62023CO0732
DOMSTOLENS BESLUT (sjätte avdelningen)
8 juli 2024 (
*1
)
”Överklagande – Artikel 181 i domstolens rättegångsregler – Institutionell rätt – Artikel 263 FEUF – Talan om ogiltigförklaring – Fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien – Lagstiftningsakt mot vilken talan kan väckas föreligger inte – Enhällighet har inte uppnåtts – Uppenbart att talan i första instans inte kunde upptas till prövning – Uppenbart att överklagandet är ogrundat”
I mål C‑732/23 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 30 november 2023,
Răzvan-Eugen Nicolescu, Bukarest (Rumänien),
Exclusive Car Trading SRL, Băicoi (Rumänien),
Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice, Bukarest,
företrädda av Y. Beşleagă, M. Bodea, D.S. Bogdan, C. Pintilie och V. Stoica, avocaţi,
sökande,
i vilket den andra parten är:
Europeiska unionens råd,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (sjätte avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden T. von Danwitz, samt domarna P.G. Xuereb (referent) och A. Kumin,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att avgöra målet enligt artikel 181 i domstolens rättegångsregler genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Răzvan-Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL och l’Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice (en förening för ren energi och bekämpande av klimatförändringar) har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 26 oktober 2023, Nicolescu m.fl./rådet (T‑272/23, EU:T:2023:694) (nedan kallat det överklagade beslutet). Genom detta beslut avvisade tribunalen klagandens talan enligt artikel 263 FEUF, med yrkande om ogiltigförklaring av den ”rättsakt” varigenom Europeiska unionens råd, den 8 december 2022, beslutade att inte anta rådets förslag till beslut nr 15218/22 om fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Bulgarien och Rumänien (nedan kallad den omtvistade rättsakten).
Tillämpliga bestämmelser
2
I artikel 4 i akten om villkoren för Republiken Bulgariens och Rumäniens anslutning och om anpassning av de fördrag som ligger till grund för Europeiska unionen (EUT L 157, 2005, s. 203) (nedan kallad anslutningsakten), som fogats till fördraget mellan Europeiska unionens medlemsstater och Republiken Bulgarien och Rumänien om Republiken Bulgariens och Rumäniens anslutning till Europeiska unionen (EUT L 157, 2005, s. 11), föreskrivs, i enlighet med artikel 2.2 av fördraget som signerades den 25 april 2005 och som trädde i kraft den 1 januari 2007, följande:
”1.   Bestämmelserna i Schengenregelverket som det införlivats inom Europeiska unionens ramar … och i de rättsakter som grundas på detta eller på annat sätt har samband med detta, enligt förteckningen i bilaga II, samt i eventuella ytterligare sådana rättsakter som antagits före anslutningen, skall vara bindande för och tillämpas i Bulgarien och Rumänien från och med dagen för anslutningen.
2.   De bestämmelser i Schengenregelverket, som det införlivats inom Europeiska unionens ramar, och i rättsakter som grundas på detta eller på annat sätt har samband med detta, vilka inte avses i punkt 1 skall visserligen vara bindande för Bulgarien och Rumänien från och med dagen för anslutningen men skall inte tillämpas i respektive stat förrän efter beslut av rådet när det i enlighet med tillämpliga Schengenutvärderingsförfaranden har kontrollerats att de nödvändiga villkoren för tillämpning av samtliga delar av regelverket är uppfyllda i den staten.
Rådet skall fatta sitt beslut, efter att ha hört Europaparlamentet, med enhällighet bland de medlemmar som företräder regeringarna i de medlemsstater för vilka tillämpningen av de bestämmelser som avses i denna punkt redan har inletts och företrädaren för regeringen i den medlemsstat för vilken tillämpningen av bestämmelserna skall inledas. …”
Bakgrund
3
Tribunalen redogjorde för bakgrunden till tvisten i punkterna 2–18 i det överklagade beslutet, vilken, såvitt är relevant för förevarande mål, sammanfattas enligt följande.
4
Klagandena är en rumänsk medborgare som också är medlem i Europeiska institutet för innovation och teknik (EIT), ett rumänskt bolag verksamt inom den internationella transportsektorn, samt en rumänsk icke-statlig miljöskyddsorganisation.
5
Efter sin anslutning till unionen 1 januari 2007 vidtog Rumänien, under åren 2009–2011, en rad åtgärder inom ramen för Schengenutvärderingsförfarandena, för att uppfylla kriterierna för att få till stånd en fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket.
6
Rådets ordförandeskap utarbetade två förslag till beslut om fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien.
7
I sina slutsatser av den 9 juni 2011 om slutförandet av utvärderingen av Rumäniens beredskap att genomföra alla Schengenregelverkets bestämmelser (9166/3/11 REV 3) noterade rådets arbetsgrupp för Schengenfrågor i sammansättningen för ”Schengenutvärdering” att Schengenutvärderingsförfarandena avseende Rumänien hade avslutats. Eftersom Rumänien uppfyllde villkoren på Schengenregelverkets samtliga områden drog rådet slutsatsen att det kunde fatta ett sådant beslut som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten.
8
Sedan rådets ordförandeskap utarbetat två förslag till beslut om fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien, antog parlamentet ett antal resolutioner där man uttryckte sitt stöd för Rumäniens anslutning till Schengenområdet och rådet uppmanades att vidta nödvändiga åtgärder i detta syfte. Dessa två förslag blev emellertid inte föremål för omröstning i rådet.
9
Den 29 november 2022, på grundval av artikel 4.2 i anslutningsakten, upprättade rådets ordförandeskap förslag till beslut nr 15218/22 om fullständig tillämpning av Schengenregelverkets bestämmelser i Bulgarien och Rumänien.
10
Vid sitt möte den 8 december 2022 sammanträdde rådets sammansättning för rättsliga och inrikes frågor (RIF) för att fatta beslut om förslag nr 15218/22, vilket fanns upptaget under punkt 3 a) på dagordningen och där det föreskrevs att en omröstning kunde begäras av företrädarna för medlemsstaternas regeringar inför ett eventuellt antagande. Enhällighet uppnåddes emellertid inte och således antogs inte förslaget.
11
Den 22 mars 2023 delgavs klagandena protokollet från nämnda sammanträde och fick således kännedom om att förslag nr 15218/22 inte hade antagits.
Talan vid tribunalen och det överklagade beslutet
12
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 19 maj 2023 väckte klagandena talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet med stöd av artikel 263 FEUF.
13
Den 26 oktober 2023 avvisade tribunalen talan utan vidare handläggning, med stöd av artikel 126 i sina rättegångsregler, eftersom det var uppenbart att talan inte kunde tas upp till prövning.
14
I punkt 28 i det överklagade beslutet konstaterade tribunalen att även om utvärderingsförfarandena för Schengen hade avslutats, kunde ett sådant beslut av rådet som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten endast anses föreligga och ha bindande rättsverkningar för klagandena om det antagits med enhällighet i enlighet med de villkor som anges i bestämmelsens andra stycke.
15
Tribunalen påpekade därefter, i punkt 29 i det överklagade beslutet, att trots att Schengenutvärderingsförfarandena hade avslutats och parlamentet hade antagit ett flertal resolutioner, hade den enhällighet bland företrädarna för medlemsstaternas regeringar som krävs enligt artikel 4.2 i anslutningsakten inte uppnåtts i rådet vid omröstningen om förslag nr 15218/22. Vidare påpekade tribunalen, i punkt 30 i det överklagade beslutet, att det i artikel 4 i anslutningsakten inte fastställs någon frist för när rådets ska fatta eller ska anses ha fattat ett beslut i detta avseende.
16
I punkt 31 i det överklagade beslutet fann tribunalen att det skulle strida mot ordalydelsen i denna artikel – i vilken det uttryckligen föreskrivs ett förfarande i flera etapper och utan att det anges någon tidsfrist för dessa – att låta den omständigheten att de föregående etapperna i förfarandet har avslutats få till följd att rådet förlorar sin befogenhet att, med enhällighet bland företrädarna för de berörda medlemsstaternas regeringar, anta ett beslut i den mening som avses i nämnda artikel. Det beslut av rådet som avses i denna bestämmelse kan följaktligen inte anses utgöra en akt som endast bekräftar att de ”tekniska kriterier” som fastställts i tidigare led inom ramen för Schengens utvärderingsförfaranden är uppfyllda.
17
Därtill preciserade tribunalen, i punkt 32 i det överklagade beslutet, att det fortfarande stod rådet fritt att på nytt ta upp förslag nr 15218/22 på dagordningen för ett nytt sammanträde, eller för rådets ordförandeskap att utarbeta ett nytt förslag till rådets beslut om fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien.
18
I punkt 33 i det överklagade beslutet drog tribunalen således slutsatsen att rådet inte hade fattat något beslut, i den mening som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten, eftersom den enhällighet som krävdes inte hade uppnåtts vid omröstningen om förslag nr 15218/22, och att den omständigheten att förslaget inte antagits inte i sig kunde likställas med en vägran från rådets sida att senare anta ett sådant beslut.
19
Tribunalen fann följaktligen, i punkt 34 i det överklagade beslutet, att den omtvistade rättsakten inte kunde anses utgöra en rättsakt mot vilken talan kan väckas, i den mening som avses i artikel 263 FEUF.
Parternas yrkanden och förfarandet vid domstolen
20
Klagandena har i sitt överklagande, som ingavs den 30 november 2023, yrkat att domstolen ska upphäva det överklagade beslutet.
Prövning av överklagandet
21
Enligt artikel 181 i domstolens rättegångsregler får domstolen när som helst, om det är uppenbart att överklagandet helt eller delvis inte kan tas upp till prövning, eller helt eller delvis är ogrundat, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, genom ett särskilt uppsatt beslut som är motiverat helt eller delvis avvisa eller ogilla överklagandet.
22
Denna bestämmelse ska tillämpas i förevarande mål.
23
Klagandena har åberopat tre grunder till stöd för sitt överklagande. Genom den första grunden gör klagandena gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning eftersom den, vid sin bedömning av huruvida den omtvistade rättsakten har rättsverkningar, borde ha beaktat unionsmedborgarnas rätt till fri rörlighet och den skyldighet som åligger såväl unionen som medlemsstaterna att godta en fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket när de tekniska villkoren i artikel 4.2 väl är uppfyllda. Inom ramen för den andra grunden hävdar klagandena att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid sin bedömning av huruvida den omtvistade rättsakten ska anses utgöra en sådan rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF. Genom den tredje grunden, som åberopats i andra hand, gör klagandena gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning, eftersom en underlåtenhet att anta en rättsakt under extraordinära omständigheter kan anses utgöra en sådan rättsakt mot vilken talan kan väckas, i den mening som avses i nyssnämnda artikel.
Den första och den andra grunden
24
För det första har klagandena, genom den första och den andra grunden, som ska prövas gemensamt, gjort gällande att punkt 28 i det överklagade beslutet är behäftad med en oriktig bedömning, eftersom tribunalen borde ha funnit att den omtvistade rättsakten är en ”rättsakt mot vilken talan kan väckas” i den mening som avses i artikel 263 FEUF.
25
Det följer av fast rättspraxis att alla bestämmelser eller åtgärder som vidtas av unionens institutioner, organ eller byråer, oavsett form, och som är avsedda att ha sådana bindande rättsverkningar som kan påverka en fysisk eller juridisk persons intressen, genom att klart förändra dennes rättsliga ställning, kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF, jämförd med första stycket i samma artikel. För att avgöra huruvida en rättsakt har sådana verkningar och följaktligen kan bli föremål för en sådan talan, är det nödvändigt att se till rättsaktens innebörd och att bedöma dessa verkningar mot bakgrund av objektiva kriterier, såsom rättsaktens innehåll, i förekommande fall med beaktande av det sammanhang i vilket den antogs och befogenheterna för den institution, det organ eller den byrå som har antagit den (dom av den 18 juni 2024, kommissionen/SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 65 och där angiven rättspraxis).
26
När det gäller det sammanhang i vilket den omtvistade rättsakten antogs och befogenheterna för den unionsinstitution som har antagit den, ska det påpekas att det i artikel 4.2 i anslutningsakten föreskrivs ett förfarande i flera etapper, och att det endast är när alla dessa etapper har avslutats som en fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien kan ske. Dessa etapper omfattar en kontroll, i enlighet med tillämpliga Schengenutvärderingsförfaranden, av att de nödvändiga villkoren för tillämpning av samtliga berörda delar av regelverket är uppfyllda i den medlemsstaten, ett samråd med parlamentet (nedan kallade de tekniska villkoren) och antagande av ett enhälligt beslut av rådet om fullständig tillämpning av bestämmelserna i regelverket i Rumänien.
27
Vad vidare beträffar innehållet i den omtvistade rättsakten noterar domstolen följande. Såsom tribunalen fastslog i punkt 17 i det överklagade beslutet, består den omtvistade rättsakten i ett konstaterande av att förslaget till rådets beslut nr 15218/22 om fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien inte kunde antas vid det sammanträde som rådet, i sammansättningen för rättsliga och inrikes frågor, höll den 8 december 2022, eftersom enhällighet inte uppnåddes mellan företrädarna för medlemsstaternas regeringar vid omröstningen om detta förslag.
28
Med hänsyn till innehållet i den omtvistade rättsakten, som tribunalen i vederbörlig ordning beaktat, finner domstolen att klagandena inte kan vinna framgång med argument att denna omröstning utgjorde ett ställningstagande från rådets sida att inte tillämpa Schengenregelverket i dess helhet, eftersom ett sådant beslut som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten enligt överenskommelse skulle antas senast i september 2011 och eftersom rådet vid sistnämnda tidpunkt sköt upp omröstningen.
29
Det är visserligen riktigt att man den 24 juni 2011 kom överens om att nämnda beslut skulle fattas senast i september 2011, men det innebär inte att rådet antagit ett beslut i den mening som avses i bestämmelsen, vilket kräver att de villkor som anges i punkt 26 ovan är uppfyllda, däribland ett processuellt villkor, nämligen kravet på enhällighet i rådet.
30
Tribunalen gjorde sig således inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkt 28 i det överklagade beslutet, slog fast att trots att Schengenutvärderingsförfarandena hade avslutats, kunde ett sådant beslut av rådet som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten endast anses vara för handen och medföra bindande rättsverkningar för klagandena om det antagits enhälligt på de villkor som anges i denna bestämmelse.
31
Denna slutsats påverkas inte av det argument som klagandena hämtat från domen av den 31 mars 1971, kommissionen/rådet (22/70, EU:C:1971:32). I denna dom fann domstolen visserligen att rådets beslut av den 20 mars 1970 angående Europeiska ekonomiska gemenskapens medlemsstaters förhandlande om och ingående av Europeiska överenskommelsen om arbetsförhållanden för fordonsbesättningar vid internationella vägtransporter utgjorde en rättsakt mot vilken talan kunde väckas i den mening som avses i artikel 173 första stycket första meningen EG (sedermera artikel 263 första stycket FEUF).
32
I målet som gav upphov till nämnda dom hade rådet under dessa överläggningar emellertid antagit en rad ”slutsatser” angående den hållning medlemsstaternas regeringar skulle inta i de avgörande förhandlingarna om denna överenskommelse. Domstolen konstaterade således att rådets beslut hade till syfte att fastställa ett förhållningssätt som var bindande för såväl institutionerna som medlemsstaterna, och att rådet hade antagit bestämmelser som gjorde det möjligt att avvika från de förfaranden som föreskrivs i fördraget för förhandlingar med tredjeland, varför detta beslut hade medfört bindande rättsverkningar, oberoende av dess art eller form (för ett liknande resonemang se dom av den 31 mars 1971, kommissionen/rådet, 22/70, EU:C:1971:32, punkterna 44 och 53–55). Den omtvistade rättsakten har emellertid inte medfört några sådana verkningar.
33
I motsats till vad klagandena har gjort gällande kan tribunalen heller inte klandras för att analogt ha tillämpat domen av den 13 juli 2004, kommissionen/rådet (C‑27/04, EU:C:2004:436), i punkterna 28 och 34 i det överklagade beslutet, i vilken domstolen slagit fast att när erforderlig majoritet inte uppnåtts vid en omröstning i rådet, fattas inget beslut i den mening som avses i artikel 104.8 och 104.9 EG (sedermera artikel 126.8 och 126.9 FEUF), att det inte finns någon bestämmelse i gemenskapsrätten som fastställer en tidsfrist efter vars utgång det skall anses att ett indirekt beslut enligt nämnda bestämmelse har fattats eller som definierar innehållet i ett sådant beslut, och att en underlåtenhet att anta de rättsakter som avses i denna bestämmelse inte kan anses utgöra en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 230 EG (sedermera artikel 263 FEUF) (dom av den 13 juli 2004, kommissionen/rådet, C‑27/04, EU:C:2004:436, punkterna 31, 32 och 34).
34
Även om domstolen, såsom klagandena har påpekat, i det mål som gav upphov till sistnämnda dom, preciserade att Europeiska kommissionen kunde väcka en passivitetstalan, ska det erinras om att i tillägg till unionsinstitutionerna kan även en fysisk eller juridisk person, med stöd av artikel 265 första stycket FEUF, väcka passivitetstalan på de villkor som anges i artikel 265 tredje stycket FEUF. Det framgår emellertid inte av handlingarna i målet att rådet skulle ha uppmanats att agera i förevarande fall, och det ankommer likväl på rådet att agera i enlighet med det krav på enhällighet som anges i punkt 26 i detta beslut.
35
Vad gäller klagandenas påstående att det saknades en tidsfrist vid vars utgång rådet skulle ha eller skulle anses ha fattat ett beslut är det varken korrekt eller relevant, eftersom det grundar sig på en felaktig tolkning av punkt 30 i det överklagade beslutet.
36
Såsom framgår av punkt 29 ovan är nämligen antagandet av ett beslut av rådet, i den mening som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten, förutom tekniska villkor underkastat ett processuellt villkor, nämligen kravet på enhällighet.
37
Den rättspraxis som följer av domen av den 19 november 2013, kommissionen/rådet (C‑63/12, EU:C:2013:752), som klagandena har åberopat, saknar således relevans i förevarande fall. I det mål som gav upphov till den domen var det omtvistade beslutet ett beslut varigenom rådet hade avslagit ett förslag till förordning från kommissionen, vilket hade lagts fram med stöd av artikel 3 i bilaga XI till tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen.
38
I detta avseende slog domstolen fast att rådet inte hade skjutit upp utan förkastat förslaget, vilket framgick av skälen till beslutet, och därmed hade avslutat det ”normala” förfarande för årlig anpassning av lönerna och pensionerna som föreskrivs i artikel 3.1 i bilaga XI till tjänsteföreskrifterna och som inletts med stöd av nämnda artikel 3, innan den drog slutsatsen att det omtvistade beslutet var avsett att ha bindande rättsverkningar (dom av den 19 november 2013, kommissionen/rådet, C‑63/12, EU:C:2013:752, punkterna 32 och 33).
39
I förevarande fall kan det emellertid konstateras att den omtvistade rättsakten inte har avslutat Schengenutvärderingsförfarandet avseende Rumänien och den därför inte kan anses slutgiltig.
40
Tribunalen gjorde sig således inte heller skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 32 i det överklagade beslutet fann att det fortfarande var möjligt för rådet att återigen föra upp förslag nr 15218/22 på dagordningen för ett nytt sammanträde, eller för rådets ordförandeskap att upprätta ett nytt förslag till rådets beslut om fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien.
41
För det andra har klagandena gjort gällande att tribunalen, vid sin bedömning av huruvida den omtvistade rättsakten har rättsverkningar, borde ha beaktat dels unionsmedborgarnas rätt till fri rörlighet, dels den skyldighet som åligger såväl unionen som medlemsstaterna och som följer av principerna om lojalt samarbete och ömsesidigt förtroende, att godta att bestämmelserna i Schengenregelverket ska tillämpas fullt ut i Rumänien när de tekniska villkoren i artikel 4.2 i anslutningsakten är uppfyllda, vilket är fallet här.
42
Såsom framgår av punkterna 26 och 29 ovan, är det inte möjligt att dra slutsatsen att antagandet av ett sådant beslut som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten endast skulle vara beroende av att de tekniska villkor som föreskrivs i denna bestämmelse är uppfyllda, och inte av att samtliga etapper i det förfarande som anges i nämnda bestämmelse har avslutats, inbegripet att det ska ha antagits ett enhälligt beslut av rådet. Tvärtom ankommer det på denna institution att iaktta villkoret om enhällighet.
43
Beträffande det påstådda åsidosättandet av den fria rörlighet för rumänska medborgare inom unionen, innehåller överklagandet inte någon faktisk omständighet som ger anledning att anse att de framställda invändningarna avser en unionsrättslig bestämmelse som skulle kunna vara tillämplig på Rumänien enligt artikel 4.1 och 4.2 i anslutningsakten, jämförd med bilaga II till samma akt.
44
Vad vidare gäller påståendet att Rumänien har diskriminerats i förhållande till Republiken Kroatien, kan det vidare konstateras att klagandena inte har förklarat på vilket sätt en sådan skillnad i behandling, om den antas vara styrkt, skulle kunna påverka bedömningen av huruvida rådet har antagit ett beslut i den mening som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten.
45
Tribunalen gjorde sig således inte skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 31 i det överklagade beslutet fann att det beslut som rådet ska anta enligt artikel 4 i anslutningsakten inte kan betraktas som en rättsakt som endast bekräftar att de ”tekniska kriterier” som ska ha iakttagits i ett tidigare skede och som avses i punkt 2 i samma artikel är uppfyllda.
46
För det tredje, vad gäller klagandenas argument att om det antas att den omtvistade rättsakten utgör en mellankommande rättsakt utgör den rättsakt mot vilken talan kan väckas – i den mening som avses i artikel 263 FEUF – har domstolen slagit fast att en mellankommande rättsakt som har självständiga rättsverkningar kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring, om den rättsstridighet som denna rättsakt är behäftad med inte kan avhjälpas i samband med en talan mot det slutliga beslut i vars beredande den ingår (dom av den 15 december 2022, Picard/kommissionen, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punkt 110 och där angiven rättspraxis).
47
När ett bestridande av en mellankommande rättsakt i ett sådant förfarande inte kan säkerställa klaganden ett effektivt domstolsskydd mot rättsaktens verkningar kan klaganden således väcka talan om ogiltigförklaring av rättsakten (dom av den 15 december 2022, Picard/kommissionen, C‑366/21 P, EU:C:2022:984, punkt 111 och där angiven rättspraxis).
48
Det kan emellertid konstateras att klagandena inte har lyckats bevisa att den omtvistade rättsakten som sådan medför självständiga rättsverkningar för deras situation.
49
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första och den andra grunden.
Den tredje grunden
50
Vad slutligen gäller den tredje grunden, som åberopats i andra hand och varigenom klagandena gjort gällande att en institutions tystnad kan angripas under extraordinära omständigheter, ska det erinras om att domstolen har slagit fast att en institutions tystnad i princip inte kan jämställas med ett underförstått avslag utom när detta uttryckligen föreskrivs i en unionsrättslig bestämmelse, men under vissa specifika omständigheter är denna princip inte tillämplig och tystnad eller passivitet från en institutions sida kan undantagsvis anses utgöra ett underförstått avslagsbeslut (dom av den 9 december 2004, kommissionen/Greencore, C‑123/03 P, EU:C:2004:783, punkt 45).
51
I detta hänseende skall det för det första påpekas att domen av den 9 december 2004kommissionen/Greencore (C‑123/03 P, EU:C:2004:783), som klagandena har åberopat, inte rör frågan om en fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien. För det andra utgör den omtvistade rättsakten, i motsats till vad klagandena har gjort gällande, varken en sådan tystnad eller passivitet från rådets sida som skulle kunna medföra ett underförstått avslagsbeslut vad gäller en fullständig tillämpning av bestämmelserna i Schengenregelverket i Rumänien. Även om denna rättsakt, i avsaknad av enhällighet, inte kan anses utgöra ett beslut i den mening som avses i artikel 4.2 i anslutningsakten, är det inte att anse som tystnad eller passivitet, utan av en rättsakt som, såsom framgår av punkt 27 ovan, i avsaknad av antagande av rådets förslag till beslut nr 15218/22 om en sådan fullständig tillämpning, består i en möjlighet för institutionen att i ett senare skede anta ett sådant beslut med stöd av nyssnämnda bestämmelse. Klagandena har i vilket fall som helst inte åberopat några sådana specifika omständigheter i den mening som avses i den rättspraxis som nämns i föregående punkt.
52
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
53
Av det ovan anförda följer att det är uppenbart att överklagandet ska ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
54
Enligt artikel 137 i rättegångsreglerna, som är tillämplig i mål om överklagande enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna, ska domstolen besluta om rättegångskostnader i det särskilt uppsatta beslut genom vilket målet avgörs slutligt.
55
Förevarande beslut har meddelats innan överklagandet har delgetts den andra parten i målet och följaktligen innan några kostnader har kunnat uppkomma för vederbörande. Domstolen beslutar därför att klagandena ska bära sina rättegångskostnader.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:
1)
Överklagandet ogillas såsom uppenbart ogrundat.
2)
Răzvan-Eugen Nicolescu, Exclusive Car Trading SRL och Asociația pentru Energie Curată și Combaterea Schimbărilor Climatice ska bära sina rättegångskostnader.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.