62023CJ0292
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)
2025. április 8. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Európai Ügyészség – (EU) 2017/1939 rendelet – A 42. cikk (1) bekezdése – Harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusok – A nemzeti bíróságok által a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően végzett bírósági felülvizsgálat – Terjedelem – Tanúk idézése – Nemzeti jog, amely nem teszi lehetővé az ilyen intézkedés közvetlen bírósági felülvizsgálatát – Az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdése – Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. és 48. cikke – Az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elve”
A C‑292/23. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (madridi 6. sz. központi vizsgálóbíróság, Spanyolország) a Bírósághoz 2023. május 3‑án érkezett, 2023. április 26‑i határozatával terjesztett elő az
I. R. O.,
F. J. L. R.
ellen folytatott büntetőeljárásban,
A BÍRÓSÁG (nagytanács),
tagjai: K. Lenaerts elnök, T. von Danwitz elnökhelyettes, K. Jürimäe, C. Lycourgos, I. Jarukaitis, S. Rodin, A. Kumin, N. Jääskinen, D. Gratsias (előadó) és M. Gavalec tanácselnökök, E. Regan, I. Ziemele, J. Passer, Csehi Z. és O. Spineanu‑Matei bírák,
főtanácsnok: A. M. Collins,
hivatalvezető: R. Stefanova‑Kamisheva tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2024. szeptember 10‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
az Európai Ügyészség képviseletében J. F. Castillo García, L. De Matteis, meghatalmazotti minőségben, és I. de Lucas Martín Fiscal Europeo,
–
I. R. O. és F. J. L. R. képviseletében N. de Dorremochea Guiot procurador és P. Soriano Mendiara abogado,
–
a spanyol kormány képviseletében A. Gavela Llopis és P. Pérez Zapico, meghatalmazotti minőségben,
–
a francia kormány képviseletében R. Bénard, B. Dourthe és B. Fodda, meghatalmazotti minőségben,
–
az olasz kormány képviseletében G. Palmieri, meghatalmazotti minőségben, segítője: D. G. Pintus avvocato dello Stato,
–
a holland kormány képviseletében E. M. M. Besselink, M. K. Bulterman és A. Hanje, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében J. Baquero Cruz, F. Blanc és H. Leupold, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2024. október 4‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Ügyészség létrehozására vonatkozó megerősített együttműködés bevezetéséről szóló, 2017. október 12‑i (EU) 2017/1939 tanácsi rendelet (HL 2017. L 283., 1. o.) 42. cikke (1) bekezdésének, a büntetőeljárás során az ártatlanság vélelme egyes vonatkozásainak és a tárgyaláson való jelenlét jogának megerősítéséről szóló, 2016. március 9‑i (EU) 2016/343 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2016. L 65., 1. o.) 7. cikkének, az EUSZ 2. cikknek, az EUSZ 19. cikk (1) bekezdése második albekezdésének, az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdésének, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 6., 47. és 48. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet az Európai Ügyészség által I. R. O. és F. J. L. R. ellen indított büntetőeljárás keretében terjesztették elő, akikkel szemben egy Európai Unió általi finanszírozott projekttel kapcsolatban támogatási csalás és okirat‑hamisítás miatt e szerv előtt nyomozás indult.
Jogi háttér
Az uniós jog
3
A 2017/1939 rendelet (12), (30), (32), (83) és (85)–(89) preambulumbekezdése kimondja:
„(12)
A szubszidiaritás elvének megfelelően az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények üldözése – léptéke és hatásai miatt – uniós szinten jobban megvalósítható. […] Mivel e rendelet célját, nevezetesen az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények elleni küzdelemnek az Európai Ügyészség létrehozása révén való megerősítését az Európai Unió tagállamai – az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények elkövetőivel szembeni tagállami vádhatósági eljárások fragmentáltsága miatt – nem tudják egyedül megvalósítani, és ezért az annak okán, hogy az Európai Ügyészség hatáskörrel fog rendelkezni az ilyen bűncselekmények elkövetőivel szembeni vádhatósági eljárás lefolytatására, uniós szinten jobban megvalósítható, az Unió intézkedéseket hozhat az EUSZ 5. [cikkben] foglalt szubszidiaritás elvének megfelelően. Az említett cikkben foglalt arányosság elvének megfelelően ez a rendelet nem lépi túl az e célok eléréséhez szükséges mértéket, és a lehető legkisebb mértékben avatkozik be a tagállamok jogrendjébe és intézményi struktúrájába.
[…]
(30)
Az Európai Ügyészség nyomozásait főszabály szerint a tagállamokban dolgozó delegált európai ügyészeknek kell lefolytatniuk. […]
[…]
(32)
A delegált európai ügyészeknek az Európai Ügyészség szerves részét kell képezniük, és ilyen minőségükben az Ügyészség hatáskörébe tartozó bűncselekmények tárgyában folytatott nyomozások és vádhatósági eljárások során kizárólag az Ügyészség nevében és részéről kell eljárniuk a saját tagállamuk területén. […]
[…]
(83)
Ez a rendelet megköveteli, hogy az Európai Ügyészség tiszteletben tartsa a Charta 47. és 48. cikkében rögzített, a tisztességes eljáráshoz és a védelemhez való jogot, valamint az ártatlanság vélelmét. […] Az Európai Ügyészség tevékenységeit tehát e jogok maradéktalan tiszteletben tartásával kell folytatni, és e rendeletet is ennek megfelelően kell alkalmazni és értelmezni.
[…]
(85)
A nemzeti jogba átültetett vonatkozó uniós jogszabályok – például [a 2016/343 irányelv] – által biztosított, védelemhez való jogoknak az Európai Ügyészség tevékenysége során érvényesülniük kell. Minden olyan gyanúsított és vádlott számára, akikkel szemben az Európai Ügyészség nyomozást indít, biztosítani kell e jogokat, valamint azt a nemzeti jogban biztosított jogot, hogy szakértő kijelölését vagy tanúk meghallgatását indítványozzák, vagy az Európai Ügyészségtől a védelem bizonyítékának egyéb módon történő bemutatását kérjék.
(86)
Az EUMSZ 86. [cikk] (3) bekezdése értelmében az uniós jogalkotó meghatározhatja az Európai Ügyészség által feladatai ellátása során végzett eljárási cselekmények bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó szabályokat. Az uniós jogalkotó számára biztosított ezen hatáskör az Európai Ügyészség feladatainak és struktúrájának sajátos, minden egyéb uniós szervtől és ügynökségtől különböző jellegét tükrözi, amely miatt különös szabályokra van szükség a bírósági felülvizsgálatot illetően.
(87)
Az EUMSZ 86. [cikk] (2) bekezdése értelmében az Európai Ügyészség a vádhatósági feladatait a tagállamok hatáskörrel rendelkező bíróságai előtt látja el. Az Európai Ügyészség által a nyomozásai során végrehajtott aktusok szorosan összekapcsolódnak az azokból esetlegesen következő vádemeléssel, és ezért a tagállamok jogrendjében hatást váltanak ki. Ezeket az aktusokat sok esetben a nemzeti bűnüldöző hatóságok fogják elvégezni az Európai Ügyészség utasításai alapján, egyes esetekben a nemzeti bíróság engedélyének beszerzését követően.
Célszerű ezért előírni, hogy az Európai Ügyészségnek a harmadik felekre nézve joghatással járó eljárási aktusai az illetékes nemzeti bíróságok előtt bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhessék, a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően. Ez biztosítaná azt, hogy az Európai Ügyészség által a vádemelést megelőzően elfogadott olyan eljárási aktusok, amelyek harmadik felekre (ebbe a kategóriába beletartozik a gyanúsított, a sértett, valamint az egyéb olyan érdekelt személyek, akiknek a jogait az ilyen aktusok sérthetik) nézve joghatással járnak, a nemzeti bíróságok előtt bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhessék. Azok az eljárási aktusok, amelyek annak az e rendeletben meghatározott kritériumok alapján való eldöntésére vonatkoznak, hogy mely tagállam bíróságai rendelkeznek majd hatáskörrel a vád alapján eljárni, harmadik felekre nézve joghatással járnak, ezért helyénvaló, hogy legkésőbb a tárgyalási szakban a nemzeti bíróságok általi bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhessék.
[…] Abban az esetben, ha a nemzeti jog bírósági felülvizsgálat lehetőségéről rendelkezik a harmadik felekre nézve joghatással nem járó eljárási aktusok esetében […], ezt a rendeletet nem lehet úgy értelmezni, hogy érinti ezeket a jogi rendelkezéseket. Ezenfelül a tagállamok számára nem írható elő, hogy az illetékes nemzeti bíróságok előtti bírósági felülvizsgálat lehetőségéről rendelkezzenek olyan eljárási aktusokra vonatkozóan, amelyeknek nem rendeltetése, hogy harmadik felekre nézve joghatással járjanak, például amelyek szakértők kijelölésére vagy a tanúk költségeinek megtérítésére vonatkoznak.
Végezetül, e rendelet nem érinti az eljáró nemzeti bíróság hatásköreit.
(88)
Célszerű biztosítani, hogy az Európai Ügyészség által hozott, harmadik felekre nézve joghatással járó eljárási aktusok jogszerűségét a nemzeti bíróságok bírósági felülvizsgálatnak vethessék alá. Ezzel összefüggésben hatékony jogorvoslati lehetőségekről kell gondoskodni az EUSZ 19. [cikk] (1) bekezdése második albekezdésének megfelelően. Emellett – ahogy azt a Bíróság ítélkezési gyakorlata is nyomatékosítja – az azokra a keresetekre irányadó nemzeti eljárási szabályok, amelyek az uniós jogból eredő egyéni jogok védelmét hivatottak biztosítani, nem lehetnek kevésbé kedvezőek, mint a hasonló belső jogi keresetek esetében (az egyenértékűség elve), és nem tehetik a gyakorlatban lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jogrend által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve).
A nemzeti bíróságok az ilyen aktusok jogszerűségét az uniós jog (azon belül e rendelet), valamint a nemzeti jog alapján is vizsgálhatják, mely utóbbi annyiban alkalmazandó, amennyiben az adott vonatkozást e rendelet nem szabályozza. […]
[…]
(89)
E rendeletnek a bírósági felülvizsgálatra vonatkozó rendelkezése nem módosítja a Bíróságnak az Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással járó igazgatási határozatainak felülvizsgálatára vonatkozó hatáskörét, nevezetesen az olyan határozatokra vonatkozó hatáskörét, amelyeket az Ügyészség nem a nyomozással, a vádhatósági eljárás lefolytatásával, valamint a bíróság elé állítással kapcsolatos feladatainak ellátása során hoz. E rendelet továbbá nem sértheti az Európai Unió tagállamai, az Európai Parlament, [az Európai Unió] Tanács[a] és [az Európai] Bizottság azon lehetőségét sem, hogy az EUMSZ 263. [cikk] második bekezdésével, valamint 265. [cikk] első bekezdésével összhangban megsemmisítés iránti keresetet, illetve az EUMSZ 258. és 259. [cikkel] összhangban kötelezettségszegési eljárást kezdeményezzenek.”
4
E rendelet „Feladatok” című 4. cikkének szövege a következő:
„Az Európai Ügyészség felelős […] az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények elkövetőivel és azok bűntársaival szembeni nyomozás és vádhatósági eljárás lefolytatásáért, valamint e személyek bíróság elé állításáért. Ebben a vonatkozásban az Európai Ügyészség nyomozásokat folytat és eljárási cselekményeket végez, valamint ellátja az ügyészi feladatokat a tagállamok illetékes bíróságain az egyes ügyek jogerős lezárásáig.”
5
Az említett rendeletnek „Az Európai Ügyészség felépítése” című 8. cikke értelmében:
„(1)   Az Európai Ügyészség decentralizált felépítésű, egységes hivatalként működő, oszthatatlan uniós szerv.
(2)   Az Európai Ügyészség szervezetileg egy központi szintből és egy decentralizált szintből áll.
(3)   A központi szintet az Európai Ügyészség székhelyén található központi hivatal alkotja. A központi hivatal az Ügyészi Kollégiumból, az állandó tanácsokból, az Európai Főügyészből, az Európai Főügyész helyetteseiből, az európai ügyészekből és az adminisztratív igazgatóból áll.
(4)   A decentralizált szintet a tagállamokban lévő delegált európai ügyészek alkotják.
[…]”
6
Ugyanezen rendeletnek „A delegált európai ügyészek” című 13. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A delegált európai ügyészek az Európai Ügyészség nevében járnak el saját tagállamukban, és a nemzeti ügyészekkel azonos jogkörökkel rendelkeznek a nyomozás, a vádhatósági eljárás és az ügyek bíróság elé vitele tekintetében […]
A delegált európai ügyészek felelnek az általuk indított, nekik kiosztott, illetve a saját hatáskörbe vonás jogára hivatkozással általuk átvett nyomozásokért és vádhatósági eljárásokért. […]
[…]”
7
A 2017/1939 rendeletnek „A nyomozás lefolytatása” című 28. cikke (1) bekezdésének a szövege a következő:
„Az eljáró delegált európai ügyész – e rendelettel és a nemzeti joggal összhangban – […] saját maga végezhet nyomozási cselekményeket és egyéb intézkedéseket […]”
8
A 2017/1939 rendelet „Nyomozási cselekmények és egyéb intézkedések” című 30. cikkének (1), (4) és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tagállamok biztosítják, hogy legalább azokban az esetekben, amelyekben a maximális büntetési tétel legalább négy év szabadságvesztés, a delegált európai ügyészek jogosultak legyenek elrendelni, illetve kérelmezni az alábbi nyomozási cselekményeket:
a)
[…] [átkutatás], illetve [átvizsgálás] […];
b)
bármely jelentőséggel bíró tárgy vagy irat beszerzése […];
c)
számítógépen tárolt […] adatok beszerzése;
d)
a bűncselekmény elkövetési eszközeinek és az abból származó jövedelemnek a befagyasztása […];
e)
[…] elektronikus kommunikáció megszerzése;
f)
tárgyak felkutatása és nyomon követése […]
[…]
(4)   A delegált európai ügyészek az (1) bekezdésben említett cselekményeken kívül a saját tagállamukban bármely egyéb olyan intézkedést is kérelmezhetnek, illetve elrendelhetnek, amelyeket az ügyészek a nemzeti jog alapján hasonló belföldi ügyekben alkalmazhatnak.
(5)   A delegált európai ügyész csak akkor rendelheti el az (1) és (4) bekezdésben említett cselekményeket, illetve intézkedéseket, ha alapos okkal feltételezhető, hogy az adott cselekmény, illetve intézkedés a nyomozás céljából hasznos információt vagy bizonyítékot eredményezhet, és ha ugyanaz a cél kisebb beavatkozással járó eszközzel nem érhető el. A cselekmények, illetve intézkedések végrehajtásának az eljárásaira és a módozataira az alkalmazandó nemzeti jog az irányadó.”
9
E rendeletnek „A gyanúsítottak és a vádlottak jogai” című 41. cikke kimondja:
„(1)   Az Európai Ügyészség a tevékenysége során teljeskörűen tiszteletben tartja a gyanúsítottak és a vádlottak számára a Chartában biztosított jogokat, többek között a tisztességes eljáráshoz való jogot és a védelemhez való jogot.
(2)   Az Európai Ügyészség büntetőeljárásaiban érintett valamennyi gyanúsítottat és vádlottat megilletik legalább az uniós jogban – többek között a gyanúsítottakat és vádlottakat a büntetőeljárások során megillető jogokról rendelkező irányelvekben – és az átültető nemzeti jogszabályokban meghatározott eljárási jogok, mint például:
[…]
b)
[…] a tájékoztatáshoz és az ügy anyagaiba való betekintéshez való jog;
c)
[…] ügyvédi segítség igénybevételéhez, valamint őrizetbe vétel esetén harmadik személyek tájékoztatásához és a velük történő kommunikációhoz való jog;
d)
[…] a hallgatáshoz és az ártatlanság vélelméhez való jog;
[…]
(3)   Az e fejezetben említett jogok sérelme nélkül, a gyanúsítottakat és vádlottakat, valamint az Európai Ügyészség eljárásaiban érintett más személyeket megilleti az alkalmazandó nemzeti jog által számukra biztosított valamennyi eljárási jog, beleértve a bizonyíték benyújtásához való jogot, a szakértők kijelölésének vagy szakértői vizsgálatnak és a tanúk meghallgatásának a kérelmezéséhez való jogot, valamint az annak kérelmezéséhez való jogot, hogy az Európai Ügyészség biztosítsa ezen intézkedések végrehajtását a védelem számára.”
10
Az említett rendelet „Bírósági felülvizsgálat” című 42. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhetik az illetékes nemzeti bíróságok előtt. Ugyanez irányadó az Európai Ügyészség által azon, harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusok elfogadásának elmulasztására is, amelyeket az Európai Ügyészség e rendelet alapján köteles lett volna elfogadni.
(2)   A Bíróság az EUMSZ 267. [cikknek] megfelelően hatáskörrel rendelkezik előzetes döntés meghozatalára a következő kérdésekben:
a)
az Európai Ügyészség eljárási aktusainak érvényessége, annyiban, amennyiben az érvényességre vonatkozó kérdés valamely tagállami bíróság vagy törvényszék előtt közvetlenül az uniós jog alapján merült fel;
b)
az uniós jog rendelkezéseinek – beleértve e rendeletet is – értelmezése vagy érvényessége;
c)
e rendelet 22. és 25. cikkének értelmezése az Európai Ügyészség és az illetékes nemzeti hatóságok közötti hatásköri összeütközés kapcsán.
(3)   E cikk (1) bekezdésétől eltérve az Európai Ügyészségnek az egyes ügyek megszüntetésére vonatkozó határozatait – annyiban, amennyiben azokat közvetlenül az uniós jog alapján támadják meg – az EUMSZ 263. [cikk] negyedik bekezdése értelmében bírósági felülvizsgálat céljából a Bíróság elé lehet terjeszteni.
(4)   A Bíróság az EUMSZ 268. [cikk] értelmében hatáskörrel rendelkezik az Európai Ügyészség által okozott károk miatt felmerülő kártérítési jogvitákban.
(5)   A Bíróság az EUMSZ 272. [cikk] értelmében hatáskörrel rendelkezik az Európai Ügyészség által kötött szerződésekben foglalt választott bírósági kikötések miatt felmerülő jogvitákban.
(6)   A Bíróság az EUMSZ 270. [cikk] értelmében hatáskörrel rendelkezik a személyzeti ügyekben felmerülő jogvitákban.
(7)   A Bíróság […] hatáskörrel rendelkezik az Európai Főügyész vagy az európai ügyészek felmentése miatt felmerülő jogvitákban.
(8)   Ez a cikk nem érinti az Európai Ügyészség következő határozatainak az EUMSZ 263. [cikk] negyedik bekezdése szerinti, a Bíróság általi bírósági felülvizsgálatát: az érintetteknek a VIII. fejezet szerinti jogaira vonatkozó határozatok, azon határozatok, amelyek nem eljárási aktusok, mint például az Európai Ügyészségnek a dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés joga vonatkozásában hozott határozatai, valamint a delegált európai ügyészek felmentéséről e rendelet 17. cikke (3) bekezdésének megfelelően hozott határozatok vagy bármely más igazgatási határozat.”
A spanyol jog
A 9/2021. sz. sarkalatos törvény
11
A 2021. július 1‑jei Ley Orgánica 9/2021, de aplicación del Reglamento (UE) 2017/1939 del Consejo, de 12 de octubre de 2017, por el que se establece una cooperación reforzada para la creación de la Fiscalía Europea (az Európai Ügyészség létrehozására vonatkozó megerősített együttműködés bevezetéséről szóló, 2017. október 12‑i (EU) 2017/1939 tanácsi rendeletet végrehajtó 9/2021. sz. sarkalatos törvény; a BOE 2021. július 2‑i 157. száma, 78523. o.; a továbbiakban: 9/2021. sz. sarkalatos törvény) úgy rendelkezik, hogy minden hatáskörrel rendelkező bíróságon Juez de garantías (a felek jogait biztosító bíró) működik, aki e sarkalatos törvény preambuluma értelmében az eljárás irányításán kívül álló szerv, mindazonáltal ellátja az említett sarkalatos törvényben kifejezetten előírt bírósági felülvizsgálattal kapcsolatos feladatokat.
12
A 9/2021. sz. törvény 42. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A delegált európai ügyész e sarkalatos törvény és a [2017/1939] rendelet rendelkezéseivel, valamint az eljárási szabályzatában meghatározott szabályokkal összhangban irányítja a nyomozást oly módon, hogy elrendeli a nyomozási cselekmények elvégzését és a Ley de Enjuiciamiento Criminal [(a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv)] által meghatározott kényszerintézkedések foganatosítását, kivéve azokat, amelyeket az alkotmány és más jogszabályok a bíróságok számára tartanak fenn, és amelyeket a felek jogait biztosító bírónak kell jóváhagynia;
[…]
(3)   A nyomozást – az e sarkalatos törvényben kifejezetten előírt különleges esetektől eltekintve – a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv rendelkezéseinek megfelelően kell lefolytatni.”
13
A 9/2021. sz. sarkalatos törvény 43. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A delegált európai ügyész tanúként idézhet minden olyan személyt, aki a bűncselekmény megállapítása és az elkövető azonosítása szempontjából releváns tényekről és körülményekről tudomással bír, vagy aki e tekintetben hasznos információkkal szolgálhat.
Azon személyek kivételével, akik mentesülnek a tárgyaláson való megjelenés és vallomástételi kötelezettség alól, a delegált európai ügyész által idézett személy köteles megjelenni és tanúvallomást tenni mindarról, amiről a neki feltett kérdésekkel kapcsolatban tudomással bír.
(2)   A tanúvallomást a büntetőeljárásról szóló törvénykönyvben meghatározott formában kell felvenni.
Az eljárásban részt vevő felek ügyvédeik útján jelen lehetnek a tanúvallomás során, amely esetben a vallomástétel végén lehetőséget kapnak arra, hogy a tanútól az általuk szükségesnek tartott körben felvilágosítást kérjenek.”
14
A 9/2021. sz. sarkalatos törvény 90. cikke értelmében:
„A delegált európai ügyész által a nyomozás során hozott határozatok csak az e sarkalatos törvényben kifejezetten előírt esetekben támadhatók meg a felek jogait biztosító bíró előtt.”
15
A 9/2021. sz. sarkalatos törvény 91. cikke szabályozza a jogorvoslati eljárás lefolytatását.
16
A 9/2021. sz. sarkalatos törvény értelmében a nyomozásban védelem a delegált európai ügyész következő határozatait támadhatja meg:
–
az eljárást megindító határozat;
–
a nyomozás alá vont személy új vallomástétel iránti kérelmét elutasító határozat;
–
a delegált európai ügyész előtt kért nyomozási cselekmények végrehajtását megtagadó határozat;
–
a benyújtott iratok és jelentések ügyiratokhoz való csatolását megtagadó határozat;
–
a védelem által kijelölt szakértőnek a megállapodás szerinti szakértői vélemény kialakításában való részvételét elutasító határozat;
–
a szakértő kizárását elutasító határozat;
–
az ideiglenes kényszerintézkedések elrendeléséről szóló határozat;
–
az őrizetbe vételt elrendelő határozat; valamint
–
a nyomozás újraindításáról szóló határozat.”
A büntetőeljárásról szóló törvénykönyv
17
A büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 311. cikkének szövege a következő:
„A vizsgálóbíró végrehajtja az ügyészség vagy az eljárásban részt vevő bármelyik fél által indítványozott valamennyi nyomozási cselekményt, kivéve, ha azokat szükségtelennek vagy jogsértőnek ítéli.
Az indítványozott cselekmények végrehajtásának megtagadásáról szóló határozat ellen fellebbezéssel lehet élni, amelyet az elfogadhatóvá nyilvánításával egyidejűleg a határozatot meghozó illetékes bíróság elé utalnak.
[…]”
18
A büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 766. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A vizsgálóbíró és a büntetőbíró azon határozataival szemben, amelyek ellen a jogorvoslat nem kizárt, a határozat megváltoztatása iránti kérelem vagy fellebbezés nyújtható be. Ha törvény másként nem rendelkezik, e jogorvoslatoknak nincs az eljárást felfüggesztő hatálya.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
19
I. R. O. és F. J. L. R. vezető tisztségviselők voltak egy olyan spanyol társaságban, amely egy uniós forrásokból finanszírozott projekt megvalósításához támogatásban részesült. Az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) tájékoztatta a Fiscalía de área de Getafe‑Leganést (Getafe‑Leganés‑i ügyészség, Spanyolország), hogy a projekt megvalósítása érdekében e társaság által alkalmazott két kutató, nevezetesen Y. C. és I. M. B. tekintetében követelt közvetlen személyzeti költségeket nem igazolták megfelelően.
20
A Getafe‑Leganés‑i ügyészség támogatási csalás bűncselekményének elkövetése miatt feljelentést tett a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (getafei 1. sz. elsőfokú és vizsgálóbíróság, Spanyolország) előtt. 2021. április 20‑án e bíróság nyomozást indított I. R. O. ellen. E nyomozás keretében 2021. május 21‑én kihallgatták, és ő élt a hallgatáshoz való jogával. 2021. július 2‑án az említett bíróság tanúként hallgatta ki Y. C.‑t.
21
2022. július 26‑i határozatukkal az ügyben eljáró spanyolországi delegált európai ügyészek gyakorolták a saját hatáskörbe vonás jogát, és megindították a nyomozást, amelyből a jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem ered.
22
E delegált európai ügyészek a 9/2021. sz. sarkalatos törvény 27. cikke alapján 2022. augusztus 22‑i és 2022. október 25‑i határozatukkal első meghallgatásra idézték I. R. O.‑t és F. J. L. R.‑t, hogy tájékoztassák őket a velük szemben a Código Penal (büntető törvénykönyv) 308. cikke, illetve adott esetben 306. cikke, valamint e törvénykönyv 390. és 392. cikke szerinti támogatási csalás és okirat‑hamisítás bűncselekménye miatt indult nyomozásról.
23
A 9/2021. sz. sarkalatos törvény 43. cikke alapján hozott 2023. február 2‑i határozatukkal (a továbbiakban: 2023. február 2‑i határozat) az említett delegált európai ügyészek tanúként idézték Y. C.‑t és I. M. B.‑t. 2023. február 7‑én az I. R. O.‑t és F. J. L. R.‑t képviselő ügyvédek a 9/2021. sz. sarkalatos törvény 90. cikkére hivatkozva jogorvoslati kérelmet nyújtottak be az Európai Ügyészséghez e határozat Y. C. tanúként idéző rendelkezésével szemben. Az ügyvédek előadták, hogy a nyomozási cselekmény nem volt releváns, szükséges vagy hasznos, mivel a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no 1 de Getafe (getafei 1. sz. elsőfokú és vizsgálóbíróság) Y. C.‑t e minőségben már kihallgatta. 2023. február 8‑án e jogorvoslati kérelmet közölték a Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madriddal (madridi 6. sz. központi vizsgálóbíróság, Spanyolország), amely az eljárásban a felek jogait biztosító bíróként vesz részt, és amely a kérdést előterjesztő bíróság.
24
E bíróság azt kéri, hogy a Bíróság adjon iránymutatást az uniós jog értelmezésére vonatkozóan, hogy értékelni tudja a 2017/1939 rendelet hatásait a felek jogait biztosító bírónak az Európai Ügyészség egyes, harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusainak felülvizsgálatára vonatkozó hatásköre tekintetében. A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy a 9/2021. sz. sarkalatos törvény 90. cikkel összefüggésben értelmezett 42. és 43. cikke értelmében e szerv eljárási aktusai felett a bírósági felülvizsgálat csak akkor lehetséges, ha azt e sarkalatos törvény kifejezetten megengedi. Mivel a tanúk idézése nem tartozik azon aktusok közé, amelyekkel szemben az említett sarkalatos törvény felülvizsgálatot enged, a 2023. február 2‑i határozat ellen nincs helye a felek jogait biztosító bíróhoz benyújtott jogorvoslatnak.
25
Márpedig a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikke megengedi a bírósági felülvizsgálatot az Európai Ügyész harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai felett, és álláspontja szerint a 2023. február 2‑i határozat ilyennek minősül.
26
Először is úgy véli, hogy e határozat az idézett személyekre nézve közvetlen hatással jár, mivel sérti egyrészt az Unió területére való beutazáshoz és az onnan való kiutazáshoz, valamint az Unió területén való szabad mozgáshoz való, a Charta 6. cikkében védett alapvető jogukat, másrészt pedig a Charta 48. cikkében biztosított védelemhez való jogukat, mivel fennáll az észszerű lehetősége annak, hogy vallomásaikból a szóban forgó tényállás megvalósításában való részvétel valamilyen formájára, illetve jogsértő magatartásra utaló valószínűsítő körülményekre lehet következtetni, ugyanakkor a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv nem tartalmaz olyan rendelkezést, hogy a tanút vallomástételekor ügyvédnek kellene segítenie.
27
Másodszor, az említett bíróság álláspontja szerint Y. C. és I. M. B. idézése a folyamatban lévő nyomozás alá vont személyekre nézve joghatással jár. Egyrészt úgy véli, hogy az, hogy Y. C.‑t annak ellenére tanúként idézték, hogy a Juzgado de Primera Instancia e Instrucción no1 de Getafe (getafei 1. sz. elsőfokú és vizsgálóbíróság) előtt e minőségben már vallomást tett, hatással lehet e személyek indokolatlan késedelem nélküli eljáráshoz való jogára, mivel ez a már elvégzett eljárási cselekmények megismétlését jelenti. Másrészt megjegyzi, hogy Y. C. és I. M. B. vallomásai lehetővé tehetik olyan terhelő bizonyítékok beszerzését, amelyek a nyomozás alá vont személyekre nézve hátrányosak lehetnek.
28
E megfontolásokra tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság álláspontja szerint az, hogy a 2023. február 2‑i határozattal szemben kizárt a jogorvoslat, az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvére tekintettel az uniós jogból eredő alanyi jog gyakorlásának nem igazolható korlátozásához vezethet.
29
Ami az egyenértékűség elvét illeti, e bíróság előadja, hogy ha a szóban forgó cselekményeket spanyol vizsgálóbíró vizsgálná, aki a delegált európai ügyész nemzeti szintű megfelelője, akkor felderítési eljárást kellene lefolytatni, mivel az érintett bűncselekmények büntetési tétele nem éri el az öt év szabadságvesztést. Márpedig a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 766. cikke értelmében a vizsgálóbíróságok által az ezen eljárásban elrendelt nyomozási cselekmények ellen jogorvoslattal lehet élni a vitatott határozatot hozó bíró, valamint a magasabb szintű bíróság előtt.
30
A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi továbbá, hogy kétségtelen, hogy létezik olyan nemzeti ítélkezési gyakorlat, amely szerint a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv 311. cikke alapján az úgynevezett „Procedimiento Sumario Ordinario” vizsgálati eljárás (öt évet meghaladó szabadságvesztés‑büntetéssel büntetendő bűncselekményekre vonatkozó eljárás) keretében a felek által indítványozott nyomozási cselekményeket megengedő végzések ellen nincs helye jogorvoslatnak. Mindazonáltal ezt az ítélkezési gyakorlatot, amely a Procedimiento Sumario Ordinario vizsgálati eljárás egyik szabályát kiterjeszti a felderítésre, a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság, Spanyolország) nem erősítette meg, annak alkalmazása nem egyöntetű, és nem vezetett jogszabály‑módosításhoz.
31
A kérdést előterjesztő bíróság tehát úgy véli, hogy sérül az egyenértékűség elve, mivel a 9/2021. sz. sarkalatos törvény nem teszi lehetővé a tanúk idézését elrendelő aktussal szemben jogorvoslat benyújtását, míg a büntetőeljárásról szóló törvénykönyv a vizsgálóbíróság nyomozási cselekmények elrendelésére vagy megtagadására vonatkozó határozatai megtámadásának lehetőségét semmilyen módon nem korlátozza.
32
Ami a tényleges érvényesülés elvét illeti, e bíróság megállapítja, hogy a 9/2021. sz. sarkalatos törvény a delegált európai ügyészek aktusainak bírósági felülvizsgálatát a zárt felsorolásban szabályozott esetekre korlátozza. Úgy véli, hogy a felek jogait biztosító bíró felülvizsgálati jogköreinek e törvényből, és különösen annak 90. cikkéből eredő korlátozott jellege akadályozza a hatékony jogorvoslathoz való jog és a védelemhez való jog gyakorlását, amely jogokat a 2017/1939 rendelet biztosítja a jogalanyok számára, és amelyek a Chartából, valamint az Unió alapját képező jogállamiság részét képező értékekből is következnek. Ezenkívül az e rendelet 42. cikkének (1) bekezdése szerinti jogorvoslat olyan eljárás részét képezi, amelynek elsődleges célja a csalás és az adóelkerülés elleni uniós küzdelem. Következésképpen a lojális együttműködés elve alapján jogos érdek fűződik ahhoz, illetve közérdeken alapuló nyomós indok szól amellett, hogy az e jogorvoslatra vonatkozó, nemzeti szinten megállapított eljárási szabályok ne tegyék értelmetlenné az uniós jogból eredő ilyen jogorvoslatot, és ne korlátozzák azok gyakorlását.
33
E körülmények között határozott úgy a Juzgado Central de Instrucción no 6 de Madrid (madridi 6. sz. központi vizsgálóbíróság, Spanyolország), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, mint a [9/2021. sz. sarkalatos törvény] 90. cikke, amely kizárja a bírósági felülvizsgálat alól az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve (a kifejtettek szerint) joghatással járó olyan eljárási aktusát, mint amilyen a delegált európai ügyésznek a tanúk idézéséről szóló 2023. február 2‑i határozata?
2)
Úgy kell‑e értelmezni [a Charta] 6. és 48. cikkét, valamint [a 2016/343] irányelv 7. cikkét, hogy azokkal ellentétes a [9/2021. sz. sarkalatos törvény] 42. cikkének (1) és (3) bekezdésével és 43. cikkével összefüggésben értelmezett 90. cikkéhez hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely kizárja a bírósági felülvizsgálat alól az Európai Ügyészség olyan eljárási aktusát, mint amilyen a delegált európai ügyésznek az olyan tanú idézéséről szóló határozata, akinek észszerűen feltételezhető a nyomozás tárgyát képező bűncselekményben való részvétele?
3)
Úgy kell‑e értelmezni az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdését és az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdését, hogy azokkal ellentétes a delegált európai ügyészeknek a 9/2021. sz. sarkalatos törvény 42. cikkének (1) bekezdése és 43. cikke alapján elrendelt aktusaira vonatkozó, a 90. és 91. cikkében foglaltakhoz hasonló olyan bírósági felülvizsgálati rendszer, amely kizárja a bírósági felülvizsgálat alól a delegált európai ügyész által a nyomozási hatáskörének gyakorlása során elrendelt intézkedést, és amely semmilyen módon nem egyenértékű a vizsgálóbíróságok által a nyomozási hatáskörük gyakorlása során hozott határozatok megtámadására vonatkozó nemzeti eljárási szabályokkal?
4)
Úgy kell‑e értelmezni [a Charta] 47. cikke szerinti hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való joggal, valamint az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében foglalt hatékonyság elvével összhangban értelmezett, az Unió alapját képező alapvető jogállamisági értékeket deklaráló EUSZ 2. cikket, hogy azzal ellentétes a delegált európai ügyészek aktusaira vonatkozó olyan bírósági felülvizsgálati rendszer, amely a spanyol jogban a 9/2021. sz. sarkalatos törvény 90. és 91. cikkében foglaltakhoz hasonlóan az esetek zárt körére korlátozza a jogorvoslati lehetőséget?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az elfogadhatóságról
34
Az Európai Ügyészség, a spanyol, a francia és a holland kormány, valamint a Bizottság azt állítja, hogy a második kérdés elfogadhatatlan, mivel tisztán hipotetikus jellegű. Az alapeljárás tárgya ugyanis az, hogy az Európai Ügyészség nyomozása alá vont személyek vitatják az Európai Ügyészség harmadik felek tanúként történő idézéséről szóló határozatát, míg e kérdés arra vonatkozik, hogy maguk a tanúk megtámadhatják‑e ezt a határozatot.
35
Emellett az Európai Ügyészség arra hivatkozik, hogy a harmadik és a negyedik kérdés szintén hipotetikus jellegű, mivel álláspontja szerint a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése a nemzeti jog szerinti jogalap hiányában nem biztosít automatikusan jogot e szerv eljárási aktusainak bírósági felülvizsgálatához.
36
Az állandó ítélkezési gyakorlat értelémben a nemzeti bíróság által meghatározott jogszabályi és ténybeli keretben felvetett – a helytállóságot illetően a Bíróság által nem vizsgálható –, az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2018. október 24‑iXC és társai ítélet, C‑234/17, EU:C:2018:853, 16. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37
Egyrészt a jelen ügyben az előterjesztő bíróság második kérdése lényegében arra irányul, hogy a Charta 6. és 48. cikkével, valamint a 2016/343 irányelv 7. cikkével ellentétes‑e az olyan nemzeti jogi szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy harmadik felek jogorvoslattal éljenek az Európai Ügyészség őket tanúként idéző határozatával szemben, tekintettel arra, hogy e határozat eredményeként alapvető jogaik sérülhetnek.
38
Márpedig meg kell állapítani, hogy bár az alapeljárás tárgya ténylegesen az a 2023. február 2‑i határozattal szembeni jogorvoslat, amellyel az alapügyben eljáró delegált európai ügyészek Y. C.‑t és I. M. B.‑t tanúként idézték az előttük való megjelenésre, e jogorvoslati kérelmet nem e személyek, hanem I. R. O. és F. J. L. R. nyújtották be, akik a nyomozás alá vont személyek az e delegált európai ügyészek által folytatott nyomozásban, amelyben e határozatot meghozták. Következésképpen, mivel a kérdést előterjesztő bíróság nem fejti ki azokat az okokat, amelyek miatt e ténybeli háttér ellenére a Bíróságnak mégis meg kell válaszolnia a második kérdést, e kérdés elfogadhatatlan.
39
Másrészt a harmadik és a negyedik kérdés lényegében annak megállapítására irányul, hogy az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely az Európai Ügyészség eljárási aktusaival szembeni jogorvoslati lehetőségeket bizonyos számú, tételesen felsorolt esetre korlátozza, és amely ennélfogva nem biztosít ugyanolyan védelmet, mint amelyet a vizsgálóbírók – akik a delegált európai ügyészek nemzeti szintű megfelelői – által a nyomozási jogkörük gyakorlása során hozott határozatokkal szembeni jogorvoslatokra alkalmazandó nemzeti eljárási szabályok biztosítanak.
40
Amint az az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, a kérdést előterjesztő bíróság ezzel összefüggésben úgy véli, hogy az Európai Ügyészség Y. C.‑t és I. M. B.‑t tanúként idéző, az alapeljárás tárgyát képező határozatával szemben a hatályos nemzeti jog alapján nincs helye jogorvoslatnak. Úgy véli továbbá, hogy szemben azzal, amit az Európai Ügyészség állít, a nemzeti jogot úgy kell értelmezni, hogy a vizsgálóbíró által a nyomozás keretében elrendelt nyomozási cselekményeket elrendelő határozatok ellen jogorvoslattal lehet élni.
41
E megfontolásokra tekintettel, amelyek helytállóságát a Bíróságnak nem feladata megkérdőjelezni, a harmadik és a negyedik kérdés relevánsnak tűnik a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő jogvita kimenetele szempontjából, mivel az alapügy szerinti jogorvoslati kérelem elfogadhatósága a Bíróság által e kérdésekre adott választól függhet. Egyebekben az Európai Ügyészség által felhozott elfogadhatatlansági kifogás a 2017/1939 rendelet 42. cikke (1) bekezdésének értelmezésével kapcsolatos, így az említett kérdések érdemét érinti, nem pedig azok elfogadhatóságát.
42
A harmadik és negyedik kérdés tehát elfogadható.
Az első, a harmadik és a negyedik kérdésről
43
Első, harmadik és negyedik kérdésével, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy úgy kell‑e értelmezni a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdését az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével, a Charta 47. és 48. cikkével, valamint az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy az Európai Ügyészség nyomozása alá vont személyek közvetlenül az illetékes nemzeti bíróság előtt megtámadhassák az érintett ügyben eljáró delegált európai ügyész által e nyomozás keretében meghozott, tanúként történő idézésről szóló határozatot.
44
A 2017/1939 rendelet 4. cikke értelmében „[a]z Európai Ügyészség felelős […] az Unió pénzügyi érdekeit sértő bűncselekmények elkövetőivel és azok bűntársaival szembeni nyomozás és vádhatósági eljárás lefolytatásáért, valamint e személyek bíróság elé állításáért.” Ebben a vonatkozásban az Európai Ügyészség nyomozásokat folytat és eljárási cselekményeket végez, valamint ellátja az ügyészi feladatokat a tagállamok illetékes bíróságain az egyes ügyek jogerős lezárásáig.
45
E rendelet 8. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az Európai Ügyészség decentralizált felépítésű, egységes hivatalként működő, oszthatatlan uniós szerv. E 8. cikk (2)–(4) bekezdése kimondja, hogy az Európai Ügyészség szervezetileg két szintből áll, mégpedig egyrészt egy központi szintből, amelyet az Európai Ügyészség székhelyén található központi hivatal alkot, másrészt pedig egy decentralizált szintből, amelyet a tagállamokban lévő delegált európai ügyészek alkotnak.
46
Az említett rendelet 13. cikkének a (30) és (32) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett (1) bekezdése szerint az Európai Ügyészség nyomozásait főszabály szerint a saját tagállamukban az Európai Ügyészség nevében eljáró delegált európai ügyészeknek kell lefolytatniuk (2023. december 21‑iG. K. és társai [Európai Ügyészség] ítélet, C‑281/22, EU:C:2023:1018, 42. pont).
47
A 2017/1939 rendelet 28. cikkének (1) bekezdése értelmében az eljáró delegált európai ügyész – e rendelettel és a nemzeti joggal összhangban – saját maga végezhet nyomozási cselekményeket és egyéb intézkedéseket. Konkrétabban, a delegált európai ügyészek nemcsak az említett rendelet 30. cikkének (1) bekezdésében említett nyomozási cselekményeket fogadhatják el, legalábbis azokban az esetekben, amikor a nyomozás tárgyát képező bűncselekmény maximális büntetési tétele legalább négy év szabadságvesztés, hanem e 30. cikk (4) bekezdése alapján a saját tagállamukban bármely egyéb olyan intézkedést is kérelmezhetnek, illetve elrendelhetnek, amelyeket az ügyészek a nemzeti jog alapján hasonló belföldi ügyekben alkalmazhatnak. Egyebekben, amint azt az említett 30. cikk (5) bekezdése kimondja, a cselekmények, illetve intézkedések végrehajtásának az eljárásaira és a módozataira az alkalmazandó nemzeti jog az irányadó.
48
Ebben az összefüggésben a 2017/1939 rendelet (86) preambulumbekezdésében foglaltak szerint az Európai Ügyészség feladatainak és struktúrájának sajátos, minden egyéb uniós szervtől és ügynökségtől különböző jellegének figyelembevétele érdekében az EUMSZ 86. cikk (3) bekezdése felhatalmazza az uniós jogalkotót, hogy megállapítsa az Európai Ügyészség feladatai ellátása során végzett eljárási cselekmények bíróság általi felülvizsgálatára vonatkozó különös szabályokat.
49
Az uniós jogalkotó e hatáskör gyakorlása körében fogadta el e rendelet 42. cikkét, amelynek (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően bírósági felülvizsgálat tárgyát kell, hogy képezzék az illetékes nemzeti bíróságok előtt.
50
Annak megállapítása érdekében, hogy e 42. cikk (1) bekezdésével ellentétes‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely nem teszi lehetővé, hogy az Európai Ügyészség nyomozása alá vont személyek közvetlenül az illetékes nemzeti bíróság előtt megtámadhassák az érintett ügyben eljáró delegált európai ügyész által meghozott, tanúként történő idézésről szóló határozatot, azt kell vizsgálni, hogy az ilyen határozat az „az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai” e rendelkezés szerinti fogalma alá tartozik‑e.
51
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Unióban önállóan és egységesen kell értelmezni, figyelembe véve nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az részét képezi (2024. április 30‑iM. N. [EncroChat] ítélet, C‑670/22, EU:C:2024:372, 109. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
52
Először is tény, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése értelmében az illetékes nemzeti bíróságok az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai feletti bírósági felülvizsgálatot „a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően” végzik.
53
Mindemellett magának e 42. cikk (1) bekezdésének a szövegéből is az következik, hogy ez a „nemzeti jogban meghatározott követelményekre és eljárásokra” való hivatkozás kizárólag azokra a részletszabályokra vonatkozik, amelyek alapján az illetékes nemzeti bíróságok az érintett aktusok feletti bírósági felülvizsgálatot végzik, és nem érinti az „Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai” fogalom hatályát, aminek a tekintetében e rendelkezés nem tartalmaz a jelen ítélet 51. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerinti, tagállami jogokra való utalást.
54
Ezenkívül, amint azt a főtanácsnok az indítványa 39–43. pontjában kifejtette, a 2017/1939 rendelet (86), (87) és (89) preambulumbekezdéssel összefüggésben értelmezett 42. cikkének szövegéből és rendszeréből, valamint azon kontextusból, amelybe e rendelkezés illeszkedik, kitűnik, hogy e rendelkezés célja többek között, hogy az Európai Ügyészség tevékenysége feletti bírósági felülvizsgálat gyakorlása érdekében megállapítsa a nemzeti bíróságok és az uniós bíróságok közötti hatáskörmegosztás rendjét.
55
A jelen ítélet 49. és 52. pontjában foglaltaknak megfelelően tehát egyfelől e 42. cikk (1) bekezdése a nemzeti bíróságokra ruházza az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusainak felülvizsgálatára vonatkozó hatáskört, másfelől az említett 42. cikk (2)–(8) bekezdése felsorolja azokat az eseteket, amikor az Európai Ügyészség tevékenységének bírósági felülvizsgálata ezzel szemben az uniós bíróságok hatáskörébe tartozik.
56
Így különösen a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (3) bekezdése alapján az uniós bíróságok hatásköre, hogy az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésének megfelelően felülvizsgálják az Európai Ügyészségnek az egyes ügyek megszüntetésére vonatkozó határozatait annyiban, amennyiben azokat közvetlenül az uniós jog alapján támadják meg. Ezenkívül e 42. cikk (8) bekezdése értelmében az uniós bíróságok az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése alapján felülvizsgálatot gyakorolnak az Európai Ügyészség által hozott, az érintettek VIII. fejezet szerinti, adatvédelemmel kapcsolatos jogaira vonatkozó határozatok, valamint az Európai Ügyészség azon határozatai felett is, amelyek nem eljárási aktusok, mint például a dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférés joga vonatkozásában hozott határozatok, a delegált európai ügyészek esetleges felmentéséről az említett rendelet 17. cikke (3) bekezdése alapján hozott határozatok vagy bármely más igazgatási határozat.
57
Következésképpen a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése szerinti „eljárási aktusok” azok, amelyek törvényességi felülvizsgálatát főszabály szerint – a 42. cikk (3) bekezdésében foglalt aktusok kivételével – a nemzeti bíróságok végzik, szemben az Európai Ügyészség – említett 42. cikk (8) bekezdése szerinti – személyes adatok védelmével kapcsolatos határozataival és „igazgatási határozataival”, amelyek az EUMSZ 263. cikk hatálya alá tartoznak.
58
A fentiekből az következik, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése szerinti, „az Európai Ügyészség harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusai” fogalom az uniós jog önálló fogalma, amelyet egységes kritériumok alapján kell értelmezni. Kizárólag az ilyen értelmezés biztosíthatja ugyanis az egész Unióban a nemzeti bíróságok és az uniós bíróságok közötti koherens hatáskörmegosztást az Európai Ügyészség tevékenysége feletti bírósági felülvizsgálat gyakorlása során.
59
Másodsorban azt kell vizsgálni, hogy az Európai Ügyészség tanúként történő idézésről szóló határozata beletartozik‑e ebbe a 2017/1939 rendeletben nem definiált fogalomba.
60
E tekintetben először is e rendelet (87) preambulumbekezdéséből az következik, hogy az „eljárási aktusok” kifejezés többek között az Európai Ügyészség által a nyomozásai során végrehajtott aktusokra vonatkozik. Márpedig nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó határozat az e kifejezésnek tulajdonítandó szokásos jelentésnek megfelelően „eljárási aktusnak” minősül, és hogy ezen aktust az Európai Ügyészség a nyomozása során fogadta el.
61
Másodszor, ami azt a kérdést illeti, hogy egy ilyen határozatot „harmadik felekre nézve joghatással bíró” eljárási aktusnak kell‑e tekinteni, mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy ez a kifejezés az EUMSZ 263. cikk első bekezdésében szereplő azon kritérium megfelelője, amely az e 263. cikk szerinti megsemmisítés iránti keresettel az uniós bíróságok előtt megtámadható aktusok körének meghatározására szolgál.
62
Ezzel összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az EUMSZ 263. cikk első bekezdése alapján megsemmisítés iránti kereset nyújtható be az Unió intézményei, szervei vagy szervezetei által elfogadott bármely olyan rendelkezés vagy intézkedés ellen, függetlenül azok formájától, amelyek célja olyan kötelező joghatások kiváltása, amelyek valamely természetes vagy jogi személy érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva annak jogi helyzetét (2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 98. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63
A 2017/1939 rendelet 42. cikke (1) bekezdésének az e rendelet általános rendszerével és e 42. cikk céljával összefüggésben értelmezett szövegéből tehát arra lehet következtetni, hogy az uniós jogalkotó szándéka az EUMSZ 263. cikk első bekezdésében szereplővel analóg kritériumra történő hivatkozással nem az volt, hogy az Európai Ügyészség eljárási aktusai kötelező bírósági felülvizsgálatát az eljárási aktusok bizonyos meghatározott kategóriáira korlátozza, hanem hogy e felülvizsgálatot minden olyan – különösen a büntetőügyben folytatott nyomozás keretében elfogadott – eljárási jellegű aktusra kiterjessze, amelynek célja olyan kötelező joghatások kiváltása, amelyek harmadik személyek érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva jogi helyzetüket.
64
Ebben az összefüggésben egyrészt meg kell állapítani, hogy a 2017/1939 rendelet (87) preambulumbekezdése szerint az e rendelet 42. cikkében foglalt „harmadik felek” kifejezés olyan személyi kategóriát jelöl, amelybe nem csupán a „gyanúsított” és a „sértett” tartozik bele, hanem azok az egyéb érdekelt személyek is, akiknek a jogait az ilyen aktusok sérthetik.
65
Ezenfelül e (87) preambulumbekezdés harmadik albekezdésében a „harmadik felekre nézve joghatással nem járó eljárási aktusok” fogalom illusztrálása érdekében az uniós jogalkotó kifejezetten csak a szakértők kijelölésére vagy a tanúk költségeinek megtérítésére utalt. Tekintettel arra, hogy e felsorolás példálózó jellegű, nem lehet eleve kizárni, hogy – az említett (87) preambulumbekezdésben említett eljárási aktusok között nem szereplő – tanúként történő idézésről szóló határozat olyannak tekintendő, mint amely kötelező joghatásokat vált ki, amelyek az érintett személy érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva annak jogi helyzetét.
66
Másrészt a jelen ítélet 63. pontjában kifejtett értelmezés az egyetlen, amely képes biztosítani azon elv tiszteletben tartását, hogy az Unió olyan jogi unió, amelyben az intézmények, szervek és szervezetek jogi aktusai ellenőrzés alá esnek a tekintetben, hogy azok különösen a Szerződésekkel, az általános jogelvekkel, valamint az alapvető jogokkal összeegyeztethetők‑e (lásd ebben az értelemben: 2013. október 3‑iInuit Tapiriit Kanatami és társai kontra Parlament és Tanács ítélet, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
67
Mindemellett emlékeztetni kell arra is, hogy annak megállapításához, hogy egy adott esetben valamely megtámadott aktus kötelező joghatások kiváltására irányul‑e, először is annak tartalmát kell figyelembe venni, és hatásait olyan objektív kritériumok alapján kell értékelni, mint a szóban forgó aktus tartalma, adott esetben figyelembe véve azt a kontextust, amelyben azt elfogadták, valamint az azt kibocsátó uniós intézmény, szerv vagy szervezet jogköreit. Magukat e jogköröket nem elvontan kell értelmezni, hanem olyan tényezőkként, amelyek további információkkal járulhatnak hozzá az említett aktus tartalmának konkrét elemzéséhez, amely elemzés központi jellegű és nem nélkülözhető (lásd analógia útján: 2022. szeptember 22‑iIMG kontra Bizottság ítélet, C‑619/20 P és C‑620/20 P, EU:C:2022:722, 99. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
68
A jelen ítélet 62–67. pontjában kifejtett szempontokra tekintettel nem lehet elvontan és általános jelleggel eldönteni azt a kérdést, hogy a delegált európai ügyész tanúk idézésére vonatkozó határozata olyan kötelező joghatások kiváltására irányul‑e, amelyek a nyomozás alá vont személyek – mint az alapeljárásban a jogorvoslati kérelmet benyújtó személyek – jogait érinthetik, jelentősen módosítva jogi helyzetüket.
69
E kritériumok alapján ugyanis a konkrét szóban forgó aktust kell értékelni, különös tekintettel az ezen aktust vitató „harmadik fél” e minőségére, az aktus tartalmára, elfogadásának körülményeire, valamint az azt elfogadó szerv jogköreire.
70
E tekintetben meg kell állapítani, hogy – amint az a 2017/1939 rendelet (83) és (85)–(87) preambulumbekezdéséből kitűnik – e rendelet 42. cikkének (1) bekezdését a 41. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy a harmadik felekre nézve joghatással bíró eljárási aktusok bírósági felülvizsgálata útján garantálható, hogy az Európai Ügyészség tiszteletben tartja azon személyek alapvető jogait, akikkel szemben ezen eljárási aktusok ilyen joghatásokat váltanak ki, és ezen belül ez teszi lehetővé annak ellenőrzését, hogy e szerv tiszteletben tartotta‑e a Charta 47. és 48. cikkének megfelelően az eljárás tisztességes jellegét, valamint a gyanúsítottak és vádlottak védelemhez való jogát.
71
Különösen, az ilyen felülvizsgálat nem csupán annak ellenőrzésére terjed ki, hogy tiszteletben tartották‑e az uniós jog által a gyanúsítottak és a vádlottak számára biztosított, e rendelet 41. cikkének (1) bekezdésében foglalt eljárási jogokat, hanem az említett rendelet 41. cikkének (3) bekezdése alapján az e személyekre, valamint az Európai Ügyészség eljárásaiban érintett más személyekre alkalmazandó nemzeti jog által biztosított valamennyi eljárási jog tiszteletben tartásának vizsgálatára is.
72
A különböző személyi kategóriák számára biztosított eljárási garanciák terjedelme tehát az érintett tagállam nemzeti eljárási szabályaitól függően eltérő lehet, következésképpen az e személyek által a nemzeti bíróságok előtt megtámadható eljárási aktusok köre az alkalmazandó nemzeti jogtól függően szintén változhat.
73
Annak értékelése tehát, hogy a tanúként való idézésről szóló határozat milyen joghatásokat vált ki a nyomozás alá vont személyekkel szemben, bizonyos mértékig a nemzeti eljárási szabályoktól, valamint azon nyomozás sajátos kontextusától függ, amelynek keretében az Európai Ügyészség e határozatot hozta, ily módon a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése szerinti bírósági felülvizsgálatra hatáskörrel rendelkező illetékes nemzeti bíróságok a legalkalmasabbak arra, hogy ezt az értékelést elvégezzék.
74
Ezt az értelmezést e rendelet (12) és (87) preambulumbekezdése is megerősíti. Egyrészt e (12) preambulumbekezdésből kitűnik, hogy az EUSZ 5. cikk (3) és (4) bekezdésében foglalt szubszidiaritás és arányosság elvének megfelelően az uniós jogalkotó az Európai Ügyészség eljárási aktusai feletti bírósági felülvizsgálat harmonizációjának szintjét arra kívánta korlátozni, ami feltétlenül szükséges ahhoz, hogy biztosítsa ezen aktusok tekintetében a hatékony bírói jogvédelem egységes szintjét, amely megfelel az elsődleges uniós jognak. Másrészt ez az értelmezés összhangban van azzal is, hogy ezen uniós szerv jelentős mértékben integrálódott a tagállamok büntetőeljárási rendszereibe, amelyek keretében hatásköreit gyakorolja, ami – amint az az említett rendelet (87) preambulumbekezdésének első albekezdéséből kitűnik – igazolja a nemzeti bíróságok hatáskörét az ugyanezen rendelet 42. cikkének (1) bekezdésében említett eljárási cselekmények tekintetében.
75
Ebből következik, hogy az illetékes nemzeti bíróságok feladata annak értékelése – többek között a nemzeti eljárási szabályokra, valamint azon nyomozás sajátos kontextusára tekintettel, amelynek keretében előttük az eljárás folyik –, hogy a delegált európai ügyész tanúk idézésére vonatkozó határozata olyan kötelező joghatások kiváltására irányul‑e, amelyek az e határozatot vitató személyek – mint a jelen ügyben az e nyomozás alá vont személyek – érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva jogi helyzetüket, többek között az e személyek eljárási jogaira gyakorolt hatás révén. Ha igen, akkor az említett határozat a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése alapján e bíróságok előtt bírósági felülvizsgálat tárgyát képezheti.
76
Harmadszor, ami azt a kérdést illeti, hogy e bírósági felülvizsgálatot adott esetben az ugyanezen határozat ellen benyújtott közvetlen kereset keretében kell‑e elvégezni, meg kell állapítani, hogy e rendelkezés szövege nem részletezi, hogy a tagállamok kötelesek‑e az Európai Ügyészség eljárási aktusának közvetlen vitatását lehetővé tévő különös jogorvoslatot biztosítani, és hogy az említett felülvizsgálatnak feltétlenül a vitatott aktus megsemmisítésére kell‑e irányulnia.
77
Ezzel szemben az említett rendelkezés kimondja, hogy a szóban forgó bírósági felülvizsgálatot „a nemzeti jogban meghatározott követelményeknek és eljárásoknak megfelelően” kell lefolytatni. Ebből az következik, hogy – mindaddig, amíg garantált a Charta 47. és 48. cikkében biztosított jogok maradéktalan érvényesülése –, ugyanezen rendelkezés nem zárja ki, hogy e bírósági felülvizsgálat járulékosan is elvégezhető legyen azokban a tagállamokban, amelyekben a büntetőeljárási szabályozásban nincs az ezen eljárás során hozott aktusok megtámadására szolgáló ilyen különös jogorvoslati lehetőség.
78
Ezt az értelmezést alátámasztja a 2017/1939 rendelet (88) preambulumbekezdése is, amely kimondja, hogy a harmadik felekre nézve joghatással járó eljárási aktusok jogszerűségének nemzeti bíróságok általi felülvizsgálatával összefüggésben hatékony jogorvoslati lehetőségekről kell gondoskodni az EUSZ 19. cikke (1) bekezdése második albekezdésének megfelelően.
79
Az EU‑Szerződés e rendelkezése alapján a tagállamoknak meg kell teremteniük azokat a jogorvoslati lehetőségeket, amelyek az uniós jog által szabályozott területeken a hatékony jogvédelem biztosításához szükségesek. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint e kötelezettség a Charta 47. cikkének első bekezdésében biztosított hatékony jogorvoslathoz való joghoz kapcsolódik, amely mindenkit megillet, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették. Márpedig az említett kötelezettség csak azt jelenti, hogy mindenki számára el kell ismerni az e jogokat és szabadságokat sértő, neki sérelmet okozó aktus bíróság előtti megtámadásához való jogot, és nem feltétlenül azt, hogy e hatékony jogorvoslathoz való jog jogosultjának olyan közvetlen jogorvoslat áll rendelkezésre, amely elsődlegesen egy adott intézkedés vitatására irányul, feltéve, hogy a különböző illetékes nemzeti bíróságok előtt egyébként létezik egy vagy több olyan jogorvoslati lehetőség, amely lehetővé teszi ezen intézkedés járulékos bírósági felülvizsgálatát, biztosítva ezzel azon jogok és szabadságok tiszteletben tartását, amelyeket az uniós jog garantál e jogosult számára, anélkül hogy ki kéne tennie magát annak a veszélynek, hogy a szóban forgó intézkedés be nem tartása esetén vele szemben szankció kiszabására kerül sor (lásd ebben az értelemben: 2020. október 6‑iÉtat luxembourgeois [Adózással kapcsolatos információk iránti kérelemmel szembeni jogorvoslati jog] ítélet, C‑245/19 és C‑246/19, EU:C:2020:795, 47., 58. és 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
80
E tekintetben a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdését az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével, valamint a Charta 47. és 48. cikkével összefüggésben kell értelmezni, az ugyanakkor nem érinti a nemzeti bíróságok által végzett bírósági felülvizsgálat eljárási szabályait. Így ez utóbbi a büntetőügy érdemében eljáró bíróság által elvégzett járulékos felülvizsgálat formájában is megvalósulhat, amennyiben ezek az eljárási szabályok biztosítják a hatékony jogorvoslathoz való jogot, ami azt feltételezi, hogy az ügyben eljáró bíróság hatáskörrel rendelkezik az e jogvita megoldása szempontjából releváns valamennyi jogi és ténybeli körülmény vizsgálatára. E bíróságnak hatáskörrel kell rendelkeznie különösen annak vizsgálatára, hogy azon bizonyítékokat, amelyeken az érintett aktus alapul, nem az uniós jog által az érdekelt számára biztosított jogok és szabadságok megsértésével szerezték‑e be vagy használták‑e fel (lásd ebben az értelemben: 2020. október 6‑iÉtat luxembourgeois [Adózással kapcsolatos információk iránti kérelemmel szembeni jogorvoslati jog] ítélet, C‑245/19 és C‑246/19, EU:C:2020:795, 82. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
81
Végül negyedszer, amint az a 2017/1939 rendelet (88) preambulumbekezdésének szövegéből kikövetkeztethető, e rendelet 42. cikkének (1) bekezdését a tagállamok eljárási autonómiájának fényében kell értelmezni.
82
Ezen elv alapján az uniós jog által szabályozott területeken a jogalanyok hatékony bírói jogvédelemhez való jogának tiszteletben tartásához szükséges jogorvoslati lehetőségeket érintő eljárásjogi szabályok meghozatala az egyes tagállamok belső jogrendjébe tartozik, azzal a feltétellel azonban, hogy az uniós jog hatálya alá tartozó helyzetekben e szabályok nem lehetnek kedvezőtlenebbek a hasonló jellegű belső jogi helyzetekre vonatkozóknál (az egyenértékűség elve), és nem tehetik gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé az uniós jog által biztosított jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben: 2021. december 21‑iRandstad Italia ítélet, C‑497/20, EU:C:2021:1037, 56. és 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
83
Az egyenértékűség elvét illetően a kérdést előterjesztő bíróság kétségeit fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy az alkalmazandó nemzeti eljárási szabályok annak megfelelnek.
84
Az egyenértékűség elve tiszteletben tartásának ellenőrzése érdekében egyrészt be kell azonosítani az összehasonlítható eljárásokat vagy kereseteket, és másrészt meg kell határozni, hogy a nemzeti jogra alapított kereseteket kedvezőbben kezelik‑e, mint az azon jogok védelmével összefüggő kereseteket, amelyek a magánszemélyeket az uniós jog alapján illetik meg (2018. szeptember 26‑iStaatssecretaris van Veiligheid en justitie [A fellebbezés felfüggesztő hatálya] ítélet, C‑180/17, EU:C:2018:775, 38. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
85
Ami a keresetek összehasonlítható jellegét illeti, az alkalmazandó eljárási szabályokról közvetlen ismeretekkel rendelkező nemzeti bíróság feladata, hogy megvizsgálja, hogy az érintett keresetek tárgyukat, indokaikat és lényeges elemeiket tekintve hasonlóak‑e (2018. szeptember 26‑iStaatssecretaris van Veiligheid en justitie [A fellebbezés felfüggesztő hatálya] ítélet, C‑180/17, EU:C:2018:775, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
86
A jelen ítélet 29. és 40. pontjában kifejtetteknek megfelelően a jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy a Spanyolországban lévő delegált európai ügyészek eljárási aktusaival szembeni jogorvoslati lehetőségeket a vizsgálóbíróság – a delegált európai ügyész nemzeti szintű megfelelője – hasonló aktusaival szemben a belső jog alapján igénybe vehető jogorvoslati lehetőségekkel kell összehasonlítani.
87
A keresetek hasonló kezelését illetően emlékeztetni kell arra, hogy minden olyan esetben, amikor felmerül a kérdés, hogy az uniós jogon alapuló keresetekkel kapcsolatos valamely nemzeti eljárási rendelkezés kedvezőtlenebb‑e, mint azok, amelyek a hasonló nemzeti keresetekre vonatkoznak, azt kell megvizsgálnia a nemzeti bíróságnak, hogy milyen az érintett szabályoknak az egész eljárásban betöltött helye, hogyan zajlik az említett eljárás, és melyek e szabályok sajátosságai a különböző nemzeti fórumok előtt (2018. szeptember 26‑iStaatssecretaris van Veiligheid en justitie [A fellebbezés felfüggesztő hatálya] ítélet, C‑180/17, EU:C:2018:775, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
88
E tekintetben, amint azt a főtanácsnok az indítványának 61. pontjában lényegében kifejtette, a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból az látszik kitűnni, hogy a Spanyolországban lévő delegált európai ügyész nyomozása alá vont személyek a vizsgálóbíróság nyomozása alá vont személyeknél kedvezőtlenebb helyzetben vannak, mivel az Európai Ügyészség eljárási aktusainak bírósági felülvizsgálatára alkalmazandó nemzeti szabályozás kizárja a tanúként való idézésről szóló határozattal szembeni közvetlen jogorvoslat lehetőségét, míg a vizsgálóbíróság hasonló aktusának bírósági felülvizsgálatára alkalmazandó szabályozás alapján az utóbbi bíróság vagy magasabb szintű bíróság előtt jogorvoslattal lehet élni.
89
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a jelen ítélet 87. pontjában említett kritériumokra tekintettel ez a helyzet áll‑e fenn, és különösen, hogy el kell‑e térni a nemzeti jog olyan, a spanyol kormány és az Európai Ügyészség írásbeli észrevételeiben képviselt értelmezésétől, amely szerint tisztán belső helyzetben lehetséges olyan eljárási rendelkezések alkalmazása, amelyek nem rendelkeznek ilyen közvetlen jogorvoslatról.
90
A tényleges érvényesülés elvét illetően meg kell állapítani, hogy abból a jelen esetben nem fakadnak a Charta 47. cikkének első bekezdésében, valamint az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jogból származó követelményeken túlmenő követelmények (lásd ebben az értelemben: 2018. szeptember 26‑iStaatssecretaris van Veiligheid en justitie [A fellebbezés felfüggesztő hatálya] ítélet, C‑180/17, EU:C:2018:775, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Márpedig a jelen ítélet 79. pontjából az következik, hogy az elsődleges uniós jog e rendelkezéseivel nem ellentétes az Európai Ügyészség tanúként való idézésről szóló eljárási aktusával szembeni közvetlen jogorvoslati lehetőség hiánya, amennyiben tiszteletben tartják a különösen az ezen ítélet e 79. és 80. pontjában felidézett követelményeket.
91
A fenti indokokra tekintettel az első, a harmadik és a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2017/1939 rendelet 42. cikkének (1) bekezdését az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével, a Charta 47. és 48. cikkével, valamint az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy az érintett ügyben eljáró delegált európai ügyész által a nyomozás keretében meghozott, tanúként történő idézésről szóló határozat e 42. cikk (1) bekezdése értelmében az illetékes nemzeti bíróság előtt bírósági felülvizsgálat tárgyát képezheti, amennyiben e határozat olyan kötelező joghatások kiváltására irányul, amelyek az említett határozatot vitató személyek, így például az e nyomozás alá vont személyek érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva jogi helyzetüket. Ha ez a helyzet, akkor a nemzeti jognak biztosítania kell e személyek számára az ugyanezen határozat feletti hatékony bírósági felülvizsgálatot, legalább járulékosan, adott esetben a büntetőügy érdemében eljáró bíróság útján. Amennyiben azonban a hasonló, belső jellegű jogorvoslatokra vonatkozó nemzeti eljárási rendelkezések lehetővé teszik a hasonló határozat közvetlen megtámadását, e lehetőséget az egyenértékűség elve alapján az említett személyek számára is biztosítani kell.
A költségekről
92
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (nagytanács) a következőképpen határozott:
Az Európai Ügyészség létrehozására vonatkozó megerősített együttműködés bevezetéséről szóló, 2017. október 12‑i (EU) 2017/1939 tanácsi rendelet 42. cikkének (1) bekezdését az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével, az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. és 48. cikkével, valamint az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvével összefüggésben
a következőképpen kell értelmezni:
az érintett ügyben eljáró delegált európai ügyész által a nyomozás keretében meghozott, tanúként történő idézésről szóló határozat e 42. cikk (1) bekezdése értelmében az illetékes nemzeti bíróság előtt bírósági felülvizsgálat tárgyát képezheti, amennyiben e határozat olyan kötelező joghatások kiváltására irányul, amelyek az említett határozatot vitató személyek, így például az e nyomozás alá vont személyek érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva jogi helyzetüket.
Ha ez a helyzet, akkor a nemzeti jognak biztosítania kell e személyek számára az ugyanezen határozat feletti hatékony bírósági felülvizsgálatot, legalább járulékosan, adott esetben a büntetőügy érdemében eljáró bíróság útján.
Amennyiben azonban a hasonló, belső jellegű jogorvoslatokra vonatkozó nemzeti eljárási rendelkezések lehetővé teszik a hasonló határozat közvetlen megtámadását, e lehetőséget az egyenértékűség elve alapján az említett személyek számára is biztosítani kell.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.