62017CC0622
ĢENERĀLADVOKĀTA HENRIKA SAUGMANDSGORA ĒES [HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE]
SECINĀJUMI,
sniegti 2019. gada 28. februārī (
1
)
Lieta C‑622/17
Baltic Media Alliance Ltd.
pret
Lietuvos radijo ir televizijos komisija
(Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Pakalpojumu sniegšanas brīvība – Direktīva 2010/13/ES – Audiovizuālo mediju pakalpojumi – Televīzijas apraide – 1. panta 1. punkta c) un d) apakšpunkts – Jēdzieni “redakcionālā atbildība” un “mediju pakalpojumu sniedzējs” – Televīzijas kanāls no citas dalībvalsts – 3. panta 1. un 2. punkts – Uztveršanas un retranslācijas brīvība – Naida kurināšana – Uztveršanas dalībvalsts veiktie pasākumi – Pagaidu pienākums tirgus dalībniekiem, kas pārraida televīzijas kanālus minētās valsts patērētājiem, apraidīt kanālu tikai maksas piedāvājuma paketēs – Atbilstība Savienības tiesībām
I. Ievads
1.
Ar šo lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva) ir uzdevusi Tiesai divus jautājumus par to, kā interpretēt Direktīvu 2010/13/ES (
2
), sauktu par “Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīvu”.
2.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp Baltic Media Alliance Ltd. (turpmāk tekstā – “BMA”) un Lietuvos radijo ir televizijos komisija (Lietuvas Radio un televīzijas komisija, turpmāk tekstā – “LRTK”) par šīs iestādes lēmumu, ar kuru tirgus dalībniekiem, kas pārraida televīzijas kanālus Lietuvas patērētājiem, uz laiku tika noteikts pienākums raidīt televīzijas kanālu NTV Mir
Lithuania tikai maksas piedāvājumu paketēs. Šis lēmums, kas pašlaik ir atsaukts, tika pieņemts pēc konstatējuma par šajā kanālā pārraidītu informāciju, kas izraisa naida kurināšanu valstspiederības dēļ.
3.
Iesniedzējtiesai ir šaubas par attiecīgā lēmuma saderību ar Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punktu. Saskaņā ar šo tiesību normu televīzijas apraides no citas dalībvalsts uztvērēja dalībvalsts var likt šķēršļus šādas apraides retranslācijai tāda iemesla dēļ kā naida kurināšana vienīgi tad, ja ir izpildīti zināmi nosacījumi. Savukārt Lietuvas likumdevējs šo tiesību normu ir transponējis tādējādi, ka LRTK nav jāpiemēro šie nosacījumi, ja ir jānosaka pienākums pārraidīt noteiktu kanālu vairs tikai maksas piedāvājumu paketēs. Līdz ar to LRTK pamatlietā nav ievērojusi minētos nosacījumus.
4.
Šajos secinājumos es paskaidrošu iemeslus, kuru dēļ, manuprāt, šāds valsts pasākums, ciktāl tas attiecas uz televīzijas kanāla izplatīšanu un tam nav tādu seku, ka tiek likti šķēršļi uztveršanai vai retranslācijai tiešā nozīmē, neietilpst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā.
II. Atbilstošās tiesību normas
A.
Direktīva 2010/13
5.
Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo audiovizuālo mediju pakalpojumu retranslāciju no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē ar šo direktīvu.
2.   Attiecībā uz televīzijas apraidi dalībvalstis uz laiku var atkāpties no 1. punkta, ja tiek izpildīti šādi nosacījumi:
a)
televīzijas apraide no citas dalībvalsts nepārprotami, nopietni un būtiski pārkāpj 27. panta 1. vai 2. punktu un/vai 6. pantu;
b)
iepriekšējos 12 mēnešos raidorganizācija vismaz divreiz ir pārkāpusi a) apakšpunktā minēto(-os) noteikumu(-us);
c)
attiecīgā dalībvalsts rakstiski ir paziņojusi raidorganizācijai un Komisijai par iespējamiem pārkāpumiem un par tās nodomu atbilstīgi rīkoties, ja šādi pārkāpumi atkal atkārtotos;
d)
apspriešanās ar raidītāju dalībvalsti un Komisiju 15 dienās pēc c) apakšpunktā minētā paziņojuma iesniegšanas nav noslēgusies ar izlīgumu, un iespējamais pārkāpums turpinās.
Divos mēnešos pēc paziņojuma par dalībvalsts veiktajiem pasākumiem Komisija izlemj, vai šie pasākumi atbilst Savienības tiesību aktiem. Ja tā izlemj, ka neatbilst, dalībvalstij prasa steidzami izbeigt attiecīgos pasākumus.”
6.
Saskaņā ar šīs direktīvas 6. pantu dalībvalstis ar atbilstīgiem līdzekļiem nodrošina, ka audiovizuālo mediju pakalpojumi, kurus nodrošina to jurisdikcijā esoši mediju pakalpojumu sniedzēji, nesatur naida kurināšanu rases, dzimuma, reliģijas vai valstspiederības dēļ.
B.
Lietuvas tiesības
7.
Ar 2006. gada 2. jūlijaLietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas (Lietuvas Republikas Likums par informācijas sniegšanu sabiedrībai) (Valstybės žinios, 2006-07‑27, Nr. 82-3254) (turpmāk tekstā – “Likums par informācijas sniegšanu sabiedrībai”) 19. panta 1. punkta 3. apakšpunktu ir transponēts Direktīvas 2010/13 6. pants. Šajā tiesību normā, redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, ir noteikts:
“Plašsaziņas līdzekļos ir aizliegts izplatīt
[..]
3)
materiālus, kuros ir ietverta kara propaganda, kurināts karš vai naids, izsmiekls un nicinājums vai kuri veicina diskrimināciju, vardarbību vai skarbu fizisku attieksmi pret kādu personu grupu vai personu, kas pieder noteiktai grupai, pamatojoties uz vecumu, dzimumu, seksuālo orientāciju, etnisko izcelsmi, rasi, tautību, valstspiederību, valodu, izcelsmi, sociālo stāvokli, pārliecību, ticību, uzskatiem vai reliģiju; [..]”.
8.
Šī likuma 33. panta 11. un 12. punktā, redakcijā, kas ir piemērojama pamatlietas faktiem, ir noteikts:
“11.   Raidorganizācijām, kas retranslē televīzijas kanālus, kā arī citām personām, kas Lietuvas patērētājiem sniedz apraides internetā pakalpojumus, ar kuriem piedāvā televīzijas kanālus vai apraidi, ko veido retranslēto kanālu vai apraides internetā paketes, ir jāievēro [LRTK] izstrādātie noteikumi attiecībā uz šo pakešu sastāvu un jāgarantē patērētāju tiesības saņemt objektīvu informāciju, viedokļu, kultūru un valodu daudzveidība un piemērota nepilngadīgo aizsardzība pret publiski pieejamās informācijas kaitīgām sekām. Divpadsmit mēnešus pēc šī panta 12. punkta 1. apakšpunktā paredzētā lēmuma pieņemšanas televīzijas kanālus, kuros ir pārraidīta informācija, uz ko attiecas [Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai] 19. panta 1. punkta 3. apakšpunktā noteiktais aizliegums, var retranslēt vai apraidīt internetā vienīgi maksas piedāvājuma paketēs; šādā gadījumā ir aizliegts šīs paketes subsidēt vai atbalstīt, vai tās jebkādā citā veidā veicināt, un to cena nedrīkst būt zemāka par izmaksām, kas radušās pakalpojumu sniedzējam, lai iegūtu, retranslētu un/vai izplatītu internetā televīzijas raidījumus, kuri veido minētās televīzijas raidījumu paketes.
12.   Ja [LRTK] konstatē, ka televīzijas kanālā, ko retranslē vai apraida internetā no Eiropas Savienības dalībvalstīm, Eiropas Ekonomiskās Zonas valstīm vai citām Eiropas valstīm, kas ir ratificējušas Eiropas Padomes konvenciju par pārrobežu televīziju, vai šī kanāla raidījumos ir tikusi faktiski publiskota, pārraidīta izplatīšanai un izplatīta televīzijas raidījumu retranslācijā informācija, uz kuru attiecas apraides aizliegums, kas ir noteikts [Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai] 19. panta 1. punkta 1., 2. un 3. apakšpunktā:
1)
tā pieņem lēmumu, ka televīzijas raidījumi ir jāizplata tikai televīzijas raidījumu paketēs, kuras tiek izplatītas par papildu maksu, un paziņo par to retranslētājiem un citām personām, kas patērētājiem Lietuvas Republikā sniedz pakalpojumus, kuri saistīti ar televīzijas raidījumu izplatīšanu un/vai atsevišķu raidījumu izplatīšanu internetā;
2)
nekavējoties veic minētā likuma 34.1 pantā norādītos pasākumus, lai nodrošinātu, ka televīzijas pārraižu un/vai atsevišķu raidījumu apraide atbilst minētā likuma prasībām. [..]”.
9.
Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts ir transponēts ar Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 34.1 panta 1. un 3. punktu. Šī pēdējā panta 1. punktā ir noteikts, ka Lietuvas Republikā garantē uztveršanas brīvību audiovizuālo mediju pakalpojumiem, kurus retranslē tostarp no dalībvalstīm. Minētā panta 3. punktā ir paredzēts, ka šo brīvību var “ierobežot uz laiku”, ja īstenojas minētā panta 3. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi.
III. Pamatlieta, prejudiciālie jautājumi un tiesvedība Tiesā
10.
BMA ir Lielbritānijā reģistrēta sabiedrība, kam šīs dalībvalsts kompetentā telekomunikāciju iestāde, proti, Office of Communications (Sakaru iestāde, turpmāk tekstā – “OFCOM”) ir izsniegusi licenci televīzijas kanāla NTV Mir Lithuania apraidei.
11.
LRTK 2016. gada 18. maijā saskaņā ar Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktu un 12. punkta 1. apakšpunktu pieņēma lēmumu, ar kuru retranslētājiem, izmantojot kabeli, un citām personām, kas Lietuvas patērētājiem sniedz šādu kanālu apraides internetā pakalpojumus, tika noteikts pienākums veikt kanāla NTV Mir Lithuania apraidi tikai maksas piedāvājumu paketēs divpadsmit mēnešu laikā pēc šī lēmuma stāšanās spēkā (vai, ja šādas maksas paketes nevar piedāvāt, apraide ir piedāvājama par papildu samaksu, kuru nevar ietvert pamatpaketes cenā). Šis lēmums bija pamatots ar faktu, ka attiecīgajā kanālā 2016. gada 15. aprīļa raidījumā “Ypatingas įvykis. Tyrimas” (“Īpašais notikums. Izmeklēšana”), bija ietverta naidu kurinoša informācija valstspiederības dēļ, kas ir aizliegta ar šī likuma 19. panta 1. punkta 3. apakšpunktu.
12.
2016. gada 22. jūnijā LRTK pieņēma jaunu lēmumu, ar kuru tika izdarīti grozījumi sākotnējā lēmumā. Šī iestāde atsauca pienākumu pārraidīt kanālu NTV Mir Lithuania vienīgi maksas piedāvājuma paketēs un nolēma uzsākt šī kanāla pagaidu darbības apturēšanas procedūru atbilstoši Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 34.1 panta 3. punktam. Šajā nolūkā minētā iestāde paziņoja BMA sākotnējā lēmumā konstatētos pārkāpumus, kā arī pasākumus, kurus tā bija iecerējusi veikt, ja šādi pārkāpumi atkārtotos. LRTK turklāt par attiecīgajiem pārkāpumiem paziņoja arī OFCOM.
13.
Tajā pašā dienā BMA cēla prasību Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa) atcelt LRTK 2016. gada 18. maija lēmumu. Šajā nolūkā BMA tostarp apgalvoja, ka šis lēmums ir pieņemts, pārkāpjot Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktu. Šīs sabiedrības ieskatā, strīdīgais lēmums ir šķērslis citas dalībvalsts izcelsmes televīzijas kanāla retranslācijai. Pamatojumam, ar ko attaisno šo šķērsli un procedūru šī lēmuma pieņemšanai, tātad bija jāatbilst šai tiesību normai. Tomēr tas tā nebija.
14.
Šādos apstākļos Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālos jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2010/13] 3. panta 1. un 2. punkts attiecas tikai uz gadījumiem, kad uztvērēja dalībvalsts vēlas apturēt televīzijas apraidi un/vai retranslāciju, vai tas attiecas arī uz citiem pasākumiem, kurus uztvērēja dalībvalsts veic, lai citādi ierobežotu raidījumu uztveršanas un pārraidīšanas brīvību?
2)
Vai [Direktīvas 2010/13] 8. apsvērums un 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem uztvērējām dalībvalstīm, pēc tam, kad tās ir konstatējušas, ka minētās direktīvas 6. pantā minētais materiāls ir ticis publicēts, pārraidīts izplatīšanai un izplatīts televīzijas raidījumu retranslācijā un/vai izplatīts internetā no Eiropas Savienības dalībvalsts, neievērojot šīs direktīvas 3. panta 2. punktā paredzētos nosacījumus, ir aizliegts pieņemt [Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai] 33. panta 11. punktā un 33. panta 12. punkta 1. apakšpunktā paredzēto lēmumu, proti, uzlikt par pienākumu retranslētājiem, kuri darbojas uztvērējas dalībvalsts teritorijā, un citām personām, kuras sniedz televīzijas raidījumu izplatīšanas pakalpojumus internetā, uz laiku nodrošināt, ka televīzijas raidījumu var retranslēt un/vai izplatīt internetā tikai televīzijas raidījumu paketēs, kas ir pieejamas par papildu maksu?”
15.
Ar 2017. gada 27. oktobri datētais lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesas kancelejā tika saņemts 2017. gada 3. novembrī. BMA, LRTK, Lietuvas valdība, kā arī Eiropas Komisija ir iesniegušas Tiesā rakstveida apsvērumus. Šie paši lietas dalībnieki, izņemot LRTK, tika pārstāvēti tiesas sēdē mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai, kas notika 2018. gada 28. novembrī.
IV. Analīze
A.
Par pieņemamību
16.
LRTK un Lietuvas valdība apstrīd prejudiciālo jautājumu pieņemamību un šajā ziņā izvirza divus argumentus.
17.
Pirmkārt, tās apgalvo, ka šiem jautājumiem ir hipotētisks raksturs. Tā kā LRTK grozīja 2016. gada 18. maija lēmumu tajā pašā dienā, kad BMA pret to vērsās iesniedzējtiesā, un atsauca pienākumu pārraidīt kanālu NTV Mir Lithuania tikai maksas piedāvājumu paketēs, kā arī uzsāka pārtraukšanas procedūru saskaņā ar Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktu, strīdam vairs neesot priekšmeta. BMA neesot intereses celt prasību šajā tiesā, jo ar tās iesniegto prasību tā nevarēs panākt sev labvēlīgas sekas.
18.
Šajā ziņā jāatgādina, ka saistībā ar LESD 267. pantā paredzēto tiesvedību jautājumiem saistībā ar Savienības tiesību interpretāciju, kurus uzdod valsts tiesa saistībā ar tiesisko regulējumu un faktiem, par kuru noteikšanu tā ir atbildīga un kuru patiesums Tiesai nav jāpārbauda, ir piemērojama atbilstības prezumpcija (
3
). Šajā lietā, manuprāt, LRTK un Lietuvas valdības iepriekšējā punktā rezumētais arguments neatspēko šo prezumpciju.
19.
Patiešām, iesniedzējtiesa lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu ir precizējusi, ka, tās ieskatā, pamatlietas priekšmets joprojām saglabājas. Neatkarīgi no fakta, ka strīdīgais lēmums ir ticis grozīts, šai tiesai esot jālemj par to, vai LRTK ar šo lēmumu ir aizskārusi BMA tiesības un vai minētais lēmums tā pieņemšanas brīdī bija tiesisks. Līdz ar to ir acīmredzama nepieciešamība saņemt Tiesas atbildi.
20.
Tajā pašā laikā ir taisnība, ka atsevišķās lietās Tiesa pati ir konstatējusi, ka strīdam valsts tiesā ir zudis priekšmets, un uzskatījusi, ka tajā iesniegtie prejudiciālie jautājumi šī iemesla dēļ nav pieņemami. Tomēr šajās lietās pamatlietas prasītāju prasījumi jau bija tikuši pilnībā apmierināti pēc prasības iesniegšanas valsts tiesā (
4
).
21.
Turpretī pamatlietā LRTK nav apmierinājusi BMA prasījumu. Atbilstoši šīs sabiedrības apgalvotajam LRTK, grozīdama sākotnējo lēmumu, neatzina šī lēmuma apgalvoto prettiesiskumu un nav novērsusi ar to jau radītās sekas. Pienākums saistībā ar kanāla NTV Mir Lithuania apraides režīmu bija spēkā no 2016. gada 23. maija līdz 2016. gada 27. jūnijam, un šajā laikposmā tas ir radījis BMA potenciāli nelabvēlīgas sekas (
5
).
22.
BMA tātad joprojām saglabā interesi saņemt tiesas konstatāciju, ka strīdīgais lēmums tā pieņemšanas brīdī bija prettiesisks. Šī lēmuma atcelšana attiecīgā gadījumā, ko veic valsts tiesa, varētu būt pamats prasībai par zaudējumu atlīdzināšanu, kurus atbilstoši šīs sabiedrības apgalvotajam tā ir cietusi (
6
). Kā norāda BMA, šāds konstatējums par prettiesiskumu turklāt novērstu to, ka nākotnē LRTK pret to varētu pieņemt līdzīgu lēmumu (
7
).
23.
Otrkārt, Lietuvas valdība apgalvo, ka lēmums, ar ko tiek noteikts pienākums veikt televīzijas kanāla apraidi tikai maksas piedāvājumu paketēs, neietilpst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punktā. Līdz ar to lūgtā Savienības tiesību interpretācija neesot vajadzīga pamatlietas atrisinājumam.
24.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka šis arguments attiecas uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu izskatīšanu pēc būtības. Tātad tam nav nozīmes saistībā ar novērtējumu par to pieņemamību (
8
).
25.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, es uzskatu, ka šie prejudiciālie jautājumi ir pieņemami.
B.
Par lietas būtību
1. Ievada apsvērumi
26.
Tāpat kā Direktīvai 89/552/EEK (
9
), kura tika aizstāta ar Direktīvu 2010/13, šīs pēdējās mērķis ir radīt “telpu bez iekšējām robežām attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem” (
10
). Šajā nolūkā šajā direktīvā ir paredzēti divu veidu savstarpēji papildinoši pasākumi.
27.
Pirmkārt, tajā ir paredzētas minimālās prasības noteiktās jomās (“koordinētajās jomās”), kas ir piemērojamas visiem audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzējiem, kuri reģistrēti dalībvalstīs, un kas ir domātas, lai aizsargātu noteiktus vispārējo interešu mērķus, kā arī audiovizuālā satura radīšanai Savienībā. Šīs prasības tostarp ir ietvertas Direktīvas 2010/13 6. pantā, ar kuru ir aizliegta tādu programmu pārraidīšana, kas satur naida kurināšanu rases, dzimuma, reliģijas vai valstspiederības dēļ (
11
).
28.
Otrkārt, Direktīvā 2010/13 ir noteikts “izcelsmes valsts” princips. Saskaņā ar šīs direktīvas 2. panta 1. punktu audiovizuālo pakalpojumu sniedzējam, kas ir dalībvalsts jurisdikcijā, principā ir jāievēro tikai šīs valsts tiesību normas (
12
). Šai dalībvalstij ir jāveic kontrole, vai attiecīgais pakalpojumu sniedzējs ievēro tās tiesības un šajā direktīvā paredzētās minimālās prasības. Līdz ar to pārējām dalībvalstīm principā, atbilstoši šīs pašas direktīvas 3. panta 1. punktam, ir pienākums nodrošināt uztveršanas brīvību un nelikt šķēršļus retranslācijai savā teritorijā (pienākumi, kurus es saukšu kopā par “uztveršanas un retranslācijas brīvību”) pirmajā dalībvalstī atļautiem pakalpojumiem, kas ietilpst koordinētajās jomās, kurās – atgādinu – ietilpst arī naida kurināšanas aizliegums. Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā tomēr ir paredzēta iespēja atkāpties no šīs brīvības ar nosacījumu, ka ir ievēroti materiālie un procesuālie nosacījumi, kurus es aplūkošu vēlāk (
13
).
29.
Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punktu Lietuvas likumdevējs ir transponējis ar Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 34.1 panta 1. un 3. punktu. Šajā tiesību normā tādējādi ir noteikts pienākums Lietuvas audiovizuālo mediju regulatora iestādei – proti, LRTK –, ja tā konstatē, ka televīzijas raidījums satur informāciju, kas tostarp ir naidu kurinoša, ir jāuzsāk attiecīgā kanāla uztveršanas vai retranslācijas apturēšanas procedūra, ievērojot nosacījumus, kuri atbilst tiem, kas paredzēti šīs direktīvas 3. panta 2. punktā.
30.
Tomēr Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktā un 12. punkta 1. apakšpunktā ir arī noteikts pienākums LRTK, ka naidu kurinoša raidījuma gadījumā ir nekavējoties (un neatkarīgi no šiem nosacījumiem) jāveic pasākums, ar kuru uzliek pienākumu tirgus dalībniekiem, kas pārraida televīzijas kanālus Lietuvas patērētājiem, divpadsmit mēnešus attiecīgo kanālu apraidīt vai retranslēt internetā tikai maksas piedāvājumu paketēs (
14
). Atbilstoši Lietuvas valdības sniegtajiem paskaidrojumiem šis pagaidu pasākums bija domāts, lai ātri reaģētu uz aizliegtas informācijas izplatīšanu laikā starp apturēšanas procedūras uzsākšanu un noslēgšanu.
31.
Ar 2016. gada 18. maija lēmumu LRTK noteica šādu pasākumu pret kanālu NTV Mir Lithuania, pamatojoties uz to, ka vienā no šī kanāla pārraidītajiem raidījumiem tika “kurināts naids valstspiederības dēļ” (
15
). Šajā lietā netiek aplūkots šis lēmums pēc būtības. Iesniedzējtiesa tostarp neapšauba faktu, ka šī raidījuma saturs ietilpa naida kurināšanas jēdzienā Direktīvas 2010/13 6. panta izpratnē (
16
).
32.
Turpretī šī tiesa ar pirmo jautājumu vēlas noskaidrot, vai vispirms LRTK, pieņemot strīdīgo lēmumu, bija jāievēro Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi. Šādā gadījumā tā ar otro jautājumu vēlas noskaidrot, kādi secinājumi ir jāizdara par šī lēmuma tiesiskumu.
33.
Ar uzdotajiem jautājumiem Tiesai tiek lūgts precizēt pasākumus, kuri ir aptverti ar Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punktu. Šie jautājumi ir balstīti uz pieņēmumu, ka kanāls NTV Mir Lithuania ir audiovizuālo mediju pakalpojums, kuru sniedz BMA un uz kuru līdz ar to attiecas šī tiesību norma. LRTK un Lietuvas valdība Tiesā apstrīd šo pieņēmumu. Viņu iebilde raisa jautājumu par to, kādi mediju pakalpojumi ietilpst šīs direktīvas 3. panta 1. punktā paredzētās uztveršanas un retranslācijas brīvības piemērošanas jomā. Lai sniegtu visus atbildes elementus, kas ir noderīgi iesniedzējtiesai strīda pamatlietā atrisinājumam, vispirms es aplūkošu šo problemātiku (2). Turpinājumā pievērsīšos pirmajam jautājumam un paskaidrošu, kādēļ, manuprāt, tāds pasākums kā Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punkts un 12. punkta 1. apakšpunkts neietilpst minētā 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā (3). Visbeidzot un pakārtoti, es aplūkošu otro jautājumu un izklāstīšu iemeslus, kuru dēļ, ja pieņemtu, ka šis pasākums ietilpst šī minētā 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā, to nevar veikt, neizpildot šajā tiesību normā paredzētos nosacījumus (4).
2. Audiovizuālo mediju pakalpojumi, uz kuriem attiecas Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punktā paredzētā uztveršanas un retranslācijas brīvība
34.
Tiesā tika debatēts par diviem prejudiciālajiem jautājumiem saistībā ar to pakalpojumu problemātiku, uz kuriem attiecas uztveršanas un retranslācijas brīvība, – pirmkārt, jautājums, vai tādam kanālam kā NTV Mir Lithuania ir piemērojama šī brīvība, lai gan, kā to apgalvo LRTK un Lietuvas valdība, šī kanāla programmu saturs tiek ražots trešajā valstī (a); otrkārt, jautājums, vai uz šo kanālu ir attiecināma minētā brīvība, lai gan tas ir paredzēts vienīgi pārraidīšanai Lietuvas Republikas teritorijā (b).
a) Par faktu, ka televīzijas kanāla programmu satura izcelsme ir galvenokārt no trešās valsts
35.
Audiovizuālo mediju pakalpojumiem, ieskaitot televīzijas apraidi, ir piemērojama Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punktā paredzētā uztveršanas un retranslācijas brīvība tikai, ciktāl tie ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā. Šajā ziņā tie ir ne tikai jāpārraida (vismaz) vienā dalībvalstī (
17
), bet arī to “izcelsmei” ir jābūt no vienas no dalībvalstīm. Ja šie nosacījumi nav izpildīti, uztveršanas dalībvalsts principā var brīvi regulēt šo pakalpojumu uztveršanu un retranslāciju savā teritorijā (
18
).
36.
Saskaņā ar Direktīvas 2010/13 2. panta 1. punktu audiovizuālo mediju pakalpojuma “izcelsme” ir dalībvalstī, ja šī pakalpojuma sniedzējs (attiecībā uz televīzijas apraidi šajā direktīvā izmantots jēdziens “raidorganizācija”) (
19
)atrodas kādas no dalībvalstīm jurisdikcijā. Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 2. punktu tas tā ir, 1) ja attiecīgā raidorganizācija veic uzņēmējdarbību kādas dalībvalsts teritorijā (atbilstoši šī panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem), vai 2) šī organizācija izmanto kādas dalībvalsts satelīta resursus vai satelīta raidošo zemesstaciju (
20
), kas kādas dalībvalsts teritorijā (atbilstoši minētā panta 4. punktam).
37.
Šajā lietā Lietuvas valdība būtībā apgalvo, ka raidorganizācija, kas piedāvā kanāla NTV Mir Lithuania raidījumus, ir Krievijā reģistrēts operators, savukārt BMA (atgādinājumam – tā ir reģistrēta Apvienotajā Karalistē) vienīgi pārraidot šo kanālu Lietuvā. Šajā ziņā jānorāda, ka ir vispārzināms, ka NTV ir Krievijas kanāls, kuru piedāvā sabiedrība Oao Telekompania NTV, un ka NTV Mir (“NTV Pasaule”) ir šī kanāla starptautiskā versija, kuru pārraida ar satelītu. Šajā kontekstā NTV Mir Lithuania atbilstoši BMA sniegtajai informācijai tiesas sēdē ir šīs kanāla versija, kas ir domāta Lietuvas publikai (
21
). Līdz ar to es izprotu Lietuvas valdības argumentu tādējādi, ka lielākā daļa programmu kanālā NTV Mir Lithuania ir kanāla NTV retranslācija bez izmaiņām, kas tiek veikta ar BMA starpniecību.
38.
Visbeidzot – jāatgādina atsevišķi elementi, lai varētu pilnībā saprast šī argumenta tvērumu. Savienības regulējumā tiek nošķirta audiovizuāla satura pakalpojumu sniegšana un to satura nogādāšana [līdz skatītājam]. Šajā ziņā operatori vienīgi nogādā saturu, piemēram, to izplatot publikai, tie sniedz nevis “audiovizuālo mediju pakalpojumus” Direktīvas 2010/13 izpratnē, bet gan “elektronisko komunikāciju pakalpojumus”, kuri tostarp izriet no Direktīvas 2002/21/EK (
22
). Saskaņā ar definīcijām, kas sniegtas abās šajās direktīvās (
23
), izšķirošais kritērijs, lai nošķirtu mediju pakalpojumu sniedzējus no operatoriem, kuri sniedz vienīgi apraides pakalpojumu, ir tas, vai tie īsteno “redakcionālo atbildību” attiecībā uz apraidīto saturu. Saskaņā ar Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta c) apakšpunktu šis jēdziens televīzijas apraidē ir “efektīva kontrole gan attiecībā uz raidījumu izvēli, gan [..] hronoloģisku raidījumu programmu”. Īsāk sakot, lai piemērotu Direktīvas 2010/13 tiesību normas, izšķirošais jautājums ir par to, vai BMA īsteno šādu kontroli pār kanālu NTV Mir Lithuania vai, tieši otrādi, to vienīgi apraida (
24
).
39.
Attiecībā uz šo aspektu Lietuvas valdība tiesas sēdē apgalvoja, ka redakcionālie lēmumi par kanāla NTV Mir Lithuania raidījumiem tiek pieņemti Krievijā. Minētie raidījumi tiek veidoti šajā trešajā valstī. BMA neesot ietekmes pār to saturu. BMA savukārt apgalvoja, ka NTV Mir Lithuania saturs tiek izlemts Apvienotajā Karalistē. Ieinteresētā persona neaprobežojoties tikai ar šī kanāla apraidi, bet esot arī tā autore, kā tas turklāt esot norādīts tai izsniegtajā OFCOM licencē.
40.
Jautājums par to, kas uzņemas redakcionālo atbildību par strīdīgo kanālu, ir faktu jautājums, kurš attiecīgā gadījumā ir jāpārbauda tikai iesniedzējtiesai. Fakts, ka OFCOM izsniedza licenci BMA, šķiet liecinām par to, ka autore ir šī sabiedrība. Tomēr, manā ieskatā, šī licence nevar būt izšķiroša. Šai tiesai turklāt būs jāpārbauda, vai ir izpildīti Direktīvas 2010/13 piemērošanas nosacījumi (
25
). Šis ir apjomīgs uzdevums. Redakcionālās atbildības definīcija, kā atgādināts iepriekš, ir ārkārtīgi plaša, un Tiesa, cik man zināms, par šo jēdzienu nekad nav lēmusi. Līdz ar to es uzskatu, ka ir lietderīgi sniegt atbilstošus interpretācijas elementus.
41.
Šajā ziņā no pašas šīs definīcijas izriet, ka operators uzņemas redakcionālo atbildību par televīzijas kanālu, ja tas īsteno “efektīvu kontroli”, kuras priekšmets, pirmkārt, ir gan šī kanāla programmu “izvēle” (proti, šī vārda parastajā nozīmē, izvēle tajā iekļaut vai neiekļaut noteiktu raidījumu) un minēto raidījumu programmu hronoloģisku “organizāciju” kanālā. Šī kontrole tātad ir jāveic pār kanāla saturu kopumā, nevis attiecībā uz katru no šīm programmām atsevišķi. Fakts, ka BMA attiecīgā gadījumā nav kanālā NTV Mir Lithuania apraidīto programmu producente, tātad nav noteicošais šajā ziņā.
42.
Otrkārt, attiecībā uz “efektīvās kontroles” veidu jānorāda, ka Direktīvā 2010/13 uz to nav sniegta nekāda atbilde. Tās 25. apsvērumā ir tikai norādīts, ka dalībvalstis var precizēt šo jēdzienu savos transponēšanas likumos. Tomēr, manā ieskatā, izcelsmes dalībvalsts principa piemērošana prasa noteikt vienu kompetento dalībvalsti katram audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzējam un tātad, cik iespējams, vienu vienīgu operatoru, kas nes redakcionālo atbildību par noteiktu saturu. Šajā kontekstā, ļaujot dalībvalstīm precizēt minēto jēdzienu, tiktu radīts konfliktu risks, it īpaši pozitīvo jurisdikcijas konfliktu risks (
26
). Tā kā šīs direktīvas 1. panta 1. punkta c) apakšpunktā nav tiešas atsauces uz dalībvalstu tiesībām un, lai nodrošinātu vienveidīgu minētās direktīvas piemērošanu Savienībā, es uzskatu, ka jēdzienam “efektīva kontrole” ir jāpiemēro autonoma interpretācija.
43.
Ievērojot Direktīvas 2010/13 kontekstu un mērķus (kuri, atgādinu, ir reglamentēt audiovizuālā satura pakalpojumu sniedzēju darbību, pretēji operatoriem, kuri vienīgi nogādā saturu), man šķiet, ka šī efektīvā kontrole ir pilnvarās galīgi izlemt par audiovizuālo piedāvājumu pašu par sevi (
27
). Konkrēti, pamatlietā būtu jānosaka, kas lemj par NTV Mir Lithuania raidījumu programmu.
44.
Apstāklis (kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai), ka kanāls NTV Mir Lithuania galvenokārt ir NTV kanāla retranslācija in extenso, varētu norādīt, ka BMA neveic redakcionālo kontroli pār šo kanālu. Tomēr no tā nav viegli izdarīt galīgu secinājumu. Tas būtu atkarīgs no tā, vai šī sabiedrība pati izvēlas un organizē šādi retranslētās NTV programmas. Katrā gadījumā uzņemties šādu atbildību par televīzijas kanālu, manuprāt, prasa noteiktus cilvēku un materiālos resursus. Apstāklis, vai BMA nodarbina pietiekamu skaitu cilvēku, kuriem ir jāveic kanāla programmu pasūtīšana, savākšana, novērtēšana un apstrādāšana vai apstiprināšana, manuprāt, šajā ziņā ir laba norāde (
28
).
45.
Pieņemot, ka BMA tik tiešām būtu operators, kas uzņemas šo redakcionālo atbildību, un neatkarīgi no fakta, ka šī sabiedrība formāli ir reģistrēta Apvienotajā Karalistē, iesniedzējtiesai tomēr vajadzētu pārbaudīt arī to, kur praksē tiek pieņemti redakcionālie lēmumi attiecībā uz NTV Mir Lithuania (
29
). Arī tas nav viegli izdarāms. Es pieņemu, ka būtu jāpieturas pie vietas, kur parasti strādā minētās sabiedrības darbinieki, kam ir pilnvaras izlemt par šī kanāla programmu sarakstu. Šāda pārbaude ir noteicošā, jo Savienības likumdevējs Direktīvā 2010/13 ir paredzējis tiesību normu, kas, visticamāk, ir domāta, lai novērstu to, ka Savienībā tiek reģistrētās “pastkastīšu” sabiedrības; gadījumā, ja atbilstoši Lietuvas valdības apgalvotajam šie redakcionālie lēmumi patiešām tiek pieņemti Krievijā, varētu pieņemt, ka BMA ir reģistrēta Apvienotajā Karalistē atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 3. punkta c) apakšpunktam, vienīgi tad, ja ievērojama daļa no nodarbinātā audiovizuālo mediju personāla veiktu savu darbu šajā dalībvalstī.
46.
Pat pieņemot, ka šādas pārbaudes noslēgumā izrādās, ka redakcionālo atbildību pār kanālu NTV Mir Lithuania īsteno nevis BMA, bet šo secinājumu 37. punktā minētā Krievijas sabiedrība un/vai ka redakcionālie lēmumi tiek pieņemti Krievijā, un ka Direktīvas 2010/13 2. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētais nosacījums attiecībā uz personālu nav izpildīts, analīze ar to vēl nebeigtos. Vēl būtu jāpārbauda šīs direktīvas 2. panta 4. punktā paredzētie piesaistes kritēriji par satelīta vai dalībvalsts zemesstacijas izmantošanu (
30
).
b) Par faktu, ka televīzijas kanāls ir paredzēts vienīgi citas dalībvalsts teritorijai
47.
Lai gan BMA ir reģistrēta Apvienotajā Karalistē, šī sabiedrība tiesas sēdē norādīja, ka kanāls NTV Mir Lithuania ir paredzēts vienīgi Lietuvas publikai (
31
). Tiesa izjautāja puses par to, vai šis apstāklis liek šaubīties par Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punktā paredzētā uztveršanas un retranslācijas brīvības principa piemērošanu. Tātad ir īsi jāaplūko šīs problemātika.
48.
Direktīva 2010/13 ir balstīta uz brīvību veikt uzņēmējdarbību. Mediju pakalpojumu sniedzējs tādējādi ir brīvs veikt uzņēmējdarbību dalībvalstī pēc savas izvēles, pat ja viņš šajā valstī nepiedāvātu pakalpojumus (
32
). Tomēr šī brīvība, kas ir saistīta ar izcelsmes dalībvalsts principu, rada ļaunprātīgas izmantošanas risku. Proti, pakalpojumu sniedzējs, kas ir paredzējis savu saturu noteiktai dalībvalstij, varētu reģistrēties citā dalībvalstī vienīgi ar nolūku izvairīties no stingrāka tiesiskā regulējuma pirmajā dalībvalstī vai arī no aktīvākas un efektīvākas minēto saturu pārbaudes, ko veiktu tās audiovizuālo mediju regulatora iestāde (
33
).
49.
Atbilstoši Tiesas judikatūrai, kas ir pasludināta attiecībā uz LESD 56. pantu, dalībvalsts var uzskatīt par savas valsts operatoru raidorganizāciju, kas veic uzņēmējdarbību citā dalībvalstī ar mērķi no tās sniegt pakalpojumus, kas paredzēti [pirmās dalībvalsts] teritorijai, un ļaunprātīgi izvairīties no pienākumiem, kuri izriet no tās tiesiskā regulējuma (
34
).
50.
Šajā gadījumā Lietuvas valdība norāda, ka BMA ir reģistrējusies Apvienotajā Karalistē, lai apietu Lietuvas tiesisko regulējumu (
35
). Vai Lietuvas Republika tātad var atsaukties uz šo judikatūru, lai pielīdzinātu BMA Lietuvas raidorganizācijai, un attiecīgi paredzēt noteikumus šai sabiedrībai šādā statusā? Patiesībā nē. Pat tās tiesiskā regulējuma apiešanas gadījumā uztveršanas dalībvalsts atbilstoši Direktīvai 2010/13 nevar uzreiz atkāpties no pienākuma ievērot uztveršanas un retranslācijas brīvību. Savienības likumdevējs turpretī ir kodificējis minēto judikatūru, paredzot īpašu procedūru, kas ir ietverta šīs direktīvas 4. panta 2.–5. punktā (
36
). Ir acīmredzams, ka Lietuvas Republika to nav piemērojusi attiecībā pret NTV Mir Lithuania. Līdz ar to es neaplūkošu sīkāk šo procedūru.
3. Par faktu, ka tāds pasākums kā pamatlietā aplūkotais neietilpst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā (pirmais jautājums)
51.
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa jautā, vai Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts aptver vienīgi tos gadījumus, kuros uztveršanas dalībvalsts vēlas apturēt audiovizuālo mediju pakalpojumu uztveršanu vai retranslāciju no citas dalībvalsts, vai arī jebkuru pirmās dalībvalsts veiktu pasākumu, lai liktu šķēršļus citā veidā šī pakalpojuma uztveršanai vai retranslācijai. Šī tiesa galvenokārt vēlas noskaidrot, vai Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punkts un 12. punkta 1. apakšpunkts, kas izpaužas kā pienākums tirgus dalībniekiem, kas pārraida televīzijas kanālus Lietuvas patērētājiem, 12 mēnešus apraidīt vai retranslēt noteiktu kanālu vienīgi maksas piedāvājumu paketēs, ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.
52.
Atgādinu, ka saskaņā ar Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punktu dalībvalstis “nodrošina uztveršanas brīvību un savā teritorijā neierobežo audiovizuālo mediju pakalpojumu retranslāciju” no citām dalībvalstīm to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz jomām, kuras koordinē ar šo direktīvu. Tajās ietilpst minētās direktīvas 6. pantā paredzētā naida kurināšana. Tomēr attiecībā uz televīzijas apraidi šīs pašas direktīvas 3. panta 2. punktā uztveršanas dalībvalstis “uz laiku var atkāpties no 1. punkta” ja tiek izpildīti materiāltiesiskie (
37
) un procesuālie (
38
) nosacījumi.
53.
Kā apgalvo LRTK un Lietuvas valdība, šīs tiesību normas aptver vienīgi tos gadījumus, kuros dalībvalsts vēlas apturēt televīzijas raidījumu uztveršanu vai retranslāciju no citas dalībvalsts. Tāds pasākums kā Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktā un 12. punkta 1. apakšpunktā paredzētais neizrietot no minētajām tiesību normām. BMA un Komisijai ir pretējs uzskats. Iesniedzējtiesa drīzāk piekrīt pēdējo minēto nostājai.
54.
Šajā ziņā tikai Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta formulējums vien nesniedz atbildi uz uzdoto jautājumu. Pirmajā punktā ir noteikti pienākumi uztveršanas dalībvalstij (nodrošināt “uztveršanas brīvību” un “nelikt šķēršļus retranslācijai” to apsvērumu dēļ, kas attiecas uz koordinētajām jomām), savukārt otrajā punktā ir vispārēji minēta “atkāpe” no šiem pienākumiem. Tomēr ir grūti secināt ko vairāk no šādi noteiktajiem pasākumiem. Konkrēti, šis formulējums vien neļauj saprast, ko nozīmē “uztveršanas brīvība”. Turklāt jēdzienam “likt šķēršļus” ikdienas valodā varbūt ļoti dažādas nozīmes – no pilnīgas slēgšanas līdz maznozīmīgam traucējumam.
55.
Līdz ar to Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta formulējums ir jāpārbauda kopsakarā ar šīs tiesību normas radīšanu, kā arī ar kontekstu, kurā direktīva ietilpst un ar šīs direktīvas mērķiem (
39
).
56.
Attiecībā uz minētās tiesību normas radīšanu es atgādinu, ka Direktīvas 89/552 2. panta 2. punkta – tā sākotnējā redakcijā – pirmajā teikumā bija paredzēta uztveršanas un retranslācijas brīvība un tā otrajā teikumā bija paredzēti nosacījumi, ar kādiem uztveršanas dalībvalsts varēja “uz laiku pārtraukt televīzijas apraides retranslāciju”. Šajā tiesību normā tātad bija paredzēta iespēja šai dalībvalstij uz laiku pārtraukt šāda raidījuma retranslāciju savā teritorijā.
57.
Tomēr šī 2. panta 2. punkta piemērošanas joma nonāca mediju uzmanības krustpunktā tostarp jautājumā par to, vai uztveršanas dalībvalsts varēja ne tikai pārtraukt raidījuma retranslāciju (izmantojot kabeļtelevīziju) savā teritorijā, bet arī tā
tiešu uztveršanu (no satelīta) (
40
). Reaģējot uz šo lietu, Savienības likumdevējs, pieņemdams Direktīvu 97/36 (
41
), aizstāja šo tiesību normu ar jaunu 2.a pantu, kurā ietvertais formulējums ir saglabāts Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā, saskaņā ar kuru uztveršanas dalībvalsts var “uz laiku atkāpties” no uztveršanas un retranslācijas brīvības, ja ir ievēroti tajā paredzētie nosacījumi. Šis terminoloģiskais grozījums tātad, cik man zināms, galvenokārt bija domāts, lai skaidrāk noteiktu, ka uztveršanas dalībvalsts var veikt pasākumus gan pret raidījuma uztveršanu, gan retranslāciju tās teritorijā. Turpretī nekas neliecina, ka Savienības likumdevēja nolūks būtu bijis pārskatīt tos pasākumus, kuri jau bija aptverti (
42
). Turklāt Direktīvas 2010/13 36. apsvērumā joprojām, tāpat kā Direktīvas 89/552 piecpadsmitajā apsvērumā pirms tam, ir minēta “retranslācijas pārtraukšana”, ko veic uztveršanas dalībvalsts (
43
).
58.
Attiecībā uz Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta kontekstu un mērķiem BMA būtībā apgalvo, ka ar šo direktīvu tiek ieviesta mediju pakalpojumu sniegšanas brīvība. Līdz ar to “atkāpes no uztveršanas un retranslācijas brīvības” jēdziens esot izprotamas tāpat kā ierobežojuma jēdziens LESD 56. panta izpratnē. Prasītāja pamatlietā atgādina, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru šis pēdējais jēdziens attiecas uz pasākumiem, ar kuriem aizliedz, traucē vai padara mazāk pievilcīgu pakalpojumu sniegšanas brīvības īstenošanu (
44
). Šajā lietā Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktā un 12. punkta 1. apakšpunktā paredzētais pasākums skarot gan patērētājus, gan attiecīgā kanāla piegādātāju. Patērētājiem esot jāabonē gan pamatpakete, gan maksas piedāvājuma pakete, lai turpinātu skatīties kanālu. Kanāla auditorija līdz ar to krītoties, kam esot nelabvēlīga ietekme uz prasītājas rentabilitāti. Šis pasākums tātad esot ierobežojošs, un līdz ar to tas esot uztveršanas un retranslācijas brīvības ierobežojums minētā 3. panta 1. un 2. punkta izpratnē. Komisija būtībā pievienojas šim vērtējumam.
59.
Lai gan tas nav nepareizi, es nedomāju, ka šī būtu īstā pieeja. Ir taisnība, ka Direktīvā 2010/13 audiovizuālo pakalpojumu jomā ir konkretizēta pakalpojumu sniegšanas brīvība, ko garantē ar LESD 56. pantu (
45
). Tomēr “telpas bez iekšējām robežām” (
46
) izveidošana attiecībā uz mediju pakalpojumiem pārsniedz vienīgi brīvas aprites ekonomiskās brīvības. Tas nav tāds pats pakalpojums kā jebkurš cits. Īpaši televīzijas translācijai ir fundamentāla nozīme demokrātijā, kultūrā un izglītībā dalībvalstīs. Līdz ar to šī translācija var radīt acīmredzamu ietekmi uz šo valstu sabiedrību (
47
). Sabiedriskās intereses, kas aptver televīzijas raidījumu translāciju, ir ārkārtīgi daudzas.
60.
Šajā kontekstā ar Direktīvu 2010/13 veiktajai koordinācijai ir ierobežota piemērošanas joma. Ar šo direktīvu un it īpaši tās 3. panta 1. un 2. punktu nav domāts novērst jebkurus šķēršļus, kuri varētu traucēt raidorganizācijas kanālu translāciju vai kaitēt tās rentabilitātei. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šī uztveršanas un retranslācijas brīvība atspoguļo to, ka uztveršanas dalībvalsts atzīst kontroles funkcijas, kādas ir izcelsmes dalībvalstij attiecībā uz televīzijas raidījumu saturu, kuru piedāvā raidorganizācijas, kas ietilpst tās jurisdikcijā. Citiem vārdiem, šī brīvība garantē šīm organizācijām, ka raidījumi, kuru saturu ir “apstiprinājusi” izcelsmes dalībvalsts, principā var legāli tikt apraidīti visu dalībvalstu teritorijā.
61.
Šajā ziņā Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts ir pretrunā tam, ka uztveršanas dalībvalsts savā teritorijā veic otro pārbaudi par tās teritorijā apraidīto saturu to iemeslu dēļ, kuri ietilpst ar šo direktīvu koordinētajās jomās (nepilngadīgo aizsardzība, naida kurināšana utt.). Minētā tiesību norma nepieļauj arī to, ka uztveršanas dalībvalsts vienkārši aizliedz šāda satura retranslāciju minēto iemeslu dēļ (
48
). Nosakot šādus pasākumus, uztveršanas dalībvalsts atkāpjas no uztveršanas un retranslācijas brīvības.
62.
Turpretī šī tiesību norma nav piemērojama pasākumiem, kurus var veikt uztveršanas dalībvalsts saistībā ar kādu televīzijas raidījumu un kuri ir noteikti, pamatojoties uz regulējumu, kā priekšmets nav translācija kā tāda, un kuru sekas, tā ka to mērķi ietilpst koordinētajās jomās, nav tādas, ka ar tiem “burtiskā nozīmē” tiek likti šķēršļi šī raidījuma retranslācijai (vai uztveršanai) tās teritorijā (
49
).
63.
Spriedums Mesopotamia Broadcast un Roj TV (
50
) tam ir labs piemērs. Lietā, kurā tika pieņemts šis spriedums, Vācijas iestādes noteica Mesopotamia Broadcast un Roj TV, kuras ietilpa Dānijas jurisdikcijā, darbības aizliegumu Vācijas teritorijā naida kurināšanas dēļ, pamatojoties uz Vācijas regulējumu par apvienībām. Praksē visas šīs raidorganizācijas darbības (piemēram, raidījumu produkcija, seansi publikai, atbalsta pasākumi u.c.) tādējādi tika Vācijā aizliegtas. Tiesa uzskatīja, ka, ņemot vērā Direktīvas 89/552 neizsmeļošo raksturu attiecībā uz jomām, kas attiecas uz sabiedrisko kārtību, labiem tikumiem vai sabiedrības drošību, šīs iestādes saglabāja brīvību piemērot šāda veida tiesisko regulējumu (kura priekšmets nebija translācija pati par sevi) Mesopotamia Broadcast un Roj TV darbībām, ciktāl to sekas nav tādas, ka tiek ierobežota tieši Roj TV raidījumu retranslācija kā tāda.
64.
Ņemot vērā iepriekš minēto Tiesas judikatūru, tāds pasākums kā tas, kurš paredzēts Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktā un 12. punkta 1. apakšpunktā, manuprāt, neietilpst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta darbības jomā.
65.
Proti, pirmkārt, šī regulējuma priekšmets nav televīzijas apraide (ne arī mediju pakalpojumu sniegšana principā). Kā ir atgādināts šo secinājumu 38. punktā, Savienības tiesībās tiek nošķirta saturu piegāde, kura nozīmē redakcionālo atbildību, un to translācija. Kā norādīts Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktā, ar šo regulējumu paredzētais pasākums ir adresēts operatoriem, kas piedāvā šos raidījumus Lietuvas patērētājiem kanālu paketēs. Tātad tas attiecas nevis uz televīzijas raidījumu saturu, bet gan to izplatīšanu. Ar šo regulējumu būtībā ir noteiktas prasības saistībā ar šo pakešu sastāvu. Šādu pakešu piedāvāšana patērētājiem, ciktāl tā nenozīmē redakcionālās atbildības īstenošanu par translētajiem kanāliem, neizriet no Direktīvas 2010/13 (
51
), kā to pamatoti uzsver LRTK.
66.
Otrkārt, manuprāt, nevar uzskatīt, ka Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punkta un 12. punkta 1. apakšpunkta sekas nozīmē šķērsli attiecīgā kanāla retranslācijai (vai uztveršanai) tiešā nozīmē. Proti, manā ieskatā, atbilstošais tests šajā nolūkā ir tāds, ka tiek noteikts, vai, neraugoties uz uztveršanas dalībvalsts veikto pasākumu, televīzijas raidījumu joprojām netieši var izplatīt un tas joprojām saglabājas
likumīgi pieejams patērētājiem tās teritorijā (
52
). Šajā ziņā uztveršanas dalībvalsts liek šķēršļus uztveršanai vai retranslācijai tiešā nozīmē, ja tā pārtrauc kanāla retranslāciju kabeļu tīklā vai aizliedz pārdot dekoderu, kurš ir nepieciešams, lai skatītos kanālu, ko uztver ar satelītu (
53
). Kanālu vairs nevar likumīgi retranslēt, un televīzijas skatītājs, kurš to vēlas, vairs nevar likumīgi skatīties attiecīgo kanālu.
67.
Turpretī pilnīgi cita ir situācija, kurā dalībvalsts ar noteiktu kārtību regulē televīzijas raidījumu izplatīšanu un piekļuvi tiem. Uztveršanas dalībvalsts var prasīt no televīzijas kanālu izplatītājiem, lai tie savus piedāvājumus strukturē tādējādi, ka, piemēram, pornogrāfiskie kanāli tiktu iekļauti speciālās paketēs, kam piemēro īpašus noteikumus (
54
), ierobežot šāda veida kanālu reklamēšanu vai aizliegt to rādīšanu sabiedriskās vietās. Ir taisnība, ka šādi nosacījumi zināmā mērā ierobežo piekļuvi šiem kanāliem. Tas ir to galvenais mērķis. Tātad minētie nosacījumi, manuprāt, neierobežo attiecīgo kanālu uztveršanu un retranslāciju tiešā nozīmē. Izplatītāji saglabā brīvību uztvert šos kanālus, tos ietvert savos piedāvājumos un tos retranslēt. Patērētāji var likumīgi piekļūt šiem kanāliem. Šajā lietā Lietuvas televīzijas skatītāji varēja turpināt likumīgi skatīties kanālu NTV Mir Lithuania, ja vien tie abonēja atbilstošo paketi.
68.
Neapšaubāmi, šie paši izplatīšanas nosacījumi nevar atņemt Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punktam to lietderīgo iedarbību. Tas tā būtu, ja ar šiem nosacījumiem tiktu dota priekšroka valsts raidījumiem vai ja šie nosacījumi būtu tādā apmērā, ka praktiski tie padarītu pārmērīgi grūtu raidījuma no citas dalībvalsts pārraidīšanu un piekļuvi tam. Tomēr tas tā nav šajā lietā (
55
).
69.
Pretēja interpretācija, kas izpaužas tā, ka uztveršanas dalībvalstij principā tādu iemeslu dēļ kā nepilngadīgo aizsardzība vai naida kurināšanas aizliegums ir aizliegts noteikt normas, kuras piemēro audiovizuālo mediju pakalpojumu izplatīšanai, pārsniegtu kompetenču sadalījuma loģiku starp izcelsmes dalībvalsti un uztveršanas dalībvalsti. Veids, kādā izplatītāji organizē savus pakešu piedāvājumus otras valsts patērētājiem, ir jautājums, kuru hipotētiski nevar kontrolēt pirmā valsts.
70.
Šeit ir jāuzsver vēl viens konteksta elements. Nevienam nebūs paslīdējis garām, ka nosacījumi, kas paredzēti Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā (
56
), ir ārkārtīgi grūti izpildāmi. Šis grūti izpildāmais raksturs, manā ieskatā, ir attaisnojams, ņemot vērā audiovizuālo mediju pakalpojumu brīvas aprites aizskāruma smagumu, ko veido šāda pakalpojuma sniegšanas apturēšana. Šie nosacījumi izriet no abstrakta līdzsvarojuma starp uztveršanas un retranslēšanas brīvību, kas konkretizē vārda brīvību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, no vienas puses, un noteiktām dalībvalstu sabiedrības interesēm, no otras puses. Aizskāruma smagums liek līdzsvarojumam noteikt stingrus nosacījumus (
57
). Turpretī, kā to uzsver LRTK, pienākuma pārlikt noteiktu kanālu maksas paketēs sekas uz šī kanāla apraidi ir stipri mazākas nekā kanāla apturēšanai. Piemērot šādam pasākumam vienādus nosacījumus būtu nesamērīgi un nepiemēroti.
71.
Manis piedāvāto interpretāciju, manuprāt, neatspēko BMA arguments, atbilstoši kuram Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punkts ir jāinterpretē šauri kā izņēmums no šīs direktīvas 3. panta 1. punktā paredzētās uztveršanas un retranslācijas brīvības (
58
).
72.
Proti, kā jau norādīju, uztveršanas un retranslācijas brīvība nodrošina raidorganizācijām to, ka izcelsmes dalībvalsts apstiprinātos raidījumus principā var likumīgi apraidīt visu dalībvalstu teritorijā. Manuprāt, šīs brīvības mērķis nav izskaust jebkuru šķērsli, kas varētu traucēt raidorganizācijas kanālu apraidei vai kaitēt to rentabilitātei, piemēram, izplatīšanas kārtību. Līdz ar to es nepiedāvāju Tiesai plaši interpretēt atkāpi, bet gan noteikt atbilstošu paša principa piemērošanas jomu.
73.
Turklāt papildus jānorāda, ka pasākums, saistībā ar kuru ir pasludināts spriedums Mesopotamia Broadcast un Roj TV (
59
), izpaudās kā pilnīgs darbības aizliegums, kas varēja daudz lielākā mērā traucēt attiecīgās raidorganizācijas darbībai nekā pasākums par pakešu saturu, kas tiek aplūkots šajā lietā. Šajā lietā Vācijas valdība bija izdarījusi visu tehniski iespējamo, lai ierobežotu Roj TV izplatīto naidu kurinošo informāciju. Līdz ar to, manuprāt, būtu paradoksāli atzīt par neatbilstošu Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktu un 12. punkta 1. apakšpunktu, kaut gan pasākums šajā lietā tika atzīts par atbilstošu. Ar pirmo pasākumu tiek īstenotas analoģiskas intereses tām, kas ir otrā pasākuma pamatā, bet ar mazāku intensitāti.
74.
Turklāt interpretācija, ko es piedāvāju, nenozīmē visatļautību uztveršanas dalībvalstij. Tāds pasākums kā Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punkts un 12. punkta 1. apakšpunkts, manuprāt, neietilpst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā, tomēr tas ietilpst LESD 56. panta piemērošanas jomā (
60
). Kā jau norādīju, šis pasākums var būt pakalpojumu sniegšanas brīvības ierobežojums. Tomēr šo ierobežojumu var attaisnot.
75.
Proti, attiecīgais pasākums nerada ne tiešu, ne netiešu diskrimināciju par labu valsts saturam, un tam ir vispārējo interešu mērķis. Turklāt tas šķiet atbilstošs samērīguma pārbaudei (
61
). Lietuvas iestādes nav vienkārši aizliegušas piekļuvi kanālam NTV Mir Lithuania, tās ir vienīgi ierobežojušas ar šī kanāla auditoriju. Šajā kontekstā, tā kā audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšana ir nesaraujami saistīta ar vārda brīvību, attiecīgajam valsts tiesiskajam regulējumam, lai tas būtu atbilstošs pakalpojumu sniegšanas brīvībai, ir jāatbilst arī pamattiesībām, kuru ievērošanu nodrošina Tiesa (
62
), it īpaši tas attiecas uz Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 11. pantu. Tomēr arī šajā gadījumā vārda brīvība nav absolūta prerogatīva, un pamatojuma un samērīguma pārbaudēm vajadzētu būt Lietuvas iestādēm labvēlīgām (
63
).
76.
Šajā ziņā nevajadzētu aizmirst par šīs lietas kontekstu. Atbilstoši LRTK un Lietuvas valdības sniegtajai informācijai Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punkts un 12. punkta 1. apakšpunkts tika pieņemts, lai aizsargātu Lietuvas informācijas telpu un ātri reaģētu (
64
) uz Krievijas propagandu saistībā ar informācijas karu, no kura cieš Baltijas valstis, ievērojot to ģeopolitisko stāvokli. Pašas Savienības iestādes ir konstatējušas, ka Baltijas valstis saskaras ar nepatiesas informācijas izplatīšanu masu saziņas līdzekļos, kura ir apzināti paredzēta to krievvalodīgajām minoritātēm ar mērķi noniecināt šīs valstis, graut Eiropas politisko diskursu, kas ir balstīts uz demokrātiskām vērtībām, cilvēktiesībām un tiesiskumu, un vispārēji – destabilizēt šo valstu politisko, ekonomisko un sociālo situāciju (
65
). Ņemot vērā televīzijas īpaši svarīgo lomu sabiedriskā viedokļa veidošanā, Lietuvas likumdevēja reakcija šķiet pilnīgi saprātīga.
77.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai atbildēt, ka Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kura uztver televīzijas kanālu no citas dalībvalsts, veikts pasākums, kas izpaužas kā pienākums operatoriem, kuri izplata televīzijas kanālus pirmās dalībvalsts patērētājiem, apraidīt vai retranslēt attiecīgo kanālu tikai maksas piedāvājumu paketēs vai par papildu samaksu, neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.
4. Pakārtoti, par uztverošās dalībvalsts pienākumu ievērot Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā paredzētos nosacījumus (otrais jautājums)
78.
Pieņemot, ka pretēji manis ierosinātajam Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka to piemērošanas jomā ietilpst tāds pasākums kā ar Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktu un 12. punkta 1. apakšpunktu paredzētais, iesniedzējtiesa ar savu otro jautājumu būtībā jautā, vai atbilstoši Savienības tiesībām šādu pasākumu var veikt, ja nav izpildīti minētie 3. panta 2. punktā paredzētie nosacījumi.
79.
Šķiet, būs grūti apstrīdēt to, ka Direktīvas 2010/13 sistēmā uztveršanas dalībvalstij, kas ir iecerējusi pret audiovizuālo mediju pakalpojumiem, kuru izcelsme ir no citas dalībvalsts, veikt pasākumu, kas ietilpst šīs direktīvas 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā, ir jāievēro minētajā 2. punktā paredzētie nosacījumi (
66
).
80.
Ir taisnība, ka no 4. panta 1. punkta izriet, ka Direktīvā 2010/13 ir paredzēti minimālie nosacījumi. Dalībvalstis tātad var paredzēt sīkāk izstrādātas vai stingrākas normas nekā tās, kas ir paredzētas šajā direktīvā. Tomēr šāda iespēja dalībvalstīm ir sniegta vienīgi attiecībā uz raidorganizācijām, kas ietilpst to jurisdikcijā. Citiem vārdiem, tā ir raidītāja dalībvalsts, kas var paredzēt stingrākas prasības par minētajā direktīvā noteiktajām, nevis uztveršanas dalībvalsts (
67
).
81.
Vēl ir jānosaka, vai uztveršanas dalībvalsts var atsaukties uz primāro tiesību normām, lai attaisnotu tāda pasākuma noteikšanu, kas ir pretrunā Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktam. Šajā ziņā jāatgādina, ka LESD 52. pantā ir paredzēti attaisnojumi, kas tostarp ir saistīti ar sabiedrisko kārtību un sabiedrisko drošību un uz ko var atsaukties dalībvalstis; šie attaisnojumi ir piemērojami pakalpojumu sniegšanas brīvībai atbilstoši LESD 62. pantā ietvertajai atsaucei. Es norādu, ka Tiesa vēl nav lēmusi par šo jautājumu (
68
).
82.
Manuprāt, kā to apgalvoja Komisija tiesas sēdē, pieņemot, ka noteikts pasākums ietilpst Direktīvas 2010/13 3. panta 1. un 2. punkta piemērošanas jomā, un ciktāl šis pasākums ir attaisnojams ar pamatu, kas ietilpst šīs direktīvas koordinētajās jomās, uztveršanas dalībvalsts nevar atsaukties uz primārajām tiesību normām, lai pārsniegtu to, kas ir atļauts šajā tiesību normā.
83.
Proti, saskaņā ar tiesas pastāvīgo judikatūru dalībvalstīm sniegtā iespēja atsaukties uz LESD paredzētajiem attaisnojumiem tām ir dota vienīgi tad, ja piemērojamās tiesību normas nav harmonizētas (
69
). Pasākums, kas ir aizliegts ar direktīvu, ar kuru ievieš pakalpojumu sniegšanas brīvību, nevar tikt attaisnots, pamatojoties uz primārajām tiesībām. Tiesa uzskata, ka tad, ja Savienības likumdevējs pieņem sekundāro tiesību aktu, ar kuru tiek konkretizēta kāda no LESD garantētajām aprites brīvībām (
70
), tas var ierobežot iespēju atsaukties uz šiem attaisnojumiem (
71
).
V. Secinājumi
84.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Vilniaus apygardos administracinis teismas (Viļņas Administratīvā apgabaltiesa, Lietuva) uzdotajiem jautājumiem atbildēt šādi:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2010/13/ES (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (Audiovizuālo mediju pakalpojumu direktīva) 3. panta 1. un 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kura uztver televīzijas kanālu no citas dalībvalsts, veikts pasākums, kas izpaužas kā pienākums operatoriem, kuri izplata televīzijas kanālus pirmās dalībvalsts patērētājiem, apraidīt vai retranslēt attiecīgo kanālu tikai maksas piedāvājumu paketēs vai par papildu samaksu, neietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2010. gada 10. marts) par to, lai koordinētu dažus dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos paredzētus noteikumus par audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanu (OV 2010, L 95, 1. lpp.).
(
3
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2017. gada 26. jūlijs, Persidera (C‑112/16, EU:C:2017:597, 24. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
4
)	Skat. it īpaši rīkojumu, 2011. gada 10. jūnijs, Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, 17. un 18. punkts), kā arī spriedumus, 1998. gada 12. marts, Djabali (C‑314/96, EU:C:1998:104, 20. un 21. punkts), un 2005. gada 20. janvāris, García Blanco (C‑225/02, EU:C:2005:34, 29.–31. punkts).
(
5
)	Nevajadzētu jaukt iestādes veiktu administratīvā akta grozīšanu vai atsaukšanu, kas nenozīmē tā prettiesiskuma atzīšanu un kam ir ex nunc iedarbība, ar šāda akta atcelšanu, ko veic tiesa, saskaņā ar ko akts tiek atcelts un dzēsts no tiesību sistēmas ar atpakaļejošu spēku un tiek pieņemts, ka tas nekad nav pastāvējis. Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 68. punkts).
(
6
)	BMA apgalvo, ka strīdīgā lēmuma dēļ ir kritušies tās reklāmas ieņēmumi.
(
7
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2013. gada 28. maijs, Abdulrahim/Padome un Komisija (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 61.–64. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
(
8
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 1991. gada 4. oktobris, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C‑159/90, EU:C:1991:378, 15. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	Padomes Direktīva (1989. gada 3. oktobris) par dažu tādu televīzijas raidījumu veidošanas un apraides noteikumu koordinēšanu, kas ietverti dalībvalstu normatīvajos un administratīvajos aktos (OV 1989, L 298, 23. lpp.), saukta par “Televīzijas bez robežām direktīvu”. Šīs direktīvas materiālā piemērošanas joma sākotnēji attiecās tikai uz televīzijas raidījumiem. Vēlāk tā tika attiecināta arī uz raidījumu skatīšanos pēc pieprasījuma, kuri tostarp tiek izplatīti internetā. Šie dažādie pakalpojumi vēlāk tika apvienoti ar nosaukumu “audiovizuālo mediju pakalpojumi”.
(
10
)	Direktīvas 2010/13 104. apsvērums. Šī pati ideja attiecībā uz televīzijas apraidi ir izteikta šīs direktīvas 8. apsvērumā ar vārdiem “televīzijas raidījumu aprites [..] brīvīb[a]”. Turklāt televīzijas apraide ir regulēta ar Strasbūrā 1989. gada 5. maijā parakstīto Eiropas konvenciju par pārrobežu televīziju, kurai ir pievienojušās 20 dalībvalstis, ieskaitot Lietuvas Republiku. Jāatgādina, ka Direktīvas 89/552 sagatavošanas darbi noritēja vienlaikus, lai tiktu izveidoti paralēli līdzekļi ar līdzīgiem mērķiem un balstoties uz vienāda veida tiesību normām.
(
11
)	Šīs pašas prasības attiecas uz reklāmu, sponsorēšanu, televeikalu, nepilngadīgo aizsardzību, Eiropas darbu veicināšanu un piekļuvi informācijai par notikumiem ar ievērojamu sabiedrisku nozīmi.
(
12
)	No Direktīvas 2010/13 33. un 34. apsvēruma izriet, ka Savienības likumdevējs ir uzskatījis šo principu par nepieciešamu, lai izveidotu audiovizuālo mediju pakalpojumu iekšējo tirgu, lai tostarp garantētu šādu pakalpojumu sniedzējiem tiesisko noteiktību un veicinātu mediju plurālismu Savienībā. Turklāt no šīs direktīvas 36. apsvēruma izriet, ka tas ir uzskatījis, ka izcelsmes dalībvalsts kontrole principā ir pietiekoša, lai garantētu minētajā direktīvā noteikto minimālo prasību ievērošanu.
(
13
)	Skat. šo secinājumu 52. punktu.
(
14
)	Kā izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, maksas piedāvājumu paketes ir televīzijas kanālu kopums, kuru patērētājiem izveido un piedāvā televīzijas raidorganizācija vai cita persona, kas minētajiem patērētājiem sniedz televīzijas kanālu vai raidījumu apraides pakalpojumus internetā. Pamatpakete ir šādi kopā saliktu un piedāvātu kanālu kopums par noteiktu fiksētu samaksu visiem attiecīgo pakalpojumu patērētājiem. Maksas pakete ir visi apraidītie kanāli, ko piedāvā patērētājiem par papildu samaksu, kas nav ietverta pamatpaketes cenā.
(
15
)	LRTK savos apsvērumos ir norādījusi, ka attiecīgajā raidījumā “bija ietverta informācija, kas kurināja naidīgumu un naidu valstspiederības dēļ pret Baltijas valstīm un kas bija nepatiesa attiecībā uz lietuviešu un latviešu līdzdalību holokaustā un saistībā ar Baltijas valstu tā saukto nacionālistisko un neonacistisko iekšējo politiku, kura apdraudot krievu mazākumtautību, kas dzīvo to teritorijā”. Šis raidījums, kā apgalvo šī iestāde, “bija domāts īpaši Lietuvas krievvalodīgajai minoritātei”, un tā mērķis bija ar dažādiem propagandas līdzekļiem “ negatīvā un uzvedinošā veidā ietekmēt šīs sabiedrības grupas nostāju attiecībā uz Lietuvas, Latvijas un Igaunijas iekšējo un ārējo politiku, likt uzsvaru uz nesaskaņām un polarizāciju sabiedrībā, akcentēt rietumvalstu radīto saspīlējumu Austrumeiropā un Krievijas upura lomu”. Es atgriezīšos pie šiem aspektiem šo secinājumu 76. punktā.
(
16
)	Komisija savos apsvērumos ir precizējusi, ka LRTK šo jēdzienu ir interpretējusi atbilstoši 2011. gada 22. septembra spriedumam Mesopotamia Broadcast un Roj TV (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607, 41.–44. punkts). Šajā spriedumā Tiesa lēma, ka Direktīvas 89/552 izpratnē “naida kurināšanas” jēdzienā ietilpst informācija, kas veicina vardarbīgas sadursmes starp personām, kuras pieder vienā valstī dzīvojošām dažādām etniskām grupām vai kopienām, un vairo spriedzi to starpā, šādi apdraudot saprašanos starp tautām. Kopumā – noteikt slieksni, sākot ar kuru neobjektīvs vai nelojāls vēsturisko notikumu vai aktuālo notikumu atspoguļojums ietilpst naida kurināšanā, nav viegls uzdevums. Tomēr tas neietilpst šo secinājumu priekšmetā.
(
17
)	Skat. Direktīvas 2010/13 2. panta 6. punktu un 39. apsvērumu, atbilstoši kuriem šī direktīva nav piemērojama audiovizuālo mediju pakalpojumiem, kas paredzēti uztveršanai tikai trešās valstīs un ko tieši vai netieši ar standarta galaiekārtām neuztver auditorija vienā vai vairākās dalībvalstīs.
(
18
)	Skat. Direktīvas 2010/13 54. apsvērumu.
(
19
)	Skat. Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta f) apakšpunktu.
(
20
)	Jēdziens “raidošā zemesstacija” jeb uplink apzīmē signālu pārraidi starp staciju uz zemes un satelītu, pretēji “raidošajai bāzes stacijai” jeb downlink, kas atbilst satelītu signālu pārraidei uz zemi.
(
21
)	Šeit jāatgādina kāds konteksta elements. Baltijas valstu (Igaunijas, Latvijas un Lietuvas) iedzīvotāji aptver plašu krievvalodīgo minoritāti, kas ir radusies no ievērojamās imigrācijas, kura šajās valstīs notika PSRS laikā, un no toreiz uzspiestās krievu valodas lietošanas. Līdz ar to visās trijās šajās valstīs līdzās dzīvo divas valodu kopienas. Katrā attiecīgajā valstī nacionālās televīzijas raidorganizācijas raida savas programmas valsts valodā, savukārt satelīta un kabeļu tehnoloģijas ļauj raidīt Krievijas televīzijas kanālus krievvalodīgajai minoritātei. Skat. tostarp Jõesaar, A., “One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive”, Media and Communication, 2015, 3. sēj., Nr. 4.
(
22
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2002. gada 7. marts) par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (OV 2002, L 108, 33. lpp.).
(
23
)	Skat. “audiovizuālo mediju pakalpojuma” definīciju, kas ietverta Direktīvas 2010/13 1. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktā, un “mediju pakalpojuma sniedzēja” definīciju, kas ietverta šī paša 1. punkta d) apakšpunktā un šīs direktīvas 26. apsvērumā, kā arī “elektronisko komunikāciju pakalpojumu” definīciju, kas ietverta Direktīvas 2002/21 2. panta c) punktā.
(
24
)	Skaidrības labad – Direktīvas 2010/13 3. panta 1. punkts attiecas vienīgi uz retranslāciju kā audiovizuālo mediju pakalpojumu sniegšanas veidu. Šī direktīva nav piemērojama retranslācijas pakalpojumiem pašiem par sevi. Tajā reglamentē apraidīto saturu, nevis apraides veidus.
(
25
)	Atgādinu, ka ar Direktīvu 2010/13 netiek harmonizētas to dalībvalstu piešķirtās atļaujas vai licences, kas pieņem sevi par tādām, kurām ir jurisdikcija regulēt audiovizuālo mediju pakalpojumu sniedzēju, pamatojoties uz šīs direktīvas 2. panta 1. punktu. BMA licencei, ko izsniegusi OFCOM, tātad pašai par sevi nav nozīmes Savienības tiesību aspektā.
(
26
)	Tas tā būtu gadījumā, ja, piemēram, dalībvalsts uzskatītu, ka atbilstoši valsts tiesībām tās teritorijā reģistrēts operators īsteno redakcionālo atbildību par saturu, savukārt cita dalībvalsts uzskatītu, ka atbilstoši tās regulējumam tas ir cits operators, kas ietilpst tās jurisdikcijā.
(
27
)	Attiecībā uz šo definīciju skat. Schulz, W., Heilmann, S., “La responsabilité éditoriale – Notes sur un concept clé de la règlementation des services de médias audiovisuels”, no: IRIS Spécial: La responsabilité éditoriale, Observatoire européen de l’audiovisuel, Strasbūra, 2008, 17. lpp.
(
28
)	Attiecībā uz šo pēdējo punktu skat. Eiropas Padomes dokumentu Recommendation CM/Rec(2011)7 of the Committee of Ministers to member states on a new notion of media, kas pieņemts 2011. gada 21. septembrī, 29.–36. punkts, it īpaši 34. punkts.
(
29
)	Direktīvā 2013/10 pamīšus izmantoti jēdzieni “redakcionālā atbildība” un “redakcionālie lēmumi”. Manuprāt, šie abi jēdzieni nav jānošķir. Lai noteiktu, kas ir “redakcionāls lēmums”, ir jāizmanto kritēriji, kas raksturo redakcionālo atbildību.
(
30
)	Šajā lietā atbilstoši BMA sniegtajām norādēm tiesas sēdē kanālu NTV Mir Lithuania retranslē, izmantojot satelītu caur apraides staciju Latvijā (downlink), kas retranslē signālu kabeļoperatoriem Lietuvā, kuri savukārt retranslē šo kanālu Lietuvas televīzijas skatītājiem. Kā apgalvo Lietuvas valdība, attiecīgais satelīts neietilpstot Apvienotās Karalistes jurisdikcijā un tam pieslēgtais zemesstacijas signāls (uplink) arī neatrodoties šajā dalībvalstī. Patiesībā tas esot Krievijas satelīts, un šīs zemesstacijas signāls atrodoties ārpus Savienības.
(
31
)	BMA tomēr norādīja, ka šo kanālu ir iespējams skatīties internetā citās dalībvalstīs. Katrā ziņā tas neatspēko faktu, ka tas ir paredzēts Lietuvas skatītājiem.
(
32
)	Skat. Direktīvas 2010/13 40. apsvērumu.
(
33
)	Attiecībā uz šo pēdējo jautājumu un nekādi nevēloties apšaubīt OFCOM uzraudzības spējas (šī iestāde, tieši otrādi, ir vairākkārt piemērojusi sodu BMA par kanālā NTV Mir Lithuania pārraidītajiem raidījumiem), es norādu, ka šķiet, ka šādu kanālu, kas pārsvarā tiek apraidīts krievu valodā, būtu vieglāk kontrolēt LRTK nekā OFCOM. Šajā gadījumā OFCOM varēja veikt strīdīgās programmas pārbaudi vienīgi pēc pilnīgas šīs programmas pārtulkošanas angļu valodā. Turklāt LRTK un OFCOM nebija vienās domās par tā saturu. Ja, pirmās iestādes ieskatā, ņemot vērā ģeopolitisko kontekstu, kādā atrodas Baltijas valstis (skat. šo secinājumu 21. zemsvītras piezīmi un šo secinājumu 76. punktu), šis raidījums bija naidu kurinošs, otra iestāde, kam šis konteksts nav zināms, uzskatīja, ka raidījumā tiek pārkāpti noteikumi par satura objektivitāti. Skat. Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, Nr. 319, 2016. gada 19. decembris, 28.–50. lpp.
(
34
)	Tiesas ieskatā, šo normu apiešana uztveršanas dalībvalstī neizslēdz attiecīgo operatoru no brīvības sniegt pakalpojumus piemērošanas jomas. Turpretī šī dalībvalsts var atsaukties uz šo apstākli kā attaisnojumu, lai atkāptos no šīs brīvības. Skat. spriedumus, 1974. gada 3. decembris, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 13. punkts), kā arī 1994. gada 5. oktobris, TV10 (C‑23/93, EU:C:1994:362, 15., 20. un 21. punkts).
(
35
)	Šī sabiedrība tostarp esot pieņēmusi šo lēmumu, lai reaģētu uz LRTK 2014. gada 19. martā pieņemto lēmumu apturēt NTV Mir Lithuania retranslāciju.
(
36
)	Skat. arī Direktīvas 2010/13 41. un 42. apsvērumu.
(
37
)	2. punkta pirmās daļas a) apakšpunktā tiek prasīts, lai ar televīzijas raidījumu, kas tiek raidīts no citas dalībvalsts, nepārprotami, nopietni un būtiski būtu pārkāpts tostarp 6. pantā minētais aizliegums, un b) apakšpunktā – lai attiecīgā raidorganizācija šo aizliegumu būtu pārkāpusi vismaz divas reizes pēdējo 12 mēnešu laikā.
(
38
)	2. punkta pirmās daļas c) apakšpunktā ir paredzēts, ka uztveršanas dalībvalstij ir rakstiski jāpaziņo televīzijas raidorganizācijai un Komisijai par apgalvotajiem pārkāpumiem un pasākumiem, kurus tā ir iecerējusi veikt gadījumā, ja šāds pārkāpums atkārtotos. Saskaņā ar šīs daļas d) apakšpunktu tas tā ir vienīgi tad, ja apspriešanās ar raidītāju dalībvalsti un Komisiju 15 dienās pēc c) apakšpunktā minētā paziņojuma iesniegšanas nav noslēgusies ar izlīgumu, un iespējamais pārkāpums turpinās. Turklāt saskaņā ar minētā 2. punkta otro daļu Komisijai divu mēnešu laikā, sākot no paziņojuma, ir jāpieņem lēmums par šo pasākumu saderību ar Savienības tiesībām.
(
39
)	Attiecībā uz elementiem, kas jāņem vērā Savienības tiesību normas interpretācijai, skat. spriedumu, 2018. gada 10. decembris, Wightman u.c. (C‑621/18, EU:C:2018:999, 47. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
(
40
)	Es atsaucos uz lietu “Red Hot TV”, kas radīja mediju ažiotāžu Apvienotajā Karalistē 90. gadu sākumā. Lieta bija pornogrāfisku televīzijas kanālu, kurš šajā dalībvalstī tika retranslēts ar satelītu un izmantojot zemesstaciju, kas atradās Dānijā. Apvienotās Karalistes iestādes vēlējās novērst šo retranslāciju, tostarp kvalificējot to kā pārkāpumu dekoderu piegādi, kas ļāva skatīties šo kanālu. Red Hot TV apstrīdēja šo pasākumu, argumentējot, ka saskaņā ar Direktīvas 89/552 formulējumu 2. panta 2. punktā bija atļauts uztveršanas dalībvalstij vienīgi uz laiku pārtraukt raidījuma retranslāciju no citas dalībvalsts. Tiesā tika iesniegts prejudiciālais jautājums (lieta C‑327/93), tomēr Red Hot TV iestājās maksātnespēja un strīds valsts tiesā tika izbeigts, pirms Tiesa pieņēma nolēmumu. Skat. Dann, P., “The Red Hot channel: pornography without frontiers”, Entertainment Law Review, 1993, 4(6), 191.–193. lpp.
(
41
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (1997. gada 30. jūnijs), ar ko groza [Direktīvu 89/552] (OV 1997, L 202, 60. lpp.). Attiecībā uz šiem paskaidrojumiem skat. priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai, ar ko groza [Direktīvu 89/552] (COM(95) 86, galīgā redakcija) (OV 1995, C 185, 4. lpp.), 16., 19. un 33. lpp.
(
42
)	Direktīvas 97/36 15. apsvērumā turklāt bija precizēts, ka ar šo 2.a pantu ir aptverti pasākumi “nolūkā ierobežot uztveršanu un/vai samazināt [apturēt] televīzijas pārraižu retranslāciju”. Jēdziena “ierobežošana” – pretstatā jēdzienam “apturēšana” – izmantošanai, manuprāt, ir praktiskas dabas izskaidrojums. Ja kanālu retranslē no satelīta un signāls tiek uztverts tieši ar dalībvalsts televīzijas skatītāju antenām, šai pēdējai parasti nav tehnisko iespēju pārtraukt šo raidīšanu. Viss, ko tā var faktiski darīt, ir ierobežot šī kanāla uztveršanu, tostarp aizliedzot, kā lietā “Red Hot TV”, attiecīgā dekodera pārdošanu, kas ir nepieciešams programmas skatīšanai. Ideja abos gadījumos ir pārtraukt, ciktāl iespējams, raidījuma apraidi.
(
43
)	Tāpat Eiropas Konvencijas par pārrobežu televīziju 24. panta 2. punktā, kas – es atgādinu – ir līdzeklis, kurš ir iecerēts paralēli Direktīvai 89/552 (un paplašināti ir attiecināms arī uz Direktīvu 2010/13), ir paredzēts, ka noteiktos apstākļos uztveršanas dalībvalsts var “uz laiku pārtraukt [programmas] retranslāciju”. Šai konvencijai pievienotā paskaidrojošā ziņojuma 322. punktā ir norādīts, ka šī procedūra ir domāta, lai “novērstu patvaļīgu retranslācijas apturēšanu, ko veic uztveršanas [valsts]” (izcēlums mans). Turklāt atgādinu, ka šī konvencija tika pārskatīta ar protokolu (STE Nr. 171), kas stājās spēkā 2002. gada 1. martā, tieši lai ņemtu vērā grozījums, kas ar Direktīvu 97/36 tika ieviesti Direktīvā 89/552. Tomēr minētais 24. panta 2. punkts netika grozīts.
(
44
)	Skat. it īpaši spriedumus, 1993. gada 31. marts, Kraus (C‑19/92, EU:C:1993:125, 32. punkts); 2007. gada 13. decembris, Komisija/Itālija (C‑465/05, EU:C:2007:781, 17. punkts), kā arī 2015. gada 17. novembris, RegioPost (C‑115/14, EU:C:2015:760, 69. punkts).
(
45
)	Tiesa jau sākot ar 1974. gada 30. aprīļa spriedumu Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, 6. punkts) ir lēmusi, ka televīzijas raidījumi ir “pakalpojumi” LESD 56. panta izpratnē. Direktīva 2010/13 tādējādi tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 53. panta 1. punktu un 62. pantu.
(
46
)	Skat. šo secinājumu 26. punktu.
(
47
)	Skat. Direktīvas 2010/13 2., 5., 21. un 45. apsvērumu.
(
48
)	Attiecībā uz Direktīvu 89/552 skat. spriedumus, 1996. gada 10. septembris, Komisija/Beļģija (C‑11/95, EU:C:1996:316, 42. un 92. punkts); 1997. gada 29. maijs, Denuit (C‑14/96, EU:C:1997:260, 32.–36. punkts), kā arī 2011. gada 22. septembris, Mesopotamia Broadcast un Roj TV (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607, 35. un 36. punkts). Tiesas šajos spriedumos sniegtā interpretācija, manuprāt, ir piemērojama attiecībā uz Direktīvu 2010/13.
(
49
)	Skat. spriedumus, 1997. gada 9. jūlijs, De Agostini un TV‑Shop (no C‑34/95 līdz C‑36/95, EU:C:1997:344, 32.–38. punkts), un 2011. gada 22. septembris, Mesopotamia Broadcast un Roj TV (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607, it īpaši 37. punkts).
(
50
)	Spriedums, 2011. gada 22. septembris (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607, 51.–53. punkts).
(
51
)	Kabeļu pakešu pakalpojumu sniegšana sabiedrībai turpretī ir “elektronisko komunikāciju pakalpojums”, kas tostarp ietilpst Direktīvas 2002/21 piemērošanas jomā. Skat. spriedumus, 2013. gada 7. novembris, UPC Nederland (C‑518/11, EU:C:2013:709, 44. punkts).
(
52
)	Skat. spriedumu, 2011. gada 22. septembris, Mesopotamia Broadcast un Roj TV (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607, 52. punkts).
(
53
)	Šo interpretāciju, manuprāt, apstiprina nesen pieņemtās Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas (ES) 2018/1808 (2018. gada 14. novembris), ar ko, ņemot vērā mainīgos tirgus apstākļus, groza [Direktīvu 2010/13] (OV 2018, L 303, 69. lpp.) 10. apsvērums, atbilstoši kuram uztveršanas dalībvalsts principā nedrīkst veikt pasākumus, “kas liegtu tās teritorijā retranslēt [televīzijas] pārraides [no citas dalībvalsts]” (izcēlums mans).
(
54
)	Kā piemēru skat. Francijas recommandation no 2004-7 du 15 décembre 2004 aux éditeurs et distributeurs de services de télévision diffusant en métropole et dans les départements d’outre‑mer des programmes de catégorie V [2014. gada 15. decembra Rekomendācijas Nr. 2004-7 televīzijas pakalpojumu redakcijām un izplatītājiem, kas metropolē un aizjūras departamentos pārraida V kategorijas programmas] (JORF Nr. 298, 2004. gada 23. decembris) D punktu, ar ko būtībā bija paredzēts, ka tādu pakešu pakalpojumu sniedzējiem, kurās ir iekļauti pornogrāfiski kanāli, ir jāizveido piedāvājums, kurā šie kanāli nav iekļauti tirdzniecības nosacījumos, kas tādējādi neveicina kopējo piedāvājumu ietverot šos kanālus. Skat. arī Rumānijas Nacionālās Audiovizuālo mediju padomes 2011. gada 24. februāra Lēmuma Nr. 220 27. panta 2. punktu (teksts angļu valodā ir pieejams interneta vietnē: http://www.cna.ro/Decision‑no‑220‑dated‑February.html), atbilstoši kuram programmas, kas ir klasificētas kā “18+”, mediju pakalpojumu sniedzējiem, kuri atrodas citu dalībvalstu, nevis Rumānijas jurisdikcijā, tās ir obligāti jāpārraida izvēles paketēs, kas ir īpaši paredzētas pieaugušajiem.
(
55
)	Konkrēti, pamatlietā aplūkotajā tiesiskajā regulējumā nekādā ziņā nav prasīts, lai attiecīgā kanāla izplatīšanas cena būtu pārmērīgi augsta. Likuma par informācijas sniegšanu sabiedrībai 33. panta 11. punktā ir vienīgi aizliegts pakešu pakalpojumu sniedzējiem subsidēt vai atbalstīt maksas piedāvājumu paketes vai tām paredzēt jebkādas priekšrocības un sniegt šo pakalpojumu par samaksu, kas ir zemāka par izmaksām, kuras radušās, lai iegūtu, retranslētu vai izplatītu internetā kanālus, no kā sastāv šīs paketes.
(
56
)	Tie ir atgādināti šo secinājumu 37. un 38. zemsvītras piezīmē.
(
57
)	Šajā nozīmē skat. paskaidrojošo ziņojumu, kas pievienots Eiropas konvencijai par pārrobežu televīziju, 328. punkts.
(
58
)	Skat. Direktīvas 2010/13 43. apsvērumu.
(
59
)	Spriedums, 2011. gada 22. septembris (C‑244/10 un C‑245/10, EU:C:2011:607).
(
60
)	Ir taisnība, ka kanālu pakešu pakalpojumu sniegšana, izmantojot kabeli, kā norādīju šo secinājumu 51. zemsvītras piezīmē, ietilpst Direktīvas 2002/21 piemērošanas jomā. Tomēr no šīs direktīvas 1. panta 3. punkta izriet, ka tā neietekmē valstī noteiktos pasākumus, kas ir atbilstoši Savienības tiesībām, lai sasniegtu vispārējo interešu mērķus. Līdz ar to pamatlietā aplūkotais pasākums ir jānovērtē atbilstoši primārajām Savienības tiesību normām.
(
61
)	Atgādinu, ka saskaņā ar samērīguma principu dalībvalstu tiesisko regulējumu piemērošanai citā dalībvalstī reģistrētiem pakalpojumu sniedzējiem ir jābūt tādai, ar ko garantē sasniedzamā mērķa īstenošanu, un tā nevar pārsniegt to, kas nepieciešams, lai šos mērķus sasniegtu. Skat. it īpaši spriedumu, 2007. gada 18. jūlijs, Komisija/Vācija (C‑490/04, EU:C:2007:430, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
62
)	Skat. spriedumus, 1991. gada 18. jūnijs, ERT (C‑260/89, EU:C:1991:254, 42.–45. punkts), un 2014. gada 30. aprīlis, Pfleger u.c. (C‑390/12, EU:C:2014:281, 36. punkts).
(
63
)	Eiropas Cilvēktiesību tiesa vairākkārt ir lēmusi par cīņu pret naidu kurinošu informāciju. Šajā ziņā tā atgādina, ka vārda brīvība nav absolūta prerogatīva un šādas informācijas aizliegums var attaisnot programmas apraides aizliegumu (skat. it īpaši neseno ECT spriedumu, 2018. gada 17. aprīlisRoj TV A/S pret Dāniju, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, 37.–39. un 41. un 42. punkts). Tas tā ir vēl jo vairāk tāda pasākuma gadījumā, kas vienīgi paredz televīzijas kanāla izplatīšanas kārtību.
(
64
)	Atgādinu, ka Direktīvas 2010/13 3. panta 2. punktā noteiktā procedūra ir ne tikai grūti izpildāma, bet arī gara. Šie aspekti izskaidro to, ka praksē šī procedūra tiek izmantota reti (un tā reti noslēdzas sekmīgi). Skat. European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 2016. gada 17. maijs, it īpaši 9. un 12. lpp. Turklāt šajā direktīvā pamatlietas faktu norises laikā attiecībā uz televīzijas apraidi nebija paredzēta steidzamības procedūra, kas ļauj nekavējoties atkāpties no televīzijas raidījuma uztveršanas un retranslācijas brīvības, lai gan šāds pasākums attiecībā uz audiovizuālo mediju pakalpojumiem bija paredzēts, izsakot attiecīgu lūgumu, tās 3. panta 5. punktā. Tomēr jānorāda, ka nesen pieņemtā Direktīva 2018/1808 paplašina šo steidzamības procedūru arī attiecībā uz televīzijas raidījumiem.
(
65
)	Formulējums pārņemts no Eiropas Parlamenta 2016. gada 23. novembra rezolūcijas par Savienības stratēģisko paziņojumu pret to vērstas trešo personu propagandas apkarošanai [2016/2030(INI)] un Komisijas 2018. gada 24. aprīļa paziņojuma Eiropas Parlamentam, Padomei, Eiropas Ekonomikas un sociālo lietu komitejai un Reģionu komitejai “Vēršanās pret dezinformāciju tiešsaistē: Eiropas pieeja” (COM(2018) 236 final). Skat. arī Komisijas 2015. gada 10. jūlija lēmumu Par Lietuvas noteikto pasākumu saderību, piemērojot [Direktīvas 2010/13] 3. panta 2. punktu (C(2015) 4609 final). Šis lēmums tika pieņemts pēc tam, kad šī dalībvalsts savā teritorijā apturēja Krievijas televīzijas kanāla RTR Planeta apraidi, kas ietilpa Zviedrijas jurisdikcijā.
(
66
)	Tomēr neskarot Direktīvas 2010/13 4. panta 2.–5. punktā noteikto procedūru.
(
67
)	Pēc analoģijas skat. spriedumu, 2007. gada 18. decembris, Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, 79. un 80. punkts).
(
68
)	Arguments, kuru Beļģijas Karaliste izvirzīja kā aizstāvības pamatu prasībā sakarā ar pienākumu neizpildi, kurā tika pieņemts 1996. gada 10. septembra spriedums Komisija/Beļģija (C‑11/95, EU:C:1996:316, 91. un 92. punkts), attiecībā uz Direktīvu 89/552. Šajā spriedumā Tiesa tomēr neizskatīja par vajadzīgu izlemt šo jautājumu.
(
69
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 1980. gada 18. marts, Debauve u.c. (52/79, EU:C:1980:83, 15. punkts).
(
70
)	Atgādinu, ka Direktīva 2010/13 tika pieņemta, tostarp pamatojoties uz LESD 62. pantu. Savienības likumdevējs tātad vēlējās šīs direktīvas piemērošanas jomā ieviest iespējas paredzēt atkāpes, pamatojoties uz sabiedrisko kārtību un sabiedrisko drošību. Šajā pašā nozīmē skat. ģenerāladvokāta K. O. Lenca [C. O. Lenz] secinājumus lietā Komisija/Beļģija (C‑11/95, EU:C:1996:178, 100.–104. punkts).
(
71
)	Skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Rina Services u.c. (C‑593/13, EU:C:2015:399, 40. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).