62006CC0328
PAOLO MENGOZZI
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2007. szeptember 13. (
1
)
C-328/06. sz. ügy
Alfredo Nieto Nuño
kontra
Leonci Monlleó Franquet
„Védjegyek — 89/104/EGK irányelv — A 4. cikk (2) bekezdésének d) pontja — A Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke értelmében valamely tagállamban »közismert« védjegyek — A védjegy ismertsége — Földrajzi kiterjedtség”
1.
A jelen előzetes döntéshozatali eljárással a kérdést előterjesztő bíróság a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (
2
) 4. cikkének értelmezésére vonatkozó kérdést terjeszt a Bíróság elé.
2.
Ezt a kérdést egy spanyol lajstromozott védjegy jogosultja által egy korábbi, az előzővel megegyező és ugyanazon szolgáltatásokra vonatkozó, lajstromozatlan védjegy használója ellen indított eljárás keretében terjesztették elő annak megállapítása érdekében, hogy az alperes a védjegyoltalomból eredő jogokat megsértette, illetve annak érdekében, hogy a szóban forgó jogsértést megvalósító cselekményekkel hagyjon fel, valamint az állítólagos károkat térítse meg.
I – A vonatkozó jogi háttér
A – A nemzetközi szabályozás
3.
Az ipari tulajdon oltalmára létesült, 1883. március 20-án Párizsban tizenegy állam által aláírt Párizsi Uniós Egyezmény (
3
) (a továbbiakban: Párizsi Uniós Egyezmény) az e téren kötött többoldalú nagy egyezmények között az első volt, és jelenleg ez az, amely a legnagyobb számú csatlakozást számlálja (171 szerződő államot (
4
), köztük a Közösség tagállamainak összességét). Az 1. cikkének (1) bekezdése értelmében a hatálya alá tartozó országok az ipari tulajdon oltalmára uniót alkotnak, amely saját szervekkel (
5
) rendelkezik, és amelynek célja az ipari tulajdon minden szempontból vett oltalma (
6
).
4.
A 6. bis cikk (
7
), amelyet az 1925-ös Hágai felülvizsgáló konferencia foglalt bele az Egyezmény szövegébe, a következőket mondja ki az (1) bekezdésében: „Az unió országai kötelezik magukat arra, hogy – ha ezt az ország jogszabályai megengedik – hivatalból, vagy pedig az érdekelt kérelmére megtagadják vagy hatálytalanítják annak a gyári vagy kereskedelmi védjegynek lajstromozását, és használatát is megtiltják, amely összetévesztésre alkalmas másolata, utánzata vagy fordítása olyan védjegynek, amelyről a lajstromozás vagy a használat szerint illetékes ország hatáskörrel bíró hatóságának megítélése szerint ebben az országban köztudomású, hogy az olyan személyt illet, aki ebben az egyezményben foglalt kedvezményekre jogosult, és hogy azt azonos vagy hasonló áruk megjelölésére alkalmazzák. Ugyanez a következménye annak is, ha a védjegynek lényeges része az ilyen közismert védjegy másolata vagy összetévesztésre alkalmas utánzata”.
5.
A Világkereskedelmi Szervezetnek a szellemi tulajdonjogok kereskedelmi vonatkozásairól szóló megállapodása (
8
) (TRIPs Megállapodás) 16. cikkének 1. és 2. bekezdése a következőket mondja ki:
„1.   A lajstromozott védjegy tulajdonosának kizárólagos jogában áll mindenkit megakadályozni abban, hogy engedélye nélkül a kereskedelemben azonos vagy hasonló megjelöléseket használjon olyan árukra vagy szolgáltatásokra, amelyek azonosak vagy hasonlóak azokhoz az árukhoz vagy szolgáltatásokhoz, amelyek vonatkozásában a védjegy oltalomban részesül, amennyiben az ilyen használat megtévesztésre alkalmas. […]
2.   A szolgáltatásokra a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikkét kell megfelelően alkalmazni. Annak megítéléséhez, hogy a védjegy közismert-e, figyelembe kell venni a védjegy ismertségét az adott áruval vagy szolgáltatással szokásosan foglalkozó körben, beleértve az adott Tagban a védjegy reklámozása révén szerzett ismeretséget is”.
6.
A Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikkében és a fent hivatkozott TRIPs Megállapodás 16. cikkében meghatározott közismert védjegyek oltalmára vonatkozó nemzetközi rendelkezések tisztázása, egységesítése és kiegészítése érdekében a Szellemi Tulajdon Világszervezetének (WIPO) (
9
) Védjegy, Mintaoltalmi és Földrajzi Árujelző Állandó Bizottsága a Genfben, 1999. június 8. és 12. között megtartott ülésszak során a közismert védjegyek oltalmára vonatkozó rendelkezések tárgyában közös ajánlás elfogadására irányuló állásfoglalást alakított ki. (
10
) Ezt a közös ajánlást a Párizsi Unió közgyűlésének és a WIPO közgyűlésének 1999. szeptember 20. és 29. között megtartott közös ülésszakán fogadták el.
7.
A szóban forgó ajánlás 2. cikke kifejti azokat az irányvonalakat, amelyeket követni kell annak meghatározásához, hogy a Párizsi Unió vagy a WIPO valamely tagállamában az adott védjegy közismert-e, vagy sem:
„(1)   [Figyelembe veendő tényezők]
a)
Annak megállapításához, hogy egy védjegy közismert-e, az illetékes hatóság figyelembe vesz minden olyan körülményt, amelyből a közismertségre következtetni lehet.
b)
Az illetékes hatóság különösen figyelembe veszi az olyan körülményekkel kapcsolatban szolgáltatott tájékoztatásokat, amelyből arra lehet következtetni, hogy a védjegy közismert-e, avagy sem, különösen, de nem kizárólag, az alábbi információkat:
i.
a védjegynek a nyilvánosság érintett körében megszerzett ismertségét vagy elismertségét;
ii.
a védjegy minden használatának időtartamát, kiterjedését és földrajzi területét;
iii.
a védjegy minden promóciójának, ideértve a reklámot, és a vásárok vagy kiállítások során történő bemutatást, időtartamát, kiterjedését és földrajzi területét, a védjeggyel megjelölt árukat vagy szolgáltatásokat;
iv.
a védjegy minden lajstromozásának vagy bejelentésének időtartamát és földrajzi területét, amennyiben ezek tükrözik a védjegy használatát vagy elismertségét;
v.
a védjegyen fennálló jogokat érintő hatékony szankciót, különösen amennyiben a védjegyet az illetékes hatóságok közismert védjegyként ismerték el;
vi.
a védjegyhez kapcsolódó értéket.
c)
A fent felsorolt tényezők, amelyek az illetékes hatóságot a védjegy közismertségének megállapításában segítő jelek, nem olyan előre meghatározott körülmények, amelyekből végérvényes következtetéseket lehet levonni. Bizonyos esetekben mindezen tényezők relevánsak lehetnek. Más esetekben ezen tényezők némelyike releváns lehet. Megint más esetekben azonban a felsorolt tényezők egyike sem lesz releváns, és a határozat olyan tényezőkön alapulhat, amelyeket a fenti b) pont nem sorol fel. Ezen más tényezők magukban is, vagy a fenti b) pontban felsorolt valamely tényezővel, illetve tényezőkkel együttesen lehetnek relevánsak.
(2)   [A nyilvánosság érintett köre]
a)
A nyilvánosság érintett körei különösen, de nem kizárólag:
i.
a védjegyoltalom alatt álló termékek vagy szolgáltatások tényleges vagy potenciális fogyasztói;
ii.
a védjegyoltalom alatt álló termékek vagy szolgáltatások értékesítési láncába tartozó személyek;
iii.
a védjegyoltalom alatt álló termékek vagy szolgáltatások típusához kapcsolódó tevékenységgel bíró gazdasági környezet;
b)
Amennyiben megállapítást nyer, hogy valamely védjegy egy tagállamban legalább a nyilvánosság érintett köreiben jól ismert, a védjegy e tagállamban közismertnek tekinthető.
c)
Amennyiben megállapítást nyer, hogy valamely védjegy egy tagállamban legalább a nyilvánosság érintett köreiben ismert, a védjegy e tagállamban közismertnek tekinthető.
d)
Minden tagállam határozhat úgy, hogy valamely védjegy közismert, még akkor is, ha a védjegy nem jól ismert, vagy – ha a tagállam a c) pontot alkalmazza – ismert ezen tagállamban a nyilvánosság érintett köreiben.
(3)   [Figyelembe nem veendő tényezők]
a)
A tagállam valamely védjegy közismert jellegének meghatározása érdekében nem írhatja elő, hogy:
i.
a védjegy e tagállamban vagy e tagállamban kiterjesztés révén használatban legyen, lajstromozott legyen, vagy bejelentés alatt álljon;
ii.
a védjegy e tagállamon kívüli felségterületen közismert legyen, e tagállamon kívüli felségterületen vagy ennek vonatkozásában lajstromozott legyen, vagy bejelentés alatt álljon; vagy
iii.
a védjegy e tagállamban a nyilvánosság egésze előtt jól ismert legyen.
b)
Az a) pont ii) alpontjának sérelme nélkül a tagállamok előírhatják a (2) bekezdés d) pontjának alkalmazása érdekében, hogy a védjegy e tagállamon kívüli egy vagy több felségterületen jól ismert legyen.”
B – A közösségi szabályozás
8.
A preambulumbekezdéseiben meghatározott célkitűzéseinek megfelelően a 89/104 irányelv célja a tagállamokban alkalmazandó védjegyjogszabályok közelítése, azon nemzeti jogszabályi rendelkezések közelítésére korlátozva, amelyek a belső piac működését a legközvetlenebbül érintik, gátolva az áruk és a szolgáltatások szabad mozgását, valamint torzítva a verseny feltételeit (lásd az első és harmadik prembulumbekezdést).
9.
Ebből a szempontból a szóban forgó irányelv minden tagállamban azonos feltételekhez köti a lajstromozott védjegy oltalmi jogának megszerzését és fenntartását, meghatározva a védjegyoltalomban részesíthető megjelöléseket (2. cikk), kvázi kimerítő jelleggel a lajstromozást kizáró okokat, illetve a megjelöléssel kapcsolatos törlési vagy a korábbi jogokkal való ütközéssel kapcsolatos kizáró okokat (3. és 4. cikk) és a megszűnési okokat (12. cikk).
10.
A jelen eljárás szempontjából különösen a „Korábbi jogokkal való ütközéssel kapcsolatos további kizáró, illetve törlési okok” címet viselő 4. cikk jön számításba, amelynek (1) bekezdése kimondja:
„A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, illetve a védjegy törlésének van helye, ha
a)
a megjelölés egy korábbi védjeggyel azonos, és az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások azonosak a korábbi védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal;
b)
a megjelölést a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt a fogyasztók a korábbi védjeggyel összetéveszthetik; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez”. (
11
)
11.
A szóban forgó cikk (2) bekezdésének d) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Az (1) bekezdés alkalmazásában »korábbi védjegy«:
[…]
d)
olyan védjegy, amely a Párizsi Egyezmény 6bis cikke [helyesen: Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke] értelmében a védjegy lajstromozására irányuló bejelentés bejelentési napjánál, illetve – elsőbbség igénylése esetén – az igényelt elsőbbség napjánál korábban vált a tagállamban közismertté”. (
12
)
12.
Az ezt követő (4) bekezdés b) pontja kimondja:
„Bármelyik tagállam előírhatja továbbá, hogy a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, illetve a védjegy törlésének van helye, ha a megjelölés
[…]
b)
a védjegykénti lajstromozására irányuló bejelentés napját, illetve – elsőbbség igénylése esetén – az elsőbbség napját megelőzően valamely nem lajstromozott védjegyhez vagy a forgalomban használt egyéb megjelöléshez fűződő olyan jogokat szereztek, amelyek alapján a jogosult megtilthatja a későbbi védjegy használatát”. (
13
)
13.
A 89/104 irányelv továbbá arra irányuló rendelkezéseket határoz meg, hogy a lajstromozott védjegyek valamennyi tagállam jogrendszerében azonos oltalmat élvezzenek, fenntartva a tagállamok azon jogát, hogy a jó hírű védjegyek számára fokozott oltalmat biztosítsanak (lásd a kilencedik preambulumbekezdést).
14.
„A védjegyoltalom korlátai” címet viselő 6. cikk a (2) bekezdésében így rendelkezik:
„A védjegyoltalom alapján a jogosult nem tilthat el mást attól sem, hogy gazdasági tevékenysége körében kizárólag helyi jelentőségű korábbi jogát gyakorolja, ha e jog elismerése az érintett tagállam jogszabályai által és az adott területre korlátozva történik.”
15.
Végül emlékeztetni kell arra, hogy az irányelv tizenkettedik preambulumbekezdése kimondja annak követelményét, hogy az irányelv rendelkezéseinek teljes mértékben meg kell felelniük a minden tagállamra kötelező érvényű Párizsi Uniós Egyezmény rendelkezéseinek.
C – A nemzeti szabályozás
16.
A 2001. december 7-i 17. sz. törvény (védjegytörvény) 6. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Nem lajstromozható védjegyként az a megjelölés:
a)
amely valamely, azonos árukra vagy szolgáltatásokra vonatkozó korábbi védjeggyel azonos;
b)
amelynek tekintetében – valamely korábbi védjeggyel való azonossága vagy korábbi védjegyhez való hasonlósága és a védjegyekkel jelölt áruk vagy szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt – a fogyasztók képzetében fennáll az összetévesztés veszélye, amely magában foglalja a korábbi védjegyhez való képzettársítás veszélyét is.
(2)   Az (1) bekezdés alkalmazásában »korábbi védjegy«:
a)
minden olyan lajstromozott védjegy, amelynek bejelentési vagy elsőbbségi napja korábbi, mint az alábbi kategóriákba tartozó védjegyek bejelentési napja:
i.
a spanyol védjegyek;
ii.
a Spanyolországra kiterjedő hatállyal nemzetközileg lajtromozott védjegy;
iii.
a közösségi védjegyek;
b)
olyan közösségi lajstromozott védjegy, amely tekintetében a közösségi védjegyről szóló rendeletnek megfelelően az a) albekezdés i. és ii. pontjában említett védjegy szenioritását érvényesen igényelték, akkor is, ha ez utóbbi védjegy oltalma lemondás vagy az oltalmi idő megújítás nélküli lejárta miatt megszűnt;
c)
az a) vagy b) pontban említett védjegy lajstromozására irányuló bejelentés, feltéve hogy annak alapján a védjegyet lajstromozzák;
d)
az olyan lajstromozatlan védjegy, amely a vizsgálat tárgyát képező védjegy bejelentésének vagy elsőbbsége igénylésének időpontjában Spanyolországban a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke értelmében »közismert«” (
14
).
II – Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
17.
Az alapeljárásnak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból és az iratokból következő tényállása a következőképpen foglalható össze.
18.
Az alapeljárás felperese, Alfredo Nieto Nuño a Nizzai Megállapodás (
15
) szerinti 36. osztályba tartozó „ingatlankezelői tevékenység, ingatlanok bérbeadása és értékesítése, jogi tanácsadás és ingatlanok hirdetése” szolgáltatások tekintetében lajstromozott FINCAS TARRAGONA spanyol szóvédjegy jogosultja.
19.
Leonci Monlleó Franquet egy tarragonai székhelyű ingatlanügynökség tulajdonosa, aki 1978, azaz a megalapítása óta az ingatlanközvetítői, ingatlanértékesítési és ingatlankezelői tevékenység különböző ágazataiban nyújt szolgáltatásokat, spanyolul a FINCAS TARRAGONA, illetve katalánul a FINQUES TARRAGONA megkülönböztető megjelölést használva. (
16
)
20.
L. Monlleó Franquet, az előzetes döntéshozatalra utaló bíróság előtt a FINCAS TARRAGONA (vagy FINQUES TARRAGONA) megjelölés használatának amiatti abbahagyására irányuló eljárás keretében, hogy ez a használat sérti a felperes védjegyoltalomhoz fűződő jogait, viszontkeresetet nyújtott be, amelyben a felperes védjegyének törlését, a szóban forgó oltalom alatt álló megjelölésnek a felperes által való mindennemű használatának abbahagyását, illetve kártérítést kért.
21.
Az alperes a felperes védjegyének törlésére irányuló kérelmét két jogalapra alapította. Az első arra hivatkozik, hogy a felperes által használt megkülönböztető megjelölés korábbi és a Párizsi Uniós Egyezmény fent hivatkozott 6. bis cikke értelmében közismert, ezen az alapon kíván oltalmat szerezni a 89/104 irányelv 4. cikkét a spanyol jogba átültető védjegytörvény 6. cikkének (2) bekezdése alapján. A második jogalap a védjegyörvény 51. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazására hivatkozik, amelynek értelmében a védjegy nem lajstromozható, vagy a védjegy törlésének van helye, ha a megjelölést rosszhiszeműen jelentették be lajstromozásra.
22.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból következik, hogy az alapeljárásban megállapításra került, hogy az alperes a magának követelt megkülönböztető megjelölést Tarragona várost és környékét felölelő területen használta. A szóban forgó határozat ugyanakkor azt is magában foglalni látszik, hogy a kérdéses megjelölés azon a földrajzi területen, ahol azt használták, a használatának köszönhetően jó hírnévre tett szert.
23.
A jogvita megoldása érdekében a kérdést előterjesztő bíróság úgy értékelte, hogy az alperesnek a védjegy törlésére vonatkozó jogalapjával és a 89/104 irányelv 4. cikkének értelmezésével kapcsolatban a Bíróság elé a következő előzetes döntéshozatali kérdést szükséges előterjeszteni:
„A védjegy »közismertségének« az 89/104/EGK első irányelv 4. cikkében szereplő fogalma csak és kizárólag az Európai Unió valamely tagállamában vagy annak területe jelentős részén való ismertség és elterjedtség fokára vonatkozik, vagy a védjegy közismertsége olyan területi egységre is korlátozódhat, amely nem azonos az állam területével, hanem annak egy autonóm közössége, régiója, megyéje vagy városa területéhez köthető a védjeggyel jelölt áru vagy szolgáltatás és a védjegy tényleges címzettjei, azaz az érintett piac tekintetében?”
III – A Bíróság előtti eljárás
24.
A Bíróság alapokmányának 23. cikke értelmében az alapeljárás alperese, a francia és az olasz kormány, illetve az Európai Közösségek Bizottsága a Bírósághoz írásbeli észrevételeket nyújtott be.
IV – Jogi elemzés
A – Rövid megfontolások az előzetes döntéshozatalra utaló határozatról és a Bíróság alapokmányának 23. cikke értelmében benyújtott észrevételekről
25.
Az előzetes döntéshozatalra utaló bíróság abból a feltevésből indul ki, hogy a megkülönböztető megjelölés, amelyre az alperesnek viszontkeresetként a védjegy törlése iránt benyújtott keresete alapít, a 89/104 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontjában meghatározott védjegy kategóriájába tartozik. A szóban forgó rendelkezésben meghatározott „a Párizsi Egyezmény 6. bis cikke értelmében [helyesen: a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke értelmében] […] vált a tagállamban közismertté” fogalom értelmezését illetően kételyei vannak, különösen a védjegy közismertségének földrajzi kiterjedtségével kapcsolatos feltételekre vonatkozóan. A szóban forgó bíróság megjegyzi, hogy a spanyol ítélkezési gyakorlatban olyan irány érvényesül, amelynek értelmében a 89/104 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontját átültető védjegytörvény rendelkezéseinek alkalmazása érdekében a védjegy közismertségét szükségszerűen az állam egész területére vagy ennek egy jelentős részére nézve kell bizonyítani, míg a WIPO által elfogadott irányelvek rugalmasabb és pontosabb megközelítést ajánlanak, amely a közismertséget inkább a védjeggyel jelölt áruk vagy szolgáltatások piacához, mintsem a területhez köti.
26.
Az alapeljárás alperese megjegyzi, hogy annak megkövetelése, hogy a védjegy közismertsége a tagállam területének egészére vagy annak jelentős részére kiterjedjen, azon vállalkozásokat hátrányosan megkülönböztetné, amelyek a tevékenységüket egy szűkebb földrajzi területen fejtik ki. Továbbá azzal érvel, hogy az alapügy megoldása érdekében a Bíróságnak a kérdést előterjesztő bíróság által előterjesztett kérdésekkel kapcsolatban azt figyelembe véve kell állást foglalnia, hogy a jelen ügyben a lajstromozott védjegy ugyanazon a területen használatos, mint a korábbi védjegy, és hogy a szóban forgó két védjegy közötti összeütközés tisztán helyi, egy spanyol tartomány területére korlátozódó kontextusban merült fel.
27.
Messzemenőkig hasonló érvekkel a francia és az olasz kormány, illetve a Bizottság ezzel ellentétben a Bíróságnak azt javasolják, hogy a kérdést előterjesztő bíróság által felvetett kérdésre akként kell válaszolni, hogy a „közismert védjegy” 89/104 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontjában szereplő fogalma a védjegynek a tagállam területén (a francia kormány szerint) vagy annak egy jelentős részében (az olasz kormány és a Bizottság szerint) való ismertségi fokára utal.
B – Értékelés
28.
A 89/104 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontja visszautal, amint azt fent láttuk, a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis Cikkére. Ugyanakkor a szóban forgó visszautalás nem kizárólag a védjegy közismertségének nemzetközi szinten kidolgozott fogalmának – amelyet egyébként a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke egyáltalán nem definiál – a közösségi szabályozásba való átültetését foglalja magában, hanem olyan jogi tények által jól definiált kategóriára történő hivatkozást is, amelyek védelmét az egyezmény rendelkezései – és következésképpen az irányelv – biztosítani igyekeznek. Más szóval, az irányelv szóban forgó rendelkezésében szereplő visszautalást véleményem szerint úgy kell érteni, hogy az a nemzetközi rendelkezés tárgyi hatályára utal, amellyel a visszautaló közösségi szabály tárgyi hatálya megegyezik.
29.
Először is tehát az Egyezmény ezen cikkével kell foglalkozni.
30.
A Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke – az Egyezmény oltalmi modelljét megalapozó – azon területiség elve alóli kivételt képez, amelynek értelmében a védjegyből eredő, az adott jogrendben az előírt alaki követelmények teljesítését követően megszerzett jogok csakis ezen jogrend keretei között részesülnek oltalomban. (
17
) A szóban forgó rendelkezés célja az unió valamely tagállamában lajstromozott vagy használt védjegy jogosultja számára annak lehetővé tétele, hogy tiltakozzon az unió azon másik tagállamában való lajstromozása ellen, vagy ha ez már megtörtént, annak törlését kérje, illetve tiltakozzon annak használata ellen, amelyben az adott védjegy jó hírnévre tett szert, jóllehet azt még nem lajstromozták. Azon a megfontoláson alapszik, hogy a védjegyből eredő valamely jog csakis a meghatározott nemzeti jogrendben megszerzett jó hírnév alapján születhet, és következésképpen ez alapján kell oltalomban részesíteni. Végeredményben a szándék a védjegy jó hírneve által kiváltott tisztességtelen gyakorlatok visszaszorítására terjed ki, elkerülve, hogy harmadik személyek azt egy olyan államban való lajstromozással vagy használattal kisajátítsák, amelyben az még nem áll oltalom alatt, ezáltal megakadályozva a jogosult számára a kérdéses piacra való lépést, vagy arra kényszerítve, hogy a védjegyből eredő jog átruházásáért fizessen.
31.
A 6. bis cikknek az Egyezmény 1. cikke (2) bekezdésének fényében olvasott jelenlegi szövege kizárólag a kereskedelmi védjegyekre vonatkozik, a szolgáltatási védjegyekre pedig nem. Ugyanakkor, jóllehet a védjegynek a védjegybejelentés szerinti államban való használata nem képezi kifejezetten az alkalmazás feltételét, a szóban forgó rendelkezés nem kötelezi az unió országait arra, hogy az adott államban nem használt, de közismert védjegyeket oltalomban részesítsék. (
18
) Végül, a szóban forgó rendelkezés nem képez a specialitás elve (vagy a relatív hatály elve) alól kivételt, és nem minősül a védjegy esetleges felhígulásával szembeni védelemre irányuló szabálynak; az általa biztosított oltalom az azonos vagy hasonló termékek miatt a védjegyek közötti összeütközés eseteire korlátozódik, az alkalmazhatósága pedig az összetévesztés veszélyének fennállásától függ. (
19
)
32.
A Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke tehát a közismert védjegyek nemzetközi oltalmának minimum tartalmát határozza meg.
33.
Amint láttuk, az unió valamely országában lajstromozott vagy használt – de mindenesetre az Egyezménybe foglalt kedvezményekre jogosult személyeket illető – olyan védjegyekre alkalmazni hivatott, amelyek közismertsége az unió más országában való használata révén, például a védjeggyel ellátott termékek értékesítése útján vagy a reklámkampányoknak köszönhetően, túllépi az eredeti állam határait.
34.
Felmerül azonban a kérdés, hogy a 6. bis cikk, és általánosabban az Egyezmény azon rendelkezései, amelyek a nemzeti elbánás elvén (
20
) túl a szabályozása alá tartozó ipari tulajdon alá eső termékek oltalmának minimum szabályait meghatározzák, azon tisztán belső helyzetekre is alkalmazandók, amelyekben az Unió valamely országa a saját állampolgára számára nyújt oltalmat, (
21
) mint az előzetes döntéshozatalra utaló bíróság előtt folyamatban lévő eljárásban történni látszik.
35.
A jogtudomány erre a kérdésre a Párizsi Uniós Egyezménynek tulajdonított jelleg és célkitűzések alapján eltérő választ ad. Egyesek véleménye szerint ez utóbbi arra törekszik, hogy az unió országai jogszabályainak a tárgyi hatály körében való minimum harmonizációját megvalósítsa, és ennek megfelelően egységes jogszabályokat ír elő az oltalmat igénylő személyek állampolgárságától függetlenül. Mások szerint ezzel szemben olyan nemzetközi egyezményről van szó, amely kizárólag a külföldiekkel való bánásmóddal foglalkozik, ez utóbbiak számára a nemzeti elbánás elvén túl minimum oltalmat biztosítva.
36.
Az első irányzat szerint az unió országai a szerződéses nemzetközi kötelezettségek értelmében kötelesek a saját belső jogszabályaikat módosítani annak érdekében, hogy az Egyezménynek az oltalom minimum szintjét meghatározó rendelkezései az állampolgáraikra is alkalmazandók legyenek.
37.
A második irányzat szerint ezzel szemben az unió országai kötelesek megállapodni az ún. „egységesítő elbánás” tekintetében kizárólag az unió más országainak vagy harmadik országok állampolgáraira nézve, az Egyezmény 3. cikkében meghatározott helyzeteket illetően. Ebből a szempontból ez utóbbi csupán az unión belüli jogharmonizációs folyamat megindítását szolgálja, arra ösztönözve, de nem kötelezve a tagországokat, hogy az állampolgáraikra kiterjesszék azokat a jogokat, amelyek a külföldieket ex iure conventionis megilletik, az előbbiek hátrányos megkülönböztetésének elkerülése végett.
38.
Nem tartom célszerűnek, hogy a közösségi bíróság állást foglaljon, még ha implicit módon is, a fent felmerült kérdéssel kapcsolatban, amely lényegében egy olyan nemzetközi jogi egyezmény értelmében a tagállamokra háruló kötelezettségek kiterjedtségének meghatározására vonatkozik, amelynek a Közösség nem részese, noha egy másodlagos közösségi jogi rendelkezés hatálya az azt tartalmazó, a nemzetközi szabályra való utalás értelmében végeredményben az egyik vagy másik elmélet választásától függ. Az egyes tagállamok feladata ugyanis, hogy az egyezmény világos megjelölésének hiányában meghatározzák, hogy – az egyezményből eredő kötelezettség értelmében vagy a fordított megkülönböztetés elkerülését szolgáló jogszabályi választás értelmében (
22
) – a saját állampolgárai számára biztosítja-e, és ha igen, milyen módon az „egységesítő elbánást”, és következésképpen az Egyezmény 6. bis cikkében meghatározott sajátos oltalmat.
39.
Mindazonáltal nem gondolom, hogy azt lehetne állítani, a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke tekintetében elismerendő hatálytól függetlenül, hogy a szóban forgó rendelkezés értelmében a közismert védjegyek oltalmának kötelezettsége, még tisztán belföldi helyzetekben is a közösségi jog értelmében a tagállamokra hárul, mivel a nem lajstromozott védjegyek rendszere, amely kategóriába a szóban forgó védjegyek is tartoznak, jelenleg még nem képezi harmonizáció tárgyát.
40.
Ugyanakkor számomra úgy tűnik, hogy a fenti 34. pontban előadott kérdésre nem feltétlenül szükséges választ adni az előzetes döntéshozatalra utaló bíróság által feltett kérdésre adandó megoldás érdekében, tekintettel a 89/104 irányelv célkitűzéseire és rendszerére.
41.
Ebben a vonatkozásban elöljáróban felidézendő, hogy a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke, legalábbis a TRIPs Megállapodás 16. cikke által számára elismert széleskörű hatályra tekintettel vagy akkor alkalmazandó, ha a védjegy a bejelentés szerinti állam területén való használat következtében közismertté vált, (
23
) vagy pedig akkor, ha a közismertséget a szigorú értelemben vett használat nélkül, de a szóban forgó tagállamban vagy ezen kívül indított reklámkampányoknak (az ún. „spill-over advertisement”) köszönhetően vagy egyszerűbben a védjegynek külföldön megszerzett közismertsége révén szerezte meg. (
24
)
42.
Az első esetben a szóban forgó védjegy az állam területén használt, de nem itt lajstromozott védjegy.
43.
Az ilyen védjegyek (az ún. de facto védjegyek) a 89/104 irányelv sajátos rendelkezésének, a 4. cikk (4) bekezdése b) pontjának tárgyát képezik, amely értelmében bármelyik tagállam előírhatja, hogy a nem lajstromozott megjelöléshez fűződő jogok a későbbi védjegy lajstromozásának akadályát képezhetik, illetve a védjegy törlését eredményezhetik, ha a kérdéses állam jogrendje a jogosult kizárólagos jogát elismeri.
44.
Az irányelv rendszerében valamely tagállamban nem lajstromozott, de ott használatban lévő védjegy tehát a lajstromozás akadályát képezheti, vagy a lajstromozott védjegy törlését eredményezheti, egyidejűleg közismert védjegyként a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke értelmében, illetve ennek megfelelően, amennyiben az alkalmazás feltételei teljesülnek, (
25
) a 4. cikk (2) bekezdésének d) pontja értelmében, és nem lajstromozott védjegyként a 4. cikk (4) bekezdésének b) pontja értelmében, ha a szóban forgó tagállam szabályozása elismeri a védjegy ezen kategóriájához fűződő kizárólagos jogokat.
45.
Ugyanakkor a 89/104 irányelv 4. cikke (4) bekezdésének b) pontja és a negyedik preambulumbekezdésében kifejtettek értelmében, amely szerint „nem érinti a tagállamok arra vonatkozó jogát, hogy továbbra is oltalomban részesítsék a használat folytán megszerzett védjegyeket”, a tagállamoknak jogában áll nem csupán a nem lajstromozott védjegyek oltalomban részesítése, ezáltal a megjelölés használatát kizárólagos jogot keletkeztető tényként elismerve, hanem ezen oltalom korlátainak, hatályának és feltételeinek meghatározása is.
46.
Az oltalom például azon feltételtől tehető függővé, hogy a megjelölés egy bizonyos ismertségi szintet ért el, vagy hogy a használata egy meghatározott földrajzi dimenziót öltött, vagy akár el is tekinthet a megjelölés nyilvános közismertségének minimum szintjével vagy a használatának elterjedtségével kapcsolatos feltételektől.
47.
Ebből következik, hogy főszabály szerint még egy nem lajstromozott korábbi védjegy, amely a használat révén valamely tagállamban tisztán helyi szinten közismertségre tett szert, egy későbbi védjegy lajstromozásának érvényes akadályát képezheti, vagy e lajstromozás törléséhez vezethet, ha a szóban forgó állam jogszabályai ezt előírják. (
26
)
48.
Ezen feltételek mellett elfogadhatónak tűnik az a következtetés, hogy amennyiben valamely tagállam bíróságai a 89/104 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontját átültető nemzeti rendelkezést akként értelmezik, hogy a szóban forgó állam területén használt korábbi védjegy egy későbbi védjegy lajstromozásának valós akadályát képezheti, vagy annak törléséhez vezethet, még akkor is, ha a szóban forgó korábbi védjegy nem az állam egész területén vagy annak jelentős részén tett szert közismertségre, hanem csupán egy szűkebb területen, ez az értelmezés nem összeegyeztethetetlen az irányelv rendszerével és célkitűzéseivel, tekintettel a tagállamok azon játékterére, amellyel az ún. de facto védjegyeknek a jogrendjeikben való oltalma tartalmának meghatározása tekintetében rendelkeznek. (
27
)
49.
Nem gondolom, hogy a 89/104 irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontjában a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikkére történő utalás a fent kifejtett következtetést cáfolná, mivel a szóban forgó rendelkezés – feltéve, hogy akként kell értelmezni, hogy az kizárólag a nemzeti vagy régióközi szinten közismert védjegyekre vonatkozik –, amint fent láttuk, az oltalom minimumszintjének meghatározására korlátozódik. (
28
)
50.
Nem gondolom, hogy ezt a következtetést csupán az arra történő hivatkozás kétségbe vonná, hogy ez a védjegy lajstromozását kizáró okok, illetve törlési okok egységes értelmezésének és alkalmazásának akadályát képezné, mivel maga az irányelv engedélyezi ezt az eredményt, amikor a tagállamok számára lehetővé teszi a bejelentett vagy lajstromozott védjegyekkel való összeütközés esetén a nem lajstromozott védjegyeknek biztosítandó oltalmi kör meghatározását. Ezzel szemben úgy vélem, hogy az olyan, nemzeten belüli értelmezésnek közösségi szintű egységes értelmezés elfogadása útján való eleve kizárása, amely lehetővé teszi a szóban forgó rendelkezésben meghatározott kizáró és törlési okok alkalmazását a nemzeti terület nem jelentős részén közismert de facto védjegyek (
29
) tekintetében is, nem venné kellően figyelembe a 89/104 irányelv által meghatározott jogharmonizáció korlátait.
51.
A fentiekben kifejtettekből véleményem szerint az következik, hogy a 89/104 irányelv rendszerének és célkitűzéseinek fényében a 4. cikke (2) bekezdésének d) pontjával nem ellentétes, hogy ezen cikket átültető nemzeti rendelkezés értelmezése és alkalmazása során a kérdéses tagállamban a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikke értelmében közismertnek minősül a kérdéses államban használatban lévő azon védjegy, amelynek közismertsége nem terjed ki ennek egész területére vagy annak jelentős részére, hanem csak egy szűkebb földrajzi területre.
V – Végkövetkeztetések
52.
A fenti megfontolások egészére tekintettel a Bíróságnak azt indítványozom, hogy a Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre a következőképpen válaszoljon:
„A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 4. cikke (2) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy az nem gátolja azt, hogy az általa meghatározott lajstromozást kizáró és törlési okok akkor is alkamazandóak legyenek, ha a vitatott, valamely tagállamban használt, de nem lajstromozott korábbi védjegy nem a szóban forgó állam egész területén vagy annak jelentős részén, hanem csak szűkebb területen közismert.”
(
1
)	Eredeti nyelv: olasz.
(
2
)	HL 1989. L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.
(
3
)	Az 1883-tól napjainkig módosított Párizsi Uniós Egyezményt valójában egy sor egyezmény alkotja, amelyeket a 14. cikk által meghatározott, az 1911-es Washingtoni konferencia óta „értekezletnek” nevezett felülvizsgáló konferenciák által kidolgozott szövegek inkorporálnak. A jelenleg hatályos szöveg az 1967. évi stockholmi konferencia alkalmával elvégzett felülvizsgálatból ered.
(
4
)	Lásd http://www.wipo.int.
(
5
)	Ezek a szervek: az unió közgyűlése (13. cikk), a végrehajtó bizottság (14. cikk), a Szellemi Tulajdon Nemzetközi Irodája (15. cikk, a továbbiakban: Nemzetközi Iroda), a felülvizsgáló konferencia (18. cikk, (2) bekezdés) és a Nemzetközi Bíróság (28. cikk).
(
6
)	Az Egyezmény 1. cikkének (2) bekezdése értelmében ezen oltalom tárgya a szabadalom, a használati minta, az ipari minta, a gyári vagy kereskedelmi védjegy, a szolgáltatási védjegy, a kereskedelmi név, a származási jelzés vagy eredetmegjelölés, valamint a védekezés a tisztességtelen verseny ellen. Hasonló egyezményt írtak alá Bernben, 1886-ban az irodalmi és művészeti művek védelmére (Az irodalmi és a művészeti művek védelmére létrejött Berni Uniós Egyezmény).
(
7
)	Ezt a cikket ezt követően az 1934-es londoni, az 1958-as lisszaboni és az 1967-es stockholmi felülvizsgáló konferencia módosította.
(
8
)	A Világkereskedelmi Szervezet (WTO) létrehozatalára vonatkozó megállapodás 1C. melléklete.
(
9
)	Amint tudjuk, a WIPO az ENSZ egy szakosított szervezete, amely az 1967-ben Stockholmban aláírt nemzetközi egyezmény útján jött létre, és amelynek feladata a szellemi tulajdon védelme az államok közötti, illetve más nemzetközi szervekkel való együttműködés útján. A Párizsi és a Berni Uniós Egyezmény által megteremtett szerkezeten nyugszik, amelynek nemzetközi irodái (egy az ipari tulajdon és egy másik a szerzői jogok vonatkozásában) 1893-ban összeolvadtak; ebből jött létre először az Egyesült Nemzetközi Irodák a Szellemi Tulajdon Védelmére (Bureaux internationaux réunis pour la protection de la propriété intellectuelle – BIRPI), majd pedig a székhelynek 1960-ban Bernből Genfbe való áthelyezését követően a WIPO.
(
10
)	Ez az állásfoglalás a WIPO által az ipari tulajdon gyors fejlődésére tekintettel a közös és harmonizált nemzetközi szabályok és elvek kidolgozásának meggyorsítása érdekében indított eljárások keretébe illeszkedik. Ezek az eljárások kiegészítik a nemzetközi szabályok egyezmények útján való meghatározásának hagyományos módszerét. A Védjegyjogi Állandó Bizottság állásfoglalásai jogilag bár nem kötelezőek, fontos meggyőző eszköznek bizonyulnak.
(
11
)	Hasonló rendelkezés található a közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i 40/94/EK tanácsi rendelet (HL L 11., 1. o.; magyar különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 8. cikkének (1) bekezdésében.
(
12
)	Lásd ugyanebben a vonatkozásban a 40/94 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének c) pontját.
(
13
)	Lásd a 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdését.
(
14
)	Nem hivatalos fordítás.
(
15
)	A védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, Stockholmban 1967. július 14-én felülvizsgált Nizzai Megállapodás. A 36. osztály az alábbiakat foglalja magában: „Biztosítás; pénzügyi ügyletek; valutaügyletek; ingatlanügyletek”.
(
16
)	L. Monlleó Franquet a védjegyekre vonatkozó korábbi, 1988-as spanyol szabályozás értelmében megkísérelte a használt megjelölés lajstromozását, azonban azt elutasították.
(
17
)	A szóban forgó cikknek az Egyezmény szövegébe való beillesztését az 1925. évi hágai felülvizsgáló konferencia során határozták el, pontosan ezen elv megszorító alkalmazásával járó kellemetlenségek elkerülése érdekében. Már az 1905. évi washingtoni felülvizsgáló konferencia alkalmával vita tárgyát képezte az unió országainak állampolgárai számára azon jog elismerésének szükségessége, hogy a megkülönböztető megjelölésüket az unió egy másik országában továbbra is használhassák, a szóban forgó országban ezen megjelölésnek egy harmadik személy által történő bitorlása ellenére. Ezt követően a kérdés az 1925. évi hágai felülvizsgáló konferencia programjaként az ENSZ gazdasági bizottsági ajánlásának tárgyát képezte. Az eredeti változat szerint a 6. bis cikk az unió országai számára előírta annak kötelezettségét, hogy megtagadják vagy hatálytalanítsák annak a védjegynek a lajstromozását, ha a lajstromozás szerinti országban köztudomású, hogy az olyan harmadik személyt illet, aki ebbe az egyezménybe foglalt kedvezményekre jogosult. Az 1958. évi lisszaboni felülvizsgáló konferencia eredményeképpen került be annak lehetősége, hogy a harmadik személyek megjelöléseinek használatát megtiltsák.
(
18
)	A 6. bis cikk szövegének módosítási javaslatát, arra nézve, hogy az azon esetekre is kiterjedjen, amikor a védjegyet a bejelentés szerinti országban nem használták, az 1958. évi lisszaboni felülvizsgáló konferencia alkalmával megvitatták, de elutasították.
(
19
)	A TRIPs Megállapodás 16. cikkének 2. pontja jelentősen kiterjeszti a közismert védjegyek oltalmi körét, meghaladva a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikkének hatályát. Ezen rendelkezés értelmében a szóban forgó oltalom kiterjed a szolgálati védjegyekre, és a védjegynek a használaton kívül szert tett jó hírneve esetén is elismert. Továbbá, ugyanezen cikk 3. pontja értelmében az oltalmat a specialitás elve nem korlátozza.
(
20
)	A Párizsi Uniós Egyezmény 2. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az unió bármely országának állampolgárait az unió összes többi országában megilletik mindazok az előnyök, amelyeket a vonatkozó törvények a belföldiek részére jelenleg vagy a jövőben biztosítanak. A viszonosság elvének meghaladását jelentő ezen elven nyugszik az Egyezmény egész rendszere.
(
21
)	Amint azt fent láttuk, az Egyezmény 2. és 3. cikkének értelmében az Egyezmény ratione personarum hatálya az állampolgárság követelménye (vagy az unióhoz nem tartozó ország állampolgárának az unió egyik országának területén állandó lakóhely vagy telephely létesítése) alapján meghatározott.
(
22
)	Számos tagállam a Párizsi Uniós Egyezmény ratifikálásával vagy azt követően kifejezetten kiterjesztette ennek hatályát a saját állampolgáraira, azt bizonyítva ezzel, hogy véleményük szerint a hatálya a külföldiekkel való bánásmódra korlátozódik. Ami konkrétabban a spanyol jogrendet illeti, a védjegytörvény 1. cikke (1) és (3) bekezdésének együttes olvasata értelmében azok a természetes vagy jogi személyek, akik spanyol állampolgársággal rendelkeznek, vagy állandó lakhelyük itt található, illetve spanyol területen tényleges és működő ipari vagy kereskedelmi telephellyel bírnak, vagy akik a Párizsi Uniós Egyezményben foglalt kedvezményekre jogosultak, amennyiben ez közvetlenül alkalmazandó, a szóban forgó Egyezmény rendelkezéseire hivatkozhatnak minden olyan esetben, ha ez utóbbi rájuk nézve kedvezőbb, mint a védjegytörvény rendelkezései. Mindenesetre fel kell hívni a figyelmet a jogalkotó szándékának a védjegytörvény preambulumában való kifejezett kifejtésére, előírva a nem lajstromozott kereskedelmi nevek oltalmát annak érdekében, hogy „[megoldja] a külföldiekre vonatkozó eljárás asszimilációjának kérdését, akik a […] Párizsi Uniós Egyezmény 8. cikkére hivatkozhatnak, vagy a viszonosság kérdését azok tekintetében, akik számára a törvény azonos oltalmat biztosít” („se resuelve así el problema de la equiparación de trato de los extranjeros que puedan invocar el art. 8 des Convenio de París […] o el principio de reciprocidad, a los que la Ley dispensa la misma protección”).
(
23
)	Az érintett állam feladata annak megállapítása, hogy mi értendő a területén való használat alatt: ekként minősíthetik például a kivitelre szánt, vagyis a nemzeti piacon nem értékesített termékekre vonatkozó védjegy használatát is, amennyiben azokat mindenképpen a szóban forgó államban látják el védjeggyel. Még az állam területén indított reklámtevékenység is „használat”-nak tekinthető.
(
24
)	A mobilitás és a modern kommunikációs technológiák nyilvánvalóan hozzájárulnak a védjegy nemzetek feletti elterjedtségéhez, legalábbis a technológiailag fejlett országok közötti viszonyban.
(
25
)	A jogosult állampolgárságával kapcsolatban, feltéve hogy elfogadjuk, hogy az Egyezmény rendelkezéseinek hatálya a külföldiekkel való bánásmódra és az oltalmi államban való jó hírnévre korlátozódik.
(
26
)	Véleményem szerint ebből nem lehet más következtetést levonni, mivel az irányelv 6. cikkének (2) bekezdése elismeri a helyi jelentőségű korábbi használat tekintetében a védjegyoltalom jogosultjának azon jogát, hogy a használatot folytassa, mivel a szóban forgó rendelkezés megelégszik a lajstromozott védjegyhez fűződő kizárólagos jog korlátozásának lehetővé tételével, feltéve hogy a tagállam jogszabályai megengedik ezen utóbbi és egy helyi jelentőségű korábbi jog együttes fennállását, de nem képezi a 4. cikk (4) bekezdésének b) pontja által a tagállamok számára elismert azon lehetőség akadályát, hogy oltalomban részesítsenek egy korábbi, nem lajstromozott védjegyet, amennyiben az egy később bejelentett vagy lajstromozott védjeggyel összeütközésben áll, még abban az esetben is, ha az tisztán helyi jelentőségű. Ugyanakkor, ha az irányelv ki akarta volna zárni a tagállamok azon lehetőségét, hogy még egy nem lajstromozott, helyi jelentőségű védjegynek is érvénytelenítő hatást tulajdonítsanak, értelmetlenné válna a 40/94 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésében szereplő pontosítás, amely értemében egy megjelölésnek közösségi védjegyként történő lajstromozása iránti bejelentés elleni tiltakozás megalapozottságához a tagállamban oltalomban részesített korábbi, nem lajstromozott védjegy jelentőségének a helyi jelentőséget meghaladó mértékűnek kell lennie.
(
27
)	Ezt követően a szóban forgó bíróságok feladata annak mérlegelése, hogy ez az értelmezés összeegyeztethető-e a védjegyoltalmi belső rendszer meghatározása során a nemzeti jogalkotó rendelkezésére álló lehetőségekkel, különösen a védjegyhez fűződő jogok megszerzésének módjait illetően. Ami a Spanyol Királyságot illeti, az új védjegytörvény rendszere úgy tűnik, hogy a lajstromozás elvének szigorú alkalmazásán alapul. Meg kell azonban jegyezni, hogy a korábbi spanyol védjegytörvény (az 1988. november 10-i Ley 32/1988) normatív rendszerében a védjegyből eredő jogok megszerzésének módjait meghatározó „Általános rendelkezések” cím alatti 3. cikk rendelkezett a közismert védjegyekről. Különösen a szóban forgó cikk (1) bekezdése kimondta, hogy ezen jog „lajstromozás útján szerezhető meg” („El derecho sobre la marca se adquiere por el registro válidamente efectuado de conformidad con las disposiciones de la presente Ley”), míg az ezt követő (2) bekezdés elismerte a Spanyolországban a nyilvánosság érintett körében közismert korábbi védjegyeknek egy összetéveszthető védjegy későbbi lajstromozása tekintetében fennálló érvénytelenítő hatását („Sin embargo, el usuario de una marca anterior notoriamente conocida en España por los sectores interesados podrá reclamar ante los Tribunales la anulación de una marca registrada para productos idénticos o similares que pueda crear confusión con la marca notoria, siempre que ejercite la acción antes de que transcurran cinco años desde la fecha de publicación de la concesión de la marca registrada, a no ser que ésta hubiera sido solicitada de mala fe, en cuyo caso la acción de anulación será imprescriptible”). Felidézendő azonban, hogy ezen utóbbi, általánosan megfogalmazott rendelkezés a Párizsi Uniós Egyezmény 6. bis cikkére egyáltalán nem hivatkozott.
(
28
)	A WIPO által a közismert védjegyek oltalmával kapcsolatban elfogadott irányelvek értelmében egyébként a közismertség területi dimenziója jelentőségét veszti, amennyiben megerősítést nyer, hogy az államok az Egyezmény 6. bis cikkében meghatározott oltalmat akkor is megadhatják, ha az érintett védjegy a területükön nem, hanem csakis külföldön közismert vagy ismert (lásd a fenti 7. pontot).
(
29
)	Ez tehát nem igaz akkor, amint az a kifejtett megfontolások egészéből következik, amikor a szóban forgó kizáró és törlési okra a kérdéses tagállamban közismert, de az állam területén használatban nem lévő korábbi védjegy érdekében hivatkoznak.