AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)1995. november 9. (*)„Vámok visszatérítése – A kontradiktórius eljárás elve – Különleges helyzet”A T‑346/94. sz. ügyben_a France-aviation, a
francia jog szerinti társaság (székhelye: Châteaufort [Franciaország],
képviseli: Jean-Claude Cavaillé, a lyoni ügyvédi kamara tagja,
kézbesítési cím: Luxembourg, Guy Arendt ügyvédi irodájánál,
62, avenue Guillaume)felperesnekaz Európai Közösségek Bizottsága,
(képviseli: M. Richard Wainwright, vezető jogtanácsos, és Jean-Francis
Pasquier, a Bizottsághoz kirendelt nemzeti tisztviselő, meghatalmazotti
minőségben, kézbesítési cím: Carlos Gómez de la Cruz irodájánál, Jogi
Szolgálat, Centre Wagner, Kirchberg)alperes ellena
Bizottság 1994. július 18‑i REM 4/94 határozatának
megsemmisítése iránt benyújtott keresete tárgyában, amelyben – a francia
kormány kérésére – a felperes esetében a behozatali vám visszatérítése
megalapozottságának hiányát állapították meg_AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA(első tanács)_tagjai: M. H. Kirschner elnökként eljárva, A. Kalogeropoulos és V. Tiili bírák_hivatalvezető: H. Jung_tekintettel az írásbeli szakaszra és az 1995. szeptember 27‑i tárgyalásra_meghozta a következőÍtéletet A jogi háttér és a jogvita alapját képező tényállás1        A
polgári és katonai könnyű repülőgépek karbantartásával foglalkozó
felperes 1980 óta importál Franciaországba repülőgép-alkatrészeket és
-tartozékokat. A behozott termékek a közös vámtarifa különböző alszámai
alá tartoznak aszerint, hogy használatuk polgári (vámmentes) vagy pedig
katonai rendeltetésű (vámköteles).2        A
felek nem vitatják, hogy a szóban forgó alkatrészek többségének
behozatalakor a felperes nem tudja a termékek későbbi rendeltetését
előre meghatározni, tehát nem tudja előre jelezni, hogy polgári vagy
katonai célú gépekre szerelik-e majd fel őket. Ezért nem is kapott és
nem is kért a szóban forgó tartozékok tekintetében az egyes áruk
kedvezményes tarifális behozatali rendszere alá azok különleges
rendeltetésénél fogva történő besorolása feltételeinek megállapításáról
szóló, 1987. december 9-i 4142/87/EGK bizottsági rendelet (HL L 387.,
81. o.) 3. cikkének (1) bekezdésében említett engedélyt, amely engedély a
feltétele lett volna annak, hogy a felperes által használt
alkatrészeket, azok „polgári” rendeltetése miatt, vámmentesen lehessen
behozni.3        Ilyen
körülmények között a francia vámigazgatási szervek eleinte megengedték,
hogy a felperes az általa behozott összes alkatrészt polgári
rendeltetésűként vámkezeltesse, függetlenül azok tényleges
rendeltetésétől, úgy hogy az utóbb katonai célokra felhasznált, így
vámfizetési kötelezettség alá tartozó alkatrészek helyzetét később
rendezte.4        Amint
az az ügy irataiból kiderül, a francia vámigazgatási szerv 1988-ban
jelezte a felperesnek, hogy nem tartja megfelelőnek az áruk vámmentes
behozatalának, illetve a vámfizetési kötelezettség utólagos rendezésének
gyakorlatát. Arra is emlékeztette a felperest, hogy 1988 elején
vállalta, hogy számítógépesített magánvámraktárat hoz létre, amely
lehetővé teszi számára az egyes alkatrészek civil vagy katonai
rendeltetésűként történő vámkezelését a vámraktár elhagyásának
időpontjában. A vámraktárokról szóló, 1988. július 25-i 2503/88/EGK
tanácsi rendelet (HL L 225., 1. o.) szerint a vámraktár célja többek
között az, hogy segítséget nyújtson a gazdasági szereplőknek, akik nem
ismerik a nem közösségi áruk végső rendeltetését, vagy akik egyelőre nem
kívánják e termékek végső rendeltetését meghatározni.5        1988.
december 26-án kelt levelében a felperes ténylegesen kérte, hogy a
repülőtéren található helyiségeiben magánvámraktárat létesíthessen. Egy
évvel később, mivel a kérelmet még mindig nem bírálták el, a francia
vámigazgatási szerv 1989. november 28-i levelében megerősítette a vám
utólagos befizetésének a korábbi években alkalmazott gyakorlatát,
hozzátéve, hogy „a magánvámraktár létesítésével kapcsolatos nehézségekre
tekintettel bírság kiszabására ez esetben nem kerül sor”.6        1991.
június 25-i levelében a felperes ismételten magánvámraktár létesítésére
irányuló kérelemmel kereste meg az illetékes vámhivatalt. 1991. október
2-i válaszlevelében a területi vámhivatal vezetője a raktárakra
vonatkozó jogi szabályozás módosításával kapcsolatban felmerült
nehézségekre hívta fel a felperes figyelmét. Végül az illetékes területi
vámhivatal vezetője 1992. április 16-án kelt levelében engedélyezte a
kért magánvámraktár működtetését. Ugyanakkor az addig illetékes
vámhivatal áthelyezését követően ugyanez a területi vámhivatal-vezető
1992. október 20-i levelében az eredetileg kiadott engedélyhez
kiegészítést fűzött. A magánvámraktárat csak 1993. január 1-jén
nyitották meg, ami a felperes szerint a hatóságok fent részletezett
„hivatali késlekedésnek” köszönhető.7        Előzőleg
1990. június 12-én kelt levelében az illetékes vámhivatal arról
tájékoztatta a felperest, hogy 1990. július 1-jét követően nem jogosult a
számára biztosított preferenciális tarifális elbánásra, mivel 1990-ig
nem tett eleget a fent említett, vámraktár létrehozására vonatkozó
kötelezettségének. Ennek következtében a felperes arra kényszerült, hogy
az összes behozott árut szabad forgalomba bocsássa, illetve az azokra
vonatkozó vámot azonnal megfizesse még azon áruk tekintetében is,
amelyeket később „polgári” célra használtak fel. Ezzel kapcsolatban a
fenti levél megjegyzi: „A továbbiakban a polgári célra felhasznált
repülőgép-alkatrészeket terhelő vámok és díjak visszatérítését Önnek
kell kérelmeznie minden üzleti év végén.”8        A
felperes 1991 októberében kelt, visszatérítés iránti első kérelmére a
területi vámhivatal vezetője 1991. december 23-án kelt levelében azt
válaszolta, hogy „a visszatérítés engedélyezésére elméletileg van
lehetőség”, hozzátéve, hogy bizonyos iratokat még be kell nyújtani, hogy
azokat a megfelelő hivatal ellenőrizhesse. A vámigazgatási szervhez
benyújtott 1993. július 12-i kérelmében a felperes az 1990, 1991 és
1992-ben lebonyolított behozatal tekintetében befizetett vám
visszatérítését kérte azon alkatrészekre vonatkozóan, amelyeket végül
polgári repülőgépekbe szereltek be. Az igényelt, később pontosított
összeg 1 610 338 FF volt. Sem a francia hatóságok, sem a
Bizottság nem vitatta sem ezen összeget, sem annak számítási módját.9        1994.
január 4-i levelében a Direction générale des douanes et droits
indirects felhívta a felperes figyelmét, hogy a szóban forgó behozott
áruk forgalomba hozatalának időpontjában nem rendelkezett a különleges
rendeltetésű áruk kedvezményes tarifális rendszerének alkalmazására
vonatkozó engedéllyel, tehát az általa kifizetett vám befizetésére a
4142/87 rendelet rendelkezéseinek megfelelően ténylegesen köteles volt.
Tájékoztatta továbbá, hogy az eset különleges körülményeire tekintettel
úgy döntött, hogy a felperes vám visszatérítése iránti kérelmét az
Európai Közösségek Bizottsága elé terjeszti, a behozatali, illetve
kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló, 1979. július
2-i 1430/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 175., 1. o.) 13. cikkének (1)
bekezdése alapján, amely a 1430/79/EGK tanácsi rendelet módosításáról
szóló, 1986. október 7-i 3069/86/EGK tanácsi rendelet (HL L 286., 1. o.,
a továbbiakban: 13. cikk) által módosított változatában így szól:„Az
A-D. szakaszban felsoroltaktól eltérő különleges helyzet fennállása
esetén a behozatali vám visszafizethető, amennyiben a különleges helyzet
nem a kérelmező csalárd szándékának vagy nyilvánvaló gondatlanságának
következménye...” [nem hivatalos fordítás]10      1994.
február 4-i levelében a francia költségvetési minisztérium a felperes
ügyét a Bizottság elé terjesztette, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról
szóló, 1992. október 12-i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302. 1. o.,
magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.) végrehajtására
vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2-i
2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o., helyesbítés: HL
1994., L 268. o., magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o.)
905. cikkében foglalt eljárási szabály alapján. Ez a rendelkezés abban a
különleges helyzeteket felsoroló fejezetben található, amelyek
fennállása esetén a vám visszatérítésének feltételeit vagy kizártnak,
vagy teljesültnek kell tekinteni a törvény erejénél fogva. Ilyen
helyzetekben a visszatérítés kérdésével kapcsolatos döntés a tagállami
hatóságok hatáskörébe tartozik. Ezzel szemben, ha e hatóságok nem tudnak
határozatot hozni, és a kérelem a visszatérítés megalapozottságát
alátámasztó bizonyítékokat tartalmaz, a tagállami hatóságok kötelesek az
ügyet a Bizottság elé utalni, és az eset teljes körű vizsgálatához
szükséges valamennyi adatot a Bizottság rendelkezésre bocsátani.11      Amennyiben
kiderül, hogy a tagállam által a Bizottság részére szolgáltatott adatok
nem elegendőek, a Bizottság az érintett tagállamtól további adatok
szolgáltatását kérheti. Az adott ügy vizsgálata céljából a
vámmentességekkel foglalkozó bizottság keretében valamely, valamennyi
tagállam képviselőiből álló szakértői csoporttal történő konzultáció
után a Bizottság határoz arról, hogy a különleges helyzet alapján
jogszerű-e a visszatérítés vagy sem. (907. cikk). Az érintett tagállamot
értesíteni kell a határozatról; a tagállami hatóságok a Bizottság
határozata alapján bírálják el a kérelmet. (908. cikk).12      A
francia költségvetési minisztérium az 1994. február 4-i leveléhez egy
kétoldalas iratot csatolt, amelyben a felperes 1990 és 1992 közötti
helyzetét mutatta be, anélkül hogy a felperes tekintetében 1990 előtt
alkalmazott rendszerről, az 1990 júliusában bevezetett új rendszerről,
valamint a felperessel 1988 és 1992 között az esetleges
vámvisszatérítésről és a vámraktár létesítéséről folytatott levelezésről
említést tett volna. Az irat többek között az alábbiakat tartalmazza:–        a
felperes az áruk megérkezésekor nem tudta meghatározni, hogy mely
alkatrészeket fogják polgári és melyeket katonai gépekbe beépíteni,
ezért nem terjesztett elő kérelmet a különleges rendeltetésű áruk
rendszere alkalmazásának engedélyezése iránt_–        így
a felperes szabad forgalomba bocsátotta a behozott árukat, és kifizette
a vámot, jóllehet az említett rendszer keretében e behozatal
vámmentességben részesülhetett volna_–        a
felperes a vámhatóságok tanácsára 1993 óta vámraktárban tárolja az
importált árut.Az ügy irataihoz mellékelt
számviteli és vámdokumentumok között egy levél is található, amelyet a
felperes 1993. július 12-én intézett a Direction générale des douanes et
droits indirects-hez, és amelyben beszámolt a korábban alkalmazott
kedvezményes tarifiális rendszer 1990. július 1-jei hatállyal történő
megszüntetéséről, illetve magánraktára működtetésének 1993. január 1-jei
hatállyal történő megkezdéséről, amelyet az irányadó jogszabályok
különböző módosításai késleltettek, valamint annak megerősítését, amely
szerint az 1990, 1991 és 1992 években befizetett vám visszatérítését
kérheti.13      Az
1994. február 4-én kelt levelében a francia vámigazgatási szerv a
„polgári” rendeltetésű alkatrészek tekintetében a már kifizetett vám
visszatérítésének engedélyezését javasolta. A felperes ugyanis nem tudta
előre megkülönböztetni az alkatrészeket, mivel azok egyformák,
függetlenül a légi jármű rendeltetésétől. A felperes a fokozottabb
gazdasági hatékonyság érdekében egy csoportban importálta termékeit
ahelyett, hogy a polgári rendeltetésű alkatrészeket elkülönítve
importálta volna. A szóban forgó alkatrészeket a különleges rendeltetésű
áruk rendszerének megfelelően
kezelték. A francia szervek szerint „a
társaság részéről nyilvánvaló gondatlanság vagy csalárd szándék nem
állapítható meg”.14      A
Bizottság kérésére a minisztérium 1994 májusában az ügy iratait
számadatokkal és a vámáru-nyilatkozat egy másolatával egészítette ki.15      1994.
július 8-án az említett iratok alapján, valamint a hatályos szabályozás
szerint felállított szakértői csoporttal folytatott konzultációt
követően a Bizottság a 13. cikk (1) bekezdése értelmében meghozta a REM
4/94 határozatot, amely szerint a jelen esetben a behozatali vám
visszatérítése nem megalapozott, az alábbiak miatt:–        a
felperes a 4142/87 rendeletben az áruk különleges rendeltetése miatti
kedvezményes tarifális rendszer alkalmazására meghatározott feltételek
egyikének sem tett eleget, különösen annak nem, amelyik az írásbeli
engedély előzetes megszerzésére vonatkozik, egy ilyen engedély pedig nem
bír visszaható hatállyal_–        valamely
szabályozás be nem tartása nem minősül a 13. cikk szerinti különleges
helyzetnek_–        több behozatalra került sor, és a hibák ismétlődtek_–        a felperes nyilvánvalóan gondatlanul járt el.16      Miután
a Bizottság határozatáról a francia vámigazgatási szervet értesítette,
ez utóbbi 1994. augusztus 13-án kelt levelében tájékoztatta a felperest a
határozatról, illetve az ehhez fűzött indokolás lényegi elemeiről.
Amint az a levélbélyegző alapján megállapítható, a levelet augusztus
23-án, a felperes címén átvették. Az eljárás17      A
felperes ilyen körülmények között benyújtotta a jelen keresetet, amely
1994. október 18-án érkezett az Elsőfokú Bíróság Hivatalához.18      Az
írásbeli eljárás a megszokott módon zajlott. A felek észrevételeinek
meghallgatását követően az Elsőfokú Bíróság 1995. március 9-i végzésével
az ügyet a három bírából álló első tanács elé utalta. Az előadó bíró
jelentését követően az Elsőfokú Bíróság (első tanács) további
bizonyításfelvétel nélkül elrendelte az eljárás szóbeli szakaszának
megnyitását. Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság elfogadott bizonyos, az
eljárás lefolytatására vonatkozó pervezető intézkedéseket. Az 1995.
szeptember 27-i tárgyaláson a felek szóbeli észrevételeket tettek, és
válaszoltak az Elsőfokú Bíróság kérdéseire. A tárgyalást követően az
elnök az eljárás szóbeli szakaszát befejezettnek nyilvánította. A felek kereseti kérelmei19      A felperes a következőket kéri az Elsőfokú Bíróságtól:–        semmisítse
meg a Bizottság 1994. július 18-i REM 4/94 határozatát, amelynek
címzettje a Francia Köztársaság, Direction générale des douanes et
droits indirects;–        állapítsa
meg, hogy a Direction générale des douanes et droits indirects által
előterjesztett kérelem alapját tekintve megalapozott, fenntartva ez
utóbbi számára a visszafizetendő összeg mértékének ellenőrzését;–        kötelezze az alperest a költségek viselésére.20      A Bizottság a következőket kéri az Elsőfokú Bíróságtól:–        utasítsa el a felperes keresetét;–        kötelezze a felperest a költségek viselésére. A határozat megsemmisítésére irányuló kérelemről21      A
határozat megsemmisítésére irányuló kérelmének indokolására a felperes
három jogalapra hivatkozik, egyrészt a kontradiktórius eljárás elvének
megsértésre, amennyiben nem volt lehetősége álláspontjának ismertetésére
a Bizottság előtt; a bizalomvédelem elvének megsértésére, amennyiben a
megtámadott határozat figyelmen kívül hagyta a francia vámigazgatási
szervnek a kifizetett vámok visszatérítésére vonatkozó kijelentéséhez
fűződő jogos bizalmát; valamint a 13. cikk szerinti „különleges helyzet”
téves értelmezésére, amennyiben a Bizottság nyilvánvalóan nem vizsgálta
a felperes valós helyzetét valamennyi jelentőséggel bíró tényező
szempontjából. Az Elsőfokú Bíróság megítélése szerint először a
kontradiktórius eljárás elvének megsértésére vonatkozó jogalapot kell
megvizsgálni. A kontradiktórius eljárás elvének megsértésével kapcsolatos jogalapról A felek érvei22      A
felperes álláspontja szerint a védelmi jogok tiszteletben tartásához
szükséges kontradiktórius eljárás elve – mint a közösségi jog elismert
alapelve –, olyan általános szabály, amelynek értelmében a hatósági
határozatok címzettjei számára biztosítani kell, hogy álláspontjukat
ténylegesen kifejthessék, amennyiben e határozat érdekeiket érezhetően
érinti (lásd a Bíróság 17/74. sz., Transocean Marine Paint kontra
Bizottság ügyben 1974. október 23-án hozott ítéletének [EBHT 1974.,
1063. o.] 15. pontját valamint a 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság
ügyben 1983. november 9-én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3461. o.] 7.
pontját). A kontradiktórius eljárás elvét nem csak olyan eljárások során
kell alkalmazni, amelyek szankció kiszabásával is végződhetnek, hanem
olyan eljárások során is, amelyek a vállalkozások számára egyéb
hátrányos következménnyel járhatnak, mint amilyen a jelen eset is.23      A
felperes hangsúlyozza, hogy álláspontját nem fejthette ki sem a
szakértői csoport, sem a Bizottság szervezeti egységei előtt. A
kontradiktórius eljárás elvének megsértése ez esetben azt eredményezte,
hogy a Bizottság tévesen értékelte a helyzetet, és a 4142/87 rendeletet a
felperes tényleges helyzetével összhangban nem álló módon alkalmazta. A
francia vámigazgatási szerv a Bizottság részére továbbított iratokban
nem számolt be a visszatérítés iránti kérelemmel kapcsolatban játszott
saját szerepéről. Így a felperest megfosztották attól a lehetőségtől,
hogy az ügy védelme szempontjából lényeges érveit a Bizottság, illetve a
szakértői csoport előtt ismertethesse.24      A
Bizottság, noha elismeri a kontradiktórius eljárás elvének
jelentőségét, a Bíróság ítélkezési gyakorlatára hivatkozik, amely
szerint a vám visszatérítésére vonatkozó határozat elfogadására irányuló
eljárás, amely különböző szakaszokból áll, így nemzeti szintű (a
vállalkozás kérelmének benyújtása, a vámigazgatási szervek által végzett
első vizsgálat), és közösségi szintű szakaszai is vannak (a kérelem
Bizottság elé terjesztése, az ügy vizsgálata a vámmentességekkel
foglalkozó bizottság által, a szakértői csoporttal folytatott
konzultáció, a Bizottság határozathozatala, az érintett tagállam
értesítése), minden szükséges jogi biztosítékot bizotosít az érintettek
számára (a 294/81. sz., Control Data kontra Bizottság ügyben 1983.
március 17-én hozott ítélet, [EBHT 1983., 911. o.], a 98/83. és 230/83.
sz., Van Gend & Loos kontra Bizottság ügyben 1984. november 13-án
hozott ítélet [EBHT 1984., 3763. o.] és a C-121/91. és C-122/91. sz., CT
Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra Bizottság ügyben 1993. július
6-án hozott ítélet [EBHT 1993., I-3873. o.] 48. pontja).25      A
Bizottság kijelentette, hogy jelen esetben az eljárás szabályosan folyt
le, és a felperesnek volt lehetősége érveit kifejteni a francia
hatóságok előtt, amelyek támogatták visszatérítés iránti kérelmét a
Bizottság és a szakértői csoport előtt. A francia hatóságok minden
bizonnyal azért nem részletezték esetleges szerepüket az ügyben, mert
vagy úgy vélték, hogy az nem helyénvaló, mert nem bizonyított, vagy
azért, mert a kérelem érdemi elbírálását nem befolyásolja. A Bizottság a
tagállami hatóságok által továbbított iratok alapján nem látta
szükségét annak, hogy további információt kérjen, ami semmi esetre sem
változtatott volna a határozatban foglalt állásponton.26      Az
Elsőfokú Bíróság azon kérdésére, hogy a C-269/90. sz., Technische
Universität München-ügyben 1991. november 21-én hozott ítélet (EBHT
1991., I-5469. o.) jelentőséggel bír-e a jelen ügyben, a Bizottság azt a
választ adta, hogy az abban az ítéletben foglaltakat a jelen ügy
tekintetében nem lehet alkalmazni. Az okok, amelyekre tekintettel a két
ügyben a Bizottsághoz fordultak, nem hasonlíthatóak össze: a C-269/90.
sz. ügyben egy tudományos berendezésekre vonatkozó vámmentesség iránti
kérelem szakmai vizsgálatának a legmegfelelőbb döntéshozatali szintre
helyezéséről kellett dönteni, aminek kapcsán a nemzeti hatóság úgy
vélte, hogy a Bizottság, a tagállamok támogatása mellett, a
tagállamoknál kedvezőbb helyzetben van a műszaki összehasonlítás
elvégezése és annak vizsgálata szempontjából, hogy léteznek-e
egyenértékű berendezések a Közösségben; ezzel szemben a jelen, vám
visszatérítésével kapcsolatos esetben a hatásköri szintet a határozat
tárgyától és a határozat következményeinek a Közösség saját forrásaira
gyakorolt hatásától függően kell meghatározni, mivel a Bizottság
hatásköre az esetleges visszatérítés megalapozottságának megállapítására
terjed ki, míg a tagállamok megőrzik a visszatérítés iránti kérelem
elutasítására vonatkozó hatáskörüket. A Bizottság megerősítette, hogy
azon adatok, amelyeket a felperes kérelmének alátámasztása céljából
ismertetni kívánt, semmi esetre sem változtattak volna a határozatban
foglalt állásponton.27      Az
Elsőfokú Bíróságnak a különleges rendeltetésű áruk rendszerével
kapcsolatban feltett kérdésére a Bizottság előadta, hogy e rendszer
alkalmazásának szükséges feltétele az erre vonatkozó engedély
beszerzése. Magától értetődő, hogy az engedélyezés és mindenekelőtt az
áruk szabad forgalomba bocsátásának stádiumában a kérelmezőnek tudnia
kell azonosítani a termékeket úgy, hogy azok megfeleljenek a különleges
rendeltetés alá történő besorolás feltételeinek. A felperes számára az
egyetlen jogszerű megoldás az lett volna, ha legkésőbb a szabad
forgalomba bocsátásra vonatkozó nyilatkozat időpontjában azonosítja a
termékeket. Egyértelmű, hogy amennyiben a felperes úgy vélte, hogy az
árukat polgári vagy katonai rendeltetésük alapján a szabad forgalomba
bocsátás időpontjában nem tudja különválasztani, a különleges
rendeltetés előzetes engedélyezése értelmét vesztette. A Bizottság ezek
alapján arra a következtetésre jutott, hogy a felperes, még ha akarta
sem tudta volna a különleges rendeltetésre vonatkozó engedélyt
beszerezni. Az Elsőfokú Bíróság mérlegelése28      Mindenekelőtt
meg kell állapítani, hogy a fent ismertetett jogszabályi háttérnek
megfelelően a vitatott határozat elfogadását eredményező eljárás valóban
több szintre tagolódott, egyrészt nemzeti szintre, mivel a felperes a
francia vámigazgatási szervnek nyújtotta be a kifizetett vám
visszatérítése iránti kérelmét az igazoló okmányokkal együtt, másrészt
közösségi szintre, mivel a francia vámigazgatási szerv a felperes
ügyének iratait összeállította és továbbította a Bizottságnak, amely egy
szakértői csoport véleménye alapján a visszatérítés iránti kérelmet
megalapozatlannak nyilvánította.29      Ezzel
összefüggésben a Bizottság a fent említett Control Data kontra
Bizottság, Van Gend & Loos kontra Bizottság és különösen a CT
Control (Rotterdam) és JCT Benelux kontra Bizottság ítéletekre
hivatkozva azt állítja, hogy a jelen esetben a felperes meghallgatáshoz
való jogát tiszteletben tartotta, hiszen a felperes az eljárás során
előadhatta érveit a francia hatóságok előtt, és a francia hatóságok
által továbbított iratok a Bizottság és a szakértői csoport
rendelkezésére álltak.30      Ezzel
kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a felperes
meghallgatáshoz való jogát valamely olyan eljárásban, mint amely a jelen
jogvita tárgyát képezi, elsősorban az érintett és a tagállami
közigazgatási szervvel való kapcsolatában kell biztosítani. A 2454/93
rendelet csak egyrészt az érintett és a közigazgatási szerv, másrészt a
közigazgatási szerv és a Bizottság közötti kapcsolatot szabályozza. A
szabályozás ugyan nem rendelkezik az érintett és a Bizottság szervezeti
egységei közötti közvetlen kapcsolatfelvételről, de ez nem feltétlenül
jelenti azt, hogy egy visszatérítés iránti kérelemmel kapcsolatos
határozathozatal során a Bizottságnak meg kell elégednie azokkal az
adatokkal, amelyeket a tagállami közigazgatási szerv továbbított
részére. Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a 2454/93
rendelet 905. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a Bizottság az
érintett tagállamtól további adatok szolgáltatását kérheti. Meg kell
vizsgálni, hogy ez esetben a felperes meghallgatáshoz való jogának
biztosítása érdekében a Bizottságnak kellett-e volna kérnie további
adatok szolgáltatását annak érdekében, hogy biztosítsa a felperes
meghallgatásához való jogának tiszteletben tartását, oly módon, hogy a
felperes további információval látja el a francia közigazgatási szervet,
amelyet az továbbít a Bizottságnak.31      Ezzel
összefüggésben hangsúlyozni kell, hogy a jelen ügy a tények
szempontjából lényegesen eltér a 24. és 29. pontban említett ügyektől. A
jelen ügyben a felperes a nemzeti hatóságok által összeállított és
továbbított iratok hiányosságára hivatkozik, míg a három említett ügyben
ilyen jellegű panasz nem merült fel. A CT Control (Rotterdam) és JCT
Benelux kontra Bizottság ügyben a felperesek elismerték, hogy
kérelmükben az általuk érvényesíteni kívánt minden érv szerepelt, és
nincs olyan új tényező, amely érvelésükben ne szerepelne (lásd az ítélet
49. pontját). A jelen esetben viszont a felperes az Elsőfokú Bíróság
által az eljárásban elfogadott pervezető intézkedésére válaszolva
előadta, hogy az ügy iratainak kidolgozásában nem vett részt, illetve
nem tették számára lehetővé, hogy az ügy irataiba elküldésük előtt
betekinthessen, illetve azokba ténylegesen nem is tekintett be.32      Továbbá
emlékeztetni kell arra, hogy a fent említett Technische Universität
München-ügyben, ahol egy tudományos berendezés behozatali vám alóli
mentességének engedélyezéséről volt szó, a Bíróság megállapította, hogy
mivel bonyolult műszaki értékeléssel összefüggő igazgatási eljárásról
van szó, a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik, ugyanakkor
hangsúlyozta, hogy e mérlegelési jogkörhöz kapcsolódóan a közösségi
jogrendszer által az igazgatási eljárásban biztosított garanciák
tiszteletben tartása alapvető jelentőségű, továbbá hogy e garanciák közé
tartozik az is, hogy az érintett ismertethesse álláspontját (13. és 14.
pont). Mivel az irányadó közösségi szabályozás nem biztosítja az
importőr számára, hogy érveit a Bizottság előtt ismertethesse, jóllehet a
behozott tudományos berendezések természetéről, illetve tervezett
használatáról nagyon hasznos információkat szolgáltathat, a Bíróság
megítélése szerint a meghallgatáshoz való jog egy ilyen eljárás során
megköveteli azt, hogy az érintett a Bizottság előtt folyó eljárásban
állást foglalhasson és ténylegesen előadhassa álláspontját a tények
relevanciájára és adott esetben a közösségi intézmény által figyelembe
vett dokumentumokra vonatkozóan (23-25. pont).33      Meg
kell vizsgálni, hogy a Bíróság fent ismertetett értelmezése
alkalmazható-e a 13. cikk szerinti valamely olyan eljárásban, mint
amilyen a jelen ügyben is felmerült. Ezzel kapcsolatban a Bizottság
joggal tiltakozott, arra hivatkozva, hogy sohasem végez „bonyolult
műszaki vizsgálatot” amikor arról határoz, hogy vissza kell-e fizetni a
vámot vagy sem. Az Elsőfokú Bíróság ugyanakkor úgy véli, hogy nem az
ügyben szereplő különleges műszaki jelleg az, ami az érintett fél
Bizottság előtti meghallgatását indokolttá teszi, hanem a Bizottságnak
az ügy elbírálására vonatkozó hatásköre.34      Az
Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság több szempontból is
mérlegelési jogkörrel rendelkezik a 13. cikk alkalmazása során, amely
cikket a Bíróság „általános méltányossági klauzulának” minősített (a
283/82. sz., Schöllershammer kontra Bizottság ügyben 1983. december
15-én hozott ítélet [EBHT 1983., 4219. o.] 7. pontja). Egyrészt a 13.
cikk „különleges helyzetekre” vonatkozik, ami szükségszerűen
feltételezi, hogy a Bizottság a számos szóba jöhető ténybeli és jogi
körülmények közül azokat mérlegeli és veszi figyelembe, amelyek a
végleges határozat szempontjából relevánsak lehetnek. Másrészt a
Bizottságnak meg kell győződnie arról, hogy az érintett személy nem
egyszerűen gondatlanul, hanem „nyilvánvalóan gondatlanul” járt‑ee el.
Végül, határozatának elfogadása előtt a Bizottság a 2454/93 rendelet
907. cikkének megfelelően köteles szakértői csoporttal konzultálni,
amelynek a véleményét tekintetbe is veheti, de figyelmen kívül is
hagyhatja. Mindezen tényezők összességének tükrében az Elsőfokú Bíróság
úgy véli, hogy a 13. cikk alkalmazásával kapcsolatos eljárásban a
Bizottság legalább olyan terjedelmű mérlegelési jogkörrel rendelkezik,
mint amelyet a Bíróság a fent hivatkozott Technische Universität
München-ítéletben elismert. Ebből következően a meghallgatáshoz való
jogot a vám visszatérítésével kapcsolatos eljárásokban biztosítani kell.35      A
jelen esetben megállapítható, hogy a francia hatóságok által a
Bizottság részére továbbított iratok tartalmazták azt a felperes által a
francia vámigazgatási szervnek eljuttatott 1993. július 12-i levelet,
amelyben a felperes a vámraktárának létrehozásával kapcsolatos
nehézségekre, valamint az 1990 és 1992 között befizetett vám
visszatérítésre vonatkozóan tett „megerősítésre” utal. A felperes és a
francia vámigazgatási szerv között e két kérdéssel kapcsolatban
folytatott levelezés azonban nem szerepel az iratok között. Úgy tűnik
tehát, hogy a Bizottság a megtámadott határozatot hiányos iratok alapján
hozta meg.36      Hozzá
kell tenni, hogy a francia hatóságok a vám visszatérítését javasolták,
és hangsúlyozták, hogy a felperes terhére semmilyen „gondatlanság”
nem
volt megállapítható. Tekintettel arra, hogy a Bizottság ettől az
állásponttól el kívánt térni, és a vám visszatérítésére irányuló
kérelmet el akarta utasítani azzal az indokkal, hogy a felperes
„nyilvánvalóan gondatlanul” járt el – a „nyilvánvaló” jelzőt
kifejezetten a fent említett 1986. október 7-i 3069/86 rendelet iktatta
be –, köteles lett volna a felperes francia hatóságok általi
meghallgatását kérni. A határozat gondatlanság mértékére vonatkozó
megállapítása bonyolult jogi mérlegelést feltételez, amelyet csak az
összes jelentős tényező, a nemzeti közigazgatási szerv által a
felperessel közölt határozatok és nyilatkozatok ismeretében lehet
elvégezni. Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ilyen helyzetben, amikor a
felperes terhére „nyilvánvaló gondatlanságot” állapítottak meg, a
felperes meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartása még
fontosabb, mint a fent említett Technische Universität München ügyben,
amelyben a Bíróság úgy vélte, hogy a Bizottság eljárása során az
importőrt meg kell hallgatni, jóllehet csak egy tudományos készülék
objektív műszaki vizsgálatáról volt szó.37      A
Bizottság által is hangsúlyozott körülmény, amely szerint a megtámadott
határozat elfogadását megelőzően nyilatkozó szakértői csoport francia
tagja is a vám visszatérítése ellen foglalt állást, nem bír
jelentőséggel. Ugyanis nem bizonyították, se érvként nem hozták fel,
hogy ez a szakértő az eset minden körülményével tisztában volt.38      Következésképpen
azon eljárás, amelynek során a megtámadott határozatot elfogadták,
megsértette a felperes meghallgatáshoz való jogát.39      Azt
illetően, hogy a Bizottság állítása szerint az sem befolyásolná a
megtámadott határozatot, ha a felperes által az Elsőfokú Bíróság előtt
ismertetett kiegészítő információkat figyelembe vennék, meg kell
állapítani, hogy nem elfogadható ez az érvelés, amellyel a Bizottság
tagadni kívánja a fent megállapított eljárási hiba relevanciáját. Az
Elsőfokú Bíróság nem léphet a hatáskörrel rendelkező közigazgatási
hatóság helyébe, és nem bocsáthatja előre a francia hatóságok és a
felperes által kiegészített iratok alapján lefolytatott új közigazgatási
eljárás eredményét. Emellett az a szakértői csoport, amellyel a
Bizottságnak a 2454/93 rendelet 907. cikkének megfelelően konzultálnia
kell a határozat elfogadását megelőzően, még nem ismeri a kiegészített,
teljes iratanyagot, így a tények teljes ismeretében még nem fejthette ki
véleményét.40      Mindezek
alapján a kontradiktórius eljárás elvének megsértésére alapított
jogalapnak helyt kell adni. Ennek következtében a megtámadott
határozatot anélkül kell megsemmisíteni, hogy szükséges lenne határozni a
felperes által előterjesztett többi jogalapról. A felperesnek a visszatérítés iránti kérelem megalapozottságának megállapítására irányuló kérelméről41      Az
Elsőfokú Bíróság egy kérdésére válaszolva a felperes kijelentette, hogy
arra az esetre is fenntartja a megállapításra vonatkozó kereseti
kérelemét, ha a határozatot semmisnek nyilvánítják. Ezzel kapcsolatban a
felperes hangsúlyozta, hogy visszatérítés iránti kérelmét elsődlegesen a
francia hatóságoknak a vám visszatérítésére vonatkozóan tett
nyilatkozata által ébresztett jogos bizalmára alapítja. Ez a jogcím,
amely nem tartozik a 2454/93 rendelet 905. és azt követő cikkei által
létrehozott szokásos eljárás körébe, kizárólag az Elsőfokú Bíróság
hatáskörébe tartozik, amely lehetővé teszi, hogy a felperes tekintetében
a vám visszatérítésére vonatkozóan azonnal végrehajtható határozatot
hozzon.42      Ezzel
kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési
gyakorlat szerint az EK-Szerződés 173. cikke szerinti megsemmisítés
iránti kereset keretében a közösségi bíróság nem kötelezhet valamely
közösségi intézményt arra, hogy meghozza azon intézkedéseket, amelyek a
határozatot hatályon kívül helyező ítélet végrehajtásához szükségesek
anélkül, hogy ezzel az igazgatási hatóságok hatáskörébe avatkozna (lásd
például az Elsőfokú Bíróság T-5/94. sz., J kontra Bizottság ügyben 1994.
május 27-én hozott végzésének [EBHT 1994., II-391. o.] 17. pontját, és
az Elsőfokú Bíróság T-73/89. sz., Barbi kontra Bizottság ügyben 1990.
november 8-án hozott ítéletének [EBHT 1990., II-619. o.] 38. pontját).
Ugyanis az EK-Szerződés 176. cikke, amely szerint a semmisnek
nyilvánított aktust kibocsátó intézmény köteles meghozni a szükséges
intézkedéseket, e szempontból megszorító jellegű rendelkezés. Hozzá kell
tenni, hogy a Bizottság a jelen esetben mindenképpen köteles újra
megnyitni az igazgatási eljárást, másrészt korai volna az Elsőfokú
Bíróság részéről állást foglalni a jogos bizalom megsértésére alapított
jogalappal kapcsolatban.43      Ebből
következően a felperes visszatérítés iránti kérelme megalapozottságának
megállapítására vonatkozó kereseti kérelmet elfogadhatatlannak kell
nyilvánítani. A költségekről44      Az
eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú
Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. Mivel a Bizottság pervesztes lett, kötelezni
kell a költségek viselésére.A fenti indokok alapján_AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)a következőképpen határozott:1)      A
Bizottság 1994. július 18‑i REM 4/94 határozatát,
amelynek címzettje a Francia Köztársaság, Direction générale des douanes
et droits indirects, megsemmisíti.2)      A keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.3)      A Bizottságot kötelezi a költségek viselésére.KirschnerKalogeropoulosTiiliKihirdetve Luxembourgban, az 1995. november 9‑i nyilvános ülésen.H. Jung       H. Kirschnerhivatalvezető       elnökként eljáró bíró* Az eljárás nyelve: francia.