62010CC0184_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelem folytán a Bíróságnak újfent alkalma nyílik a vezetői engedélyekről szóló, 1991. július 29‑i 91/439/EGK tanácsi irányelv(2) rendelkezéseinek értelmezésére.
2. A 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerint a tagállamok az általuk kiállított vezetői engedélyeket kölcsönösen elismerik. Ezen engedélyek kiállítása során több feltételnek kell eleget tenni. Többek között az említett irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja a vezetői engedély megszerzését a kiállítás helye szerinti tagállam területén található szokásos tartózkodási hely fennállásához köti.
3. A Bayerischer Verwaltungsgerichtshof (Németország) ezért arra szeretne választ kapni, hogy valamely tagállam megtagadhatja‑e a valamely más tagállam által kiállított vezetői engedély elismerését, amennyiben ezen engedélyből megállapítható, hogy azt a tartózkodási helyre vonatkozó feltétel megsértésével állították ki.
4. E kérdés valójában a Bíróság által a Wiedemann és Funk egyesített ügyekben(3) 2008. június 26‑án hozott ítéletben valamint a Zerche és társai egyesített ügyekben(4) hozott ítéletben kialakított ítélkezési gyakorlathoz vezet el, amelynek alapján a fogadó tagállam megtagadhatja egy másik tagállam által később kiállított vezetői engedélyből eredő járművezetési jognak a saját területén való elismerését, ha magában az engedélyben feltüntetett adatok vagy a kiállító tagállamtól származó egyéb vitathatatlan információk alapján megállapítást nyer, hogy az említett engedély kiállításakor az engedély jogosultja, akinek korábbi vezetői engedélyét az első tagállam területén visszavonták, nem rendelkezett szokásos tartózkodási hellyel a kiállító tagállam területén.
5. Az alapeljárás különlegessége abban áll, hogy az említett ítéletek alapjául szolgáló, a Bíróság elé terjesztett ügyekkel ellentétben M. Grasser, aki német állampolgár, és akitől a német hatóságok megtagadták a cseh hatóságok által kiállított vezetői engedély elismerését, soha nem rendelkezett német vezetői engedéllyel, és soha nem vonatkozott rá korábbi vezetői engedély visszavonására irányuló intézkedés. Következésképpen az a kérdés merül fel, hogy a Wiedemann és Funk egyesített ügyekben, valamint a Zerche és társai egyesített ügyekben kialakított ítélkezési gyakorlat alkalmazható‑e M. Grasser esetében.
6. A jelen indítványban annak kimondását javaslom a Bíróságnak, hogy a 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését és 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha valamely tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított vezetői engedélyből eredő járművezetési jognak a saját területén való elismerését, ha az abban feltüntetett adatok vagy a kiállító tagállamtól származó egyéb vitathatatlan információk alapján megállapítást nyer, hogy az említett engedély kiállításakor az engedély jogosultja nem rendelkezett szokásos tartózkodási hellyel a kiállító tagállam területén.
I – A jogi háttér
A – Az uniós szabályozás
7. A személyeknek az Európai Közösség területén való szabad mozgásának vagy a vezetői engedély megszerzésének helyétől eltérő tagállamban való letelepedésének megkönnyítése érdekében a 91/439 irányelv bevezette a vezetői engedélyek kölcsönös elismerésének elvét.(5)
8. Az engedély kiállításához szükséges minimumkövetelmények ezen irányelvben való rögzítésének célja emellett a közúti közlekedésbiztonság javítása az Európai Unió területén.(6)
9. Különösen az említett irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja a következőképpen rendelkezik:
„(1) Vezetői engedélyt ezenkívül csak azoknak a kérelmezőknek adhatnak ki:
[…]
b) akiknek szokásos tartózkodási helye annak a tagállamnak a területén található, amelyik a vezetői engedélyt kiadja, vagy aki bizonyítani tudja, hogy tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot [helyesen: vagy aki bizonyítani tudja, hogy tanulmányi jogviszonya a vezetői engedélyt kiállító tagállamban legalább hat hónap időtartamú[(7) ]”.
10. A 91/439 irányelv 7. cikkének (5) bekezdése szerint senki nem rendelkezhet több mint egy vezetői engedéllyel.
11. Az irányelv 8. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a szokásos tartózkodási hely szerinti tagállam a vezetés jogának korlátozására, felfüggesztésére, valamint visszavonására vagy megszüntetésére vonatkozó nemzeti rendelkezéseit alkalmazhatja egy másik tagállam által kiállított vezetői engedély jogosultjára.
12. Az említett irányelv 8. cikke (4) bekezdésének első albekezdése értelmében egy tagállam megtagadhatja egy másik tagállam által olyan személy részére kiállított vezetői engedély érvényességének elismerését is, akivel szemben az előbbi állam területén a fent említett egyik intézkedést alkalmazták.
B – A nemzeti szabályozás
13. A személyek közúti közlekedésben való részvételének engedélyezéséről szóló rendelet (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr; a továbbiakban: FeV) 2009. január 7‑i változata 28. §‑ának (1) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy azon személyek, akik az Európai Unióból vagy Európai Gazdasági Térségből (EGT) származó érvényes vezetői engedéllyel rendelkeznek, és szokásos tartózkodási helyük a FeV 7. §‑a (1) vagy (2) bekezdése értelmében a Németországi Szövetségi Köztársaságban van, jogosultak – a (2)–(4) bekezdésben foglalt korlátozásokra is figyelemmel – az engedélyben feltüntetett jogosultság keretein belül belföldön gépjárművet vezetni.
14. A FeV 28. §‑a. (4) bekezdés első albekezdésének 2. és 3. pontjában szerepel, hogy e járművezetési jogosultság két esetben nem vonatkozik az uniós vagy az EGT területére vonatkozó vezetői engedéllyel rendelkező személyekre. Egyrészről a jogosultság nem alkalmazható, amikor vezetői engedély tanúsága szerint vagy a kiállító tagállamtól származó vitathatatlan információk szerint a jogosult szokásos tartózkodási helye a kiállítás időpontjában Németország területén volt, kivéve, ha az említett engedélyt legalább hat hónapos, tanulmányi vagy felsőoktatási célú tartózkodás ideje alatt szerezték. Másrészről az EU vagy EGT vezetői engedély jogosultja nem vezethet Németország területén, ha a vezetői engedélyét ebben az országban bíróság ideiglenesen vagy jogerősen, vagy közigazgatási hatóság azonnal végrehajthatóan vagy jogerősen bevonta, illetve ha a vezetői engedély megadását jogerősen megtagadták, vagy azt csak azért nem vonták vissza, mert időközben lemondott róla.
II – Az alapeljárás tényállása és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
15. M. Grasser az alapeljárás felperese német állampolgár, lakóhelye Viereth-Trunstadt (Németország). Soha nem rendelkezett német vezetői engedéllyel.
16. A felperes 2006. május 31‑én szerezte meg a Plzeň (Cseh Köztársaság) település önkormányzata által kiállított vezetői engedélyt. E vezetői engedélyen lakóhelyként Viereth-Trunstadt város szerepel.
17. A vezetői engedély kiadására hatáskörrel rendelkező német hatóság 2009. április 3‑i levelében felszólította a M. Grassert cseh vezetői engedélyének benyújtására annak érdekében, hogy abba a németországi járművezetési jogosultság hiányát bejegyezzék, azzal az indokkal, hogy a kiállítás során nem tartották tiszteletben a tartózkodási helyre vonatkozó követelményt. Az említett hatóság ezenkívül meghallgatta a felperest a járművezetési jogosultság megszűnéséről szóló határozat meghozatala céljából.
18. M. Grasser, aki vitatta az említett hatóság határozatát, azt kérte az utóbbitól, hogy adjon számára jogosultságot cseh vezetői engedélyének Németország területén történő használatára, mivel soha korábban nem követett el közúti közlekedési szabálysértést. Másodlagosan azt kérte, hogy állítsanak ki részére német vezetői engedélyt. A hatáskörrel rendelkező német hatóság mindkét fenti kérelmet elutasította.
19. 2009. június 3‑i határozatával e hatóság megtiltotta M. Grasser részére a cseh vezetői engedély Németország területén való használatát, és kötelezte a felperest az említett vezetői engedély benyújtására annak érdekében, hogy abba a járművezetési jogosultság hiányát bejegyezzék. A benyújtás elmulasztása esetére a vezetői engedély bevonását helyezte kilátásba.
20. E határozat hatályon kívül helyezése iránt a felperes 2009. július 1‑jén keresetet terjesztett elő a Verwaltungsgericht Bayreuth (bayreuthi közigazgatási bíróság) előtt. Az utóbbi bíróság 2009. szeptember 22‑i határozatával helyt adott M. Grasser kérelmének, és hatályon kívül helyezte az említett határozatot. A Verwaltungsgericht Bayreuth kimondta, hogy a tartózkodási hely elvének megsértése önmagában nem minősülhet olyan oknak, amely alapján a járművezetési jog Németország területén történő gyakorlásának elismerése megtagadható. E bíróság szerint ehhez ráadásul az is szükséges lett volna, hogy a felperessel szemben a vezetői engedélye visszavonására, felfüggesztésére, megszüntetésére vagy korlátozására irányuló intézkedést alkalmazzanak.
21. A Freistaat Bayern, az alapeljárás alperese fellebbezést nyújtott be a Verwaltungsgericht Bayreuth által hozott határozat ellen a Bayerischer Verwaltungsgerichtshof előtt, amely az eljárás felfüggesztéséről határozott, és a következő kérdést terjesztette előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé:
„Akként értelmezendő‑e a 91/439[...] irányelv 1. cikkének (2) bekezdése, valamint 8. cikkének (2) és (4) bekezdése, hogy a fogadó tagállam anélkül jogosult egy másik tagállamban kiállított vezetői engedély elismerésének megtagadására, amennyiben az ezen engedélyben szereplő adatok alapján ezen irányelv 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértése állapítható meg, hogy a fogadó tagállam előzőleg a 91/439[…] irányelv 8. cikkének (2) bekezdése szerinti intézkedést alkalmazott volna az engedély jogosultjával szemben?”
III – Elemzés
22. Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra kíván választ kapni, hogy valamely tagállam jogosult‑e egy másik tagállamban kiállított vezetői engedély elismerésének megtagadására, amennyiben az ezen engedélyben szereplő adatok alapján megállapítható a lakóhelyre vonatkozó feltétel megsértése, viszont az első tagállam területén soha nem alkalmaztak engedély visszavonására irányuló intézkedést az engedély jogosultjával szemben.
23. Először is emlékeztetek arra, hogy a 91/439 irányelv két célt követ, ami egyrészről azon személyek mozgásának megkönnyítése, akik a vezetői engedély megszerzésére irányuló vizsga teljesítésének helyétől eltérő tagállamban telepednek le, másrészről pedig a közúti közlekedésbiztonság javítása(8) .
24. E célok elválaszthatatlanok egymástól. A személyek szabad mozgásának elve ugyanis feltételezi, hogy az biztonságban gyakorolható.
25. A közúti biztonság területén tehát – a fenti követelményeknek való megfelelés érdekében – az uniós jogalkotó szükségesnek ítélte olyan minimumkövetelmények létrehozását, amelyek mellett a vezetői engedélyek kibocsáthatók.(9)
26. Többek között a 91/439 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja a vezetői engedély kiállítását fizikai és egészségügyi alkalmassági vizsgálatnak való megfeleléstől, valamint elméleti vizsga teljesítésétől, továbbá a kiállítás helye szerinti tagállam területén elhelyezkedő szokásos tartózkodási hely fennállásától teszi függővé.
27. Ily módon a fenti minimumkövetelmények alapján kiállított vezetői engedélyek az említett irányelv 1. cikke (2) bejkezdésének megfelelően a kölcsönös elismerés elvének alkalmazására jogosítanak.
28. Azon minimumkövetelmények közül, amelyek mellett a vezetői engedély kiállítható, a kiállító tagállam területén fennálló szokásos tartózkodási helyhez kapcsolódó feltétel különleges szerepet játszik az uniós jogalkotó által létrehozott rendszerben, ahogyan azt a Bíróság ítélkezési gyakorlatában megállapította.
29. A fent hivatkozott Wiedemann és Funk egyesített ügyekben, valamint a fent hivatkozott Zerche és társai egyesített ügyekben ugyanis a Bíróság rámutatott, hogy a lakóhelyre vonatkozó feltétel különösen a „vezetőiengedély-turizmus” elleni küzdelmet segíti elő, tekintve hogy a vezetői engedély megadására vonatkozó tagállami jogszabályok terén nincs teljes körű harmonizáció.(10) Egyébiránt e követelmény elengedhetetlen a járművezetésre való alkalmassághoz kapcsolódó feltétel tiszteletben tartásának ellenőrzése során.(11) Az említett feltétel ugyanis olyan előzetes feltétel, amely lehetővé teszi a többi követelmény tiszteletben tartásának a kiállító tagállam által történő ellenőrzését.(12) Ezért rendelkezik a kiállító tagállamot meghatározó lakóhelyre vonatkozó feltétel különös jelentőséggel a 91/439 irányelv által támasztott többi követelményhez képest.(13)
30. A Bíróság tehát a fentiekből azt a következtetést vonta le, hogy a közúti közlekedés biztonságot veszélyeztetheti, ha e feltételt nem tartják tiszteletben.(14)
31. A tárgyaláson M. Grasser ügyvédje előadta, hogy a jelen ügyben sem közvetlenül fenyegető veszély, sem sürgősség nem áll fenn, a fent hivatkozott Wiedemann és Funk egyesített ügyekben hozott ítélet, valamint a fent hivatkozott Zerche és társai egyesített ügyekben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyekkel ellentétben. Rámutatott, hogy az említett ügyekben a vitatott vezetői engedélyek jogosultjai már tanújelét adták veszélyességüknek, mivel a közlekedési szabályok megsértése miatt vezetői engedélyüket korábban már visszavonták. M Grasser azonban nem rendelkezett korábban vezetői engedéllyel, és ezért nem vonatkozott rá korábbi vezetői engedély visszavonását érintő intézkedés. A fenti okból az említett ítélkezési gyakorlat nem alkalmazható.
32. A fenti érv számomra nem tűnik elfogadhatónak. Ezen érv a 91/439 irányelvben szereplő megelőzési célok tagadásához vezet.
33. Mint a fentiekben látható, az uniós jogalkotó felállította a vezetői engedély kiállíthatóságának minimumkövetelményeit a közúti közlekedésbiztonságnak az Unió területén történő biztosítása érdekében. E követelmények az engedélyt megszerezni kívánó valamennyi jelöltre vonatkoznak. A 91/439 irányelv szövege e tekintetben semmilyen különbséget nem tesz a vezetői vizsgát első alkalommal teljesítő jelöltek és azon jelöltek között, akik egy előző engedély visszavonását követően kérnek új engedélyt.
34. Az indok egyértelmű, a vezető veszélyességét jóval a vezetői engedély kiállítása előtt kell megítélni. Értelmetlen lenne megvárni, hogy a vezető balesetet okozzon ahhoz, hogy megállapítsák a veszélyességét, és alkalmazzák a vezetői engedély megújítása iránti kérelem esetén szükséges intézkedéseket. Ahogyan arra az alapeljárás alperes a tárgyaláson rámutatott, a közúti közlekedésbiztonsági szempontok nem kizárólag a már korábban balesetet okozó személyre, hanem a vezetői engedélyt szerezni kívánó valamennyi jelöltre vonatkoznak.
35. Ezek tehát a 91/439 irányelv 7. cikke (1) bekezdése a) és b) pontjának megfelelően ugyanazon minimumkövetelmények, mint amelyeket akkor kell tiszteletben tartani, amikor a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság első vezetői engedélyt állít ki.
36. Ugyanakkor emlékeztetek arra, hogy a tartózkodási hely követelménye itt alapvető szerepet játszik. Ha e követelményt nem tartják tiszteletben, lehetetlenné – vagy mindenesetre rendkívül nehézzé – válik a vezetői engedélyt kiállító nemzeti hatóság számára az irányelv által előírt bizonyos követelmények ellenőrzése. Az első közülük a vezetői engedély egységessége. Az említett irányelv 7. cikkének (5) bekezdése ugyanis előírja, hogy senki nem rendelkezhet több mint egy vezetői engedéllyel.(15) Minthogy nem léteznek még uniós szinten központosított adatállományok a vezetői engedélyek vonatkozásában, ki lehetne a vezetői engedély jelöltjének szokásos tartózkodási helye szerinti nemzeti hatóságoknál alkalmasabb annak ellenőrzésére, hogy e jelölt rendelkezik‑e más vezetői engedéllyel?
37. Ugyanez érvényes az egyéb alapvető információk vonatkozásában is, például a bűnügyi nyilvántartásnak az arról való megbizonyosodás érdekében történő ellenőrzését illetően, hogy esetleges korábbi események nem akadályozzák a vezetői engedély kiállítását.
38. Ezért elengedhetetlen a tartózkodási hely követelményének tiszteletben tartása, amely lehetővé teszi a jelölt vonatkozásában a 91/439 irányelv által előírt többi minimumkövetelmény tiszteletben tartásának ellenőrzését.
39. E tartózkodási helyre vonatkozó követelmény semmibevétele tehát abban az esetben, ha a jelölt először teljesít vezetői vizsgát, azzal a következménnyel jár, hogy az uniós jogalkotó által létrehozott rendszert a közúthasználók biztonságának kárára rombolja.
40. Azt is hozzáteszem, hogy a tárgyaláson az Európai Bizottság és azt követően M. Grasser ügyvédje említették azon körülményt, hogy az M. Grasser vezetői engedélyében szereplő, tartózkodási helyre vonatkozó adat egyszerű elírás lehet, hogy a kiállító tagállam tévedhetett a németországi tartózkodási hely feltüntetésekor, ezért azt nem kell figyelembe venni, és ezen engedélyt érvényesnek kell elismerni. Álláspontom szerint ezen érv nem fogadható el.
41. Amennyiben az ilyen érvelés elfogadható lenne, a kiállító tagállam által szolgáltatott valamennyi olyan információ, amely valamely hivatalos iraton – a jelen esetben a vezetői engedélyen – szerepel, megkérdőjelezhető lenne. Ahogyan a Bíróság kimondta, a vezetői engedélyen szereplő adatok a kiállító tagállam hatóságaitól származó vitathatatlan információk.(16)
42. Következésképpen úgy vélem, hogy amennyiben a vezetői engedélyben magában szereplő adatok vagy a kiállító tagállamtól származó egyéb vitathatatlan információk alapján megállapítható, hogy a 91/439 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt, tartózkodási helyre vonatkozó követelmény ezen engedély kiállítása során nem teljesült, a fogadó tagállam megtagadhatja az említett engedélyből eredő járművezetési jog elismerését.
43. Ezzel szemben felhozható azon érv, amely szerint az ilyen megoldás lerombolhatja a tagállamok közötti – a kölcsönös elismerés elve által kimondott – kölcsönös bizalmat.
44. A vezetői engedélyek kölcsönös elismerésének elve azonban csak akkor teljesedhet ki, ha a vezetői engedélyek kiállításának – a harmonizáció céljával elfogadott irányelvben felállított – minimumkövetelményeit valamennyi tagállam teljesíti, és tiszteletben tartja. Ez az említett elv legbelsőbb lényege. A tagállamok kölcsönösen bizalmat tanúsítanak egymás iránt, és kölcsönösen elismerik a hatóságaik által kiállított vezetői engedélyeket, mivel az uniós jogalkotó olyan rendelkezést vezetett be, amely lehetővé teszi annak biztosítását, hogy valamennyi tagállam rendelkezzen egy minimum követelményszinttel ezen engedélyek kiállítása vonatkozásában.
45. Következésképpen attól kezdve, hogy a minimumkövetelmény e szintjét nem tartják tiszteletben, a kölcsönös elismerés elvét nem lehet a szokásos módon alkalmazni.
46. Egyébiránt hozzáteszem, hogy annak elismerése, hogy az olyan vezetői engedélyt mint amellyel M. Grasser rendelkezik, a fogadó tagállamnak még abban az esetben is el kell ismernie, ha a tartózkodási helyre vonatkozó feltételt nem tartották tiszteletben, azzal a hatással járna, hogy ösztönözné a „vezetőiengedély-turizmust”. Jóllehet ugyanis a 91/439 irányelv kétségkívül előírja a járművezetésre való alkalmasság minimumkövetelményeit, a tagállamok szabadon vezethetnek be az említett irányelvben szereplőknél szigorúbb normákat.(17) Az ilyen tagállami illetőségű személy számára tehát kedvezőbbé válik a vizsgának valamely kevésbé szigorú szabályokat alkalmazó tagállamban történő teljesítése.
47. A 91/439 irányelvnek nem az a célja, hogy az uniós polgárnak a vezetői engedélyek vonatkozásában forum shoppingot kínáljon, hanem annak lehetővé tétele a vezetői engedéllyel rendelkező személy számára, hogy az említett engedélyt kiállító tagállamtól eltérő tagállamban letelepedjen, anélkül hogy bármilyen vezetői vizsgát teljesítenie kellene vagy ezen engedélyt le kellene cserélnie.
48. Úgy tűnik számomra, hogy a jelen ügyben kölcsönös elismerés elvének funkcióját kiforgatták a szigorúbb nemzeti szabályok megkerülése érdekében.
49. Következésképpen a fenti indokok összessége alapján az az álláspontom, hogy a 91/439 irányelv 1. cikkének (2) bekezdését és 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha valamely tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított vezetői engedélyből eredő járművezetési jognak a saját területén való elismerését, ha az abban feltüntetett adatok vagy a kiállító tagállamtól származó egyéb vitathatatlan információk alapján megállapítást nyer, hogy az említett engedély kiállításakor az engedély jogosultja nem rendelkezett szokásos tartózkodási hellyel a kiállító tagállam területén.
IV – Végkövetkeztetések
50. Mindezek alapján azt javaslom, hogy a Bíróság a Bayerischer Verwaltungsgerichtshof által előterjesztett kérdést a következőképpen válaszolja meg:
„A vezetői engedélyekről szóló, 1991. július 29‑i 91/439/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének (2) bekezdését és 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha valamely tagállam megtagadja egy másik tagállam által kiállított vezetői engedélyből eredő járművezetési jognak a saját területén való elismerését, ha az abban feltüntetett adatok vagy a kiállító tagállamtól származó egyéb vitathatatlan információk alapján megállapítást nyer, hogy az említett engedély kiállításakor az engedély jogosultja nem rendelkezett szokásos tartózkodási hellyel a kiállító tagállam területén.”
(1) .
(2)  –	HL L 237., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 317. o.
(3)  –	C‑329/06. és C‑343/06. sz. egyesített ügyek (EBHT 2008., I‑4635. o.).
(4)  –	C‑334/06–C‑336/06. sz. egyesített ügyek (EBHT 2008., I‑4691. o.).
(5)  –	Lásd az említett irányelv 1. cikkét.
(6)
Lásd ugyanazon irányelv negyedik preambulumbekezdését.
(7)  – A 91/439 irányelv 9. cikkének első bekezdése szerint a szokásos tartózkodási hely az a hely, ahol az adott személy általában él, vagyis ahol egy naptári évben legalább 185 napot tölt. Amennyiben az engedély jogosultja e tagállamban tanulmányi jogviszonnyal rendelkezik, bizonyítania kell, hogy legalább 6 hónapja tartózkodik az említett államban.
(8)  –	Lásd az említett irányelv első preambulumbekezdését.
(9)  –	Lásd az említett irányelv negyedik preambulumbekezdését.
(10)  –	A fent hivatkozott Wiedemann és Fun k egyesített ügyekben hozott ítélet 69. pontja, valamint a fent hivatkozott Zerche és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 66. pontja.
(11)  –	Uo.
(12)  –	A fent hivatkozott Wiedemann és Funk egyesített ügyekben hozott ítélet 70. pontja, valamint a fent hivatkozott Zerche és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 67. pontja.
(13)  –	Uo.
(14)  –	A fent hivatkozott Wiedemann és Funk egyesített ügyekben hozott ítélet 71. pontja, valamint a fent hivatkozott Zerche és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 68. pontja.
(15)  –	Lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Wiedemann és Funk egyesített ügyekben hozott ítélet 70. pontját, valamint a fent hivatkozott Zerche és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 67. pontját.
(16)  –	Lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Wiedemann és Funk egyesített ügyekben hozott ítélet 72. pontját, valamint a fent hivatkozott Zerche és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 69. pontját. Lásd még a C‑445/08. sz. Wierer‑ügyben 2009. július 9‑én hozott végzés 51. pontját.
(17)  –	Lásd az említett irányelv III. mellékletének 5. pontját.