62005CC0195
Ján Mazák
főtanácsnok indítványa
Az ismertetés napja: 2007. március 22. (
1
)
C-195/05. sz. ügy
Az Európai Közösségek Bizottsága
kontra
Olasz Köztársaság
„Tagállami kötelezettségszegés — Környezet — 75/442/EGK és 91/156/EGK irányelv — A »hulladék« fogalma — Takarmány előállítására szánt élelmiszer-ipari maradékanyagok — Konyhai elkészítésből származó, a hobbiállatok ápolási létesítményeinek szánt maradékanyagok”
I – Bevezetés
1.
A Bizottság keresetlevelével annak megállapítását kéri a Bíróságtól, hogy az Olasz Köztársaság:
—
mivel egész területén érvényes operatív iránymutatásokat fogadott el, amelyeket különösen a környezetvédelmi miniszter 1999. június 28-i körlevele és az Egészségügyi Minisztérium 2002. július 22-i körlevele ismertetett, és amelyek kizárják a hulladékokról szóló szabályozás hatálya alól a takarmány előállítására szánt élelmiszer-ipari maradékanyagokat; és
—
mivel a 2002. július 31-i 179. sz. törvény 23. cikkével kizárta a hulladékokról szóló szabályozás hatálya alól a bármely szilárd, főtt vagy nyers étel konyhai elkészítéséből származó, a hobbiállatok ápolási létesítményeinek szánt azon maradékanyagokat, amelyek nem kerülnek be az elosztó rendszerbe,
nem teljesítette az 1991. március 18-i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel (
2
) módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15-i 75/442/EGK tanácsi irányelv (
3
) (a továbbiakban: 75/442 irányelv vagy irányelv) 1. cikkének a) pontjából eredő kötelezettségeit.
2.
Ez tehát egy újabb olyan ügy, amelyben a Bíróságnak a hulladék közösségi fogalmának tárgyában kell állást foglalnia. Tekintettel arra, hogy nincs, és nem is lehet kimerítő meghatározása a hulladék fogalmának, és ennélfogva annak kérdését, hogy egy adott anyag hulladéknak tekintendő-e, esetről esetre, valamennyi körülmény figyelembevételével kell meghatározni, a Bíróságnak minden bizonnyal számos alkalma nyílik a jövőben is, hogy e fogalom jelentéséről kifejtse álláspontját.
3.
Jelen ügy szorosan kapcsolódik a C-194/05. sz. ügyhöz – amelyre vonatkozóan ugyancsak a mai napon ismertetem indítványomat –, mivel mindkét esetben felmerül az a kérdés, hogy valamely, bizonyos célból ismételten felhasznált anyagot mennyiben és milyen körülmények között lehet az irányelvben foglalt hulladék-fogalom körén kívül esőnek tekinteni. Vagyis mindkét eset tárgya a hulladékhasznosítás és valamely, hulladéknak nem minősülő termék – pontosabban melléktermék – szokásos ipari kezelése közötti különbségtétel.
II – A vonatkozó szabályozás
A – A 75/442 irányelv
4.
A 75/442 irányelv 1. cikkének a) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„a)
»hulladék«: az I. mellékletben felsorolt kategóriák bármelyikébe tartozó olyan anyag vagy tárgy, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles.
A Bizottság a 18. cikkben meghatározott eljárásnak megfelelően legkésőbb 1993. április 1-jéig jegyzéket készít azokról a hulladékokról, amelyek az I. mellékletben felsorolt hulladékkategóriákba tartoznak. Ezt a jegyzéket időről időre áttekinti, és ha szükséges, ugyanezen eljárás szerint kijavítja.
A 75/442 irányelv „Hulladékkategóriák” című I. melléklete magában foglalja a Q 14 kategóriát: „[o]lyan termékek, amelyeket birtokosuk tovább nem használ (pl. mezőgazdasági, háztartási, irodai, kereskedelmi és bolti hulladékok stb.)”, illetve a Q 16 kategóriát: „[b]ármely olyan anyag vagy termék, ami nem tartozik a fenti kategóriákba”.”
5.
A hatályos hulladékjegyzék, amelyet a Bizottság a 75/442 irányelv (
4
) 1. cikke a) pontjának megfelelően fogadott el, 02. fejezetében (amely egyike a hulladékokat eredetük alapján osztályozó fejezeteknek) „Mezőgazdaságból, kertészetből, vadászatból, halászatból, valamint elsődleges vízgazdálkodási termelésből, élelmiszer előállításból és feldolgozásból származó hulladékok”-at említ.
B – A nemzeti szabályozás
6.
Olaszországban a hulladékok ártalmatlanítását az 1997. február 5-i 22. sz. törvényerejű rendelet (a továbbiakban: 22/97. sz. törvényerejű rendelet) (
5
) szabályozza.
7.
A 22/97. sz. törvényerejű rendelet 6. cikke (1) bekezdésének a) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„E rendelet értelmében:
a)
hulladék: az A. mellékletben felsorolt kategóriákhoz tartozó bármely anyag vagy tárgy, amelynek birtokosa attól megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles”.
8.
A 22/97. sz. törvényerejű rendelet 8. cikkének (1) bekezdése a rendelet hatálya alól kizár bizonyos anyagokat vagy nyersanyagokat, amennyiben ezekre más, különös jogszabályok vonatkoznak, amelyek között szerepelnek ugyanezen bekezdés c) pontjában „az állati tetemek és a következő mezőgazdasági hulladékok: trágya és más természetes, nem veszélyes anyagok, amelyeket a mezőgazdaságban használnak”.
9.
A 2002. július 31-i 179. sz. törvény 23. cikke a 22/97. sz. törvényerejű rendelet 8. cikkének (1) bekezdését a c bis) ponttal egészítette ki. Ennek értelmében a fenti rendelet hatálya alól többek között ki vannak zárva az e pontban meghatározott, alábbi anyagok:
„a bármely szilárd, főtt vagy nyers étel konyhákban történő elkészítéséből származó, a hobbiállatok ápolási létesítményeinek szánt azon maradékanyagok és maradékok, amelyek nem kerülnek be az elosztó rendszerbe, és amelyekről az utóbb, a hatályos szabályozásra tekintettel módosított, 1991. augusztus 14-i 281. sz. törvény rendelkezik”.
10.
A környezetvédelmi miniszter 1999. június 28-i 3402/V/IMIN. sz. körlevele (a továbbiakban: az 1999. júniusi körlevél) pontosítja a „hulladék” fogalmának a 22/97. sz. törvényerejű rendelet 6. cikkében foglalt meghatározását, és utolsó albekezdésének b) pontjában az alábbiak szerint rendelkezik:
„termelési vagy a fogyasztást megelőző ciklusból származó anyagok, tárgyak és javak, amelyektől a birtokosuk nem válik meg, megválni nem szándékozik, és nem is köteles, amelyek tehát nem kerülnek átadásra hulladékgyűjtési vagy hulladékszállítási, illetve hulladékkezelési rendszerbe hasznosítás vagy ártalmatlanítás céljából, a nyersanyagokra, nem pedig a hulladékokra vonatkozó szabályozás hatálya alá tartoznak, amennyiben a másodlagos nyersanyagoknak az 1998. február 5-i miniszteri rendeletben foglalt jellemzőivel rendelkeznek, és közvetlenül, objektív és tényleges módon, termelési cikluson belüli felhasználásra szánják őket”.
11.
Továbbá a miniszteri körlevél ugyanezen albekezdésének c) pontja meghatározza:
„az olyan fogyasztási cikkek, amelyektől birtokosuk nem válik meg, megválni nem szándékozik és nem is köteles, nem a hulladékokra vonatkozó szabályozás hatálya alá tartoznak, amennyiben eredeti rendeltetésük szerint használhatók, és ténylegesen használják is azokat”.
12.
A hulladék 22/97. sz. törvényerejű rendeletben bevezetett fogalmának meghatározására vonatkozó további szabályokat állapított meg a 2002. július 8-i 138. sz. törvényerejű rendelet (amelyet törvényi szintre emelt a 2002. augusztus 8-i 178. sz. törvény) 14. cikke. Ezt követően erre vonatkozó iránymutatásokat határozott meg az Egészségügyi Minisztériumr 2002. július 22-i körlevele (a továbbiakban: 2002-es körlevél).
13.
A 2002-es körlevél kimondja többek között:
„Az élelmiszer-ipari műveletekből származó anyagok és melléktermékek »takarmányként felhasználható nyersanyagoknak« tekintendők, amennyiben, a higiéniai követelmények betartásának sérelme nélkül, a termelő ezeket fel kívánja használni a takarmányozási cikluson belül.
Ilyen esetben a fent említett anyagokra nem a hulladékokról szóló szabályozás, hanem a takarmányok termelésére és kereskedelmére vonatkozó rendelkezések, továbbá állati eredetű termékek vagy állati eredetű alkotórészt tartalmazó termékek esetében a vonatkozó hatályos egészségügyi normák irányadóak.
[…]
Amennyiben nincs [az előző bekezdés] szerinti biztosíték a tényleges takarmányozási rendeltetésre, az élelmiszer-ipari termelési és kereskedelmi ciklusból származó anyagok és melléktermékek a hulladékokról szóló szabályozás hatálya alá tartoznak.”
III – A pert megelőző eljárás és a Bíróság előtti eljárás
14.
2001. június 11-i és 19-i, 2001. augusztus 28-i, 2001. november 6-i, valamint 2002. április 10-i leveleikkel az olasz hatóságok válaszoltak a Bizottság 1999. október 22-i, az Olasz Köztársaságnak címzett felszólító levelére és a 2001. április 11-i indokolással ellátott véleményére. Ezekben a dokumentumokban a Bizottság azt állította, hogy az Olasz Köztársaság – mivel olyan kötelező erejű, a hulladékokra vonatkozó olasz szabályozás alkalmazását érintő operatív iránymutatásokat fogadott el, amelyek e szabályozás hatálya alól kizárják az egyes, élelmiszeriparból, étkezdékből és éttermekből származó és takarmányozásra szánt élelmiszer-ipari maradékanyagokat és maradékokat – megsértette a 75/442 irányelvet.
15.
Az olasz hatóságok által közölt információk fényében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az olasz szabályozásnak az indokolással ellátott véleményben foglalt követelményekhez való igazítása lényegi módosításokat, és nem pusztán formai javításokat tesz szükségessé.
16.
Ezen oknál fogva a Bizottság 2002. december 19-én kiegészítő felszólító levelet küldött az olasz hatóságoknak, amely vonatkozásában utóbbiak 2003. február 13-i levelükben foglaltak állást. Ezt követően a Bizottság 2003. július 11-én indokolással ellátott kiegészítő véleményt adott, amelyben felhívta az Olasz Köztársaságot az ennek való megfelelésre az e vélemény kézhezvételétől számított két hónapos határidőn belül.
17.
Miután az olasz hatóságok 2003. november 4-i levelükben továbbra is vitatták a Bizottság álláspontjának megalapozottságát, a Bizottság 2005. május 2-án keresetlevelet nyújtott be a Bíróság Hivatalához.
IV – Az állítólagos kötelezettségszegés elemzése
A – A felek fő érvei
18.
Kifogásával, mely két részből áll, a Bizottság lényegében arra hivatkozik, hogy a hulladékokról szóló olasz szabályozás a priori kizár hatálya alól egyes élelmiszer-hulladékokat bizonyos feltételek alapján. Így az olasz szabályozás értelmében egyes, termelési folyamatból származó anyagokat akkor sem lehet hulladéknak tekinteni, ha a hulladék Bíróság által értelmezett fogalmának – amelynek tág jelentést kell tulajdonítani – helyes alkalmazásában annak kellene tekinteni.
19.
A Bizottság először is azt bírálja, hogy egyes miniszteri rendelkezések ténylegesen kizárják a hulladékkezelés szabályozásának hatálya alól a takarmány előállítására szánt élelmiszer-ipari maradékanyagokat. Ezen iránymutatások értelmében ahhoz, hogy egy élelmiszer-ipari maradékanyag mindig is ki legyen zárva a hulladékokra vonatkozó szabályozás hatálya alól, elegendő, hogy e maradékanyagot, birtokosának nyilvánvaló szándéka szerint, takarmányozásra szánják, továbbá rendelkezzék bizonyos technikai jellemzőkkel.
20.
Márpedig a Bizottság álláspontja szerint azt a tényt, hogy egy termelési maradékanyagot előzetes átalakítás nélkül ismételten fel lehet használni, nem lehet meghatározónak tekinteni annak kizárásához, hogy e maradékanyag termelője vagy birtokosa ettől megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles.
21.
A Bizottság kiemeli különösen, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az olyan termelési vagy kitermelési folyamatból származó anyagot vagy nyersanyagot, amelynek rendeltetése alapvetően nem ezen anyag vagy nyersanyag termelése – amennyiben előzetes átalakítás nélküli ismételt felhasználása ugyanazon termelési folyamatban biztos – nem hulladéknak, hanem mellékterméknek lehet minősíteni, amelytől a birtokosa nem kíván a 75/442 irányelv értelmében megválni (
6
).
22.
Következésképpen valamely anyag ismételt felhasználásának valószínűségi fokát is mérlegelni kell, és mindenekelőtt meg kell győződni arról, hogy ezen anyagot ugyanazon termelési folyamat során használják-e fel ismét, mint amelynek eredményeként létrejött. Az az egyszerű tény, hogy ezen élelmiszer-ipari maradékanyagokat az ezeket termelő gazdasági szereplő átruházza azon gazdasági szereplőnek, aki e maradékanyagokat használni fogja, feltételez ugyanis egy sor, az irányelv által pontosan ellenőrizni szándékozott műveletet.
23.
E tekintetben a Bizottság rámutat arra, hogy a 178/2002. sz. törvény ugyancsak kizárja a hulladékokról szóló olasz szabályozás hatálya alól a termelési maradékanyagokat, amennyiben ugyanazon vagy egy másik termelési cikluson belül ismételten felhasználják őket, vagy ismételten felhasználhatók.
24.
Az olasz kormány azon érvére adandó válaszul, mely szerint a szóban forgó élelmiszer-hulladékokra több, élelmiszerről szóló olasz jogszabály is irányadó, a Bizottság rámutat, hogy ezen jogszabályok egyikének sem célja a környezet védelme, mivel kizárólag a közegészség védelmére hivatkoznak. Ezek a jogszabályok nem teljesítik azon feltételeket sem, melyek alapján az irányelv 2. cikke (1) bekezdése b) pontja szerinti „más jogszabályok”-nak lennének tekinthetők.
25.
Másodsorban a Bizottság bírálja azt, hogy a 179/2002. sz. törvény 23. cikke a bármely szilárd, főtt vagy nyers étel konyhákban történő elkészítéséből származó, az elosztórendszerbe nem kerülő, hobbiállatok ápolási létesítményeinek szánt maradékanyagoknak és maradékoknak a 22/97. sz. törvényerejű rendeletben található, a hulladékokról szóló olasz szabályozás hatálya alól történő kizárását eredményezi. A Bizottság álláspontja szerint így a 179/2002. sz. törvény 23. cikke ezt a kizárást kiterjeszti az olyan anyagokra is, amelyek nem zárhatók ki automatikusan a hulladék irányelvben foglalt fogalma alól.
26.
A Bizottság elutasítja az olasz kormány azon állítását, mely szerint a Bizottság által szorgalmazott értelmezés alkalmazása növeli az élelmiszer-ipari hulladék termelését és ártalmatlanítását azzal, hogy azok ismételt felhasználását megakadályozza. A Bizottság álláspontja szerint az arra vonatkozó probléma, hogy az élelmiszert hulladékszállításra jogosult járművel kellett volna szállítani, az olasz jogból ered.
27.
Az olasz kormány arra hivatkozik, hogy az élelmiszer-ipari termelési folyamatból származó anyagok és melléktermékek „takarmányként felhasználható nyersanyagoknak” tekintendők, amennyiben termelőjük azokat a takarmányozási cikluson belül szándékozik felhasználni, feltéve, hogy bizonyos higiéniai és egészségügyi feltételek teljesülnek., E melléktermékek biztos, anélkül történő ismételt felhasználása esetén, hogy előzetes átalakításra lenne szükség, vagy olyan felhasználása esetén, amikor csak a hatályos közösségi vagy nemzeti jogszabályokban foglalt átalakítás tárgyát képezné, ezen szándék elégséges bizonyítékot szolgáltat arra, hogy termelőjük vagy birtokosuk nem kíván a szóban forgó anyagtól megválni.
28.
Az olasz kormány álláspontja szerint a jelen esetben egyáltalában nincs szó a priori kizárásról, mivel e kizárás valójában nemcsak azon nyilvánvaló szándékhoz van kötve, hogy a takarmányozási ciklusban a szóban forgó nyersanyagokat felhasználja, hanem ahhoz is, hogy e maradékanyagok ismételt felhasználása biztos legyen.
29.
Az olasz kormány rámutat, hogy a fent említett anyagokra nem a hulladékokról szóló szabályozás, hanem a takarmányok termelésére és kereskedelmére vonatkozó rendelkezések irányadóak. Az olasz kormány e tekintetben számos közösségi és nemzeti jogszabályra hivatkozik (
7
). Az élelmiszerekkel kapcsolatos e jogszabályok – az irányelvhez hasonlóan – a raktározási, átalakítási, valamint szállítási műveletek ellenőrzésére irányulnak, és, az egészség megfelelő védelmének biztosításával, céljuk a környezetvédelem is. Az élelmiszerekre és állati takarmányokra vonatkozó nemzeti jogszabályok alapján lehetőség van különösen a termelési egységből kikerülő takarmányozási termékek és alapanyagok nyomon követésére a szállítás minden szakaszában.
30.
Ezt követően az Olasz Kormány kiemeli, hogy, ellentétben a hulladék fogalmának Bizottság által nyújtott értelmezésével, a helyes nézet az, hogy a vizsgált termelési lánc egy és ugyanazon termelési folyamatnak tekinthető. E tekintetben a Bíróság legutóbbi ítélkezési gyakorlatára hivatkozik, amelynek értelmében valamely anyag nem minősül a 75/442 irányelv értelmében vett hulladéknak, amennyiben ezt az azt előállító gazdasági szereplőtől eltérő gazdasági szereplők igényeinek kielégítésére használják, ha e felhasználás biztos (
8
).
31.
Az olasz kormány arra hivatkozik, hogy paradox módon a Bizottság megközelítésének alkalmazása megakadályozná az élelmiszer-ipari melléktermékek takarmány előállításának céljára történő felhasználását, mert az olasz szabályozás nem teszi lehetővé, hogy e melléktermékeket takarmányokat előállító üzembe fuvarozhassák, pontosan azért, mert hulladékszállításra jogosult járművel kell őket szállítani. Így a Bizottság értelmezése növeli az élelmiszer-ipari hulladék termelését és ártalmatlanítását azzal, hogy azok élelmiszerként történő ismételt felhasználását megakadályozza.
32.
Ami a Bizottság kifogásának második részét illeti, az olasz kormány azt állítja, hogy a birtokosnak vagy termelőnek bizonyítania kell a hatóságok előtt – a tényleges szándékozott használatot alátámasztó olyan bizonyítékok által, mint amilyen a nyersanyagok birtokosa és használója közötti szerződés, vagy adott esetben adóügyi dokumentumok – azon szándékát, hogy az élelmiszer-ipari maradékanyagoktól vagy maradékoktól nem szándékozik megválni, hanem azokat, a nemzeti szabályozásnak megfelelően, ismételten fel kívánja használni. Ezenkívül az élelmiszer-melléktermékek aktuális rendeltetését biztosítják az élelmiszer-ipari termékek és takarmányok biztonságára vonatkozó szabályok.
33.
Továbbá az olasz kormány rámutat: a jelen ügyben valójában élelmiszer-ipari maradékokról, nem pedig termelési maradékanyagokról van szó.
B – Értékelés
34.
A Bizottság lényegében azt rója fel, hogy a hulladékokról szóló olasz szabályozás – amint azt számos miniszteri rendelkezés alapján értelmezni kell – túlzottan általános kivételt állapít meg, amellyel kizár hatálya alól egyes nyersanyagokat, így az ételek konyhai elkészítéséből származó, állati takarmány előállítására vagy hobbiállatok ápolási létesítményeiben közvetlenül takarmányként történő felhasználásra szánt azon maradékanyagokat és maradékokat, amelyek nem kerülnek be az elosztó rendszerbe.
35.
A Bizottság és az olasz kormány közötti nézeteltérés vonatkozik úgy magának a „hulladék” irányelvben foglalt fogalmának helyes értelmezésére, mint annak a kérdésére, hogy a jelen ügy tárgyát képező nyersanyagok tekintetében az olasz szabályozás összhangban van-e e meghatározással. Következésképpen először a „hulladék”-fogalom értelmezésének témáját fogom általánosabb jelleggel érinteni, hogy azt követően megvizsgáljam, hogy a Bizottságnak az ezen eljárásokban az irányelv megsértésére vonatkozólag felhozott kifogása megalapozott-e.
1. Előzetes megjegyzések a hulladék 75/442 irányelvben meghatározott és a Bíróság ítélkezési gyakorlata által pontosított fogalmáról
36.
A „hulladék” fogalmának meghatározására irányuló bármely kísérlet során felmerülő probléma valójában abból ered, hogy meglehetősen relatív fogalomról van szó. Általánosságban „hulladéknak” tekinthetünk bármely olyan anyagot vagy nyersanyagot, amelyre többé nincs szükségünk, mert haszontalanná váltak, vagy még általánosabban, valamely oknál fogva elveszítették számunkra értéküket, vagy soha nem is volt értékük. Mindenesetre, mivel az anyagok vagy tárgyak értéke nem „bennük rejlik”, hanem abban, hogy birtokosuk ezekre miként tekint, gyakorlatilag nincs olyan anyag, amely általános jelleggel és minden körülmények között hulladéknak tekinthető.
37.
A hulladék jellegének szubjektív volta abból is jól kitűnik, ahogyan a 75/442 irányelv a „hulladék”-fogalom meghatározását körvonalazza, amely szerint hulladék: „az I. mellékletben felsorolt kategóriák bármelyikébe tartozó olyan anyag vagy tárgy, amelytől birtokosa megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles” (kiemelés tőlem).
38.
Vagyis az anyagok vagy tárgyak abból a tényből kifolyólag válnak hulladékká, hogy birtokosuk azoktól megválik, megválni szándékozik, vagy megválni köteles, miáltal nincs olyan anyag, amely jellegénél fogva hulladék lenne. Ezzel kapcsolatban a Bíróság már megállapította, hogy az irányelv I. melléklete, valamint az európai hulladékjegyzék olyan anyagok és tárgyak jegyzékeinek felállításával magyarázza és teszi egyértelműbbé ezt a meghatározást, amelyek hulladéknak minősíthetők, de ezek a listák nem határozzák meg teljes bizonyossággal, hogy egy adott anyag az irányelv értelmében hulladéknak tekinthető (
9
).
39.
Ugyenezen gondolatmenet alapján a Bíróság kimondta, hogy az irányelv II. A. és II. B. mellékletében foglalt műveletek valamelyikének végrehajtása önmagában még nem teszi lehetővé az anyag vagy tárgy hulladékká minősítését, és fordítva: a hulladék fogalma nem zárja ki a kereskedelmi értékkel bíró vagy ismételt gazdasági felhasználásra alkalmas anyagokat és tárgyakat (
10
).
40.
Vagyis a „hulladék” fogalmának hatályát a „megválni” ige jelentéstartalma határozza meg (
11
), amelyet az irányelv céljának, vagyis az emberi egészségnek és a környezetnek a hulladék gyűjtése, szállítása, kezelése, tárolása és lerakása által okozott káros hatások elleni védelmének fényében, valamint az EK 174. cikk (2) bekezdésének fényében kell értelmezni, amely előírja, hogy a Közösség környezetpolitikájának célja a magas szintű védelem, és ez a politika az elővigyázatosság és a megelőzés elvén alapul. Következésképp e célok alapján a hulladék fogalmát tehát nem lehet megszorítóan értelmezni (
12
).
41.
Nyilvánvalóan annak megállapításához, hogy a birtokos megválik-e, vagy megválni szándékozik-e valamely anyagtól, jogilag nem lehet a birtokos „tényleges akaratára” hivatkozni, vagy szándékaira vonatkozó kijelentéseire támaszkodni (
13
). Azt, hogy valóban hulladékról van szó, valamennyi körülményre tekintettel kell meghatározni, figyelembe véve az irányelv célkitűzését, és ügyelve arra, hogy annak hatékony érvényesülése ne sérüljön (
14
).
42.
Ennek meghatározásához a Bíróság számos olyan szempontot és iránymutatást meghatározott, amelyekből a birtokos szándékára lehet következtetni (
15
). Ennek során ugyanakkor a Bíróság megállapította továbbá a hulladék fogalmának tisztán „skolasztikus” jellegét, mivel, noha a Bíróság által hivatkozott körülmények jelezhetik, hogy a birtokos valamely anyagtól vagy tárgytól az irányelv értelmében megvált, attól megválni szándékozik vagy köteles, önmagában ez még nem szükségszerűen tekinthető döntő bizonyítéknak (
16
).
43.
Végezetül tehát az, hogy valamely anyagot vagy tárgyat hulladéknak tekintünk-e, a körülményektől függ. Ezzel kapcsolatban a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kísérletet tett azon körülmények meghatározására, amelyek között jogosan feltételezhető a birtokos részéről a megválásra vonatkozó szándéka.
44.
A birtokos „megválásra” vonatkozó szándékának meghatározása különösen nehéz azokban az esetekben, amikor a termelési vagy a kitermelési folyamatból származó javak, anyagok vagy nyersanyagok valamilyen módon felhasználásra kerülnek egy következő folyamatban. Főszabály szerint az ilyen anyag tekinthető termelési maradékanyagnak, amely ezt követően az ismételt felhasználás során az irányelv II. B. melléklete 3. cikke (1) bekezdése b) pontja értelmében hulladékként kerül hasznosításra, vagy eredeti terméknek, amely nem hulladék, és amely a szokásos ipari kezelés tárgyát képezi (
17
).
45.
E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy az a tény, hogy a felhasznált anyag termelési maradékanyag, azaz amelynek ilyen termékként történő előállítására a termelő szándéka alapvetően nem irányult, főszabály szerint annak bizonyítékául szolgál, hogy ezen anyag birtokosa attól megválik, vagy megválni szándékozik (
18
). Ugyanez a következtetés adódik a fogyasztási maradékanyagok esetén is (
19
).
46.
Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében egy másik elfogadható érvelés az, hogy a kitermelés vagy gyártás során – nem elsősorban termelési céllal – keletkezett javak, anyagok, illetve nyersanyagok nem maradékanyagnak, hanem mellékterméknek minősülhetnek, amelytől a vállalkozás az irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében nem „megválni” szándékozik, hanem amelyet számára kedvező feltételekkel egy későbbi folyamat során kíván felhasználni vagy forgalomba hozni előzetes átalakítás nélkül (
20
).
47.
Tekintettel a hulladék fogalmának minél tágabb értelmezésére vonatkozó kötelezettségre, a Bíróság a környezetükre irányuló negatív hatások és terhelések korlátozása érdekében a melléktermékekre vonatkozó fenti érvelést azokra az esetekre korlátozta, amelyek során a tárgyak, az anyag vagy nyersanyag ugyanazon termelési körben történő ismételt felhasználása nemcsak lehetséges, hanem biztos, előzetes átalakítás nélküli, és illeszkedik a termelési folyamatba. A Bíróság tehát annak meghatározásához, hogy az adott anyag hulladéknak tekinthető-e vagy sem, döntő kritériumként az adott anyag ismételt felhasználásának valószínűségi fokát mérlegelte (
21
).
48.
Ezen megközelítés alkalmazásának bemutatása céljából célszerű emlékeztetni az e tárgyra vonatkozó leglényegesebb esetekre.
49.
Az AvestaPolarit Chrome ügyben hozott ítéletben a Bíróság különbséget tett a bányászat során keletkező olyan maradékanyagok között, amelyeket előzetes átalakítás nélkül a termelési folyamatban a bányajáratok szükséges tömedékeléséhez használnak fel, valamint az egyéb maradékanyagok között. Azzal, hogy előbbi maradékanyagokat a Bíróság mellékterméknek minősítette, amelytől birtokosa nem válik meg, vagy nem szándékozik megválni, annak a ténynek tulajdonított jelentőséget, hogy a bányajáratok tömedékelése a tényleges bányászati folyamat szükséges eleme, ennélfogva e maradékanyagok birtokosának fő tevékenységéhez szüksége van ezekre (
22
).
50.
A Saetti és Frediani ügyben hozott végzésében a Bíróság kimondta, hogy ezen irányelv értelmében a szándékosan vagy más kőolajtermék tüzelőanyagokkal egyszerre olajfinomítóban előállított, és az olajfinomító vagy más ipari üzemek energiaszükségletének fedezésére tüzelőanyagként bizonyosan elhasznált petrolkoksz az irányelv értelmében nem minősül hulladéknak (
23
). A Bíróság kiemelte azt a tényt, hogy a koksz gyártása technikai választás eredménye, és azt főként tüzelőanyagként történő felhasználásra szánják (
24
).
51.
Végezetül pedig a Bíróság a C-416/02. sz. és C-121/03. sz. ügyekben hozott ítéleteiben elismerte, hogy a tenyésztőüzemi szennyvíz elkerülheti a hulladékká minősítést, ha törvényes trágyázási gyakorlat keretében termőföld trágyázására használják jól azonosított földeken, és ha tárolása e trágyázási művelet szükségleteihez igazodva korlátozott (
25
). Ezekben az ügyekben a Bíróság abból a tényből indult ki, hogy, amint az az iratokból kitűnik, e hígtrágyát mezőgazdasági trágyának használják, a kérdéses üzemek vezetői tehát nem kívánnak megválni tőle (
26
).
52.
Ezen ügyek lényegében közös eleme az, hogy mögöttes körülmények szolgálnak olyan támpontul, amely alapján megállapítható, hogy a szóban forgó anyag sokkal inkább előnyt vagy gazdasági értéket képvisel birtokosa számára, semmint olyan terhet, amelytől megválni szándékozna, tekintettel arra, hogy a termék fő tevékenységéhez szükséges vagy legalábbis hasznos, példának okáért tömítőanyagként, trágyaként vagy finomítóüzem energiaigényeinek kielégítését szolgáló tüzelőanyagként (
27
).
53.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az ítélkezési gyakorlat megköveteli, hogy a melléktermékek ugyanazon termelési vagy felhasználási folyamatban legyenek ismételten felhasználhatók (
28
).
54.
Mindazonáltal a Saetti és Frediani ügyben, valamint a C-416/02. sz. és C-121/03. sz. ügyekben a Bíróság, megerősítve ezt a kritériumot, megállapította, hogy lehetséges, hogy valamely anyag nem minősül hulladéknak, amennyiben ezt az azt előállító gazdasági szereplőtől eltérő gazdasági szereplők igényeinek kielégítésére használják, ha e felhasználás biztos (
29
). Úgy tűnik tehát, hogy az ismételt felhasználás bizonyosságára vonatkozó kritérium megállapításához elengedhetetlen, hogy az anyagot birtokosa ugyanazon termelési folyamatban, előzetes átalakítási eljárás nélkül ismételten felhasználja, de nem szükséges, hogy az ismételt felhasználás – például az AvestaPolarit Chrome ügy tárgyát képező esethet hasonlóan (
30
) – a termelő saját szükségleteinek kielégítése céljából történjen.
55.
Meglehet, konkrét esetben nehéznek bizonyulhat az „ugyanazon termelési vagy felhasználási folyamat” határainak meghúzása. Ám e fogalmak mögött – ismétlem – valójában az a kérdés húzódik, hogy van-e támpont arra vonatkozólag, hogy birtokosa az érintett anyagot számára kedvező feltételekkel, az anyag előállítását követő későbbi folyamat során kívánja felhasználni vagy forgalomba hozni, ezáltal gazdasági értéket képvisel birtokosa számára, nem pedig olyan terhet, amelytől megválni szándékozna.
2. Az állítólagos kötelezettségszegés fennállása
56.
Ami a jelen ügy tárgyát képező anyagokat illeti, úgy vélem mindenekelőtt, hogy alaposabban megvizsgálva a szóban forgó élelmiszereket, nem lehet azok mindegyikét „termelési maradékanyagnak” tekinteni. Az egyes, élelmiszeriparból, étkezdékből és éttermekből származó élelmiszer-ipari maradékanyagok nyilvánvalóan legalább részben fogyasztási maradékanyagoknak tekinthetők, vagyis olyan maradékanyagoknak, amelyek nem gyártási vagy termelési folyamatból származnak, hanem azon tényből, hogy az elsődleges termék nem került teljes egészében elfogyasztásra. Ez az érvelés annál is inkább helytálló, mert a 179/2002. sz. törvény 23. cikke az étel konyhai elkészítéséből származó „maradékok”-at említ.
57.
E tekintetben a Bíróság rámutatott a Niselli-ügyben hozott ítéletében, hogy az olyan melléktermékekre vonatkozó elemzés, amelyek birtokosa azoktól nem kíván megválni, „nem alkalmazható azonban a fogyasztási maradékokra, amelyek nem minősülhetnek valamely termelési vagy kitermelési folyamat ugyanazon termelési körben újrafelhasználható »melléktermékeinek«” (
31
).
58.
Ennélfogva már kiindulásként is nehéznek tűnik, hogy ezeket az anyagokat termelési vagy kitermelési folyamat „melléktermékeinek” tekintsük.
59.
Mindenesetre akár fogyasztási maradékanyagoknak tekintjük az élelmiszer-ipari maradékanyagokat, akár, adott esetben, „klasszikus” konyhai hulladéknak, ez semmit nem változtat azon a tényen, hogy, amint az az ügy irataiból nyilvánvaló, ezen maradékanyagok emberi fogyasztásra szánt élelmiszer elkészítéséből – vagy elkészített élelmiszerből – származnak. Ezeket a maradékanyagokat ezt követően vagy állati takarmány előállítására, vagy hobbiállatok ápolási létesítményeiben közvetlenül takarmányként használják fel.
60.
Egyetértek a Bizottsággal abban, hogy különbséget kell tenni e helyzet és a fent leírt (
32
) helyzetek között, amelyekben a Bíróság elfogadta azt az elemzést, mely szerint a termelési vagy kitermelési folyamatból származó anyag mellékterméknek tekintendő, amelytől birtokosa nem szándékozik megválni.
61.
Nyilvánvalóan általánosságban nem állíthatjuk, hogy a szóban forgó élelmiszer-ipari maradékanyagok szándékosan létrehozottaknak tekinthetők, legalábbis mint másodlagos termékek, vagy hogy bármilyen módon is szükségesek vagy hasznosak lennének a fő tevékenységhez, amely egyértelműen az emberi fogyasztásra szánt élelmiszerek gyártása és készítése.
62.
Továbbá álláspontom szerint abból a tényből, hogy a tárgyra vonatkozó olasz szabályozás által meghatározott kivételek az élelmiszer-ipari maradékanyagokra és melléktermékekre úgy hivatkoznak, mint amelyek – akár szerződés alapján – takarmányként vagy takarmány előállításához ismételten felhasználhatók, nem vonható le olyan következtetés, hogy birtokosuk az ilyen anyagokat „takarmányként felhasználható nyersanyagok”-ként kívánná számára kedvező feltételekkel értékesíteni. A nemzeti jogszabályi rendelkezésekből vagy az ügy irataiból nem világos ugyanis, hogy az ismételt felhasználás folytán szerzett előny több-e annál, mint hogy az érintett anyagok birtokosa megválhat azoktól.
63.
Reálisabb nézőpontból tehát véleményem szerint az a helytállóbb elemzés, miszerint a jelen ügy tárgyát képező körülményekhez hasonló körülmények között főszabály szerint az élelmiszer-ipari maradékanyagok birtokosa azoktól megválik, vagy megválni szándékozik, ezt követően pedig hulladékként kerülnek hasznosításra a 75/442 irányelv 3. cikke (1) bekezdése b) pontja szerinti újrahasznosítás vagy újrahasználat által. Ehhez még hozzá lehet tenni, hogy az irányelv hasznosítási műveleteket felsoroló II. B. mellékletében említést nyer többek között a szerves anyagok visszanyerése, regenerálása.
64.
Ez az elemzés jobban megfelel a hulladék irányelv szerinti fogalmának minél tágabb értelmezésére vonatkozó kötelezettségnek is (
33
).
65.
Mindenesetre, még ha bizonyos esetekben az élelmiszer-ipari maradékanyagokat, amelyekre az olasz miniszteri rendelkezések és a 179/2002. sz. törvény 23. cikke utalnak, inkább melléktermékeknek, semmint olyan anyagoknak kell tekinteni, amelyektől birtokosuk megválik, vagy megválni szándékozik, ez semmit sem változtat azon a tényen, hogy – amint azt a Bizottság megjegyezte – nem lehet általános jelleggel és a priori feltételezni, hogy ez az eset állna fenn.
66.
Következésképpen azt a következtetést kell levonni, hogy a hulladékokról szóló olasz szabályozás kivon a hulladékként történő minősítés alól olyan termelési és fogyasztási maradékanyagokat is, amelyek pedig egyébként megfelelnek a „hulladék”-fogalom 75/442 irányelvben adott meghatározásának.
67.
Amennyiben az ismételt felhasználásra szánt, élelmiszer-ipari maradékanyagokra vonatkozó olasz jogszabályok által meghatározott kivételek ténylegesen ahhoz a feltételezéshez vezetnek, hogy ezek az anyagok nem minősülnek hulladéknak az irányelv értelmében, meg kell jegyezni, hogy a Szerződés 174. cikkének és az irányelvnek a hatékony érvényesülését korlátozná, ha a nemzeti jogalkotó olyan bizonyítási módokat alkalmazna, mint például a törvényi vélelmek, amelyek az irányelv alkalmazási körének korlátozásához vezetnének, és ezért az nem terjedne ki olyan anyagokra vagy termékekre, amelyek megfelelnek a hulladék irányelvbeli fogalmának (
34
).
68.
Az olasz kormány azzal érvelt továbbá, hogy az élelmiszer-ipari maradékanyagokat, amelyeket takarmányként vagy takarmány előállításához kívánnak felhasználni, az élelmiszerek biztonságára, valamint a takarmányok termelésére és kereskedelmére vonatkozó számos nemzeti és közösségi rendelkezés szabályozza (
35
).
69.
E tekintetben meg kell jegyezni először is, hogy e maradékanyagokat csak akkor lehet kizárni az irányelv hatálya alól, ha az irányelv 2. cikkének (1) bekezdésében felsorolt hulladékkategóriák valamelyikébe tartoznak.
70.
Márpedig véleményem szerint nem tartoznak ezek körébe. Az e rendelkezésben meghatározott anyagok közül az élelmiszer-ipari maradékanyagokhoz legközelebb a b) pont iii. alpontjában foglalt „állati tetemek” állnak. Ám még ha a szóban forgó élelmiszer-ipari maradékanyagok tartalmaznak is állati eredetű anyagokat, nem lehet megalapozottan azt állítani, hogy azok e rendelkezés értelmében „tetemeknek” lennének tekinthetők.
71.
Másodsorban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt „más jogszabályok” kifejezés annyiban utal más közösségi vagy nemzeti rendelkezésekre, amennyiben ezen jogszabályok magára a hulladékkezelésre vonatkoznak, és a környezetvédelem szintjén legalább az irányelv által megkívánttal azonosnak tekinthetők (
36
).
72.
Az olasz kormány által említett számos rendelkezés ugyanakkor nyilvánvalóan nem magára a hulladékkezelésre, hanem az élelmiszerbiztonságra és különösen bizonyos egészségügyi és higiéniai minőségi normák takarmányok gyártása és forgalmazása terén történő betartásának biztosítására irányul. Következésképpen, ha az e rendelkezések által elérni kívánt cél és a védett jogi érdekek részben egybeeshetnek az irányelv által elérni kívánt céllal és védett jogi érdekkel, azért továbbra is jelentős köztük a különbség.
73.
Ezenkívül és pontosan ebből az okból a 75/442 irányelv által előírt ellenőrzési és védelmi rendszer, valamint az élelmiszerbiztonságra és a takarmányokra vonatkozó jogszabályok alkalmazása álláspontom szerint nem zárja ki kölcsönösen egymást, épp ellenkezőleg: főszabály szerint ezek együttesen alkalmazhatók.
74.
Az olasz kormány azon érvével kapcsolatban, amely szerint az élelmiszer-ipari maradékanyagok takarmánycélú ismételt felhasználása tilos, mert ezek csak hulladék szállítására jogosult járművel szállíthatók, amelyek nem felelnek meg a szükséges higiéniai előírásoknak, a Bizottság helyesen mutatott rá arra, hogy ez a probléma az olasz jogszabályokból ered, és nem az irányelvből.
75.
Az irányelv nem azt írja elő, hogy valamennyi hulladékot ugyanazon járművel kell szállítani, hanem hogy a hulladékgyűjtést és -szállítást végző létesítménynek vagy vállalkozásnak engedéllyel kell rendelkeznie vagy szerepelnie kell a nyilvántartásban, és hogy a hulladékártalmatlanítási és -hasznosítási műveleteket az irányelvnek megfelelően kell végezni. Különösen az élelmiszer-ipari maradékanyagokat szállíthatja a korábbi birtokos vagy termelő, illetve az e hulladékot hasznosító vállalkozás, amennyiben az adott szállító szerepel a nyilvántartásban, illetve adott esetben engedéllyel rendelkezik (
37
).
76.
A fentiek fényében úgy vélem, hogy a Bizottság kifogása megalapozott.
V – Végkövetkeztetések
77.
Következésképpen azt javasolom, hogy a Bíróság:
„(1)
Állapítsa meg, hogy az Olasz Köztársaság – mivel egész területén érvényes operatív iránymutatásokat fogadott el, amelyeket különösen a környezetvédelmi miniszter 1999. június 28-i körlevele és az Egészségügyi Minisztérium 2002. július 22-i körlevele ismertetett, és amelyek kizárják a hulladékokról szóló szabályozás hatálya alól a takarmány előállítására szánt élelmiszer-ipari maradékanyagokat; és mivel a 2002. július 31-i 179. sz. törvény 23. cikkével kizárta a hulladékokról szóló szabályozás hatálya alól a bármely szilárd, főtt vagy nyers étel konyhai elkészítéséből származó, a hobbiállatok ápolási létesítményeinek szánt azon maradékanyagokat, amelyek nem kerülnek be az elosztó rendszerbe – nem teljesítette az 1991. március 18-i 91/156/EGK tanácsi irányelvvel módosított, a hulladékokról szóló, 1975. július 15-i 75/442/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének a) pontjából eredő kötelezettségeit.
(2)
Az Olasz Köztársaságot kötelezze a költségek viselésére.”
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	HL 1991. L 78., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 3. o.
(
3
)	HL 1975. L 194., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 23. o.
(
4
)	A hulladékjegyzéknek a hulladékokról szóló 75/442/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének a) pontja értelmében történő meghatározásáról szóló 94/3/EK határozat, valamint a veszélyes hulladékok jegyzékének a veszélyes hulladékokról szóló 91/689/EGK tanácsi irányelv 1. cikkének (4) bekezdése értelmében történő meghatározásáról szóló 94/904/EK tanácsi határozat felváltásáról szóló, 2000/532/EK 2000. május 3-i bizottsági határozat (HL 2000. L 226., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 5. kötet, 151. o., a továbbiakban: európai hulladékjegyzék vagy EHJ).
(
5
)	A GURI 1997. február 15-i 38. számának 33. sz. rendes melléklete.
(
6
)	Különösen a C-9/00. sz., Palin Granit és Vehmassalon kansantervaystyön kuntayhtymn hallitus ügyben 2002. április 18-án hozott ítélet (EBHT 2002., I-3533. o., a továbbiakban: a Palin Granit ügyben hozott ítélet) és a C-457/02. sz. Niselli-ügyben 2004. november 11-én hozott ítélet (EBHT 2004., I-10853. o.).
(
7
)	Különösen az élelmiszerjog általános elveiről és követelményeiről, az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság létrehozásáról és az élelmiszerbiztonságra vonatkozó eljárások megállapításáról szóló, 2002. január 28-i 178/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2002. L 31., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 6. kötet, 463. o.); a nem emberi fogyasztásra szánt állati melléktermékekre vonatkozó egészségügyi előírások megállapításáról szóló, 2002. október 3-i 1774/2002/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2002. L 273., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 37. kötet, 92. o.) és a HACCP („hazard analysis and critical control points”, veszélyelemzés, kritikus szabályozási pontok) szabályok, amelyek az alábbi rendeletekben kerültek meghatározásra: az élelmiszer-higiéniáról szóló, 2004. április 29-i 852/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 139., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 34. kötet, 319. o.); az állati eredetű élelmiszerek különleges higiéniai szabályainak megállapításáról szóló, 2004. április 29-i 853/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 139., 55. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 45. kötet, 14. o.); az emberi fogyasztásra szánt állati eredetű termékek hatósági ellenőrzésének megszervezésére vonatkozó különleges szabályok megállapításáról szóló, 2004. április 29-i 854/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 139., 206. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 45. kötet, 75. o.); a takarmány- és élelmiszerjog, valamint az állat-egészségügyi és az állatok kíméletére vonatkozó szabályok követelményeinek történő megfelelés ellenőrzésének biztosítása céljából végrehajtott hatósági ellenőrzésekről szóló, 2004. április 29-i 882/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 165., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 45. kötet, 200. o); a takarmányhigiénia követelményeinek meghatározásáról szóló, 2005. január 12-i 183/2005/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2005. L 35., 1. o.).
(
8
)	A C-416/02. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-7487. o.) és a C-121/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2005. szeptember 8-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-7569. o.).
(
9
)	Lásd többek között a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 22. pontját.
(
10
)	Lásd többek között a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 27. és 29. pontját.
(
11
)	Lásd ebben az értelemben a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 22. pontját és a 8. lábjegyzetben hivatkozott C-121/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 57. pontját.
(
12
)	Lásd többek között a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 22. és 23. pontját és a 6. lábjegyzetben hivatkozott Niselli-ügyben hozott ítélet 33. pontját.
(
13
)	Lásd ebben az értelemben Alber főtanácsnok C-418/97. és C-419/97. sz., ARCO Chemie Nederland és társai egyesített ügyekre vonatkozó indítványának (2000. június 15-én hozott ítélet, EBHT 2000., I-4475. o.) 59. pontját.
(
14
)	Lásd többek között a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 24. pontját.
(
15
)	Lásd ebben az értelemben a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 25. pontját.
(
16
)	Lásd ebben az értelemben többek között a C-235/02. sz., Saetti és Frediani ügyben 2004. január 15-én hozott végzés (EBHT 2004., I-1005. o.) 40. pontját.
(
17
)	Lásd ebben az értelemben a C-129/96. sz., Inter-Environnement Wallonie ügyben 1997. december 18-án hozott ítélet (EBHT 1997., I-7411. o.) 33. pontját.
(
18
)	Többek között a 13. lábjegyzetben hivatkozott ARCO Chemie Nederland és társai ügyben hozott ítélet 83. és 84. pontja és a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 32. pontja.
(
19
)	Lásd a 6. lábjegyzetben hivatkozott Niselli-ügyben hozott ítélet 43. pontját.
(
20
)	Többek között a 8. lábjegyzetben hivatkozott C-121/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 58. pontja.
(
21
)	Lásd többek között a 16. lábjegyzetben hivatkozott Saetti és Frediani ügyben hozott végzés 36. pontját és a 6. lábjegyzetben hivatkozott Niselli-ügyben hozott ítélet 45. és 46. pontját.
(
22
)	A C-114/01. sz., AvestaPolarit Chrome ügyben 2003. szeptember 11-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-8725. o.) 35–37. pontja.
(
23
)	A 16. lábjegyzetben hivatkozott Saetti és Frediani ügyben hozott végzés 47. pontja.
(
24
)	A 16. lábjegyzetben hivatkozott Saetti és Frediani ügyben hozott végzés 45. pontja.
(
25
)	A 8. lábjegyzetben hivatkozott C-416/02. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 89. pontja és a 8. lábjegyzetben hivatkozott C-121/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 60. pontja.
(
26
)	A 8. lábjegyzetben hivatkozott C-416/02. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 94. pontja és a 8. lábjegyzetben hivatkozott C-121/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hivatkozott ítélet 65. pontja.
(
27
)	Ezzel szemben a Palin Granit ügyben, amelyben a Bíróság a kőfejtésből származó maradékkövet a kitermelésből származó maradékanyagok, következésképpen a hulladékok közé sorolta, a Bíróság rámutatott, hogy a hosszútávú raktározási műveletek terhet jelentenek a birtokos számára, és potenciálisan éppen az irányelv által csökkenteni kívánt környezeteszennyezéshez vezetnek. Lásd a 6. lábjegyzetben hivatkozott Palin Granit ügyben hozott ítélet 38. és 39. pontját.
(
28
)	Ezzel kapcsolatban lásd többek között a 6. lábjegyzetben hivatkozott Niselli-ügyben hozott ítélet 47. és 52. pontját és a 8. lábjegyzetben hivatkozott C-416/02. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 87. pontját.
(
29
)	A 16. lábjegyzetben hivatkozott Saetti és Frediani ügyben hozott végzés; a 8. lábjegyzetben hivatkozott C-416/02. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 90. pontja; a 8. lábjegyzetben hivatkozott C-121/03. sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben hozott ítélet 61. pontja. A Saetti és Frediani ügyben a kokszot a termelési folyamat során üzemanyagként használták energia előállítása céljából, és a keletkezett többletelektromosságot értékesítették más üzemek vagy villamossági társaság számára. E két utóbbi esetben a tenyésztőüzemi szennyvizet nem a termelővel azonos mezőgazdasági üzemet alkotó földek trágyázására használták.
(
30
)	Hivatkozás a 22. lábjegyzetben.
(
31
)	Lásd a 6. lábjegyzetben hivatkozott Niselli-ügyben hozott ítélet 48. pontját.
(
32
)	Lásd a fenti 49–52. pontot.
(
33
)	Lásd többek között a 6. lábjegyzetben hivatkozott Niselli-ügyben hozott ítélet 45. pontját.
(
34
)	Ebben az értelemben lásd a 13. lábjegyzetben hivatkozott ARCO Chemie Nederland és társai ügyben hozott ítélet 42. pontját.
(
35
)	Lásd a fenti 29. pontot és a 7. lábjegyzetet.
(
36
)	Lásd többek között a 22. lábjegyzetben hivatkozott AvestaPolarit Chrome ügyben hozott ítélet 61. pontját. Lásd továbbá az állati tetem irányelv 2. cikke (1) bekezdése b) pontja iii. alpontja szerinti fogalma szűk értelmezésével kapcsolatban különösen a C-176/05. sz., KVZ retec ügyben 2007. március 1-jén hozott ítélet (EBHT 2007., I-1721. o.) 46. pontját.
(
37
)	A nyilvántartásba vételi kötelezettséggel kapcsolatban lásd a C-270/03. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2005. június 9-én hozott ítéletet (EBHT 2005., I-5233. o.).