62003CC0037_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Jelen ügy tárgya a BioID AG társaság(2) által az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága (második tanács) T‑91/01. sz., BioID kontra OHIM ügyben 2002. december 5-én hozott ítélete(3) ellen benyújtott fellebbezés, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM)(4) második fellebbezési tanácsának az R 538/1999‑2. sz. ügyben 2001. február 20-án hozott azon határozata(5) ellen irányuló keresetet, amely megtagadta az alább látható ábrás védjegy közösségi védjegyként történő lajstromozását.
>image>1
2. A fellebbezés keretében felmerült kérdések elsősorban azokra a szempontokra vonatkoznak, amelyeket figyelembe kell venni annak megítélése végett, hogy – mint a jelen esetben – valamely szó és ábrás elemekből álló megjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, és ezért annak védjegyként történő lajstromozását el kell utasítani a 40/94/EK tanácsi rendelet(6) 7. cikke (1) bekezdésnek b) pontja alkalmazásával.
I – Jogi háttér
3. A rendelet 4. cikke szerint közösségi védjegyoltalom tárgya lehet minden grafikailag ábrázolható megjelölés, így különösen szó ‑ beleértve a személyneveket ‑, ábra, kép, alakzat, betű, szám, az áru vagy a csomagolás formája, ha e megjelölés alkalmas arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól.
4. A rendelet 7. cikke a lajstromozás feltétlen kizáró okaira vonatkozik. Így rendelkezik:
„(1) A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
a) nem felel meg a 4. cikkben meghatározott követelményeknek;
b) nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c) kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;
d) kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket az általános nyelvhasználatban, illetve a tisztességes üzleti gyakorlatban állandóan és szokásosan alkalmaznak;
[…]
(2) Az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak a Közösség egy részében áll fenn.
(3) Az (1) bekezdés b), c) és d) albekezdése alapján a megjelölés nincs kizárva a védjegyoltalomból, ha az árujegyzékben szereplő áruk, illetve szolgáltatások tekintetében használata révén megszerezte a megkülönböztető képességet.”
II – A jogvita előzményei
5. 1998. július 8-án a fellebbező védjegybejelentést nyújtott be az OHIM-hoz a fenti megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozására vonatkozóan.
6. A megjelölés lajstromozását a Nizzai Megállapodás(7) különböző osztályaiba tartozó termékek és szolgáltatások vonatkozásában kérték, ezen belül a hozzáférési jogosultságnak az élőlények egyes biometrikus jegyein alapuló ellenőrzésére szolgáló szoftverekre, számítástechnikai anyagokra és más készülékekre, valamint az ilyen azonosító rendszerekkel kapcsolatos távközlési szolgáltatásokra vonatkozóan.(8)
7. 1999. június 25-i határozatával az elbíráló a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján azzal az indokolással utasította el a bejelentést, hogy a kérdéses megjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
8. Az OHIM második fellebbezési tanácsa ugyanezen kizáró ok alapján utasította el a fellebbező által benyújtott fellebbezést. Ezt a megállapítást a „bio” szó német és angol meghatározására, valamint az „ID” rövidítés online távközlési és informatikai szótárakban szerepelő meghatározására alapozta. Arra a következtetésre jutott ezekből a meghatározásokból, hogy a „BioID” betűszó a „biometric identification” (biometrikus azonosítás) szavak rövidítését alkotja, és így a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások típusát és rendeltetését határozza meg. A tanács jelezte, hogy valamely olyan biztonsági rendszert kereső fogyasztó, aki a „BioID” formulával megjelölt termékekkel és szolgáltatásokkal találkozik, azonnal megértené, hogy élőlények jellemzőinek azonosításáról van szó.
9. A fellebbező versenytársai által használt kifejezésekre tekintettel a fenti tanács kifejtette azt is, hogy létezik ahhoz fűződő érdek, hogy a versenytársak is használhassák a „BioID” betűszót a saját termékeik és szolgáltatásaik hirdetése céljából.
10. A fellebbezési tanács végül úgy érvel, hogy a kérdéses megjelölést alkotó grafikai elemek nem ruházzák fel megkülönböztető képességgel a megjelölést, és semmit sem változtatnak annak tisztán leíró jellegén.
11. A fellebbező keresetet nyújtott be a vitatott határozat ellen az Elsőfokú Bíróságon.
III – A megtámadott ítélet
12. A fellebbező két jogalapot hozott fel keresetének alátámasztására, az elsőt a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának, a másodikat 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapozta.
13. Az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt a keresetet. Úgy ítélte meg, hogy a rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított jogalapot el kell utasítani a védjegybejelentésben szereplő valamennyi termék és szolgáltatás vonatkozásában, és e körülmények között nincs helye a rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésére alapított második jogalap vizsgálatának.
14. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a kérdéses megjelölés és az azt alkotó elemek, tehát a „BioID” betűszó, valamint a grafikai elemek – az a betűtípus, amellyel a betűszót megjelenítették, a pont és a „®” elem – egyike sem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
15. Elutasította azokat a fellebbezői érveket is, melyek azon alapultak, hogy a fellebbezési tanácsok korábbi határozatai engedélyezték más, a „Bio” elemet tartalmazó védjegyek, valamint a „Bioid” szóvédjegy lajstromozását.
IV – A fellebbezés
16. A fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet és a vitatott határozatot, és az OHIM-ot kötelezze a költségek viselésére.
17. Az OHIM azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést és a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A – A fellebbezés jogalapjai
18. A fellebbező előadja, hogy fellebbezése két jogalapon alapul. Először is azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság pontatlanul és túlságosan tágan értelmezte a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő feltétlen kizáró okokat. Másodsorban úgy érvel, hogy ha az Elsőfokú Bíróság helyesen értelmezte volna a fent hivatkozott rendelkezést, akkor meg kellett volna vizsgálnia a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő kizáró okot, és meg kellett volna állapítania, hogy jelen esetben mégsem kell azt alkalmazni.
19. A második jogalap körében a fellebbező elsősorban azt állítja, hogy úgy tűnik számára, a per állása megengedi, hogy maga a Bíróság is érdemben eldönthesse, hogy a kérdéses megjelölés nem leíró jellegű a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében. Másodlagosan kifejti, hogy ha a Bíróság úgy ítéli meg, hogy nem tud dönteni ezen kizáró ok alkalmazásáról, mert az Elsőfokú Bíróság ténymegállapításai nem elégségesek ehhez, akkor utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé.
20. Mint ahogyan az OHIM-nak, számomra is nehézségeket okoz annak megértése, hogy miben nyilvánul meg a közösségi jogi jogsértés, amelyet a fellebbező a megtámadott ítéletben a második jogalap körében kifogásol. Azt ugyanis nem vitatja, hogy az Elsőfokú Bíróság, amikor úgy ítélte meg, hogy a kérdéses védjegy lajstromozása sérti a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő kizáró okot, joggal kivonhatta magát a rendelet ezen rendelkezése c) pontjának helytelen értelmezésére alapított jogalap vizsgálata alól, mivel – amint a fenti cikk (1) bekezdésének szövegéből következik – elegendő egyetlen alkalmazható feltétlen kizáró okot találni annak érdekében, hogy a kérdéses védjegyet ne lehessen lajstromozni.(9)
21. Az ezen jogalap alátámasztása végett kifejtett érvelésében a BioID ugyanis egyedül annak elérésére törekszik, hogy – abban az esetben, ha a fellebbezésében felhozott első jogalap megalapozottnak bizonyul – a Bíróság maga határozzon a vitatott határozattal szemben az Elsőfokú Bíróság előtt felhozott második jogalapról – amint azt az Európai Bíróság alapokmányának 61. cikke(10) ‑ mely szerint ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság az Elsőfokú Bíróság határozatát hatályon kívül helyezi, és ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti ‑ számára lehetővé teszi.
22. Ebből arra következtetek, hogy a fellebbezés keretében a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésére irányuló kereseti kérelem alátámasztására a fellebbező által felhozott jogalapok valójában egyetlen, a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának az Elsőfokú Bíróság általi megsértéséből eredő jogalapban összegezhetők.
23. Ennek az egyetlen jogalapnak a keretében a fellebbező négy kifogást hoz fel. Elsőként azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem az e megjelölés által keltett összbenyomásra alapozta a kérdéses megjelölés megkülönböztető képességének megítélését. .
Másodsorban azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe azt az érvelését, mely szerint nem bizonyítható, hogy a kérdéses megjelölést ténylegesen használta-e a vásárlóközönség vagy a versenytársak. Harmadsorban fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogi értékelési hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a hasonló lajstromozott védjegyek nincsenek hatással a kérdéses megjelölés megkülönböztető képességére, félreértelmezve ezáltal az egyenlő bánásmód alapelvét.
24. A tárgyaláson a fellebbező továbbá úgy érvelt, hogy az Elsőfokú Bíróság arra a szempontra alapozta az érvelését, mely szerint azok a védjegyek, amelyek a kérdéses termékek és szolgáltatások bemutatására általában használhatók, nem alkalmasak lajstromozásra, azonban – ahogyan a Bíróság a C‑329/02. P. sz., SAT.1 kontra OHIM ügyben 2004. szeptember 14-én hozott ítéletében(11) kimondta – ez a szempont nem vehető figyelembe a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő kizáró ok vizsgálatának keretében.
25. Az OHIM kifejtette, hogy a fellebbező fellebbezésében nem hivatkozott erre az érvre, de nem vitatta annak elfogadhatóságát. Szintén megjegyzem, hogy a kérdéses érv a fellebbezésben nem került kifejezetten említésre. Azonban én sem hiszem azt, hogy új jogalap merült volna fel az eljárási szabályzat 118. cikkével összhangban a fellebbezésre alkalmazandó 42. cikk értelmében, melynek alkalmazásával azokat a jogalapokat, amelyeket először a válaszban, a viszontválaszban, vagy a szóbeli szakasz során hoznak fel, elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.(12) Véleményem szerint jelen esetben olyan megállapításokról van szó, amelyekkel a fellebbező a fellebbezésében felhozott, a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére vonatkozó jogalap valódiságát és helytállóságát kívánja igazolni. Ennek a jogalapnak az alátámasztása végett felhozott érvről van tehát szó,(13) amely így az eljárás során ‑ a kontradiktórius eljárás elvének tiszteltben tartására is figyelemmel ‑ szabályszerűen felhozható. Emlékeztetek e tekintetben arra, hogy az OHIM a szóbeli szakasz folyamán válaszolhatott erre a kifogásra. Arra sem lehet továbbá hivatkozni, hogy ez az érv módosítja az Elsőfokú Bíróság előtt kezdeményezett jogvita tárgyát, mivel az Elsőfokú Bíróság előtt felhozott, a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalapra az Elsőfokú Bíróság által adott választ bírálja. Nem látok tehát egyetlen olyan indokot sem, amely kizárná, hogy ez az érv is megvizsgálásra kerüljön.
26. Ezeknek a kifogásoknak a megvizsgálása előtt röviden bemutatom az ítélkezési gyakorlatot, ez szükségesnek tűnik mind a rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében szereplő – a jelen ügyben alkalmazott – kizáró okok értelmezését, mind pedig ezen kizáró okok abban az esetben történő elemzésének módszerét illetően, amelyben a védjegybejelentésben szereplő megjelölés több elemből áll. Emlékeztetek azokra a következtetésekre is, amelyeket a Bíróság ebből az ítélkezési gyakorlatból a SAT.1 kontra OHIM ügyben hozott ítéletében [hivatkozás fent] levont. Ebben az ügyben Bíróság az Elsőfokú Bíróság T‑323/00. sz., SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ügyben 2002. július 2-án hozott ítélettel(14) szemben benyújtott fellebbezésről a megtámadott ítélethez hasonló indokok alapján határozott.
B – A vonatkozó ítélkezési gyakorlat és a SAT.1 kontra OHIM ítélet
27. A vonatkozó ítélkezési gyakorlat bemutatásának kiindulópontja a védjegy alapvető rendeltetése, amely garantálja a fogyasztó vagy végső felhasználó számára a védjeggyel jelölt áru vagy szolgáltatás származásának azonosíthatóságát, lehetővé téve ezáltal számára, hogy azt az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni a máshonnan származó áruktól és szolgáltatásoktól.(15)
28. A rendelet 7. cikkének (1) bekezdése arra irányul, hogy megakadályozza az olyan megjelölések lajstromozását, amelyeket természetüknél fogva alkalmatlannak ítéltek e funkció betöltésére. Így e rendelkezés b) és c) pontja szerint nem lehetnek védjegyoltalom tárgyai azok a védjegyek, amelyek a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások tekintetében nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel, valamint kizárólag olyan jelekből vagy adatokból állnak, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás, illetve azok jellemzői feltüntetésére használhatnak, kivéve, ha használatuk révén megszerezték a megkülönböztető képességet.
29. Az ítélkezési gyakorlat szerint a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b), c) és d) pontjában szereplő kizáró okok alkalmazási köre között átfedés van. Tekintettel ezen kizáró okok tartalmára, arra az álláspontra hajlok, hogy ennek a rendelkezésnek a c) és d) pontjában szereplő megjelölések ugyanazon rendelkezés b) pontjának értelmében a megkülönböztető képességgel nem rendelkező megjelölések szélesebb kategóriájának részhalmazát alkotják. A rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő jeleket és adatokat illetően a Bíróság kimondta, hogy valamely olyan szóvédjegy, amely az e rendelkezés értelmében leíró jellegű a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében, e tényből kifolyólag nem rendelkezik megkülönböztető képességgel ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.(16)
30. A rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő részhalmaz alá tartozás érdekében a megjelöléssel szemben megkövetelt feltételek azonban egyediek, és ezen kizáró okban rejlő általános érdekkel összhangban kell értelmezni őket. A Bíróság a rendelet 7. cikke (1) bekezdése rendszerének vizsgálata során mondta ki ezt, egyúttal kifejtve, hogy a lajtromozásnak e rendelkezésben felsorolt egyes kizáró okai egymástól függetlenek és mindegyik külön vizsgálandó(17), és az azt megalapozó közérdek fényében kell értelmezni; ez a közérdek tükrözheti, illetve a közérdeknek tükröznie kell a kérdéses elutasítás indoka szerinti különböző megállapításokat.(18)
31. Az egységes ítélkezési gyakorlat értelmében a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő kizáró ok alapja az, hogy a kérdéses adatokat és jeleket mindenki szabadon használhassa. Ez a rendelkezés ennek megfelelően megakadályozza az ilyen adatok vagy jelek egyetlen vállalkozás számára pusztán amiatt történő fenntartását, mert azokat védjegyoltalomban részesítették. Ez a közérdekű cél megköveteli tehát, hogy a védjegybejelentésben szereplő termékek és szolgáltatások jellemzőinek feltüntetésére használható minden jelet és adatot a vállalkozások szabad rendelkezésére bocsássanak annak érdekében, hogy termékeik ugyanolyan jellemzőinek leírására használhassák ezeket.(19)
32. Nem szükséges továbbá, hogy az ebben a cikkben szereplő, a védjegyet alkotó jeleket és adatokat ténylegesen használják a védjegybejelentés időpontjában olyan termékek és szolgáltatások leírására, amelyekkel kapcsolatosan a kérelmet benyújtották, vagy ezen áruk és szolgáltatások jellemzőinek leírására. Elegendő – mint ahogyan azt e rendelkezés szövege is jelzi –, hogy ezek a jelek és adatok használhatók legyenek ilyen célokra. E rendelkezés értelmében a szómegjelölés lajstromozását el kell tehát utasítani, ha annak legalább az egyik lehetséges jelentése a kérdéses áruk vagy szolgáltatások jellemzőjét jelöli meg.
33. A rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja minden gazdasági szereplő rendelkezésére bocsátja azokat a jeleket, amelyek a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások, illetve ezen áruk és szolgáltatások jellemzőinek leírására használhatók. A rendelkezésre állás követelménye, amely megalapozza ezt a rendelkezést, következésképpen azokra a jelekre és adatokra vonatkozik, amelyeknek leíró értékük van.
34. A rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja ettől különböző, közérdekű célt követ a benne szereplő valamennyi jelre vonatkozóan, amely nem összetévesztendő a valamennyi gazdasági szereplő számára való rendelkezésre állás biztosításától.
35. Igaz ugyan, hogy valamely színnek az önmagában védjegyként való lajstromozását illetően (ennek térbeli meghatározása nélkül) a Bíróság a Libertel-ítéletben [hivatkozás fent] korábban úgy rendelkezett, hogy a közérdek – a 89/104 irányelv 3. cikke (1) bekezdése b) pontjának (amely szövegezésében azonos a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjával) rendelkezései szerint – megkívánja, hogy ne szűküljön indokolatlanul a lajstromozást kérő gazdasági szereplő által nyújtottal azonos jellegű árukat, illetve szolgáltatásokat kínáló egyéb gazdasági szereplők rendelkezésére álló színek köre.(20)
36. Azonban – amint a SAT.1 kontra OHIM ítéletben [hivatkozás fent] a Bíróság megerősítette – a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának a Libertel-ítéletben [hivatkozás fent] adott ezen értelmezése, mely szerint ez a kizáró ok a rendelkezésre állás követelményét is követi, nem terjeszthető ki minden olyan megjelölésre, amely a rendelet alkalmazási körébe tartozik. A színeket illetően a Bíróságnak az ebben az ítéletben tett megállapítása ‑ mely szerint a gazdasági szereplők számára ténylegesen elérhető különböző színek száma erősen korlátozott(21) ‑ igazolta a rendelkezésre állás ezen követelményét, amelyet ily módon figyelembe kell venni a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások megkülönböztető képességének megítélése során.
37. A SAT.1 kontra OHIM ítéletben(22) [hivatkozás fent] a Bíróság jelezte, hogy az e rendelkezés mögött meghúzódó közérdek elválaszthatatlan a védjegy fent hivatkozott alapvető rendeltetésétől. Lényegében arról van szó, hogy nem lehet védjegyként lajstromozni és nem lehet az ebből a lajstromozásból fakadó védjegyoltalomban részesíteni azokat a megjelöléseket, amelyek nem képesek betölteni a védjegy rendeltetését a kérdéses áruk és szolgáltatások tekintetében. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy az a feltétel, mely szerint nem lajstromozhatóak azok a védjegyek, amelyek alkalmasak arra, hogy általánosan használják őket a forgalomban a kérdéses áruk és szolgáltatások bemutatásánál nem vehető figyelembe annak megítélésekor, hogy valamely áru vagy szolgáltatás vonatkozásában a megjelölés megkülönböztető képességgel rendelkezik-e.(23)
38. Ebből tehát nem vonható le az a következtetés, hogy valamely olyan, nem leíró jellegű megjelölés, amely szükségszerűen nem rendelkezik megkülönböztető képességgel ezen áruk és szolgáltatások tekintetében, felhasználható a forgalomban a kérdéses áruk és szolgáltatások bemutatásánál. Más szavakkal kifejezve, amennyiben valamely megjelölés nem leíró jellegű, és nem esik a rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának hatálya alá, az a tény vagy az egyszerű lehetőség, hogy a forgalomban használható a kérdéses áruk és szolgáltatások bemutatásánál, nem foglalja magában, hogy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel e termékek és szolgáltatások vonatkozásában.(24)
39. Végül pedig azon módszert illetően, amellyel meg kell állapítani, hogy valamely több elemből álló megjelölés a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) vagy c) pontjában szereplő valamelyik kizáró ok alá tartozik-e, szintén az egységes ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ennek megítéléséhez figyelembe kell venni a megjelölés által keltett összbenyomást.(25) Ez a követelmény megfelel azon megállapításnak, mely szerint az átlagos fogyasztó a védjegyet általában egészében ítél meg, és nem fordít figyelmet a különböző részleteinek megvizsgálására.
40. Elfogadott azonban, hogy ez a szabály nem akadályozza meg azt, hogy a kérdéses megjelölés valamennyi alkotóeleme külön-külön vizsgálat alá kerüljön. Az ilyen vizsgálat összhangban van a rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának tartalmával, amely – ahogyan arra emlékeztetni kell – megakadályozza az olyan védjegyek lajstromozását, amelyek „kizárólag [leíró] jelekből vagy adatokból áll[nak].” Ez megfelel az indoklási kötelezettség és a jogbiztonság követelményének is, amelyre azoknak a gazdasági szereplőknek különösen szükségük van, akik a nemzetközi védjegy létrehozása során felmerült nehézségekkel szembesülnek, különösen a megjelölés megkülönböztető képességre való alkalmassága kapcsán, amely jóval nagyobb szubjektivitást vet fel, mint más kizáró okok.
41. Nem vitatott azonban, hogy a kérdéses megjelölés lajtsromozásának elutasításához nem elegendő annak megállapítása, hogy a vizsgált kizáró ok a megjelölés valamennyi alkotóelemére alkalmazandó.
42. Így, ha a védjegy több elemből áll, amelyek mindegyike a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások jellemzőit írja le, szükséges még az is, hogy ezt a leíró jelleget a védjegy egészére nézve is megállapítsák.(26) Az általános szabály szerint ugyan az olyan elemek egyszerű kombinációja, amelyek mindegyike a védjegybejelentésben szereplő áruk vagy szolgáltatások jellemzőit írja le, maga is a fenti jellemzőket leíró megjelölés marad, mivel az ilyen elemek egyszerű összekapcsolása, amely a megszokottól eltérő – például mondattani vagy jelentéstani jellegű – módosítás nélkül történik, csak olyan védjegy létrejöttét eredményezi, amely kizárólag olyan jelekből és adatokból áll, amelyek a forgalomban a fenti áruk vagy szolgáltatások jellemzőinek feltüntetésére használhatnak; ez az általános szabály pedig nem változtat azon a tényen, hogy az ilyen szókapcsolat bizonyos körülmények között lehet nem leíró jellegű is.(27)
43. Annak megítélésekor ugyanakkor, hogy valamely több elemből álló védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a kérdéses áruk és szolgáltatások tekintetében, a Bíróság a SAT.1 kontra OHIM ítéletben [hivatkozás fent] kimondta, hogy ennek eldöntése minden esetben a különböző elemek által alkotott összesség vizsgálatától kell függenie, és kizárólag az a körülmény, hogy a védjegy külön-külön tekintetbe vett elemei megkülönböztetésre alkalmatlanok, nem zárja ki azt, hogy az általuk alkotott szókapcsolat megkülönböztető képességgel rendelkezzék.(28)
44. Itt azonban emlékeztetni kell arra is, hogy miként alkalmazta a Bíróság a fenti ítélkezési gyakorlatot a SAT.1 kontra OHIM ítéletben [hivatkozás fent].
45. Ebben az ügyben a fellebbezés a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ügyben hozott ítélet hatályon kívül helyezésére irányult, amelyben az Elsőfokú Bíróság helybenhagyta a védjegybejelentésben szereplő, a műholdas műsorszolgáltatással kapcsolatos szolgáltatásokra vonatkozóan a „SAT.2” szóvédjegy lajstromozásának elutasítását. Az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy a „SAT.2” szószerkezet – tekintettel az alkotóelemeire – e szolgáltatások vonatkozásában nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.
46. A SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ítéletben az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a „SAT.2” szómegjelölés különböző alkotó elemeit. Először is úgy ítélte meg, hogy a „SAT” elem nem rendelkezik megkülönbözető képességgel a kérdéses szolgáltatások vonatkozásában, mert ez a műholdas szolgáltatásokra vonatkozó szokásos német és angol rövidítés, és mint ilyen nem tér el ezeknek a nyelveknek a szókészlettel kapcsolatos szabályaitól; ez elem a szóban forgó szolgáltatások többségének jellemzőjére utal.
47. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően rámutatott arra, hogy a „2” és a „.” elemeket rendszeresen alkalmazzák, illetve ezen elemek az ilyen jellegű felhasználásra alkalmasak a szóban forgó szolgáltatások kereskedelemben való megjelenítése céljából, így ebből a szempontból ezek az elemek sem rendelkeznek megkülönböztető képességgel.
48. Mindezekből arra a következtetésre jutott, hogy általában az a tény, hogy az összetett védjegy – mint a SAT.2 – csak olyan elemekből áll, amelyek nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel, indokolja azt a következtetést, hogy a védjegy egységében tekintve szintén alkalmas az érintett áruknak vagy szolgáltatásoknak a kereskedelemben általánosan használatos megjelenítésére.
49. Végül az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a következtetés csak abban az esetben nem érvényes, ha konkrét jelek – nevezetesen a meghatározott elemek szokatlan jellegű kombinációja – utal arra, hogy az összetett védjegy többet fejez ki, mint az azt alkotó elemek összessége. Úgy ítélte meg, hogy a „SAT.2” szókapcsolat nem szokatlan jellegű, és kimondta, hogy irreleváns a fellebbező azon érvelése, miszerint a megjelölés ‑ összességét tekintve ‑ fantáziaelemet tartalmaz.
50. Mindezekre tekintettel, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az Elsőfokú Bíróság azt értékelte, hogy a „SAT.2” szókapcsolat megkülönböztető képességgel bír-e elemeinek külön-külön történő vizsgálata alapján. Evégett arra a feltételezésre hagyatkozott, hogy a külön-külön megkülönböztető képességgel nem bíró elemek egymás mellé rendel ésük esetén sem bírhatnak ilyen képességgel, és nem arra – mint ahogyan azt tennie kellett volna –, hogy az átlagos fogyasztó hogyan észleli ezt a szókapcsolatot a maga egészében. A Bíróság megállapította, hogy az Elsőfokú Bíróság csak másodlagosan vizsgálta a szókapcsolat egésze által keltett benyomásokat, kizárva minden további adat – mint például valamely fantáziaelem létezése – relevanciáját, amelyeket ezen elemzés során figyelembe kellett volna vennie.
51. A Bíróság másodsorban megállapította, hogy az Elsőfokú Bíróság által figyelembe vett feltétel, amelynek értelmében nem részesíthető oltalomban az olyan védjegy, amelyet az adott áruk vagy szolgáltatások megjelenítésére általánosan alkalmaznak a kereskedelemben, a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja vonatkozásában releváns, de nem alkalmazható ugyanezen rendelkezés b) pontjával kapcsolatban.
52. Ezen bevezető megállapításokat követően megvizsgáljuk a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának az Elsőfokú Bíróság által történt megsértésére vonatkozó jogalap alátámasztására felhozott kifogásokat. Először megvizsgáljuk az összbenyomás figyelembevételének hiányára vonatkozó kifogást a negyedik, a nem releváns szempont figyelembevételére alapított kifogással együtt, mivel ezekben a fellebbező a megtámadott ítélet indokolásának ugyanazon pontjait bírálja.
C – Az összbenyomás figyelembevételének hiányáról és a nem releváns mérlegelési szempont figyelembevételéről
1. A felek érvei
53. A BioID először is kifejti, hogy az Elsőfokú Bíróság hibát követett el a kérdéses megjelölés megkülönböztető képességének megítélése során, amikor úgy értékelte, hogy a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások által érintett vásárlóközönség általában jól tájékozott személyekből áll, mivel ezeket az árukat és szolgáltatásokat a vásárlóközönség egészének szánják.
54. A fellebbező fenntartja továbbá, hogy az Elsőfokú Bíróság ugyan emlékeztetett arra, hogy valamely több elemből álló megjelölés megkülönböztető képességét az általa keltett összbenyomás alapján kell megítélni, azonban nem folytatta le ezt a vizsgálatot. A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság csak a kérdéses megjelölést alkotó különböző elemek – tehát a „BioID” betűszó és az ábrás elemek – vizsgálatát folytatta le.
55. A BioID végül fenntartja, hogy azt a szempontot, amelynek alapján az Elsőfokú Bíróság a vitatott megjelölést megkülönböztető képességgel nem rendelkezőnek nyilvánította, nem tartotta relevánsnak.
56. Az OHIM lényegében arra emlékeztet, hogy a fellebbező nem kérheti a fellebbezés keretében az Elsőfokú Bíróság által megállapított tények értékelésének felülvizsgálatát.
57. Fenntartja azt is, hogy az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett azokra a szabályokra, amelyek meghatározzák az összetett védjegyek különböző elemeinek vizsgálatát és ezeket a szabályokat jogi hiba elkövetése nélkül alkalmazta. Az OHIM szerint az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a kérdéses áruk és szolgáltatások viszonylatában megkülönböztető képességgel nem rendelkező elemekből álló összetett védjegy egészében vizsgálva sem nyer megkülönböztető képességet, ha semmilyen egyértelmű bizonyíték sem jelzi, hogy a védjegy többet fejez ki, mint az azt alkotó elemek összessége. Az Elsőfokú Bíróság tehát a kifejtett elveknek megfelelően kétségtelenül teljes értékelést folytatott le.
58. Végül a SAT.1 kontra OHIM ítéletből [hivatkozás fent] levonható következtetésekről szólva, a megtámadott ítéletben figyelembe vett szempontot illetően az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogi hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy az érintett vásárlóközönség jelen esetben korlátozott vásárlóközönség. A kérdéses megjelölésnek az érintett áruk és szolgáltatások bemutatására történő esetleges használata megerősíti tehát, hogy ez utóbbiakhoz képest nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
2. Értékelés
59. Bizonyos, hogy – amint az OHIM megállapította – amikor az Elsőfokú Bíróság emlékezetett azokra a szabályokra, amelyek alapján a megjelöléseknek a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett megkülönböztető képességét meg kell vizsgálni, nem követett el jogi hibát. Az Elsőfokú Bíróság így helyesen emlékeztetett arra, hogy valamely megjelölés megkülönböztető képességét egyrészt azon áruk és szolgáltatások vonatkozásában kell megítélni, amelyek lajstromozására bejelentették, másrészt az érintett vásárlóközönségben általa keltett összbenyomás vonatkozásában.
60. Az OHIM szintén joggal tartja fenn, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapítása, mely szerint az érintett vásárlóközönséget jelen esetben a „tudatos vásárlóközönség” alkotja a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások területén, e bíróság hatáskörébe tartozó ténymegállapítás, és amely következésképpen nem minősül a Bíróság elé fellebbezés keretében utalható jogkérdésnek – kivéve az ügy elemei elferdítésének esetét.(29)
61. Az Elsőfokú Bíróság, miután emlékezetett arra, hogy a kérdéses megjelölés egy szó- és több ábrás elemből áll, végül helyesen állapította meg azt is, hogy a megjelölés megkülönböztető képességének megítéléséhez szükséges annak egészében történő megvizsgálása. Azonban – ahogyan a fellebbező – jómagam is úgy gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság nem folytatta le ennek vizsgálatát a megtámadott ítéletben.
62. A megtámadott ítélet 28. és 29. pontjában az Elsőfokú Bíróság így jelezte, hogy a „BioID” betűszó kettő, a „Bio” és az „ID” elemből áll, amely angol nyelven az „identification” főnév szokásos rövidítése, valamint a „biological” (biológiai) vagy a „biometrical” (biometrikus) jelző, esetleg a „biology” (biológia) főnév rövidítése. Ebből arra következtetett, hogy a „BioID” betűszó a hivatkozott nyelv szókincsének részét képező rövidítésből áll, nem mutat eltérést ennek a nyelvnek a lexikális szabályaitól, és ezáltal nem szokatlan a szerkezete. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a védjegybejelentésben szereplő árukra és szolgáltatásokra tekintettel az érintett vásárlóközönség a „BioID” betűszónak „biometrical identification” (biometrikus azonosítás) értelmet tulajdonít.
63. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően a megtámadott ítélet 30-32. pontjában kifejtette, hogy a biometrikus azonosítás a védjegybejelentésben szereplő áruk egyik technikai funkciója, és közvetlenül kapcsolódik a fenti bejelentésben szereplő szolgáltatások valamely tulajdonságához, vagy szoros funkcionális kapcsolatban van velük.
64. Ezekből a ténymegállapításokból – amelyek megkérdőjelezése e fellebbezés keretében nem tartozik a Bíróság hatáskörébe– az ítélet 34. pontjában arra következtetett, hogy a „BioID” betűszó nem rendelkezik megkülönböztető képességgel a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások tekintetében.
65. Az Elsőfokú Bíróság ezt követően megvizsgálta a vitatott megjelölés ábrás elemeit. A „BioID” betűszónak a kérdéses megjelölésben megjelenő tipográfiai sajátosságait illetően megjegyezte, hogy az Arial betűtípust és a betűk különböző vastagságát általánosan használják a kereskedelemben mindenfajta áru és szolgáltatás bemutatására. Kifejtette, hogy ugyanez vonatkozik a pontra is, mivel ezt az elemet általánosan használják a szóvédjegy több eleme közül az utolsóként, jelezve, hogy rövidítésről van szó.
66. Végül az ® grafikai elemet illetően az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy az OHIM jogosan ítélte úgy a tárgyaláson, hogy e grafikai elem funkciója annak jelzésére korlátozódik, hogy valamely meghatározott területen lajstromozott védjegyről van szó, és ilyen lajstromozás hiányában ennek az elemnek a használata a vásárlóközönség megtévesztéséhez vezethet. Ezt követően azt is megállapította, hogy ezt az elemet – egy vagy több más jellel együttesen – általánosan használják a forgalomban mindenfajta áru és szolgáltatás bemutatására.
67. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 40–44. pontjában a következő indokokkal folytatja érvelését:
„40. Ezért a fenti 38-39. pontban szereplő ábrás elemek alkalmasak a forgalomban történő használatra a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások bemutatásánál, és ezért nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel ezen áruk és szolgáltatások viszonylatában.
41. Ebből következik, hogy a bejelentett védjegy olyan elemek összetételéből áll, amelyek egyike sem rendelkezik megkülönbözető képességgel a védjegybejelentésben szereplő áru- és szolgáltatáscsoportok vonatkozásában, mivel alkalmasak arra, hogy azokat általánosan használják a forgalomban a fenti áruk és szolgáltatások bemutatására.
42. Ezenfelül az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy abból a tényből, hogy valamely összetett védjegy kizárólag olyan elemekből áll, amelyek nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel a kérdéses áruk és szolgáltatások tekintetében, arra lehet következtetni, hogy ez a védjegy összességében tekintve is alkalmas arra, hogy általánosan használják a forgalomban áruk és szolgáltatások bemutatásánál. Az ilyen következtetés csak abban az esetben cáfolható meg, ha konkrét jelek – mint például a különböző elemek összetételének módja – arra utalnak, hogy az összetett védjegy egészében vizsgálva többet fejez ki, mint az azt alkotó elemek összessége (lásd ugyanebben az értelemben a Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok által a Koninklijke KPN Nederland […] ügyben [hivatkozás fent] előterjesztett indítvány 65. pontját).
43. Jelen esetben – ellentétben azzal, amit a felperes állít – nem tűnik úgy, mintha léteznének ilyen jelek. A bejelentett védjegy szerkezete, amely lényegében egyrészt a fenti 37. pontban leírt tipográfiai jellemzők, másrészt a fenti 38. és 39. pontban jelzett grafikai elemek és egy leíró betűszó összetételével jellemezhető, nem teszi lehetővé azon következtetés elvetését, miszerint az egészében figyelembe vett bejelentett védjegy alkalmas arra, hogy általánosan használják a forgalomban a védjegybejelentésben szereplő áru- és szolgáltatáscsoportok bemutatásánál.
44. Ezért a bejelentett védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel más érintett áru- és szolgáltatáscsoportok vonatkozásában.”
68. Ezen indokok vizsgálatából véleményem szerint az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság – amint a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ítéletben [hivatkozás fent] –a vitatott megjelölés megkülönböztető képességét az azt alkotó különböző elemek vizsgálatára korlátozódva ítélte meg. A megtámadott ítélet 42. pontjában – a fenti ítélet 49. pontjával majdnem azonos kifejezésekkel – arra a feltételezésre alapozott, hogy a külön-külön megkülönböztető képességgel nem bíró elemek egymás mellé rendelésük esetén sem bírhatnak ilyen képességgel, és nem arra az összbenyomásra, amelyet ez a megjelölés kelt az érintett vásárlóközönségben; pedig ez utóbbira kellett volna alapoznia. Ahogyan a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ítéletben, az Elsőfokú Bíróság ebben az esetben is csak másodlagosan vizsgálta meg a vitatott megjelölés által keltett összbenyomást.
69. Következésképpen megállapítjuk, hogy az Elsőfokú Bíróság a kérdéses megjelölés megkülönböztető képességének ugyanazon elemzési módszerét fogadta el a megtámadott ítéletben, mint amelyet a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ítéletben [hivatkozás fent] alkalmazott.
70. Jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság továbbá nem egy szóvédjeggyel találta magát szemben, mint ahogyan a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ítéletben [hivatkozás fent], hanem egy szóelemből és több grafikai elemből álló ábrás védjeggyel. Amint látható volt, az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a „BioID” szóelem a védjegybejelentésben szereplő árukat és szolgáltatásokat, illetve azok sajátosságait írja le. Ebből joggal következtetett arra, hogy a kérdéses megjelölés ezen eleme nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
71. Ezzel szemben a megtámadott ítélet 35. és 36. pontjában az Elsőfokú Bíróság vitatta a második fellebbezési tanácsnak a vitatott határozatban végzett elemzését, mely szerint az ilyen védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, amennyiben a szóelem leíró jellegű, és az ábrás elemek súlya „elhanyagolható” a szóelemek súlyához képest.
72. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 36. pontjában így kijelentette:
„E tekintetben meg kell jegyezni, hogy valamely összetett védjegy megkülönböztető képességének hiánya nem ítélhető meg az azt alkotó bizonyos elemeknek ugyanezen védjegyet alkotó más elemekhez viszonyított súlya alapján, amelynek a megkülönböztető képességének hiánya megállapításra került. Az összetett védjegy ugyanis nem eshet a […] rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alá, ha egyetlen alkotóeleme megkülönböztető jelleggel rendelkezik az érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában. Ugyanez vonatkozik arra a helyzetre is, ha az összetett védjegy egyetlen megkülönböztető eleme nem domináns a védjegy más elemeihez képest […].”
73. Kétségeinket fejezzük ki az Elsőfokú Bíróság által az utóbbi két mondatban kifejtett elemzés helytállósága tekintetében. Először is, amint látható, az ítélkezési gyakorlat értelmében meghatározó jelleggel bír, hogy a kérdéses megjelölés összességében tekintve az érintett vásárlóközönség számára megkülönböztető képességgel rendelkezzen a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások vonatkozásában. Következésképpen, amint nem feltételezhető az, hogy megkülönböztető képességgel külön-külön nem rendelkező elemekből álló megjelölés maga sem rendelkezik ilyen képességgel, éppígy nehéz azt feltételezni, hogy valamely olyan elemnek az összetett védjegyben való jelenléte, amely önmagában megkülönböztető képességgel rendelkezhet, elegendő ahhoz, hogy átadja ezt a képességet a megjelölés egészének.
74. Így amennyiben az ábrás megjelölés, amelynek a lajstromozását kérték, olyan szóelemből áll, amely – mint a „BioID” betűszó – teljes mértékben leíró jellegű, mivel ez a szóelem nem tartalmaz semmilyen nem leíró jellegű kiegészítő szót, nehéz azt megítélni, hogy ennek az egészében tekintett megjelölésnek a megkülönböztető képessége elismerhető lenne, amennyiben ez a szóelem domináns a megjelölés ábrás elemeihez képest. Ebben az esetben azt kell gondolni, hogy ez a szóelem kelti fel az érintett vásárlóközönség figyelmét, és ez akadályozza meg, hogy a vásárlóközönség a megjelölést egészében tekintve eredetének meghatározásaként észlelje.
75. Valamely teljes mértékben leíró szóelemet tartalmazó ábrás megjelölés megkülönböztető képessége tehát véleményem szerint nem ismerhető el, kivéve azt az esetet, ha olyan ábrás elemeket tartalmaz, amelyek önmagukban megkülönböztető képességgel bírnak, és az érintett vásárlóközönség tudatában kellő benyomást keltve felhívják a figyelmüket ennek a szóelemnek az elhelyezkedésére, vagy az ábrás elemek „elhomályosítják” ennek a szóelemnek a jelentőségét, és a megjelölésnek egészében tekintve megkülönböztető képességet nyújtanak.
76. Mivel valamely szóelemre általában könnyebb visszaemlékezni, mint az ábrás elemekre, ezért teljes mértékben meg vagyok győződve arról, hogy ezek a feltételek nehezen tekinthetők teljesítettnek. Ugyanakkor azonban, bár ebből az következik, hogy az ilyen típusú ábrás megjelölések védjegyként történő lajstromozása a gyakorlatban bonyolult, és kivételes esetekre korlátozódik, ez a szigor annak érdekében alkalmazandó, hogy elkerülhető legyen, hogy – az összetévesztés veszélyének megítélésére alkalmazott szokásos szempontok használatával kapcsolatban – az ilyen védjegyek lajstromozása azzal a hatással járhasson, hogy a jogosultnak kizárólagos jogokat nyújtson az érintett áruk és szolgáltatások jellemzőit teljes mértékben leíró szóelemen.
77. Végül, amint azt a fellebbező jogosan tartotta fenn, az Elsőfokú Bíróság az értékelését a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja alkalmazásakor nem releváns szempontra alapozta.
78. Az Elsőfokú Bíróság így arra a következtetésre jutott, hogy a vitatott megjelölést alkotó elemek nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel abból a körülményből kifolyólag, hogy alkalmasak arra, hogy azokat a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások bemutatására használják a forgalomban.
79. Azonban, amint látható volt, jóllehet ez az elem – mint jelen esetben a „BioID” szóelem – a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások, illetve azok jellegzetességeinek leírása során releváns, nem releváns azonban az olyan ábrás elemek vonatkozásában, mint az Ariel betűtípussal írt betűk, az egyszerű pont és az ® elem. Abból a körülményből, hogy ezek az elemek, amelyek önmagukban nem írják le az érintett árukat és szolgáltatásokat, ez utóbbiaknak a forgalomban való bemutatásánál használhatók, nem következik, hogy nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában.
80. Hasonlóképpen a megtámadott ítélet 43. pontjában, amelyben abból a megállapításból, hogy „a védjegy, összességében tekintve nem alkalmas arra, hogy általánosan használják őket a forgalomban [a védjegybejelentésben szereplő] áruk és szolgáltatások bemutatásánál”, arra következtetett, hogy a kérdéses megjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság nem megfelelően értelmezte a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját.
81. Ebből azt a következtetést vonom le, hogy a megtámadott ítélet ugyanazon jogi hibáktól szenved, mint a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ítélet [hivatkozás fent]. Azt javasoljuk tehát a Bíróságnak, hogy vonja le ugyanazt a következtetést, mint a SAT.1 kontra OHIM ítéletben [hivatkozás fent], és helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet.
82. Erre a javaslatra figyelemmel megvizsgáljuk a rendelet 7. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésére alapított jogalap alátámasztására vonatkozó, a fellebbező által másodlagosan felhozott másik két kifogást.
D – A fellebbező azon érvelésének figyelmen kívül hagyásáról, mely szerint nem bizonyítható, hogy a vásárlóközönség vagy a versenytársak ténylegesen használták a védjegyet
83. A BioID azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vette figyelembe azt az érvét, mely szerint nem volt bizonyítható, hogy a vásárlóközönség vagy a versenytársak ténylegesen használták a védjegyet. Azt sem vette továbbá figyelembe, hogy a vitatott megjelölés nem szerepel a szótárakban, és az nem szakkifejezés.
84. A BioID azt is fenntartja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem megfelelő módon értékelte a tényeket, amikor kimondta, hogy a „Bio” rövidítés, holott az előtag, továbbá amikor kimondta, hogy a „BioID” betűszó nem szokatlan szószerkezet.
85. Ami a „BioID” betűszót illeti, úgy véljük, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogi hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy nem szükséges a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában található kizáró ok alkalmazása érdekében, hogy ennek a betűszónak a védjegybejelentésben szereplő árukra és szolgáltatásokra vonatkozó tényleges használat bizonyítását szolgáltassák.
86. Ugyanis, amint azt a Bíróság az OHIM kontra Wrigley ítéletben(30) [hivatkozás fent] kimondta, a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontjában szereplő kizáró ok alkalmazása érdekében nem szükséges, hogy az abban a cikkben említett, a védjegyet alkotó jelek és adatok a védjegyoltalomban való részesítésre irányuló kérelem benyújtásának időpontjában oly módon ténylegesen használatosak legyenek, ami leíró jellegű az áruk vagy szolgáltatások ‑ amelyekkel kapcsolatban a kérelmet benyújtották ‑ vagy az áruk vagy szolgáltatások jellemzői tekintetében. Amint azt a rendelkezések megfogalmazása jelzi, elégséges az, ha ezek a jelek és adatok ilyen célokra felhasználhatók. Ennélfogva e rendelkezés alapján meg kell tagadni a megjelölés védjegyoltalomban részesítését, ha annak egyik lehetséges
jelentése az érintett áruk vagy szolgáltatások egyik jellemzőjét jelöli.
87. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság által végzett, arra vonatkozó elemzést illetően, hogy az érintett vásárlóközönség hogyan értelmezi a „Bio” és az „ID” elemeket; ebben az esetben ténybeli elemek mérlegeléséről van szó, és a fellebbező nem bizonyította, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette volna ezeknek az elemeknek az értelmét.
88. Végül azon érvet illetően, amely az áruk és szolgáltatások forgalomban történő bemutatására szolgáló, egészében figyelembe vett megjelölés használatának bizonyítására vonatkozik; ez az érv lényegében megismétli az előzőekben vizsgált negyedik kifogást, és amelyre a korábban kifejtettek alapján azt a választ javaslom, hogy az ilyen szempont nem releváns a több, olyan elemből álló védjegy megkülönböztető képességének megítélése során, amelyek nem mindegyike írja le a védjegybejelentésben szereplő árukat és szolgáltatásokat.
E – Azon kifogásról, mely szerint az Elsőfokú Bíróság jogi mérleglési hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a hasonló lajstromozott védjegyek nincsenek hatással a kérdéses megjelölés megkülönböztető képességére, és félreértelmezte az egyenlő bánásmód elvét
89. A BioID azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság jogi mérleglési hibát követett el, amikor nem úgy ítélte meg, hogy az OHIM által bejegyzett, „bio” előtagot tartalmazó szóvédjegyek hatással vannak a kérdéses védjegyek megkülönböztető képességére. A BioID vitatja az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 47. pontjában tett megállapítást is, mely szerint ő [a BioID] nem az OHIM ezen határozataiban szereplő indokokra hivatkozott, amelyek alapján megkérdőjelezhetővé válna az az elemzés, mely szerint a kérdéses megjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel.
90. A BioID vitatja az Elsőfokú Bíróság által, a „Bioid” szóvédjegynek a vitatott védjegybejelentésben szereplő árukkal és szolgáltatásokkal azonos árukra és szolgáltatásokra történő, OHIM általi lajstromozása kapcsán tett megállapításokat is. A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság jogi hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy ennek a szóvédjegynek más a jelentése, mint a kérdéses ábrás megjelölésnek, mivel ebben a szóvédjegyben az „id” betűket kisbetűvel írják. Az Elsőfokú Bíróság ezáltal félreértelmezte azt, hogy valamely szóvédjegy – függetlenül az alkalmazott grafikától –a lajstromozás tényéből eredően oltalomban részesül. Az Elsőfokú Bíróság megsértette továbbá az egyenlő bánásmód elvét, mert nem fogadható el az, hogy az OHIM elismerje a „Bioid” szóvédjegy lajstromozását, ellenben visszautasítsa a kérdéses ábrás megjelölés lajstromozását, amelyet azonos módon kell kiejteni, és amely ezenfelül grafikai elemeket is tartalmaz.
91. Az a kérdés, mely szerint a kérdéses megjelöléshez hasonló vagy azzal azonos védjegyek lajstromozását engedélyező OHIM határozatok fő szabály szerint ennek a megjelölésnek a megkülönbözető képességének megítélése során figyelembe vehető elemeknek minősülhetnek-e, véleményem szerint jogkérdés, amely ‑ ebből kifolyólag ‑ fellebbezés keretében a Bíróság elé utalható.
92. Ezzel kapcsolatban úgy gondolom, hogy az Elsőfokú Bíróság nem követett el jogi hibát a megtámadott ítéletben, mivel annak 47. pontjában jelezte, hogy „valamely korábbi határozatban szereplő ténybeli vagy jogi indokok érvként szolgálhatnak a rendelet valamely rendelkezésének megsértésére alapított jogalap alátámasztására.” Ezzel a megfogalmazással az Elsőfokú Bíróság – ellentétben azzal, amit a fellebbező az érvelésében állít – nem zárta ki, hogy a kérdéses megjelöléshez hasonló vagy azzal azonos védjegyeket lajstromozó OHIM határozatok indokolása figyelembe vehető legyen a megjelölés megkülönböztető képességének megítélése céljából.(31) A fellebbező érvelése tehát e tekintetben a megtámadott ítélet hibás olvasatából ered.
93. A megtámadott ítélet 47. pontjában szereplő megállapítás, mely szerint jelen esetben a felperes nem az OHIM határozatokban szereplő, azon elemzés megkérdőjelezésére alkalmas indokra hivatkozott, melyek szerint a kérdéses megjelölés nem rendelkezik megkülönbözető képességgel, ez a megállapítás véleményem szerint a fellebbező által az Elsőfokú Bíróság előtt felhozott bizonyítékok ezen bíróság általi értékelését jelenti. Emlékeztetni kell arra, hogy – amint az EK 225. cikkből és az Európai Bíróság alapokmányának 58. cikkéből következik – a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. E jogorvoslati eszköz célja, hogy kizárólag az Elsőfokú Bíróság által hozott határozat jogszerűségének vizsgálatát biztosítsa a felek számára, nem pedig az, hogy lehetővé tegye számukra az újabb ítéletet az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett egész jogvita tárgyában. Ebből következik, hogy kizárólag az Elsőfokú Bíróság rendelkezik hatáskörrel annak megítélésére, hogy milyen értéket kell tulajdonítani az elé terjesztett bizonyítékoknak, ezen bizonyítékok elferdítésére is figyelmemmel.(32) A Bíróságnál előterjesztett észrevételeiben a fellebbező nem szolgáltatott arra vonatkozó bizonyítékot, amely ilyen elferdítést igazolna.
94. Végül, a fellebbező arra vonatkozó kifogásait illetően, melyet az OHIM-nak a „Bioid” szóvédjegy „nyomdai termékek”, „távközlés” és „számítógépes programozás” elnevezésű árukra és szolgáltatásokra történő lajstromozását engedélyező határozataiból az Elsőfokú Bíróságnak következtetésként kellett volna levonnia, ezek sem megalapozottak. Először is, a megtámadott ítélet 48. pontjában található megállapítás, mely szerint az a körülmény, hogy „a Bioid szóvédjegyet az »id« betűk kisbetűs írásmódja miatt szemantikai szempontból meg lehet különböztetni a »BioID« betűszótól, ahogyan a védjegybejelentésben szerepel”, szerintünk nem bizonyítja, hogy az Elsőfokú Bíróság félreértelmezte azt a tényt, hogy a szóvédjegy nem tartalmaz ábrás elemeket, illetve azt, hogy a lajstromozás iránti kérelem és az abból eredő oltalom az ebben a bejelentésben jelzett szóra vonatkozik, és nem arra a módra, ahogyan ez utóbbit írni kell.
95. Véleményünk szerint az Elsőfokú Bíróság egyszerűen azt kívánta ezzel közölni, hogy a „bioid” szót a védjegybejelentésben szereplő írásmódjával a priori nem úgy kell kiejteni, mint a „BioID” betűszót, amely nyilvánvalóan kettő, a „Bio” és az „ID” elemből áll, amelyeket – az érintett árukra és szolgáltatásokra tekintettel – az érintett vásárlóközönség a „biometrical identification” rövidítéseként érthet.
96. A megtámadott ítélet indokolásának ezen eleme úgy tekinthető, mint az Elsőfokú Bíróság értékelését bőségesen kiegészítő indok, mely szerint az OHIM ezen lajstromozása lényegében nem kérdőjelezi meg azt az elemzést, mely szerint a vitatott ábrás megjelölés nem rendelkezik megkülönbözető képességgel, mivel az Elsőfokú Bíróság azt is megállapította, hogy ez a megjelölés és a „Bioid” szóvédjegy nem cserélhető fel. Ezért a fellebbező által a megtámadott ítélet 48. pontjával szemben felhozott, az OHIM által lajstromozott szóvédjegy ábrázolásán alapuló érv nem releváns.(33)
97. Nem hiszem továbbá, hogy azért, mert ebből a lajstromozásból nem következtetett arra, hogy a kérdéses megjelölés megkülönböztető képességgel rendelkezik, az Elsőfokú Bíróság félreértelmezte az egyenlő bánásmód elvét. Feltételezve, hogy ez az elv ilyen esetben releváns lehet,(34) utalok arra, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a kérdéses megjelölés és a szóvédjegy nem cserélhető fel. A fellebbező nem bizonyította, hogy ezt az értékelést a tények elferdítése eredményezte. E tekintetben arra hivatkozok, hogy „BioID” ábrás megjelölésben az utolsó két betű nagybetűvel és kevésbé vastag betűvel történő megjelenítése, valamint a betűszót követő pont bizonyítja, hogy a szóelem két különböző elemből áll, amelyet az érintett vásárlóközönség a „biometrical identification” rövidítéseként érthet, ami nem következik szükségszerűen a szóvédjegyként lajstromozott „bioid” szóból.
98. Azt is hozzá kell tenni, hogy azoknak az áruknak és szolgáltatásoknak a megnevezése, amelyre a szóvédjegyet lajstromozták, eltér azoknak az áruknak és szolgáltatásoknak a körétől, amelyre a kérdéses ábrás megjelölés lajstromozását bejelentették. A tárgyaláson ugyanis kiderült, hogy fenti szóvédjegyet a különböző adathordozókon rögzített szoftverek, távközlési termékek és számítógépes programok meghatározására lajstromozták, e termékek és szolgáltatások jellegének pontosítása nélkül. A kérdéses ábrás megjelölés védjegybejelentésében pedig pontosításra került, hogy az érintett áruk és szolgáltatások főként az élőlények azonosításának különleges biometrikus jelek segítségével, a hozzáférés engedélyezése céljából történő ellenőrzésére szolgálnak, és amelyek következésképpen kapcsolatban állnak a biometrikus azonosítással.
F – A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezésének következményeiről
99. A megoldandó kérdés kizárólag arra vonatkozik, hogy a kérdéses ábrás megjelölés egészében tekintve rendelkezik-e megkülönböztető képességgel a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások vonatkozásában a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében.
100. A kérdéses megjelölés által keltett összbenyomás a felek közötti vita tárgyát képezte különösen a Bíróság előtti szóbeli szakasz során. Úgy tűnik számunkra, hogy a per állása lehetővé teszi, hogy az ügyet a Bíróság érdemben eldönthesse a Bíróság alapokmányának 61. cikkével összhangban, és a pergazdaságosság elvével ellentétes lenne visszautalni az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz. Azt javaslom tehát, hogy a Bíróság maga döntsön érdemben a jogvitáról, ahogyan a SAT.1 kontra OHIM ítéletben [hivatkozás fent] tette.
101. Látható, hogy a kérdéses ábrás megjelölés a „BioID” betűszóból álló szóelemből, valamint egyrészt ennek a betűszónak a tipográfiai jellemzőiből, másrészt az ez utóbbi elem után elhelyezett grafikai elemekből, nevezetesen egy pontból és az ® jelből álló ábrás elemekből tevődik össze.
102. A „BioID” betűszót illetően megállapításra került, hogy– az érintett áruk és szolgáltatások területén tájékozott személyekből álló – érintett vásárlóközönség ezt a „Bio” és az „ID” rövidítések együtteseként értheti, amely „biometrical identification” (biometrikus azonosítás) jelentéssel bír. Az is ismeretes, hogy a biometrikus azonosítás a védjegybejelentésben szereplő áruk technikai sajátossága és közvetlenül kapcsolódik a fenti bejelentésben szereplő szolgáltatások egyik tulajdonságához, vagy szoros funkcionális kapcsolatban áll vele. Megállapítható tehát, hogy a „BioID” betűszó mint szóelem a védjegybejelentésben szereplő áruk és szolgáltatások jellemzőit teljes mértékben leíró elem, amely nem rendelkezik megkülönböztető képességgel e termékek és szolgáltatások vonatkozásában.
103. A kérdéses megjelölés ábrás elemeit tekintve, először is a „BioID” betűszó megjelenítésére használt írásmódot illetően megállapításra került, hogy az Ariel betűtípus karaktereit általánosan használják a forgalomban. A tárgyaláson az is kiderült, hogy a „BioID” betűszó végén tett pontot rendszeresen használják a szóvédjegyek utolsó elemeként, annak jelzésére, hogy rövidítésről van szó. Ami az ® elemet illeti, az általánosságban azt jelzi, hogy az általa kísért megjelölést valamely meghatározott területen védjegyként lajstromozták.
104. Ezekből a megállapításokból arra következtethetünk, hogy a megjelölést alkotó ábrás elemek egyike sem rendelkezik önmagában különleges megkülönböztető képességgel a védjegybejelentés által érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában. A kérdéses megjelölés következésképpen az érintett áruk és szolgáltatások jellemzőit teljes mértékben leíró szóelemből, és olyan ábrás elemekből áll, amelyek külön-külön tekintve szintén nem rendelkeznek megkülönböztető képességgel ezen áruk és szolgáltatások vonatkozásában.
105. Ha megvizsgáljuk a védjegy által keltett összbenyomást, megállapíthatjuk, hogy ezeknek a különböző elemeknek az összekapcsolása nem nyújt megkülönböztető képességet a megjelölésnek. Egyrészről a „BioID” szóbeli elem nyilvánvalóan a meghatározó elem, amelyből a kérdéses megjelölés egészének vizsgálata kibontakozik. Az a betűtípus, amellyel szedték, csekély jelentőségű elem. A pontot és az ® elemet illetően, ezek jelentősége a megjelölésben a „BioID” szóelemhez képest teljességgel elhanyagolható.
106. Kétségtelenül megállapítható tehát, hogy a megjelölést alkotó ábrás elemek semmilyen mértékben sem csökkentik a „BioID” betűszó potenciális jelentését az érintett vásárlóközönség számára, ezáltal pedig a leíró jellegét sem. Éppen ellenkezőleg, azt lehet állítani, hogy kiemelik ezt a jelentést, illetve hozzájárulnak ehhez. Így látható, hogy a „BioID” betűszó utolsó két betűjét nagybetűkkel, míg az előző betűket kicsivel szedték. A két utolsó, „ID” betű ugyanakkor kevésbé vastag, mint az előző három betű. Az írásmód közötti ezen különbség megerősíti azt a benyomást, hogy a „BioID” betűszó két különböző elemből, a „Bio” és az „ID” elemből áll. A betűszót követő pont – a védjegyek területén szokásos megjelölés tekintetében – ugyanakkor megerősíti, hogy a „BioID” összességében egy rövidítésnek felel meg.
107. Arra lehet tehát következtetni, hogy a kérdéses megjelölés nem rendelkezik megkülönböztető képességgel az érintett áruk és szolgáltatások vonatkozásában. A BioID-nak a vitatott határozat elleni fellebbezését tehát el kell utasítani.
108. A Bíróság eljárási szabályzata 122. cikkének első bekezdése értelmében ha a fellebbezés megalapozott és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről Az eljárási szabályzat 69. cikkének 2. §-a alapján, amely ugyanezen szabályzat 118. cikke alapján a fellebbezési eljárásra is alkalmazandó, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően, kötelezni kell a költségek.
V – Végkövetkeztetések
109. A fenti megállapításokra tekintettel, azt javaslom a Bíróságnak, hogy a következőképpen határozzon:
1) helyezze hatályon kívül az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑91/01. sz., BioId kontra OHIM ügyben 2002. december 5-én hozott ítéletét;
2) utasítsa el a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) második fellebbezési tanácsának az R 538/1999‑2. sz. ügyben 2001. február 20-án hozott határozata ellen irányuló keresetet;
3) a fellebbezőt kötelezze az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárás költségeinek viselésére.
(1) .
(2)
–	A továbbiakban: BioID.
(3)
–	A T‑91/01. sz., BioID kontra OHIM ügyben 2002. december 5-én hozott ítélet (EBHT 2002., II‑5159. o.) (a továbbiakban: megtámadott ítélet).
(4)
–	A továbbiakban: OHIM.
(5)
–	A továbbiakban: vitatott határozat.
(6)
–	A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i módosított rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) (a továbbiakban: rendelet).
(7)
–	A védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15-i megállapodás.
(8)
–	Pontosabban a következő termékekkel és szolgáltatásokkal kapcsolatban:
„A 9. osztályba tartozó szoftverek, számítástechnikai anyagok és ezek alkatrészei, optikai, akusztikai és elektronikus készülékek és ezek alkatrészei, valamennyi felsorolt áru különösen hozzáférési jogosultság ellenőrzésére vonatkozóan és ezzel összefüggésben, számítógépek közötti kapcsolatra és élőlények számítógépes és egy vagy több egyedi biometrikus jegyen alapuló azonosítására és/vagy ellenőrzésére vonatkozóan;
–	a 38. osztályba tartozó távközlési szolgáltatások; számítógépek közötti kapcsolatra vonatkozó biztonsági szolgáltatások, adatbankhoz, elektronikus fizetéshez, hozzáférési jogosultság ellenőrzéséhez és élőlények számítógépes és egy vagy több egyedi biometrikus jegyen alapuló azonosításához és/vagy ellenőrzéséhez való hozzáférés;
–	a 42. osztályba tartozóan szoftverek rendelkezésre bocsátása az interneten és más kommunikációs hálózaton keresztül, számítástechnikai programok online karbantartása, szoftverkészítés, valamennyi felsorolt szolgáltatás különösen hozzáférési jogosultság ellenőrzésére vonatkozóan és ezzel összefüggésben, számítógépek közötti kapcsolatra és élőlények számítógépes és egy vagy több egyedi biometrikus jegyen alapuló azonosítására és/vagy ellenőrzésére vonatkozóan; hozzáférési jogosultság ellenőrzésére vonatkozó rendszerek, számítógépek közötti kapcsolat, valamint
élőlények számítógépes és egy vagy több egyedi biometrikus jegyen alapuló azonosításának és/vagy ellenőrzésének műszaki fejlesztése.”
(9)
–	A C‑104/00. sz., DKV kontra OHIM ügyben 2002. szeptember 19-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑7561. o.) 29. pontja.
(10)  –	A fellebbező 2003. február 3-án nyújtotta be fellebbezését, tehát a Nizzai Szerződés 2003. február 1-jei hatálybalépését követően, így az alapokmánynak a fenti Szerződésből eredő számozását használjuk.
(11)
–	A C‑329/02. P. sz., SAT.1 kontra OHIM ügyben 2004. szeptember 14-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑8317. o.)
(12)
–	A C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4411. o.) 56. pontja és a C‑299/98. P. sz., CPL Imperial 2 és Unifrigo kontra Bizottság ügyben 1999. december 9-én hozott végzés (EBHT 1999., I‑8683. o.) 54. pontja.
(13)  –	Lásd különösen a 2/57. sz., Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse kontra Főhatóság ügyben 1958. június 12-én hozott ítélet (EBHT 1958., 129. o.) 146. pontját és a C‑153/96. P. sz., De Rijk kontra Bizottság ügyben 1997. május 29-én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑2901. o.) 19. pontját.
(14)
–	A T‑323/00. sz., SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ügyben 2002. július 2-án hozott ítélet (EBHT 2002., II‑2839. o.)
(15)
–	Lásd különösen a 102/77. sz., Hoffmann-La Roche ügyben 1978. május 23-án hozott ítélet (EBHT 1978., 1139. o.) 7. pontját és a C‑299/99. sz. Philips-ügyben 2002. június 18-án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5475. o.) 30. pontját.
(16)
–	A C‑363/99. sz., Koninklijke KPN Nederland ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑1619. o.) 86. pontja.
(17)
–	A C‑64/02. P. sz., OHIM kontra Erpo Möbelwerk ügyben 2004. október 21-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑0000. o.) 39. pontja.
(18)
–	A C‑456/01. P. és C‑457/01. P. sz., Henkel kontra OHIM egyesített ügyekben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑5089. o.) 45. és 46. pontja.
(19)
–	Lásd különösen a C‑191/01. P. sz., OHIM kontra Wrigley-ügyben 2003. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑12447. o.) 31. pontját és a C‑326/01. P. sz., Telefon & Buch kontra OHIM ügyben 2004. február 5-én hozott végzés (EBHT 2004., I‑1371. o.) 27. pontját. A védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989. L 40., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 3. cikke (1) bekezdése c) pontjának azonos rendelkezéseivel kapcsolatban lásd a C‑108/97. és C‑109/97. sz., Windsurfing Chiemsee ügyben 1999. május 4-én hozott ítélet (EBHT 1999., I‑2779. o.) 25. pontját; a C‑53/01– C‑55/01. sz., Linde és társai egyesített ügyekben 2003. április 8-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3161. o.) 73. pontját; a C‑104/01. sz. Libertel-ügyben 2003. május 6-án hozott ítélet (EBHT 2003., I‑3793. o.) 52. pontját és a Koninklijke KPN Nederland ítélet [hivatkozás fent]54. és 55. pontját.
(20)
–	60. pont.
(21)
–	Ugyanott, 47. pont.
(22)
–	27. pont.
(23)
–	36. pont.
(24)  –	Így például a Bíróság kimondta, hogy ezen használat okán az egyébként reklámjelmondatként, minőségjelzésként használt vagy a védjeggyel érintett áruk vagy szolgáltatások vásárlására ösztönző megjelölésből vagy jelzésből álló védjegy lajstromozása nincs önmagában kizárva (C‑517/99. sz., Merz & Krell ügyben 2001. október 4-én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑6959. o.] 40. pontja). A lajstromozás fenti oknál fogva történő elutasítása akkor áll fenn, ha ezek a jelek vagy adatok a beszélt nyelvben vagy a jóhiszemű és állandósult kereskedelmi gyakorlatban szokásossá váltak a fenti védjegyben szereplő áruk és szolgáltatások megnevezésére, és ezáltal a rendelet 7. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő ok hatálya alá esnek, és lajstromozásukat ez utóbbi rendelkezés alapján el kell utasítani.
(25)
–	A megkülönböztető képesség megítélését illetően lásd a DKV kontra OHIM ítélet [hivatkozás fent] 24. pontját, a leíró jelleg megítélését illetően pedig a C‑265/00. sz., Campina Melkunie ügyben 2004. február 12-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑1699. o.) 37. pontját és a Koninklijke KPN Nederland ítélet [hivatkozás fent] 96. pontját.
(26)
–	A Koninklijke KPN Nederland ítélet [hivatkozás fent] 96. pontja.
(27)
–	Ugyanott, 99. és 100. pont.
(28)
–	28. pont.
(29)
–	A DKV kontra OHIM ítélet [hivatkozás fent] 22. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(30)
–	32. pont (kiemelés tőlem).
(31)  –	Például valamely szóelemnek bizonyos árukkal vagy bizonyos szolgáltatásokkal kapcsolatosan az érintett vásárlóközönség tudatában keltett jelentésére vonatkozó indokok.
(32)  –	Lásd ebben a tekintetben a C‑136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ügyben 1994. június 1-jén hozott ítélet (EBHT 1994., I‑1981. o.) 49. és 66. pontját; a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑8375. o.) 194. pontját és a C‑24/01. P. és C‑25/01. P. sz., Glencore és Compagnie Continentale kontra Bizottság ügyben 2002. november 7-én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑10119. o.) 65. pontját.
(33)  –	Lásd ebben a tekintetben a C‑496/99. P. sz. Bizottság kontra CAS Succhi di Frutta ügyben 2004. április 29-én hozott ítélet (EBHT 2004., I‑3801. o.) 68. pontját.
(34)  –	Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatát követve, ez az alapelv nem alkalmazható ilyen esetben, mivel jelen ügyben a következő alternatívával szembesülnünk: vagy a kérdéses megjelöléshez hasonló védjegy lajstromozását engedélyező, eltérő OHIM határozat felel meg a rendeletnek, és ebben az esetben az Elsőfokú Bíróságnak logikusan meg kellene állapítani, hogy ennek a megjelölésnek a lajstromozása sérti a rendelet vonatkozó rendelkezéseit, vagy az OHIM eltérő határozata nem szabályszerű, és senki sem hivatkozhat saját előnye érdekében egy más javára elkövetett hibára (a SAT.1 kontra OHIM (SAT.2) ítélet [hivatkozás fent] 60-62. pontja, lásd még az Elsőfokú Bíróság T‑127/02. sz., Concept kontra OHIM (ECA) ügyben 2004. április 21-én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑0000. o.] 71. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).