62009CJ0099_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑99/09
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši EKL 234. pantam, ko Sąd Najwyższy
(Polija) iesniedza ar lēmumu, kas pieņemts 2008. gada 19. decembrī un kas Tiesā reģistrēts 2009. gada 11. martā, tiesvedībā
Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
pret
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej .
TIESA (ceturtā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs Ž. K. Bonišo [ J.‑C. Bonichot ], tiesneši K. Toadere [ C. Toader ], K. Šīmans [ K. Schiemann ], P. Kūris [ P. Kūris ] (referents) un L. Bejs Larsens [ L. Bay Larsen ],
ģenerāladvokāts Ī. Bots [ Y. Bot ],
sekretārs K. Malaceks [ K. Malacek ], administrators,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2010. gada 25. marta tiesas sēdi,
ņemot vērā apsvērumus, ko sniedza:
– Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. vārdā – S. Dudziks [ S. Dudzik ] un M. Korčs [ M. Korcz ], radcy prawni,
– Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
vārdā – M. Koltoņskis [ M. Kołtoński ] un M. Hmilevska [ M. Chmielewska ], radcy prawni,
– Polijas valdības vārdā – sākotnēji M. Dovgelevičs [ M. Dowgielewicz ], pēc tam K. Zaviša [ K. Zawisza ] un S. Sala [ S. Sala ], pārstāvji,
– Slovākijas valdības vārdā – B. Ričova [ B. Ricziová ], pārstāve,
– Eiropas Komisijas vārdā – K. Mojcesoviča [ K. Mojzesowicz ] un K. Vriņona [ C. Vrignon ], pārstāves,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2010. gada 15. aprīļa tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (Universālā pakalpojuma direktīva) (OV L 108, 51. lpp.) 30. panta 2. punktu.
2. Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
(turpmāk tekstā – “ PTC ”) un Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
(Elektronisko sakaru biroja priekšsēdētājs, turpmāk tekstā – “ESB priekšsēdētājs”) par ESB priekšsēdētāja 2006. gada 1. augusta lēmumu uzlikt PTC
naudas sodu PLN 100 000 apmērā (aptuveni EUR 24 350).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesiskais regulējums
3. Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 40. un 41. apsvērumā ir paredzēts:
“(40)	Numuru pārnesamība ir galvenais patērētāju izvēles atvieglotājs un efektīvs konkurences veicinātājs telekomunikāciju konkurences vidē, jo [tāpēc] lietotājiem, kas to pieprasa, būtu jādod iespēja paturēt savu(‑s) numuru(­‑s) publiskajā telefonu tīklā neatkarīgi no tā, kāda organizācija nodrošina pakalpojumu. Šīs iespējas nodrošināšana starp pieslēgumiem publiskajam telefonu tīklam noteiktā un nenoteiktā atrašanās vietā nav iekļauta šajā direktīvā. Tomēr dalībvalstis var piemērot noteikumus numuru pārnešanai starp tīkliem, kas nodrošina pakalpojumus noteiktā atrašanās vietā, un mobilajiem tīkliem.
(41) Numuru pārnesamības ietekme tiek būtiski pastiprināta, ja tarifu informācija ir pārskatāma gan lietotājiem, kas pārnes savus numurus, gan lietotājiem, kas zvana tiem lietotājiem, kas ir pārnesuši savus numurus. Valsts pārvaldes [regulatīvajām] iestādēm [(turpmāk tekstā – “VRI”)], ja ir iespējams, būtu jāveicina atbilstīga tarifu pārskatāmība kā daļa no numuru pārnesamības ieviešanas.”
4. Universālā pakalpojuma direktīvas 30. pantā ir noteikts:
“1. Dalībvalstis nodrošina to, ka visi publiski pieejamu telefonpakalpojumu, ietverot mobilos pakalpojumus, abonenti, kas to pieprasa, var saglabāt savu numuru(–s) neatkarīgi no uzņēmuma, kas nodrošina pakalpojumus:
a) ģeogrāfisku numuru gadījumā noteiktā atrašanās vietā, un
b) tādu numuru gadījumā, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, jebkurā atrašanās vietā.
Šis punkts neattiecas uz numuru pārnesamību starp tīkliem, kas nodrošina pakalpojumus noteiktā atrašanās vietā, un mobiliem tīkliem.
2. [VRI] nodrošina to, ka cenas savstarpējam savienojumam attiecībā uz numura pārnesamības nodrošināšanu ir uz izmaksām vērstas un ka tiešie maksājumi abonentiem, ja tādi ir, nav kā šķērslis šo iespēju lietošanai [tiešās maksas, kas, iespējams, jāmaksā abonentam, neattur no šo papildpakalpojumu izmantošanas].
3. [VRI] nenosaka mazumtirdzniecības tarifus numuru pārnesamībai tā, lai tiktu kropļota konkurence, piemēram, nosakot īpašus vai kopējus mazumtirdzniecības tarifus.”
Valsts tiesiskais regulējums
5. 2004. gada 16. jūlija Telekomunikāciju likuma ( ustawa‑Prawo telekomunikacyjne ) ( Dz.U. Nr. 171, 1800. pozīcija) 41. pantā, redakcijā, kas piemērojama pamata lietā (turpmāk tekstā – “Telekomunikāciju likums”), ir paredzēts:
“1. Cenas par savstarpējo savienojumu saistībā ar numuru pārnesamības starp tīkliem nodrošināšanu ir nosakāmas atkarībā no izmaksām.
2. Cenas par savstarpējo savienojumu un piekļuvi telekomunikāciju pakalpojumiem saistībā ar brīvo pakalpojumu sniedzēja izvēli ir nosakāmas atkarībā no izmaksām.”
6. Telekomunikāciju likuma 71. pantā ir noteikts:
“1. Abonents, kas noslēdzis līgumu ar pakalpojumu sniedzēju, kurš nodrošina pieslēgumu kāda operatora publiskajam telefonijas tīklam, mainot operatoru, var pieprasīt pārnest tam piešķirto telefona numuru uz cita operatora tīklu: 1) ģeogrāfisku numuru gadījumā – numura zonā; 2) tādu numuru gadījumā, kas nav piesaistīti noteiktai ģeogrāfiskai atrašanās vietai, visā valstī.
2. Šā panta 1. punkts nav piemērojams attiecībā uz numuru pārnešanu starp publiskajiem telefonijas tīkliem, kas nodrošina pakalpojumus noteiktā atrašanās vietā, un publiskajiem mobilās telefonijas tīkliem.
3. Operatora maiņas gadījumā pakalpojuma sniedzējs par tā piešķirtā telefona numura pārnešanu var pieprasīt no abonenta vienreizēju, tā cenrādī noteiktu maksu, kuras summa nedrīkst būt tāda, kas atturētu abonentu no šīs iespējas izmantošanas.”
7. Telekomunikāciju likuma 74. pantā ir paredzēts:
“1. Pakalpojuma sniedzējam, kurš nodrošina pieslēgumu publiskajam telefonijas tīklam, un operatoram, kura tīklam ticis pieslēgts abonents, kas noslēdzis līgumu ar pakalpojumu sniedzēju, kurš nodrošina pieslēgumu publiskajam telefonijas tīklam, ir pienākums garantēt abonentam iespējas izmantot 69.–72. pantā minētās tiesības, proti, radīt atbilstošus tehniskus apstākļus vai noslēgt līgumu, kā norādīts 31. vai 128. pantā, un, ja šādas iespējas pastāv, nodrošināt to īstenošanu.
[..]
3. ESB priekšsēdētājs 1. punktā minētajam pakalpojuma sniedzējam un operatoram var uzlikt 209. panta 1. punkta 15)–17) apakšpunktā paredzēto naudas sodu, ja tie
1) nenodrošina 1. punktā abonentiem paredzēto tiesību īstenošanas iespējas;
2) neīsteno abonentu tiesības, ja pastāv iespējas šo tiesību īstenošanai;
3) īsteno abonentu tiesības, pārkāpjot likuma normas vai neievērojot 73. pantā minētos noteikumus.”
8. Saskaņā ar minētā likuma 209. panta 1. punkta 16) apakšpunktu:
“Naudas sods tiek piemērots ikvienam, kas liek šķēršļus [..] abonentu numura pārnesamības tiesību īstenošanai.”
Pamata lieta un prejudiciālais jautājums
9. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka ESB priekšsēdētājs ir uzlicis PTC
naudas sodu PLN 100 000 apmērā (aptuveni EUR 24 350), pamatojoties uz to, ka vienreizējā maksa PLN 122 (aptuveni EUR 29,70) apmērā, ko PTC
bija pieprasījusi samaksāt operatora maiņas gadījumā laikposmā no 2006. gada 28. marta līdz 31. maijam, esot Telekomunikāciju likuma 71. panta 3. punkta pārkāpums, jo šāda summa esot atturējusi PTC
abonentus no to tiesību uz numura pārnesamību izmantošanas.
10. PTC
par ESB priekšsēdētāja lēmumu cēla prasību Sąd Okręgowy w Warszawie
(Varšavas apgabaltiesa). Ar 2007. gada 6. marta spriedumu tā noraidīja minēto prasību.
11. PTC
par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Sąd Apelacyjny w Warszawie (Varšavas apelācijas tiesa), kas ar 2008. gada 5. februāra spriedumu atcēla apstrīdēto lēmumu, nospriežot, ka vienreizējo maksu par numura pārnešanu nedrīkst aprēķināt, neņemot vērā operatoram saistībā ar šā pakalpojuma īstenošanu radušās izmaksas. ESB priekšsēdētājs par minēto spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību.
12. Šajos apstākļos Sąd Najwyższy
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [Universālā pakalpojuma] direktīvas [..] 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka kompetentajai VRI, kurai ir jānodrošina, lai jebkādas abonentiem uzliktās maksas neatturētu tos no tāda papildu pakalpojuma izmantošanas kā numura pārnesamība, ir pienākums ņemt vērā izmaksas, kas mobilās telefonijas tīklu operatoriem rodas saistībā ar šā pakalpojuma īstenošanu?”
Par prejudiciālo jautājumu
13. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa vaicā, vai Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka VRI, izvērtējot maksas, kas jāmaksā patērētājiem par numura pārnesamības pakalpojuma izmantošanu, atturošo raksturu, ir jāņem vērā izmaksas, kas rodas mobilās telefonijas tīklu operatoriem saistībā ar minētā pakalpojuma īstenošanu.
14. No lēmuma par prejudiciāla jautājuma uzdošanu izriet, ka pamata lietas pamatā ir PTC
apgalvojumi, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts liekot VRI minētā vērtējuma ietvaros ņemt vērā izmaksas, kas rodas operatoriem saistībā ar numura pārnesamības pakalpojuma sniegšanu.
15. Vispirms ir jāprecizē, ka numura pārnesamības jēdziens nozīmē iespēju, kas ļauj telefonijas abonentam saglabāt numuru operatora maiņas gadījumā (2006. gada 13. jūlija spriedums lietā C‑438/04 Mobistar, Krājums, I‑6675. lpp., 23. punkts).
16. Šīs iespējas īstenošanai ir nepieciešams, lai operatoru izmantojamās platformas būtu saderīgas, lai abonentu numuri tiktu nodoti no viena operatora citam un lai tehniskas operācijas ļautu pārsūtīt telefona zvanus uz pārnesto numuru (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mobistar, 24. punkts).
17. Saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 40. apsvērumu numuru pārnesamības mērķis ir novērst šķēršļus patērētāju brīvai izvēlei, tostarp izvēlei starp mobilās telefonijas operatoriem, un nodrošināt efektīvas konkurences attīstību telefonpakalpojumu tirgū (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mobistar, 25. punkts).
18. Lai sasniegtu šos mērķus, Savienības likumdevējs Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punktā ir paredzējis, ka VRI nodrošina, lai cenas savstarpējam savienojumam attiecībā uz numura pārnesamības nodrošināšanu būtu uz izmaksām vērstas un lai tiešās maksas, kas, iespējams, jāmaksā patērētājam, neatturētu no šo papildpakalpojumu izmantošanas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mobistar, 26. punkts).
19. Turklāt ir jānorāda, ka saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punktu VRI ir jānodrošina, lai operatori noteiktu cenas atkarībā no savām izmaksām un lai cenas nebūtu patērētājus atturošas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mobistar, 33. punkts).
20. Tiklīdz ir pārbaudīts, ka cenas ir noteiktas atkarībā no izmaksām, šis noteikums piešķir VRI zināmu rīcības brīvību novērtēt situāciju un noteikt metodi, kas tām šķiet vispiemērotākā, lai nodrošinātu pilnīgu pārnesamības efektivitāti tā, lai patērētāji netiktu atturēti no šīs iespējas izmantošanas (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mobistar, 34. punkts).
21. Šajā ziņā saskaņā ar Tiesas judikatūru Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts neliedz VRI iepriekš, izmaksu aprēķinam izmantojot teorētisku modeli, noteikt maksimālās cenas, ko vecais operators var prasīt no jaunā operatora kā ierīkošanas izmaksas, ja cenas ir noteiktas atkarībā no izmaksām tā, lai patērētāji netiktu atturēti no pārnesamības iespējas izmantošanas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Mobistar, 37. punkts).
22. No iepriekš minētā izriet, ka operatoram radušās savstarpēja savienojuma izmaksas un patērētāja maksājamās maksas summa principā ir saistītas. Šī saistība ļauj nodrošināt kompromisu starp patērētāju un operatoru interesēm.
23. Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Universālā pakalpojuma direktīvas preambulas 41. apsvērumu VRI numuru pārnesamības ieviešanas ietvaros ir jāveicina atbilstīga tarifu pārskatāmība.
24. Ir arī jāuzsver – kā to izdarījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 52., 53. un 55. punktā –, ka metodei, ko izvēlējusies VRI, lai novērtētu maksas atturošo raksturu, ir jāsaskan ar savstarpēja savienojuma tarifu noteikšanas principiem, ļaujot nodrošināt šīs tarifu noteikšanas objektivitāti, pilnīgu efektivitāti un pārskatāmību.
25. Tātad no Universālā pakalpojuma direktīvas struktūras izriet, ka tieši VRI, izmantojot objektīvu un uzticamu metodi, ir jānosaka gan izmaksas, kas rodas operatoriem saistībā ar numuru pārnesamības pakalpojuma sniegšanu, gan maksas robežvērtība, ar kuras pārsniegšanu patērētāji var atteikties no minētā pakalpojuma.
26. Pēc šīs pārbaudes veikšanas VRI attiecīgā gadījumā ir jāiebilst pret tādas maksas piemērošanu, kura, lai gan tā ir saistīta ar minētajām izmaksām, tomēr, ņemot vērā visu VRI rīcībā esošu informāciju, ir patērētājus atturoša.
27. No tā izriet, ka šādā gadījumā varētu izrādīties, ka VRI uzskatīs, ka maksas summai, kas var tikt pieprasīta no patērētāja, ir jābūt zemākai nekā summai, kas noteikta, pamatojoties tikai uz izmaksām, kas rodas operatoriem saistībā ar numuru pārnesamības nodrošināšanu un kas novērtētas saskaņā ar objektīvu un uzticamu metodi.
28. Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Universālā pakalpojuma direktīvas 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka VRI, izvērtējot maksas, kas jāmaksā patērētājiem par numura pārnesamības pakalpojuma izmantošanu, atturošo raksturu, ir jāņem vērā izmaksas, kas rodas mobilās telefonijas tīklu operatoriem saistībā ar minētā pakalpojuma īstenošanu. Tomēr VRI ziņā paliek iespēja noteikt šīs maksas, ko var pieprasīt operatori, maksimālo summu līmenī, kas ir zemāks nekā operatoriem radušās izmaksas, ja maksa, kas aprēķināta, pamatojoties tikai uz šīm izmaksām, var atturēt lietotājus no pārnesamības iespējas izmantošanas.
Par tiesāšanās izdevumiem
29. Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (Universālā pakalpojuma direktīva) 30. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka valsts regulatīvajai iestādei, izvērtējot maksas, kas jāmaksā patērētājiem par numura pārnesamības pakalpojuma izmantošanu, atturošo raksturu, ir jāņem vērā izmaksas, kas rodas mobilās telefonijas tīklu operatoriem saistībā ar minētā pakalpojuma īstenošanu. Tomēr šīs iestādes ziņā paliek iespēja noteikt šīs maksas, ko var pieprasīt operatori, maksimālo summu līmenī, kas ir zemāks nekā operatoriem radušās izmaksas, ja maksa, kas aprēķināta, pamatojoties tikai uz šīm izmaksām, var atturēt lietotājus no pārnesamības iespējas izmantošanas.