ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
Г‑ЖА Е. SHARPSTON
представено на 18 юли 2013 година(1)
Дело C‑60/12
Marián Baláž
(Преюдициално запитване, отправено от Vrchní soud v Praze (Чешка република)
„Полицейско и съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2005/214/ПВР относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции — „Възможност [за отнасяне на] въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“
1.        Рамково решение 2005/214/ПВР(2) (наричано по-нататък „Рамковото решение“) разширява обхвата на прилагане на принципа на взаимното признаване, като включва в него финансовите санкции. То съдържа изискването държава членка да изпълни решение на друга държава членка за налагане на финансова санкция, ако решението е постановено, inter alia, от несъдебен орган, при условие че съответното лице е имало „възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“. С настоящото преюдициално запитване Съдът е помолен да се произнесе как следва да се тълкува този израз. За да отговори на този въпрос е необходимо той да постигне подходящо равновесие между взаимното признаване и изпълнение на въпросните санкции, от една страна, и ефективната защита на основни права, от друга.
Правна уредба
Законодателство на ЕС
Рамковото решение
2.        Съображения 1, 2, 4 и 5 от Рамковото решение гласят:
„(1) На заседанието си на 15 и 16 октомври 1999 г. в Тампере Европейският съвет подкрепи принципа на взаимното признаване, който да се превърне в крайъгълен камък на [съдебното] сътрудничество [в Съюза] както по граждански, така и по наказателни дела.
(2) Принципът на взаимното признаване следва да важи за финансови санкции, които са наложени от съдебни или административни органи с цел улесняване изпълнението на такива финансови санкции в друга държава членка, различна от държавата членка, в която са били наложени.
[…]
(4) Настоящото рамково решение обхваща и финансовите санкции, които се налагат за нарушения на правилата за движение.
(5) Настоящото рамково решение зачита основните права и съблюдава принципите, които са заложени в член 6 от Договора, и намират израз и в [Хартата на] основните права на Европейския съюз, по-специално в глава VI от нея. […]“
3.        В член 1, буква a, подточки i)—iv) се съдържат определения на решенията, които подлежат на признаване по реда на Рамковото решение. Член 1, буква a), подточка iii) гласи:
„а) „решение“ означава влязло в сила решение за плащане на финансова санкция от страна на физическо или юридическо лице, което:
[…]
iii) е взето от несъдебен орган на държавата по отношение на действия, които по нейното законодателство се наказват като правонарушения, при условие че съответното лице е имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела;“.
4.        Член 1, буква б) гласи:
„финансова санкция“ означава задължението за плащане на:
i)      парична сума, която е наложена с решението за осъждане за [закононарушение]“.
5.        В член 1, буква в) се съдържа следното определение за понятието „решаваща държава“: „държавата членка, в която е постановено решение по смисъла на настоящото рамково решение“.
6.        В член 1, буква г) се съдържа следното определение за понятието „изпълняваща държава“: „държавата членка, на която се предава едно решение с цел неговото изпълнение“.
7.        Член 3 е озаглавен „Основни права“ и гласи:
„Настоящото рамково решение не накърнява задължението за зачитане на основните права и на общите правни принципи съгласно член 6 от Договора“.
8.        Член 4 предвижда предаването на решението заедно с удостоверение, за чието изготвяне се използва стандартен формуляр(3), на „държава членка, в която физическото или юридическото лице, срещу което е постановено решението, разполага с имущество или получава доходи, обичайно пребивава, респ. — в случай на юридическо лице — има регистрирано седалище“.
9.        В член 5, озаглавен „Приложно поле“, се изброяват закононарушенията, решенията по които се признават и изпълняват по реда на Рамковото решение. Член 5, параграф 1 гласи:
„Съгласно настоящото рамково решение следните [закононарушения], ако са наказуеми в решаващата държава [съгласно определението за тях] в нейното право, водят до признаване и изпълнение на решенията и без проверка за съществуването на двойна наказуемост:
[…]
–        поведение, което нарушава разпоредбите за движение по пътищата
[…]“.
10.      Член 6, озаглавен „Признаване и изпълнение на решения“, гласи:
„Компетентните органи в изпълняващата държава признават решение, което е предадено в съответствие с член 4, без всякакви допълнителни формалности и незабавно предприемат необходимите действия за неговото изпълнение, освен ако компетентният орган реши [да се позове на някое от основанията да се откаже] признаване или […] изпълнение по член 7“.
11.      В член 7 се изброяват основанията да се откаже признаване или изпълнение. За някои от тези основания, член 7, параграф 3 предвижда:
„[…] преди компетентният орган на изпълняващата държава [да реши да откаже] признаване и изпълнение на решение изцяло или частично, той се консултира по подходящ начин с компетентния орган на издаващата държава и при целесъобразност отправя искане за незабавно предоставяне на цялата необходима информация“.
12.      Член 20, параграф 3 гласи:
„Всяка държава членка може да откаже приемането и изпълнението на решения, когато удостоверението по член 4 дава основание да се предполага, че са нарушени основни права или общи правни принципи съгласно член 6 от Договора. В този случай се прилага процедурата по член 7, параграф 3“.
Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“)
13.      Член 47 от Хартата установява правото на ефективни правни средства за защита.
14.      Член 48 от Хартата предвижда презумпцията за невиновност и правото на защита. Смисълът и обхватът на тези права са същите като на правата, гарантирани по член 6, параграфи 2 и 3 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“)(4).
15.      Член 49, параграф 3 предвижда, че „[т]ежестта на наказанията не трябва да бъде несъразмерна спрямо престъплението“.
16.      Член 52, параграф 3 предвижда, че доколкото Хартата съдържа права, съответстващи на права, гарантирани от ЕКПЧ, „техният смисъл и обхват са същите като дадените им в [ЕКПЧ]“.
ЕКПЧ
17.      Член 6 от ЕКПЧ установява правото на справедлив съдебен процес пред независим и безпристрастен съд. По отношение на „[в]сяко лице, обвинено в извършване на престъпление“, член 6, параграф 2 установява правото лицето да „се смята за невинно до доказване на вината му в съответствие със закона“, а в член 6, параграф 3 се изброяват минималните права, които трябва да се гарантират, а именно правото на лицето:
„а)      да бъде незабавно и в подробности информирано за характера и причините за обвинението срещу него на разбираем за него език;
b)      да има достатъчно време и възможности за подготовка на своята защита;
c)      да се защитава лично или да ползва адвокат по свой избор; ако не разполага със средствата за заплащане на адвокат, да му бъде предоставена безплатно служебна защита, когато интересите на правосъдието го изискват;
d)      да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелстващи против него, и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия;
e)      да ползва безплатно услугите на преводач, ако не разбира или не говори езика, използван в съда“.
Чешко право
18.      Чешкото право предвижда признаването и изпълнението по реда на Наказателно-процесуалния кодекс на наложени от съдилища на друга държава членка финансови санкции. Член 460о от текста на кодекса, който е в сила към съответния момент, гласи:
„1)      Разпоредбите от настоящия раздел се прилагат по отношение на процедурата по признаване и изпълнение на влязло в сила решение за наказателноправно или друго нарушение или на приет въз основа на посоченото решение акт, ако е приет в съответствие с правото на Европейския съюз,
a) за налагане на финансова санкция,
[…]
когато е постановено от съд на Чешката република по наказателно производство […] или от съд на друга държава — членка на Европейския съюз, по наказателно производство, или от административен орган на такава държава, при положение че решението на административния орган за наказателноправното или друго нарушение подлежи на обжалване пред съд, който е компетентен и по наказателни дела […]“.
19.      Член 460r гласи:
„1)      След внасянето на писмено становище от прокурора по делото, Krajský soud (Окръжният съд) се произнася с решение в открито заседание дали актът на друга държава — членка на Европейския съюз, налагащ финансова санкция или парична глоба, който му е предаден от компетентните органи на тази държава, да се признае и изпълни, или неговото признаване и изпълнение се отказват. Решението се съобщава на засегнатото лице и на прокурора по делото“.
Австрийско право
20.      В австрийския правен ред се прави разграничение между деяния, които представляват нарушения на „административно наказателните разпоредби“, и деяния, които са съставомерни по смисъла на „наказателното право“. И в двата случая подведените под отговорност лица имат достъп до съд или правораздавателен орган. Първоинстанционното производство по административни нарушения, в това число много нарушения на правилата за движение по пътищата, се провежда пред Bezirkshauptmannschaft (регионален административен орган). След като се изчерпят всички правни средства за защита пред този административен орган, решението на Bezirkshauptmannschaft може да се обжалва пред Unabhängiger Verwaltungssenat (независим административен съд).
21.      Производството по административни нарушения е уредено във Verwaltungsstrafgesetz (Закона за административните наказания) от 1991 г. Тежките закононарушения обаче се преследват само по съдебен ред. По отношение на тези закононарушения се прилага Strafprozessordnung (Наказателно-процесуалният кодекс) от 1975 г.
Факти, производство и преюдициални въпроси
22.      На 22 октомври 2009 г., в 00,40 ч. г‑н Marián Baláž, гражданин на Чешката република, е спрян от полицията близо до гр. Куфщайн, Австрия, докато управлява съчленено товарно превозно средство с чешка регистрация. След като австрийската полиция претегля превозното средство на автомобилна везна, му е разрешено да продължи пътуването си.
23.      На 25 март 2010 г. Bezirkshauptmannschaft Kufstein (регионален административен орган, Kufstein), Австрия, постановява решение (наричано по-нататък „решението“), с което приема, че на 22 октомври 2009 г. г‑н Baláž извършва нарушение на правилата за движение по пътищата, а именно шофиране на автомобил с тегло над 3,5 тона на път, на който има пътен знак, забраняващ влизането на такива пътни превозни средства. С това решение на г‑н Baláž се налага глоба от 220 EUR или, при неизпълнение, 60 часа лишаване от свобода.
24.      На 2 юли 2010 г. Okresní soud (Районният съд) в Teplice, Чешка република уведомява г‑н Baláž за решението. От преписката по делото пред националния съд е видно, че на г‑н Baláž (вероятно) е връчен преведен на чешки език екземпляр от решението (посочващ срок от две седмици, в който той може да обжалва), както и документ, в който се излагат правата му съгласно чешкото право. Не е ясно дали му е съобщено нещо друго (и ако да, какво точно) относно правата му съгласно австрийското право да възрази срещу решението или да представи смекчаващи вината доказателства, нито дали е уведомен, че двуседмичният срок, в който може да се обжалва решението, започва да тече от 2 юли 2010 г. (а не от 25 март 2010 г., датата на решението на Bezirkshauptmannschaft)(5).
25.      С писмо от 19 януари 2011 г., адресирано до Krajský soud v Ústí nad Labem (Окръжен съд, Ústí nad Labem) (наричан по-нататък „Krajský soud“), Чешка република, Bezirkshauptmannschaft отправя искане за признаване и изпълнение на решението в тази държава. Към писмото е приложено удостоверение, изготвено съгласно стандартен формуляр, в което се заявява, че решението е взето от несъдебен орган по отношение на действия, които по националното законодателство се наказват като правонарушения, в конкретния случай нарушения на правилата за движение по пътищата. В удостоверението се твърди, че г‑н Baláž е уведомен за правото си да обжалва решението пред съд, който е компетентен и по наказателни дела, както и за срока, в който може да обжалва. Освен това в удостоверението е отбелязано, че той не е обжалвал решението и че поради тази причина след писмено производство то влиза в сила на 17 юли 2010 г.
26.      В проведеното на 17 май 2011 г. съдебно заседание в Krajský soud адвокатът на г‑н Baláž изтъква довода, че решението не може да бъде изпълнено, тъй като съгласно австрийското право евентуалната жалба срещу него е щяла да се гледа от Unabhängiger Verwaltungssenat, който не е „съд, който е компетентен и по наказателни дела“.
27.      Krajský soud отхвърля този довод и приема, че решението следва да бъде признато и изпълнено в Чешката република. Г‑н Baláž обжалва пред Vrchní soud v Praze (Върховен съд, Прага). Върховният съд счита за необходимо да прецени дали решението попада в приложното поле на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение и следователно отговаря на условията за признаване и изпълнение. Той има известни съмнения обаче относно тълкуването на понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ и „възможност [за отнасяне на] въпроса“. Поради тези причини той спира производството и отправя следните преюдициални въпроси:
„1.      Следва ли понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, което се съдържа в член 1, буква a), подточка iii) от [Рамковото решение], да се тълкува като самостоятелно понятие на правото на Европейския съюз?
2а.      При положителен отговор на първия въпрос, на какви общи характеристики трябва да отговаря съд на държава, който по искане на съответното лице може да разгледа случая му, свързан с решение, взето от несъдебен (административен) орган, за да бъде квалифициран като „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение?
2б.      Може ли австрийски независим административен съд (Unabhängiger Verwaltungssenat) да се счита за „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение?
2в.      При негативен отговор на първия въпрос, понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение следва ли да се тълкува от компетентния орган на изпълняващата държава съгласно правото на държавата, чийто орган е взел решението по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение, или съгласно правото на държавата, приемаща признаването и изпълнението на това решение?
3.      Налице ли е „възможност [за отнасяне на] въпроса“ до „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение дори и в случаите, когато съответното лице не може да отнесе въпроса пряко до „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, а първо трябва да подаде възражение срещу решение на несъдебен (административен) орган, като по този начин решението на органа се обезсилва и се инициира редовно производство пред същия, и единствено решението, взето в това редовно производство, може да се обжалва пред „съд, който е компетентен и по наказателни дела“?
При определяне дали е налице „възможност [за отнасяне на] въпроса“, необходимо ли е да се преценява дали жалба, разгледана от „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по естеството си е обикновена жалба (т.е. жалба срещу решение, което все още не е влязло в сила), или извънредна жалба (т.е. жалба срещу влязло в сила решение) и дали въз основа на такава жалба „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, има компетентност да разгледа случая цялостно — както от фактическа, така и от правна страна?“.
28.      Писмени становища представят австрийското, чешкото, италианското, нидерландското и шведското правителство, както и Европейската комисия. В съдебното заседание на 12 март 2013 г. австрийското и чешкото правителство, както и Комисията представят устни становища и отговарят на въпросите на Съда. Г‑н Baláž не представя писмено становище и не е представляван в съдебното заседание.
Анализ
Предварителни бележки
29.      Рамково решение 2005/214 е част от поредица приети през последните години актове, с които принципът на взаимното признаване се прилага по наказателноправни въпроси. То има за цел да улесни изпълнението на финансови санкции в държава членка, различна от тази, в която са наложени. Защитата на засегнатото лице — която представлява насрещният процес на взаимното признаване на финансовата санкция — се постига, като се гарантира (в член 1), че по силата на Рамковото решение обект на взаимно признаване и изпълнение могат да бъдат единствено решения, i) постановени от „съд на държава, взела решението по отношение на деяние, което е наказуемо по нейното законодателство“ (член 1, буква a), подточка i), или ii) постановени от „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ (член 1, буква a), подточка iv), или iii) по отношение на които е била налице „възможността [за отнасяне на] въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“ (член 1, буква a), подточки ii) и iii).
30.      За удобство по-нататък, за влязлото в сила решение, с което се налага плащане на финансова санкция при наказването за посочено в член 5 закононарушение, ще използвам израза „решение за налагане на финансова санкция“. Ще следвам Рамковото решение, като за държавата, в която е постановено решението за налагане на финансова санкция, ще използвам израза „решаваща държава“, а за онази, в която се иска изпълнението на това решение — „изпълняваща държава“.
31.      Рамковото решение се основава на принципа на взаимното признаване (съображение 1), като същевременно зачита основните права и съблюдава принципите, заложени в член 6 ДЕС и отразени в Хартата на основните права (съображение 5). Освен това в член 3 изрично се предвижда, че: „[н]астоящото рамково решение не накърнява задължението за зачитане на основните права и на общите правни принципи съгласно член 6 от Договора“. Следователно очевидното намерение на законодателя е да улесни трансграничното изпълнение на финансови санкции, като същевременно се поддържат подходящи гаранции за лицата, на които се налагат тези санкции.
32.      Зад това видимо успокоително твърдение се крият по-скоро обезпокоителни въпроси, които се нуждаят от отговор. На първо място, има ли конкретна логика, обуславяща списъка на решения за налагане на финансови санкции, които попадат в обхвата на Рамковото решение? На второ място, предоставянето на точно каква защита за лицето е имал предвид законодателят? На трето място и предвид доста очевидния факт, че действителният размер на финансовата санкция зависи от положението на лицето, на което е наложена, къде в системата се предвижда преценка на пропорционалността на санкцията?
33.      Съдържащият се в член 5 списък със закононарушения, по отношение на които могат да се изпълняват решения за налагане на финансови санкции, е разнороден и изглежда, се ръководи основно от списъка със закононарушения в член 2 от Рамково решение 2002/584/ПВР относно европейската заповед за арест(6). Към този списък обаче са добавени още няколко закононарушения — контрабанда, нарушаване на правата върху интелектуална собственост, заплахи срещу лица и насилие срещу тях, престъпно увреждане, кражба и — от най-голямо значение за целите на настоящото производство — „поведение, което нарушава разпоредбите за движение по пътищата“.
34.      Признавам, че изпитвам известни затруднения да проумея причините, поради които законодателят е решил да включи този последен елемент в Рамково решение, в чийто обхват иначе са включени основно деяния, които по принцип попадат в обхвата на т.нар. традиционно наказателно право (освен очевидната полза за държавите членки от гарантирането на възможността решенията им за санкции срещу водачи на моторни превозни средства от друга държава членка да могат да бъдат изпълнявани). Какъвто и да е случаят, ясно е, че предвидената в самото рамково решение процедура се позовава до голяма степен на понятия от наказателното право(7) и е предназначена да гарантира, че преди в изпълняващата държава да може да бъде изпълнено решение за налагане на финансова санкция, се зачитат напълно подходящите способи за защита, които с основание задължително се изискват в контекста на наказателното производство. Тъй като „поведение, което нарушава разпоредбите за движение по пътищата“, е посочено в списъка със закононарушения, то способите за защита, които са налице при изпълнението на решение за налагане на финансова санкция за такова нарушение, следва да бъдат същите като тези, които са налице например и при решения за налагане на финансова санкция за закононарушения като корупция, незаконен трафик на наркотици и психотропни вещества или контрабанда.
35.      С други думи, системата за взаимно признаване на решения за налагане на финансови санкции, установена с Рамковото решение, предполага висока степен на взаимно доверие между държавите членки. Както обаче отбелязва Европейският съвет в своята Стокхолмска програма, „[з]ащитата на правата на заподозрените и обвинени лица в наказателното производство е сред основните ценности на Съюза, което е важно за запазване на взаимното доверие между държавите членки и на общественото доверие в Съюза“(8). Именно поради тази причина трябва да се предположи, че целта на предоставената на лицето защита, като се гарантира то да е „имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“ (както е посочено в член 1, буква a), подточки ii) и iii) от Рамковото решение), е тя да бъде същата като защитата, предоставяна от „съд на държава, взела решението по отношение на деяние, което е наказуемо по нейното законодателство“ (член 1, буква a), подточка i), или от факта, че решението е постановено от „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ (член 1, буква a), подточка iv).
36.      Вероятно е изкушаващо да се мисли, че тъй като „поведение, което нарушава разпоредбите за движение по пътищата“, по съществото си е по-слабо укоримо деяние от тероризма или убийството, подведеното под отговорност лице, което трябва да плати финансова санкция за такова поведение, се нуждае в по-малка степен от целия набор от способи за защита, предвидени в наказателното право, отколкото лице, осъдено за някое от другите две деяния. Според мен подобен подход трябва да се избягва. Посредством съдържащите се в член 1, буква a) слабо различаващи се формулировки в Рамковото решение изрично се посочва, че предпоставка за изпълнението на решение е защитата, произтичаща от обстоятелството, че лицето е имало достъп до „съд на държава, взела решението по отношение на деяние, което е наказуемо по нейното законодателство“, или от „съд, който е компетентен и по наказателни дела“. Моето отправно разбиране е, че двете формулировки са на практика равностойни и че не може да се прилагат значително различаващи се стандарти на защита съгласно един и същ правен акт (Рамковото решение) в зависимост от обстоятелството дали посочено в него закононарушение, което е основание за постановяване на решение за финансова санкция, се счита за по-тежко, или за не толкова тежко. Както е посочено в Стокхолмската програма, „[о]т решаващо значение е мерките в областта на правоприлагането, от една страна, и мерките за защита на личните права и на право[вата държава] и международните правни норми за защита, от друга страна, да вървят ръка за ръка в една и съща посока и да се подсилват взаимно“(9).
37.      По същество с въпросите си Vrchní soud иска да се установи как следва да се тълкува Рамковото решение, за да се осигури ефективна съдебна защита на гражданите на Съюза, на които подобно на г‑н Baláž, при упражняване на правото им на свободно движение в рамките на Съюза, са наложени финансови санкции в държави членки, различни от онези, в които пребивават обичайно(10).
38.      При разглеждането на въпросите, повдигнати по настоящото дело, отчитам факта, че г‑н Baláž не е представил писмено становище и не е представляван в съдебното заседание. Предвид настойчивостта, с която той обжалва решението в рамките на националното производство по изпълнението му, като представя версия на събитията (подкрепена от показанията на поне един свидетел), напълно противоречаща(11) на тази, върху която се основава административното производство за нарушение на правилата за движение по пътищата и в основата на наложената му от Bezirkshauptmannschaft в негово отсъствие финансова санкция, липсата на негов представител пред Съда поражда безпокойство. Въпреки че финансовата санкция може да е била наложена по административен ред, изпълнението ѝ е в контекста на наказателното право. Не изключвам вероятността, че тъй като е шофьор на камион с чешка заплата (за когото самата мисъл, че може да бъде принуден да плати глоба от 220 EUR, вероятно изглежда плашеща), г‑н Baláž може да е счел, че не разполага със средства за покриване на по-нататъшни разходи за адвокат, който да го представлява пред Съда. Освен това далеч не съм сигурна, че е знаел непременно за съществуването на (ограничени) възможности за кандидатстване пред Съда за получаване на правна помощ.
39.      Поради тези причини считам, че е мое задължение най-малкото да отбележа няколко аспекта, които може да са от значение за въпроса дали г‑н Baláž наистина е имал (или не) „възможността“ да отнесе въпроса до „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ (предпоставката по член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение, за да може решението за налагане на финансова санкция да бъде изпълнимо). С тази задача ще се заема по-нататък в заключението си, като ще ги изтъкна само като принципни постановки(12). Тези аспекти са от практическо естество — рутинни дейности в работата на защитата по наказателни дела. Те включват от разполагане с необходимата информация, за да бъде упражнено правото на обжалване пред наказателен съд, до въпроса за преценяване на пропорционалността на наложената санкция. Тъй като само националният съд може да се произнася по фактическите обстоятелства на него се пада задачата да направи всички необходими проверки, когато делото се върне отново пред него.
Първи въпрос
40.      С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи дали понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, което се съдържа в член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение, следва да се тълкува като самостоятелно понятие на правото на Европейския съюз.
41.      Нидерландското и шведското правителство считат, че значението на тази разпоредба следва да се определи съгласно правото на решаващата държава членка. Обратното, запитващата юрисдикция, австрийското, чешкото и италианското правителство, както и Комисията са на мнение, че това е самостоятелно понятие на правото на Европейския съюз, което трябва да се тълкува еднакво.
42.      Аз споделям второто становище.
43.      Съгласно постоянната практика на Съда от изискването за еднакво прилагане на правото на ЕС и от принципа за равенство следва, че разпоредба от това право, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Европейския съюз, което трябва да бъде направено, като се отчитат контекстът на разпоредбата и целта на разглежданата правна уредба(13).
44.      Целта, която Рамковото решение се стреми да постигне, вече е установено — изпълнението на решения за налагане на финансови санкции чрез взаимно признаване(14). Понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, използвано в член 1, буква a), подточка iii), играе ключова роля при определяне на приложното поле на Рамковото решение, тъй като дефинира категория решения за налагане на финансови санкции, които подлежат на взаимно признаване, а оттам и на изпълнение. Въпреки че други части от Рамковото решение действително препращат към националното право(15), в тази конкретна разпоредба няма такова позоваване.
45.      Поради тези причини предлагам за постигане на заложената цел и съобразяване с приложното поле на Рамковото решение Съдът да възприеме същия подход, който вече е прилагал във връзка с тълкуването на Рамковото решение относно европейската заповед за арест(16) — акт, който също се отнася за взаимното признаване на съдебни решения по наказателни дела. В решенията си по дело Mantello(17) и по дело Kozłowski(18) Съдът приема, че понятията, които определят приложното поле на съответното рамково решение, трябва да се тълкуват еднакво(19); определянето на значението им не може да бъде оставено на преценката на съдебните органи на всяка държава членка въз основа на националното право.
46.      Необходимостта от еднакво тълкуване е особено важна, когато разглежданата разпоредба предвижда защита за лицето, както е в настоящия случай. Достъпът до „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, гарантира подходяща и ефективна съдебна защита, преди лицето да стане адресат на решение за налагане на финансова санкция, което може да бъде изпълнено спрямо него в която и да е държава — членка на Европейския съюз. Това е довод против допускането на значителни различия в защитата между държавите членки. Всъщност споделеното доверие в начините за защита, които са на разположение на подведените под отговорност за закононарушение лица, стои в основата на принципа за взаимно признаване на решения по наказателни дела. Еднаквото тълкуване на понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ създава взаимното доверие, на което трябва да се основава взаимното признаване.
47.      Трудностите, свързани с отдаването на предимство на еднаквото тълкуване на тази разпоредба вместо използването на националното право за целите на тълкуването, са според мен по-скоро хипотетични, отколкото действителни. Вярно е, разбира се, че всяка държава членка има своя собствена съдебна система, както и че нито в това рамково решение, нито в което и да било друго до момента не е правен опит за каквато и да е степен на хармонизация в тази сфера. Подчертавам обаче, че от практическа гледна точка за съда в изпълняващата държава няма никакво значение дали „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ се тълкува като самостоятелно понятие или съгласно правото на решаващата държава. Пред него продължава да стои основният проблем, а именно че (вероятно) не е запознат със съдебната система в решаващата държава. Следователно, ако не поиска допълнителна информация, той може да не е в състояние да прецени в задоволителна степен дали съдът в решаващата държава отговаря на определението на понятието или не.
48.      Поради тези причини, предлагам на Съда в отговор на първия въпрос да приеме, че „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение е самостоятелно понятие на правото на Европейския съюз.
Въпрос 2а
49.      С въпрос 2a запитващата юрисдикция иска да се установи на какви определящи характеристики трябва да отговаря един съд, за да бъде квалифициран като „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по смисъла на член 1, буква a), подточка iii).
50.      Запитващата юрисдикция и чешкото правителство смятат, че понятието трябва да се тълкува като орган (задължително съдебен), който правораздава по наказателнопроцесуален по естеството си ред. Австрийското и италианското правителство твърдят, че съдът трябва да бъде такъв, в който гаранциите по член 6 от ЕКПЧ са на разположение на засегнатото лице. Шведското правителство счита, че (ако това е въпрос на право на Съюза, а не на национално право) дали даден съд „е компетентен и по наказателни дела“, следва да се определи съгласно същинските, а не формалните му характеристики. Нидерландското правителството счита, че решаващата държава е тази, която следва да определи дали неин съд отговаря на определението. Становището на Комисията е, че член 1, буква a), подточка iii) се отнася за съд, който е компетентен по дела, които формално са квалифицирани като наказателни от решаващата държава. Този съд може да е компетентен и по други дела, които не са наказателни. За да са изпълнени изискванията на член 1, буква a), подточка iii), контрол над решението за налагане на финансова санкция трябва да упражнява наказателното отделение на съда.
51.      Съгласна съм със запитващата юрисдикция и с правителствата, които считат, че определящата характеристика на „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, е, че той правораздава по реда на наказателното производство и прилага присъщите за такова производство гаранции, независимо дали е компетентен и по дела, които не са наказателни.
52.      Както вече посочих(20), изброените в член 5 от Рамковото решение закононарушения, които водят до взаимно признаване и изпълнение, включват както деяния, които са съставомерни по наказателното право във всички държави членки, като например тероризма, така и такива, които са съставомерни само в някои държави членки, но не и в други (в които деянието представлява нарушение на административно наказателните разпоредби, но не се преследва по реда на наказателното право). „Поведение, което нарушава разпоредбите за движение по пътищата“, попада във втората категория. Следователно, намерението на законодателя е било да улесни взаимното признаване на решения за налагане на финансови санкции за тези закононарушения, без да хармонизира понятието за престъпно деяние. Ако дадено закононарушение е посочено в член 5, то може да доведе до взаимно признаване, независимо дали е квалифицирано като престъпно по правото на решаващата, или на изпълняващата държава.
53.      От липсата на хармонизация на понятието „наказателно“ следва, че понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ не може да налага еднакво тълкуване на частта „наказателни дела“.
54.      Поради тази причина не считам, че може да се възприеме предложеното от Комисията тълкуване. То би довело до нежелано ограничаване на приложното поле на Рамковото решение, тъй като според него единствено съдилища, които разглеждат „наказателни дела“, квалифицирани като такива съгласно правото на решаващата държава, отговарят на определението „съд, който е компетентен и по наказателни дела“. Държавите членки, в които някои от изброените в член 5 закононарушения не са квалифицирани като престъпни и чиято съдебна система е такава, че административните решения във връзка с тези закононарушения подлежат на контрол от страна на отделни от компетентните по наказателни дела съдилища — съгласно определението в националното право, — няма да могат да се възползват от процедурата за взаимно признаване по отношение на решения за налагане на финансови санкции за такива закононарушения. Считам, че това противоречи на явното намерение на законодателя да включи тези закононарушения в списъка по член 5, а оттам и на целта на Рамковото решение.
55.      Заедно с улесняването на взаимното признаване на решения за налагане на финансови санкции обаче законодателят изрично гарантира зачитането на основните права на засегнатите лица (вж. съображение 5 и член 3 от Рамковото решение).
56.      Когато тези еднакво важни цели се съчетаят, считам, че член 1, буква a), подточка iii) трябва да се тълкува в смисъл, че решение за налагане на финансова санкция, постановено от административен орган, води до взаимно признаване и последващо изпълнение, при условие че засегнатото лице е имало действителна възможност да го оспори пред съд, който гарантира зачитането на основните му права. Това на свой ред предполага, че съставът, производството и обхватът на контрол в съда, компетентен по такива решения за налагане на финансови санкции в решаващата държава, трябва да осигуряват минималните гаранции, предвидени в членове 47 и 48 от Хартата за случаите, в които лице е обвинено в деяние, което е състав по наказателното право. С други думи, макар да не е задължително компетентният съд в решаващата държава членка да е съд, който разглежда дела, формално квалифицирани като наказателни съгласно правото на тази държава, той трябва все пак да осигурява същите процесуални и материалноправни гаранции.
57.      Правата, гарантирани по членове 47 и 48 от Хартата, изрично включват правото на справедлив съдебен процес от независим и безпристрастен съд, предварително създаден със закон, възможността на лицето да бъде съветвано, защитавано и представлявано, ограничено право на правна помощ и обща разпоредба, която гласи, че следва да се гарантира „зачитане на правото на защита“. По-нататък в член 52, параграф 3 от Хартата изрично се посочва, че „[д]околкото [Хартата] съдържа права, съответстващи на права, гарантирани от [ЕКПЧ], техният смисъл и обхват са същите като дадените им в [ЕКПЧ]“. В Разясненията относно Хартата се потвърждава, че членове 47 и 48 от нея съответстват на член 6 от ЕКПЧ(21).
58.      В член 6, параграфи 1—3 ЕКПЧ се съдържат важни гаранции за лицата, обвинени в извършване на престъпление. Органът, който гледа делата, трябва да е създаден в съответствие със закона и да е независим и безпристрастен. Той трябва да осигури зачитането на следните гаранции. Обвиненото лице трябва: да се смята за невинно до доказване на вината му в съответствие със закона; да бъде незабавно и в подробности информирано за характера и причините за обвинението срещу него на разбираем за него език; да има достатъчно време и възможности за подготовка на своята защита; да се защитава лично или да ползва адвокат по свой избор или, ако не разполага със средства за заплащане на адвокат, да му бъде предоставена безплатно служебна защита, когато интересите на правосъдието го изискват; да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелстващи против него, и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия; както и да ползва безплатно услугите на преводач, ако не разбира или не говори езика, използван в съда.
59.      До каква степен защитата на тези основни права на лицата, обвинени в престъпление, може да се счита за необходима и за лицата, които са извършили закононарушение, квалифицирано като административно нарушение, а не като престъпление съгласно националното право, но чиято единствена защита от почти автоматичното признаване и изпълнение(22) на решение за налагане на финансова санкция е предвидената в разпоредбата на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение гаранция, а именно „възможността да [отнесат] въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“?
60.      Според мен тясното тълкуване, при което се изключва препращане към предвидените в член 6, параграфи 1—3 от ЕКПЧ гаранции в „наказателно производство“, би било неуместно по редица причини.
61.      На първо място, ясната формулировка на Рамковото решение не оставя място за подобно тълкуване. Текстът на член 1, буква a), подточка iii) изрично упоменава съд, който е компетентен по наказателни дела. Какъв би бил смисълът от тези думи, ако не пораждат задължение за съответния съд да упражнява тази компетентност заедно с произтичащите от нея гаранции за засегнатото лице?
62.      На второ място, възможността за упражняване на контрол от страна на такъв съд е единствената защита на лицето срещу последващо взаимно признаване и изпълнение на решението за налагане на финансова санкция. Това е довод в полза на широко, а не на тясно тълкуване на предлаганата защита.
63.      На трето място, може да се окаже, че лицето, на което е наложена финансовата санкция, има друга версия за събитията, станали причина за налагането ѝ. Ако тази версия бъде приета, резултатът би могъл да бъде пълната отмяна на дължимата санкция или значителното намаляване на нейния размер. Ако целта е да не се подкопава взаимното доверие, на което почива взаимното признаване (и да не намалее значително степента на доверие и приемане от страна на обществото на взаимното признаване и изпълнение), от съществено значение е да е налице възможност за надлежен съдебен контрол на решението за налагане на финансова санкция (при който е необходима проверка на фактическите обстоятелства, а не само на законосъобразността на решението и който може да включва призоваването и разпитването на свидетели).
64.      На четвърто място, според мен, когато решения за налагане на финансови санкции подлежат на взаимно признаване и изпълнение в трансгранични ситуации, езиковите изисквания представляват особено важни гаранции за справедлив процес. По дефиниция едно решение за налагане на финансова санкция подлежи на взаимно признаване и изпълнение съгласно Рамковото решение само когато засегнатото лице е било в една държава членка (решаващата държава) в момента на извършване на закононарушението, но вече се намира в друга държава членка (изпълняващата държава). Съвсем наскоро Съюзът се сдоби с още един официален език — хърватски(23) — наред с останалите 23, което вече е отражение на многообразието и културното богатство на народите в него(24). Както Съдът вече е приел в Решение по дело Bickel и Franz(25), в контекста на Съюз, възприел принципите на свободното движение на хора и свободата на установяване, защитата на езиковите права и привилегии на лицата е от особено значение.
65.      Сам по себе си успехът на единния пазар означава, че литовски водач на тежкотоварно моторно превозно средство може да бъде спрян от полицията, докато шофира през Полша или Германия по пътя си към Белгия, където ще достави стока. Ако възникне ситуация, която води до налагането на финансова санкция на водача на тежкотоварното моторно превозно средство, разбираемо и важно е от гледна точка на държавата членка санкцията по отношение на лицето да може да се изпълни обратно във Вилнюс. Също толкова важно е водачът на тежкотоварното моторно превозно средство да разполага с адекватна защита на основните си права.
66.      Поради това считам, че определящите характеристики на „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение са a) този контролен орган да бъде съдебен и б) да е длъжен да осигурява зачитането на минималните гаранции, предвидени в член 6, параграфи 1—3 от ЕКПЧ.
67.      Предвид липсата на хармонизация на съдебните системи в Европейския съюз и за да се прилага Рамковото решение в пълен обхват, думата „и“ [в израза „компетентен и по наказателни дела“ ] трябва да се тълкува в смисъл, че когато наред с компетентността си да правораздава по реда на наказателното производство, даден съд е компетентен по дела, които не са наказателни, то той не се изключва от обхвата на определението в член 1, буква a), подточка iii). От основно значение е обаче, когато упражнява контрол върху решение за налагане на финансова санкция, съдът да е задължен да правораздава по реда на производство, в хода на което се зачитат предвидените в член 6, параграфи 1—3 от ЕКПЧ минимални гаранции.
68.      Може да се изтъкне, че предложеното от мен определение ще окаже ограничително въздействие върху принципа на взаимното признаване, който е одобрен на заседанието на Европейския съвет в Тампере през 1999 г. и има за цел да се превърне в крайъгълен камък на съдебното сътрудничество както по граждански, така и по наказателни дела. Взаимното признаване на решения по наказателни дела обаче предполага, че държавите членки имат взаимно доверие в наказателнопроцесуалните си системи, и по-специално в това, че правата на заподозрените лица и обвиняемите са гарантирани съгласно общи минимални стандарти. В този смисъл, следва да се отбележат заключенията от Тампере, в които се посочва, че „следва да се предприемат действия и по някои аспекти на процесуалното право, за които се смята, че са необходими общи минимални стандарти с цел улесняване на прилагането на принципа за взаимно признаване, при спазване на основните правни принципи на държавите членки“(26).
69.      Макар да са въведени редица мерки — в това число Рамковото решение — с цел осигуряване на взаимно признаване и изпълнение на съдебни решения, не са много постиженията до момента във връзка с определянето на общи минимални стандарти за процесуалните гаранции. През 2009 г. Съветът прие пътна карта(27) за укрепване на правата на лица, срещу които се водят наказателни производства, като тя бе приветствана от Европейския съвет и обявена за част от Стокхолмската програма. До момента са приети два предвидени в пътната карта акта — Директива 2010/64/ЕС(28), която предвижда правото на устен и писмен превод в наказателното производство, и Директива 2012/13/ЕС(29) относно правото на информация в наказателното производство. Освен това има предложение за Директива относно правото на достъп до адвокат в наказателните производства и правото на комуникация при задържане(30).
70.      И двете приети директиви имат за цел да се прилагат към производства пред „съд с компетентност по наказателноправни въпроси“, който разглежда жалби срещу решения, постановени от несъдебен орган във връзка със санкции за относително леки нарушения — вж. съображение 16 от Директива 2010/64/ЕС и съображение 17 от Директива 2012/13/EС. Следователно след изтичането на срока за транспониране на тези директиви (съответно 27 октомври 2013 г. и 2 юни 2014 г.) съд, който е компетентен и по наказателни дела по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) трябва да прилага предвидените в тези директиви общи минимални стандарти, когато упражнява компетентността си по наказателни дела при производства по обжалване на административна санкция(31).
71.      Поради това предлагам на Съда да отговори на въпрос 2a, като постанови, че член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, е съд, пред който при разглеждането на делото засегнатото лице ще се ползва от правата, гарантирани по член 6, параграфи 1—3 от ЕКПЧ.
Въпрос 2б
72.      С въпрос 2б запитващата юрисдикция иска да установи дали австрийският Unabhängiger Verwaltungssenat може да се счита за „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по смисъла на член 1, буква a), подточка iii).
73.      Компетентният орган в изпълняващата държава членка прави проверка на първо време единствено въз основа на текста на самото решение за налагане на финансова санкция и на удостоверението, което се предава заедно с решението съгласно член 4 от Рамковото решение, дали решението за налагане на финансова санкция подлежи на взаимно признаване и като последица от това — на изпълнение съгласно член 6 от Рамковото решение (или е приложимо някое от изброените в член 7 основания да се откаже признаване и изпълнение). По силата на член 11, параграф 2 изпълняващата държава може да признае и изпълни решение или да откаже да го направи. Не може обаче да осъществява преразглеждане на решението — решение по молба за преразглеждане може да вземе единствено решаващата държава. Следователно тази проверка е изключително важна, за да се поддържа равновесие между взаимното признаване и изпълнение от една страна и защитата на човешките права, от друга.
74.      В член 7, параграфи 1 и 2 от Рамковото решение са изброени обстоятелства, при които компетентните органи на изпълняващата държава могат да откажат да признаят и изпълнят решението. Член 7, параграф 3 гласи, че при някои от тези обстоятелства, преди компетентният орган на изпълняващата държава да вземе решение изцяло или частично да откаже да признае и изпълни решение, „той се консултира по подходящ начин с компетентния орган на издаващата държава и при целесъобразност отправя искане за незабавно предоставяне на цялата необходима информация“.
75.      Още по-съществено обаче е, че в приложното поле на самото рамково решение попадат единствено „решения“, които отговарят на условията, изброени изчерпателно в една от четирите посочени в член 1, буква а) категории и произтичащи от извършването на някое от изчерпателно изброените в член 5 закононарушения. Единствено този вид решения подлежат на взаимно признаване и изпълнение. Ако компетентният орган изпитва съмнения по този въпрос (тъй като например се съмнява дали „съответното лице е имало възможността да отнесе въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“, съгласно изискванията на член 1, буква a), подточка iii), според мен той също така следва (по пряка аналогия с предвиденото в член 7, параграф 3) да се свърже с компетентния орган в решаващата държава и да поиска цялата необходима информация. При получаването ѝ компетентният орган трябва да направи всички необходими констатации с оглед на определението, дадено от Съда в отговора му на въпрос 2a, за да се произнесе дали въпросната юрисдикция представлява „съд, който е компетентен и по наказателни дела“(32). Ако е необходимо, може да се прибегне и до звената за връзка в Европейската съдебна мрежа(33).
76.      В писменото си становище пред Съда австрийското правителство излага определена информация, която позволява на Съда да окаже съдействие на запитващата юрисдикция при достигане до заключение. По-специално австрийското правителство потвърждава, че Unabhängiger Verwaltungssenat е задължен да прилага австрийския Закон за административните наказания (Verwaltungsstrafgesetz, 1991 г.) и да гарантира правата по член 6 от ЕКПЧ, в това число гаранциите, които трябва да се прилагат, когато лицето е обвинено в престъпление (член 6, параграфи 2 и 3). Самата запитваща юрисдикция посочва, че Европейският съд по правата на човека (наричан по-нататък „Съдът в Страсбург“) приема, че Unabhängiger Verwaltungssenat е „съд“(34) по смисъла на член 6, параграф 1 от ЕКПЧ и че прилага презумпцията за невиновност(35). Освен това тя отбелязва, че в Решение по дело Kammerer(36) Съдът в Страсбург констатира, че правото на лично изслушване невинаги е гарантирано. В тази връзка австрийското правителство твърди, че констатацията на Съда в Страсбург по това дело не отразява системно незачитане на това право от страна на Unabhängiger Verwaltungssenat.
77.      Фактът, че един съд понякога не зачита някоя от задължителните процесуални гаранции, не го изключва от обхвата на определението за „съд, който е компетентен и по наказателни дела“. Въпреки това незачитането на такава гаранция по конкретно дело, свързано с решение за налагане на финансова санкция, според мен би означавало, че компетентният орган в изпълняващата държава няма да е длъжен да признае и изпълни това решение по реда на Рамковото решение. При признаване и изпълнение на решения за налагане на финансови санкции компетентният орган прилага правото на ЕС и поради това е длъжен да зачита правата, гарантирани в членове 47 и 48 от Хартата и отразяващи заложените в член 6 от ЕКПЧ права(37). Ако някое от тези права е било нарушено, компетентният орган, след като спази процедурата за получаване на информация от решаващата държава по член 7, параграф 3, може съгласно член 20, параграф 3 от Рамковото решение да откаже да признае и да изпълни решението(38).
78.      Поради това предлагам на Съда да отговори на въпрос 2б, като постанови, че националният съд е този, който в светлината на информацията, с която разполага, следва да установи дали Unabhängiger Verwaltungssenat е „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение.
Въпрос 2в
79.      С оглед на предложения от мен отговор на първия въпрос, не е необходимо да се отговаря на въпрос 2в.
Трети въпрос
80.      С третия си въпрос националният съд иска да установи на първо място дали член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение следва да се тълкува в смисъл, че „възможност [за отнасяне на] въпроса“ е налице в случаите, когато съответното лице трябва първо да подаде възражение срещу решение на административен орган пред същия орган, и едва след като той излезе с последващо решение, лицето може да обжалва пред „съд, който е компетентен и по наказателни дела“. На второ място, той иска да се установи дали съдът, който гледа образуваното по жалбата дело, трябва да го направи преди решението да влезе в сила, и дали следва да има компетентност да разгледа случая цялостно както от фактическа, така и от правна страна.
81.      Запитващата юрисдикция и всички страни, представили становища по този въпрос, считат, че достъпът до съд едва след края на последваща административна фаза не е повод за възражение. Чешкото и италианското правителство, както и Комисията добавят, че съдът трябва да има неограничена компетентност да се произнася както по спорове относно фактите, така и по спорове относно правото. Освен това чешкото правителство твърди, че достъп до съд трябва да се предостави, преди решението да влезе в сила. Италианското правителство в замяна не счита, че за ефективната съдебна защита на засегнатото лице е необходимо решението да не влиза в сила на административния етап на производството.
82.      Съгласна съм със запитващата юрисдикция и правителствата, представили становища по този въпрос, че условието за наличие на „възможност [за отнасяне на] въпроса“ е изпълнено, когато тази възможност възникне едва след като засегнатото лице е изчерпало последващите етапи от административното производство. Въпреки това възможността за отнасяне на въпроса до съд не бива да е предмет на условия, които я правят невъзможна или прекомерно затруднителна за осъществяване. В противен случай не би могла да се гарантира ефективната съдебна защита на засегнатото лице(39).
83.      Тук следва да се има предвид, че основните права, гарантирани от член 6 ДЕС и членове 47 и 48 от Хартата, не се отнасят до символичен достъп до съд. Те имат за цел да осигурят ефективна защита на отделния гражданин. От съществено значение е изразът „възможност [за отнасяне на] въпроса“ да се тълкува така, че гаранцията да не стане безпредметна и правата да не се превърнат в чисто теоретични или илюзорни, също както е важно понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ да се дефинира по начин, осигуряващ адекватна и ефективна защита(40).
84.      Ако е необходимо(41), националният съд в изпълняващата държава трябва да направи съответните запитвания във връзка със следваното производство, за да се увери, че то е протекло точно по този начин. Според мен националният съд трябва най-малкото да се увери, че решението за налагане на финансова санкция е предоставено на неговия адресат на разбираем за него език; че са били налице ясни указания как да се обжалва и в какъв срок; че ясно е била указана датата, от която започва да тече срокът за обжалване(42); че адресатът е бил уведомен дали трябва да бъде представляван или може да се представлява самостоятелно; че му е било съобщено дали може да се възползва от правна помощ (и ако да, при какви условия)(43); и че въпросите, свързани с езиковия режим (език на комуникация със съда; език, на който се правят официалните писмени и/или устни изявления), са изложени ясно и ползотворно(44).
85.      Освен това съм съгласна със запитващата юрисдикция, Комисията и онези държави членки, които твърдят, че съдът, който гледа делото, трябва да има неограничена компетентност да се произнася по възникващите по него спорове както относно фактите, така и относно правото. Това е видно от текста на разпоредбата, която изисква лицето да има възможност да „отнесе“ въпроса. Съдът може да осигури пълно зачитане на правата на засегнатото лице, гарантирани по член 6, параграфи 1, 2 и 3 от ЕКПЧ, само когато има неограничена компетентност. При условие че е налице възможност за такъв вид отнасяне на въпроса до съда, фактът, че решението „влиза в сила“ на административния етап на производството (но все пак остава възможността за неговото последващо оспорване пред съда), няма да накърни ефективната съдебна защита на засегнатото лице. При тази уговорка не считам, че ако решението влезе в сила на административния етап на производството, това ще го изключи от приложното поле на Рамковото решение.
86.      Въз основа на гореизложените съображения, предлагам член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение да се тълкува в смисъл, че е налице „възможност [за отнасяне на] въпроса“, когато засегнатото лице, първо, трябва да изчерпи административното производство, при условие че достъпът до съда не е предмет на условия, които го правят невъзможен или прекомерно труден. На второ място, съдът, който разглежда делото, трябва да има неограничена компетентност да се произнася както по фактически, така и по правни въпроси. На трето място, член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение не е пречка постановеното от административен орган решение за налагане на финансова санкция да влезе в сила преди разглеждането на делото от съд.
Послепис: пропорционалността на наложената санкция
87.      Пропорционалността на наложената санкция е подразбиращ се елемент от защитата на основните права, предоставена на гражданите посредством изискването по член 1, буква a), подточка iii) да е налице „възможност [за отнасяне на] въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“. Това важи с особена сила, доколкото член 11, параграф 2 от Рамковото решение пояснява, че изпълняващата държава не може да осъществява преразглеждане на решението за налагане на финансова санкция. Следователно адресатът на такова решение не може да се обърне към съда по местоживеенето си и да му представи смекчаващи вината доводи или да иска намаляване на наложената санкция.
88.      Банално е да се посочва, че средните доходи в рамките на Европейския съюз варират в широки граници. Глоба в размер, който на някои определено ще се стори неприятен, но поносим (например на гражданин на държава членка с относително висок стандарт), може да се окаже непосилна и непропорционално строга мярка, ако се наложи на лице с много по-ниска месечна заплата, на когото е наложена финансова санкция в резултат на събитие, което се е случило, докато е преминавал през тази държава членка по пътя си от или към собствената си държава, в която живее и работи. Следователно според мен от израза „възможност [за отнасяне на] въпроса до съд, който е компетентен и по наказателни дела“ се подразбира, че трябва да е налице възможност за оспорване на размера на наложената от административния орган санкция пред такъв съд, преди решението да се ползва от взаимно признаване и да може да се изпълни.
89.      Наред с това подчертавам, че нямам предвид, че налагащият административната глоба орган е длъжен да прави разграничение въз основа на това, от коя държава е засегнатото лице. Това би наподобявало дискриминация по национален признак, което (очевидно) противоречи на правото на ЕС. Припомням обаче, че основен принцип в наказателното право — приложим, доколкото ми е известно, в правния ред на всички държави членки — е при преглед на целесъобразността на санкцията компетентният по наказателни дела съд да вземе предвид обстоятелствата по закононарушението и материалното състояние на нарушителя.
Заключение
90.      С оглед на всички гореизложени съображения, предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, отправени от Vrchní soud v Praze (Върховен съд, Прага), като направи следното тълкуване на Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции:
1)      Понятието „съд, който е компетентен и по наказателни дела“ в член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение е самостоятелно понятие на правото на Европейския съюз.
2a)      Член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение трябва да се тълкува в смисъл, че „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, е съд, пред който при разглеждането на делото засегнатото лице ще се ползва от правата, гарантирани по член 6, параграф 1—3 от Европейската конвенция по правата на човека.
2б)      Компетентният орган в изпълняващата държава е този, който трябва да установи дали австрийски независим административен съд (Unabhängiger Verwaltungssenat) следва да се счита за „съд, който е компетентен и по наказателни дела“, по смисъла на член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение.
3)      Налице е „възможност [за отнасяне на] въпроса“, когато засегнатото лице трябва първо да изчерпи административното производство, при условие че достъпът до съда не е обект на условия, които го правят невъзможен или прекомерно труден. Съдът, който гледа делото, трябва да има неограничена компетентност да се произнася както по фактически, така и по правни въпроси. Член 1, буква a), подточка iii) от Рамковото решение не е пречка постановеното от административен орган решение за налагане на финансова санкция да влезе в сила преди разглеждането на делото от съд.
1 – Език на оригиналния текст: английски.
2 – Рамково решение 2005/214/ПВР на Съвета от 24 февруари 2005 година относно прилагането на принципа за взаимно признаване на финансови санкции (ОВ L 76, стр. 16; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 150), изменено с Рамково решение 2009/299/ПВР на Съвета от 26 февруари 2009 година за изменение на рамкови решения 2002/584/ПВР, 2005/214/ПВР, 2006/783/ПВР, 2008/909/ПВР и 2008/947/ПВР, с което се укрепват процесуалните права на лицата и се насърчава прилагането на принципа за взаимно признаване на решения, постановени в отсъствието на заинтересованото лице по време на съдебния процес (ОВ L 81, стр. 24).
3 – Стандартният формуляр за посоченото в член 4 удостоверение се намира в приложението към Рамковото решение.
4 – Вж. член 52, параграф 3 от Хартата и Разяснения относно Хартата (ОВ C 303, 2007 г., стр. 30).
5 – Тъй като г‑н Baláž не бе представляван по делото пред настоящия Съд, нямаше възможност за изясняване на тези (твърде важни) въпроси.
6 – Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3).
7 – Вж. напр. член 1, буква б), където се посочва, че „[ф]инансова санкция не включва […] заповеди, които имат гражданскоправен характер […]“; фактът, че не е необходима проверка за съществуването на двойна наказуемост за изброените закононарушения (член 5, параграф 1); фактът, че „[ф]инансови санкции, които са наложени на юридически лица, се изпълняват, дори и ако принципът за наказателна отговорност на юридически лица не се признава в изпълняващата държава“ (член 9, параграф 3); възможността за прилагане на алтернативни санкции, в това число лишаване от свобода, когато не е възможно дадено решение да бъде изпълнено (член 10), и разделението на правомощията между решаващата и изпълняващата държава по отношение на амнистия, помилване и преразглеждане на присъдата (член 11).
8 – ОВ C 115, 2010 г., стр. 1, точка 2.4 на стр. 10.
9 – Посочена по-горе в бележка под линия 8, стр. 4, точка 1.1 „Политически приоритети“.
10 – Вж. член 4, параграф 1. За първи път от Съда се иска да се произнесе по тълкуването на Рамково решение 2005/214. По-рано отправено преюдициално запитване (Решение от 7 юни 2012 г. по дело Винков, C‑27/11) е обявено за недопустимо.
11 – Това е ясно изложено в акта за преюдициално запитване. Накратко, случаят се състои в това, че след като е спрян от австрийски полицаи, на г‑н Baláž му е наредено да се придвижи по-нататък по пътя до автомобилната везна за проверка на тежкотоварния автомобил, който шофира.
12 – Вж. точка 84 по-долу.
13 – Решение от 17 юли 2008 г. по дело Kozłowski (C‑66/08, Сборник, стр. I‑6041, точка 42), Решение от 16 ноември 2010 г. по дело Mantello (C‑261/09, Сборник, стр. I‑11477, точка 38) и Решение от 18 октомври 2007 г. по дело Österreichischer Rundfunk (C‑195/06, Сборник, стр. I‑8817, точка 24 и цитираната там съдебна практика).
14 – Вж. точка 31 по-горе.
15 – Вж. например член 2, параграф 1 (определяне на компетентните органи), член 5 (определяне на всяко от изброените престъпления) и някои части от член 7 (основания да се откаже признаване и изпълнение).
16 – Посочено в бележка под линия 6 по-горе.
17 – Посочено в бележка под линия 13 по-горе.
18 – Пак там.
19 – Делото Kozłowski е свързано с тълкуването на понятията „се намира“ и „пребиваващ“ по смисъла на член 4, параграф 6 от това Решение (вж. точка 43). По дело Mantello се разглежда понятието „същите деяния“ в член 3, параграф 2 от Решението (вж. точка 38).
20 – Вж. точка 33 по-горе.
21 – Вж. точка 14 по-горе. Частта от член 47, свързана с правото на ефективни правни средства за защита, съответства на член 13 от ЕКПЧ, но доколкото разбирам от акта за преюдициално запитване, този елемент не е от пряко значение за настоящото производство и поради тази причина няма да го разглеждам по-нататък.
22 – Ограничени основания за отказ от признаване или изпълнение се съдържат в член 7 от Рамковото решение.
23 – Хърватия се присъедини към Европейския съюз на 1 юли 2013 г.
24 – Без да се броят, разбира се, множеството други езици, които макар да не са официални езици на ЕС, играят важна роля в живота на гражданите и във взаимоотношенията им с административни и правоохранителни органи в целия Съюз — например баски, каталонски, уелски и люксембургски език.
25 – Решение от 24 ноември 1998 г. (C‑274/96, Recueil, стр. I‑7637).
26 – Заключение 37.
27 – Резолюция на Съвета относно пътна карта за укрепване на процесуалните права на заподозрени лица или на обвиняеми в рамките на наказателното производство, ОВ C 295, 2009 г., стр. 1.
28 – Директива 2010/64/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 октомври 2010 година относно правото на устен и писмен превод в наказателното производство, ОВ L 280, 2010 г., стр. 1.
29 – Директива 2012/13/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 22 май 2012 година относно правото на информация в наказателното производство, ОВ L 142, 2012 г., стр. 1.
30 – COM(2011) 326 окончателен.
31 – Вж. член 1, параграф 3 от Директива 2010/64/ЕС и член 2, параграф 2 от Директива 2012/13/ЕС.
32 – Вж. по аналогия определянето от страна на компетентния съдебен орган в изпълняващата държава дали европейска заповед за арест обхваща „същото деяние“ като това, за което е постановена предходна присъда — Решение по дело Mantello, посочено в бележка под линия 13, точка 50.
33 – Вж. Съвместно действие от 29 юни 1998 година относно създаването на Европейска съдебна мрежа (OВ L 191, 1998 г., стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 1, стр. 61).
34 –     Вж. Решение от 31 август 1999 г. на ЕСПЧ по дело Hubner с/у Австрия, жалба № 34311/96 и Решение от 20 декември 2001 г. на ЕСПЧ по дело Baischer с/у Австрия, жалба № 32381/96. Австрийското правителство се позовава и на следните решения: Решение от 27 май 2004 г. на ЕСПЧ по дело Yavus с/у Австрия, жалба № 46549/99, Решение от 5 декември 2005 г. на ЕСПЧ по дело Liedermann с/у Австрия, жалба № 54272/00, Решение от 3 февруари 2005 г. на ЕСПЧ по дело Blum с/у Австрия, жалба № 31655/02, Решение от 8 юни 2006 г. на ЕСПЧ по дело Kaya с/у Австрия, жалба № 54698/00, Решение от 5 октомври 2006 г. на ЕСПЧ по дело Müller с/у Австрия, жалба № 12555/03, Решение от 7 декември 2006 г. на ЕСПЧ по дело Hauser-Sporn с/у Австрия, жалба № 37301/03 и Решение от 26 юли 2007 г. на ЕСПЧ по дело Stempfer с/у Австрия, жалба № 18294/03.
35 – Решение от 18 март 2010 г. на ЕСПЧ по дело Krumpholz с/у Австрия, жалба № 13201/05. В Решението си по това дело обаче Съдът в Страсбург констатира, че Unabhängiger Verwaltungssenat е нарушил член 6, параграфи 1 и 2 от ЕКПЧ, и по-специално определя, че „като е направил изводи в ситуация, при която не е налице ясно изискване жалбоподателят да даде обяснение и не са приложени достатъчно процесуални гаранции, той е нарушил правото на жалбоподателя да откаже да даде обяснения и презумпцията за невиновност“ (точка 42).
36 – Решение от 12 май 2010 г. на ЕСПЧ по дело Kammerer с/у Австрия, жалба № 32435/06. Съдът в Страсбург констатира, че по това дело не е налице нарушение на член 6, параграфи 1 и 3 от ЕКПЧ.
37 – Вж. член 3 от Рамковото решение; Решение от 13 юли 1989 г. по дело Wachauf (5/88, Recueil, стр. 2609, точка 19) и Решение от 4 юни 2009 г. по дело JK Otsa Talu (C‑241/07, Сборник, стр. I‑4323, точка 46 и цитираната там съдебна практика); вж. също заключението на генералния адвокат Bot по дело Mantello, посочено в бележка под линия 13 по-горе, точка 88.
38 – Вж. също заключението на генералния адвокат Bot по дело Mantello, посочено в бележка под линия 13 по-горе, точки 77 и 78, в което той излага становището, че в контекста на европейската заповед за арест се предполага, че издаващият съдебен орган трябва да гарантира, че правата на лицето, за чийто арест е издадена заповедта, са зачетени (в този случай гарантирането става чрез прилагане на принципа „ne bis in idem“), но и изпълняващият орган трябва също да гарантира защитата на това право.
39 – Вж. Решение от 22 декември 2010 г. по дело DEB (C‑279/09, Сборник, стр. I‑13849, точка 28 и цитираната съдебна практика), Решение от 28 юли 2011 г. по дело Samba Diouf (C‑69/10, Сборник, стр. I‑7151, точка 57) и Решение от 19 септември 2006 г. по дело Wilson (C‑506/04, Recueil, стр. I‑8613, точки 60—62).
40 – Във връзка с член 6 от ЕКПЧ вж. Решение от 13 май 1980 г. на ЕСПЧ по дело Artico с/у Италия, жалба № 6649/74.
41 – В много от случаите на трансгранично признаване и изпълнение на решение за налагане на финансова санкция е възможно изпълнението на решението да не се оспорва или оспорването да не е релевантно. Важно е обаче, ако се предприеме релевантно оспорване на основание нарушението на основни права, съдът в изпълняващата държава да го разгледа сериозно и да направи необходимите запитвания, след което въз основа на получената информация да реши дали решението следва да се изпълни.
42 – По настоящото дело например националният съд би следвало да се увери, че когато на 2 юли 2010 г. на г‑н Baláž е връчено решението от 25 март 2010 г. за налагане на финансова санкция, му е обяснено ясно, че разполага с две седмици от датата, на която е уведомен (а не от датата на самото решение), в които да обжалва пред Unabhängiger Verwaltungssenat. Прекалено краткият срок може да е нецелесъобразен при обжалвания в трансграничен контекст. Принципът на ефективна съдебна защита е спазен само когато срокът е практически достатъчен, за да може засегнатото лице да се подготви и да направи основателно възражение срещу решението, и е разумен и пропорционален спрямо засегнатите права и интереси: вж. Решение по дело Samba Diouf, посочено в бележка под линия 41 по-горе, точки 66—68.
43 – Във връзка с предоставянето на правна помощ вж. наред с другото Решение от 10 юни 1996 г. на ЕСПЧ по дело Benham с/у Обединено кралство, жалба № 19380/92 и Решение на ЕСПЧ по дело Artico с/у Италия, посочено в бележка под линия 40 по-горе. Не ми е известно към момента да има предложение за хармонизиране на предоставянето на правна помощ по дела, разглеждани от съдилища, които упражняват правораздавателна компетентност по наказателни дела (въпреки че тази идея е изложена в мярка В от пътната карта, посочена в бележка под линия 27 по-горе).
44 – Вж. Решение по дело Bickel и Franz, посочено в бележка под линия 25 по-горе; и във връзка с член 6, параграф 1 от ЕКПЧ вж. обстойното разглеждане на въпросите, свързани с писмения и устния превод, в Решение от 19 декември 1989 г. на ЕСПЧ по дело Kamasinski с/у Австрия, жалба № 9783/82. Вж. също Директива 2010/64/ЕС и Директива 2012/13/ЕС (посочени в точка 69 по-горе и в бележки под линия 28 и 29 по-горе), както и предложението на Комисията за Директива на Европейския парламент и на Съвета относно правото на достъп до адвокат в наказателните производства и правото на комуникация при задържане (посочено в бележка под линия 30 по-горе).