošiem. Kā jau ir uzsvērts 1981. gada
13. maija spriedumā lietā 66/80 InternationalChemical Corporation (Recueil,
1191. lpp.), 177. pantā Tiesai piešķirtās pilnvaras
galvenokārt ir paredzētas, lai nodrošinātu Kopienu tiesību vienveidīgu
piemērošanu valsts tiesās. Šī vienveidīgas piemērošanas prasība ir īpaši
svarīga tad, kad jautājums ir par Kopienu tiesību akta spēkā esamību.
Uzskatu dažādība dalībvalstu tiesu starpā attiecībā uz Kopienu tiesību
aktu spēkā esamību var apdraudēt pašu Kopienu tiesību sistēmas vienotību
un pamatprasību par tiesiskās noteiktības nodrošināšanu.16      Tādus
pašus secinājumus nākas izdarīt, ņemot vērā nepieciešamību nodrošināt
tiesību aizsardzības sistēmas vienotību, kas izveidota ar Līgumu. Šajā
sakarā jāatgādina, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu par spēkā
esamību tāpat kā prasība atcelt tiesību aktu ir Kopienu iestāžu tiesību
aktu tiesiskuma pārbaudes līdzeklis. Kā jau Tiesa ir norādījusi
1986. gada 23. aprīļa spriedumā lietā 294/83 Parti écologiste “Les Verts”/Eiropas Parlaments (Recueil,
1339. lpp.), Līguma “173. un 184. pantā, no vienas
puses, un 177. pantā, no otras, ir noteikts, ka ar Līgumu izveido
pilnīgu tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēmu, kura
paredzēta, lai Tiesai ļautu kontrolēt iestāžu pieņemto tiesību aktu
likumību”.17      Tā
kā 173. pants Tiesai piešķir ekskluzīvu jurisdikciju atcelt
Kopienu iestāžu tiesību aktus, sistēmas vienotības nodrošināšanai ir
nepieciešams, lai arī tad, ja lietu par Kopienu tiesību akta spēkā
esamību izskata valsts tiesa, tiesības pasludināt šādu aktu par spēkā
neesošu būtu Tiesai.18      Jāuzsver
arī tas, ka Tiesa vislabāk var lemt par Kopienu tiesību aktu spēkā
esamību. Kopienu iestādēm, kuru akti tiek apstrīdēti, saskaņā ar
20. pantu Protokolā par Eiropas Ekonomikas kopienas Tiesas
Statūtiem ir tiesības piedalīties procesā Tiesā, lai aizstāvētu savu
tiesību aktu spēkā esamību. Turklāt Tiesa saskaņā ar tā paša protokola
21. panta otro daļu var prasīt Kopienu iestādēm, kuras nav procesa
dalībnieces, sniegt visu lietas izskatīšanai vajadzīgo informāciju.19      Jāpiebilst,
ka normu, kas paredz, ka valsts tiesas pašas nav tiesīgas atzīt Kopienu
tiesību aktus par spēkā neesošiem, var piemērot ar atsevišķiem
nosacījumiem, ja tiesvedība attiecas uz pagaidu noregulējumu; tomēr šajā
gadījumā valsts tiesas uzdotajā jautājumā uz to nav norādīts.20      Tātad
uz pirmo jautājumu ir jāatbild tā, ka valsts tiesas pašas nav tiesīgas
atzīt Kopienu iestāžu tiesību aktus par spēkā neesošiem. Otrais jautājums21      Uzdodot
otro un trešo jautājumu, tiek uzskatīts, ka par attiecīgajiem
darījumiem faktiski ir jāmaksā muitas nodokļi. Uzdodot otro jautājumu, Finanzgericht vēlas noskaidrot, vai Komisijas lēmums ir spēkā tad, ja vienīgi Tiesas jurisdikcijā ir izvērtēt tā spēkā esamību.22      Jānorāda,
ka Regulas Nr. 1697/79 5. panta 2. punktā ir ietverti
trīs konkrēti nosacījumi, kas ir jāizpilda, lai kompetentās iestādes
varētu neveikt nodokļu pēcmuitošanas piedziņu. Šī norma ir jāinterpretē
tādā veidā, ka tiklīdz ir izpildīti visi minētie nosacījumi,
atbildīgajai personai ir tiesības tikt atbrīvotai no konkrēto nodokļu
piedziņas.23      Jānoskaidro,
vai šajā gadījumā ir izpildīti Regulas Nr. 1697/79 5. panta
2. punktā paredzētie nosacījumi. Tiesa var pārbaudīt, vai pastāv
fakti, pamatojoties uz kuriem tika pieņemts Kopienu tiesību akts, kā arī
pārbaudīt juridiskos secinājumus, ko Kopienu iestāde izdarījusi no
minētajiem faktiem, ja šo faktu patiesums tiek apstrīdēts, iesniedzot
lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, kurā izvērtē [tiesību akta] spēkā
esamību.24      Pirmais
iepriekš minētajā normā paredzētais nosacījums ir tāds, ka nodokļi nav
iekasēti pašu kompetento iestāžu kļūdas dēļ. Šajā sakarā ir jānoraida
Komisijas arguments par to, ka muitas iestādes pašas nav pieļāvušas
kļūdu, bet, kā atļauts iepriekš minētās Padomes Direktīvas 79/695/EEK
10. pantā, sākotnēji ir pieņēmušas, ka Foto-Frost
deklarācijā sniegtās ziņas ir patiesas. No iepriekš minētā nosacījuma
izriet, ka tad, ja nodokļi ir aprēķināti, pamatojoties uz nepārbaudītām
ziņām, kas norādītas muitas deklarācijā, vēlāk šo deklarāciju var
pārbaudīt un aprēķināto nodokļu apmēru koriģēt. Šajā gadījumā, kā
Komisija ir atzinusi apsvērumos un atbildē uz Tiesas uzdoto jautājumu, Foto-Frost
deklarācijā bija norādītas visas attiecīgā tiesiskā regulējuma
piemērošanai nepieciešamās faktiskās ziņas, un tās bija patiesas. Šajos
apstākļos pēcmuitošanas pārbaudē, ko veica Vācijas muitas iestādes,
netika konstatēti nekādi jauni fakti. Līdz ar to nodoklis par ievestajām
precēm faktiski netika iekasēts pašu muitas iestāžu kļūdas dēļ, kas
pieļauta, sākotnēji piemērojot attiecīgo tiesisko regulējumu.25      Otrais
nosacījums ir tāds, ka atbildīgajai personai ir jārīkojas labā ticībā,
proti, ka tā nevar konstatēt kompetento iestāžu pieļauto kļūdu. Šajā
sakarā jāatgādina, ka Finanzgericht Hamburg [finanšu lietās]
specializējušies tiesneši 1983. gada 22. septembra rīkojumā
par piemērošanas apturēšanu norādīja, ka pastāv lielas šaubas par to,
vai par attiecīgā veida darījumiem ir jāmaksā nodokļi. Finanzgericht
uzskatīja, ka šādi darījumi ietilpst Vācijas iekšējās tirdzniecības
darījumos un tādējādi tie ir atbrīvoti no muitas nodokļiem saskaņā ar
Protokolu par iekšējo tirdzniecību. Tomēr minētā tiesa norādīja, ka šī
situācija ir neskaidra gan attiecībā uz Tiesas, gan valsts tiesas
judikatūru. Šādos apstākļos nav pamata pieņemt, ka tirdzniecības
uzņēmums Foto-Frost varēja konstatēt muitas iestāžu pieļauto
kļūdu. Turklāt minētajam uzņēmumam vēl jo mazāk bija iemesls uzskatīt,
ka ir pieļauta kļūda, jo par iepriekšējiem līdzīgiem darījumiem tika
piemērots atbrīvojums no nodokļiem.26      Trešais
nosacījums ir tāds, ka atbildīgajai personai ir jāievēro visas spēkā
esošā tiesiskā regulējuma normas, kas attiecas uz šīs personas muitas
deklarāciju. Šajā sakarā ir jānorāda, ka Komisija pati, atbildot uz
Tiesas uzdoto jautājumu, pretēji savam 1983. gada 6. maija
lēmumam ir atzinusi, ka Foto-Frost bija pareizi aizpildījis muitas deklarāciju. Turklāt lietas materiālos nav nekādu norāžu, kas ļautu pieņemt, ka tas tā nebija.27      No
iepriekš minētā izriet, ka visi Regulas Nr. 1697/79 5. panta
2. punktā paredzētie nosacījumi šajā gadījumā bija izpildīti un
līdz ar to Foto-Frost bija tiesības tikt atbrīvotam no attiecīgo nodokļu pēcmuitošanas piedziņas.28      Šajos
apstākļos nav spēkā lēmums, ar kuru Komisija 1983. gada
6. maijā vērsās pie Vācijas Federatīvās Republikas un kurā
konstatēja, ka šajā konkrētajā gadījumā jāveic ievedmuitas nodokļu
pēcmuitošanas piedziņa. Trešais jautājums29      Uzdodot trešo jautājumu, Finanzgericht vēlas
noskaidrot, vai tad, ja tā pati būtu tiesīga pasludināt Komisijas
lēmumu par spēkā neesošu, Regulas Nr. 1697/79 5. panta
2. punkta piemērošana būtu iespējama ar patstāvīgu lēmumu, kuru
valsts tiesa var pārbaudīt tikai attiecībā uz to, vai nav pārkāptas
pilnvaras (“Ermessensfehler”), vai arī tā būtu atkarīga no atbilstoša pasākuma, uz kuru pilnībā attiecas tiesas kontrole.30      Ņemot vērā uz pirmo un otro jautājumu sniegtās atbildes, uz trešo jautājumu nav jāatbild. Ceturtais jautājums31      Ceturtais
jautājums ir uzdots gadījumā, ja no atbildēm uz pirmajiem jautājumiem
nevar secināt, ka Foto-Frost ir tiesības tikt atbrīvotam no nodokļu pēcmuitošanas piedziņas. Uzdodot ceturto jautājumu, Finanzgericht
vēlas noskaidrot, vai attiecīgie darījumi ietilpst Vācijas iekšējās
tirdzniecības darījumos tādā nozīmē, kā to paredz Protokols par iekšējo
tirdzniecību, kas pēc Finanzgericht uzskatiem nozīmētu, ka tie ir atbrīvoti no muitas nodokļiem. 32      Ņemot vērā uz otro jautājumu sniegto atbildi, uz ceturto jautājumu nav jāatbild. Par tiesāšanās izdevumiem33      Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Vācijas Federatīvās Republikas valdībai un
Eiropas Kopienu Komisijai, kas iesniegušas Tiesā apsvērumus, nav
atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība
ir stadija procesā, kuru izskata valsts tiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Ar šādu pamatojumuTIESA_lemjot par jautājumiem, ko tai ar 1985. gada 29. augusta rīkojumu iesniedza Finanzgericht Hamburg, nospriež:1)      valsts tiesas pašas nav tiesīgas pasludināt Kopienu iestāžu tiesību aktus par spēkā neesošiem;2)      lēmums,
ar kuru Komisija 1983. gada 6. maijā vērsās pie Vācijas
Federatīvās Republikas un kurā konstatēja, ka šajā konkrētajā gadījumā
jāveic ievedmuitas nodokļu pēcmuitošanas piedziņa, nav spēkā.Mackenzie StuartBoscoMoitinho de AlmeidaRodríguez IglesiasKoopmansEverlingBahlmannGalmotJolietO’Higgins       SchockweilerPasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1987. gada 22. oktobrī.Sekretārs       Priekšsēdētāja Makenzija Stjuarta vārdā –P. Heim       priekšsēdētāja vietas izpildītājs              G. Bosco * Tiesvedības valoda – vācu.