62014CC0336
MACIEJ SZPUNAR
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2015. október 22. (
1
)
C‑336/14. sz. ügy
Sebat Ince
(az Amtsgericht Sonthofen [sonthofeni helyi bíróság, Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Szolgáltatásnyújtás szabadsága — Szerencsejátékok — Állami sportfogadás‑monopólium — Engedélyezés — Magánpiaci szereplők kizárása — Büntetőjogi szankciók — 98/34 irányelv — Műszakiszabály‑tervezetek — Közlési kötelezettség — Engedélynek az átláthatóság és az egyenlő bánásmód elvének való megfelelése”
1.
A nagy jelentőségű Simmenthal‑ítélet (
2
) óta az uniós jogban bevett joggyakorlat szerint „minden – hatáskörében eljáró – bíróságnak kötelessége [az uniós] jog teljes egészében történő alkalmazása és azon jogok védelme, amelyet az a magánszemélyek számára biztosít, adott esetben eltekintve a nemzeti jog mindazon – akár [az uniós] szabályt megelőző, akár azt követő – rendelkezéseinek alkalmazásától, amelyek esetlegesen ellentétesek azzal”. Ez a kötelezettség az uniós jognak a nemzeti joggal szembeni elsőbbségére vonatkozó elvből következik.
2.
A jelen esetben, amikor egy német ügyész azzal vádolja S. Incét, hogy a német büntetőtörvénykönyv alapján a tiltott szerencsejáték‑szervezés bűncselekményét követte el, mivel engedély nélkül sportfogadó automatát helyezett el és tett nyilvánosan elérhetővé, a kérdést előterjesztő bíróság az uniós jognak való megfelelésre való törekvése közben nehézséggel áll szemben annak a pontos meghatározását illetően, hogy mely nemzeti rendelkezést kell hatályon kívül helyeznie annak érdekében, hogy az uniós jognak, és különösen a Bíróságnak a Winner Wetten (
3
), a Stoß és társai (
4
), valamint a Carmen Media Group ügyben (
5
) hozott ítéleteinek megfeleljen. A kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell bizonyosodnia arról, hogy a rendelkezésére álló több eszköz közül melyik biztosítja az uniós jognak való megfelelést. A jelen ügy ezért lehetővé teszi a Bíróságnak, hogy a Szerződés szolgáltatásnyújtás szabadságáról szóló rendelkezéseivel és az uniós jog elsőbbségének elvével kapcsolatos számos kérdésre emlékeztessen.
I – Jogi háttér
A – Az uniós jog
3.
Az EUMSZ 56. cikk a következőképpen rendelkezik:
„Az alábbiakban megállapított rendelkezéseknek megfelelően tilos az Unión belüli szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó minden korlátozás a tagállamok olyan állampolgárai tekintetében, akik nem abban a tagállamban letelepedettek, mint a szolgáltatást igénybe vevő személy.
[…]”
4.
A műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok megállapításáról [helyesen: A műszaki szabványok és szabályok, valamint az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok terén alkalmazott információszolgáltatási eljárás megállapításáról] szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikke szerint: (
6
)
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő meghatározásokat kell alkalmazni:
[…]
2.
»szolgáltatás«: az információs társadalom bármely szolgáltatása, azaz bármely, általában térítés ellenében, távolról, elektronikus úton és a szolgáltatást igénybe vevő egyéni kérelmére nyújtott szolgáltatás.
[…]
11.
»műszaki szabály«: műszaki leírások és más követelmények vagy szolgáltatásra vonatkozó szabályok, beleértve a vonatkozó közigazgatási rendelkezéseket is, amelyek betartása az értékesítés, a szolgáltatásnyújtás, valamely szolgáltató létrehozása vagy a valamely tagállamban vagy annak nagyobb részén történő használat esetén de jure vagy de facto kötelező, valamint a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései, kivéve a 10. cikkben foglaltakat, amelyek megtiltják valamely termék gyártását, behozatalát, értékesítést [helyesen: értékesítését] vagy használatát, vagy valamely szolgáltatás nyújtását vagy használatát, illetve valamely szolgáltató létrehozását.
[…]”
5.
Ugyanezen irányelv 8. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A 10. cikkre is figyelemmel a tagállamok azonnal közölnek a Bizottsággal minden műszakiszabály‑tervezetet, kivéve ha az csak egy nemzetközi vagy európai szabvány teljes szövegét ülteti át, ebben az esetben a megfelelő szabványra történő hivatkozás is elegendő; a Bizottságot egy közleményben a szabály elfogadása szükségességének indokairól is tájékoztatni kell, amennyiben ezek nem derülnek ki már a tervezetből is.
[…]”
B – A német jog
6.
A német alaptörvény (Grundgesetz) 70. és 72. cikke szerint a szerencsejátékokkal kapcsolatos jogalkotás a Länder hatáskörébe tartozik.
7.
A Länder között kötött és 2008. január 1‑jétől hatályos, a szerencsejátékokról szóló államszerződés (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen, a továbbiakban: GlüStV) a korábbi ilyen államszerződést felváltva új egységes keretrendszert hozott létre a szerencsejátékok szervezésére, működtetésére és közvetítésére.
8.
A GlüStV 4. §‑ának (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Nyilvános szerencsejátékok csak az egyes Länder hatáskörrel rendelkező hatóságainak engedélyével szervezhetők és közvetíthetők. Ilyen játékok szervezése és közvetítése az említett engedély hiányában tilos (tiltott szerencsejáték).”
9.
A GlüStV 10. §‑a értelmében:
„(1)   Az 1. §‑ban felsorolt célok megvalósítása érdekében a Länder jogszabályban előírt feladata a megfelelő szerencsejáték‑kínálat biztosítása. E feladatukban a játékfüggőség elleni küzdelem területén jártas szakértőkből álló szakmai bizottság segíti őket.
(2)   A törvény értelmében ezt a feladatot elláthatják saját maguk a Länder is, vagy rábízhatják ennek ellátását olyan közjogi jogi személyekre vagy olyan magánjogi társaságokra, amelyekben közjogi jogi személyek közvetlenül vagy közvetve meghatározó részesedéssel rendelkeznek.
[...]
(5)   A (2) bekezdésben említetteken kívül más személyek csak lottót és a harmadik szakasz rendelkezéseiben szereplő játékokat szervezhetnek.
10.
A GlüStV a 2011‑es év végén hatályát vesztette. A német Länder (Schleswig‑Holstein kivételével) azonban olyan törvényeket fogadtak el, amelyek értemében a hatályon kívül helyezett GlüStV tartományi jogként továbbra is hatályban marad a szerencsejátékokról szóló új államszerződés hatálybalépéséig. Bajorországban ezt a németországi szerencsejátékokról szóló államszerződés végrehajtásáról szóló bajor törvény (Bayerisches Gesetz zur Ausführung des Staatsvertrages zum Glücksspielwesen in Deutschland; a továbbiakban: AGGlüStV) írta elő, amely 2012 első hat hónapjában volt hatályban. A Bizottsággal nem közölték ezt a törvényt, és a többi Land ehhez hasonló törvényét sem.
11.
A szerencsejátékokról szóló rendelkezések módosításáról szóló államszerződés (Glücksspieländerungsstaatsvertrag, a továbbiakban: GlüÄndStV) Bajorországban 2012. július 1‑jén lépett hatályba.
12.
A GlüÄndStV 10. § (2) és (6) bekezdése állami monopóliumba helyezi a sportfogadást. (
7
) A GlüÄndStV 4. §‑a értelmében a sportfogadások szervezése és közvetítése a továbbiakban is engedélyköteles, a GlüÄndStV által nem engedélyezett szerencsejátékok közvetítésére vonatkozóan azonban nem adható ki engedély, és az engedély tekintetében nem áll fenn jogi igény. A GlüÄndStV új rendelkezésként vezeti be a „sportfogadásokra vonatkozó kísérleti kikötést” (10a. §). E kikötés értelmében a 10. § (6) bekezdésében előírt állami sportfogadás‑monopóliumot a GlüÄndStV hatálybalépésétől számított hétéves időtartamon keresztül nem alkalmazzák a sportfogadás szervezésére. Ezen időtartam során a sportfogadásokat kizárólag koncessziók keretében szervezik, amelyekből legfeljebb 20 osztható ki. A koncesszió kötelezettsége eleinte kizárólag a nem állami fogadásszervezőkre vonatkozik. A már sportszervezési tevékenységet folytató 16 állami szervezőre a kötelezettség csupán csak a koncessziók kiosztása után egy évvel alkalmazandó.
13.
A német hatóságok 2012. augusztus 8‑án a Hivatalos Lapban közzétették az e koncessziók kiosztására vonatkozó eljárás kezdetét. Úgy tűnik, ez az eljárás eddig még nem zárult le.
14.
A német büntetőkönyv (Strafgesetzbuch, a továbbiakban: StGB) „Tiltott szerencsejáték szervezése” címet viselő 284. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Aki nyilvánosan és a hatóság engedélye nélkül szerencsejátékot szervez, bonyolít, vagy ilyen célra biztosítja a szükséges berendezéseket, két évig terjedő szabadságvesztéssel vagy pénzbírsággal büntetendő.
[…]
Aki az (1) bekezdésben meghatározott cselekményt
1.
üzletszerűen; vagy
2.
ilyen bűncselekmények elkövetésére szervezett bűnszövetség tagjaként követi el
három hónaptól öt évig terjedő szabadságvesztéssel büntetendő.
[…]”
II – A tényállás, az eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15.
S. Incét, aki Németországban lakóhellyel rendelkező török állampolgár, azzal vádolják, hogy 2012. január 11‑én és 12‑én (első vád), valamint a 2012. április 13‑tól november 7‑ig tartó időszak során (második vád) az általa üzemeltetett „sportbárban” az ott elhelyezett automata útján sportfogadásokat közvetített egy osztrák székhelyű és Ausztriában kiadott engedéllyel rendelkező, német sportfogadási engedéllyel nem rendelkező fogadásszervezőnek. A vád alapján ezáltal S. Ince az StGB 284. §‑a alapján a „tiltott szerencsejáték‑szervezés” bűncselekményét követett el.
16.
Az Amtsgericht Sonthofen (sonthofeni helyi bíróság) 2013. május 7‑i végzésével, amely 2014. július 11‑én érkezett a Bíróság Hivatalához, úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„I. Az első vád (2012. január) és a 2012. június végéig tartó időszak tekintetében a második vád vonatkozásában:
1)
a)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, hogy a bűnüldöző hatóságok számára tilos az, hogy a sportfogadásoknak a más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, németországi engedély nélkül történő közvetítését szankcionálják abban az esetben, ha a közvetítéshez az is szükséges, hogy a szervező németországi engedéllyel rendelkezzen, de a nemzeti hatóságok számára az uniós joggal ellentétes jogi helyzet (»sportfogadás‑monopólium«) miatt tiltott az engedélynek a nem állami fogadásszervezők részére történő megadása?
b)
Módosul‑e az első kérdés a) pontjára adott válasz abban az esetben, ha az állami sportfogadás‑monopóliumot együttesen bevezető és végrehajtó 15 szövetségi tartomány egyikében az állami hatóságok a betiltási eljárás vagy a büntetőeljárás keretében azt állítják, hogy az engedély magán fogadásszervező számára történő megadását érintő jogszabályi tilalmat az e szövetségi tartományra vonatkozó szervezési vagy közvetítési engedély iránti esetleges kérelem esetén nem alkalmazzák?
c)
Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogi elveket, és különösen a szolgáltatásnyújtás szabadságát, valamint a Bíróság C‑186/11. sz. ügyben hozott ítéletét, hogy azokkal ellentétes a sportfogadások határokon átnyúló közvetítésének a tartós, »preventívként« jellemzett tilalma vagy szankcionálása, ha azt azzal indokolják, hogy a tilalmat megállapító hatóságok számára a döntésük meghozatalának időpontjában nem volt »nyilvánvaló, azaz minden további vizsgálat nélkül megállapítható«, hogy a közvetítési tevékenység az állami monopólium fenntartását leszámítva az engedélyezés valamennyi lényeges feltételének megfelel?
2)
Úgy kell‑e értelmezni a 98/34/EK irányelvet, hogy azzal ellentétes a sportfogadások más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, németországi engedély nélkül, sportfogadó automata útján történő közvetítésének a szankcionálása, ha az állami beavatkozás egyetlen Landnak az Európai Bizottsággal nem közölt törvényén alapszik, amelynek tartalma a hatályon kívül helyezett, szerencsejátékokról szóló [GlüStV]?
II. A 2012. júliustól kezdődő időszak tekintetében a második vád vonatkozásában:
3)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 56. cikket, az átláthatóság követelményét, az egyenlőség elvét, valamint a részrehajlásnak az uniós jogi tilalmát, hogy azokkal ellentétes a sportfogadások más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, németországi engedély nélkül történő közvetítésének a szankcionálása olyan esetben, amelynek jellegzetessége a »sportfogadásokra vonatkozó kísérleti kikötést« tartalmazó, kilenc éven át hatályos Glücksspieländerungsstaatsvertrag (»GlüÄndStV«), amely hét évre szólóan előírja annak az elméleti lehetőségét, hogy legfeljebb 20 koncessziót nem állami fogadásszervezőnek is kioszthatnak, melyek esetében a közvetítési engedély szükséges feltétele a valamennyi szövetségi tartományra kiterjedő legalizációs hatály, és amelyet ezenfelül a következők jellemeznek:
a)
a koncessziós eljárást és az ezzel kapcsolatban felmerülő jogvitákat a koncesszióba adó szervek azon ügyvédi irodákkal együttesen intézik, amelyek a szövetségi tartományok többségének és azok lottóvállalkozásainak az uniós joggal ellentétes sportfogadás‑monopóliummal kapcsolatban rendszeresen tanácsot adtak, és amelyek azokat a nemzeti bíróságok előtt a magán fogadásszervezőkkel szemben képviselték, valamint amelyeket az állami szervek képviseletével a [C‑316/07, C‑358/07, C‑359/07, C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07. sz.] Markus Stoß [és társai] ügyben [ECLI:EU:C:2010:504], a [C‑46/08. sz.] Carmen Media [Group] ügyben [ECLI:EU:C:2010:505], valamint a [C‑409/06. sz.] Winner Wetten ügyben [ECLI:EU:C:2010:503] lefolytatott előzetes döntéshozatali eljárásban megbíztak;
b)
az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2012. augusztus 8‑án közzétett, koncesszióra vonatkozó ajánlati felhívásból nem tűnnek ki a benyújtandó koncepció minimumkövetelményeire, az ezenfelül megkövetelt nyilatkozatok és igazolások tartalmára, valamint a legfeljebb 20 koncesszióba vevő kiválasztására vonatkozó részletek, melyeket csupán az ajánlattételi határidő lejártát követően, egy úgynevezett »tájékoztató közlemény« keretében és számos egyéb dokumentumban, kizárólag azokkal az ajánlattevőkkel közöltek, akik a koncessziós eljárás »második szakaszába« továbbjutottak;
c)
a koncesszióba adó szerv az ajánlati felhívással ellentétben az eljárás kezdete után 8 hónappal csak 14 koncessziós ajánlattevőt hívott be a szociális és biztonsági koncepciójának a személyes bemutatása céljából annál az oknál fogva, hogy azok a koncesszió minimumkövetelményeinek 100%‑ban megfelelnek, míg az eljárás kezdete után 15 hónappal azt közölte, hogy a minimumkövetelményeket egyetlen ajánlattevő sem teljesítette »ellenőrizhető módon«,
d)
az állami lottótársaságok egyesülése útján létrejött, állami irányítás alatt álló koncessziós ajánlattevő (»Ods«, Ods Deutschland Sportwetten GmbH) az egyike azon 14 ajánlattevőnek, amelyeket a koncesszióba adó szervek a koncepciójuk ismertetése céljából behívtak, jóllehet az a sportesemény‑szervezőkkel való szervezeti összefonódások miatt nem alkalmas a koncesszióra, mivel a jogi szabályozás (a GlüÄndStV 21. §‑ának (3) bekezdése) az aktív sport és az azt szervező egyesületek, valamint a sportfogadások szervezése és közvetítése között szigorú elkülönülést ír elő;
e)
a koncesszió odaítéléséhez többek között kötelező »a tervezett sportfogadási ajánlathoz szükséges eszközök jogszerű eredetének« az igazolása,
f)
a koncesszióba adó szerv és a koncesszió odaítéléséért felelős, a szövetségi tartományok képviselőiből álló szerencsejáték‑ügyi tanács nem használja ki a koncesszió magán fogadásszervezőnek való odaítélésére vonatkozó lehetőséget, míg az állami lottótársaságok a koncesszió esetleges odaítélésétől számított egyéves időszakon át sportfogadásokat, lottójátékokat és más szerencsejátékokat szerveznek, és az átfogó kereskedelmi fogadóiroda‑hálózatukon keresztül kereskedelmet folytathatnak és ajánlatot tehetnek?”
III – Elemzés
A – Előzetes észrevételek
17.
Először is a jelenleg tárgyalt ügyet a Szerződés rendelkezéseit szem előtt tartva kell vizsgálni. A 2006/123/EK irányelv (
8
) nem alkalmazandó a szerencsejátékokkal kapcsolatos tevékenységekre.
18.
Másodszor, ahogy azt a kérdést előterjesztő bíróság helyesen feltételezi, az a tény, hogy S. Ince harmadik ország állampolgára, nem jelenti azt, hogy főszabály szerint ne hivatkozhatna az EUMSZ 56. cikk (1) bekezdésére, amely a szolgáltatásnyújtás szabadságára vonatkozó minden korlátozást megtilt „a tagállamok [...] állampolgárai tekintetében”. Az Ausztriában letelepedett szolgáltató és a szolgáltatást Németországban igénybe vevők között határokon átnyúló szolgáltatás valósul meg. S. Ince szerepe a szolgáltató és az ilyen szolgáltatásokat igénybevevők közötti közvetítő szerepére korlátozódik. Az osztrák szolgáltató nevében jár el. Nem ő maga nyújtja a szolgáltatást. Ennek ellenére tevékenységei az EUMSZ 56. cikk hatálya alá tartoznak, következésképpen a nemzeti bíróság előtt hivatkozhat erre a rendelkezésre. Ha ugyanis az osztrák szolgáltató és a szolgáltatást Németországban igénybe vevők közötti szolgáltatás teljes folyamatát több részfolyamatra kellene felbontani, az ezen teljes folyamat részét képező helyzeteket gyakran ki kellene zárni az EUMSZ 56. cikk hatálya alól, vagy azért, mert a láncolatban részt vevő közvetítők egyike harmadik ország állampolgára, vagy pedig azért, mert a részfolyamatban nem szerepel határokon átnyúló helyzet.
19.
Harmadszor ez az ügy nem arról szól, hogy valamely sportfogadási‑monopólium összeegyeztethető‑e az uniós joggal. Tulajdonképpen a kérdést előterjesztő bíróságnak nincsenek kétségei afelől, hogy a Bíróság számos ítéletét figyelembe véve (
9
) a fenti „Jogi háttér” című pontban ismertetett rendelkezések szerinti német sportfogadás‑monopólium jogellenes célokat kíván megvalósítani, és ezért ellentétes a szolgáltatásnyújtásnak a Szerződésben előírt szabadságával. A kérdést előterjesztő bíróság azzal kapcsolatosan bizonytalan, hogy a közigazgatási tilalmakkal és büntetőjogi szankciókkal összefüggésben uniós jogi szempontból milyen következményekkel járnak ezek az ítéletek.
20.
Az első kérdés kapcsán a kérdést előterjesztő bíróság tisztában van azzal, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságát indokolatlanul korlátozzák, és ezzel megsértik az EUMSZ 56. cikket. Véleményem szerint az elsőfokú bíróság bizonytalansága abból a tényből ered, hogy a nemzeti ítélkezési gyakorlat e tekintetben korántsem következetes. A zavaros és ellentmondásos német ítélkezési gyakorlatot tekintve a kérdést előterjesztő bíróságnak iránymutatásra van szüksége a Bíróságtól. Abban az esetben, ha az ügyész vádat emel egy olyan személy ellen, aki nem kért engedélyt, a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell győződnie arról, hogy pontosan melyik nemzeti jogi rendelkezést kell hatályon kívül helyeznie annak érdekében, hogy az uniós jognak megfeleljen. Ezzel szemben a harmadik kérdést egy másik jogi helyzettel összefüggésben tették fel, amelyben a német hatóságok koncessziós eljárást szerveztek. Itt a kérdést előterjesztő bíróság azt próbálja eldönteni, hogy megsértették‑e az EUMSZ 56. cikket. A kérdést előterjesztő bíróság meg szeretne győződni arról, hogy a folyamatban lévő koncessziós eljárás indokolt‑e, mivel nem tudja eldönteni, hogy az az általános jogelvekkel összeegyeztethető‑e.
21.
Az első kérdés ezért lényegében az uniós jog elsőbbségére vonatkozik, míg a harmadik a koncessziós eljárás arányosságára.
B – Az első kérdés
22.
A kérdést előterjesztő bíróság az első kérdésével, amely három alkérdésre oszlik, melyeket azonban együtt célszerű vizsgálni, azt szeretné megtudni, hogy az EUMSZ 56. cikkel és az abban szereplő elvekkel ellentétes‑e, ha a bűnüldöző hatóságok szankcionálják a sportfogadásoknak a német engedély nélküli, és egy másik tagállam engedélyével rendelkező sportfogadás‑szervező részére történő közvetítését. A kérdést előterjesztő bírónak arra a kérdésre kell választ adnia, hogy S. Ince teljesítette‑e az StGB 284. §‑ában szereplő anyagi jogi követelményeket. Ez attól függ, hogy a német rendszer jogellenes‑e vagy sem. A kérdést előterjesztő bíróságnak kételyei vannak az uniós joggal való összeegyeztethetőséget illetően, mivel bizonytalan azzal kapcsolatban, hogy valamely tagállam bírói és végrehajtói hatóságainak hogyan kell kezelniük egy olyan helyzetet, amikor a nemzeti jogalkotás még nem fogadta el az uniós joggal ellentétes helyzetet orvosoló intézkedéseket.
1. EUMSZ 56. cikk – a Winner Wetten, Stoß és társai, Carmen Media Group, valamint Stanleybet és társai ítéletből eredő anyagi jogi és eljárásjogi követelmények
23.
A kérdést előterjesztő bíróság által közölt információk alapján a Bíróság által a Stoß és társai (
10
) és a Carmen Media Group ügyben (
11
) hozott ítéleteknek megfelelően a német bíróságok a német állami monopóliumot az EUMSZ 56. cikkel ellentétesnek tekintik, mivel nem alkalmas arra, hogy biztosítsa azon cél elérését, amelyre létrehozták – vagyis a szerencsejátékra való alkalom csökkentésének és az e területen végzett tevékenységek koherens és szisztematikus korlátozásának a célját.
24.
Mindezek alapján nem itt kell felidéznünk a Bíróság által az EUMSZ 56. cikknek a szerencsejáték területén indokolt korlátozásaira vonatkozóan kidolgozott teljes ítélkezési gyakorlatot. Ugyanakkor a jelen ügy keretében számos pontot érdemes kiemelni.
25.
A Winner Wetten ügyben (
12
) a Bíróságtól azt kérdezték, hogy a jelenleg az EUMSZ 49. és EUMSZ 56. cikk formáját öltő rendelkezések értelmében „a közvetlenül alkalmazandó közösségi jog elsőbbségének elve ellenére átmeneti időre kivételesen” továbbra is alkalmazhatók‑e az e rendelkezésekkel egyébként ellentétes állami monopóliummal kapcsolatos nemzeti szabályok.
26.
A kérdésnek az volt a lényege, hogy az olyan elv létezésének elismerése, amely kivételes körülmények között lehetővé teszi a közvetlenül alkalmazandó uniós jogi normával ellentétesnek ítélt nemzeti norma joghatásainak fenntartását, igazolható‑e analógia útján, tekintettel az EUMSZ 264. cikk (2) bekezdése alapján a Bíróság által követett ítélkezési gyakorlatra.
27.
A Bíróság kimondta, hogy „a közvetlenül alkalmazandó uniós jog elsőbbsége miatt a sportversenyekre vonatkozó fogadások állami monopóliumával kapcsolatos azon nemzeti szabályozás, amely a nemzeti bíróság megállapításai szerint a letelepedés szabadságával és a szolgáltatásnyújtás szabadságával összeegyeztethetetlen korlátozásokat tartalmaz, és e korlátozások nem járulnak hozzá koherensen és szisztematikusan a fogadási tevékenység korlátozásához, nem alkalmazható tovább valamely átmeneti időszakban” (
13
).
28.
Ezt az elvet véleményem szerint a Stanleybet és társai ügy sem enyhítette.
29.
Az említett ügyben a Bíróság megerősítette a Winner Wetten ítéletben tett megállapításait. (
14
) Ezt követően az ítélkezési gyakorlatra emlékeztetett, amely alapján a nemzeti hatóságok elegendő mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a fogyasztók és a szociális rend védelmével kapcsolatos követelmények megállapítása terén, az arányosság keretein belül, (
15
) és amely alapján a szerencsejáték‑ágazat egy „különleges piac”, amelyen a több, ugyanazon szerencsejátékot kínáló gazdasági szereplő közötti verseny káros hatással járhat, növelheti a fogyasztók játékra fordított kiadásait, valamint azok függőségének kockázatát. (
16
)
30.
A Bíróság ezen ítélkezési gyakorlatból arra a következtetésre jutott, hogy az átmeneti időszak biztosításának a megtagadása a nemzeti szabályozásnak az EUMSZ 49. cikkel és az EUMSZ 56. cikkel való összeegyeztethetetlensége esetén „nem vonja maga után szükségszerűen az érintett tagállam azon kötelezettségét, hogy liberalizálja szerencsejáték‑piacát, amennyiben az ilyen liberalizáció vélhetően nem egyeztethető össze a fogyasztóvédelem és közrend e tagállam által biztosítani kívánt szintjével. Az uniós jog jelenlegi állapotában ugyanis egy meglévő monopóliumnak a Szerződés rendelkezéseinek való megfelelés céljából történő módosítása, különösen e monopóliumnak a hatóságok részéről történő tényleges és szigorú ellenőrzésnek való alávetése révén, továbbra is nyitva áll a tagállamok előtt” (
17
).
31.
A Bíróság továbbá kimondta, hogy „amennyiben az érintett tagállam úgy is vélné, hogy a meglévő monopóliumnak a Szerződés rendelkezéseinek való megfelelés céljából történő módosítása nem képzelhető el, és a szerencsejáték‑piac liberalizációja jobban megfelel a fogyasztóvédelem és közrend általa biztosítani kívánt szintjének, tiszteletben kell tartania a Szerződések alapvető szabályait, így többek között [az EUMSZ 49. és az EUMSZ 56. cikket], az egyenlő bánásmód elvét és az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmát, valamint az azokból eredő átláthatósági kötelezettséget [...]. Ilyen esetben a szerencsejátékok bizonyos típusainak nyújtására vonatkozó előzetes hatósági engedélyezés rendszere ezen tagállamban való bevezetésének olyan objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon kell alapulnia, amelyek korlátok közé szorítják a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását, hogy az ne váljon önkényessé [...]” (
18
).
32.
Az imént idézett ítélkezési gyakorlatból én a következőket szűröm le: először is, az állami monopólium nem ellentétes önmagában az EUMSZ 56. cikkel, és nem is írja elő ez a rendelkezés a tagállamok számára, hogy piacaikat a szerencsejátékok terén liberalizálják. Másodszor, a szerencsejátékokkal kapcsolatos szolgáltatások nyújtására vonatkozó valamely közigazgatási engedélyezési rendszer főszabály szerint megengedhető, amennyiben objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon alapul, amelyek korlátok közé szorítják a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását, hogy az ne váljon önkényessé. Főszabály szerint ezért a tagállamok az uniós jog betartása mellett szabadon szabályozhatják ezt a területet. (
19
) Harmadszor, a Bíróság nem ír elő semmiféle átmeneti időszakot, amely alatt az uniós joggal összeegyeztethetetlennek ítélt jogszabály továbbra is alkalmazható lenne.
2. Az engedélykötelesség hatályon kívül helyezésére irányuló kötelezettség
33.
A Bíróságnak a nemzeti jognak az uniós joggal való összeegyeztethetetlenségét megállapító ítéletét követően az érintett tagállam összes szerve köteles a helyzetet orvosolni. Ez az uniós jog elsőbbségének és a jóhiszemű együttműködésnek az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt elvéből következik. E tekintetben a Bíróság következetesen azon az állásponton van, hogy a tagállamoknak meg kell semmisíteniük az uniós jog megsértéséből eredő jogellenes következményeket. (
20
) A Bíróság hangsúlyozta, hogy „[h]atáskörén belül az érintett tagállam minden szervének fennáll ez a kötelezettsége” (
21
). A jogalkotó részéről ez az uniós joggal ellentétes jogszabályok megsemmisítését jelenti. (
22
) Ahogy az a Simmenthal‑ítélet óta köztudott, a nemzeti bírónak hatályon kell helyeznie az uniós joggal ellentétes nemzeti jogszabályokat. (
23
) Ugyanez a kötelezettség vonatkozik valamennyi állami hatóságra.
34.
A jelen esetben azonban melyik rendelkezéseket kell a német bíróságoknak hatályon kívül helyezniük? Csak az állami monopóliummal kapcsolatos rendelkezéseket (a GlüStV 10. §‑a), vagy emellett a sportfogadás szervezését és közvetítését engedélyhez kötő rendelkezéseket is (a GlüStV 4. §‑a)? Ennek meghatározása okoz nehézséget a kérdést előterjesztő bíróságnak. Annak eldöntését, hogy melyik rendelkezést kell hatályon kívül helyezni, tovább nehezíti az, hogy Németországban kétfajta ítélkezési gyakorlat van, amelyeket érdemes röviden ismertetni.
35.
A főként a magasabb fokú közigazgatási bíróságok által képviselt vélemény szerint a sportfogadás közvetítésének tilalma csak abban az esetben ellentétes az uniós joggal, ha a GlüStV 10. §‑ának (2) és (5) bekezdésén alapul. Ez azonban nem jelenti azt, hogy egy magánpiaci szereplő a GlüStV 4. §‑ában előírt engedély nélkül végezhet közvetítést, és a StGB 284. §‑a alkalmazhatatlanná válik Ezek a bíróságok azt vizsgálják, hogy a magán szervezők vagy közvetítők engedélyt kaphatnának‑e olyan körülmények között, mint amelyeket a GlüStV és az azt végrehajtó törvények előírnak az állami monopólium jogosultjára és annak közvetítőjére vonatkozóan. Ugyanakkor, ahogy arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, ezt a (fiktív) „engedélyre való alkalmasságot” soha nem állapítják meg. Ezt többek közt azzal indokolják, hogy a magán fogadásszervező nem tartja be a forgalmazási korlátozásokat vagy a GlüStV‑ben foglalt egyéb, a monopólium igazolása céljából a monopólium jogosultja tekintetében előírt rendelkezéseket.
36.
Ebben az összefüggésben a Bundesverwaltungsgericht (szövetségi közigazgatási bíróság) 2013 májusában és júniusában több ítéletben is megállapította, hogy a német szervek a sportfogadások németországi engedély nélkül történő szervezését és közvetítését „preventív módon” megtilthatják, kivéve ha az érintett szervező vagy közvetítő az engedélyezésre vonatkozó anyagi jogi feltételeket – a monopóliumra vonatkozó, esetlegesen jogellenes előírások kivételével – teljesíti, és ez a tilalmat megállapító hatóságok számára a döntésük meghozatalának időpontjában nyilvánvaló, azaz minden további vizsgálat nélkül megállapítható.
37.
Más bíróságok ezzel szemben úgy vélik, hogy a GlüStV 4. §‑ának (1) bekezdésében szereplő, engedélyre vonatkozó feltétel nem vizsgálható a GlüStV 10. §‑ának (2) és (5) bekezdésében előírt tilalomtól elszigetelt módon. Szerintük a bíróság által a magánjogi jogalanyoknak kiadott engedélyekre vonatkozó eljárás fikciója önmagában jogellenes. A GlüStV‑ben és az azt végrehajtó törvényben előírt engedélyezési eljárást ezenfelül nem a magánjogi fogadásszervezőkre és –közvetítőkre, hanem kizárólag az állami monopólium jogosultjára és annak közvetítőjére tervezték.
38.
A fenti észrevételek alapján azt a választ lehetne adni, hogy csak az állami monopóliumra vonatkozó rendelkezést kell hatályon kívül helyezni. Végtére is a Bíróság semmiképpen nem vonja kétségbe az engedélyezési eljárás általános elfogadhatóságát.
39.
Én azonban szkeptikus vagyok az ilyen megközelítéssel szemben, és azt javasolnám, hogy a Bíróságnak ennél tovább kell mennie. A kérdések értékelése során arra a következtetésre jutok, hogy a kérdést előterjesztő bírónak mindkét rendelkezést hatályon kívül kell helyeznie, ahogy azt alább megkísérlem bemutatni. Szeretném hangsúlyozni, hogy az ügy konkrét tényállása miatt javaslom a második lehetőséget.
40.
Először is az a tény, hogy nemzeti szinten az ítélkezési gyakorlat ellentmondásos az engedélyezési eljárásra vonatkozó kötelezettséget illetően, nem biztosítja a jogbiztonságot a gazdasági szereplő számára. Nem hiszem, hogy az ilyen helyzetben, amelyre a bizonytalanság jellemző, kötelezni lehetne őket arra, hogy a számukra kedvezőtlenebb lehetőséget válasszák.
41.
Másodszor egy magánpiaci szereplőnek sem adtak ki engedélyt azok közül, akik részt vettek az eljárásban. Valóban úgy tűnik, hogy a nemzeti hatóságok nem adják meg az engedélyt, ha a hatóság számára a határozat meghozatalakor nem egyértelmű, hogy a közvetítői tevékenység teljesíti az engedélyezés anyagi jogi feltételeit. Az ilyen gyakorlat nyilvánvalóan értelmetlenné teszi az egész engedélyezési eljárást. Az ilyen eljárás nem tűnik olyannak, mint amelynek kimenetele elejétől fogva nyitott (az „Ergebnisoffenheit” hiánya). Cinikus dolog lenne valamely gazdasági szereplőt arra kérni, hogy egy eleve sikertelen eljárásnak vesse alá magát. A jogkövetkezmény csakis az lehet, hogy nem köteles ilyen eljárásban részt venni.
42.
Harmadszor az a tény, hogy a nemzeti hatóságok kötelesek hatályon kívül helyezni az uniós joggal ellentétes jogszabályokat, nem jelenti azt, hogy valamely magánszemély ténylegesen elvárja, hogy ezt meg is tegyék. Végtére is a magánszemélyek szemében a jogszabályok a jogszerűség vélelmét élvezik. A jogbiztonság elve megköveteli, hogy a jogszabályok egyértelműek, pontosak és hatásaikat illetően előre láthatóak legyenek, különösen olyankor, amikor a magánszemélyekre és vállalkozásokra nézve kedvezőtlen következményeik lehetnek. (
24
) Itt ilyen pontosságról egyértelműen nem beszélhetünk. Ez mindenképp kedvezőtlen a magánszemélyre nézve.
43.
Negyedszer, nehezen tudom elválasztani az engedélykötelességet az állami monopóliumtól. A két rendelkezés elválaszthatatlanul összekapcsolódik, mivel az egész engedélyezési eljárás az állami szervezetek felé irányul. A GlüStV logikája alapján az kizárólag az állami szervezetekre vonatkozik. Amennyiben e logika alapján csak az állami szervezetek kérhetnek engedélyt, nemigen várható el, hogy valamely magánpiaci szereplő ilyen engedélyt kérjen, amikor a jogszabály kifejezetten visszatartja ettől.
3. A büntetőjogi szankció hiánya
44.
Az ilyen értelmezésből az következik, hogy a StGB 284. §‑ában foglalt anyagi jogi követelmények nem teljesülnek.
45.
Ezt az indokolást a Bíróságnak a Placanica‑ítéletben kifejtett indokolása is alátámasztja. Itt a Bíróság egyértelműen kimondta, hogy „a tagállam nem alkalmazhat büntetőjogi szankciót adminisztratív formai követelmény be nem tartása miatt, ha annak betartását a közösségi jogot sértő módon az érintett tagállam utasította el, vagy tette lehetetlenné” (
25
). A Bíróság megismételte ezt a kijelentését a Stoß és társai ítéletben, (
26
) amely – ahogy az már korábban felidézésre került – egy olyan ügy, amelynek tárgya a sportfogadásra vonatkozó német szabályozás volt.
46.
Az első kérdést tehát úgy kell megválaszolni, hogy az olyan helyzetben, amelyben a nemzeti bíróság megállapította, hogy valamely sportfogadás‑monopólium ellentétes az uniós joggal, és amelyben a nemzeti jog rendelkezései alapján csak állami szervezetek kaphatnak nemzeti engedélyt, ellentétes az EUMSZ 56. cikkel, ha a nemzeti bűnüldöző hatóságok szankcionálják sportfogadásoknak a más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, nemzeti engedély nélkül történő közvetítését.
C – A második kérdés
47.
A második kérdéssel a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné megtudni, hogy a 98/34 irányelvvel ellentétes‑e az AGGlüStV rendelkezéseinek a GlüStV hatályának megszűnését követően történő alkalmazása amiatt, hogy ezt a bajor jogszabályt nem közölték a Bizottsággal.
48.
Annak ellenére, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem összességében meglehetősen hosszú, a kérdést előterjesztő bíróság ezen a ponton nem igazán alapozza meg ennek a kérdésnek a szóban forgó ügyben betöltött jelentőségét. Nyitva marad az a kérdés, hogy az AGGlüStV mely rendelkezését tekinti ebben a vonatkozásban relevánsnak. Erre a pontra az alábbiakban visszatérek.
49.
A 98/34 irányelv 8. cikkének (1) bekezdése alapján, amely közvetlenül alkalmazandó abban az értelemben, hogy arra magánszemély a nemzeti bíróság előtt hivatkozhat, (
27
) a tagállamok kötelesek közölni a Bizottsággal „minden műszakiszabály‑tervezetet”. A 98/34 irányelv 1. cikkének 11. pontja a műszaki szabályt úgy határozza meg, hogy annak fogalmába tartoznak „azon műszaki leírások és más követelmények vagy szolgáltatásra vonatkozó szabályok, beleértve a vonatkozó közigazgatási rendelkezéseket is, amelyek betartása az értékesítés, a szolgáltatásnyújtás, valamely szolgáltató létrehozása vagy a valamely tagállamban vagy annak nagyobb részén történő használat esetén de jure vagy de facto kötelező, valamint a tagállamok törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései, kivéve a 10. cikkben foglaltakat, amelyek megtiltják valamely termék gyártását, behozatalát, értékesítést vagy használatát, vagy valamely szolgáltatás nyújtását vagy használatát, illetve valamely szolgáltató létrehozását”.
50.
Elfogadása előtt a GlüStV teljes tervezetét közölték a Bizottsággal a 98/34 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének megfelelően. (
28
) A GlüStV a Bizottsággal közölt és véglegesen elfogadott rendelkezéseinek (
29
) megfelelőn a hatálybalépését követő negyedik év végén hatályát vesztette. (
30
)
51.
Amikor a GlüStV 2011 végén hatályát vesztette, annak rendelkezései az AGGlüStV értelmében Bajorországban hatályban maradtak. A Bizottsággal a GlüStV rendelkezései hatályának e kiterjesztését soha nem közölték.
52.
Véleményem szerint a közlésnek meg kellett volna történnie, és megsértették a 98/34 irányelv 8. cikkének (1) bekezdését.
53.
Mivel az irányelv célja megelőző jellegű, és az az esetleges jövőbeli kereskedelmi akadályokból eredő komplikációk megelőzésére irányul, mind a Szerződések őreként fellépő Bizottság, mind pedig a többi tagállam érdekelt abban, hogy átfogó tájékoztatást kapjanak a műszakiszabály‑tervezetekről. Amennyiben egy jogszabály hatálya időben korlátozott, ez egy fontos, mitöbb nélkülözhetetlen elem. A Bizottságnak és a tagállamoknak érdeke fűződik ahhoz, hogy tudjanak róla, hogy egy tudomásuk szerint hatályát vesztett jogszabály újra hatályos‑e.
54.
Itt hozzá kell tenni, hogy a Bíróság döntése alapján a tagállamoknak akkor is a teljes jogszabály tervezetét kell benyújtaniuk a Bizottsághoz, ha annak csak egyes rendelkezései minősülnek ténylegesen műszaki szabálynak. (
31
) A Bíróság ennek indokolásaként az irányelv 8. cikke (1) bekezdése első albekezdésének utolsó mondatában szereplő célra hivatkozott, amely annak a Bizottság számára történő lehetővé tételére irányul, hogy a lehető legszélesebb körben tájékozódjon minden műszakiszabály‑tervezet tartalmáról, alkalmazási köréről és általános hátteréről annak érdekében, hogy a lehető leghatékonyabban gyakorolhassa az említett irányelv által ráruházott hatásköröket. (
32
)
55.
Véleményem szerint ezért a bajor hatóságok az AGGlüStV közlésének elmulasztásával megsértették a 98/34 irányelv 8. cikkének (1) bekezdését. Más szavakkal, valamely jogszabály érvényességének egy másik jogszabály révén való kiterjesztése új műszakiszabály‑tervezetnek minősül, amely a 98/34 irányelv 8. cikke (1) bekezdése első albekezdésének hatálya alá tartozik. (
33
)
56.
Mik a jogi következményei a közlés elmulasztásának?
57.
Nagy a kísértés olyan válasz adására, hogy ha valamely tagállam elmulasztotta valamely jogszabály közlését, az egész jogszabály alkalmazhatatlan. E véleményt alátámasztandó azzal érvelnek, hogy ha a teljes jogszabályt közölni kell, akkor logikusan az alkalmazhatatlanságnak az egész jogszabályra ki kell terjednie. (
34
) Az ilyen megoldás, amely könnyű alkalmazhatósága miatt vonzó lehet, ráadásul tovább ösztönözheti a tagállamokat arra, hogy jogszabálytervezeteiket közöljék a Bizottsággal.
58.
Én azonban nem tartom helyénvalónak az ilyen szigorú értelmezést.
59.
A CIA Security International ítélet (
35
) óta a Bíróság következetesen azon az állásponton van, hogy „az értesítési kötelezettség megszegése az érintett műszaki szabályok alkalmazhatatlanságát eredményezi, így azokat magánszemélyekkel szemben nem lehet érvényesíteni”.
60.
Én ezt a szakaszt úgy értelmezem, mint amely csak azon konkrét műszaki szabály(ok)ra utal, amely a közlési kötelezettséget ténylegesen kiváltja. Egy olasz jogszabálytervezettel kapcsolatban a Bíróság kimondta, hogy önmagában az a tény, hogy nem közölték a jogszabályban szereplő valamennyi rendelkezést a Bizottsággal, nem akadályozta meg az Olasz Köztársaságot, hogy haladéktalanul és az irányelvben előírt vizsgálati eljárás eredményeinek megvárása nélkül hatályba léptesse azokat a rendelkezéseket, amelyek nem minősültek műszaki szabályoknak. (
36
) Más szavakkal: míg a Bíróság előírja a tagállamok számára, hogy a teljes jogszabálytervezetet közöljék, nem írja elő a tagállamoknak azon részek hatálybaléptetésének a felfüggesztését, amelyek nem minősülnek műszaki szabályoknak. Az említett ítélkezési gyakorlat alapján számomra az tűnik logikusnak, hogy csak a ténylegesen műszaki szabálynak minősülő jogszabályok alkalmazhatatlanok. (
37
)
61.
Ez visszavezet a jelen ügyhöz. Álláspontom szerint a 98/34 irányelv értelmében sem az engedélyezési kötelezettségek, sem az állami monopólium nem minősül műszaki szabálynak.
62.
A 98/34 irányelv célja, hogy a megelőző jellegű ellenőrzés révén védelmezze az áruk szabad áramlását, valamint az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások szabad nyújtását.
63.
Igaz, hogy a Bíróság korábban kimondta, hogy azon nemzeti rendelkezések, amelyek következtében a játékkaszinóktól és a játéktermektől eltérő helyeken korlátozódhat, mi több fokozatosan lehetetlenné válhat az alacsony nyeremény elérésére alkalmas játékautomaták üzemeltetése, a 98/34 irányelv 1. cikkének (11) bekezdése értelmében vett „műszaki szabályoknak” minősülhetnek. (
38
) Ilyen esetben kísérletet lehet tenni az áruk – az említett ügyben a játékautomaták – szabad mozgásával való összefüggés azonosítására. A jelen ügyben azonban a tilalom jelentősen tágabb hatályú. Az automatával való kapcsolat számomra túl lazának tűnne.
64.
Ezért azt javasolom a Bíróságnak, hogy a második kérdésre azt a választ adja, hogy a 98/34 irányelv 8. cikkével ellentétes a sportfogadások más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, németországi engedély nélkül, sportfogadó automata útján történő közvetítésének a szankcionálása, ha az állami beavatkozás az Európai Bizottsággal nem közölt műszaki szabályokon alapszik. A GlüStV 4. §‑ának (1) bekezdéséhez, és 10. §‑ának (2) és (5) bekezdéséhez hasonló nemzeti rendelkezések a 98/34 irányelv 1. cikkének 11. pontja értelmében nem minősülnek „műszaki szabályoknak”.
D – A harmadik kérdés
65.
A harmadik kérdés helyesen abból indul ki, hogy a szolgáltatásnyújtás szabadságának korlátozása és valamely koncessziós eljárás csak akkor igazolt, ha valamely közérdeken alapuló nyomós indokhoz kapcsolódó célkitűzés védelmét szolgálja, és ezenfelül arányos az elérni kívánt céllal, valamint összhangban áll az uniós jog általános elveivel.
66.
Így tehát a kérdést előterjesztő bíróság iránymutatást kér arra vonatkozóan, hogy a GlüÄndStV alapján folyamatban lévő koncessziós eljárás összhangban van‑e az EUMSZ 56. cikkel és az uniós jog általános elveivel. Ha nem így lenne, a StGB 284. §‑a alapján nem állapítható meg S. Ince büntetőjogi felelőssége. A kérdést előterjesztő bíróság olyan tényezők hosszú sorára utal, amelyek következtében szerinte a folyamatban lévő koncessziós eljárást az uniós jog alapján jogszerűtlennek lehetne nyilvánítani.
67.
Elsőként emlékeztetni kell arra, hogy az alapeljárásokban szereplő tények értékelésére és a nemzeti szabályozás értelmezésére kizárólagos hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróság feladata annak meghatározása, hogy a nemzeti jog arányos‑e a közérdekhez kapcsolódó céllal. (
39
) Mindazonáltal a Bíróság az eljárás keretében rendelkezésre bocsátott információk alapján útmutatást adhat a nemzeti bíróságnak a döntéshez. (
40
) A jelenleg tárgyalt ügyben a Bíróságnak nem áll módjában, hogy a nemzeti bíróság által közölt valamennyi részletet értékelje, mivel a harmadik kérdésben igen sok a ténykérdés. Ezért azt javasolnám a Bíróságnak, hogy ne elemezze részletesen a kérdést előterjesztő bíróság által közölt ténykérdéseket, mivel ehhez hozzá kellene férnie a nemzeti koncessziós eljárás valamennyi eleméhez.
68.
Ezért felidézek néhány általános elvet, amelyet a nemzeti hatóságoknak figyelembe kell venniük, ha engedélyezési rendszert kívánnak alkalmazni. Ezek az elvek a Bíróságnak a közbeszerzési, koncessziós és előzetes közigazgatási engedélyezési eljárásokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából erednek. A Bíróság ezekre a területekre ugyanazokat az elveket alkalmazza. Mindig fennáll a Szerződés alapvető szabályai és az ezekből eredő elvek tiszteletben tartásának kötelezettsége, mivel e tevékenységek gyakorlása olyan jellegű, hogy esetlegesen a más tagállamokban letelepedett gazdasági szereplők érdeklődését is felkeltheti. (
41
)
69.
Az engedélyt kiadó hatóságoknak tiszteletben kell tartaniuk a Szerződés alapvető szabályait, így többek között az egyenlő bánásmód elvét és az állampolgárságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmát, valamint az azokból eredő átláthatósági kötelezettséget. (
42
) E tekintetben a tagállamoknak megfelelő mértékű nyilvánosságot kell biztosítaniuk, amely lehetővé teszi a szolgáltatási koncesszió versenyre történő megnyitását, és az odaítélési eljárás pártatlanságának ellenőrzését. (
43
)
70.
Ezenfelül az engedélyezési rendszernek olyan objektív, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és előzetesen ismert kritériumokon kell alapulnia, amelyek kellőképpen korlátok közé szorítják a nemzeti hatóságok mérlegelési jogkörének gyakorlását annak érdekében, hogy azt ne gyakorolhassák önkényes módon. (
44
) Minden olyan személynek, akit egy ilyen eltérésen alapuló korlátozó intézkedés hátrányosan érint, rendelkeznie kell bírósági jogorvoslati lehetőséggel. (
45
)
71.
További útmutatás található a koncessziós szerződésekről szóló, 2014. február 26‑i 2014/23/EU európai parlamenti és tanácsi irányelvben. (
46
) Ezt az irányelvet, amely 2014. április 18‑án lépett hatályba, 2016. április 18‑áig kell átültetni. Bár az irányelv nem alkalmazandó a jelen ügyben szereplőhöz hasonló engedélyezési eljárásra, (
47
) és az átültetésre rendelkezésre álló határidő még semmiképpen sem járt le, a hátterében húzódó általános elvek inspirációként és útmutatásként szolgálhatnak, mivel a Bíróság az engedélyek és a koncessziók megadására vonatkozó eljárásokra ugyanazokat az elveket alkalmazza. (
48
)
72.
A közbeszerzés során felmerülő érdekütközésekre tekintettel a Bíróság megállapította már, hogy a bizonyos előkészítő munkákat végző személy olyan helyzetbe kerülhet, amelyben nem védhető az az álláspont, miszerint az egyenlő bánásmód elve megköveteli, hogy őt ugyanolyan bánásmódban részesítsék, mint bármely más ajánlattevőt. (
49
) Ezenfelül a 2014/23 irányelv „A korrupció elleni küzdelem és az összeférhetetlenség megelőzése” című 35. cikkében előírja, hogy „a tagállamok biztosítják, hogy az ajánlatkérő szervek és a közszolgáltató ajánlatkérők megtegyék a megfelelő intézkedéseket a csalás, a részrehajlás és a korrupció visszaszorítása, valamint a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás folyamán felmerülő esetleges összeférhetetlenség hatékony megelőzése, feltárása és orvoslása céljából, hogy ezáltal elkerülhető legyen a verseny torzulása, és minden részvételre jelentkező és ajánlattevő tekintetében biztosítható legyen az egyenlő bánásmód a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás folyamán.” Majd így folytatja: „[a]z összeférhetetlenség fogalmának ki kell terjednie legalább azokra az esetekre, amikor az ajánlatkérő szervnek vagy közszolgáltató ajánlatkérőnek a koncesszió odaítélésére irányuló eljárás lefolytatásában részt vevő vagy annak eredményét befolyásolni képes alkalmazottai közvetve vagy közvetlenül olyan pénzügyi, gazdasági vagy egyéb személyes érdekeltséggel rendelkeznek, amely úgy tekinthető, hogy a koncesszió odaítélésére irányuló eljárással összefüggésben befolyásolja a pártatlanságukat és a függetlenségüket.”
73.
Az átláthatóság elvéhez az szükséges, hogy az ajánlatkérő biztosítsa a nyilvánosság megfelelő szintjét, mely lehetővé teszi a szolgáltatások piacának a verseny számára való megnyitását, valamint az odaítélési eljárás pártatlanságának az ellenőrzését. (
50
) Megint csak a 2014/23 irányelv V. melléklete „A 31. cikkben említett koncessziós hirdetményben feltüntetendő információkról” részletes listát közöl.
74.
A fenti megfontolások alapján a kérdést előterjesztő bíróságnak kell eldöntenie, hogy a folyamatban lévő engedélyezési eljárások megfelelnek‑e az általános elveknek, és ezáltal az EUMSZ 56. cikk igazolt korlátozásának minősülnek‑e.
75.
Ezért a harmadik kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 56. cikkel ellentétes a sportfogadások más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, németországi engedély nélkül történő közvetítésének a szankcionálása abban az esetben, ha a nemzeti bíróság megállapította, hogy a legfeljebb 20 koncesszió nem állami fogadásszervezőnek való kiosztását eredményező engedélyezési eljárás nem felel meg az általános elveknek, mint például az egyenlőség, az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés és az átláthatóság elvének.
IV – Végkövetkeztetések
76.
A fenti megfontolásokra tekintettel azt javasolom a Bíróságnak, hogy az Amtsgericht Sonthofen (sonthofeni helyi bíróság) kérdésére a következő választ adja:
(1)
Az olyan helyzetben, amelyben a nemzeti bíróság megállapította, hogy valamely sportfogadás‑monopólium ellentétes az uniós joggal, és amelyben a nemzeti jog rendelkezései alapján csak állami szervezetek kaphatnak nemzeti engedélyt, ellentétes az EUMSZ 56. cikkel, ha a nemzeti bűnüldöző hatóságok szankcionálják sportfogadásoknak a más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, nemzeti engedély nélkül történő közvetítését.
(2)
A műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok megállapításáról [helyesen: A műszaki szabványok és szabályok, valamint az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok terén alkalmazott információszolgáltatási eljárás megállapításáról] szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. cikkével ellentétes a sportfogadások más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, németországi engedély nélkül, sportfogadó automata útján történő közvetítésének a szankcionálása, ha az állami beavatkozás az Európai Bizottsággal nem közölt műszaki szabályokon alapszik. A szerencsejátékokról szóló államszerződés (Staatsvertrag zum Glücksspielwesen) 4. §‑ának (1) bekezdéséhez, és 10. §‑ának (2) és (5) bekezdéséhez hasonló nemzeti rendelkezések a 98/34 irányelv 1. cikkének 11. pontja értelmében nem minősülnek „műszaki szabályoknak”.
(3)
Az EUMSZ 56. cikkel ellentétes a sportfogadások más tagállam engedélyével rendelkező fogadásszervező számára, németországi engedély nélkül történő közvetítésének a szankcionálása abban az esetben, ha a nemzeti bíróság megállapította, hogy a legfeljebb 20 koncesszió nem állami fogadásszervezőnek való kiosztását eredményező engedélyezési eljárás nem felel meg az általános elveknek, mint például az egyenlőség, az állampolgárság alapján történő hátrányos megkülönböztetés és az átláthatóság elvének.
(
1
)   Eredeti nyelv: angol.
(
2
)   106/77, EU:C:1978:49, 21 pont.
(
3
)   C‑409/06, EU:C:2010:503.
(
4
)   C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504.
(
5
)   C‑46/08, EU:C:2010:505.
(
6
)   HL L 204., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 20. kötet, 337. o.
(
7
)   A GlüStV 10. §‑ának (2) és (5) bekezdéséhez hasonlóan.
(
8
)   Lásd a belső piaci szolgáltatásokról szóló 2006. december 12‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 376., 36. o., helyesbítés: HL 2014. L 287., 33. o.) 2. cikke (2) bekezdésének h) pontját.
(
9
)   Stoß és társai ítélet (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504); Carmen Media Group ítélet (C‑46/08, EU:C:2010:505).
(
10
)   C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504, 107. pont.
(
11
)   C‑46/08, EU:C:2010:505, 71. pont.
(
12
)   C‑409/06, EU:C:2010:503, 28. pont.
(
13
)   Uo.__ 59. pont.
(
14
)   Lásd: Stanleybet és társai ítélet (C‑186/11 és C‑209/11, EU:C:2013:33, 38., 39. és 42. pont).
(
15
)   Uo., 44. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
16
)   Uo., 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
17
)   Uo., 46. pont.
(
18
)   Uo., 47. pont.
(
19
)   Lásd még: Łacny, J., Swoboda państw członkowskich w zakresie regulowania gier hazardowych – przegląd orzecznictwa TS, Europejski Przegląd Sądowy grudzień 2010, 37–47. o., a 39. oldalon.
(
20
)   Lásd például: Jonkman és társai ítélet (C‑231/06–C‑233/06, EU:C:2007:373, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
21
)   Lásd: Wells‑ítélet (C‑201/02, EU:C:2004:12, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
22
)   A jogsértési eljárással összefüggésben a Bíróság következetesen azon az állásponton van, hogy a nemzeti jognak az uniós rendelkezésekkel való összeegyeztethetetlenségét csak olyan, kötelező erejű nemzeti rendelkezésekkel lehet orvosolni, amelyek a módosítandó jogszabályokkal azonos jogi hatállyal rendelkeznek. A puszta közigazgatási gyakorlatok, amelyek természetüknél fogva a hatóság szándéka szerint módosíthatók, és nem kapják meg a megfelelő nyilvánosságot, nem tekinthetők úgy, hogy kellőképpen teljesítik a Szerződés szerinti kötelezettségeket; lásd például: Bizottság kontra Olaszország ítélet (C‑358/98, EU:C:2000:114, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Amennyiben egy előzetes döntéshozatali eljárással összefüggésben hozott ítélet eredménye az, hogy a nemzeti jog bizonyos rendelkezései ellentétesek az uniós joggal, akkor az érintett tagállam köteles orvosolni a helyzetet.
(
23
)   A következetes uniós joggyakorlat szerint a nemzeti jognak az uniós joggal való összeegyeztethetőségére irányuló értékelés során a nemzeti bíróság elemzésében nem korlátozódhat a nemzeti jog szövegére, hanem figyelembe kell vennie azt is, hogy ezeket a szabályokat a nemzeti hatóságok hogyan alkalmazzák; lásd: Łacny, J., Swoboda państw członkowskich w zakresie regulowania gier hazardowych – przegląd orzecznictwa TS, Europejski Przegląd Sądowy grudzień 2010., 37–47. o., a 44. oldalon.
(
24
)   Lásd: Costa és Cifone ítélet (C‑72/10 és C‑77/10, EU:C:2012:80, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
25
)   Lásd: Placanica‑ítélet (C‑338/04, C‑359/04 és C‑360/04, EU:C:2007:133, 69. pont).
(
26
)   C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 és C‑410/07, EU:C:2010:504, 115. pont.
(
27
)   Ez a CIA Security International ítélet (C‑194/94, EU:C:1996:172, 44. pont) óta állandó ítélkezési gyakorlatnak minősül.
(
28
)   Itt nem szükséges azt vizsgálni, hogy a GlüStV pontosan mely rendelkezései minősülnek az irányelv értelmében műszaki szabálynak, amelyek miatt az értesítési kötelezettség keletkezett. Elég az hozzá, hogy az interneten keresztül történő szerencsejátékot megtiltó rendelkezés biztosan műszaki szabálynak minősül.
(
29
)   Mind a tervezet, mind pedig a végleges változat elérhető a Bizottság honlapján: http://ec.europa.eu/growth/tools‑databases/tris/en/index.cfm/search/?trisaction=search.detail&year= 2006&num= 658&mLang=HU.
(
30
)   Hacsak az elnökök értekezlete legalább 13 szavazattal a negyedik év vége előtt úgy nem dönt, hogy a szerződés továbbra is érvényes marad, az értékelés eredményeit figyelembe véve – ez nem történt meg.
(
31
)   Lásd: Bizottság kontra Olaszország ítélet, C‑279/94, EU:C:1997:396, 40. és 41. pont).
(
32
)   Uo.
(
33
)   Én tehát nem tekintem úgy, hogy a 98/34 irányelv 8. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése döntő szerepet játszik ebben a szakaszban, mivel egyértelműen nem olyan változtatásokkal állunk szemben, „amelyek jelentős mértékben módosítják azok hatályát, lerövidítik a végrehajtására eredetileg előirányzott időtartamokat, leírásokat vagy követelményeket fűznek hozzá, illetve ez utóbbiakat szigorítják”.
(
34
)   Lásd: Streinz, R., Herrmann, Ch. és Kruis, T., „Die Notifizierungspflicht des Glücksspielstaatsvertrags und der Ausführungsgesetze der Länder gem. der Richtlinie Nr. 98/34/EG (Informationsrichtlinie)”, Zeitschrift für Wett‑ und Glücksspielrecht 2007., 402–408. o., a 406. oldalon.
(
35
)   C‑194/94, EU:C:1996:172, 54. pont.
(
36
)   Lásd: Bizottság kontra Olaszország ítélet (C‑279/94, EU:C:1997:396, 42. pont).
(
37
)   Ezt a véleményt osztja Dietlein, J., „Informationsrichtlinie” in Dietlein, J., Hecker, M. és Ruttig, M. (ed.), Glücksspielrecht, C. H. Beck, Munich 2008, 19. pont.
(
38
)   Fortuna és társai ítélet, C‑213/11, C‑214/11 és C‑217/11, EU:C:2012:495, 40. pont. A Bíróság azonban igen óvatos volt, mivel ugyanezen pontban megállapította, hogy a közlési kötelezettség csak annyiban alkalmazandó, amennyiben megállapítható, hogy az említett rendelkezések olyan feltételeknek minősülnek, amelyek jelentős módon befolyásolhatják az érintett termék természetét vagy értékesítését, amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
(
39
)   Lásd: Rinner‑Kühn‑ítélet (171/88, EU:C:1989:328, 15. pont); Schönheit és Becker ítélet (C‑4/02 és C‑5/02, EU:C:2003:583, 82. pont); Bressol és társai ítélet (C‑73/08, EU:C:2010:181, 75. pont).
(
40
)   Lásd: Bressol és társai ítélet (C‑73/08, EU:C:2010:181, 65. pont).
(
41
)   Lásd például: Belgacom‑ítélet (C‑221/12, EU:C:2013:736, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat. Lásd még: Sporting Exchange ítélet (C‑203/08, EU:C:2010:307, 39–47. pont).
(
42
)   Lásd: Sporting Exchange ítélet (C‑203/08, EU:C:2010:307, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
43
)   Uo., 41. pont.
(
44
)   Uo., 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
45
)   Uo.
(
46
)   HL L 94. o., 1. o.
(
47
)   Lásd az irányelv (14) preambulumbekezdését. Bár mind a GlüÄndStV, mind az előzetes döntéshozatalra utaló határozat a „Konzession(en)” német kifejezést használja, hangsúlyozni kell, hogy az uniós jog szempontjából egyértelműen engedélyekről, és nem az irányelv értelmében vett „koncessziós szerződésekről” van szó.
(
48
)   Lásd: Sporting Exchange ítélet (C‑203/08, EU:C:2010:307, 39–47. pont).
(
49
)   Fabricom‑ítélet (C‑21/03 és C‑34/03, EU:C:2005:127, 31. pont).
(
50
)   Lásd: Telaustria és Telefonadress ítélet (C‑324/98, EU:C:2000:669, 62. pont).