62024CJ0075
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. január 15. (
*1
)
„Fellebbezés – Közszolgálat – Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) – A betegszabadság időszakai alatt folyó pszichológiai zaklatásra vonatkozó állítások – A segítségnyújtás iránti kérelem és a kártérítés iránti kérelem elutasítása – Rokkantsági eljárás megindítása – Megsemmisítés iránti és kártérítési kereset – Elfogadhatóság – Megtámadható aktusok – Az Európai Unió Törvényszékét terhelő indokolási kötelezettség – Ellentmondásos indokolás – A tények és bizonyítékok elferdítése”
A C‑75/24. P. sz. ügyben,
XH (képviseli: P. Nowak adwokat)
fellebbezőnek
az Európai Unió Bírósága alapokmányának 56. cikke alapján 2024. január 29‑én benyújtott fellebbezése tárgyában,
a másik fél az eljárásban:
az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: I. Melo Sampaio és L. Vernier, meghatalmazotti minőségben, később: L. Vernier, meghatalmazotti minőségben)
alperes az elsőfokú eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök (előadó), J. Passer, E. Regan, D. Gratsias és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: D. Spielmann,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
a főtanácsnok indítványának a 2025. május 22‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Fellebbezésével XH az Európai Unió Törvényszéke 2023. november 22‑i XH kontra Bizottság ítéletének (T‑613/21, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2023:739) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítélettel a Törvényszék elutasította a fellebbező azon keresetét, amely egyrészt a segítségnyújtás iránti kérelme elutasításáról szóló 2020. december 4‑i D/374/20. sz. európai bizottsági határozat (a továbbiakban: a segítségnyújtási kérelem elutasításáról szóló határozat) megsemmisítésére és a rokkantsági bizottság összehívásáról szóló, 2021. május 21‑i Ares(2021) 3466486. sz. bizottsági határozat (a továbbiakban: a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozat) megsemmisítésére, másrészt pedig az elszenvedett kár megtérítésére irányul.
Jogi háttér
2
Az Európai Unió tisztviselőinek személyzeti szabályzata jelen ügy tényállására alkalmazandó változatának (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 11a. cikke kimondja:
„(1)   A tisztviselő feladatainak ellátása során és az alábbiakban előírt esetek kivételével nem foglalkozhat olyan üggyel, amelyhez közvetlenül vagy közvetve olyan személyes – különösen családi vagy pénzügyi – érdekei fűződnek, amelyek csorbíthatják függetlenségét.
(2)   Amennyiben a tisztviselőnek feladatai ellátása során egy, a fent említett üggyel kell foglalkoznia, erről haladéktalanul tájékoztatja a kinevezésre jogosult hatóságot. A kinevezésre jogosult hatóság megteszi a megfelelő intézkedéseket és különösen felmenti a tisztviselőt a felelősség alól ebben az ügyben.
(3)   A tisztviselő sem közvetlenül, sem közvetve nem tarthat, illetve nem szerezhet meg olyan fajta vagy mértékű részesedést az intézményének ellenőrzése alá tartozó vagy azzal üzleti tevékenységet folytató vállalkozásokban, amely feladatainak ellátása során csorbíthatja függetlenségét.”
3
A személyzeti szabályzat 12. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tisztviselő tartózkodik minden olyan cselekménytől vagy magatartástól, amely rossz fényt vethet a beosztására.”
4
A személyzeti szabályzat 12a. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A tisztviselő tartózkodik a pszichológiai vagy szexuális zaklatás minden formájától.
(2)   Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai vagy szexuális zaklatás áldozatává vált, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás. Azt a tisztviselőt, aki pszichológiai vagy szexuális zaklatásra vonatkozó bizonyítékkal szolgál, az intézmény részéről nem érheti sérelmes hatás, feltéve hogy a tisztviselő tisztességesen járt el.
(3)   »Pszichológiai zaklatás«: bármely olyan helytelen magatartás, amely egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen előfordul, és olyan fizikai magatartást, szóbeli vagy írott nyelvhasználatot, gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy bármely másik személy személyiségét, méltóságát, fizikai vagy pszichológiai integritását aláássák.
(4)   »Szexuális zaklatás«: olyan, szexuális magatartás, amely azon személy számára, akire irányul, nemkívánatos, és amelynek célja vagy hatása az említett személy megsértése, illetve megfélemlítő, ellenséges, bántó vagy zavarba ejtő közeg megteremtése. A szexuális zaklatást nemen alapuló megkülönböztetésként kell kezelni.”
5
A személyzeti szabályzat 21. cikke értelmében:
„A tisztviselő beosztásától függetlenül segíti, és tanácsaival támogatja feletteseit; a tisztviselő felelős a rábízott feladatok végrehajtásáért.
A szolgálat bármely részlegét irányító tisztviselő felelősséggel tartozik feletteseinek a ráruházott hatáskörök ellátásáért, illetve az általa adott utasítások teljesítéséért. Beosztottainak felelőssége a tisztviselőt semmiképpen sem mentesíti a tisztviselőt saját felelőssége alól.”
6
A személyzeti szabályzat 24. cikke előírja az alábbiakat:
„Az [Európai] Unió segítséget nyújt minden tisztviselőnek, különösen olyan személy elleni eljárásban, aki a tisztviselő vagy családtagjai sérelmére, a tisztviselő beosztása vagy feladatainak ellátása miatt fenyegetést, becsületsértést, rágalmazást, illetve bármely, személy vagy vagyon elleni támadást követett el.
Az Unió egyetemlegesen megtéríti a tisztviselőnek az ilyen esetben elszenvedett kárt, amennyiben azt nem a tisztviselő szándékos vagy súlyosan gondatlan magatartása okozta és az elkövetőtől nem tudott kártérítést kapni.”
7
A személyzeti szabályzat 59. cikkének szövege a következő:
„(1)   Az a tisztviselő, aki bizonyítja, hogy betegség vagy baleset miatti munkaképtelensége folytán feladatait nem tudja ellátni, betegszabadságra jogosult.
Az érintett tisztviselő köteles munkaképtelenségéről a lehető leghamarabb tájékoztatni az intézményét, és egyidejűleg közölni tartózkodási helyét. […]
A tisztviselő bármely időpontban kötelezhető arra, hogy az intézmény által szervezett orvosi vizsgálatnak vesse alá magát. Ha a vizsgálatot a tisztviselőnek tulajdonítható okokból nem tudják elvégezni, hiányzása a vizsgálat kitűzött időpontjától kezdve engedély nélkülinek minősül.
Ha a vizsgálat azt állapítja meg, hogy a tisztviselő képes feladatainak ellátására, hiányzását – a következő albekezdésre is figyelemmel – a vizsgálat napjától kezdve igazolatlannak tekintik.
[…]
(4)   A kinevezésre jogosult hatóság a rokkantsági bizottság elé terjesztheti minden olyan tisztviselő ügyét, akinek az összesített betegszabadsága bármely hároméves időszak alatt meghaladja a 12 hónapot.
[…]”
8
A személyzeti szabályzat 60. cikke értelmében:
„Betegség vagy baleset kivételével a tisztviselő közvetlen felettesének előzetes engedélye nélkül nem maradhat távol. Bármely, adott esetben alkalmazandó fegyelmi intézkedés sérelme nélkül, minden szabályosan megállapított, jogosulatlan távolmaradást le kell vonni az érintett tisztviselő éves szabadságából. Abban az esetben, ha a tisztviselő további szabadságra már nem jogosult, a megfelelő időszak tekintetében nem részesül díjazásban.
Ha a tisztviselő a szabadságát az alkalmazási helyétől eltérő helyen kívánja tölteni, a kinevezésre jogosult hatóság előzetes engedélyét kell kérnie.”
9
A személyzeti szabályzat 90. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy kérelmezheti, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatot hozzon személyével kapcsolatban. A kinevezésre jogosult hatóság a kérelem benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Ha e határidő végéig a kérelemre nem érkezik válasz, akkor az hallgatólagos elutasító határozatnak tekintendő, amellyel szemben az alábbi bekezdés rendelkezéseinek megfelelően panasszal lehet élni.
(2)   Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz az őt hátrányosan érintő intézkedés ellen; ez arra az esetre is vonatkozik, amikor az említett hatóság határozatot hozott, és arra az esetre is, amikor az elmulasztotta a személyzeti szabályzatban előírt intézkedés elfogadását […]”
10
A személyzeti szabályzat II. mellékletének 7. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A rokkantsági bizottság három orvosból áll:
–
egy orvos, akit azon intézmény jelöl ki, amelyhez a tisztviselő tartozik,
–
egy orvos, akit az érintett tisztviselő jelöl ki,
–
egy orvos, akit az előbbi két orvos közös egyetértéssel jelöl ki.
Amennyiben az érintett tisztviselő nem jelöl ki orvost, az Európai Unió Bíróságának elnöke jelöl ki egyet.
Amennyiben a második orvos kijelölésétől számított két hónapon belül nem tudnak megállapodni a harmadik orvos kijelöléséről, a harmadik orvost az érintett felek egyikének kérelmére hivatalból az Európai Unió Bíróságának elnöke jelöli ki.”
A jogvita előzményei
11
A jogvita előzményeit a megtámadott ítélet 2–34. pontja mutatta be. A jelen eljárás szempontjából azok a következőképpen foglalhatók össze.
12
A fellebbező az Európai Csalás Elleni Hivatal (OLAF) tisztviselője.
13
A fellebbező 2020. június 16‑ig az OLAF korábban A egységként ismert egységében dolgozott nyomozóként. Ezen egységen belül, mint főnyomozó, különösen három folyamatban lévő üggyel foglalkozott, nevezetesen az E, az F és a G üggyel.
14
2020. június 16‑án hatályba lépett az OLAF belső átszervezése. Ezen átszervezést követően, és a fellebbező által megjelölt preferenciákra tekintettel a fellebbezőt ettől az időponttól kezdve az OLAF‑on belül egy új egységbe, a B egységbe osztották be.
15
A fellebbező 2020. június 2. és 22. között egy műtétet követően betegszabadságon volt. E betegszabadságot a Bizottság személyzeti irányításának „SysPer 2” elnevezésű informatikai rendszerében 2020. június 23. és 2020. október 31. közötti időszakra hosszabbították meg, először 2020. június 23‑án a 2020. június 23. és 2020. július 10. közötti időszakra, másodszor 2020. július 14‑én a 2020. július 11. és 2020. július 31. közötti időszakra, harmadszor 2020. augusztus 4‑én a 2020. augusztus 1. és 2020. augusztus 31. közötti időszakra, negyedszer 2020. szeptember 1‑jén a 2020. szeptember 1. és 2020. szeptember 30. közötti időszakra, és ötödször 2020. október 1‑jén a 2020. október 1. és 2020. október 31. közötti időszakra.
16
A fellebbező 2020. június 2‑án e‑mailt küldött az A egység tagjainak, amely az E ügy összefoglalóját tartalmazta. Ebben az e‑mailben jelezte, hogy betegszabadságon van, de elővigyázatosságból és a késedelmek elkerülése érdekében továbbra is kapcsolatban marad velük, és nyitott minden kapcsolatfelvételre e három üggyel kapcsolatban.
17
2020. június 8‑án az A egység egyik munkatársa e‑mailt küldött a fellebbezőnek és az A egység vezetőjének. Ez az e‑mail az E., F. és G. ügyekre vonatkozott, és észrevételeket, valamint a következő lépésekre vonatkozó javaslatokat tartalmazott. Az A egység vezetője azt válaszolta neki, hogy a fellebbező szabadságára tekintettel konzultáljon a C egység leendő vezetőjével (a továbbiakban: a C egység vezetője), hogy megtudja, ez utóbbi a 2020. június 16‑i átszervezés előtt le kívánja‑e zárni a szóban forgó ügyeket, vagy meg kívánja várni, hogy a fellebbező ezen időpont után visszatérjen a tervezett betegszabadságáról. Az A egység említett tagja ezt követően e‑mailt küldött a C egység vezetőjének, másolatot küldve a fellebbezőnek és az A egység vezetőjének. A fellebbező ez utóbbi e‑mailre válaszolt, kifejtve, hogy az OLAF átszervezésére és az ő betegszabadságára tekintettel reméli, hogy az összes ügyet a lehető leghamarabb le lehet zárni. Továbbá jelezte, hogy bár szabadságon van, nyitott arra, hogy megkapja a szóban forgó ügyekre vonatkozó végleges javaslatokat, hogy azokat véglegesíteni lehessen.
18
2020. június 8‑án a fellebbező e‑mailt küldött egy „bizalmi személynek” minőségülő kollégájának. Ebben az e‑mailben a fellebbező megküldte neki a jelen ítélet 17. pontjában említett levélváltást, és tanácsot kért tőle a helyzetével kapcsolatban.
19
Ugyanezen a napon egy, az A egységben dolgozó titkár (a továbbiakban: az A egység titkára) e‑mailt küldött a fellebbezőnek arról, hogy az OLAF‑nak a jelen ítélet 14. pontjában említett belső átszervezése keretében másik irodába kerül. Ebben az e‑mailben az A egység titkára megkérdezte a fellebbezőt, hogy mivel 2020. június 22‑ig betegszabadságon lesz, megengedi‑e egy harmadik személynek, hogy előkészítse holmijának ezen időpont előtt az elszállítását. A fellebbező még ugyanazon a napon azt válaszolta, hogy inkább maga foglalkozik ezzel.
20
A C egység vezetője 2020. június 9‑én válaszolt a jelen ítélet 17. pontjában említett e‑mailekre. Válaszában kifejtette, hogy a körülményekre tekintettel rendkívül nehéznek látja a szóban forgó ügyek 2020. június 16. előtti lezárását. Kijelentette, hogy véleménye szerint reálisan július közepén zárható le az E ügy.
21
2020. június 23‑án a C egység vezetője e‑mailt küldött a fellebbezőnek, hogy megvitassa vele az E ügyet lezáró jelentés tervezetét. Ebben az e‑mailben arra kérte a fellebbezőt, hogy amikor elérhető lesz, hívja fel őt. Ugyanezen a napon meghívta a fellebbezőt, hogy vegyen részt a következő napra, azaz 2020. június 24‑re videokonferencia formájában szervezett megbeszélésen. A fellebbező a következő napon, június 24‑én válaszolt az e‑mailre, és jelezte, hogy még mindig betegszabadságon van, és hogy a meghívás egybeesik egy orvosi időponttal. Hozzátette azonban, hogy a következő napon egész nap rendelkezésre áll a szóban forgó ügy telefonon történő megvitatására.
22
2020. június 23‑án a fellebbező e‑mailt küldött a bizalmi személy részére, amely e‑mail a C egység vezetőjének a videokonferencia‑megbeszélésre szóló meghívását tartalmazta. Ebben az e‑mailben a fellebbező kifejtette, hogy betegszabadsága alatt kórházi vizsgálatra kellett mennie, és hogy ennek a meghívásnak, amely egyébként szabályellenes volt, nem tudott eleget tenni. Azt kérte ettől a személytől, hogy „ezt a magatartást mint zaklató magatartást” jelentse.
23
2020. június 30‑án az A egység titkára egy második e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amelyben azt kérdezte, hogy hozott‑e döntést az irodai eszközeinek átköltöztetésével kapcsolatban.
24
2020. július 1‑jén a C egység vezetője két e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amelyben az E ügyre vonatkozó kérdéseket tett fel neki. A fellebbező július 6‑án válaszolt neki.
25
A fellebbező 2020. augusztus 1‑jén a személyzeti szabályzat 24., 59. és 60. cikke alapján segítségnyújtás iránti kérelmet nyújtott be a hatáskörrel rendelkező kinevezésre jogosult hatósághoz. Kérelmében a fellebbező lényegében azt állította, hogy a betegszabadsága alatt kapott e‑mailek az OLAF hierarchiája vagy személyzete részéről a munkavégzésre vagy az irodai eszközök elszállításának előkészítése céljából az irodájában való azonnali megjelenésére irányuló kérések voltak, amelyeket a fellebbező a betegszabadsága megszakítására vagy megszüntetésére irányuló kísérletnek tekintett.
26
A C egység vezetője 2020. augusztus 28‑án e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amely az E ügyre vonatkozó végleges jelentés új tervezetét tartalmazta. Ebben az e‑mailben a C egység vezetője egyrészt azt a kérdést tette fel a fellebbezőnek, hogy egyetért‑e a jelentés tartalmával, másrészt azt kérdezte tőle, hogy le tudná‑e folytatni az egyeztetést az Európai Szabadalmi Hivatallal (EPO). A fellebbező azt válaszolta, hogy még mindig betegszabadságon van. Egy második e‑mailben a C egység vezetője pontosította, hogy az első e‑mailt azért küldte el, hogy a fellebbező visszatérése után azzal foglalkozzon. A fellebbező augusztus 28‑án válaszolt, és kifejtette, hogy szerinte a szóban forgó jelentések véglegesítéséhez nem szükséges megvárni a visszatérését.
27
2020. augusztus 31‑én a C egység vezetője e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amelyben kifejtette, hogy az érintett nyomozócsoport nagy leterheltségére tekintettel nem tudja a szóban forgó három ügyet más vezető nyomozónak kiosztani, és ezért arra számít, hogy a szabadságáról való visszatérését követően a fellebbező a megállapodásuknak megfelelően lezárja ezeket az ügyeket. Ugyanezen a napon két további e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amelyek az F ügy lezárásáról szóló módosított jelentés tervezetét, illetve a G ügyet lezáró jelentés új tervezetét tartalmazták. Mindkét e‑mailben pontosította, hogy a fellebbezőnek azokkal csak a betegszabadságról való visszatérése után kell foglalkoznia.
28
A fellebbező 2020. szeptember 6‑án azt válaszolta, hogy betegszabadságát meghosszabbították, és a szóban forgó ügyeket nélküle is le lehet zárni.
29
A fellebbező 2020. szeptember 7‑én az OLAF tartalomkezelő szoftverében (OCM) elektronikusan aláírt egy, a G ügyre vonatkozó összeférhetetlenségi nyilatkozatot.
30
A C egység vezetője 2020. szeptember 8‑án tájékoztatta a fellebbezőt arról, hogy új nyomozót nevezett ki, aki a szóban forgó három ügyből kettő eljárási nyelvét nem beszéli. Ezen túlmenően tájékoztatta, hogy a harmadik ügy, a G ügy lezárása céljából a fellebbező nélkül megbeszélést tartanak. A C egység vezetője arra kérte a fellebbezőt, hogy amennyiben időközben visszatér a betegszabadságról, küldje meg neki az e harmadik ügyre vonatkozó hiányzó információkat.
31
A fellebbező 2020. szeptember 11‑én a C egység egyik munkatársától kapott egy e‑mailt, amelyben ez utóbbi gratulált neki a Törvényszék által tárgyalt ügyben elért győzelméhez.
32
A fellebbező 2020. szeptember 17‑én ugyanattól a kollégától egy másik e‑mailt is kapott, amely a Törvényszék által hozott ítéletre mutató hiperlinket tartalmazott.
33
A C egység vezetője 2020. szeptember 18‑án e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amelyben jelezte, hogy látta az összeférhetetlenségi nyilatkozatot. Emellett az e nyilatkozattal kapcsolatos döntés meghozatala céljából a szóban forgó összeférhetetlenségre vonatkozó további információkat kért. E kérésre a fellebbező szeptember 20‑án válaszolt.
34
2020. szeptember 25‑én a C egység vezetője e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amelyben arról tájékoztatta, hogy a szóban forgó összeférhetetlenségi helyzet miatt felmentették az utolsó folyamatban lévő ügye alól. Így megállapította, hogy a fellebbezőnek már nincs ügye az egységén belül.
35
2020. október 28‑án a Bizottság HR.AMC.5 egységének vezetője feljegyzést küldött az említett intézmény orvosi szolgálata részére, amelyben kérte a fellebbezőre vonatkozó rokkantsági eljárás megindítását. E kérelmét arra alapította, hogy a 2017 novembere és 2020 októbere közötti időszakban, azaz három év alatt a fellebbező összesített betegszabadsága meghaladta a tizenkét hónapot.
36
A kinevezésre jogosult hatóság 2020. december 4‑én határozatot fogadott el a fellebbező által benyújtott, a jelen ítélet 25. pontjában említett segítségnyújtási kérelem elutasításáról.
37
A fellebbező 2021. február 28‑án a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a segítségnyújtási kérelem elutasításáról szóló határozattal szemben.
38
2021. május 6‑án videokonferenciát szerveztek egyrészről a fellebbező, másrészről a Bizottság Vizsgálati és Fegyelmi Hivatala (IDOC) és a HR. E.2 osztálya (fellebbezések és ügyek nyomon követése) között.
39
2021. május 10‑én a fellebbező megkapta a videokonferencia során előadott érveinek összefoglalóját.
40
A fellebbező 2021. május 11‑én benyújtotta az ezen összefoglalóval kapcsolatos észrevételeit, és megküldött bizonyos iratokat.
41
2021. május 21‑én Bizottság Emberi Erőforrások és Biztonság Főigazgatóságának főigazgatója elfogadta a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozatot, amellyel a fellebbező ügyét a rokkantsági bizottság elé utalta, és a személyzeti szabályzat II. melléklete 7. cikkének rendelkezései szerint egy orvost nevezett ki a Bizottság képviseletére.
42
A fellebbező 2021. május 31‑én a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozat ellen.
43
A kinevezésre jogosult hatóság 2021. július 2‑i R/138/21. számú határozatában a fellebbező állításait alátámasztó bizonyítékkezdemények hiányában elutasította a segítségnyújtási kérelem elutasításáról szóló határozattal szemben a fellebbező által benyújtott panaszt (a továbbiakban: a panaszt elutasító R/138/21. sz. határozat). A kinevezésre jogosult hatóság emellett elutasította az elszenvedett kár megtérítése iránti kérelmet is.
44
A kinevezésre jogosult hatóság 2021. szeptember 30‑i R/301/21. számú határozatában elutasította a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozattal szemben a fellebbező által benyújtott panaszt (a továbbiakban: a panaszt elutasító R/301/21. sz. határozat), megállapítva, hogy a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozat ellen a fellebbező által benyújtott panasz elfogadhatatlan.
A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
45
A Törvényszék Hivatalához 2021. szeptember 17‑én benyújtott keresetlevelével a fellebbező keresetet indított egyrészt a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat és a panaszt elutasító R/138/21. sz. határozat, másrészt a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozat és a panaszt elutasító R/301/21. sz. határozat megsemmisítése iránt. Ezenkívül a fellebbező azt kérte, hogy a Törvényszék kötelezze a Bizottságot az állítólagosan elszenvedett nem vagyoni kár megtérítése címén 20000 euró megfizetésére, és kötelezze a Bizottságot több belső dokumentum benyújtására.
46
A rokkantsági eljárást megindító határozat és a panaszt elutasító R/301/21. sz. határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmének alátámasztásául a fellebbező lényegében a személyzeti szabályzat 12a. és 24. cikkével összefüggésben értelmezett 59. és 90. cikkének Bizottság általi megsértésére alapított jogalapra hivatkozott. A segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat és a panaszt elutasító R/138/21. sz. határozat megsemmisítése iránti kérelmének alátámasztásául a fellebbező négy jogalapra hivatkozott, amelyek közül az első a személyzeti szabályzat 12a. és 24. cikkének, a gondoskodási kötelezettségnek, az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 7. és 41. cikkének, valamint a megfelelő ügyintézés elvének a Bizottság általi megsértésén, a második a személyzeti szabályzat 12a., 24., 59. és 60. cikkének ezen intézmény általi megsértésén, a harmadik a személyzeti szabályzat 12a. és 24. cikkével összefüggésben értelmezett 59. és 90. cikkének Bizottság általi megsértésén, a negyedik pedig a Charta 7. és 8. cikkének Bizottság általi megsértésén alapul.
47
A megtámadott ítélettel a Törvényszék mint elfogadhatatlant elutasította egyrészt a rokkantsági eljárást megindító határozat iránti kérelmet, másrészt mint megalapozatlant elutasította a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat megsemmisítése iránti kérelmet.
48
Ezenkívül a Törvényszék elutasította a fellebbező kártérítési kérelmét, valamint az általa kért bizonyításfelvételt.
49
Következésképpen a Törvényszék a fellebbező által benyújtott keresetet teljes egészében elutasította.
A fellebbezési eljárásban részt vevő felek kérelmei
50
Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
semmisítse meg a segítségnyújtási kérelem elutasításáról szóló határozatot és a panaszt elutasító R/138/21. sz. határozatot;
–
semmisítse meg a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozatot és a panaszt elutasító R/301/21. sz. határozatot;
–
rendelje el az elszenvedett kár megtérítését;
–
a Bizottságot kötelezze a fellebbezési eljárással és a Törvényszék előtti eljárással kapcsolatos költségek viselésére, és
–
amennyiben a megtámadott ítéletet nem lehet hatályon kívül helyezni, utalja vissza az ügyet a Törvényszékhez.
51
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A fellebbezésről
52
Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező lényegében két jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első a megtámadott ítéletnek a rokkantsági eljárást megindító határozat megsemmisítése iránti kérelmet elutasító indokolására vonatkozik, a második pedig ezen indokolásra vonatkozik annyiban, amennyiben az elutasítja a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat megsemmisítése iránti kérelmet.
Az első jogalapról
A felek érvelése
53
Az első jogalap, amely lényegében öt részre oszlik, azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen minősítette a rokkantsági eljárást megindító határozatot előkészítő aktusnak, tehát e bíróság előtt nem megtámadható aktusnak.
54
Az első jogalap első részével a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék ítélkezési gyakorlatának megfelelően valamely aktus csak akkor minősíthető „előkészítő” aktusnak, ha nincs eltérő joghatása, míg az eljárási keretet meghaladó joghatásokat kiváltó és az érdekeltek anyagi jogait és kötelezettségeit módosító aktusok bírósági felülvizsgálat tárgyát képezik.
55
Következésképpen a megtámadott ítélet 47. és 48. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem alkalmazta ezt az ítélkezési gyakorlatot. Ha ugyanis azt alkalmazta volna, mivel a rokkantsági eljárás Bizottság általi megindítása az orvosi titok körébe tartozó adatok végleges és visszafordíthatatlan nyilvánosságra hozatalához vezetett, amely így érintette a fellebbező jogait, a Törvényszék szükségszerűen arra a következtetésre jutott volna, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozatot a fellebbező jogait és kötelezettségeit lényegesen módosító aktusnak kell tekinteni.
56
E jogalap második részében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék azáltal, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozatot előkészítő aktusnak minősítette, tévesen alkalmazta a jogot, elferdítette a bizonyítékokat, és lényegében nem vett figyelembe bizonyos, egyébként meghatározó körülményeket.
57
Először is, az 1997. március 18‑iGuérin automobiles kontra Bizottság ítéletből (C‑282/95 P, EU:C:1997:159, 37. pont) eredő állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bizottság végleges határozatát a megfelelő ügyintézés elvének megfelelően, észszerű határidőn belül kell meghozni. Mivel a jelen ügyben a Bizottság folytatta le a rokkantsági eljárást, ezen eljárás megindítása már nem szolgálja előkészítő aktusként annak tárgyát.
58
Másodszor és lényegében, mivel a rokkantsági eljárást megindító határozat zaklatás részét képezi, e határozatot megtámadható aktusnak kell tekinteni.
59
Harmadszor, mivel a rokkantsági eljárás szervesen kapcsolódik a fellebbező betegszabadságához, őt csak 2021. május végén tájékoztatták a rokkantsági eljárás megindításáról. Az átláthatóság Bizottság általi ilyen súlyos mellőzését a Törvényszék a megtámadott ítéletben nem vette figyelembe.
60
Negyedszer, a panaszt elutasító R/301/21. sz. határozat nem tette lehetővé a fellebbezőre vonatkozó rokkantsági eljárás lezárását, így a személyzeti szabályzat 90. és 59. cikkének megsértésével elhúzódó bizonytalan helyzetbe hozta őt.
61
Ötödször, nem kizárólag a végleges határozatok alkalmasak arra, hogy káros hatásokat váltsanak ki, és valamely uniós intézmény bizonyos aktusainak vagy cselekményeinek közvetett hatásai is jelentős következményekkel járhatnak az érintett személy helyzetére nézve. Következésképpen, még ha a rokkantsági eljárást megindító határozat előkészítő aktusnak minősülne is, az megtámadható, mivel negatív hatással van az érintett személy jogállására.
62
Az első jogalap harmadik részével a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék nem vette figyelembe, hogy a személyzeti szabályzat 59. cikkének (4) bekezdése nem hagy mérlegelési mozgásteret a Bizottság számára, amikor a rokkantsági bizottsághoz fordul. Márpedig a jelen ügyben nem teljesül az e bizottsághoz való fordulás e rendelkezésben előírt feltétele, amely szerint a szóban forgó tisztviselő összesített betegszabadságának egy hároméves időszak alatt meg kell haladnia a tizenkét hónapot. Ennélfogva a rokkantsági eljárás megindítása megtámadható aktusnak minősül, mivel jogellenes, sőt hatáskörrel való visszaélést valósít meg.
63
Az első jogalap negyedik részével a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat azáltal, hogy nem vizsgálta meg helyzetének sajátos szempontjait. A Törvényszék ugyanis megelégedett a tényállás Bizottság által bemutatott változatával, anélkül hogy megvizsgálta volna a releváns ténybeli elemeket, noha a rokkantsági eljárást megindító határozat a betegszabadság napjainak téves számításán alapul, amely nem vette figyelembe a fellebbező tényleges jelenlétét a munkahelyén.
64
Az első jogalap ötödik részével a fellebbező – továbbra is annak bizonyítása érdekében, hogy a Törvényszék elmulasztotta a helyzete sajátos szempontjainak vizsgálatát – hozzáteszi, hogy a Bizottság által a rokkantsági eljárás megindítását elrendelő határozatot követően az egészségi állapotára vonatkozóan végzett vizsgálat, valamint az érzékeny egészségügyi adatok ezen intézmény általi helytelen kezelése a magánélet tiszteletben tartásához és az adatainak védelméhez való, a Chartának a személyzeti szabályzat 59. és 60. cikkével összefüggésben értelmezett 7–8. cikkében foglalt jogok megsértésének minősül.
65
A Bizottság úgy véli, hogy az első jogalap részben elfogadhatatlan, részben pedig megalapozatlan.
A Bíróság álláspontja
66
Első jogalapjával, amely lényegében öt részre oszlik, a fellebbező a megtámadott ítélet 47. és 48. pontját bírálja.
67
A megtámadott ítélet 47. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a jelen ügyben a rokkantsági eljárást megindító határozatot a személyzeti szabályzat 59. cikkének (4) bekezdése alapján fogadták el. Márpedig a Törvényszék ítélkezési gyakorlata szerint a fellebbezőnek a rokkantsági bizottság elé terjesztéséről szóló határozat előkészítő aktus, amely a nyugdíjazási eljárásba illeszkedik, és a fellebbező csak az ezen eljárás végén hozott határozat ellen benyújtott keresetben hivatkozhat a hozzá szorosan kapcsolódó korábbi aktusok szabálytalanságára.
68
Ezen ítélkezési gyakorlatot a jelen ügyre alkalmazva a Törvényszék a megtámadott ítélet 48. pontjában úgy ítélte meg, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozat nem olyan aktus, amely véglegesen rögzítené a Bizottság álláspontját, hanem a rokkantsági eljárás végén hozott végleges határozat előkészítő aktusa, következésképpen a rokkantsági eljárást megindító határozat nem minősül a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett, a fellebbezőt hátrányosan érintő aktusnak.
69
Annak értékelése érdekében, hogy – amint azt a fellebbező állítja – a Törvényszék tévesen minősítette‑e a rokkantsági eljárást megindító határozatot előkészítő aktusnak, elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 45. pontjában megállapítottakhoz hasonlóan az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy mind az európai közszolgálatra vonatkozó sajátos jogviták, mind pedig az általános jogviták keretében sérelmet okozó aktusnak, következésképpen pedig önmagában megtámadhatónak csak azok a határozatok minősülnek, amelyek olyan kötelező joghatásokat váltanak ki, melyek a felperes jogi helyzetét jelentősen módosítva érinthetik annak érdekeit (lásd ebben az értelemben: 2020. június 25‑iCSUE kontra KF ítélet, C‑14/19 P, EU:C:2020:492, 69. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
70
Amint arra a Törvényszék maga is emlékeztetett a megtámadott ítélet 46. pontjában, olyan aktusok vagy határozatok esetén, amelyek kidolgozása több szakaszban, különösen egy belső vizsgálat végén történik, főszabály szerint csak azon intézkedések minősülnek megsemmisítés iránti keresettel megtámadható intézkedéseknek, amelyek ezen eljárás befejezéseként véglegesen rögzítik az intézmény álláspontját, a végső határozat előkészítésére irányuló közbenső intézkedések azonban nem (1989. február 14‑iBossi kontra Bizottság ítélet, 346/87, EU:C:1989:59, 23. pont; és lásd ebben az értelemben: 2005. április 7‑iVan Dyck kontra Bizottság végzés, C‑160/04 P, EU:C:2005:207, 32. pont).
71
Az első jogalap öt részét ezen elvek fényében kell megvizsgálni.
– Az első jogalap első részéről
72
Az első jogalap első részének keretében a fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 47. és 48. pontjában a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a rokkantsági eljárás Bizottság általi megindítása az orvosi titok körébe tartozó adatok hozzáférhetővé tételhez vezetett, ekként jogait érintették, továbbá amikor úgy ítélte meg, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozat nem olyan aktus, amely véglegesen rögzíti a Bizottság vele kapcsolatos álláspontját, hanem a rokkantsági eljárás végén meghozandó végleges határozatot előkészítő aktus. A fellebbező szerint ugyanis valamely jogi aktus csak akkor minősíthető „előkészítő” aktusnak, ha nem vált ki külön joghatást, míg az eljárási keretet meghaladó joghatásokat kiváltó és az érintettek anyagi jogait és kötelezettségeit módosító aktusok a Törvényszék általi bírósági felülvizsgálat tárgyát képezik.
73
E tekintetben azonban meg kell állapítani, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozat, amellyel egy intézmény úgy dönt, hogy a személyzeti szabályzat 59. cikke (4) bekezdésének megfelelően valamely tisztviselő esetét orvosi bizottság elé terjeszti, önmagában nem vált ki olyan kötelező joghatást, amely az érintett személy érdekeit érintené, jelentősen, legalábbis véglegesen módosítva e tisztviselő jogi helyzetét.
74
Márpedig e következtetést nem kérdőjelezheti meg az a körülmény, hogy a rokkantsági eljárás Bizottság általi megindítása ezt követően az orvosi titok körébe tartozó adatok végleges és visszafordíthatatlan hozzáférhetővé tételéhez vezetett.
75
Ugyanis, még úgy tekintve is, hogy az ilyen hozzáférhetővé tétel sérti az orvosi titoktartást, ez a körülmény, amely az említett hozzáférhetővé tétel megalapozottságára vonatkozik, nem jelenti azt, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozatot a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett hátrányosan érintő aktusnak kellene tekinteni, mivel ugyanezen határozat önmagában nem módosította jelentősen, tehát legalábbis végleges jelleggel e tisztviselő jogi helyzetét.
76
Következésképpen a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor a megtámadott ítélet 47. és 48. pontjában úgy ítélte meg, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozat nem minősül a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett, a fellebbezőt hátrányosan érintő aktusnak.
77
Az első jogalap első részét tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
– Az első jogalap második részéről
78
Az első jogalap második részének alátámasztása érdekében a fellebbező először is azt állítja, hogy a rokkantsági eljárás túlzott időtartama azzal a következménnyel járt, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozat előkészítő aktusként már nem szolgálja tárgyát, következésképpen azt a Törvényszéknek a fellebbező számára sérelmet okozó, tehát megtámadható aktusnak kell tekintenie.
79
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy – amint az a jelen ítélet 69. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból kitűnik – annak, hogy valamely jogi aktust sérelmet okozónak lehessen tekinteni, az a feltétele, hogy ezen aktusnak olyan kötelező joghatásokat kell kiváltania, amelyek a fellebbező érdekeit érinthetik, jelentősen módosítva annak jogi helyzetét.
80
Márpedig egy eljárás időtartama, még ha túlzott is, nem járhat azzal a hatással, hogy az ezen eljárást megindító jogi aktust úgy kellene tekinteni, mint amely jelentősen módosította a fellebbező jogi helyzetét.
81
E körülmények között a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor nem vette figyelembe az ügy Bizottság általi kezelésének időtartamát, amikor az azt vizsgálta, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozat a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében a fellebbezőt hátrányosan érintő aktusnak minősül‑e.
82
Másodszor a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a rokkantsági eljárás megindításáról szóló határozat elfogadása zaklatásnak minősül, így annak érdekében, hogy jogait érvényesíthesse, e határozatot úgy kell tekinteni, mint amely számára sérelmet okoz.
83
E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy bár kétségtelenül nem zárható ki, hogy az eljárás megindítása olyan zaklatás részét képezheti, amelynek az érintett személy áldozata, és ebből következően arra a segítségnyújtás iránti kérelem vagy a kártérítési kérelem keretében mint releváns ténybeli elemre hivatkozni lehessen, e körülmény azonban nem jelenti azt, hogy az említett eljárást megindító határozatot sérelmet okozó aktusnak kell tekinteni. Ugyanis, amint arra a jelen ítélet 69. pontja emlékeztet, ahhoz, hogy a szóban forgó határozat sérelmet okozó aktusnak minősüljön, az szükséges, hogy az a címzett jogi helyzetét jelentősen módosítsa, nem pedig az, hogy neki kárt okozzon.
84
Ellentétben azzal, amit a fellebbező sugallni látszik, a személyzeti szabályzat 90. cikke (2) bekezdésének ezen értelmezése nem képezi akadályát annak, hogy annak a személynek, akit éppen az ilyen aktus elfogadása miatt kár ért, e kárát megtérítsék. Előkészítő aktus esetén ugyanis az érintett személy többek között keresetet indíthat a szóban forgó eljárás végén elfogadandó jogi aktussal szemben, és ennek alkalmával kérheti az ezen eljárás megindításából eredő kár megtérítését.
85
Harmadszor, a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék elmulasztotta figyelembe venni azt a tényt, hogy csak késedelmesen tájékoztatták a rokkantsági eljárás megindításáról, míg negyedszer, a panaszt elutasító R/301/21. sz. határozat elhúzódó bizonytalan helyzetet hagyott számára, megsértve ezzel a személyzeti szabályzat 90. és 59. cikkét.
86
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a fellebbező nem fejti ki, hogy a Törvényszéknek milyen okból kellett volna figyelembe vennie ezeket a körülményeket. Márpedig az, ha csak elvontan utalnak a jogalapokra a keresetlevélben, nem felel meg az Európai Unió Bírósága alapokmányának 21. cikkében és a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikkében rögzített követelményeknek (lásd különösen: 2025. augusztus 1‑jei PNB Banka kontra EKB ítélet, C‑100/23 P, EU:C:2025:610, 34. pont).
87
Ötödször, a fellebbező azt állítja, hogy még ha a rokkantsági eljárást megindító határozat előkészítő aktusnak minősül is, e határozatot akkor is megtámadható aktusnak kell tekinteni, mivel negatív hatással van az érintett személy jogállására.
88
Ennek az érvnek, amely a második érvhez kapcsolódik, nem adható hely, mivel – amint arra a jelen ítélet 83. pontja már emlékeztetett – az a tény, hogy valamely jogi aktus elfogadása negatív hatásokkal járhat az érintett személy jogállására nézve, nem jelenti szükségképpen azt, hogy ezen aktus jelentősen, vagyis véglegesen módosította e személy jogi helyzetét.
89
Hatodszor a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, amikor e határozatot előkészítő aktusnak minősítette.
90
Mindazonáltal, amennyiben egy fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, pontosan meg kell jelölnie a Törvényszék által állítólag elferdített elemeket, és bizonyítania kell azokat az elemzési hibákat, amelyek megítélése szerint a Törvényszéket ezen elferdítésre vezették, máskülönben az állítás elfogadhatatlan (2024. szeptember 10‑iKS és társai kontra Tanács és társai ítélet, C‑29/22 P és C‑44/22 P, EU:C:2024:725, 148. pont).
91
Márpedig a jelen ügyben a fellebbező nem fejti ki, hogy mely bizonyítékokat érinti ez az állítás, és hogy a Törvényszék miként ferdítette el azokat.
92
E körülmények között a bizonyítékok Törvényszék általi elferdítésére alapított érvet mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
93
Az első jogalap második részét ennélfogva mint részben elfogadhatatlant és mint részben megalapozatlant el kell utasítani.
– – Az első jogalap harmadik, negyedik és ötödik részéről
94
Az első jogalap harmadik részével a fellebbező azt állítja, hogy a Bizottság nem indíthatta volna meg vele szemben a rokkantsági eljárást, mivel betegszabadságainak összesített időtartama hároméves időszak alatt nem haladta meg a tizenkét hónapot, amint azt a személyzeti szabályzat 59. cikkének (4) bekezdése megköveteli.
95
Az első jogalap negyedik részével a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, mivel megelégedett az őt érintő betegszabadság napjainak Bizottság általi téves kiszámításával, anélkül hogy megvizsgálta volna a tényleges munkahelyi jelenlétét. Az első jogalap ötödik részével a fellebbező lényegében azt állítja, hogy a Törvényszéknek meg kellett volna állapítania, hogy a Bizottság megsértette a fellebbező magánéletének tiszteletben tartásához való jogát, és megsértette a személyes adatainak védelmére vonatkozó, a Charta 7. és 8. cikkében biztosított kötelezettséget.
96
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a jelen ítélet 67. és 68. pontjából kitűnik – a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozat nem minősül a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében vett, a fellebbezőt hátrányosan érintő aktusnak. Ezért a megtámadott ítélet 49. pontjában a Törvényszék mint elfogadhatatlant elutasította az e határozat megsemmisítése iránti kérelmet.
97
E körülmények között, mivel a Törvényszék érdemben nem vizsgálta meg az említett határozat jogszerűségét, az első jogalap harmadik, negyedik és ötödik részét, amelyek mindegyike ugyanezen jogszerűségre vonatkozik, mint hatástalant el kell utasítani.
A második jogalapról
A felek érvelése
98
A jogalap lényegében tizenkét részre osztható.
99
A második jogalap első részének keretében a fellebbező azt állítja, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően valamely egyértelmű jogi rendelkezés intézmény általi megsértése közrendi jellegű, és azt a Törvényszéknek hivatalból figyelembe kell vennie. Márpedig a megtámadott ítélet 98. pontjában a Törvényszék nem vette megfelelő módon figyelembe ezen ítélkezési gyakorlatot. Ha ugyanis figyelembe vette volna, a Törvényszéknek azt kellett volna megállapítania, hogy a szóban forgó határozatok ellentétesek a személyzeti szabályzat 59. és 90. cikkével, amelyek nem egyértelműek, ezenkívül közrendi szabályokat fogalmaznak meg.
100
A második jogalap második részével a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem állapította meg a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat indokolásának hiányát, amely hiány ellentétes a személyzeti szabályzatnak a Charta 41. és 47. cikkével összefüggésben értelmezett 59. és 90. cikkében előírt átláthatósági és felelősségi követelményekkel.
101
A második jogalap harmadik részének keretében a fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 97. és 98. pontjában a Törvényszék tévesen értelmezte és alkalmazta eljárási szabályzata 84. cikkének (1) bekezdését. E bíróság ugyanis elutasította a fellebbező által a válasz benyújtását követően előterjesztett új bizonyítékokat, holott ezek a bizonyítékok az első fokon benyújtott keresetlevél, illetve a válasz benyújtásának időpontjában még nem álltak rendelkezésre. Az említett bizonyítékok Törvényszék általi elutasítása ellentétes a Charta 7., 8. és 47. cikkével, valamint az 1950. november 4‑én Rómában aláírt, az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.; a továbbiakban: EJEE) 6. cikkével.
102
E tekintetben a fellebbező hozzáteszi, hogy a pert megelőző eljárás célja a tisztviselők és az adminisztráció közötti viták egyezség útján történő rendezésének lehetővé tétele, nem pedig az uniós bíróság által gyakorolt bírósági felülvizsgálat terjedelmének korlátozása.
103
A második jogalap negyedik részével a fellebbező egyrészt azt állítja, hogy a Bizottságnak tartózkodnia kellett volna a rokkantsági eljárás megindításától, mivel az ezen eljárást megindító határozat megfelel a zaklatás személyzeti szabályzat 12a. cikkében foglalt kritériumainak.
104
Másrészt a C egység vezetőjének a megtámadott ítélet 107. és 108. pontjában említett magatartása ellentétes a személyzeti szabályzat 12. cikkével, amely arra kötelezi a tisztviselőket, hogy tartózkodjanak minden olyan cselekménytől, amely rossz fényt vethet a beosztásukra. Következésképpen a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem minősítette e magatartást a személyzeti szabályzat 12a. cikke értelmében vett pszichológiai zaklatásnak az ezen egységvezető által elfogadott aktusok kontextusa és együttes hatása ellenére sem.
105
A második jogalap ötödik részével a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy megsértette a személyzeti szabályzat 86. cikkét, amely fegyelmi szankciók kiszabását írja elő azon tisztviselőkkel szemben, akik nem teljesítik kötelezettségeiket, ideértve a személyzeti szabályzat 11a., 12. és 12a. cikkében foglalt kötelezettségeket is. A C egység vezetője magatartásának az e rendelkezések szerinti vizsgálat megindításához kellett volna vezetnie.
106
A második jogalap hatodik részének keretében a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék megsértette a személyzeti szabályzat összeférhetetlenségre vonatkozó 11a. cikkét és a személyzeti szabályzat betegszabadságra vonatkozó 59. cikkét. Az érintett intézmény nem megfelelő magatartása megfelelő orvoslásának elmulasztása sértheti a méltósághoz, a magánélet tiszteletben tartásához és az adatvédelemhez való jogot is, amelyeket a Charta 1., 7., illetve 8. cikke mond ki.
107
A fellebbező hozzáteszi, hogy a megtámadott ítélet 107. és 108. pontjában a Törvényszék megsértette a személyzeti szabályzat 11. és 21. cikkét, amikor megállapította, hogy nincs elégséges bizonyíték a pszichológiai zaklatás fennállásának alátámasztására. Nem tekinthető elégségesnek az, hogy a C egység vezetője közvetlenül az összeférhetetlenségi nyilatkozatot követően kapcsolatba lépett a fellebbezővel egy ügyben, még akkor is, ha a nyilatkozatot még nem hagyták jóvá.
108
A második jogalap hetedik részével a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy úgy ítélte meg, hogy a pszichológiai zaklatással kapcsolatos bizonyítási teher e cselekmény áldozatára hárul, jóllehet e bíróság a megtámadott ítélet 82–84. pontjában emlékeztetett arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint a zaklatásra vonatkozó állítások vizsgálata során figyelembe kell venni a történeti kontextus egészét és minden korábbi esetet.
109
Az, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 78–80. pontjában hangsúlyozza az állítólagos zaklatásra vonatkozó bizonyítékkezdemény szükségességét, ellentétes az érintett intézménynek a 2015. március 26‑iCN kontra Parlament ítélet (F‑26/14, EU:F:2015:22) értelmében vett azon kötelezettségével, hogy minden rendelkezésre álló információt megvizsgáljon, és védje a tisztviselők jóllétét.
110
A második jogalap nyolcadik részével a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a fellebbezőnek lehetősége volt arra, hogy ne adjon helyt a C egység vezetőjének segítségnyújtás iránti kérelmének. E tekintetben a Törvényszék megsértette a személyzeti szabályzat 21. cikkét, amely úgy rendelkezik, hogy a tisztviselő köteles segíteni és tanácsot adni feletteseinek, és felelős a rábízott feladatok végrehajtásáért. A fellebbező hangsúlyozza, hogy ezzel párhuzamosan e rendelkezés tiszteletben tartása a személyzeti szabályzat 11a. cikkének megsértéséhez vezetett, amely védi a tisztviselőt attól, hogy olyan üggyel foglalkozzon, amelyhez személyes érdeke fűződik.
111
A második jogalap kilencedik részének keretében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletben elmulasztotta megvizsgálni azt, hogy a Bizottság elutasította a fellebbező rugalmas munkavégzés iránti kérelmét, valamint azt, hogy ismételten kérte, hogy a fellebbező a beosztás keretein kívül végezzen további munkát, ami ellentétes a Bizottság munkahelyi egészségvédelemre vonatkozó általános ajánlásaival. E tekintetben a Törvényszék nem vette figyelembe a személyzeti szabályzat 59. és 60. cikkét.
112
A második jogalap tizedik része a tényeknek és bizonyítékoknak a Törvényszék általi állítólagos elferdítésén alapul.
113
E rész keretében a fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 113. pontjában a Törvényszék egyrészt megállapította, hogy az A egység titkárának magatartása teljes mértékben észszerű volt, másrészt pedig elferdítette a fellebbező ezzel kapcsolatos véleményét, vagyis azt, hogy úgy érezte, a betegszabadság alatt zavarták őt. A megtámadott ítélet 114. pontjában a Törvényszék azt feltételezte, hogy e titkár nem tudott a fellebbező betegszabadságáról, ezáltal a Törvényszék elferdítette a tényeket, mivel a titkárnak volt lehetősége arra, hogy megismerje a fellebbező szabadságának időtartamát, amint az a megtámadott ítélet 9. és 113. pontjából kitűnik.
114
Az említett titkár magatartását illetően a fellebbező pontosítja, hogy ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 9., 13., 113. és 114. pontjában megállapított, betegszabadsága alatt ez a személy mindössze két alkalommal lépett fel sürgetőleg, illetve vette fel vele a kapcsolatot. A megtámadott ítélet 9., 113. és 114. pontjában a Törvényszék elferdítette az első fokon benyújtott keresetlevél 5. mellékletét, amely az A egység titkára és a fellebbező között a fellebbező irodájának áthelyezése tárgyában folytatott elektronikus levélváltásra vonatkozik. E levelezés tanúsítja, hogy e titkár aktív szerepet játszott az e költözéssel kapcsolatos lépésekben a fellebbező betegszabadságának időtartama alatt, amely magatartást beavatkozó jellegűnek kell minősíteni. Ellentétben azzal, ami a megtámadott ítélet 114. pontjából kitűnik, az említett levelezés arról tanúskodik, hogy az említett titkár tudott a fellebbező betegszabadságáról.
115
A megtámadott ítélet 6., 9., 13., 113. és 114. pontjában a Törvényszék elferdítette az első fokon benyújtott keresetlevélhez csatolt dokumentumok 313. és 205. oldalát, amelyek bizonyítják, hogy a fellebbező – különösen a 2020. május 12‑i e‑mailben – előzetesen tájékoztatta feletteseit orvosi kezelésének szükségességéről. A megtámadott ítélet 7., 11., 14., 16. és 17. pontjában a Törvényszék elferdítette az első fokon benyújtott keresetlevél 6. mellékletét a 2020. június 8‑i e‑mail, a 2020. június 23‑i és 24‑i e‑mailek, az adminisztráció és a fellebbező között az E ügyben folytatott levelezés, a 2020. augusztus 26‑i e‑mail, a 2020. augusztus 8‑i, 26‑i, 28‑i és 31‑i e‑mailek, valamint a 2020. szeptember 6‑i e‑mail tekintetében. A Törvényszék elmulasztotta figyelembe venni az első fokon benyújtott keresetlevél 10. mellékletét, amely azt bizonyítja, hogy 2020. július 25‑én a fellebbező továbbra is három aktával volt megbízva, a kidolgozás alatt álló végleges jelentésekkel együtt. A megtámadott ítélet 103., 104. és 107. pontjában a Törvényszék a C egység vezetője által a fellebbezőhöz intézett kérések jellegére összpontosított, anélkül hogy azokat a kontextusukba helyezte volna, amely rámutatott volna arra, hogy a fellebbező több ügy kezelésében is részt vett. A Törvényszék nem vette figyelembe az első fokon benyújtott keresetlevélnek a fellebbező egészségügyi dokumentációjára vonatkozó 3. mellékletét, amely megerősíti, hogy a fellebbező jobb lábának állapota sebészeti beavatkozást tett szükségessé, a Törvényszék továbbá nem vette figyelembe e keresetlevélnek a bizalmi személy beavatkozására vonatkozó 8. mellékletét.
116
Ezenkívül a fellebbező úgy véli, hogy a Törvényszék elferdítette a beadványaiban felhozott különböző jogalapokhoz kapcsolódó bizonyítékokat, amikor a megtámadott ítélet 3–29. és 99–111. pontjában a fellebbező és az egysége adminisztrációja, és különösen a fellebbező és a C egység vezetője közötti levélváltás általános kontextusára, hangnemére és jellegére hivatkozott. A fellebbező hozzáteszi, hogy ezen ítélet 7., 11., 14., 16. és 17. pontjában a Törvényszék elferdítette az első fokon benyújtott keresetlevél 6. mellékletét, amikor elmulasztotta figyelembe venni azt a tényt, hogy a fellebbező folyamatosan emlékeztette csapatának tagjait arra, hogy betegszabadságon van, és hogy ezen időszak alatt nem kíván bevonódni az egység munkájába.
117
A Törvényszék továbbá nem vette figyelembe az első fokon benyújtott keresetlevél 10. mellékletét, ami azzal a következménnyel jár, hogy téves a megtámadott ítélet 24. pontjában szereplő azon megállapítás, amely szerint a fellebbezőnek már nem volt az egységén belül kezelendő ügye.
118
A második jogalap tizenegyedik részével a fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 147. pontjában a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy az egyrészt a C egység vezetője és az A egység titkára, másrészt pedig a fellebbező közötti e‑mailek nem vezettek olyan személyes információk továbbításához, amelyek sérthetnék a magánéletének tiszteletben tartásához való jogát. Ezáltal a Törvényszék tévesen értékelte a magánéletnek a Charta 7. és 8. cikkében előírt védelmét, valamint az Emberi Jogok Európai Bíróságának vonatkozó ítélkezési gyakorlatát. E tekintetben az EJEB 2018. február 22‑i Libert kontra Franciaország ítéletéből (CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, 24. és 25. §) kitűnik, hogy a személyes adatok kezelésének szakmai vagy nem szakmai kontextusa önmagában nem határozza meg annak az érintett magánéletére gyakorolt hatását. Maguknak az adatoknak a jellege és a magánélethez való kapcsolódásuk módja bír alapvető jelentőséggel.
119
A fellebbező hozzáteszi, hogy a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 143. pontjában szereplő azon megállapítása, amely szerint minden szakmai tevékenység automatikusan ki van zárva a magánélet védelméből, ellentétes a Charta 7. cikkével és az EJEE 8. cikkével.
120
Ezenkívül a Törvényszék figyelmen kívül hagyta az Emberi Jogok Európai Bíróságának a szerződő államoknak a magánélet védelmével, a magánszférába való beavatkozás törvényességének követelményével, ezen államok e területen fennálló mérlegelési mozgásterével, valamint az e beavatkozással szembeni hatékony jogvédelem követelményével kapcsolatos negatív és pozitív kötelezettségeire vonatkozó ítélkezési gyakorlatát.
121
A Törvényszék által a megtámadott ítélet 147. pontjában tett azon megállapításnak, amely szerint a fellebbező betegszabadságának kérdését a szóban forgó e‑mailek csak szakmai kontextusban és homályosan érintették, ellentmond a megtámadott ítélet 6., 11., 12. és 15. pontjának tartalma.
122
A Törvényszéknek a megtámadott ítélet 149. pontjában szereplő azon megállapítása, amely szerint a fellebbező „egészséghez való jogát” nem sértették meg, téves jogalkalmazáson alapul, mivel sérti a Charta 7. és 8. cikkét. A szóban forgó e‑mailek és interakciók ugyanis, bár elsősorban szakmai jellegűek voltak, egyértelműen a fellebbező személyes szférájába ütköztek, különösen a betegszabadságát és az „egészséghez való jogát” illetően. Márpedig a megtámadott ítélet 5-7., 9., 11., 12. és 15-18. pontjában a Törvényszék tévesen tett különbséget a szakmai és személyes kérdések között. A fellebbező azt állítja, hogy az a körülmény, hogy felettesei a betegszabadsága alatt hozzá fordultak, és azt kérték, hogy járuljon hozzá a folyamatban lévő ügyek kezeléséhez és az irodai költöztetéssel kapcsolatos döntéshozatalhoz, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 6., 7., 9., 11., 16. és 17. pontjában rámutatott, megzavarta e szabadság megfelelő lefolyását, és magánéletébe, valamint „egészségügyi szükségleteibe” történő beavatkozást eredményezett.
123
A második jogalap tizenkettedik részével, amely lényegében a megtámadott ítélet indokolásának ellentmondásos jellegén alapul, a fellebbező azt állítja, hogy ezen ítélet 100. pontjában a Törvényszék az E., F. és G. ügyre vonatkozó szervezeti felépítésre összpontosított, rámutatva arra, hogy a fellebbezőtől semmilyen konkrét munkát nem kértek. Ennek azonban ellentmond az említett ítélet 7., 9. és 10. pontjának tartalma, amely pontok a fellebbező bevonásának jelentősebb szintjét említik.
124
A megtámadott ítélet 101. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy kétségtelen, hogy a 2020. július 1‑jei e‑mailekben a C egység vezetője kérdéseket intézett a fellebbezőhöz az E. üggyel kapcsolatban. A Törvényszék azonban úgy ítélte meg, hogy mivel az e kérdésekre adandó választ csak a fellebbező betegszabadságáról való visszatérését követően várták, e közlésnek a magánszférájára gyakorolt hatása kevésbé jelentős. Márpedig e megállapítások ellentmondanak a megtámadott ítélet 14. cikkének.
125
Noha a Törvényszék a megtámadott ítélet 103. pontjában valóban említést tett a fellebbező videokonferenciára való meghívásáról, ezen ítélet 102. pontjában hangsúlyozta a fellebbező és a C egység vezetője közötti levélváltás udvarias jellegét, ellentmondva az említett ítélet 11. és 12. pontjában említett tényeknek.
126
Ami a 2020. augusztus 26‑i és 31‑i e‑maileket illeti, a Törvényszék a megtámadott ítélet 103. pontjában rámutatott, hogy a fellebbező jóváhagyás céljából megkapta a jelentés új változatát, de a kért munkát csak a betegszabadságról való visszatérését követően kellett elvégeznie. Ennek az állításnak ellentmondanak a megtámadott ítélet 16. és 17. pontjában kifejtett megfontolások.
127
Ami azt a kérdést illeti, hogy a C egység vezetőjének volt‑e tudomása a fellebbező betegszabadságának a megtámadott ítélet 105. pontjában említett meghosszabbításáról, a Törvényszék által ezen ítélet 102. pontjában tett megállapítás ellentmond az említett ítélet 11., 16. és 18. pontjában foglaltaknak.
128
A fellebbező felrója, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 103. és 105. pontjában tévesen állapította meg, hogy a C egység vezetőjét nem tájékoztatták teljeskörűen betegszabadságának meghosszabbításáról, miközben ezen ítélet 6., 11., 13. és 16. pontjában említést tesz az e szabadság alakulására vonatkozó üzeneteiről.
129
A megtámadott ítélet 147. pontjában szereplő azon megjegyzésnek, amely szerint a fellebbező és a C egység vezetője, valamint az A egység titkára közötti e‑mail váltások nem említenek konkrét időpontot a fellebbező betegszabadságáról való visszatérésére, ellentmond az ezen ítélet 18. pontjában tett megállapítás.
130
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el az első jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant.
A Bíróság álláspontja
– A második jogalap első és harmadik részéről
131
A második jogalap első és harmadik részének vizsgálata érdekében előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 97. és 98. pontjában a Törvényszék megvizsgálta a fellebbezőnek az elsőfokú eljárásban benyújtott válaszában felhozott azon érvét, amely szerint a rokkantsági eljárást megindító határozat a vele szembeni folyamatos zaklatás részét képezte.
132
Ezen ítélet 98. pontjában, amelyre a fellebbező ezen első részben hivatkozik, a Törvényszék megállapította, hogy a fellebbező beadványaiból nem tűnik ki, hogy ezt az érvet kifejezetten megfogalmazta volna az első fokon benyújtott keresetlevélben, vagy hogy az a keresetlevélben megfogalmazott valamely jogalaphoz vagy érvhez kapcsolódna. A Törvényszék következésképpen megállapította, hogy az eljárási szabályzata 84. cikkének (1) bekezdésével összhangban ezt a jogalapot mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
133
A második jogalap első részével a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem vizsgálta hivatalból, hogy a szóban forgó határozatok nem felelnek meg a személyzeti szabályzat 59. és 90. cikkének, mivel az azokban foglalt szabályok közjogi jellegűek.
134
A személyzeti szabályzat 59. cikke a tisztviselő betegszabadságára és azon anyagi feltételekre vonatkozik, amelyek mellett a kinevezésre jogosult hatóság a rokkantsági bizottsághoz fordulhat, míg e személyzeti szabályzat 90. cikke a kinevezésre jogosult hatóság által a tisztviselővel szemben hozott határozatra, valamint a tisztviselő azon lehetőségére vonatkozik, hogy panaszt nyújtson be a neki sérelmet okozó aktus ellen.
135
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az uniós bíróságok előtti eljárásokra irányadó szabályokból, így különösen az Európai Unió Bírósága alapokmányának 21. cikkéből, valamint a Törvényszék eljárási szabályzatának 76. cikkéből kitűnik, hogy a jogvita terjedelmét főszabály szerint a felek határozzák meg és határolják körül, és az uniós bíróság nem lépheti túl a felek által előterjesztett kérelmekben foglaltakat.
136
Ugyan egyes jogalapokat – mint például a lényeges eljárási szabályok körébe tartozó, az adott határozat indokolásának nem megfelelő voltát – hivatalból is fel lehet, sőt, fel kell hozni, az ilyen határozat érdemi jogszerűségére vonatkozó olyan jogalapot, amely a szerződések vagy az azok alkalmazására vonatkozó bármely jogi rendelkezés megsértésére vonatkozik, az EUMSZ 263. cikk értelmében az uniós bíróság csak akkor vizsgálhatja, ha a felperes azt kérte (lásd: 2013. december 10‑iBizottság kontra Írország és társai ítélet, C‑272/12 P, EU:C:2013:812, 28. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
137
Ennélfogva nem hozható fel hivatalból a személyzeti szabályzat 59. cikkének megsértésére alapított jogalap.
138
A személyzeti szabályzat 90. cikkét illetően a fellebbező nem fejtette ki, hogy a szóban forgó határozatok miért ellentétesek e rendelkezéssel, és hogy pontosan mi volt az említett rendelkezésre alapított jogalap, amelyet szerinte a Törvényszéknek hivatalból kellett volna vizsgálnia. Következésképpen érvelésének e része nem felel meg a jelen ítélet 151. pontjában kifejtett követelményeknek, és azt mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
139
Ami a második jogalap harmadik részét illeti, amely azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte és alkalmazta eljárási szabályzata 84. cikkének (1) bekezdését, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés szövege szerint az eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli elemből származik, amely az eljárás során merült fel.
140
E tekintetben, amint arra a jelen ítélet 132. pontja emlékeztet, a fellebbező által az elsőfokú eljárásban a válaszában felhozott azon érvet, amely szerint a rokkantsági eljárást megindító határozat a vele szemben gyakorolt folyamatos zaklatás részét képezi, a Törvényszék az említett rendelkezés alapján elfogadhatatlannak nyilvánította a megtámadott ítélet 98. pontjában kifejtett azon okból, hogy az nem olyan jogi vagy ténybeli helyzeten alapul, amely az eljárás során merült fel, és ezért az eljárási szabályzata 84. cikkének (1) bekezdése értelmében új jogalapnak minősül.
141
Márpedig a Törvényszék ítéletében nem alkalmazta tévesen a jogot azáltal, hogy így határozott.
142
Tekintettel ugyanis arra, hogy a jelen ügyben a fellebbező – amint az a megtámadott ítélet 97. pontjából kitűnik – a rokkantsági eljárás megindítására nem azért hivatkozott, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat megsemmisítését igazoló új ténybeli vagy jogi indokot terjesszen elő, hanem azért, hogy alátámassza a keresetlevelében hivatkozott pszichológiai zaklatás fennállását, a Törvényszék ezt az érvet nem minősíthette volna az eljárási szabályzata 84. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „új jogalapnak”, anélkül hogy ne sértette volna meg e rendelkezés hatályát.
143
Meg kell azonban állapítani, hogy a rokkantsági eljárást megindító határozatot 2021. május 21‑én, következésképpen a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat 2020. december 4‑i elfogadását követően hozták meg. Márpedig, amint arra a Törvényszék a megtámadott ítélet 81. pontjában ugyancsak emlékeztetett, a vitatotthoz hasonló, segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat jogszerűségét illetően az uniós bíróságnak e határozat megalapozottságát azon tényezőkre tekintettel kell megvizsgálnia, amelyeket többek között a segítségnyújtás iránti kérelmet előterjesztő személy a határozat meghozatalakor az intézmény tudomására hozott (lásd ebben az értelemben: 1989. január 26‑iKoutchoumoff kontra Bizottság ítélet, 224/87, EU:C:1989:38, 20. pont). Ezen, rokkantsági eljárást megindító határozat tehát nem érintheti a Törvényszék értékelésének megalapozottságát.
144
A második jogalap első részét mint megalapozatlant, és e jogalap harmadik részét mint hatástalant el kell tehát utasítani.
– A második jogalap második részéről
145
A második jogalap második részének keretében a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem állapította meg a szóban forgó határozat indokolásának hiányát.
146
E tekintetben, amint arra a Törvényszék emlékeztetett a megtámadott ítélet 72. pontjában, egy aktus akkor kellően indokolt, ha az érintett tisztviselő számára ismert kontextusban hozzák meg, ami lehetővé teszi számára, hogy megértse annak tartalmát (lásd ebben az értelemben: 1983. június 1‑jei Seton kontra Bizottság ítélet, 36/81, 37/81 és 218/81, EU:C:1983:152, 48. pont; 1996. november 12‑iOjha kontra Bizottság ítélet, C‑294/95 P, EU:C:1996:434, 18. pont). A Törvényszék szerint ebből az következik, hogy az indokolásnak nem kell kimerítőnek lennie, épp ellenkezőleg, azt elégségesnek kell tekinteni, ha a határozat rendszere szempontjából alapvető fontosságú tényeket és jogi megfontolásokat ismerteti (lásd ebben az értelemben: 2023. április 27‑iCasa Regina Apostolorum della Pia Società delle Figlie di San Paolo kontra Bizottság ítélet, C‑492/21 P, EU:C:2023:354, 49. pont; 2022. június 30‑iFakro kontra Bizottság ítélet (C‑149/21 P, EU:C:2022:517, 190. pont).
147
Az említett ítélet 73. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy a jelen ügyben az indokolási kötelezettség nem foglalja magában a kinevezésre jogosult hatóság számára, hogy a fellebbező által benyújtott valamennyi dokumentumra külön kitérjen. A Törvényszék hozzátette, hogy a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító, a panaszt elutasító R/138/21. sz. határozattal kiegészített határozatból nem tűnik ki, hogy megsértették volna e kötelezettséget, mivel ezen aktusok kellően indokoltak voltak, és a fellebbező számára lehetővé tették, hogy azokat a Törvényszék előtt vitassa, a Törvényszék számára pedig azt, hogy azok jogszerűségét vizsgálja.
148
Márpedig, amint azt a Törvényszék az említett ítélet 73. pontjában helyesen megállapította, a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító, a panaszt elutasító R/138/21. sz. határozattal kiegészített határozat kellően indokolt volt, így egyébként a fellebbező vitathatta e határozatokat a Törvényszék előtt, ez utóbbi pedig megvizsgálhatta azok jogszerűségét.
149
E körülményekre tekintettel a második jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
– A második jogalap negyedik részéről
150
A második jogalap negyedik részével a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem ismerte el a személyzeti szabályzat 12a. cikke értelmében vett pszichológiai zaklatás fennállását, holott egyrészt a Bizottságnak tartózkodnia kellett volna a rokkantsági eljárás megindításától, másrészt pedig az ezen egységvezető által elfogadott aktusok kontextusa és együttes hatása ilyen zaklatás fennállását mutatta.
151
Ami először is a fellebbező érvelésének arra vonatkozó részét illeti, hogy a Bizottságnak tartózkodnia kellett volna a rá vonatkozó rokkantsági eljárás megindításától, azt elfogadhatatlannak kell nyilvánítani. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 169. cikkének (2) bekezdése értelmében a felhozott jogalapoknak és jogi érveknek pontosan meg kell jelölniük a Törvényszék határozatában szereplő indokolás vitatott részeit. Ily módon az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit és az e kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben a fellebbezés, illetve az érintett jogalap elfogadhatatlan (2023. szeptember 28‑iChangmao Biochemical Engineering kontra Bizottság ítélet, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 87. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Márpedig a jelen ügyben a fellebbező érvelése nem felel meg e követelményeknek, mivel mindössze a Bizottság magatartására utal a megtámadott ítélet indokolásának valamely pontjára való utalás nélkül (lásd analógia útján: 2023. június 29‑iTUIfly kontra Bizottság ítélet, C‑763/21 P, EU:C:2023:528, 53. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
152
Másodszor, ami azt az érvet illeti, amellyel a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy a C egység vezetőjének a megtámadott ítélet 107. és 108. pontjában említett magatartását nem minősítette pszichológiai zaklatásnak, és nem vette figyelembe e magatartás kontextusát és hatásainak együttes jellegét, elegendő azt megállapítani, hogy a megtámadott ítélet 99–111. pontjában a Törvényszék részletesen megvizsgálta az említett magatartást, figyelembe véve annak kontextusát, nevezetesen azt, hogy e személy nem tudott a fellebbező betegszabadságának meghosszabbításáról.
153
Ugyanakkor a Törvényszék az említett ítélet 107. pontjában elismerte, hogy nem volt helyénvaló, hogy a C egység vezetője felvegye a kapcsolatot a fellebbezővel annak érdekében, hogy információkat kérjen tőle a G. üggyel kapcsolatban, az ezen ügyre vonatkozó összeférhetetlenségi nyilatkozat fellebbező általi benyújtását követő napon. Mindazonáltal ugyanezen ítélet 108. pontjában a Törvényszék téves jogalkalmazás nélkül állapíthatta meg, hogy a C egység vezetőjének e magatartása önmagában nem minősülhet pszichológiai zaklatásnak, annál is inkább, mert a fellebbező számára biztosították annak lehetőségét, hogy ne tegyen eleget a C egység vezetője kérésének, mivel ez utóbbi nem ragaszkodott ahhoz, hogy megkapja a kért információkat.
154
Ezért a második jogalap negyedik részét, részben mint elfogadhatatlant, részben mint megalapozatlant, el kell utasítani.
– – A második jogalap ötödik részéről
155
A második jogalap ötödik részével a fellebbező azt kifogásolja, hogy a Törvényszék nem állapította meg, hogy a C egység vezetőjének magatartása alapján vizsgálatot kellett volna indítani annak ellenőrzése érdekében, hogy e személy megszegte‑e a személyzeti szabályzat 11a., 12. és 12a. cikkében előírt kötelezettségeit.
156
A jelen ítélet 151. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit és az e kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket, ellenkező esetben az érintett fellebbezés vagy jogalap elfogadhatatlan.
157
A jelen ügyben a fellebbező nem jelöli meg sem a megtámadott ítélet indokolásának a második jogalap ötödik részével érintett pontjait, sem pedig azt, hogy releváns‑e a C egység vezetőjével szembeni fegyelmi eljárás esetleges megindításának kérdése, amely különbözik a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat jogszerűsége felülvizsgálatának kérdésétől, amely a fellebbezés második jogalapjának tárgyát képezi.
158
Az ötödik jogalap második részét tehát mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
– A második jogalap hatodik részéről
159
A második jogalap hatodik részével a fellebbező lényegében egyrészt azt állítja, hogy a Törvényszék azáltal, hogy nem orvosolta megfelelően a Bizottság magatartását, megsértette a személyzeti szabályzat 11a. és 59. cikkét, valamint a Charta 1., 7. és 8. cikkében biztosított méltósághoz való jogot, a magánélet tiszteletben tartásához való jogot és a személyes adatok védelméhez való jogot. Másrészt a megtámadott ítélet 107. és 108. pontjában a Törvényszék megsértette a személyzeti szabályzat 11. és 21. cikkét, amikor a pszichológiai zaklatás fennállását alátámasztó bizonyítékok elégtelenségét állapította meg, jóllehet a C egység vezetője nem megfelelő magatartást tanúsított.
160
E tekintetben, ezen érvelés első részét illetően, az valójában azt rója fel a Törvényszéknek, hogy nem vette kellő módon tekintetbe az elé terjesztett bizonyítékokat. Márpedig a fellebbezésről határozó Bíróságnak nem feladata, hogy a bizonyítékok Törvényszék általi értékelését a sajátjával helyettesítse, és különösen a Törvényszék által e vizsgálat keretében hozott döntéseket kifogásolja, amikor úgy dönt, hogy bizonyos, a Bíróság elé terjesztett bizonyítékokra támaszkodik, más bizonyítékokat pedig elutasít, kivéve ha megállapítja, hogy az említett bizonyítékokat elferdítette (lásd ebben az értelemben különösen: 2023. június 22‑iQN kontra Bizottság végzés, C‑720/22 P, EU:C:2023:536, 32. pont).
161
Az említett érvelés második részét illetően meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 108. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a C egység vezetőjének magatartása önmagában nem minősülhet pszichológiai zaklatásnak. A Törvényszék kiemelte ugyanis, hogy a szóban forgó e‑mailben lehetőséget adtak a fellebbezőnek arra, hogy ne tegyen eleget a C egység vezetője által megfogalmazott kérésnek, másrészt az iratokból nem derül ki, hogy a C egység vezetője ragaszkodott volna a kért információk megismeréséhez. 2020. szeptember 25‑én, miután tájékoztatta a fellebbezőt arról, hogy az összeférhetetlenségre vonatkozó kérelmet elfogadták, a C egység vezetője megerősítette számára, hogy felmentették a szóban forgó ügy alól, és hogy következésképpen már nincs folyamatban az egységén belül folyamatban lévő ügye.
162
Márpedig a második jogalap hatodik része keretében a fellebbező a jelen ítélet 151. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően nem jelöli meg a megkövetelt pontossággal a Törvényszék okfejtését érintő téves jogalkalmazást.
163
A második jogalap hatodik részét tehát mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
– A második jogalap hetedik részéről
164
A második jogalap hetedik részével a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a zaklatás bizonyításának terhe az áldozatra hárul.
165
E tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy ez a kijelentés a megtámadott ítélet téves olvasatán alapul.
166
A megtámadott ítélet 78. pontjában a Törvényszék ugyanis kimondta, hogy az adminisztráció, ha hozzá a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján az e szabályzat 24. cikke szerinti segítségnyújtás iránti kérelmet nyújtanak be, a segítségnyújtási kötelezettség alapján a szolgálat rendjével és nyugalmával összeegyeztethetetlen esemény esetén köteles a kellő határozottsággal fellépni. Emellett köteles kellő gyorsasággal és gondossággal reagálni a tények megállapítása és azokból a megfelelő következtetéseknek az ügy ismeretében való levonása érdekében. Ennek érdekében elégséges, hogy az intézményétől védelmet igénylő tisztviselő, illetve alkalmazott valószínűsítő bizonyítékkal álljon elő az állítása szerint őt ért támadások valódiságát illetően. Ilyen bizonyítékok fennállása esetén a szóban forgó intézmény feladata a megfelelő intézkedések meghozatala, így különösen a panasz alapjául szolgáló tényeknek a panaszossal folytatott együttműködésben történő megállapítására irányuló vizsgálat lefolytatása.
167
Ezen ítélet 80. és 94. pontjában a Törvényszék rámutatott, hogy amikor, mint a jelen esetben, a segítségnyújtás iránti kérelemben szereplő állítások pszichológiai zaklatásra vonatkoznak, a segítségnyújtás iránti kérelem benyújtójának kell bizonyítékkezdeményt szolgáltatnia e zaklatásról az említett, a személyzeti szabályzat 12a. cikkének (3) bekezdésében szereplő meghatározásra figyelemmel, vagyis „bármely olyan helytelen magatartás[ról], amely egy időszak során ismétlődően vagy rendszeresen előfordul, és olyan magatartást, szóbeli vagy írott nyelvhasználatot, gesztusokat vagy más cselekvéseket tartalmaz, amelyek szándékosak, és alkalmasak arra, hogy [a kérelmező] személyiségét, méltóságát testi vagy lelki épségét aláássák.”
168
Következésképpen, a fellebbező állításával ellentétben, a Törvényszék a segítségnyújtás iránti kérelmet elutasító határozat jogszerűségének értékelése keretében nem zárta ki az érintett intézmény azon kötelezettségét, hogy megtegye a megfelelő intézkedéseket, többek között a panasz alapjául szolgáló tények megállapítása érdekében igazgatási vizsgálat lefolytatásával.
169
Igaz, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az érintett intézmény e kötelezettsége azt feltételezi, hogy az érintett tisztviselő vagy alkalmazott bizonyítékkezdeményt szolgáltat azon cselekmények valódiságáról, amelyekkel állítása szerint szembesült. Márpedig ennek megállapításával a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot. Az adminisztráció ugyanis nem kötelezhető arra, hogy a tisztviselő vagy az alkalmazott puszta állításai alapján igazgatási vizsgálatot folytasson (2023. december 7‑iHV és HW kontra ECDC ítélet, C‑615/22 P, EU:C:2023:961, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
170
Következésképpen a második jogalap hetedik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.”
– A második jogalap nyolcadik részéről
171
A második jogalap nyolcadik részének vizsgálata érdekében, amely jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék megsértette a személyzeti szabályzat 21. cikkét, emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítélet 104. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a 2020. augusztus 26‑i és 31‑i e‑maileket illetően a C egység vezetője gondot fordított annak pontosítására, hogy az általa kért munka elvégzését csak a fellebbező betegszabadságának végén várja.
172
A megtámadott ítélet 108. pontjában említett 2020. szeptember 8‑i e‑mailt illetően a Törvényszék azt is megállapította, hogy ebben az e‑mailben a fellebbező lehetőséget kapott arra, hogy ne tegyen eleget a C egységvezető kérésének.
173
Rá kell mutatni, hogy a fellebbező fellebbezésében nem fejtette ki azokat az okokat, amelyek miatt a Törvényszék e ténymegállapításai ellentétesek lennének a személyzeti szabályzat 21. cikkével, amely előírja, hogy a tisztviselő köteles segíteni és tanácsaival támogatni feletteseit, és felelős a rábízott feladatok végrehajtásáért. Márpedig, noha a fellebbező az említett fellebbezésben arra hivatkozott továbbá, hogy a C egység vezetőjének kérése őt olyan helyzetbe hozta, amely arra vezethette volna, hogy megszegje a személyzeti szabályzat 11a. cikke szerinti azon kötelezettségét, hogy ne foglalkozzon egyetlen olyan üggyel sem, amelyben közvetlenül vagy közvetve „személyes érdekkel” rendelkezett, vagy a személyzeti szabályzat 21. cikke szerinti azon kötelezettségét, hogy segítse és tanácsokkal lássa el feletteseit, a fellebbező nem fejtette ki kellő egyértelműséggel, hogy e körülmény, amennyiben megállapítást nyerne, mennyiben bizonyítja, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot.
174
Következésképpen a második jogalap nyolcadik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.”
– A második jogalap kilencedik részéről
175
A második jogalap kilencedik részével a fellebbező arra hivatkozik, hogy a Törvényszék elmulasztotta megvizsgálni egyrészt azt, hogy a Bizottság nem adott helyt a rugalmas munkavégzés iránti kérelmének, másrészt pedig a Bizottság munkahelyi egészséggel kapcsolatos általános ajánlásaival ellentétesen nem vizsgálta meg azokat a kéréseket, amelyek a fellebbező beosztás szerinti egységén kívül történő további munkavégzésre irányulnak.
176
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy a fellebbező az első fokon benyújtott keresetlevelében nem kifogásolta sem azt, hogy a Bizottság elutasította a rugalmas munkavégzés iránti kérelmét, sem pedig a Bizottság munkahelyi egészségvédelemre vonatkozó általános ajánlásai tiszteletben tartásának elmulasztását, így ezeket az érveket újnak kell tekinteni.
177
Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot és érveket, amelyeket a Törvényszék előtt nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy a Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek a hatásköre korlátozott a fellebbezési eljárásban. A fellebbezési eljárás keretében ugyanis a Bíróság hatásköre az első fokon megvitatott jogalapok és érvek tekintetében hozott jogi döntés értékelésére korlátozódik (2025. február 27‑iOA kontra Parlament ítélet, C‑32/24 P, EU:C:2025:118, 22. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
178
E körülmények között a második jogalap kilencedik részét mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
– A második jogalap tizedik részéről
179
A második jogalap tizedik részével a fellebbező azt rója fel a Törvényszéknek, hogy az elferdített egyes tényelemeket és bizonyítékokat.
180
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állítólagos elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése. Az ilyen elferdítés feltételezi, hogy a Törvényszék nyilvánvalóan túllépte a bizonyítékok észszerű értékelésének korlátait. E tekintetben nem elegendő azt bemutatni, hogy valamely dokumentum másként is értelmezhető, mint ahogyan azt a Törvényszék értelmezte. A fellebbező feladata, hogy e célból pontosan megjelölje azokat a bizonyítékokat, amelyeket a Törvényszék állítólagosan elferdített, és bizonyítsa azokat az elemzési hibákat, amelyek megítélése szerint ehhez az elferdítéshez vezettek (2025. március 27‑iXH kontra Bizottság ítélet, C‑91/23 P, EU:C:2025:219, 28. és 49. pont).
181
Márpedig a fellebbezőnek a jelen ítélet 113–117. pontjában kifejtett érvelése e követelményekre tekintettel nem elégséges az állítólagos elferdítések bizonyításához.
182
A második jogalap első részét tehát mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
– A második jogalap tizenegyedik részéről
183
A második jogalap tizenegyedik részével a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék a jelen ítélet 118–122. pontjában kifejtett okokból tévesen értékelte a magánéletnek a Charta 7. cikkében és az EJEE 8. cikkében biztosított védelmét, valamint a személyes adatoknak a Charta 8. cikkében biztosított védelmét.
184
E tekintetben meg kell állapítani, hogy ami a fellebbezőnek a megtámadott ítélet 143. pontjára vonatkozó állításait illeti, azok téves előfeltevésen alapulnak, mivel a megtámadott ítélet e pontjában a Törvényszék megállapította, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata szerint a „magánélet” tág fogalom, és semmilyen elvi ok nem teszi lehetővé a szakmai vagy kereskedelmi tevékenységeknek ezen, az EJEE 8. cikke értelmében vett fogalomból való kizárását.
185
Ki kell emelni ugyanis, hogy a megtámadott ítélet 145. pontjában a Törvényszék emlékeztetett arra, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága 2018. február 22‑i Libert kontra Franciaország (CE:ECHR:2018:0222JUD000058813, 24. és 25. §) ítéletből eredő ítélkezési gyakorlata szerint ahhoz, hogy meg lehessen állapítani, hogy a munkahelyről küldött e‑mailek a Charta 7. és 8. cikkének hatálya alá tartoznak, azoknak nem szakmai adatokat, vagyis olyan adatokat kell tartalmazniuk, amelyek a szóban forgó személy magánéletének körébe tartoznak.
186
Ennélfogva, a fellebbező állításával ellentétben, a Törvényszék ezen ítélkezési gyakorlat felidézésével és alkalmazásával nem tekintette meghatározó szempontnak a szakmai kontextust.
187
Ami a fellebbező azon állítását illeti, amely szerint annak, a Törvényszék által a megtámadott ítélet 147. pontjában tett megállapításnak, miszerint a betegszabadság kérdését a szóban forgó e‑mailek csak szakmai kontextusban és homályosan érintették, ellentmondanak a megtámadott ítélet 6., 11., 12. és 15. pontjában foglaltak, meg kell állapítani, hogy az a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapul. Amikor ugyanis a megtámadott ítélet 147. pontjában a Törvényszék arra a körülményre hivatkozott, hogy a fellebbező betegszabadságát szakmai kontextusban és homályosan érintették, ez egyrészt a C egység vezetője és az A egység titkára, másrészt pedig a fellebbező közötti elektronikus levélváltásokra vonatkozik.
188
Márpedig csak a megtámadott ítélet 6. és 11. pontja említi ezen e‑maileket. Ezenkívül e pontokat illetően a fellebbező azok tartalmának összefoglalására vagy az általa azokból levont következmények leírására szorítkozik, anélkül azonban, hogy a szükséges pontossággal kifejtené, hogy az említett pontok mennyiben ellentétesek a megtámadott ítélet 147. pontjával, miáltal ez az állítás elfogadhatatlan.
189
Ami a fellebbező azon állítását illeti, amely szerint a Törvényszék figyelmen kívül hagyta az Emberi Jogok Európai Bíróságának a szerződő államoknak a magánélet védelmével, a magánszférába való beavatkozás törvényességének követelményével, ezen államok e területen fennálló mérlegelési mozgásterével, valamint az e beavatkozással szembeni hatékony jogvédelem követelményével kapcsolatos negatív és pozitív kötelezettségeire vonatkozó ítélkezési gyakorlatát, meg kell állapítani, hogy az ilyen állítás túl homályos, következésképpen azt mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
190
A fellebbező azon érvét illetően, amely szerint a Törvényszék megsértette a Charta 7. és 8. cikkét, amikor a megtámadott ítélet 149. pontjában úgy ítélte meg, hogy a fellebbező „egészséghez való jogát” nem sértették meg, elegendő arra emlékeztetni, hogy e pontban a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az ezen ítélet 99–115. pontjában tett megállapításokra tekintettel a kinevezésre jogosult hatóság nem követett el értékelési hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy a fellebbező a munkavégzésre vonatkozó kötelezettség folytán vagy az irodájának a betegszabadsága alatt történő áthelyezésére vonatkozó kérés folytán őt ért zaklatásra vonatkozóan nem nyújtott be bizonyítékkezdeményt.
191
Márpedig ez az érv valójában a Törvényszék által végzett ténybeli értékelések megkérdőjelezésére irányul, amelyek a Törvényszék által alapul vett bizonyítékok elferdítésének hiányában a fellebbezés szakaszában nem tartoznak a Bíróság felülvizsgálata alá.
192
Következésképpen e jogalapot mint elfogadhatatlant el kell utasítani.
193
Ennélfogva a második jogalap tizenegyedik részét, mint részben megalapozatlant részben elfogadhatatlant, el kell utasítani.
– A második jogalap tizenkettedik részéről
194
A második jogalap tizenkettedik részének keretében a fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet indokolása több ellentmondást tartalmaz.
195
Először is, ezen ítélet 100. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a jelen ítélet 17. és 20. pontjában említett 2020. június 8‑i és 9‑i elektronikus levélváltások nem tartalmaztak semmilyen, a fellebbezőnek címzett, munkavégzésre irányuló kérést, aminek a fellebbező szerint ellentmondanak a Törvényszék által a megtámadott ítélet 7., 9. és 10. pontjában tett megállapítások.
196
Meg kell azonban állapítani, hogy ezen, a megtámadott ítélet 7., 9. és 10. pontjában említett 2020. június 8‑i és 9‑i elektronikus levélváltásokból nem tűnik ki, hogy azok ilyen kérést tartalmaztak volna.
197
Ugyanis, először is, ezen ítélet 7. pontjában a Törvényszék az A egység egyik tagja által a fellebbezőnek és az A egység vezetőjének 2020. június 8‑án küldött e‑mailjéről tesz említést. Márpedig, noha a Törvényszék rámutatott arra, hogy ez az e‑mail, amely a jelen ítélet 13. pontjában említett három ügyre vonatkozott, az ezen ügyek kezelésének következő szakaszait érintő észrevételeket és javaslatokat tartalmazott, e megállapítás nem jelenti azt, hogy az A egység e tagja arra kérte volna a fellebbezőt, hogy amennyiben módjában áll, végezzen munkát. A Törvényszék végeredményben azt állapította meg a megtámadott ítélet 7. pontjában, hogy az A egység vezetője azt válaszolta az említett e‑mailre, hogy a fellebbező szabadságára tekintettel az A egység említett tagja konzultáljon a C egység leendő vezetőjével, hogy megtudja, ez utóbbi a 2020. június 16‑i átszervezés előtt le kívánja‑e zárni a szóban forgó ügyeket, vagy meg kívánja várni, hogy a fellebbező ezen időpont után visszatérjen a tervezett betegszabadságáról.
198
Másodszor, a megtámadott ítélet 9. pontjában a Törvényszék rámutatott, hogy 2020. június 8‑án az A egység titkára e‑mailt küldött a fellebbezőnek arról, hogy az OLAF‑nak a jelen ítélet 14. pontjában említett belső átszervezésének keretében másik irodába kerül. Ebben az e‑mailben megkérdezte a fellebbezőt, hogy mivel 2020. június 22‑ig betegszabadságon lesz, megengedi‑e egy harmadik személynek, hogy előkészítse holmijának ezen időpont előtt az elszállítását. Az ilyen engedélykérés azonban nem tekinthető a fellebbezőhez intézett, munkavégzésre irányuló kérésnek.
199
Harmadszor, a megtámadott ítélet 10. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy 2020. június 9‑én a C egység vezetője válaszolt az ezen ítélet 7. pontjában említett e‑mailekre, jelezve, hogy a körülményekre tekintettel nagyon nehéznek tűnik számára a szóban forgó ügyek 2020. június 16. előtti lezárása. Márpedig meg kell állapítani, hogy ez a kijelentés ugyancsak nem jelentheti azt, hogy fellebbezőnek címzett, munkavégzésre irányuló kérésről lenne szó.
200
Másodszor, ami a megtámadott ítélet 101. és 14. pontja közötti állítólagos ellentmondást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ezen első pontban a Törvényszék a megtámadott ítélet 14. pontjában említett 2020. július 1‑jei e‑mailek tekintetében foglalt állást, amelyekben a C egység vezetője az E. üggyel kapcsolatos kérdéseket tett fel a fellebbezőnek. E tekintetben a Törvényszék hangsúlyozta, hogy kétségtelen, hogy e levélváltások a fellebbező által készített jelentés elemzése céljából az ezen ügyre vonatkozó információkérésből álltak, de a C egység vezetője azt is pontosította, hogy a fellebbezőtől csak a betegszabadságról való visszatérését követően vár választ.
201
Márpedig a Törvényszék e megfontolásai egyáltalán nem mondanak ellent a megtámadott ítélet 14. pontjában tett azon megállapításnak, amely szerint egyrészt 2020. július 1‑jén a C egység vezetője két e‑mailt küldött a fellebbezőnek, amelyekben kérdéseket intézett hozzá az E. üggyel kapcsolatban, másrészt pedig a fellebbező arra július 6‑án válaszolt.
202
Harmadszor a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék által a megtámadott ítélet 102. pontjában tett azon megállapítás, amely szerint a fellebbezőnek címzett e-mailek, köztük a videokonferenciára való meghívás, udvarias hangneműek voltak, ellentmond az ezen ítélet 11. és 12. pontjában kifejtett tényeknek.
203
Ezen érv ugyanis a megtámadott ítélet 102. pontjának téves olvasatán alapul.
204
E 102. pontban a Törvényszék megállapította, hogy a C egység vezetője és a fellebbező közötti, a megtámadott ítélet 100. és 101. pontjában említett valamennyi e‑mail hangneme tiszteletteli volt.
205
Márpedig egyrészt nem állapítható meg ellentmondás e megállapítás és a megtámadott ítélet 11. és 12. pontjában tett megállapítás között. Míg ugyanis a megtámadott ítélet 100. és 101. pontjában említett e‑mailek 2020. június 8‑án és 9‑én, valamint 2020. július 1‑jén keltek, az ezen ítélet 11. és 12. pontjában említett e‑mailek 2020. június 23‑i keltezésűek.
206
Másrészt, még úgy tekintve is, hogy a fellebbező valójában az említett ítélet 100. és 101. pontjában említett e‑mailek Törvényszék általi értelmezését kívánja vitatni, és az ugyanezen ítélet 11. és 12. pontjában szereplő e‑mailekre hivatkozik, ezt az érvet el kell utasítani, mivel – amint arra a jelen ítélet 160. pontja már emlékeztetett – a fellebbezés tárgyában eljáró Bíróságnak nem feladata, hogy a bizonyítékok Törvényszék általi értékelését a sajátjával helyettesítse.
207
Ami a fellebbező azon érvét illeti, amely szerint a megtámadott ítélet 103. pontjában tett kijelentés, miszerint e fellebbezőnek a szóban forgó munkát csak a betegszabadságáról való visszatérést követően kellett elvégeznie, ellentmond a Törvényszék által ezen ítélet 16. és 17. pontjában tett megállapításokkal, ezzel az érvvel a fellebbező valójában nem a megtámadott ítélet 103. pontjára, hanem 104. pontjára hivatkozik, mivel a Törvényszék ez utóbbi pontban állapította meg, hogy a 2020. augusztus 26‑i és 31‑i e‑maileket illetően a C egység vezetője gondot fordított annak pontosítására, hogy az általa kért munka elvégzése csak a fellebbező betegszabadságának végén szükséges.
208
Márpedig a Törvényszék e megállapítása nem mond ellent a megtámadott ítélet 16. és 17. pontjának.
209
Kétségtelen, hogy a megtámadott ítélet 16. pontjában a Törvényszék rámutatott arra, hogy a C egység vezetője arra kérte a fellebbezőt, hogy hagyja jóvá az E. ügyben készült új végleges jelentés tervezetének tartalmát, és megkérdezte, hogy el tud‑e végezni bizonyos ellenőrzéseket az Európai Szabadalmi Hivatalnál, ami a fellebbezőhöz intézett, munkavégzésre irányuló kérésnek minősül. Mindazonáltal a megtámadott ítélet e pontjában a Törvényszék azt is megállapította, hogy ezen egységvezető a fellebbezőnek címzett második e‑mailben pontosította, hogy a 2020. augusztus 26‑i e‑mailt, amely jóváhagyás céljából egy ügyben új végleges jelentéstervezetet tartalmazott, azért küldték meg neki, hogy a betegszabadságról való visszatérésekor foglalkozzon azzal. Márpedig a megtámadott ítélet 104. pontjában a Törvényszék általános jelleggel említette a 2020. augusztus 26‑i és 31‑i e‑maileket, anélkül hogy azt állította volna, hogy ezt a pontosítást a feladó a 2020. augusztus 26‑i első e‑mailben tette meg.
210
A megtámadott ítélet 17. pontjában, noha a Törvényszék rámutatott arra, hogy a C egység vezetője a 2020. augusztus 31‑i első e‑mailben jelezte, hogy számít a fellebbezőre annak érdekében, hogy a szabadságáról való visszatérésekor több ügyet lezárjon, és noha ugyanazon a napon két másik e‑mailt is küldött neki, amelyek az egyik ügyben módosított végleges jelentéstervezetet, a másik ügyben pedig egy új végleges jelentést tartalmaztak, ezen egységvezető pontosította, hogy a fellebbezőnek azokkal kizárólag a betegszabadságáról való visszatérésekor kell foglalkoznia.
211
Negyedszer, a fellebbező szerint a Törvényszék által a megtámadott ítélet 105. pontjában tett azon megállapítás, amely szerint a C egység vezetőjének nem volt tudomása a betegszabadságának egymást követő meghosszabbításáról, ellentmond ezen ítélet 6., 11., 13., 16. és 18. pontjának.
212
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 6. pontja a fellebbező által az A egység tagjainak 2020. június 2‑án küldött e‑mailre vonatkozik, anélkül hogy e pont utalna arra, hogy a C egység vezetője tudomással bírt a fellebbező betegszabadságáról.
213
Márpedig a megtámadott ítélet 11. pontjában a Törvényszék azt sem állapította meg, hogy a C egység vezetőjének tudomása volt e szabadság meghosszabbításáról. Éppen ellenkezőleg, ez a pont arra utal, hogy e tisztviselőt a fellebbező csak annak e‑mailjére válaszul tájékoztatta arról, hogy még mindig betegszabadságon van.
214
Ami a megtámadott ítélet 13. pontját illeti, az annak megállapítására szorítkozik, hogy az A egység titkára 2020. június 30‑án újabb e‑mailt küldött a fellebbezőnek, hogy megkérdezze tőle, döntött‑e az irodája áthelyezését illetően.
215
A megtámadott ítélet 16. pontjában a Törvényszék rámutatott, hogy a C egység vezetőjének 2020. augusztus 26‑i e‑mailjére válaszul a fellebbező tájékoztatta őt a betegszabadságának meghosszabbításáról.
216
A megtámadott ítélet 18. pontjában a Törvényszék egyszerűen rámutatott, hogy 2020. szeptember 6‑án a fellebbező azt válaszolta a C egység vezetőjének 2020. augusztus 31‑i e‑mailjére, hogy betegszabadságát meghosszabbították, és hogy a szóban forgó ügyeket a beavatkozása nélkül le lehet zárni.
217
Ötödször, a fellebbező azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 147. pontjában tett azon megállapításnak, amely szerint a fellebbező és a C egység vezetője, valamint az A egység titkára között váltott e‑mailekben nem szerepelt a betegszabadságáról való visszatérés konkrét időpontja, ellentmond ezen ítélet 18. pontjának tartalma.
218
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a megtámadott ítélet 18. pontjában a Törvényszék megállapította, hogy 2020. szeptember 6‑án a fellebbező a C egység vezetőjének 2020. augusztus 31‑i e‑mailjére azt válaszolta, hogy betegszabadságát meghosszabbították, és hogy a szóban forgó ügyeket a beavatkozása nélkül le lehet zárni.
219
Ebből ugyanakkor nem tűnik ki, hogy a Törvényszék azt állapította volna meg, hogy a fellebbező betegszabadságáról való visszatérésének megvolt a pontos időpontja.
220
Mivel a fellebbező által annak alátámasztására felhozott különböző érvek egyike sem tűnik megalapozottnak, hogy a Törvényszék ellentmondásosan indokolta volna ítéletét, a második jogalap tizenkettedik részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
221
Ennélfogva a második jogalapot részben mint elfogadhatatlant, részben pedig mint megalapozatlant el kell utasítani.
222
Mivel a Bíróság a fellebbezés alátámasztására felhozott valamennyi jogalapot elutasította, a fellebbezést teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
223
A Bíróság eljárási szabályzata 138. cikkének (1) bekezdése alapján, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.
224
A fellebbezőt, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a saját költségein felül a Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A Bíróság a fellebbezést elutasítja.
2)
XH a saját költségein felül viseli az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket is.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.