62023CJ0641
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)
2026. január 15. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – A szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség – Büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – 2002/584/IB kerethatározat – Büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs – A 2. cikk (4) bekezdése – A kettős büntethetőség feltétele – A 4. cikk 1. pontja – Az európai elfogatóparancs végrehajtása mérlegelhető megtagadásának oka – Az 5. cikk 3. pontja – Az átadni kért személynek a kibocsátó tagállamban vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés letöltésének céljából a végrehajtó tagállamba történő visszaszállításának garanciájához kötött átadása – Célkitűzések – Társadalmi beilleszkedés – A büntetlenség elleni küzdelem – 2008/909/IB kerethatározat – Büntetőügyekben hozott ítéleteknek egy másik tagállamban való végrehajtás céljából történő kölcsönös elismerése – A 7. cikk (3) és (4) bekezdése – A 9. cikk (1) bekezdésének d) pontja – Az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása megtagadásának a kettős büntethetőség hiányára alapított oka – 25. cikk – Az európai elfogatóparancs alapján hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító határozatok végrehajtása”
A C‑641/23. sz. [Dubers] (
i
) ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság, Hollandia) a Bírósághoz 2023. október 26‑án érkezett, 2023. október 26‑i határozatával terjesztett elő az
YM
ellen kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtására irányuló,
az Openbaar Ministerie
részvételével folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (ötödik tanács),
tagjai: M. L. Arastey Sahún tanácselnök, J. Passer, E. Regan (előadó), D. Gratsias és B. Smulders bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Lamote tanácsos,
tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2025. január 15‑i tárgyalásra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
YM képviseletében S. J. Linck és R. Malewicz advocaten,
–
az Openbaar Ministerie képviseletében K. van der Schaft és A. L. Wagenaar officiers van justitie,
–
a holland kormány képviseletében M. K. Bulterman, A. Hanje és P. P. Huurnink, meghatalmazotti minőségben,
–
a lengyel kormány képviseletében B. Majczyna, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében H. Leupold, F. van Schaik, J. Vondung és F. Wilman, meghatalmazotti minőségben,
a főtanácsnok indítványának a 2025. április 3‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat (HL 2002. L 190., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 34. o.; a továbbiakban: 2002/584 kerethatározat) 2. cikke (4) bekezdésének, 4. cikke 1. pontjának és 5. cikke 3. pontjának, valamint a 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal (HL 2009. L 81., 24. o.) módosított, a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat (HL 2008. L 327., 27. o.; a továbbiakban: 2008/909 kerethatározat) 7. cikke (4) bekezdésének, 9. cikke (1) bekezdése d) pontjának és 25. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelmet a Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydzial III Karny (jelenia górai regionális bíróság, III. büntetőosztály, Lengyelország) által YM lengyel állampolgárral szembeni büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs Hollandiában történő végrehajtására irányuló eljárás keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2002/584 kerethatározat
3
A 2002/584 kerethatározat (6) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„Az e kerethatározatban előírt európai elfogatóparancs az első konkrét megvalósulása a büntetőjog területén a kölcsönös elismerés elvének, amelyre az Európai Tanács az igazságügyi együttműködés »sarokköveként« utalt.”
4
E kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs meghatározása és végrehajtásának kötelezettsége” című 1. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az európai elfogatóparancs egy tagállamban kibocsátott igazságügyi hatósági határozat, amely azt a célt szolgálja, hogy egy másik tagállam a büntetőeljárás lefolytatása, szabadságvesztés‑büntetés, illetve szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása végett a keresett személyt elfogja és átadja.
(2)   A tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és e kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre.”
5
Az említett kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs alkalmazási köre” című 2. cikkének (2) és (4) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„(2)   E kerethatározat értelmében és a cselekmény kettős büntethetőségének mérlegelése nélkül az európai elfogatóparancs alapján átadásra kerül sor az alábbi bűncselekmények esetében, ha ezeknél a kibocsátó tagállam joga szerint a kibocsátó tagállamban a büntetési tétel felső határa legalább háromévi szabadságvesztés vagy szabadságelvonással járó intézkedés:
–
bűnszervezetben való részvétel,
–
terrorizmus,
–
emberkereskedelem,
–
gyermekek szexuális kizsákmányolása és gyermekpornográfia,
–
kábítószerek és pszichotróp anyagok tiltott kereskedelme,
–
fegyverek, lőszerek és robbanóanyagok tiltott kereskedelme,
–
korrupció,
–
csalással kapcsolatos bűncselekmények, ideértve az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. július 26‑i egyezmény [(HL 1995. C 316., 49. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. kötet, 1. fejezet, 9. o.)] értelmében az Európai Közösségek pénzügyi érdekeit sértő csalásokat is,
–
bűncselekményekből származó jövedelmek tisztára mosása,
–
pénzhamisítás, ideértve az euró hamisítását is,
–
számítógépes bűnözés,
–
környezettel kapcsolatos bűncselekmények, ideértve a veszélyeztetett állatfajok, valamint a veszélyeztetett növényfajok és növényfajták tiltott kereskedelmét is,
–
segítségnyújtás jogellenes beutazáshoz és tartózkodáshoz,
–
szándékos emberölés, súlyos testi sértés,
–
emberi szervek és szövetek tiltott kereskedelme,
–
emberrablás, személyi szabadságtól való jogellenes megfosztás és túszejtés,
–
rasszizmus és idegengyűlölet,
–
szervezett lopás vagy fegyveres rablás,
–
kulturális javak – ideértve a régiségeket és műtárgyakat is – tiltott kereskedelme,
–
csalás,
–
zsarolás és védelmi pénz szedése,
–
termékhamisítás és iparjogvédelmi jog megsértése,
–
hivatalos okmányok hamisítása és azzal való kereskedés,
–
fizetőeszközök hamisítása,
–
hormontartalmú anyagok és más növekedésserkentők tiltott kereskedelme,
–
nukleáris és radioaktív anyagok tiltott kereskedelme,
–
lopott gépjárművek kereskedelme,
–
erőszakos közösülés,
–
gyújtogatás,
–
a Nemzetközi Büntetőbíróság joghatósága alá tartozó bűncselekmények,
–
repülőgép/hajó hatalomba kerítése,
–
szabotázs.
[…]
(4)   A (2) bekezdésben fel nem sorolt bűncselekmények esetében az átadás feltételéül szabható, hogy azok a cselekmények, amelyek miatt az európai elfogatóparancsot kibocsátották a végrehajtó tagállam joga szerint – tényállási elemeiktől és minősítésüktől függetlenül – bűncselekménynek minősüljenek.”
6
Ugyanezen kerethatározat meghatározza egyrészt a 3. cikkben az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának okait, illetve a 4. és 4a. cikkben a mérlegelhető megtagadásának okait.
7
E kerethatározat 4. cikkének 1. és 6. pontja az európai elfogatóparancs végrehajtása mérlegelhető megtagadásának alábbi okait határozza meg:
„A végrehajtó igazságügyi hatóság az alábbi esetekben tagadhatja meg az európai elfogatóparancs végrehajtását:
1.
ha a 2. cikk (4) bekezdésében említett esetek egyikében az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló cselekmény a végrehajtó tagállam joga szerint nem bűncselekmény; […]
[…]
6.
ha az európai elfogatóparancsot szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából bocsátották ki, amennyiben a keresett személy a végrehajtó tagállamban tartózkodik, amelynek állampolgára vagy lakosa [helyesen: a végrehajtó tagállamban tartózkodik, vagy annak állampolgára vagy lakosa], és ez az állam vállalja, hogy saját hazai joga szerint végrehajtja a büntetést vagy a szabadságelvonással járó intézkedést”.
8
E kerethatározatnak „A kibocsátó tagállam által egyedi esetekben nyújtandó garanciák” című 5. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az európai elfogatóparancsnak a végrehajtó igazságügyi hatóság által történő végrehajtását a végrehajtó tagállam joga az alábbi feltételekhez kötheti:
[…]
3.
ha a személy, aki ellen az európai elfogatóparancsot büntetőeljárás lefolytatása céljából bocsátották ki, a végrehajtó tagállam állampolgára vagy lakosa, az átadás ahhoz a feltételhez köthető, hogy az érintett személyt – meghallgatása után – visszaszállítják a végrehajtó tagállamba, hogy ott töltse le a kibocsátó tagállamban rá kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést.”
A 2008/909 kerethatározat
9
A 2008/909 kerethatározat (9) és (12) preambulumbekezdése kimondja:
„(9)
A büntetés végrehajtó államban történő végrehajtásának javítania kell az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének esélyét. Az arról való meggyőződés érdekében, hogy a büntetés végrehajtó államban történő végrehajtása az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének célját szolgálja‑e, a kibocsátó állam illetékes hatósága olyan tényezőket vesz figyelembe, mint például az elítélt személy kötődése a végrehajtó államhoz, az, hogy az elítélt személy a végrehajtó államot tartja‑e családi, nyelvi, kulturális, társadalmi vagy gazdasági kapcsolatai, illetve a végrehajtó állammal való egyéb kötődése helyének.
[…]
(12)
Ezt a kerethatározatot értelemszerűen alkalmazni kell a büntetések végrehajtására az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, [2002/584] kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése és 5. cikkének (3) bekezdése szerinti esetekben is. Ez többek között azt jelenti, hogy azon kerethatározat sérelme nélkül a végrehajtó állam ellenőrizheti az e kerethatározat 9. cikkében előírtak szerinti, az elismerés és a végrehajtás megtagadási okainak meglétét, beleértve a kettős büntethetőség vizsgálatát – olyan mértékben, ahogy a végrehajtó állam a 7. cikk (4) bekezdése szerinti nyilatkozatot tesz az ítélet elismerésének és végrehajtásának feltételeként annak mérlegelése céljából, hogy a személyt át kell‑e adni vagy a büntetést végre kell‑e hajtani a 2002/584/IB kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése szerinti esetekben.”
10
A 2008/909 kerethatározat „Célkitűzés és hatály” című 3. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„E kerethatározat célja azon szabályok megállapítása, amelyek értelmében a tagállamok az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének elősegítése érdekében elismernek egy ítéletet és végrehajtják a büntetést.”
11
Ezen kerethatározat 4. és 5. cikke meghatározza az ítélet és a tanúsítvány másik tagállam részére történő továbbítására vonatkozó feltételeket és eljárást.
12
Az említett kerethatározat „Kettős büntethetőség” című 7. cikkének (1), (3) és (4) bekezdése a következőket írja elő:
„(1)   E kerethatározat értelmében és a kettős büntethetőség mérlegelése nélkül az ítélet elismerésére és a büntetés végrehajtására kerül sor az alábbi bűncselekmények esetében, ha azok a kibocsátó állam joga szerint a kibocsátó államban legalább háromévi szabadságvesztés‑büntetéssel vagy szabadságelvonással járó intézkedéssel büntetendők:
–
bűnszervezetben való részvétel,
–
terrorizmus,
–
emberkereskedelem,
–
gyermekek szexuális kizsákmányolása és gyermekpornográfia,
–
kábítószerek és pszichotróp anyagok tiltott kereskedelme,
–
fegyverek, lőszerek és robbanóanyagok tiltott kereskedelme,
–
korrupció,
–
csalással kapcsolatos bűncselekmények, ideértve az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek védelméről szóló, 1995. július 26‑i egyezmény értelmében az Európai Közösségek pénzügyi érdekeit sértő csalásokat is,
–
bűncselekményekből származó jövedelmek tisztára mosása,
–
pénzhamisítás, beleértve az euro hamisítását is,
–
számítógépes bűncselekmények,
–
környezettel kapcsolatos bűncselekmények, beleértve a veszélyeztetett állatfajok, valamint a veszélyeztetett növényfajok és ‑fajták tiltott kereskedelmét is,
–
segítségnyújtás jogellenes beutazáshoz és tartózkodáshoz,
–
szándékos emberölés, súlyos testi sértés,
–
emberi szervek és szövetek tiltott kereskedelme,
–
emberrablás, személyi szabadságtól való jogellenes megfosztás és túszejtés,
–
rasszizmus és idegengyűlölet,
–
szervezett vagy fegyveres rablás,
–
kulturális javak tiltott kereskedelme, beleértve a régiségeket és műtárgyakat is,
–
csalás,
–
zsarolás és védelmi pénz szedése,
–
termékhamisítás és szerzői jogi termékkel történő kalózkodás,
–
hivatalos okmányok hamisítása és azzal való kereskedés,
–
fizetőeszközök hamisítása,
–
hormontartalmú anyagok és más növekedésserkentők tiltott kereskedelme,
–
nukleáris és radioaktív anyagok tiltott kereskedelme,
–
lopott gépjárművek kereskedelme,
–
erőszakos közösülés,
–
gyújtogatás,
–
a Nemzetközi Büntetőbíróság joghatósága alá tartozó bűncselekmények,
–
repülőgép/hajó hatalomba kerítése,
–
szabotázs.
[…]
(3)   Az (1) bekezdésben fel nem sorolt bűncselekmények esetében a végrehajtó állam az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását ahhoz a feltételhez kötheti, hogy az olyan cselekményekre vonatkozzon, amelyek a végrehajtó állam joga szerint is – a tényállási elemektől és a minősítéstől függetlenül – bűncselekménynek minősülnek.
(4)   A kerethatározat elfogadásakor vagy azt követően, a Tanács Főtitkárságának megküldött nyilatkozatban minden tagállam kijelentheti, hogy nem alkalmazza az (1) bekezdést. Az ilyen nyilatkozat bármikor visszavonható. E nyilatkozatokat, vagy a nyilatkozatok visszavonását közzé kell tenni az Európai Unió Hivatalos Lapjában.”
13
A 2008/909 kerethatározatnak „Az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása” című 8. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A végrehajtó állam illetékes hatósága elismeri a 4. cikkel összhangban és az 5. cikkben megállapított eljárásnak megfelelően részére továbbított ítéletet, és haladéktalanul megteszi a büntetés végrehajtásához szükséges intézkedéseket, kivéve, ha az illetékes hatóság úgy dönt, hogy az elismerés és a végrehajtás megtagadásának 9. cikk szerinti okai valamelyikére hivatkozik.”
14
Ezen kerethatározatnak „Az elismerés és a végrehajtás megtagadásának okai” című 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A végrehajtó állam illetékes hatósága megtagadhatja az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását, amennyiben:
[…]
d)
a 7. cikk (3) bekezdésében említett esetben, valamint – ha a végrehajtó állam a 7. cikk (4) bekezdése szerinti nyilatkozatot tett – a 7. cikk (1) bekezdésében említett esetben az ítélet olyan cselekményekre vonatkozik, amelyek a végrehajtó állam joga szerint nem minősülnek bűncselekménynek. […]”
15
Az említett kerethatározatnak „Az európai elfogatóparancs kiadását követően hozott büntetések [helyesen: Az európai elfogatóparancs alapján hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító határozatok] végrehajtása” című 25. cikke a következőképpen szól:
„A [2002/584] kerethatározat sérelme nélkül, e kerethatározat rendelkezéseit értelemszerűen kell alkalmazni – olyan mértékben, amennyire azok összhangban vannak azon kerethatározat rendelkezéseivel – a büntetések olyan esetekben történő végrehajtására, amikor a tagállam azon kerethatározat 4. cikkének (6) bekezdése szerinti esetekben vállalja a büntetés végrehajtását, vagy azon kerethatározat 5. cikkének (3) bekezdése szerint eljárva azt a feltételt szabta meg, hogy a személyt a büntetés letöltése céljából vissza kell szállítani az érintett tagállamba az elítélt személy büntetlenségének elkerülése céljából.”
16
A Holland Királyság a Tanács Főtitkársága részére a 2008/909 kerethatározat 7. cikkének (4) bekezdésével összhangban 2012. szeptember 20‑án megküldött nyilatkozatában közölte, hogy nem alkalmazza az említett kerethatározat 7. cikkének (1) bekezdését.
A holland jog
Az európai elfogatóparancsra vonatkozó szabályozás
17
A 2002/584 kerethatározat holland jogba való átültetésére irányuló, 2004. április 29‑i wet tot implementatie van het kaderbesluit van de Raad van de Europese Unie betreffende het Europees aanhoudingsbevel en de procedures van overlevering tussen de lidstaten van de Europese Unie (Overleveringswet) (az Európai Unió Tanácsának az európai elfogatóparancsról és az Európai Unió tagállamai közötti átadási eljárásokról szóló kerethatározatának átültetéséről szóló törvény; Stb. 2004., 195. szám) alapügyre alkalmazandó változatának (a továbbiakban: OLW) 6. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Holland állampolgár átadható, amennyiben átadását a vele szemben büntetőeljárás keretében folytatott vizsgálat céljából kérik, és a végrehajtó igazságügyi hatóság véleménye szerint biztosított az, hogy amennyiben őt a kibocsátó tagállamban olyan bűncselekményekért végrehajtandó szabadságvesztés‑büntetésre [vagy szabadságelvonással járó intézkedésre] ítélik, amelyekre vonatkozóan átadása engedélyezhető, e büntetést Hollandiában töltheti le.
[…]
(3)   Az (1) bekezdést kell alkalmazni azon külföldi állampolgár vonatkozásában is, aki a rechtbank [bíróság] előtti tárgyalás során bizonyítja, hogy a 2000. november 23‑i [Wet tot algehele herziening van de Vreemdelingenwet (Vreemdelingenwet 2000) (a külföldiek jogállásáról szóló 2000. évi törvény; Stb 2000., 495. szám)] 8. cikkének a)–e) és l) pontja értelmében legalább öt éve folyamatosan jogszerűen tartózkodik Hollandiában, amennyiben Hollandiában büntetőeljárás alá vonható az európai elfogatóparancs alapjául szolgáló cselekmények miatt, és amennyiben várhatóan nem veszíti el hollandiai tartózkodási jogát az átadását követően vele szemben kiszabott büntetés vagy intézkedés következtében. Az esetleges igazoló dokumentumokat a bírósági tárgyalás előtt kellő időben be kell nyújtani.”
18
Az OLW 7. cikke a következőket írja elő:
„(1)   Az átadás engedélyezhető:
a.
a kibocsátó tagállam hatóságai vagy az [az Európai Ügyészség létrehozására vonatkozó megerősített együttműködés bevezetéséről szóló, 2017. október 12‑i (EU) 2017/1939 tanácsi rendelet (HL 2017, L 283., 1. o.)] 1. cikkében említett Európai Ügyészség által indított, a kibocsátó igazságügyi hatóság által felállított vélelmen alapuló büntető nyomozás céljából, amely szerint az átadni kért személy:
1.
a kibocsátó tagállam joga szerint és a jelen törvény 1. sz. mellékletében foglalt jegyzékben is szereplő olyan súlyos bűncselekménynek minősülő cselekményt követett el, amely a kibocsátó tagállam joga szerint legalább három évig terjedő [szabadságvesztés‑büntetéssel vagy szabadságelvonással járó intézkedéssel] büntetendő; vagy
2.
más olyan cselekményt követett el, amely mind a kibocsátó tagállam joga, mind a holland jog szerint büntetendő, és amelyért a kibocsátó tagállam joga legalább tizenkét hónap maximális időtartamú [szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést] ír elő;
b)
az 1. vagy 2. pontban említett cselekmény miatt az átadni kért személy által letöltendő négy hónap vagy ennél hosszabb időtartamú [szabadságvesztés‑büntetésnek vagy szabadságelvonással járó intézkedésnek] a kibocsátó tagállam területén történő végrehajtása céljából.
[…]”
A büntető határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó szabályozás
19
A 2008/909 kerethatározat holland jogba való átültetésére irányuló, 2012. július 12‑i Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (a szabadságvesztés‑ és feltételes büntetések kölcsönös elismeréséről és végrehajtásáról szóló törvény; Stb. 2012., 333. szám) alapügyre alkalmazandó változatának (a továbbiakban: WETS) 1:1. cikke a következőket írja elő:
„A jelen törvény és az azon alapuló rendelkezések alkalmazásában:
a.
»a miniszter«: a biztonsági és igazságügyi miniszter;
[…]”
20
A WETS 2:11. cikke értelmében:
„(1)   A miniszter továbbítja a bírósági határozatot és a tanúsítványt a fellebbviteli bíróság mellett működő ügyészség főügyészének, kivéve ha úgy ítéli meg, hogy a bírósági határozat elismerése megtagadásának indokai fennállnak.
(2)   A főügyész haladéktalanul benyújtja a bírósági határozatot és a tanúsítványt az 1827. április 18‑i Wet op de rechterlijke organisatie [(a bírósági szervezetről szóló törvény; Stb. 1827., 20. szám)] 67. cikke szerinti Gerechtshof Arnhem‑Leeuwardennek [(arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság, Hollandia)]. A főügyész az említett iratokkal kapcsolatos esetleges észrevételeit a dokumentumok benyújtását követő tizennégy napon belül terjeszti elő.
(3)   A fellebbviteli bíróság szakosított tanácsa határoz:
a.
arról, hogy indokolt‑e a bírósági határozat elismerésének a 2:13. cikk (1) bekezdése szerinti megtagadása;
[…]
(7)   A fellebbviteli bíróság szakosított tanácsa a bírósági határozat és a tanúsítvány kézhezvételét követő hat héten belül továbbítja a miniszternek a (3) bekezdés szerinti írásbeli és indokolt értékelést.”
21
A WETS 2:12. cikke a következőképpen szól:
„(1)   A miniszter a fellebbviteli bíróság szakosított tanácsa értékelésének figyelembevételével dönt a bírósági határozat elismeréséről.
[…]”
22
Ezen törvény 2:13. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A bírósági határozat elismerését meg kell tagadni, ha:
[…]
f)
a cselekmény, amely miatt a [szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést] kiszabták, a holland jog szerint nem lett volna büntetendő, ha azt Hollandiában követték volna el.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
23
A Sąd Okręgowy w Jeleniej Górze, Wydział III Karny (jelenia górai regionális bíróság, III. büntető osztály) büntetőeljárás lefolytatása céljából két európai elfogatóparancsot bocsátott ki YM‑mel szemben: az egyiket 2020. november 9‑i, a másikat pedig 2023. május 9‑i keltezéssel.
24
Végrehajtó igazságügyi hatóságként a kérdést előterjesztő bíróságnak, a rechtbank Amsterdamnak (amszterdami bíróság, Hollandia) kell határozatot hoznia e két európai elfogatóparancs végrehajtásáról.
25
E bíróság ugyanakkor pontosítja, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelme az elfogatóparancsok közül kizárólag a másodikra vonatkozik. Ezen elfogatóparancsot az érintett személlyel szemben egyetlen tényállás, mégpedig a kiskorú fiával szembeni, a lengyel bíróságok által e tekintetben hozott határozatok szerinti tartási kötelezettségének elmulasztása miatti büntetőeljárás lefolytatása céljából bocsátották ki.
26
A kibocsátó igazságügyi hatóság ezt a cselekményt nem minősítette a 2002/584 kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdése értelmében vett olyan bűncselekménynek, amely a cselekmény kettős büntethetőségének mérlegelése nélkül az érintett személy átadásához vezethet. E tekintetben, noha a kérdést előterjesztő bíróság megállapította, hogy e cselekmény a holland jog szerint nem minősül bűncselekménynek, mérlegeli annak lehetőségét, hogy mellőzze a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az e kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában előírt oka alkalmazását.
27
Az említett bíróság ugyanis úgy véli, hogy mivel az érintett személy, aki lengyel állampolgár, több mint öt éve jogszerűen és megszakítás nélkül Hollandiában tartózkodik, úgy kell tekinteni, hogy e személy a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontja értelmében a Holland Királyság „lakosa”.
28
Ezen túlmenően ugyanezen bíróság megállapítja, hogy az érintett személyt olyan szoros kapcsolat fűzi a Holland Királysághoz, hogy az átadást követően esetlegesen Lengyelországban kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés Hollandiában történő végrehajtása hozzájárulna a társadalmi beilleszkedés esélyeinek növeléséhez. Ezzel összefüggésben a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy ez a személy hozzávetőlegesen tizenkét éve lakik Hollandiában, az elmúlt években jelentős jövedelemmel rendelkezett, jól beszél hollandul, és – bár jelenleg nem áll munkaviszonyban – úgy tervezi, hogy részt vesz egy fitneszoktató‑képzésen.
29
Noha a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelmében eredetileg három kérdést terjesztett elő előzetes döntéshozatalra, 2024. február 13‑án a Bírósághoz 2024. február 26‑án benyújtott határozatában az első és második kérdésének visszavonása mellett döntött. A kérdést előterjesztő bíróság magyarázata szerint a részleges visszavonásról szóló határozat azt követően született, hogy a holland kormány 2023. december 21‑én benyújtotta a „Wet herimplementatie Europees strafrecht” (az európai uniós büntetőjog új átültetéséről szóló törvény) című törvényt, amelynek elfogadása lehetővé tenné a 2002/584 kerethatározat átültetésével kapcsolatos, az előterjesztett első két kérdés tárgyát képező problémák megoldását.
30
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik, a Bíróság által immár egyetlen megválaszolandó kérdéssel kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az arra az esetre vonatkozik, amikor az európai elfogatóparancsot a 2002/584 kerethatározat 2. cikkének (4) bekezdésében említett cselekmény miatt bocsátják ki, amely azonban a végrehajtó tagállam joga szerint nem minősül bűncselekménynek. Amint az a jelen ítélet 26. pontjában említésre került, amennyiben e bíróság mérlegeli annak lehetőségét, hogy mellőzze a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az e kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában előírt oka alkalmazását, az említett kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában biztosított azon lehetőségre hivatkozik, hogy az érintett személy átadását ahhoz a feltételhez kösse, hogy az érintett személyt visszaszállítják a végrehajtó tagállamba annak érdekében, hogy ott töltse le a kibocsátó tagállamban vele szemben esetlegesen kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést.
31
E tekintetben az említett bíróság leszögezi, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelem benyújtásának időpontjában alkalmazandó holland jogszabályok szerint a más tagállamban hozott büntetőítélet elismerését automatikusan meg kell tagadni, ha a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés alapjául szolgáló cselekmény a holland jog szerint nem minősülne bűncselekménynek, ha azt Hollandia területén követték volna el.
32
Következésképpen, ha a büntetőeljárásnak a holland jog szerint nem büntetendő cselekmények miatti lefolytatása céljából európai elfogatóparancsot bocsátanak ki, és e parancsot úgy hajtják végre, hogy az érintett személy átadását a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontja szerinti visszaszállítási garanciához kötik, e személy a kibocsátó tagállamban esetlegesen kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést – az e rendelkezésben előírtaktól függetlenül – nem tölthetné le Hollandiában.
33
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ez a helyzet ellentétes az uniós joggal. E tekintetben úgy véli, hogy mivel a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása mérlegelhető megtagadásának okát írja elő, a tagállamok e rendelkezésnek a jogrendjükbe való átültetése keretében kötelesek mérlegelési mozgásteret biztosítani az illetékes hatóságoknak, anélkül hogy ezen megtagadási okot kötelezővé tennék. E bíróság hozzáteszi, hogy az említett megtagadási okot az érintett személy társadalmi beilleszkedésének elősegítésére irányuló, az említett kerethatározat szerinti célkitűzéssel összhangban, szigorúan kell értelmezni.
34
Egyébiránt a végrehajtó tagállam joga szerint bűncselekménynek nem minősülő cselekmény kapcsán kikötött visszaszállítási garanciával összefüggésben az említett bíróság kétségeit fejezi ki azzal kapcsolatban, hogy az ilyen mérlegelési mozgástér összeegyeztethető‑e az uniós joggal. A 2008/909 kerethatározat 25. cikkével ugyanis ellentétes lehet, ha ilyen helyzetben a Hollandia Királyság területén nem hajtható végre a szabadságvesztés‑büntetés vagy a szabadságelvonással járó intézkedés.
35
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság kifejti, hogy az említett 25. cikk szerint a 2002/584 kerethatározat rendelkezései elsőbbséget élveznek a 2008/909 kerethatározat rendelkezéseivel szemben. Ezenkívül a 2020. március 11‑iSF (Európai elfogatóparancs – A végrehajtó államba történő visszaszállítás garanciája) ítélet (C‑314/18, EU:C:2020:191) 41. pontjából kitűnik, hogy a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontja különleges helyzetekben lehetővé teszi a végrehajtó igazságügyi hatóság számára, hogy úgy döntsön, hogy a kibocsátó tagállamban kiszabott büntetést a végrehajtó tagállam területén kell végrehajtani.
36
E körülmények között a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy ha a végrehajtó igazságügyi hatóság lemondott arról, hogy az európai elfogatóparancs végrehajtása mérlegelhető megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában előírt kettős büntethetőségen alapuló okára hivatkozzon, azonban az érintett személy társadalmi beilleszkedése esélyeinek növelése érdekében e kerethatározat 5. cikkének 3. pontja értelmében vett visszaszállítási garancia mellett hozzájárult e személy átadásához, az uniós joggal ellentétes az, ha e tagállam illetékes hatósága a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt kettős büntethetőségen alapuló megtagadási okból utóbb megtagadja a kibocsátó tagállamban hozott ítélet elismerését és a kiszabott büntetés végrehajtását.
37
E bíróság szerint ilyen helyzetben a kibocsátó tagállamban kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtásának megtagadása ellentétes lenne a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában kitűzött céllal, nevezetesen az elítélt személy társadalmi beilleszkedése esélyeinek növelésével, és megfosztaná ezt a rendelkezést a hatékony érvényesülésétől.
38
Ezenkívül az említett bíróság pontosítja, hogy az e kérdésre adandó válasz befolyásolja azon döntését, hogy átadja‑e az érintett személyt a kibocsátó tagállam hatóságainak, vagy sem. Közelebbről, e bíróság kifejti, hogy abban az esetben, ha a Bíróság arra a következtetésre jut, hogy az uniós joggal nem ellentétes a szóban forgó nemzeti rendelkezések alkalmazása, felülvizsgálhatná azon szándékát, hogy e személyt visszaszállítási garancia mellett adja át a lengyel hatóságoknak. Ebben az esetben ugyanis nem lenne biztosított, hogy az említett személy a társadalmi beilleszkedése esélyeinek növelése érdekében Hollandiában töltheti le büntetését, vagyis a Lengyelországban vele szemben alkalmasint kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést.
39
Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság azt szeretné tudni, hogy a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában előírt visszaszállításra vonatkozó garancia végrehajtásának szakaszában a Lengyelországban esetlegesen kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés hollandiai elismerésének és végrehajtásának akadályát képezheti‑e az, hogy a cselekmény a holland jog szerint nem büntetendő.
40
E bíróság a jelen ítélet 29. pontjában említett, részleges visszavonásról szóló határozatában részletesebben kifejti azokat az okokat, amelyek miatt úgy véli, hogy a holland szabályozás olyan módosítása, amely a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő, az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása megtagadásának okát mérlegelhetővé tenné, nem szüntetné meg az előzetes döntéshozatalra előterjesztett harmadik kérdés alapját képező problémát.
41
Az említett bíróság szerint ugyanis még ilyen helyzetben is fennmaradna a miniszter arra vonatkozó jogköre, hogy a WETS 2:11. cikkének (1) bekezdésében és 2:13. cikke (1) bekezdésének f) pontjában előírtaknak megfelelően eleve megtagadja a kibocsátó tagállam hatóságai által hozott ítélet elismerését, és ebből következően az érintett személy Hollandiába való visszaszállítását azon az alapon, hogy a cselekmény a holland jog szerint nem büntetendő. Ezenkívül e bíróság kifejti, hogy még ha a miniszter nem is élne e jogkörével, a Gerechtshof Arnhem‑Leeuwarden (arnhem‑leeuwardeni fellebbviteli bíróság, Hollandia) szakosított tanácsa továbbra is megtagadhatja az említett ítélet elismerését, és ennélfogva az érintett személy Hollandiába való visszaszállítását azon az alapon, hogy a cselekmény a holland jog szerint nem büntetendő, mindamellett hogy a WETS 2:12. cikkének (1) bekezdése értelmében a minisztert kötné e megtagadás.
42
E körülmények között a rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság, Hollandia) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e a [2008/909] kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének – ugyanezen kerethatározat 25. cikkével, valamint a [2002/584] kerethatározat 4. cikkének 1. pontjával és 5. cikkének 3. pontjával összefüggésben értelmezett – d) pontjával, ha valamely tagállam, amely alkalmazta a [2008/909] kerethatározat 7. cikkének (4) bekezdését, úgy ülteti át a [2008/909] kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontját, hogy miután a végrehajtó igazságügyi hatóság a[z érintett személy] visszaszállítás[á]ra vonatkozó garancia mellet hozzájárult a [2002/584] kerethatározat 2. cikkének (4) bekezdése értelmében vett olyan cselekmény miatti büntetőeljárás lefolytatása céljából a kibocsátó tagállamnak történő átadáshoz, amely a végrehajtó tagállam joga szerint nem büntethető, de amelynek tekintetében a végrehajtó igazságügyi hatóság kifejezetten eltekintett attól, hogy [e személy] átadás[á]t ezen okokból megtagadja, a végrehajtó tagállam (mint végrehajtó állam) más hatóságainak a végrehajtó tagállam (mint végrehajtó állam) joga szerinti büntethetőség hiánya miatt meg kell vagy lehet tagadniuk a kibocsátó tagállamban e cselekmény miatt kiszabott szabadságvesztés‑büntetés elismerését és végrehajtását, és ezért a visszaszállításra vonatkozó garancia igénybevételét is meg kell vagy lehet tagadniuk?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
43
Elöljáróban megjegyzendő, hogy a kérdést előterjesztő bíróság az előterjesztett kérdésben hivatkozott különböző uniós jogi rendelkezések közül a 2008/909 kerethatározat 7. cikkének (4) bekezdését alkalmazó tagállam esetére utal. E rendelkezésnek megfelelően e kerethatározat elfogadásakor vagy azt követően a Tanács Főtitkárságának megküldött nyilatkozatban minden tagállam kijelentheti, hogy nem alkalmazza e cikk (1) bekezdését, amely előírja, hogy a kerethatározat értelmében és a kettős büntethetőség mérlegelése nélkül az ítélet elismerésére és a büntetés végrehajtására kerül sor az ott említett bűncselekmények esetében.
44
Mindazonáltal a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott, a jelen ítélet 25. pontjában említett információkból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó európai elfogatóparancsot az érintett személlyel szemben a kiskorú fiával szembeni tartási kötelezettségének megszegésével kapcsolatos büntetőeljárás lefolytatása céljából bocsátották ki. Következésképpen meg kell állapítani, hogy az említett európai elfogatóparancs tárgyát képező bűncselekmény nem szerepel a 2008/909 kerethatározat 7. cikkének (1) bekezdésében említett bűncselekmények között, így az a tény, hogy – amint az a jelen ítélet 16. pontjából kitűnik – a Tanács Főtitkárságával a 2008/909 kerethatározat 7. cikke (4) bekezdésének megfelelően közölt 2012. szeptember 20‑i nyilatkozattal a Holland Királyság jelezte, hogy nem alkalmazza e kerethatározat 7. cikkének (1) bekezdését, nincs hatással az alapügy megoldására.
45
Következésképpen úgy kell tekinteni, hogy kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontját és 25. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely valamely tagállam illetékes hatósága számára azt a kötelezettséget vagy lehetőséget írja elő, hogy e 9. cikk (1) bekezdésének d) pontjára hivatkozzon a más tagállamban hozott ítélet elismerésének és a büntetés végrehajtásának azzal az indokkal történő megtagadása érdekében, hogy azok olyan cselekményekre vonatkoznak, amelyek az első tagállam joga szerint nem minősülnek bűncselekménynek, jóllehet e tagállam végrehajtó igazságügyi hatósága előzőleg úgy határozott, hogy végrehajtja az ezen ítélet és büntetés alapjául szolgáló európai elfogatóparancsot,
–
egyrészt, mivel az e kerethatározat 2. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozó bűncselekmény tekintetében lemondott arról, hogy a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában előírt, szintén a kettős büntethetőség hiányán alapuló okára hivatkozzon,
–
másrészt pedig, mivel az érintett személy átadását a 2002/584 kerethatározat 5. cikke 3. pontjának megfelelően ahhoz a feltételhez kötötte, hogy e személyt meghallgatását követően visszaszállítják a végrehajtó tagállamba, hogy ott töltse le a kibocsátó tagállamban vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést.
46
E tekintetben, figyelembe véve az e bíróság által az alapeljárásban alkalmazandó holland szabályozással kapcsolatban nyújtott, a jelen ítélet 31. és 32. pontjában összefoglalt magyarázatokat, elsőként azt kell értékelni, hogy az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása megtagadásának a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt oka átültethető‑e a tagállamok jogrendjébe oly módon, hogy az a végrehajtó állam illetékes hatóságát arra kötelezze, hogy automatikusan megtagadja minden olyan cselekményre vonatkozó büntetőítélet elismerését, amely ezen állam nemzeti joga szerint nem minősül bűncselekménynek. Ezen értékeléstől függően második lépésben meg kell vizsgálni, hogy ez utóbbi hatóság adott esetben milyen mérlegelési mozgástérrel rendelkezik e megtagadási ok egyedi esetre történő alkalmazása tekintetében az érintett személynek a 2002/584 kerethatározat 5. cikke 3. pontja szerinti visszaszállítási garanciához kötött átadását követően.
47
E kérdés megválaszolásához hangsúlyozni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (2025. október 30‑iTomann ítélet, C‑134/24, EU:C:2025:839, 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése d) pontjának oly módon történő átültethetőségéről, amely a kettős büntethetőség feltételére alapítva az elismerés és a végrehajtás kötelező megtagadásának okát állapítja meg
48
Mindenekelőtt a 2008/909 kerethatározat 7. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy „[a]z (1) bekezdésben fel nem sorolt bűncselekmények esetében a végrehajtó állam az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását ahhoz a feltételhez kötheti, hogy az olyan cselekményekre vonatkozzon, amelyek a végrehajtó állam joga szerint is – a fogalmi elemektől és a minősítéstől függetlenül – bűncselekménynek minősülnek”.
49
Az említett kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja pedig többek között előírja, hogy a végrehajtó állam illetékes hatósága az ugyanezen kerethatározat 7. cikkének (3) bekezdésében említett esetekben megtagadhatja az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását.
50
Így e két rendelkezés szövegéből, különösen a „tagadhatja” ige használatából kitűnik, hogy magának a végrehajtó igazságügyi hatóságnak mérlegelési mozgástérrel kell rendelkeznie annak eldöntése során, hogy az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását az e 9. cikkben szereplő okok miatt meg kell‑e tagadnia, vagy sem (lásd analógia útján: 2021. április 29‑iX [Európai elfogatóparancs – Ne bis in idem] ítélet, C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 43. pont).
51
Következésképpen, amennyiben a tagállamok úgy döntenek, hogy a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának a kerethatározat 4. cikkében szereplő egy vagy több okát átültetik, nem írhatják elő, hogy a végrehajtó állam igazságügyi hatóságai kötelesek megtagadni a formálisan az említett okok hatálya alá tartozó ítélet elismerését és végrehajtását, anélkül hogy lehetőségük lenne arra, hogy az adott ügy sajátos körülményeit figyelembe vegyék (lásd analógia útján: 2021. április 29‑iX [Európai elfogatóparancs – Ne bis in idem] ítélet, C‑665/20 PPU, EU:C:2021:339, 44. pont).
52
Megjegyzendő továbbá, hogy ezt az értelmezést megerősíti a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontját övező szövegkörnyezet is.
53
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a kölcsönös elismerés elve e kerethatározat 8. cikkének (1) bekezdése értelmében azt jelenti, hogy a végrehajtó állam illetékes hatósága főszabály szerint elismeri a neki továbbított ítéletet, és haladéktalanul megteszi a büntetés végrehajtásához szükséges intézkedéseket (2017. január 11‑iGrundza ítélet, C‑289/15, EU:C:2017:4, 42. pont).
54
Ebből az következik, hogy a kettős büntethetőség feltétele az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása elvének főszabálya alól kivételt képez. Ennélfogva az ítélet elismerésének és a büntetés végrehajtásának a kettős büntethetőség hiányára alapított – az említett kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti – megtagadása okának alkalmazási körét szigorúan kell értelmezni, az elismerés és a végrehajtás megtagadása eseteinek korlátozása érdekében (2017. január 11‑iGrundza ítélet, C‑289/15, EU:C:2017:4, 46. pont).
55
Márpedig, mivel a jelen ítélet 50. pontjában elfogadott értelmezésnek megfelelően a végrehajtó állam illetékes hatóságának mérlegelési mozgástérrel kell rendelkeznie, e hatóság számára lehetővé kell tenni, hogy amennyiben a szóban forgó cselekmény a végrehajtó állam joga szerint nem minősül bűncselekménynek, bizonyos esetekben mégis úgy döntsön, hogy az ítélet elismerésének és a büntetés végrehajtásának biztosítása érdekében nem hivatkozik e megtagadási okra.
56
Végül a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése d) pontjának az e kerethatározat célkitűzéseire tekintettel történő értelmezését illetően emlékeztetni kell arra, hogy az említett kerethatározat 3. cikkének (1) bekezdése értelmében e kerethatározat célja azon szabályok megállapítása, amelyek alapján a tagállamok az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének elősegítése érdekében elismernek egy ítéletet és végrehajtják a büntetést (2017. január 11‑iGrundza ítélet, C‑289/15, EU:C:2017:4, 50. pont).
57
Ugyanezen kerethatározat 9. cikke (1) bekezdése d) pontjának a jelen ítélet 50. pontjában elfogadott értelmezése éppen e cél megvalósításához járul hozzá, mivel a végrehajtó állam illetékes hatósága mérlegelési mozgásterével élve dönthet úgy, hogy nem hivatkozik az elismerés és a végrehajtás megtagadásának a kettős büntethetőség feltételén alapuló okára azon az alapon, hogy a büntetésnek a végrehajtó állam területén történő végrehajtása hozzájárulna az elítélt személy társadalmi beilleszkedésének elősegítéséhez.
58
A jelen ítélet 48–57. pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely valamely tagállam illetékes hatóságát arra kötelezi, hogy megtagadja a más tagállamban hozott ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását azzal az indokkal, hogy azok olyan cselekményekre vonatkoznak, amelyek az első tagállam joga szerint nem minősülnek bűncselekménynek, anélkül hogy e tekintetben a végrehajtó tagállam illetékes hatósága számára bármilyen mérlegelési mozgásteret ismerne el.
Az érintett személynek a 2002/584 kerethatározat 5. cikke 3. pontja szerinti visszaszállítási garanciához kötött átadását követően az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása megtagadásának a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt okára való hivatkozás lehetőségéről
59
Az előző pontban elfogadott értelmezésre tekintettel másodikként azt a kérdést kell megvizsgálni – amint az a jelen ítélet 46. pontjában megállapításra került –, hogy a 2002/584 kerethatározatnak a 2008/909 kerethatározat 25. cikkével összefüggésben értelmezett 4. cikkének 1. pontjával, illetve 5. cikkének 3. pontjával ellentétes‑e az, ha a végrehajtó tagállam illetékes hatósága ez utóbbi kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt ok alapján megtagadhatja az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását abban az esetben, ha korábban ugyanezen tagállam végrehajtó igazságügyi hatósága egyrészt lemondott arról, hogy a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában előírt, a kettős büntethetőség hiányára alapított okára hivatkozzon, másrészt pedig az érintett személy átadását ezen 5. cikk 3. pontja értelmében a visszaszállítás garanciájához kötötte.
60
E tekintetben elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2002/584 kerethatározat célja az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadása egyszerűsített és hatékonyabb rendszerének bevezetése útján az igazságügyi együttműködés megkönnyítése és meggyorsítása annak érdekében, hogy elősegítse az Európai Unió azon célkitűzésének elérését, hogy a szabadság, a biztonság és a jog érvényesülésének azon nagy fokú bizalomra épülő térségévé váljon, amelynek a tagállamok között fenn kell állnia (2025. szeptember 4‑i C. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
61
Az e kerethatározat által szabályozott területen a kölcsönös elismerés elve, amely – e kerethatározat (6) preambulumbekezdése szerint – a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés „sarokköveként” szolgál, az említett kerethatározat 1. cikkének (2) bekezdésében fejeződik ki, amely kimondja azon szabályt, amelynek értelmében a tagállamok minden európai elfogatóparancsot a kölcsönös elismerés elve alapján és az említett kerethatározat rendelkezéseinek megfelelően hajtanak végre (2025. szeptember 4‑iC. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
62
Ebből egyrészt az következik, hogy a végrehajtó igazságügyi hatóságok csak a Bíróság által értelmezett 2002/584 kerethatározatból eredő indokok alapján tagadhatják meg az európai elfogatóparancs végrehajtását. Másrészt, míg az európai elfogatóparancs végrehajtása a főszabály, az európai elfogatóparancs végrehajtásának megtagadása kivételnek tekintendő, amelyet tehát szigorúan kell értelmezni (2025. szeptember 4‑iC. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
63
Ezen okok vonatkozásában e kerethatározat a 3. cikkében előírja az európai elfogatóparancs végrehajtása kötelező megtagadásának okait, a 4. és 4a. cikkében pedig az európai elfogatóparancs végrehajtása mérlegelhető megtagadásának okait.
64
Az említett kerethatározat 5. cikke pedig a kibocsátó tagállam által egyedi esetekben nyújtandó garanciákról rendelkezik. Így ugyanezen kerethatározat 5. cikke 3. pontjának megfelelően, ha az a személy, aki ellen az európai elfogatóparancsot büntetőeljárás lefolytatása céljából bocsátották ki, a végrehajtó tagállam állampolgára vagy lakosa, az európai elfogatóparancs végrehajtó igazságügyi hatóság általi végrehajtása ahhoz a feltételhez köthető, hogy az érintett személyt – meghallgatása után – visszaszállítják a végrehajtó tagállamba, hogy ott töltse le a kibocsátó tagállamban rá kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést.
65
Ami ezen visszaszállítási garanciának a 2008/909 kerethatározat 9. cikkének (1) bekezdése d) pontjában előírt, az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása – a büntetőítélet elismerésének szakaszában történő – megtagadása okának alkalmazására gyakorolt hatását illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a 2002/584 kerethatározathoz hasonlóan a 2008/909 kerethatározat a büntetőjog terén pontosítja a kölcsönös bizalom és a kölcsönös elismerés elvét, amelyek különösen a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében mindegyik államtól megkövetelik, hogy – kivételes körülményektől eltekintve – úgy tekintse, hogy az összes többi tagállam tiszteletben tartja az uniós jogot, és különösen az uniós jog által elismert alapvető jogokat. Ez utóbbi kerethatározat megerősíti az igazságügyi együttműködést a büntetőügyekben hozott ítéletek olyan esetekben történő elismerése és végrehajtása terén, amikor személyeket egy másik tagállamban szabadságvesztés‑büntetésre vagy szabadságelvonással járó intézkedésre ítéltek, a társadalmi beilleszkedésük elősegítése érdekében (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2025. szeptember 4‑iC. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
66
Egyébiránt, amint azt a Bíróság már megállapította, semmi nem enged arra következtetni, hogy az uniós jogalkotó két különböző jogi rendszert kívánt volna létrehozni a büntetőügyekben hozott ítéletek elismerésére és végrehajtására vonatkozóan, attól függően, hogy van‑e európai elfogatóparancs, vagy nincs (2025. szeptember 4‑iC. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 48. pont).
67
A 2008/909 kerethatározat (12) preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 25. cikkéből kitűnik, hogy e kerethatározatot értelemszerűen alkalmazni kell, amennyiben rendelkezései összeegyeztethetők a 2002/584 kerethatározat rendelkezéseivel, többek között akkor, ha az említett kerethatározat 5. cikkének 3. pontja keretében eljárva valamely tagállam a kibocsátó államban történő büntetőeljárás lefolytatása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtásának feltételeként a szóban forgó személynek a végrehajtó államba történő visszaszállítását írta elő abból a célból, hogy ott töltse le a kibocsátó államban kiszabott büntetést (lásd ebben az értelemben: 2025. szeptember 4‑iC. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 49. pont).
68
Egyébiránt az uniós jogalkotó ezen 5. cikk 3. pontjában rendkívüli jelentőséget tulajdonított azon lehetőségnek, hogy növeljék a végrehajtó tagállam állampolgára vagy lakosa számára a társadalomba való visszailleszkedés esélyét, lehetővé téve számára, hogy e tagállam területén töltse le a kibocsátó tagállamban az európai elfogatóparancs alapján történő átadását követően rá kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést (lásd ebben az értelemben: 2020. március 11‑iSF [Európai elfogatóparancs – A végrehajtó államba történő visszaszállítás garanciája] ítélet, C‑314/18, EU:C:2020:191, 48. pont).
69
Ily módon, figyelembe véve, hogy egyrészről az érintett személy átadásának a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontja szerinti visszaszállítási garanciához köthetőségének célja, másrészről pedig a 2008/909 kerethatározatban előírt szabályok célja, vagyis az elítéltek társadalmi beilleszkedésének elősegítésére irányuló cél azonos, meg kell állapítani, hogy amennyiben a végrehajtó állam igazságügyi hatósága az elismerés és a végrehajtás megtagadásának az utóbbi kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt okát kívánja alkalmazni, figyelembe kell vennie ezeket a szabályokat (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2025. szeptember 4‑iC. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 47. pont).
70
Hasonlóképpen, a 2008/909 kerethatározat I. mellékletében szereplő tanúsítványminta f) pontjából az következik, hogy a büntetőítélet e kerethatározat keretében történő elismerésének szakaszában az illetékes hatóságnak figyelembe kell vennie a visszaszállítási garanciát, mivel e tanúsítványnak hivatkoznia kell az említett garanciára, ha az átadást ahhoz kötötték (lásd ebben az értelemben: 2025. szeptember 4‑iC. J. [Büntetés végrehajtása európai elfogatóparancs alapján] ítélet, C‑305/22, EU:C:2025:665, 58. pont).
71
Ezenkívül az érintett személynek a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában előírt visszaszállítási garanciához kötött átadására vonatkozó mechanizmus végrehajtásáról szóló határozat keretében a végrehajtó igazságügyi hatóságnak átfogóan kell értékelnie az e személy helyzetét jellemző valamennyi, azt valószínűsítő tényezőt, hogy e személy és a végrehajtó tagállam között fennáll olyan kötődés, amely bizonyítja az ezen tagállamba való, kellő mértékű beilleszkedését, és hogy ennélfogva a vele szemben a kibocsátó tagállamban kiszabott szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtó tagállamban történő végrehajtása javítja a társadalomba való visszailleszkedésének esélyét e büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtását követően. E tényezők között szerepel az átadni kért személy végrehajtó tagállamhoz fűződő családi, nyelvi, kulturális, társadalmi vagy gazdasági kötődése, valamint az e tagállamban való tartózkodásának jellege, időtartama és feltételei (lásd ebben az értelemben: 2023. november 16‑iPY [Harmadik országbeli állampolgár a végrehajtó tagállamban] végzés, C‑636/22, EU:C:2023:899, 42. és 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
72
Következésképpen a végrehajtó igazságügyi hatóság feladata, hogy az érintett ügy sajátos körülményeinek figyelembevételével értékelje, hogy az érintett személy végrehajtó tagállamhoz való kötődése elegendő‑e ahhoz, hogy a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontja által követett, a társadalomba való visszailleszkedésre irányuló cél jobban elérhető legyen abban az esetben, ha az említett személy e tagállamban töltené le a vele szemben kiszabható büntetést (lásd ebben az értelemben: 2023. november 16‑iPY [Harmadik országbeli állampolgár a végrehajtó tagállamban] végzés, C‑636/22, EU:C:2023:899, 39. pont).
73
Ezen értékelés keretében, amint arra a főtanácsnok az indítványának 73. és 74. pontjában rámutatott, a végrehajtó igazságügyi hatóságnak számos érdeket kell mérlegelnie, így például az érintett személy esetleges elítélését követő társadalmi beilleszkedéséhez, e személy büntetlensége elkerülésének szükségességéhez és a kettős büntetés tilalmához fűződő érdekeket. Ennélfogva, ha e hatóság úgy dönt, hogy alkalmazza a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában előírt, az érintett személy visszaszállítás garanciájához kötött átadásának mechanizmusát, lemondva a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának az e kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában említett okára való hivatkozásról, ebből azt a következtetést kell levonni, hogy megítélése szerint az e személy büntetlensége elleni küzdelemhez és a társadalmi beilleszkedéséhez fűződő érdekek elsőbbséget élveznek azon megállapítással szemben, amely szerint a szóban forgó cselekmény a nemzeti joga szerint nem büntetendő. Márpedig az ilyen határozat elfogadása szükségszerűen magában foglalja mind e kerethatározat, mind pedig a 2008/909 kerethatározat e tekintetben releváns rendelkezései összességének figyelembevételét.
74
A fentiekből, és különösen az érintett személynek a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában előírt visszaszállítási garanciához kötött átadására vonatkozó mechanizmus belső logikájából az következik, hogy e mechanizmus végrehajtása – amint arra a főtanácsnok az indítványának 78. pontjában rámutatott – a végrehajtó tagállam azon hallgatólagos kötelezettségvállalásán alapul, hogy főszabály szerint végrehajtja az ezen átadást követően a kibocsátó tagállamban esetlegesen kiszabandó szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést.
75
Következésképpen annak érdekében, hogy a lehető legnagyobb mértékben biztosított legyen e kötelezettségvállalás tiszteletben tartása és érvényre juttatása – ebből fakadóan pedig egyrészt a kölcsönös bizalom elvének tiszteletben tartása, amely a jelen ítélet 65. pontjából következő módon a 2002/584 kerethatározat és a 2008/909 kerethatározat alapjául szolgál, másrészt pedig az e kerethatározatok által létrehozott kölcsönös elismerési rendszerek megfelelő működése –, meg kell állapítani, hogy a végrehajtó állam illetékes hatóságának azon lehetőségét, hogy az elismerés és a végrehajtás megtagadásának a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő okára hivatkozzon, a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában előírt visszaszállítási garancia végrehajtása során szigorúan korlátozni kell.
76
Az ezen 5. cikk 3. pontja, valamint általánosabban a 2002/584 kerethatározat és a 2008/909 kerethatározat által követett cél is a jelen ítélet előző pontjában kifejtett értelmezés mellett szól.
77
E tekintetben először is az érintett személy társadalmi beilleszkedésének elősegítésére irányuló célkitűzést illetően megjegyzendő, hogy abban az esetben, ha a végrehajtó állam illetékes hatósága számára a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontja alapján biztosított azon lehetőség, hogy megtagadja az ítélet elismerését és a büntetés végrehajtását, nem lenne szigorúan korlátozott, az e személy átadásának szakaszában a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontja értelmében megkövetelt visszaszállítási garancia hatékony érvényesülése veszélybe kerülhetne, így az említett célkitűzés, amely az említett személynek a visszaszállítás garanciájához kötött átadására vonatkozó mechanizmus alkalmazását indokolja, veszélybe kerülhetne a büntetőítélet e hatóság általi elismerésének szakaszában.
78
Ráadásul, amint azt a Bíróság kimondta, az uniós jogalkotó által a 2002/584 kerethatározat és 2008/909 kerethatározat között előírt összhangnak hozzá kell járulnia az elítélt személy társadalomba való visszailleszkedésére irányuló cél eléréséhez. Végeredményben e visszailleszkedés nemcsak az elítélt személy érdeke, hanem általában az Európai Unió érdeke is (2020. március 11‑iSF [Európai elfogatóparancs – A végrehajtó államba történő visszaszállítás garanciája] ítélet, C‑314/18, EU:C:2020:191, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
79
Amint azt a főtanácsnok az indítványának 82. pontjában hangsúlyozta, ez a megközelítés megerősíti annak szükségességét, hogy az érintett személy visszaszállítási garanciához kötött átadása mechanizmusának a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontja értelmében történő alkalmazása esetén a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában említett megtagadási okot szigorúan kell értelmezni.
80
Másodszor, az érintett személy büntetlenségének elkerülésében álló célt illetően emlékeztetni kell arra, hogy ahogyan az a jelen ítélet 60. pontjában szerepel, a 2002/584 kerethatározat célja az elítéltek vagy a bűncselekmény elkövetésével gyanúsítottak átadásának új, egyszerűsített és hatékonyabb rendszerének létrehozása. E kerethatározat 1. cikke (1) bekezdésének értelmében ugyanis az európai elfogatóparancs mechanizmusának az a célja, hogy lehetővé tegye egy keresett személy elfogását és átadását annak érdekében, hogy az említett kerethatározat által követett célra tekintettel az elkövetett bűncselekmény ne maradjon büntetlenül, és e személyt büntetőeljárás alá vonják, vagy e személy letöltse a vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetést (2020. március 11‑iSF [Európai elfogatóparancs – A végrehajtó államba történő visszaszállítás garanciája] ítélet, C‑314/18, EU:C:2020:191, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
81
Egyébiránt megjegyzendő, hogy a 2008/909 kerethatározat 25. cikke értelmében a büntetések európai elfogatóparancs nyomán történő végrehajtása esetén – a 2002/584 kerethatározat sérelme nélkül – a 2008/909 kerethatározat rendelkezéseit értelemszerűen kell alkalmazni, amennyiben azok összeegyeztethetők a 2002/584 kerethatározat rendelkezéseivel, oly módon, hogy elkerülhető legyen az érintett személy büntetlensége. Ebből következik, amint azt a főtanácsnok az indítványának 86. pontjában megjegyezte, hogy a büntetésnek az e személy – 2002/584 kerethatározat 5. cikke 3. pontja szerinti visszaszállítási garanciához kötött – átadását követő végrehajtása esetén a 2002/584 kerethatározat és a 2008/909 kerethatározat megfelelő kapcsolatát minden egyes esetben nemcsak az említett személy társadalmi beilleszkedésének elősegítésére irányuló célkitűzés, hanem az e személy büntetlensége elleni küzdelemre irányuló célkitűzés figyelembevételével kell meghatározni.
82
Márpedig, ha a végrehajtó állam illetékes hatósága az ítélet büntetés végrehajtása céljából történő elismerésének szakaszában megkérdőjelezhetné a 2002/584 kerethatározat 5. cikke 3. pontjának megfelelően alkalmazott visszaszállítási garanciát, újraértékelve a végrehajtó igazságügyi hatóság által az európai elfogatóparancs végrehajtásának szakaszában már értékelt körülményeket, ez utóbbi hatóságot visszatarthatná attól, hogy alkalmazza az érintett személynek az e rendelkezésben előírt visszaszállítási garanciához kötött átadására vonatkozó mechanizmust, sőt akár attól is, hogy végrehajtsa az európai elfogatóparancsot, ami sérthetné az e személy büntetlensége elleni küzdelemre irányuló célkitűzést.
83
Ezenkívül a kölcsönös elismerés elve, amelyen – amint azt a jelen ítélet 65. pontja felidézi – a 2008/909 kerethatározat alapul, e kerethatározat 8. cikkének (1) bekezdése értelmében magában foglalja, hogy főszabály szerint a végrehajtó állam illetékes hatósága egyrészt köteles helyt adni a más tagállamban hozott büntetőítélet elismerésére és a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtására irányuló kérelemnek, amelyet e kerethatározat 4. és 5. cikkének megfelelően továbbítottak neki, másrészt pedig az ilyen kérelem teljesítését csak az elismerés és a végrehajtás megtagadásának az említett kerethatározat 9. cikkében kimerítő jelleggel felsorolt okai alapján tagadhatja meg (lásd ebben az értelemben: 2023. november 9‑iStaatsanwaltschaft Aachen ítélet, C‑819/21, EU:C:2023:841, 20. pont).
84
A jelen ítélet 60–83. pontjában kifejtett megfontolásokból tehát az következik, hogy a végrehajtó állam illetékes hatósága a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában előírt visszaszállítási garancia végrehajtása során nem hivatkozhat az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása megtagadásának a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában szereplő okára, mivel az ezen okra való hivatkozás a végrehajtó igazságügyi hatóság által az érintett személy átadásának e garanciához kötéséről szóló határozata céljából már figyelembe vett körülmények újraértékelését vonná maga után.
85
Mindazonáltal, amint azt a holland kormány és az Európai Bizottság a tárgyaláson lényegében előadta, más a helyzet akkor, ha az e személy jogi vagy ténybeli helyzetében bekövetkezett olyan változás, mint például a végrehajtó tagállamhoz való kötődésének gyengülése vagy megszűnése, azzal a következménnyel jár, hogy az ítéletnek a büntetés végrehajtása céljából a 2008/909 kerethatározat alapján történő elismerésének szakaszában már nem részesítendő előnyben az ahhoz fűződő érdek, hogy a szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést a végrehajtó tagállam területén hajtsák végre.
86
Az adott ítélet 2008/909 kerethatározat alapján történő elismerésének szakaszában ugyanis ügyelni kell arra, hogy ez az elismerés ebben a szakaszban is megfeleljen az e kerethatározat által követett, az érintett személy társadalmi beilleszkedésének elősegítésére irányuló célkitűzésnek. Ily módon, amennyiben a körülményekben olyan változás következik be, amely indokolttá teszi a végrehajtó igazságügyi hatóság azon eredeti értékelésének újbóli értékelését, amely alapján e hatóság az érintett személy társadalmi beilleszkedéséhez fűződő érdeket részesítette előnyben a kettős büntethetőség hiányával kapcsolatos érdekkel szemben, a végrehajtó tagállam illetékes hatósága az ítélet büntetés végrehajtása céljából történő elismerésének szakaszában dönthet úgy, hogy az ítélet elismerése és a büntetés végrehajtása megtagadásának az említett kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjában előírt okára hivatkozva ez utóbbi érdekét részesíti előnyben.
87
Következésképpen a végrehajtó állam illetékes hatósága számára a jelen ítélet 85. és 86. pontjában felvázolt azon lehetőség elismerése, hogy e 9. cikk (1) bekezdésének d) pontjára hivatkozzon, amennyiben a körülmények megváltozása miatt már nem indokolt az eredetileg – eltérő körülmények alapján – megkövetelt visszaszállítási garancia alkalmazása, az e kerethatározat által követett társadalmi beilleszkedésre vonatkozó célkitűzés tiszteletben tartásának legjobb biztosítékát nyújthatja, mivel, ha e rendelkezésre semmilyen esetben sem lehetne hivatkozni a visszaszállítási garancia érvényesítése keretében, fennállna annak a veszélye, hogy az érintett személyt automatikusan visszaküldik a végrehajtó tagállamba, még akkor is, ha a visszaszállítási garancia elvesztette létjogosultságát. Ilyen esetben az említett rendelkezésben biztosított lehetőség igénybevétele nem sérti e személynek a 2002/584 kerethatározat 5. cikkének 3. pontjában előírt visszaszállítási garanciához kötött átadásának mechanizmusát.
88
Ráadásul ilyen esetben az érintett személy büntetlensége elleni küzdelem célkitűzése sem sérül, mivel egyrészt a végrehajtó állam illetékes hatóságának azon lehetősége, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontjára hivatkozzon, szigorúan körülhatárolt, másrészt pedig adott esetben e személy a kibocsátó tagállamban tölti le a büntetését.
89
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/909 kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontját és 25. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely valamely tagállam illetékes hatósága számára azt a kötelezettséget vagy lehetőséget írja elő, hogy e 9. cikk (1) bekezdésének d) pontjára hivatkozzon a más tagállamban hozott ítélet elismerésének és a büntetés végrehajtásának azzal az indokkal történő megtagadása érdekében, hogy azok olyan cselekményekre vonatkoznak, amelyek az első tagállam joga szerint nem minősülnek bűncselekménynek, jóllehet
–
először is, e tagállam végrehajtó igazságügyi hatósága előzőleg úgy határozott, hogy végrehajtja az ezen ítélet és büntetés alapjául szolgáló európai elfogatóparancsot,
–
egyrészt, mivel az e kerethatározat 2. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozó bűncselekmény tekintetében lemondott arról, hogy a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának a 2002/584 kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában előírt, szintén a kettős büntethetőség hiányán alapuló okára hivatkozzon,
–
másrészt pedig, mivel az érintett személy átadását a 2002/584 kerethatározat 5. cikke 3. pontjának megfelelően ahhoz a feltételhez kötötte, hogy e személyt meghallgatását követően visszaszállítják a végrehajtó tagállamba, hogy ott töltse le a kibocsátó tagállamban vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést, és
–
másodszor, az érintett személy visszaszállítási garanciához kötött átadását követően a körülményekben semmilyen változás nem következett be, amely igazolhatná e garancia érvényre juttatásának mellőzését.
A költségekről
90
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:
A 2009. február 26‑i 2009/299/IB tanácsi kerethatározattal módosított, a kölcsönös elismerés elvének büntetőügyekben hozott, szabadságvesztés‑büntetéseket kiszabó vagy szabadságelvonással járó intézkedéseket alkalmazó ítéleteknek az Európai Unióban való végrehajtása céljából történő alkalmazásáról szóló, 2008. november 27‑i 2008/909/IB tanácsi kerethatározat 9. cikke (1) bekezdésének d) pontját és 25. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely valamely tagállam illetékes hatósága számára azt a kötelezettséget vagy lehetőséget írja elő, hogy e 9. cikk (1) bekezdésének d) pontjára hivatkozzon a más tagállamban hozott ítélet elismerésének és a büntetés végrehajtásának azzal az indokkal történő megtagadása érdekében, hogy azok olyan cselekményekre vonatkoznak, amelyek az első tagállam joga szerint nem minősülnek bűncselekménynek, jóllehet
–
először is, e tagállam végrehajtó igazságügyi hatósága előzőleg úgy határozott, hogy végrehajtja az ezen ítélet és büntetés alapjául szolgáló európai elfogatóparancsot,
–
egyrészt, mivel az e kerethatározat 2. cikke (4) bekezdésének hatálya alá tartozó bűncselekmény tekintetében lemondott arról, hogy a végrehajtás mérlegelhető megtagadásának a 2009/299 tanácsi kerethatározattal módosított, az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló, 2002. június 13‑i 2002/584/IB tanácsi kerethatározat 4. cikkének 1. pontjában előírt, szintén a kettős büntethetőség hiányán alapuló okára hivatkozzon,
–
másrészt pedig, mivel az érintett személy átadását a 2009/299 kerethatározattal módosított 2002/584 kerethatározat 5. cikke 3. pontjának megfelelően ahhoz a feltételhez kötötte, hogy e személyt meghallgatását követően visszaszállítják a végrehajtó tagállamba, hogy ott töltse le a kibocsátó tagállamban vele szemben kiszabott szabadságvesztés‑büntetést vagy szabadságelvonással járó intézkedést, és
–
másodszor, az érintett személy visszaszállítási garanciához kötött átadását követően a körülményekben semmilyen változás nem következett be, amely igazolhatná e garancia érvényre juttatásának mellőzését.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.
(
i
)	A jelen ügy neve fiktív. Az nem egyezik az eljárásban részt vevő egyetlen fél valódi nevével sem.