61992CC0200_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I detta mål har domstolen att ta ställning till ett överklagande som Imperial Chemical Industries plc (ICI) har gjort enligt artikel 49 i EEG-stadgan för domstolen och som avser upphävande av en dom som meddelades av förstainstansrätten den 10 mars 1992.(1) I den överklagade domen ogillade förstainstansrätten den talan som ICI enligt artikel 173 i EEG-fördraget (nedan kallat fördraget) fört mot det så kallade polypropenbeslutet, som kommissionen antog den 23 april 1986.(2) Beslutet gällde tillämpning av artikel 85 i fördraget inom området för produktion av polypropen.
I - Faktiska omständigheter och förfarandet vid förstainstansrätten
1 Såvitt avser de faktiska omständigheterna och förfarandet vid förstainstansrätten framgår följande av den överklagade domen. Den västeuropeiska marknaden för polypropen tillgodosågs före år 1977 så gott som uteslutande av tio producenter, däribland ICI (som var en av "de fyra stora"), vars marknadsandel uppgick till mellan 10,6 och 11,4 procent. Efter utgången av företaget Montedisons patent uppträdde år 1977 sju nya producenter med stor produktionskapacitet. Efterfrågan ökade emellertid inte i motsvarande grad, varför det först år 1982 förelåg en ungefärlig jämvikt mellan utbud och efterfrågan. Allmänt sett kännetecknades polypropenmarknaden under tiden 1977-1983 av antingen dålig lönsamhet eller betydande förluster.
2 Den 13 och 14 oktober 1983 genomförde tjänstemän från kommissionen i enlighet med artikel 14.3 i rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962(3) (förordning nr 17), samtidiga undersökningar hos en rad företag som producerar polypropen. Efter undersökningarna riktade kommissionen en begäran om upplysningar i enlighet med artikel 11 i förordning nr 17 inte bara till dessa företag utan också till andra företag som utövar en liknande verksamhet. Med ledning av det bevismaterial som erhölls inom ramen för dessa undersökningar och denna begäran om upplysningar kommissionen fram till att vissa producenter av polypropen, däribland ICI, mellan åren 1977 och 1983 hade överträtt bestämmelserna i artikel 85 i fördraget. Den 30 april 1984 beslöt kommissionen därför att inleda ett förfarande enligt artikel 3.1 i förordning nr 17, och de berörda företagen underrättades skriftligen om kommissionens anmärkningar.
3 Detta förfarande avslutades med att kommissionen den 23 april 1986 antog ovan nämnda beslut i vilket följande föreskrevs:
"Artikel 1
[Företagen] ... ICI ... har överträtt bestämmelserna i artikel 85.1 i EEG-fördraget genom att
...
- vad avser Hoechst, ICI, Montepolimeri och Shell från omkring mitten av år 1977 till åtminstone november 1983,
...
delta i ett avtal och ett samordnat förfarande som gick tillbaka till år 1977 och enligt vilka de producenter som förser den gemensamma marknaden med polypropen
a) tog kontakt med varandra och regelbundet träffades (sedan början av 1981 två gånger i månaden) inom ramen för hemliga sammanträden för att diskutera och slå fast sin affärsstrategi,
b) periodiskt fastställde 'målpriser' (eller minimipriser) för försäljningen av sina produkter i var och en av gemenskapens medlemsstater,
c) kom överens om diverse åtgärder för att underlätta genomförandet av sådana målpriser, inklusive (och huvudsakligen) tillfälliga begränsningar av produktionen, utbyte av detaljerade upplysningar om sina leveranser, hållande av lokala sammanträden och från och med slutet av år 1982 ett system med 'account management' i syfte att genomföra prishöjningar gentemot vissa kunder,
d) företog samtidiga prishöjningar för att genomföra de nämnda målen,
e) delade upp marknaden genom att ge varje producent ett årligt försäljningsmål eller en årlig 'försäljningskvot' (år 1979, år 1980 och under åtminstone en del av år 1983) eller, i brist på ett slutligt avtal för hela året, genom att kräva att producenterna begränsade sin månatliga försäljning genom hänvisning till en föregående period (åren 1981 och 1982).
...
Artikel 3
Med anledning av den i artikel 1 fastställda överträdelsen åläggs de i detta beslut angivna företagen följande böter:
...
viii) ICI plc, 10 000 000 ECU eller 6 447 970 UKL i böter, ... "
4 Fjorton av de femton företag till vilka ovannämnda beslut riktades, däribland ICI, väckte talan om ogiltigförklaring av beslutet. Under det muntliga sammanträdet vid förstainstansrätten, som ägde rum från och med den 10 till och med den 15 december 1990, utvecklade parterna muntligen sin talan och besvarade frågor från rätten.
5 I en särskild inlaga som inkom till förstainstansrättens kansli den 4 mars 1992, alltså efter det att både det skriftliga och det muntliga förfarandet avslutats men innan förstainstansrätten meddelat dom, yrkade ICI att det muntliga förfarandet skulle återupptas. Som grund för yrkandet åberopade ICI vissa faktiska omständigheter, som enligt ICI blivit kända först efter det att det muntliga förfarandet avslutats och framför allt efter det att förstainstansrätten den 27 februari 1992 meddelat dom i de förenade målen BASF m.fl. mot kommissionen (nedan kallade PVC-målen).(4) ICI gjorde gällande att det av dessa omständigheter framgick att det omtvistade beslutet var behäftat med väsentliga formfel, som måste utredas genom nya åtgärder för bevisupptagning.
Efter att ha inhämtat nytt yttrande från generaladvokaten över den sålunda uppkomna frågan avslog förstainstansrätten genom dom av den 10 mars 1992 yrkandet om återupptagande av det muntliga förfarandet men nedsatte, med ogillande av talan i övrigt, det bötesbelopp som ICI ådömts.
6 ICI har överklagat förstainstansrättens dom och yrkat att domstolen skall upphäva domen och förklara att polypropenbeslutet är en nullitet, eller i andra hand att det är ogiltigt. Om inget av dessa yrkanden bifalls har ICI yrkat att ärendet skall återförvisas till förstainstansrätten. ICI har också yrkat att kommissionen skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. I överklagandeskriften har ICI klargjort att bolaget efter domstolens dom i PVC-målen(5) inte längre gör gällande att polypropenbeslutet är en nullitet men vidhåller yrkandet att beslutet skall ogiltigförklaras.
Kommissionen har yrkat att överklagandet skall ogillas och att ICI skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Företaget DSM NV har i egenskap av intervenient biträtt ICI:s yrkanden i målet.
II - Huruvida interventionen kan upptas till sakprövning
7 Såvitt avser frågan om DSM har rätt att intervenera i detta mål gäller i princip samma överväganden som de jag har gjort i motsvarande avsnitt i mitt förslag till avgörande i målet Hüls mot kommissionen.(6) Av den utredning jag gjort där framgår följande:
DSM:s intervention skulle i föreliggande mål visserligen kunna anses vara delvis tillåten, eftersom DSM biträder ICI:s yrkande att domstolen skall upphäva förstainstansrättens dom och fastställa att polypropenbeslutet är en nullitet. DSM:s övriga yrkanden och vad DSM har anfört till stöd för ICI:s yrkanden i övrigt är i varje fall otillåtliga och behöver därför inte prövas i sak.
I förevarande fall har ICI i sin replik frånträtt sitt påstående att polypropenbeslutet är en nullitet. ICI har alltså begränsat sitt yrkande till att domstolen skall förklara att det omtvistade beslutet är ogiltigt och inte längre yrkat att det skall förklaras vara en nullitet. Till följd därav saknar DSM ett berättigat intresse av målets utgång och interventionen kan alltså inte upptas till sakprövning.
III - Tillämpliga bestämmelser och domstolens dom i PVC-målen
Jag hänvisar i denna del till punkterna 19-23 i mitt förslag till avgörande i målet Hüls mot kommissionen.
IV - Den överklagade domen
8 Förstainstansrätten har ogillat ICI:s yrkanden av den 4 mars 1992 med följande motivering (punkt 401 i den överklagade domen):
"Det skall anmärkas att förstainstansrättens dom av den 27 februari 1992, BASF m.fl. mot kommissionen (i målen T-79/89, T-84/89-T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89, Rec. 1992, s. II-315) inte i sig själv motiverar ett återupptagande av det muntliga förfarandet i förevarande mål. Förstainstansrätten konstaterar att en rättsakt som delgivits och offentliggjorts skall presumeras vara giltig. Det åligger därför den som åberopar bristande formell giltighet eller nullitet hos en rättsakt att tillhandahålla förstainstansrätten grunder som gör det möjligt för denna att inte ta hänsyn till den skenbara giltigheten hos den formellt delgivna och offentliggjorda rättsakten. I förevarande mål har sökanden inte lagt fram något bevis till stöd för antagandet att den delgivna och offentliggjorda rättsakten inte hade godkänts eller antagits av kommissionsledamöterna i kollegium. I synnerhet har inte sökanden i förevarande fall, till skillnad från vad som skedde i PVC-målen (ovannämnda dom av den 27 februari 1992 i målen T-79/89, T-84/89-T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89, punkterna 32 och följande), lagt fram något bevis för att principen om att ändring inte får ske i antagna rättsakter åsidosattes genom en ändring i beslutets ordalydelse efter det sammanträde inom kommissionsledamöternas kollegium vid vilket beslutet antogs."
V - Grunderna för överklagandet
A - Parternas argumentation
a) ICI:s grunder
9 ICI har i sina inlagor hävdat att förstainstansrätten för det första har förfarit processuellt felaktigt och för det andra har åsidosatt gemenskapsrätten. Förstainstansrätten har enligt ICI framför allt åsidosatt materiella och formella bestämmelser i gemenskapsrätten genom att ogilla ICI:s yrkande om återupptagande av det muntliga förfarandet och förordnande om ytterligare åtgärder för processledning, och förstainstansrätten har därmed kränkt ICI:s rätt till försvar. ICI anser att den överklagade domen, i den del varigenom yrkandet om återupptagande av det muntliga förfarandet ogillats, vilar på en felaktig grund. Förstainstansrätten hade enligt ICI i vart fall varit skyldig att bifalla det yrkande som framställdes i dess inlaga av den 4 mars 1992, eftersom ICI där stödde sig på faktiska omständigheter och påståenden som var av avgörande betydelse för utgången av tvisten och inte hade kunnat förebringas på ett tidigare stadium av förfarandet. Genom att ogilla detta yrkande har förstainstansrätten enligt ICI åsidosatt skyldigheten att riktigt utöva sina befogenheter enligt rättegångsreglerna.
10 I andra hand har ICI åberopat att förstainstansrätten borde ha ogiltigförklarat det överklagade beslutet ex officio på grund av att väsentliga formföreskrifter har åsidosatts. Eftersom dessa väsentliga brister i förfarandet hör till de grunder för ogiltighet som skall beaktas ex officio, är också domstolen skyldig att pröva denna fråga ex officio och att vidta lämpliga åtgärder för att själv kunna avgöra frågan. Den motivering varmed förstainstansrätten i punkt 401 i den överklagade domen ogillat ICI:s yrkande om återupptagande av det muntliga förfarandet och vidtagande av ytterligare processledande åtgärder är nämligen juridiskt felaktig.
11 ICI har inledningsvis gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt har utgått ifrån att ICI åberopat domstolens dom i PVC-målen(7) som grund för sina yrkanden. Den väsentliga punkten i ICI:s inlaga var emellertid inte domen i PVC-målen utan de uttalanden som kommissionens företrädare gjorde under den muntliga förhandlingen i dessa mål. Av dessa uttalanden kunde man enligt ICI dra slutsatsen att kommissionen, när den antog PVC-beslutet och andra liknande beslut, inklusive polypropenbeslutet, medvetet underlät att iaktta en hel rad föreskrifter för förfarandet.
12 För övrigt är enligt ICI förstainstansrättens motivering att ICI inte har förebragt några indicier till stöd för att polypropenbeslutet inte har antagits av kommissionsledamöterna i kollegium oriktig, eftersom uttalandena av kommissionens företrädare under den muntliga förhandlingen i PVC-målen klart utvisar att kommissionen inte längre iakttog förfarandet enligt artikel 12 i sin arbetsordning när den antog besluten. Samma företrädare för kommissionen försvarade kommissionens praxis att ändra beslut i efterhand och uppdra åt en ledamot av kommissionen att avfatta beslutet i vissa autentiska språkversioner. Det fanns därför tillräcklig grund för att anta att sådana formfel förekom även när polypropenbeslutet antogs.
13 Enligt ICI:s mening är motiveringen för den överklagade domen felaktig även när däri sägs att det ankommer på den som åberopar att en rättsakt formellt är ogiltig eller att den är en nullitet att vid förstainstansrätten förebringa sådana omständigheter som ger rätten möjlighet att närmare granska beslutets "presumtiva giltighet", som enbart grundar sig på att beslutet formellt delgetts och publicerats. Denna slutsats är enligt ICI:s uppfattning juridiskt felaktig. Eftersom det bevismaterial som styrker att det förelåg formella brister i förfarandet när polypropenbeslutet antogs endast finns hos kommissionen och ICI inte har tillgång till det, strider det mot principerna om rättvisa, likabehandling av parterna och rättssäkerhet att hindra överklagande av giltigheten av ett beslut därför att klaganden inte haft möjlighet att åberopa det relevanta bevismaterialet i rätt tid. I varje fall var det bevismaterial som åberopades i inlagan av den 4 mars 1992 enligt ICI tillräckligt för att föranleda ifrågasättande av presumtionen att rättsakten var giltig.
14 Såvitt avser konstaterandet i den överklagade domen att ICI vid förstainstansrätten inte förebragt några som helst indicier för att "principen om att en rättsakt inte får ändras i efterhand har åsidosatts" har ICI medgett att det inte har presterat något bevis för att innehållet i beslutet ändrades efter det att beslutet antagits. Denna underlåtenhet kan enligt ICI emellertid förklaras av att, till skillnad från vad fallet var med PVC-beslutet, inga uppenbara ändringar och avvikelser kunde urskiljas i ordalydelsen i det polypropenbeslut som delgavs ICI. Trots detta gav enligt ICI såväl medgivanden av kommissionens företrädare i PVC-målen som den långa tid som förflöt mellan den dag då beslutet antogs (den 23 april 1986) och den dag då det delgavs ICI (den 22 maj 1986) anledning att misstänka att ändringar faktiskt hade företagits. Mot bakgrund av domstolens uttalanden i domen i PVC-målen har enligt ICI avsaknaden av bevis för att det omtvistade beslutet ändrats i vart fall inte rättfärdigat att yrkandet om återupptagande av det muntliga förfarandet ogillades, eftersom den avgörande frågan var om bestämmelserna i artikel 12 i kommissionens arbetsordning hade iakttagits. Eftersom det av de uttalanden som kommissionens företrädare gjorde i PVC-målen framgick att det inte längre fanns något tvivel i det hänseendet hade förstainstansrätten enligt ICI varit skyldig att återuppta det muntliga förfarandet.
15 Enligt domstolens dom i PVC-målen utgör bestyrkandet av originalet till kommissionens beslut enligt artikel 12 i kommissionens arbetsordning ett väsentligt formkrav, varför enbart underlåtenhet att iaktta detta krav enligt ICI:s uppfattning är tillräcklig grund för att ogiltigförklara det icke bestyrkta beslutet, varför det inte behövs någon ytterligare bevisning för att rubba presumtionen att beslutet är lagenligt eller för att belägga att beslutets innehåll har ändrats i efterhand. Följaktligen är konstaterandet i den överklagade domen att ett åsidosättande av artikel 12 i kommissionens arbetsordning inte automatiskt leder till ogiltighet av det bristfälliga beslutet enligt ICI juridiskt felaktig och skall därför förkastas.
16 Förstainstansrätten har enligt ICI också gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den uttalat att ICI i sin inlaga inte framlagt tillräckliga "indicier" för att yrkandet om återupptagande av det muntliga förfarandet skulle kunna bifallas. Såvitt avser frågan vilka "indicier" ICI skulle ha varit skyldigt att åberopa till stöd för yrkandet i sin inlaga har ICI anfört följande. För det första anser ICI att det inte behövdes någon bevisning över huvud taget. Såväl förstainstansrätten som nu domstolen i överklagandeförfarandet kan på eget initiativ infordra de nödvändiga bevisen och ex officio ogiltigförklara polypropenbeslutet på grund av att väsentliga formföreskrifter har åsidosatts. ICI har i varje fall iakttagit bevisbördereglerna och lagt fram alla de handlingar och bevis som erfordras enligt dessa regler. I detta sammanhang bör man enligt ICI också beakta den bedömning av just denna rättsfråga som förstainstansrätten har gjort i nyligen meddelade domar.(8)
17 ICI anser det vidare ändamålsenligt att understryka att påståendet att den påtalade bristen i förfarandet när polypropenbeslutet antogs inte framfördes för sent, varför förstainstansrätten varit skyldig att pröva om bristen förelåg. ICI har åberopat de tidigare nämnda bestämmelserna i artikel 48.2 i förstainstansrättens rättegångsregler, som enligt en enligt ICI:s mening riktig tolkning tillåter att nya grunder åberopas på vilket stadium som helst under förfarandet när de stöder sig på omständigheter som framkommer först under förfarandet. Förfarandet avslutades först i och med meddelandet av förstainstansrättens slutliga dom, varför det ännu när ICI den 4 mars 1992 gav in sin inlaga till förstainstansrätten var fullt möjligt att åberopa omständigheter som kommit till ICI:s kännedom först efter det att det muntliga förfarandet avslutats och att anföra nya grunder. Möjligheten att komplettera grunderna fram till dess att dom i målet meddelas följer enligt ICI av ordalydelsen i artiklarna 49 och 62 i förstainstansrättens rättegångsregler. Dessutom prövade förstainstansrätten i de likartade PVC-målen, målen om polyeten med låg densitet,(9) AAC-målen(10) och Soda-målen(11) motsvarande grunder, åberopade av de klagande företagen, trots att grunderna inte hade åberopats i rätt tid. Domstolen tog i PVC-målen för övrigt inte heller upp förstainstansrättens konstaterande av den faktiska omständigheten att ett av de klagande företagen (nämligen Montedison) inte åberopade brister i förfarandet avseende det överklagade beslutet under det administrativa förfarandet, utan gjorde detta först vid den muntliga förhandlingen. ICI drar av domstolens uttalanden i domen i PVC-målen slutsatsen att det i processuellt hänseende är tillåtet att åberopa brister i förfarandet avseende det överklagade beslutet även efter det att det skriftliga förfarandet har avslutats. Frågan huruvida de grunder som angavs i ICI:s inlaga åberopades i rätt tid har enligt ICI i vilket fall som helst ingen praktisk betydelse, eftersom förstainstansrätten var skyldig att pröva dessa grunder ex officio.
18 Såvitt avser skyldigheten att ex officio ta upp frågan om formella brister i förfarandet avseende det överklagade beslutet även efter utgången av de frister som gäller för förfarandet har ICI åberopat principerna om processekonomi och god rättskipning så som dessa principer har stadfästs i rättspraxis.(12)
b) Kommissionens argument
19 Kommissionen har intagit en annan ståndpunkt beträffande tolkningen av de relevanta bestämmelserna i gemenskapsrätten och de slutsatser som kan dras av domstolens dom i PVC-målen. Det råder enligt kommissionen inte någon tvekan om att parter som har ett berättigat intresse i rätt tid måste åberopa och lägga fram sina bevis för att ett beslut som de har överklagat är behäftat med formfel. Ur processrättslig synpunkt måste sådana fel, om de påstås ha avgörande betydelse för målets utgång, åberopas i den inlaga med vilken förfarandet inleds, såvida inte ifrågavarande grunder rör omständigheter som kommer i dagen först under förfarandet. Framför allt när en part åberopar åsidosättande av formkravet att originalet till kommissionens beslut skall vara bestyrkt enligt artikel 12 i kommissionens arbetsordning måste ifrågasättandet av att kravet ej iakttagits grundas på mycket tungt vägande bevis, som den part som har bevisbördan måste ange i rätt tid och som måste låta det framstå som ovisst om det finns ett bestyrkt original till kommissionens beslut eller ej. Denna slutsats drar kommissionen av punkterna 73-76 i domstolens dom i PVC-målen. I de mål som gäller talan mot polypropenbeslutet har klagandena enligt kommissionen inte presterat tillräckligt starka bevis eller i varje fall inte gjort detta i rätt tid.(13)
20 Såvitt särskilt avser ICI:s här aktuella överklagande har kommissionen anmärkt följande. Förstainstansrättens ogillande av ICI:s yrkande om återupptagande av det muntliga förfarandet grundas på två skäl som återges i punkt 401 i den överklagade domen. Till en början hänvisar förstainstansrätten till att domstolens dom i PVC-målen som sådan inte motiverar att det muntliga förfarandet återupptas i detta mål. Därefter konstaterar förstainstansrätten att ICI inte har förebragt några som helst indicier som skulle kunna ge stöd för antagande att det omtvistade polypropenbeslutet inte godkänts och antagits av kommissionsledamöterna i kollegium eller att ordalydelsen i beslutet ändrats i efterhand.
21 Vad beträffar den första grunden delar kommissionen förstainstansrättens ståndpunkt och har påpekat att förstainstansrättens dom i PVC-målen med rätta inte betraktats som tillräckligt bevis för att motivera återupptagande av det muntliga förfarandet. Kommissionen har tillagt att ICI:s påstående att dess yrkande om återupptagande av det muntliga förfarandet inte grundade sig på förstainstansrättens dom i PVC-målen utan på andra omständigheter saknar varje grund. Kommissionen har i detta hänseende hänvisat till ordalydelsen i den inlaga som ICI gav in till förstainstansrätten den 4 mars 1992. Om ICI:s yrkande verkligen inte hade grundat sig på denna dom utan på vad företrädarna för kommissionen anförde vid den muntliga förhandlingen i PVC-målen, skulle ICI inte ha väntat till dess att domen meddelats utan ha framställt sitt yrkande direkt efter nämnda uttalanden, det vill säga omedelbart efter den 10 december 1991.
22 Kommissionen anser att de invändningar ICI har anfört beträffande det andra skälet i punkt 401 i den överklagade domen inte kan upptas till sakprövning. Detta skäl har sin grund i förstainstansrättens konstaterande att ICI i inlagan av den 4 mars 1992 inte förebragt några som helst indicier som kunde ge anledning till antagande att polypropenbeslutet inte antagits av kommissionsledamöterna i kollegium eller att det ändrats i efterhand. Kommissionen har anmärkt att underlåtenheten att förebringa konkreta indicier för den påstådda rättsstridiga ändringen av innehållet i polypropenbeslutet i efterhand framgår redan vid blotta genomläsningen av ICI:s inlaga av den 4 mars 1992. Detta har ICI för övrigt inte bestritt. Dessutom rör frågan om ICI anfört tillräckliga indicier för att det omtvistade beslutet kan vara behäftat med brister enligt kommissionen ett sakförhållande och inte en rättsfråga. Den kan enligt kommissionen följaktligen inte prövas vid ett överklagande.
Slutligen har kommissionen gjort gällande att förstainstansrätten, genom att ogilla ICI:s yrkande om återupptagande av det muntliga förfarandet och förordnande om ytterligare utredning av faktiska omständigheter, i varje fall inte har åsidosatt någon formell eller materiell gemenskapsrätt. ICI:s påstående om detta skall därför ogillas. Förstainstansrätten har enligt kommissionen med rätta ogillat ICI:s yrkande därför att detta inte grundade sig på faktiska eller rättsliga omständigheter som kunde rubba presumtionen att det delgivna och publicerade polypropenbeslutet var giltigt. Kommissionen har hänvisat till domstolens dom i PVC-målen, ur vilken man enligt kommissionens mening kan utläsa en tolkningsprincip som går ut på att presumtionen att ett beslut som antagits av ett gemenskapsorgan är giltigt endast kan ifrågasättas av en part, som har ett berättigat intresse och som kan väcka logiska och allvarliga tvivel på att formföreskrifterna iakttogs när beslutet antogs.(14) Kommissionen har tillämpat denna tolkningsprincip på de faktiska omständigheterna i den föreliggande tvisten och påpekat att förstainstansrätten med rätta inte återupptog det muntliga förfarande, med motiveringen att ICI inte styrkt yrkandet med tillräckligt tungt vägande bevis som kunde ge anledning till antagande att polypropenbeslutet var behäftat med formella brister och dessutom inte heller förebragt bevisningen i rätt tid. Enligt kommissionens uppfattning var detta orsaken till att förstainstansrätten ogillade ICI:s yrkande om återupptagande av det muntliga förfarandet. Denna slutsats kan man dra av ordalydelsen i domar i de andra mål avseende överklagande av samma beslut, som förstainstansrätten meddelade samma dag som den av ICI överklagade domen. ICI:s påstående att förstainstansrätten krävde full bevisning för att ICI skulle kunna få bifall till yrkandet om återupptagande av det muntliga förfarandet är enligt kommissionen alltså ogrundat, eftersom det inte förklarar varför yrkandet och grunden för detta framställdes för sent. Ur denna synpunkt kan de kriterier som förstainstansrätten tillämpat inte kritiseras.
B - Prövning av överklagandet i sak
23 a) Jag börjar med frågan om lagenligheten av det första skälet i punkt 401 i den överklagade domen. Förstainstansrätten ogillade ICI:s yrkande om återupptagande av det muntliga förfarandet därför att den utgick ifrån att ICI som enda bevis för att polypropenbeslutet var behäftat med formfel åberopade innehållet i förstainstansrättens dom av den 27 februari 1992 i PVC-målen.(15) Enligt ICI har förstainstansrätten bedömt innehållet i ICI:s inlaga av den 4 mars 1992 felaktigt. ICI åberopade inte förstainstansrättens dom i målen PVC som den avgörande omständigheten för att den formella giltigheten av polypropenbeslutet kunde ifrågasättas, utan vad som åberopades var de tidigare nämnda uttalanden som kommissionens företrädare gjorde vid den muntliga förhandlingen i PVC-målen den 10 december 1991.(16)
24 Av punkt 401 i den överklagade domen framgår emellertid att förstainstansrätten ogillat yrkandet på den grunden att ICI "inte har förebragt några som helst indicier som skulle kunna ge stöd för antagande att beslutet som delgetts och publicerats inte antagits av kommissionsledamöterna i kollegium". Förstainstansrätten har följaktligen inte begränsat sig till att konstatera att dess dom i PVC-målen som sådan inte motiverar ett återupptagande av det muntliga förfarandet, utan har beaktat samtliga faktiska och rättsliga omständigheter som ICI åberopade i inlagan av den 4 mars 1992. Överklagandet kan alltså inte bifallas på denna grund.
25 b) Jag övergår nu till att behandla det andra skälet i punkt 401 i den överklagade domen. Först skall jag besvara kommissionens invändning att ICI inte har rätt att åberopa att förstainstansrätten gjorde fel när den konstaterade att ICI inte förebragt några indicier som kunde leda till antagandet att polypropenbeslutet var behäftat med formfel. Kommissionen anser att förstainstansrättens konstaterande är en bedömning av ett sakförhållande och alltså inte en rättsfråga som kan prövas vid ett överklagande. Denna uppfattning är enligt min mening inte riktig. ICI har inte kritiserat förstainstansrättens konstaterande och bedömning av de faktiska omständigheterna utan har gjort gällande att det föreligger en felaktig rättstillämpning. ICI har särskilt hävdat att förstainstansrätten har ställt överdrivna krav på att ICI fullt ut måste bevisa sina påståenden och att dessa krav gick utöver vad som är nödvändigt enligt normala bevisbörderegler. Vidare har förstainstansrätten enligt ICI, med uttalandet att ICI i sin inlaga av den 4 mars 1992 "inte förebragt några som helst indicier som skulle kunna ge stöd för antagandet att det beslut som delgetts och publicerats inte antagits av kommissionsledamöterna i kollegium", tillämpat reglerna för bevisbördan felaktigt på de faktiska omständigheterna.
26 Såvitt avser frågan om dessa påståenden är grundade vill jag hänvisa till vad jag har anfört under punkterna 50-57 i mitt förslag till avgörande i målet Hüls mot kommissionen. Av den utredning jag gjorde där framgår att förstainstansrätten inte kunde begära att ICI skulle prestera en full bevisning eller, för att uttrycka det mer preciserat, "indicier" för att polypropenbeslutet eventuellt var behäftat med formfel. Genom att enbart konstatera att ICI inte förebragt några indicier för förekomsten av sådana fel har förstainstansrätten gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning och brutit mot bevisbördereglerna, varför denna motivering i den överklagade domen är felaktig.
27 c) Nästa fråga är huruvida förstainstansrätten skulle ha kunnat ogilla ICI:s yrkande av den 4 mars 1992 på någon annan grund. Kvar står med andra ord frågan om inte förstainstansrätten borde antingen ha bifallit yrkandet av den 4 mars 1992 eller ex officio ha återupptagit det muntliga förfarandet och beslutat om processledande åtgärder så att frågan om det omtvistade beslutet eventuellt var behäftat med några formfel hade kunnat utredas ytterligare.
28 Jag kan först säga att vad ICI åberopat till sin natur är en rättsfråga och alltså, i motsats till vad kommissionen anser, kan prövas vid överklagandet. Närmare bestämt är frågan huruvida förstainstansrätten, vid en riktig tolkning och tillämpning av bevisbörderegeln i förening med artiklarna 48, 62 och 64 i förstainstansrättens rättegångsregler, varit skyldig att återuppta det muntliga förfarandet endast på grundval av de indicier som ICI anfört i sin inlaga den 4 mars 1992 en rättsfråga, som rör tillämpningen av rättsnormer på ett konstaterat sakförhållande och som därför kan prövas av domstolen vid överklagandet.
29 Mitt svar på denna rättsfråga är negativt. Det var enligt min mening riktigt att inte återuppta det muntliga förfarandet, eftersom vad ICI i denna del åberopat inte uppfyllde kraven för ett återupptagande och det inte heller förelåg någon skyldighet för förstainstansrätten att återuppta det muntliga förfarandet enligt de gemenskapsrättsliga processuella bestämmelserna om domstolsprövning av vissa rättsfrågor ex officio. Denna ståndpunkt grundar sig på den utredning jag gjort i punkterna 58-79 i mitt förslag till avgörande i målet Hüls mot kommissionen som jag här vill hänvisa till.
VI - Förslag till avgörande
30 På grund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen skall
1) ogilla Imperial Chemical Industries plc:s överklagande i dess helhet,
2) avvisa interventionsyrkandet,
3) förplikta intervenienten att bära sina egna kostnader, och
4) förplikta ICI att ersätta övriga rättegångskostnader.
(1) - Dom i mål T-13/89, ICI mot kommissionen (REG 1992, s. II-1021).
(2) - IV/31.149 - Polypropen (EGT L 230, s. 1 [beslutet är inte tillgängligt på svenska]).
(3) - Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (EGT L 13, 1962, s. 204; svensk specialutgåva, område 8, volym 1, s. 8).
(4) - Förenade målen T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 och T-104/89 (REG 1992, s. II-315).
(5) - Dom av den 15 juni 1994 i mål C-137/92 P, kommissionen mot BASF m.fl. (REG 1994, s. I-2555).
(6) - Se punkterna 10-15 i mitt denna dag föredragna förslag till avgörande i mål C-199/92 P.
(7) - Se ovan fotnot 4.
(8) - Enligt ICI:s uppfattning var motsvarande bevis som klagandena åberopade i PVC-målen (se ovan fotnot 4) och i målen om polyeten med låg densitet (dom av den 6 april 1995 i de förenade målen T-80/89, T-81/89, T-83/89, T-87/89, T-88/89, T-90/89, T-93/89, T-95/89, T-97/89, T-99/89, T-100/99, T-101/99, T-103/99, T-105/89, T-107/89 och T-112/89, BASF m.fl. mot kommissionen, REG 1995, s. II-729) entydigt av mindre styrka än de som förebragts i detta mål, men förstainstansrätten tog likväl hänsyn till dem och anmodade kommissionen att lägga fram de relevanta handlingarna för att rätten skulle kunna pröva om det fanns någon grund för klagandenas påstående. ICI anser vidare att förstainstansrätten redan har gett upp den ståndpunkt som den intog i föreliggande mål. En ändring i rättens praxis har kunnat konstateras i "Soda-målen", förstainstansrättens domar av den 29 juni 1995 i mål T-32/91, Solvay mot kommissionen (REG 1995, s. II-1825), i mål T-36/91, ICI mot kommissionen (REG 1995, s. II-1847), och i mål T-37/91, ICI mot kommissionen (REG 1995, s. II-1901), i vilka det enligt ICI fastställdes för det första att klagandena fick åberopa de uttalanden som kommissionens företrädare gjort i PVC-målen som indicier för att göra sannolikt att väsentliga formföreskrifter åsidosatts när det överklagade beslutet antogs och för det andra att kommissionen med dessa uttalanden medgett att den vid antagandet av sina beslut fram till och med slutet av år 1991 inte iakttagit tvingande bestämmelser för förfarandet. ICI har tillagt att förstainstansrätten i dom av den 14 juli 1994 i mål T-77/92, Parker mot kommissionen (REG 1994, s. II-549), uppmanade kommissionen att vid den muntliga förhandlingen lägga fram ett bestyrkt original av det överklagade beslutet.
(9) - Se ovan fotnot 8.
(10) - Förstainstansrättens dom av den 27 april 1995 i mål T-442/93, AAC m.fl. mot kommissionen (REG 1995, s. II-1329).
(11) - Se fotnot 8. ICI har betonat likheten mellan dessa mål och föreliggande mål och anser att motiveringen i de målen borde ha tillämpats vid avgörande av deras överklagande I Soda-målen fastslog förstainstansrätten enligt ICI följande. Den fann att klaganden på ett så tidigt stadium som möjligt hade åberopat den nya grunden att det fanns anledning att anta att det förelåg formella brister. Rätten ansåg vidare att klaganden inte hade kunnat känna till att artikel 12 i kommissionens arbetsordning åsidosatts förrän kommissionens företrädare uttalat sig under den muntliga förhandlingen i PVC-målen och att klagandena var berättigade att åberopa grunderna först när domen i PVC-målen meddelats.
(12) - ICI har hänvisat till förstainstansrättens beslut i PVC- och Soda-målen (ovan fotnot 8) och till domstolens dom av den 20 mars 1959 i mål 18/57, Nold mot EKSG:s höga myndighet (REG 1959, s. 89) och av den 7 maj 1991 i mål C-291/89, Interhotel mot kommissionen (REG 1991, s. I-2257) samt i mål C-304/89, Oliveira mot kommissionen (REG 1991, s. I-2283).
(13) - Kommissionen har påpekat att de uttalanden som dess företrädare gjorde under den muntliga förhandlingen vid förstainstansrätten i PVC-målen, även om de slutligen skulle anses som tillräckliga bevis för avgörandet i föreliggande fall, dock med rätta inte tilläts som bevisning, eftersom de åberopats för sent. De åberopades framför allt inte vid sammanträdet den 20 november 1991 och inte heller som ICI påstår den 10 december 1991. Även om sistnämnda tidpunkt skulle godtas har kommissionen för det andra hävdat att den inlaga där återupptagande av det muntliga förfarandet yrkades ingavs för sent, nämligen först i början av mars 1992.
(14) - Kommissionen har till stöd för sitt påstående också hänvisat till domstolens domar av den 27 oktober 1994 i mål T-34/92, Fiatagri och New Holland Ford mot kommissionen (REG 1994, s. II-905), och mål T-35/92, Deere mot kommissionen (REG 1994, s. II-957).
(15) - Det saknar betydelse att förstainstansrätten med rätta konstaterat att eventuella brister, om de förelåg, inte kunde föranleda att polypropenbeslutet blev en nullitet (se beträffande denna fråga den utredning om förstainstansrättens dom i PVC-målen som jag gjort i punkt 20 och följande i mitt förslag till avgörande i målet Hüls mot kommissionen ). Det som ICI vid förstainstansrätten åberopade som en avgörande omständighet var inte sannolikheten för att det överklagade beslutet var en nullitet, utan möjliga brister i förfarandet, nämligen att beslutet inte bestyrkts, att dess innehåll ändrats i efterhand och att språkreglerna åsidosatts. För gemenskapsdomstolen är det med andra ord inte av betydelse hur parterna rättsligt hade klassificerat omständigheterna, utan det avgörande är de faktiskt åberopade omständigheterna. Detta gäller framför allt när dessa omständigheter, om de bevisas, visserligen inte gör beslutet till en nullitet men likväl visar att någon väsentlig formföreskrift åsidosatts när beslutet antogs.
(16) - Det bör väl påpekas att denna ICI:s grund får åberopas vid ett överklagande. Visserligen är förstainstansrätten ensam behörig att bedöma de faktiska omständigheterna men den får inte underlåta att pröva några omständigheter som en part i vederbörlig ordning har åberopat.