62004CC0174_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Ievads
1. Komisija šajā lietā par pienākumu neizpildi vaino Itālijas Republiku Eiropas Kopienu dibināšanas līguma noteikumu par kapitāla brīvu apriti pārkāpumā. Tiek apstrīdēta Itālijas likuma norma attiecībā uz elektroenerģijas un dabasgāzes uzņēmumu liberalizāciju. Saskaņā ar šo normu, privatizēto uzņēmumu kapitāldaļu turētāju balsstiesības tiek ierobežotas līdz, augstākais, 2 %, ja ieguvēji ir valsts kontrolēti uzņēmumi, tiem ir vadošs stāvoklis dalībvalsts tirgū un tie nav kotēti biržā.
2. Tiesību jautājumi, kas rodas šajā procesā, ir cieši saistīti ar tā saukto golden shares
problemātiku, ko Tiesa jau vairākkārt ir izskaidrojusi (2) . Atšķirībā no jau izšķirtajām lietām, apstrīdētās Itālijas normas mērķis tomēr nav pirmām kārtām saglabāt īpašo (Itālijas) valsts ietekmi uz valsts energoapgādes uzņēmumiem arī pēc to privatizācijas. Normai ir jānovērš, ka valsts kontrolē esošie uzņēmumi var atgūt ietekmi uz tikko privatizētiem elektroenerģijas un dabasgāzes uzņēmumiem. Tā pamatā ir aizdomas, ka Itālijas tirgū varētu ielauzties joprojām Francijas valsts kontrolē esošie uzņēmumi Électricité de France
(EDF) un Gaz de France
(GDF) (3) .
II – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesības
3. Saskaņā ar EKL 56. panta 1. punktu “ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu [..] starpā”.
4. Savai aizstāvībai Itālijas valdība atsaucas uz atsevišķiem noteikumiem Eiropas Parlamenta un Padomes 1996. gada 19. decembra Direktīvā 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (turpmāk tekstā – Direktīva 96/92 (4) ), kuri fragmentāri tiks citēti turpmāk tekstā.
5. Direktīvas 96/92 3. panta 1. punkts ir šāds:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka, pamatojoties uz to institucionālo organizāciju un attiecīgi ievērojot subsidiaritātes principu, neskarot 2. punktu, elektroenerģijas uzņēmumus ekspluatē saskaņā ar šīs direktīvas principiem, lai izveidotu konkurētspējīgu elektroenerģijas tirgu, nešķirojot minētos uzņēmumus pēc tiesībām vai pienākumiem. Abām pieejām sistēmai, kas minētas 17. un 18. pantā, jānodrošina vienādi ekonomiskie rezultāti un tātad tieši salīdzināmi tirgus atvērtības līmeņi un tieši salīdzināmas elektroenerģijas tirgu pieejas pakāpes [..].”
6. Direktīvas 96/92 19. panta 5. punktā ir ietverta tā saucamā savstarpējības klauzula:
“Lai elektroenerģijas tirgus 26. pantā minētajā periodā atvērtu līdzsvaroti:
a) neaizliedz līgumu slēgšanu saskaņā ar 17. un 18. panta nosacījumiem par elektroenerģijas apgādi ar tiesīgu patērētāju, kas ir citas dalībvalsts sistēmā, ja patērētājs ir uzskatāms par tiesīgu abās iesaistītajās sistēmās;
b) ja darījumus, kas aprakstīti a) apakšpunktā, atsaka tāpēc, ka patērētājs ir tiesīgs tikai vienā no abām sistēmām, tad Komisija, ņemot vērā situāciju tirgū un vispārējās intereses, tai pusei, kura atsaka, var uzlikt pienākumu izpildīt lūgto elektroenerģijas apgādi pēc tās dalībvalsts lūguma, kur atrodas tiesīgais patērētājs. ”
7. Direktīvas 96/92 22. pantā ir paredzēts:
“Dalībvalstis izveido atbilstīgus un efektīvus regulēšanas, kontroles un pārredzamības mehānismus, lai novērstu jebkādu ļaunprātīgu valdošā stāvokļa izmantošanu, īpaši, par sliktu patērētājiem, un aplaupošas darbības. Šajos mehānismos ņem vērā Līguma noteikumus un īpaši tā 86. pantu.”
8. Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija Direktīva 98/30/EK (turpmāk tekstā – Direktīva 98/30) par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum (5), uz ko atsaucas arī Itālijas valdība, satur būtībā tādus pašus noteikumus.
B – Apstrīdētā Itālijas norma
9. 2001. gada 25. maija decreto–legge
Nr. 192, kas apstiprināts kā 2001. gada 20. jūlija Likums Nr. 301 par neatliekamiem pasākumiem valsts pakalpojumu atsevišķu nozaru liberalizācijas un privatizācijas nodrošināšanai (6) (turpmāk tekstā – decreto–legge
Nr. 192), 1. panta 1. un 2. punkts ir šādi:
“Kamēr Eiropas Savienībā nav izveidots konkurencei pilnīgi atvērts elektroenerģijas un dabasgāzes tirgus, lai nodrošinātu liberalizācijas un privatizācijas procesu norisi šajās nozarēs, atļauju un koncesiju piešķiršana vai nodošana, ko paredz 1999. gada 16. marta Dekrēts–likums Nr. 79 par elektroenerģiju un 2000. gada 23. maija Dekrēts–likums Nr. 164 par dabasgāzes iekšējo tirgu, atbilst nosacījumiem, kas minēti otrajā daļā, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz juridiskām personām, kas tieši vai pastarpināti atrodas valsts vai tās iestāžu kontrolē, kurām valsts tirgū ir dominējošs stāvoklis un kuras netiek kotētas oficiālos finanšu tirgos, un kuras tieši vai pastarpināti ar trešo personu starpniecību – tostarp pamatojoties uz terminētu publisko piedāvājumu vai atliktu publisko piedāvājumu – iegūst vairāk nekā 2 % kapitāldaļu tādos uzņēmumos, kuri tieši vai ar iepriekš minēto juridisko personu starpniecību kontrolētiem vai ar tām saistītiem uzņēmumiem darbojas minētajās nozarēs. Vispārīgā 2 % robeža attiecas uz pašu juridisko personu un uz grupu, kurai tā piederīga, tātad arī uz kontrolējošo juridisko personu, pat ja tai nav uzņēmuma statusa, uz kontrolētajiem uzņēmumiem, kā arī uz saistītajiem uzņēmumiem. Šī robeža attiecas arī uz tādām juridiskajām personām, kas tieši vai pastarpināti, arī ar kontrolētiem vai saistītiem uzņēmumiem, trasta sabiedrībām vai starpniekiem ir puses – arī piedaloties trešajām personām – līgumos par balsstiesību izmantošanu vai sabiedrības blakusnorunām.
Ja pirmajā daļā noteiktā robeža tiek pārkāpta, ar to saistītās balsstiesības automātiski tiek zaudētas, atļaujas vai koncesijas tiek saskaņā ar pirmo daļu piešķirtas vai nodotas tālāk un sanāksmēs [balsstiesības] netiek ņemtas vērā. Nevar izmantot arī tiesības uz kapitāldaļu ieguvi vai ar termiņu ierobežotu vai atceltu parakstīšanos [uz kapitāldaļām].”
III – Pirmstiesas procedūra un prasījumi
10. 2002. gada 23. oktobra brīdinājuma vēstulē Komisija iebilda, ka ar decretto–legge Nr. 192 1. pantu tiek pārkāpts EKL 56. pants. Itālijas valdība savu viedokli šajā sakarā izteica 2003. gada 12. marta vēstulē. Tajā tā atzina kapitāla brīvas aprites ierobežojumu. Tomēr šāds regulējums esot vienīgais līdzeklis, lai uzturētu konkurenci.
11. 2003. gada 11. jūlijā Komisija Itālijas Republikai nosūtīja argumentētu atzinumu. Ar to Komisija uzdeva divu mēnešu laikā pārtraukt pienākumu neizpildi. Itālijas valdība uz to nereaģēja. Komisija šā iemesla dēļ 2004. gada 13. aprīlī cēla prasību saskaņā ar EKL 226. pantu. Tā lūdz:
1) atzīt, ka 2001. gada 25. maija decreto–legge
Nr. 192, kas apstiprināts 2001. gada 20. jūlija Likumā Nr. 301 par neatliekamiem pasākumiem valsts pakalpojumu atsevišķu nozaru liberalizācijas un privatizācijas nodrošināšanai, ir pretrunā EKL 56. pantam, jo tajā paredzēts automātiski zaudēt balsstiesības attiecībā uz akciju paketēm, kas pārsniedz 2 % no tādu uzņēmumu kapitāla, kuri darbojas elektroenerģijas un dabasgāzes nozarēs;
2) piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
12. Mutvārdu process lietā nav noticis.
IV – Lietas dalībnieku argumenti
13. Komisija uzskata, ka apstrīdētā norma ir pretrunā ar kapitāla brīvu apriti. Ar EKL 56. pantu ir aizliegta ne tikai diskriminācija, bet arī citi kapitāla aprites ierobežojumi. Uz šo pamatprincipu var atsaukties kā valsts, tā arī privāti uzņēmumi. Ar balsstiesību zaudēšanu tiktāl, ciktāl daļas pārsniedz 2 %, noteiktai tirgus dalībnieku grupai, proti, valsts kontrolētiem uzņēmumiem, daļu ieguve kļūst mazāk pievilcīgs pasākums. Daļu ieguvējs nevar uzņēmuma lēmumu pieņemšanu ietekmēt atbilstoši faktiskajam daļu apjomam.
14. Itālijas valdība turpretī norāda uz nesamērību, kas radusies, transponējot Direktīvu 96/92 un 98/30, ko atzinušas arī Komisija un Eiropas Padome (7) . Dažādās liberalizācijas pakāpes dalībvalstu starpā dēļ pastāv draudi, ka joprojām pastāvošie valsts monopoluzņēmumi varētu aktivizēties citu dalībvalstu liberalizētajos tirgos. Ar Direktīvas 96/92 16. pantā un Direktīvas 98/30 16. pantā ietvertajām savstarpējības klauzulām to nav iespējams novērst. Šajā situācijā, lai saglabātu liberalizācijas mērķus, saskaņā ar subsidiaritātes principu ir jāiejaucas dalībvalstīm.
15. Balsstiesību ierobežojums esot piemērots un ar kapitāla apriti principā savienojams līdzeklis. Līdzīgas normas Itālijā pastāv arī kā sankcijas biržu un finanšu uzraudzības jomā (8) .
16. Itālijas likumdevējs tādējādi, ievērojot elektroenerģijas un dabasgāzes iekšējā tirgus “Eiropas” intereses, nevis tikai valsts intereses. Saskaņā ar attiecīgajiem abu direktīvu 3. un 22. pantiem dalībvalstīm bija jārūpējas, lai apgādes uzņēmumi darbotos saskaņā ar konkurenci. Turklāt ir zināms, ka dalībvalstis drīkst iejaukties, ja tiek pārkāptas EKL minētās tiesības (9) .
17. Tādēļ situācija ir pretēja tai, kāda minēta golden shares
spriedumos. Ar golden shares
palīdzību tiek saglabāta valsts ietekme un kavēta liberalizācija. Izskatāmā lieta ir tieši par valsts ietekmes izbeigšanu. Tādēļ kritēriji, ko Tiesa izvirzījusi iepriekš minētajos spriedumos, šajā lietā nav piemērojami.
18. Visbeidzot, šis tiesiskais regulējums ir spēkā tikai uz laiku līdz pilnīgi liberalizēta iekšējā tirgus izveidei, un tas aprobežojas tikai ar vajadzīgajiem pasākumiem. Tādējādi pietiek, ja uzņēmums tiek kotēts biržā, lai uz to vairs neattiektos ierobežojumi.
19. Komisija pret to iebilst, jo pat tad, ja iekšējā tirgus izveides procesā rodas nesamērība, dalībvalstis nedrīkst pieņemt vienpusējus pasākumus, kas ir pretrunā ar pamatbrīvībām. Itālijai nav bijis nekāda steidzama pamatojuma attiecībā uz apgādes drošību, kas attaisnotu apstrīdēto normu pieņemšanu. Itālijas valdība nevar atsaukties uz iekšējā tirgus direktīvu mērķu realizēšanu, jo tās neattiecas uz kapitāla daļu ieguvi elektroenerģijas un dabasgāzes uzņēmumos. Turklāt Eiropas likumdevējs ir reaģējis uz būtiskām liberalizācijas procesa atšķirībām, jau iepriekš pieņemot jaunas iekšējā tirgus direktīvas (10) . Turklāt reaģēt uz iespējamiem konkurences pārkāpumiem ir Komisijas uzdevums.
V – Juridiskais pamatojums
A – Kapitāla brīvas aprites piemērošanas joma
20. Decreto–legge Nr. 192 ierobežo balsstiesību realizēšanu ar atsevišķu valsts uzņēmumu starpniecību, ja tie ir Itālijas elektroenerģijas tirgus dalībnieki. Tādējādi šie noteikumi saskaņā ar EKL 56. pantu ietilpst kapitāla brīvas aprites principa piemērošanas jomā.
21. Kā jau Tiesa ir konstatējusi, saskaņā ar Padomes 1988. gada 24. jūnija Direktīvas 88/361/EEK par Līguma 67. panta īstenošanu (11) I pielikumā izklāstītās nomenklatūras I un III nodaļu uz tiešajiem ieguldījumiem, ja dalība uzņēmumā tiek iegūta, iegūstot tā kapitāla daļas vai vērtspapīrus, attiecas kapitāla aprite EKL 56. panta izpratnē (12) .
22. Tiešie ieguldījumi – tātad kapitāla daļas, kas to turētājam dod iespēju piedalīties uzņēmuma pārvaldē un kontrolē, tiek aizsargāti ar tiesībām veikt uzņēmējdarbību. Komisijas izvirzītā apsūdzība izskatāmajā lietā aprobežojas tikai ar EKL 56. panta pārkāpumu (13) .
23. Tādēļ vien, ka decreto–legge
Nr. 192 attiecas tikai uz valsts uzņēmumiem, nav izslēdzama kapitāla brīvas aprites piemērošana. EKL, tai skaitā tā 56. pantā, ietvertās pamatbrīvības gan satur tikai uz dalībvalstīm attiecinātas prasības un aizliegumus. Tomēr tādējādi valsts kontrolētiem uzņēmumiem kā šo pamatbrīvību izmantotājiem netiek liegtas tiesības savas saimnieciskās darbības ietvaros atsaukties uz šīm brīvībām. Visnotaļ šajā gadījumā, kad valsts uzņēmuma pamatbrīvību izmantošanu traucē citas dalībvalsts pasākumi, persona, kurai ir tiesības, nesakrīt ar personu, kurai ir pienākumi. Valsts uzņēmums atrodas stāvoklī, kas vairāk līdzinās privāto uzņēmumu stāvoklim.
24. Turklāt, ja pamatbrīvības attiektos tikai uz privātiem uzņēmumiem, netiktu saglabāta no EKL 256. panta izrietošā EKL neitralitāte attiecībā uz dalībvalstu īpašumtiesību sistēmu. Tādējādi ar EKL netieši tiktu prasīta visu valsts uzņēmumu privatizēšana, lai arī tie varētu baudīt pamatbrīvības.
25. Visbeidzot, no EKL 86. panta 1. punkta izriet, ka dalībvalstis EKL pārkāpuma gadījumā valsts uzņēmumiem nedrīkst piešķirt privilēģijas. Šīs medaļas otra puse ir tāda, ka valsts uzņēmumus nedrīkst arī nostādīt sliktākā situācijā, neļaujot tiem atsaukties uz pamatbrīvībām.
B – Kapitāla aprites ierobežojums
26. Katrs pasākums, kas apgrūtina pārrobežu kapitāla apriti vai padara to mazāk pievilcīgu un tādējādi ir piemērots, lai atturētu no tā ieguldītājus, ir kapitāla brīvas aprites ierobežojums (14) . Kapitāla aprites ierobežojuma jēdziens tiktāl saskan ar to ierobežojuma jēdzienu, ko Tiesa attīstījusi citu pamatbrīvību, īpaši preču aprites, jomās (15) .
27. Apstrīdētās normas gan neaizliedz attiecīgo kapitāla daļu ieguvi kā tādu. Tomēr tās ierobežo to tiesību izmantošanu, kas daļu turētājam ir attiecīgajā uzņēmumā. Tādējādi attiecīgai valsts uzņēmumu grupai daļu ieguve tiek padarīta mazāk pievilcīga un, iespējams, attur no tās ārvalstu ieguldītājus.
28. Itālijas valdība neapstrīd decreto–legge
Nr. 192 ierobežojošo raksturu, bet tomēr uzsver, ka tā normas ir vienādi piemērojamas kā iekšzemes, tā arī ārvalstu ieguldītājiem.
29. Divos pēdējos spriedumos par golden shares
Tiesa ir noteikusi:
“Šajā gadījumā attiecīgie ieguldījumu ierobežojumi attiecas kā uz ieguldītājiem rezidentiem, tā arī ieguldītājiem nerezidentiem, tomēr tie ietekmē [kapitāla daļu] ieguvēja situāciju kopumā un ir piemēroti, lai atturētu ieguldītājus no citām dalībvalstīm veikt šādus ieguldījumus, un tādējādi ietekmē piekļuvi tirgum.” (16)
30. Ar apgrūtinātu piekļuvi tirgum, ko var konstatēt arī izskatāmajā lietā, tiek privileģēti jau esošie tirgus dalībnieki, ņemot vērā, ka jau esošie tirgus dalībnieki ir vietējie [uzņēmumi], bet tie, kas pūlas ienākt tirgū, lielākoties tomēr ir citu dalībvalstu [uzņēmumi], turklāt piekļuves tirgum ierobežojumus lielākoties papildina arī netieša diskriminācija.
31. Izskatāmajā lietā figurē arī apstāklis, ka kopš ENEL
un ENI
privatizācijas vairs nav neviena uzņēmuma, kas atbilstu likumā noteiktajiem kritērijiem (dominējošs stāvoklis elektroenerģijas un attiecīgi dabasgāzes apgādes tirgū, atrodas valsts kontrolē, nav kotēts biržā). Tādējādi regulējums faktiski attiecas tikai uz citu dalībvalstu uzņēmumiem. Itālijas valdības apgalvojums, ka ar decreto–legge
Nr. 192 netiek nodalīti vietējie un ārvalstu uzņēmumi, nav pamatots.
C – Ierobežojuma attaisnojums
32. Spriedumos Komisija/Francija (C‑483/99) un Komisija/Beļģija (C‑503/99) (17) Tiesa kapitāla brīvas aprites ierobežojumu attaisnojumam ir izvirzījusi šādus priekšnoteikumus:
“Kapitāla brīvu apriti, kas ir Līguma pamatprincips, ar valsts tiesību normām var ierobežot tikai tad, ja to var attaisnot ar [EKL 58. panta 1. punktā] paredzētajiem iemesliem vai ar pārākām vispārējām interesēm, kas piemērojamas visām uzņēmējas dalībvalsts suverēnajā teritorijā nodarbinātām personām vai uzņēmumiem. Turklāt, lai tas tādējādi tiktu attaisnots, valsts tiesiskajam regulējumam ir jābūt piemērotam izvirzītā mērķa sasniegšanai un tas nedrīkst pārsniegt mērķa sasniegšanai nepieciešamo, lai izpildītu samērīguma kritēriju.”
33. Ja par pamatu ņem šo mērauklu, izskatāmajā lietā attaisnojums zūd ar to, ka apstrīdētais regulējums – kā jau konstatēts – faktiski neattiecas ne uz vienu Itālijas uzņēmumu, bet gan uz citu dalībvalstu uzņēmumiem.
34. Spriedumos par nodokļu tiesisko regulējumu, kuros skarta arī kapitāla brīva aprite, Tiesa izmantojusi šādu formulu:
“No judikatūras izriet, ka valsts nodokļu tiesiskais regulējums [..] ir saderīgs ar EKL noteikumiem, ja atšķirīgie noteikumi attiecas uz objektīvi dažādām situācijām vai ir attaisnojami ar tādām obligātām vispārējo interešu prasībām kā vajadzību nodrošināt nodokļu tiesiskā regulējuma konsekvenci, novērst krāpšanos ar nodokļiem un nodrošināt nodokļu uzraudzības efektivitāti [..].” (18)
Saskaņā ar iepriekš citēto, pastāvot zināmiem nosacījumiem, nodokļu tiesību jomā atšķirīga attieksme pret identiskiem lietas apstākļiem ir attaisnojama.
35. Jautājums par to, vai izskatāmajā lietā šāda rīcība, piemērojot dažādu attieksmi dažādām uzņēmumu grupām, ir attaisnojama, var palikt atklāts, ja tā nav attaisnojama, balstoties uz citiem pamatiem.
36. Šaubas rada tas, vai decreto–legge
Nr. 192 mērķi ir atzīstami par obligātām vispārējo interešu prasībām, ar ko ir attaisnojama kapitāla brīvas aprites ierobežošana.
37. Itālijas valdība atsaucas uz to, ka decreto–legge
Nr. 192 ir kalpojis iekšējā tirgus Direktīvu 96/92 un 98/30 mērķu īstenošanai, liedzot valsts uzņēmumiem iegūt privatizētos Itālijas uzņēmumus. Tā pamatojas arī uz to, ka arī direktīvu mērķis ir bijis energoapgādes uzņēmumu privatizācija. Tomēr tā nav taisnība.
38. Iekšējā tirgus direktīvās ir paredzēta tirgu liberalizācija, atceļot apgādes uzņēmumu tiesisko monopola stāvokli un soli pa solim atverot valsts tirgus jauniem piegādātājiem. Dažādās uzņēmumu, piemēram, elektroenerģijas ražošanas un elektrotīklu uzņēmumu, darbības jomās ir jālikvidē koncentrācija un jānodrošina trešo personu nediskriminējoša piekļuve tīkliem. Ar direktīvām dalībvalstīm netiek uzlikts par pienākumu veikt valsts energoapgādes uzņēmumu privatizāciju. Tieši pretēji – direktīvās ir pat norādes uz valsts uzņēmumu turpmāku pastāvēšanu. Tajās paredzēts, ka uzņēmumiem neatkarīgi no to īpašuma vai juridiskā statusa jāsastāda un jāpublicē savi gada pārskati (19) . Un tādējādi direktīvas paredz liberalizāciju, nevis privatizāciju.
39. Itālijas valdība tomēr norāda uz to, ka dalībvalstu savstarpējas tirgu atvēršanas rezultātā ir negaidīti radušās būtiskas atšķirības (20) . Ar norādi uz samērīguma principu abu direktīvu 3. un 22. pantos tā saprot, ka valsts likumdevējam šīs kļūmes uz laiku ir jālabo. Arī šis apgalvojums ir kļūdains.
40. Vēl ir jānorāda uz to, ka direktīvu izdevējiestāde, iedalot elektroenerģijas un dabasgāzes iekšējā tirgus liberalizācijas procesu vairākos posmos un nosakot pārejas posmus, ir ņēmusi vērā zināmas atšķirības, kas rodas, atverot tirgus. Ja šādu direktīvas noteikumu dēļ rodas iekšējā tirgus traucējumi, to likvidācija ir Kopienas pienākums, pieņemot šo direktīvu grozījumus.
41. Tieši to Kopiena arī izdarīja. Jau gadu pirms Direktīvas 96/92 transponēšanas termiņa beigām un pat pirms Direktīvas 98/30 transponēšanas termiņa beigām Komisija ir iesniegusi priekšlikumus par jaunu regulējumu abās nozarēs, kura mērķis cita starpā būtu tirgus atvēršanas paātrināšana un arī vienkāršošana (21) . 2003. gadā šajā sakarā pieņemtās direktīvas (22) bija jātransponē līdz 2004. gada 1. jūlijam. Katrā ziņā dalībvalsts šādā gadījumā radušās kļūmes iekšējā tirgū nedrīkst noregulēt ar vienpusēju, kapitāla brīvai apritei pretēju pasākumu palīdzību (23) . Arī ar subsidiaritātes principu nekādā gadījumā nevar attaisnot valsts pasākumus, ar kuriem tiek pārkāptas pamatbrīvības (24) .
42. Tomēr var izrādīties, ka līdz pilnīgai tirgu atvēršanai – pat ja tā saskaņā ar jauno regulējumu notiek ātrāk – tiek iespaidota konkurence. Tādējādi uzņēmums, kas valstī, kurā ir zema tirgus atvērtības pakāpe, atrodas dominējošā stāvoklī, iespējams, gūst lielāku peļņu nekā uzņēmums tirgū ar lielāku konkurenci. Šo peļņu var ieguldīt uzņēmuma dalībā uzņēmumos citās dalībvalstīs, tādējādi stiprinot uzņēmuma stāvokli iekšējā tirgū.
43. Direktīvās 96/92 un 98/30 minētās savstarpējības klauzulas to patiešām nekavē. Tās tikai izslēdz, ka uzņēmums, kas atrodas šādā pozīcijā, apgādā arī citas dalībvalsts tirgū atzītus patērētājus, kaut arī attiecīgā patērētāju grupa uzņēmuma izcelsmes valsts tirgū nevar brīvi izvēlēties piegādātāju.
44. Fakts, ka Direktīvās 96/92 un 98/30 nav ietverti nekādi drošības pasākumi, tomēr neattaisno vienpusējus valsts likumdevēja pasākumus, kas pretēji EKL 56. pantam liedz iegūt attiecīgās kapitāla daļas. Tikai Komisijai ir pienākums, pamatojoties uz EK Apvienošanās regulu (25), pārbaudīt, vai kapitāla daļu ieguve ir saderīga ar kopējo tirgu, ja uzņēmumu apvienošanās notiek šīs regulas izpratnē un tai ir Kopienas mēroga nozīme. Dalībvalstis saskaņā ar noteikto kārtību savas intereses var darīt zināmas Komisijai (26) . Ja uzņēmumu apvienošanai nav Kopienas mēroga nozīmes, šis jautājums ir valsts konkurences iestāžu kompetencē.
45. Ciktāl pastāv apvienošanās EK Apvienošanās regulas izpratnē, iespējams, ir jāpiemēro arī EKL 82. pants saistībā ar EKL 86. pantu; šis jautājums – atkarībā no lietas apstākļiem – atkal ir vai nu Komisijas, vai valsts konkurences iestāžu kompetencē.
46. No attiecīgajiem Direktīvu 96/92 un 98/30 3. un 22. pantiem neizriet tāda dalībvalstu kompetence, kas atšķirtos no vispārīgā kompetenču sadalījuma konkurences jomā. Ar minētajiem noteikumiem dalībvalstīm tikai tiek uzlikts par pienākumu efektīvi uzraudzīt energoapgādes uzņēmumus, kuri darbojas to teritorijā, un noteic, ka visiem attiecīgā tirgus dalībniekiem ir piemērojami vienādi noteikumi. Ar tiem dalībvalstīm netiek piešķirtas pilnvaras ar likuma noteikumiem kavēt citas dalībvalsts valsts uzņēmumu dalību savas valsts uzņēmumos.
47. Šāda veida iejaukšanās kapitāla brīvā apritē nav attaisnojama, atsaucoties uz EKL 295. pantu, kā Tiesa to noteikusi spriedumos par golden shares (27) . Tā kā šajās lietās valsts bija ( golden ) akcijas turētāja, šajā lietā nav atsauces uz īpašumtiesībām. Itālijas likumdevējs ar savu energoapgādes uzņēmumu privatizācijas politiku attur atsevišķus ieguldītājus.
48. Tādēļ pagaidām jākonstatē, ka Itālijas valdības intereses nav bijušas tādas, ko varētu atzīt par obligātām vispārējo interešu prasībām. Tādējādi kapitāla brīvās aprites ierobežošana ar decreto–legge
Nr. 192 nav attaisnojama.
49. Pat – pretēji iepriekš teiktajam – pieņemot, ka dalībvalstis attiecībā uz problēmām, kas radušās tirgus atvēršanas rezultātā veidojušos lielo atšķirību dēļ, drīkstēja pieņemt vienpusējus pagaidu pasākumus, decreto–legge
Nr. 192 noteikumi tomēr nav piemēroti, lai šo situāciju efektīvi atrisinātu. Tie ir vērsti tikai pret valsts, nevis privātiem uzņēmumiem. Privātie uzņēmumi savas izcelsmes valsts tirgus nepietiekamās liberalizācijas dēļ joprojām var ieņemt aizsargātu dominējošu stāvokli, kas ļauj tiem vieglāk izvērst savu darbību ārvalstīs. Kaut arī, raugoties no konkurences viedokļa, privāto un valsts uzņēmumu stāvoklis nav vērtējams atšķirīgi, decreto–legge
Nr. 192 uz privātiem uzņēmumiem neattiecas.
50. No tā izriet, ka Itālijas likumdevējs nav nodarbojies ar direktīvu trūkumu “labošanu”, bet gan ar noteiktu ieguldītāju piekļuves valsts enerģijas tirgum iespaidošanu. Tas varētu atbilst valsts privatizācijas politikas mērķiem. Tomēr tam nav nekāda sakara ar elektrības un dabasgāzes iekšējā tirgus jomas direktīvām. Pat ja pamatā daudz kas norāda uz energoapgādes nodošanu privātiem uzņēmumiem, šīs nozares privatizācija dalībvalstī neattaisno to, ka citas dalībvalsts valsts uzņēmumiem tiek liegts – pārkāpjot kapitāla brīvas aprites principu – iegūt būtiskas kapitāldaļas vietējos uzņēmumos.
51. Apkopojot iepriekš minēto, ir jākonstatē, ka Itālijas valdībai nebija ar obligātām vispārējo interešu prasībām pamatotu iemeslu, ar ko būtu attaisnojama kapitāla brīvas aprites ierobežošana. Turklāt, tā kā netiek īstenots nekāds pieņemams mērķis, atliek tikai pārbaudīt, vai balsstiesību ierobežojumi kā tādi ir pieļaujams līdzeklis un vai noteikumi pārējā daļā atbilst samērīguma principam.
VI – Par tiesāšanās izdevumiem
52. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
VII – Secinājumi
53. Secinājumos iesaku Tiesai pieņemt šādu lēmumu:
1) Itālijas Republika, ieviešot 2001. gada 25. maija decreto–legge
Nr. 192, kas apstiprināts kā Likums Nr. 301 par neatliekamiem pasākumiem valsts pakalpojumu atsevišķu nozaru liberalizācijas un privatizācijas nodrošināšanai, 1. pantu, ar ko automātiski tiek zaudētas balsstiesības, ja kapitāldaļas pārsniedz maksimālo robežu, t.i., 2 % no elektrības un dabasgāzes apgādes uzņēmumu pamatkapitāla, attiecībā uz kapitāldaļu turētājiem, kas ir valsts kontrolē, savas dalībvalsts tirgū ieņem dominējošu stāvokli un nav kotēti biržā, ir ietekmējusi kapitāla brīvu apriti un pārkāpusi EKL 56. pantu;
2) piespriest Itālijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
(1) .
(2)
–	2002. gada 4. jūnija spriedumi lietās C‑367/98 Komisija/Portugāle ( Recueil, I‑4731. lpp.), C‑483/99 Komisija/Francija ( Recueil, I‑4781. lpp.) un C‑503/99 Komisija/Beļģija ( Recueil, I‑4809. lpp.), kā arī 2003. gada 13. maija spriedumi lietās C‑463/00 Komisija/Spānija ( Recueil, I‑4581. lpp.) un C‑98/01 Komisija/Apvienotā Karaliste ( Recueil, I‑4641. lpp.). Vēl divas tiesvedības par Līguma noteikumu pārkāpumiem pret Nīderlandi sakarā ar valsts īpašajām kapitāldaļām KPN N.V.
(lieta C‑282/04) un TPG N.V.
(lieta C‑283/04) pašlaik vēl atrodas Tiesā.
(3)
–	Itālijas valdība pati, atbildot uz brīdinājuma vēstuli, kā pirmo negatīvo piemēru min to, ka EDF
ir ieguvis Montedision
kapitāldaļas.
(4)  –	Sākot ar 2004. gada 1. jūliju, Direktīva 96/92 (OV L 27, 20. lpp.) tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvu 2003/54/EK par elektroenerģijas iekšējā tirgus kopīgajiem noteikumiem, ar ko atceļ Direktīvu 96/92/EK (OV L 176, 37. lpp.). Šajā lietā joprojām ir piemērojamas Direktīvas 96/92 normas.
(5)  –	Sākot ar 2004. gada 1. jūliju, Direktīva 98/30 (OV L 204, 1. lpp.) tika aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 26. jūnija Direktīvu 2003/55/EK par dabasgāzes iekšējā tirgus kopīgajiem noteikumiem, ar ko atceļ Direktīvu 98/30/EK (OV L 176, 57. lpp.). Šajā lietā joprojām ir piemērojamas Direktīvas 98/30 normas.
(6)
–	GURI 170, 2001. gada 24. jūlijs, 4. lpp.
(7)
–	Itālijas valdība citē Komisijas 2001. gada 13. marta Paziņojumu Padomei un Eiropas Parlamentam par enerģijas iekšējā tirgus izveides pabeigšanu ( KOM
(2001) 125 gal. (vācu valodas redakcijas 6., 33. un 35. lpp.), 2001. gada 23. un 24. marta Stokholmas Eiropas Padomes priekšsēdētāja secinājumus (17. punkts), kā arī 2002. gada 15. un 16. marta Barselonas Eiropas Padomes priekšsēdētāja secinājumus (37. punkts).
(8)  –	Šeit Itālijas valdība norāda uz 120. panta 2.–5. punktu 1998. gada 24. februāra decreto legislativo Nr. 58, kas pieņemts, lai transponētu Eiropas Parlamenta un Padomes 2001. gada 28. maija Direktīvas 2001/34/EK par vērtspapīru iekļaušanu fondu biržas oficiālajā sarakstā un par informāciju, kas jāpublicē par tādiem vērtspapīriem (OV L 184, 1. lpp.), 85.–97. pantu. Vēl tā piesauc 10. panta 6. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvā par finanšu instrumentu tirgu, ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK (OV L 145, 1. lpp.).
(9)
–	Itālijas valdība šai sakarā citē 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā C‑167/01 Inspire Art ( Recueil, I‑10155. lpp., 136. punkts).
(10)
–	Šajā sakarā skat. norādes 4. un 5. zemsvītras piezīmē.
(11)
–	OV L 178, 5. lpp.
(12)
–	Spriedumi lietās Komisija/Portugāle (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 38. punkts) un Komisija/Apvienotā Karaliste (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 40. punkts).
(13)
–	Citās lietās par golden shares
(skat. 2. zemsvītras piezīmi) Komisija ir vērsusies arī pret tiesību v eikt uzņēmējdarbību pārkāpumu. Tiesa tiesību veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu kā kapitāla brīvas aprites pārkāpuma sekas jau izšķirtajās lietās tomēr atsevišķi nav pārbaudījusi.
(14)
–	Šajā sakarā skat. 1999. gada 16. marta spriedumu lietā C‑222/97 Trummer un Mayer
( Recueil, I‑1661. lpp., 26. punkts).
(15)
–	Skat. pamata spriedumus: 1974. gada 11. jūlija spriedumu lietā 8/74 Dassonville
( Recueil, 837. lpp., 5. punkts), 1991. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑76/90 Säger
( Recueil, I‑4221. lpp., 12. punkts) un 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94 Gebhard ( Recueil, I‑4165. lpp., 37. punkts).
(16)
– Spriedumi Komisija/Apvienotā Karaliste (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 47. punkts), Komisija/Spānija (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 61. punkts); šajā sakarā arī spriedumi lietās Komisija/Portugāle (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 45. punkts) un Komisija/Francija (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 41. punkts).
(17)
–	Minēts 2. zemsvītras piezīmē, 45. punkts.
(18)
– Skat. 2004. gada 15. jūlija spriedumu lietā C‑315/02 Lenz
(Krājums, I‑7063. lpp., 27. punkts), 2000. gada 6. jūnija spriedumu lietā C‑35/98 Verkooijen
( Recueil, I‑4071. lpp., 43. punkts).
(19)
–	Direktīvas 96/92 14. panta 2. punkts un Direktīvas 98/30 13. panta 2. punkts.
(20)
–	Skat. 7. zemsvītras piezīmē minētos dokumentus.
(21)
–	Priekšlikumi bija 7. zemsvītras piezīmē minētā 2001. gada 13. marta paziņojuma daļa.
(22)
–	Skat. norādi 4. un 5. zemsvītras piezīmē.
(23)
–	Arī skaistais latīņu citāts, ko Itālijas valdība šajā sakarā citē, neko nemaina: “dum Romae consulitur Saguntum expugnatur” ( Titus Livius, Ab Urbe Condita, 21.7.1.), [Kamēr Romā vēl apspriežas, Saguntum
tiek ieņemta], jo “non omnia possumus omnes” [mēs visi visu nevaram/nedrīkstam].
(24)
–	Skat. 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93 Bosman
u.c. ( Recueil, I‑4921. lpp., 81. punkts).
(25)
–	Padomes 2004. gada 20. janvāra Regula (EK) Nr. 139/2004 par kontroli pār uzņēmumu apvienošanos [EK Apvienošanās regula (dokuments attiecas uz EEZ)] (OV L 24, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “EK Apvienošanās regula”).
(26)
–	Attiecībā uz dalībvalsts ietekmēšanas iespēju robežām apvienošanās uzraudzības sakarā skat. 2004. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑42/01 Portugāle/Komisija (Krājums, I‑6079. lpp.).
(27)
–	Spriedumi lietās Komisija/Francija (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 44. punkts), Komisija/Beļģija (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 44. punkts) un Komisija/Spānija (minēts 2. zemsvītras piezīmē, 67. punkts).