Неокончателна редакция
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. SZPUNAR
представено на 13 септември 2018 година(1)
Дело C‑486/16
Bankia SA
срещу
Alfredo Sánchez Martínez
Sandra Sánchez Triviño
(Преюдициално запитване, отправено от Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Първоинстанционен съд № 6, Аликанте, Испания)
„Преюдициално запитване — Директива 93/13/ЕИО — Защита на потребителите — Неравноправни клаузи в потребителските договори — Клауза за предсрочна изискуемост, включена в договор за ипотечен кредит — Член 6, параграф 1 — Член 7, параграф 1 — Критерии за преценка на неравноправния характер — Принцип на ефективност“
I.      Въведение
1.        Настоящото преюдициално запитване се отнася до тълкуването на Директива 93/13/ЕИО(2). По-конкретно Juzgado de Primera Instancia nº6 d’Alicante (Първоинстанционен съд № 6, Аликанте, Испания) поставя въпроса за съвместимостта на съдебната практика на Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания) във връзка с тълкуването на клаузите за предсрочна изискуемост в рамките на специалното производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот (наричано по-нататък „производството за принудително изпълнение върху ипотекиран имот“) със системата за защита на потребителите, установена от тази директива.
2.        В този смисъл делото в главното производство се вписва в същия правен и съдебен контекст като дела C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 и C‑179/17(3).
3.        Сходството между преюдициалните въпроси по настоящото дело и тези, поставени от запитващите юрисдикции по дела C‑70/17 и C‑179/17, по които представям заключение в един и същи ден, ми дава възможност да препратя по редица въпроси към доводите, изложени в представеното по тези паралелни дела заключение, с цел избягване на повторения.
II.    Правна уредба
1.      Правото на Съюза
4.        От четвърто съображение от Директива 93/13 е видно, че „държавите членки следва да поемат отговорността да гарантират, че договорите, сключвани с потребители, не включват неравноправни клаузи“.
5.        Член 1, параграф 2 от Директива 93/13 гласи:
„Договорни [клаузи], които отразяват задължителни законови или подзаконови разпоредби […] не са предмет на разпоредбите на настоящата директива“.
6.        Член 3, параграфи 1 и 2 от тази директива предвижда:
„1.      В случаите, когато дадена договорна клауза не е индивидуално договорена, се счита за неравноправна, когато въпреки изискването за добросъвестност, тя създава в ущърб на потребителя значителна неравнопоставеност между правата и задълженията, произтичащи от договора.
2.      Не се счита за индивидуално договорена клауза, която е съставена предварително и следователно потребителят не е имал възможност да влияе на нейното съдържание, по-специално във връзка с договори с общи условия“.
7.        Член 4 от посочената директива гласи следното:
„1.      Без да се засяга член 7, преценката за неравноправност на дадена клауза се извършва, като се отчита характера на стоките или услугите, за които е сключен договорът, и се вземат предвид всички обстоятелства, довели до сключването му, към момента на самото сключване, както и всички останали клаузи в договора, или такива, съдържащи се в друг договор, от който той произтича.
2.      Преценката за неравноправния характер на клаузите не се свързва нито с основния предмет на договора, нито със съответствието [между] цената и възнаграждението, от една страна, и […] доставените стоки или предоставените услуги, от друга, при условие че тези клаузи са изразени на ясен и разбираем език“.
8.        Член 6, параграф 1 от същата директива е формулиран по следния начин:
„Държавите членки определят изискването, включените неравноправни клаузи в договори между потребители и продавачи или доставчици да не са обвързващи за потребителя, при условията на тяхното национално право, и че договорът продължава да действа за страните по останалите условия, когато може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
9.        Член 7, параграф 1 от Директива 93/13 гласи:
„Държавите членки осигуряват, че в интерес на потребителите и конкурентите, съществуват подходящи и ефективни мерки за предотвратяване на употребата на неравноправни клаузи в договори, сключени между потребители и продавачи или доставчици“.
2.      Испанското право
10.      Член 1124 от Código Civil (Гражданския кодекс) гласи:
„При двустранните договори се счита, че страните са уговорили възможност за разваляне на договора, в случай че една от тях не изпълни задълженията си по него.
Страната, спрямо която е налице неизпълнение, може да поиска изпълнението на задължението или развалянето на договора, като дължи обезщетение за вреди и в двата случая. Дори след като е избрала да поиска изпълнение, засегнатата страна може да поиска разваляне на договора, ако изпълнението се окаже невъзможно.
Съдът постановява исканото разваляне, освен ако са налице основания да се даде срок за изпълнение на задължението“.
11.      Съгласно член 552, параграфи 1 и 3 от Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil (Закон 1/2000 за Гражданския процесуален кодекс) от 7 януари 2000 г.(4) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „LEC“), който се отнася за служебния контрол върху неравноправните клаузи:
„1.      Съдът проверява служебно дали клауза в изпълнителните титули, посочени в член 557, параграф 1, може да се определи като неравноправна. Ако прецени, че дадена клауза може да се квалифицира като такава, той изслушва страните в срок до петнадесет дни. В съответствие с предвиденото в член 561, параграф 1, точка 3 съдът се произнася до пет работни дни след изслушването.
[…]
3.      След като определението за отказ на изпълнението стане окончателно, кредиторът може да предяви своите права само в съответното обикновено производство, ако силата на пресъдено нещо на решението на съда или на окончателното решение, на което е било основано искането за изпълнение, не представлява пречка за това“.
12.      Член 557 от LEC гласи следното:
„1.      Когато принудителното изпълнение е разпоредено за изпълнителните титули, посочени в член 517, параграф 2, точки 4, 5, 6 и 7, както и за други документи с изпълнителна сила, посочени в член 517, параграф 2, точка 9, длъжникът по изпълнението може да възрази срещу него, в сроковете и във формата, посочени в предходния член, само на следните основания:
[…]
7°.      Наличие на неравноправни клаузи в изпълнителния титул.
2.      При направено възражение по предходната алинея секретариатът на съда извършва процесуално-организационно действие за спиране на принудителното изпълнение“.
13.      Съгласно член 561, параграф 1, точка 3 от LEC:
„С определението за обявяване на една или повече клаузи за неравноправни съдът предвижда последиците от приемането им за такива, като забранява принудителното изпълнение или разпорежда то да продължи, но без прилагане на клаузите, които са обявени за неравноправни“.
14.      Съгласно член 693, параграф 2 LEC, който се отнася за предсрочната изискуемост на разсрочени вземания:
„Цялата дължима сума, включваща главница и лихви, може да се поиска, при условие че е уговорена пълна предсрочна изискуемост в случай на неплащане най-малко на три месечни вноски или ако длъжникът не е погасил такава част от задължението си, която се равнява на поне три месечни вноски, и тази уговорка е включена в договора за кредит и учредяване на ипотека и в съответния регистър“.
15.      Член 695 от LEC, който се отнася до възражението срещу принудителното изпълнение върху ипотекиран имот, гласи следното:
„1.      В производствата по настоящата глава длъжникът може да възрази срещу изпълнението само на следните основания:
[…]
4°      неравноправност на договорна клауза, която съставлява основанието за принудителното изпълнение или позволява да се определи размерът на изискуемото вземане.
2.      В случай на подаване на възражение по предходната алинея секретариатът на съда спира изпълнението и призовава страните да се явят пред съда, издал разпореждането за изпълнение. Страните се призовават най-малко петнадесет дни преди съдебното заседание. В хода на това заседание съдът изслушва страните, разглежда представените документи и в срок от два дни се произнася с определение.
3.      […]
При уважаване на възражение, основаващо се на четвъртото основание [на параграф 1 от настоящия член], принудителното изпълнение се прекратява, когато договорната клауза е основание за принудителното изпълнение. В останалите случаи принудителното изпълнение продължава, като неравноправната клауза не се прилага.
4.      Определението за прекратяване на принудителното изпълнение, за неприлагане на неравноправна клауза или отхвърлянето на възражението на основанието, предвидено в параграф 1, точка 4 от настоящия член, подлежат на обжалване.
Извън тези случаи определенията, постановени по възражения съгласно настоящия член, са необжалваеми и имат действие единствено в изпълнителното производство, по което са постановени“.
16.      Член 698, параграф 1 от LEC постановява:
„Всяко възражение, което длъжникът, третото задължено лице или друго заинтересовано лице може да предяви на непосочени в горните членове основания, включително по отношение на нищожността на изпълнителното основание, изискуемостта, безспорното съществуване, погасяването или размера на дълга, се разглежда съгласно съответното съдебно производство, без обаче това да води до спиране или прекратяване на предвиденото в настоящата глава [съдебно изпълнително] производство“.
17.      Директива 93/13 е транспонирана в испанския правен ред с Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación (Закон 7/1998 за общите условия на договорите) от 13 април 1998 г.(5) и с Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (Кралски законодателен декрет 1/2007, с който се приема преработен текст на Общия закон за защита на потребителите и на ползвателите и на някои допълнителни закони) от 16 ноември 2007 г.(6).
18.      Съгласно член 83 от преработения текст, изменен със Закон № 3/2014 от 27 март 2014 г.(7):
„Неравноправните клаузи са нищожни по право и се считат за несъществуващи. За тази цел, след като изслуша становищата на страните, съдът прогласява нищожността на неравноправните клаузи на договора, който продължава обаче да обвързва страните в останалата си част при същите условия, ако може да се изпълнява и без неравноправните клаузи“.
III. Фактите в основата на спора по главното производство и преюдициалните въпроси
19.      На 20 януари 2006 г. банковата институция Caja de Ahorros de Valencia (Спестовна банка на Валенсия, Кастельон и Аликанте, преобразувана в Bankia SA, наричана по-нататък „Bankia“) сключва с г‑н Alfredo Sánchez Martínez и г‑жа Sandra Sánchez Triviño договор за ипотечен кредит за сумата от 140 000 EUR за срок от 35 години. Този договор е предназначен да финансира закупуването на недвижим имот като основно жилище. На 18 октомври 2006 г. договорът е подновен, като кредитът е разделен на две части (част А и част Б).
20.      По отношение на погасяването на част А от кредита, в резултат на неплащането на месечните погасителни вноски за февруари и март 2012 г. (които възлизат съответно на 131,56 EUR и 131,92 EUR) и на частичната липса на плащане на вноската за април 2012 г. (дължимата сума, която остава да се плати, възлиза на 31,21 EUR), Bankia обявява част А от кредита за предсрочно изискуема. Що се отнася до погасяването на част Б от кредита, плащането на месечните вноски е преустановено на 18 април 2012 г.
21.      На 17 април 2013 г. Bankia подава първа молба за принудително изпълнение върху ипотекиран имот пред Juzgado de Primera Instancia nº11 de Alicante (Първоинстанционен съд № 11, Аликанте, Испания), който на 2 октомври 2013 г. разпорежда принудително изпълнение върху ипотекирания имот въз основа на изпълнителното основание.
22.      На 12 март 2014 г. длъжниците подават възражение срещу принудителното изпълнение поради наличието на неравноправни клаузи в договора за ипотечен кредит, сред които клауза 6 bis относно предсрочната изискуемост. Съгласно тази разпоредба „[банката] има право да обяви кредита за предсрочно изискуем и да поиска незабавно плащане на задължението за главница и лихви, включително за забава, в следните случаи: а) при настъпване на падежа кредитополучателят не е заплатил изцяло или частично някоя от погасителните вноски за главницата или лихвите съгласно договореното в настоящия акт“.
23.      На 26 май 2014 г. Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Първоинстанционен съд № 11, Аликанте) приема определение, с което обявява тази клауза за неравноправна и постановява прекратяване на производството за принудителното изпълнение.
24.      На 27 юни 2014 г. Bankia обжалва решението пред Audiencia Provincial de Alicante (Апелативен съд на провинция Аликанте, Испания), който отхвърля жалбата с определение от 14 октомври 2014 г.
25.      На 20 май 2015 г. Bankia отново подава молба за принудително изпълнение пред Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Първоинстанционен съд № 6, Аликанте) въз основа на същото изпълнително основание срещу г‑н Sánchez Martínez и г‑жа Sánchez Triviño.
26.      С определение от 14 октомври 2015 г. запитващата юрисдикция отхвърля тази молба. На 11 февруари 2016 г. това определение е отменено от Audiencia Provincial de Alicante (съд на провинция Аликанте) с мотива, че длъжниците не са платили 38 месечни вноски. Тъй като с постановеното при обжалването определение не се допуска принудително изпълнение, запитващата юрисдикция трябва отново да се произнесе по този въпрос.
27.      При тези условия с акт от 28 юли 2016 г., постъпил в Съда на 12 септември 2016 г., Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Първоинстанционен съд № 6, Аликанте) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси(8):
„1)      Противоречи ли на принципа на ефективност, установен в член 7, параграф 1 от [Директива 93/13], допускането на принудително изпълнение, основано на клауза за предсрочна изискуемост, която е обявена за неравноправна с окончателен съдебен акт, постановен в предходно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, проведено между същите страни и на основание същия договор за ипотечен кредит, дори когато този предходен съдебен акт не се ползва във вътрешния правов ред с позитивното действие на материалната сила на пресъдено нещо, но в споменатото вътрешно право е предвидена невъзможността да бъде образувано ново производство за принудително изпълнение въз основа на същото изпълнително основание?
2)      В контекста на производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, в което първоинстанционният съд е отказал да допусне принудителното изпълнение, тъй като същото се основава на клауза за предсрочна изискуемост, обявена за неравноправна в друго, предходно производство за принудително изпълнение със същото изпълнително основание и проведено между същите страни, който отказ за допускане на принудителното изпълнение въззивната инстанция е отменила и е върнала делото на първата инстанция за допускане на принудително изпълнение, противоречи ли на принципа на ефективност, установен в член 7, параграф 1 от [Директива 93/13], обвързването на първоинстанционния съд с постановеното от въззивната инстанция или вътрешното право следва да се тълкува в смисъл, че първоинстанционният съд не е обвързан с постановеното от втората инстанция, при условие че вече съществува предходен окончателен съдебен акт, с който клаузата за предсрочна изискуемост, на която се основава производството за принудително изпълнение, е обявена за недействителна, поради което в случая искането за принудително изпълнение отново следва да бъде обявено за недопустимо?“.
IV.    Производството пред Съда
28.      С актове на председателя на Съда съответно от 18 март, 21 април и 10 октомври 2016 г. производството по дела C‑92/16, C‑167/16 и C‑486/16 е спряно до постановяване на решение от 26 януари 2017 г. по дело Banco Primus(9).
29.      След съобщаването на това решение с определение от 21 февруари 2017 г. запитващата юрисдикция посочва, че поддържа втория и третия преюдициален въпрос.
30.      По решение на председателя на Съда от 24 октомври 2017 г. дела C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 и C‑179/17 са администрирани координирано.
31.      С акт от 20 февруари 2018 г., в съответствие с член 29, параграф 1 от своя процедурен правилник, Съдът разпределя дела C‑92/16, C‑167/16 и C‑486/16 на първи състав, при същите членове на състава, и на основание член 77 от този правилник провежда общо съдебно заседание по тези дела.
32.      Писмени становища по настоящото дело са представени от Bankia, испанското правителство и Европейската комисия.
33.      В общото съдебно заседание, проведено на 16 май 2018 г., са изслушани устните становища на представителите на страните в главното производство, испанското правителство и Комисията.
V.      Анализ
34.      В настоящото дело в самото начало бих искал да препратя към вече изложените съображения в моето заключение по съединени дела C‑70/17 и C‑179/17 по отношение на значението на делото в главното производство и на анализа на въпросите, отправени до Съда от запитващата юрисдикция.
1.      Общи съображения относно защитата на потребителите и припомняне на относимата практика на Съда
35.      При отговора на преюдициалните въпроси, поставени от запитващата юрисдикция, следва да се изхожда, от една страна, от общите съображения, изложени в точки 51—56 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17, и от друга страна, от относимата практика на Съда, разгледана в точки 65—82 от посоченото заключение. Всъщност тези съображения и съдебна практика не само стоят в основата на предложените отговори на правните въпроси, повдигнати от запитващите юрисдикции по дела C‑70/17 и C‑179/17, но също така представляват правната рамка и съдебната практика, приложими при разглеждането на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция по настоящото дело.
36.      Що се отнася до общите съображения, те позволяват най-напред да се определи рамката, в която се вписва Директива 93/13, след това да се установи по какъв начин правото на Съюза, по-специално благодарение на тази директива, поставя защитата на потребителите в центъра на процеса на европейска интеграция, и накрая, да се припомни един от основните аспекти на Директивата, а именно, че хармонизацията на защитата на потребителя се счита за необходима за укрепване на вътрешния пазар и на икономическото и социално развитие(10).
37.      Що се отнася до относимата практика на Съда, изложеното в точки 65—82 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17 откроява един съществен аспект, а именно, че процесът на контрол върху неравноправните клаузи от страна на националния съд обхваща два последователни и различни етапа, които включват две отделни действия или задачи. В първия етап националният съд квалифицира договорната клауза като неравноправна, докато вторият етап се отнася до последиците, които той трябва да изведе от неравноправния характер на клаузата. Задачата на националния съд да изведе всички последици от установяването на неравноправния характер на клаузата се различава от гледна точка както на времето, така и на обхвата, от задачата му да извърши предходното квалифициране на клаузата. Обстоятелството, че тези две действия са последователни във времето, не бива да води до смесването им. Освен това техните различия ясно произтичат от практиката на Съда, както ще видим по-нататък(11).
38.      Следователно съгласно относимата съдебна практика, след като установи неравноправния характер на клауза за предсрочна изискуемост (първи етап)(12), общото правило, установено в постоянната практика на Съда, което произтича от текста на член 6, параграф 1 от Директива 93/13, е че националният съд е длъжен да изведе всички последици от тази констатация (втори етап), т.е. той е длъжен да не прилага неравноправната клауза, без да е овластен да измени съдържанието ѝ. Договорът трябва по принцип да продължи да действа без друго изменение освен произтичащото от премахването на неравноправните клаузи, доколкото съгласно нормите на вътрешното право съществува правна възможност така да се запази договорът(13).
39.      Също така съгласно анализа на относимата съдебна практика до момента от това правило съществува само едно изключение: възприетото в решение Kásler и Káslerné Rábai(14). Въпреки това, както посочих в точки 80—82 от заключението си по дела C‑70/17 и C‑179/17, за да може признатото в това решение изключение да се прилага от националния съд в съответствие с Директива 93/13 и съдебната практика, Съдът е поставил определени условия. В този смисъл, когато договор, сключен между продавач или доставчик и потребител не може да съществува след премахването на неравноправна клауза, член 6, параграф 1 от Директива 93/13 допуска национална правна уредба, която дава възможност на националния съд да отстрани причините за недействителността на тази клауза, като я замести с диспозитивна разпоредба от националното право(15). Необходимо е обаче да са изпълнени две условия. От една страна, трябва постигнатият с това заместване „резултат [да] е възможността договорът да се изпълни въпреки премахването на неравноправната клауза“, и той да „продължи да действа между страните“(16). От друга страна, след като съдът е длъжен да обяви недействителността на договора в неговата цялост, посоченото заместване следва да има за цел да се избегне потребителят да бъде изложен на „особено неблагоприятни последици, като по този начин възпиращото въздействие на унищожаването на договора би било застрашено“(17).
40.      Ето защо на въпросите, поставени от запитващата юрисдикция по настоящото дело, следва да се отговори в светлината на съдебната практика, посочена в предходните точки и разгледана подробно в точки 65—82 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17.
2.      По значението на делото
41.      От акта за преюдициално запитване е видно, че банката на два пъти е поискала да бъде допуснато принудително изпълнение върху ипотекираното имущество. Двете производства за принудително изпълнение върху ипотекиран имот са между същите спорещи страни и се основават на същия договор за ипотечен кредит.
42.      В рамките на първото производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante (Първоинстанционен съд № 11, Аликанте), след като установява неравноправния характер на клауза за предсрочна изискуемост, постановява прекратяване на производството за принудително изпълнение. Определението за прекратяване на производството, постановено от този съд, е потвърдено от въззивната инстанция с мотива, че неплащането на две вноски не е достатъчно съществено, за да обоснове обявяването на вземането за предсрочно изискуемо.
43.      В рамките на второто производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот запитващата юрисдикция постановява определение, с което отказва да допусне принудително изпълнение, тъй като от преписката е видно, че предходното производство е прекратено от първоинстанционния съд, поради това че клаузата за предсрочна изискуемост е приета за неравноправна. Това определение, постановено на основание член 552, параграф 3 от LEC(18), е отменено от същата въззивна инстанция с мотива, че неизпълнението е по-съществено в сравнение с разглежданото по време на първото производство.
44.      Следователно особеността на настоящото дело се състои в обстоятелството, че запитването е отправено в рамките на второто производство за принудително изпълнение върху ипотекирания имот.
45.      Запитващата юрисдикция посочва, че в рамките на второто производство определението на въззивния съд „изглежда в съответствие“ с решението на Tribunal Supremo (Върховния съд) от 23 декември 2015 г. относно клаузата за предсрочна изискуемост(19), потвърдено с решението от 18 февруари 2016 г.(20). В тези решения Tribunal Supremo (Върховният съд) е приел, че действителността на клаузите за предсрочна изискуемост зависи от това дали такива клаузи съобразяват съществения характер на неизпълненото задължение, тежестта на неизпълнението съобразно размера и продължителността на договора за кредит, и позволяват на потребителя да избегне прилагането им чрез полагане на дължимата грижа при изпълнението. Tribunal Supremo (Върховният съд) обаче уточнява, че принудителното изпълнение върху ипотекиран имот може да бъде проведено, ако правото да се обяви кредитът за предсрочно изискуем е упражнено правомерно поради предимствата, които предоставя на потребителя конкретната процедура. Освен това Tribunal Supremo (Върховният съд) допуска прилагането на диспозитивна разпоредба от националното право — член 693, параграф 2 от LEC, за да може принудителното изпълнение върху ипотекиран имот да продължи(21).
46.      Поради това запитващата юрисдикция формулира тезата, че предвид съдебната практика на Tribunal Supremo (Върховния съд) въззивният съд е върнал делото за ново разглеждане, за да се уважи искането за допускане на принудително изпълнение с мотива, че междувременно настъпилото неизпълнение от страна на кредитополучателите е достатъчно съществено, както и да се разпореди принудителното изпълнение върху ипотекирания имот.
47.      В делото по главното производство, макар запитващата юрисдикция да счита, че трябва да изпълни определението на въззивния съд, тя обаче има съмнения относно съответствието на тълкуването на Tribunal Supremo (Върховния съд), а оттам и на това определение с Директива 93/13.
48.      От изложеното по-горе следва, че преюдициалните въпроси имат някои особености в сравнение с поставените въпроси по дела C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 и C‑179/17. При все това от акта за преюдициално запитване е видно, че основният въпрос в настоящото дело се вписва в същия правен контекст и съдебна практика като този по дела C‑92/16, C‑167/16, C‑70/17 и C‑179/17. Поради това следва да се направи съвместен прочит на настоящото заключение и заключението, което едновременно с него представям по дела C‑70/17 и C‑179/17.
3.      По преюдициалните въпроси
49.      С въпросите, които според мен следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали с оглед на принципа на ефективност член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 не допускат тълкуване на национална процесуалноправна уредба, която изисква от по-долна съдебна инстанция да допусне принудително изпълнение върху ипотекиран имот, основано на клауза за предсрочна изискуемост, която е обявена за неравноправна с окончателен съдебен акт, постановен от по-горна съдебна инстанция в предходно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, проведено между същите страни и въз основа на същото изпълнително основание.
50.      За да се анализират тези въпроси, според мен е полезно да се направят четири уточнения.
51.      Важно е най-напред да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика на Съда в рамките на производството по член 267 ДФЕС, основано на ясно разделение на правомощията между националните юрисдикции и Съда, само националният съд е компетентен да установи и прецени фактите по спора в главното производство, както и да тълкува и прилага националното право(22).
52.      На второ място, предвид доводите, развити в точки 84—136 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17, не мога да приема довода, изтъкнат от испанското правителство в писменото му становище, че двете процедури за допускане на принудително изпълнение върху ипотекиран имот са били образувани на две различни основания. Испанското правителство всъщност твърди, че първото принудително изпълнение върху ипотекирания имот е образувано на основание неравноправната клауза за предсрочна изискуемост, а втората процедура е въз основа на член 693, параграф 2 от LEC съгласно Решение № 705/2015 на Tribunal Supremo (Върховния съд)(23).
53.      В това отношение припомням, че Съдът вече е приел, че Директива 93/13 не допуска тълкуване от съдебната практика на разпоредба от националното право, уреждаща клаузите за предсрочна изискуемост на задължението по договор за кредит, като член 693, параграф 2 LEC, която забранява на националния съд, установил неравноправния характер на такава договорна клауза, да я обяви за недействителна и да откаже да я приложи, когато на практика продавачът или доставчикът не я е приложил, но е спазил условията, предвидени във въпросната разпоредба от националното право(24).
54.      В конкретния случай обстоятелството, че банката е започнала производството за принудително изпълнение върху ипотекирания имот едва след неплащането на 38 последователни месечни вноски, е фактически елемент, който не следва да се има предвид при преценка на неравноправния характер на договорна клауза, която цели да даде възможност на банката да пристъпи към принудително изпълнение върху ипотекирания имот при неплащане само на една месечна вноска. В това отношение отбелязвам, че в областта на защита на потребителите разумното поведение в рамките на неравноправен договор не може да доведе до отпадане на неравноправния характер на определена клауза(25).
55.      Освен това припомням, че както е посочено в съображенията, изложени в точки 127—133 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17, и по-специално в точка 124, от практиката на Съда произтича, че когато неравноправна клауза бъде обявена за нищожна, счита се, че тя никога не е съществувала и не е произвела никакви последици. В този смисъл прилагането в настоящия случай на член 6, параграф 1 от Директива 93/13 би имало за практическа последица обстоятелството, че когато националният съд прогласи клаузата за предсрочна изискуемост за нищожна, не би било възможно да се образува производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот или, ако такова вече е образувано, то не би могло да продължи, тъй като клаузата за предсрочна изискуемост, касаеща споразумението между страните и позоваването само на една месечна вноска, която е вписана в регистъра, е обявена за неравноправна и следователно е прогласена за нищожна и без никакъв правен ефект. Следва също да се отбележи, че ако можеше да се санира нищожността на клаузата чрез прилагането на минимален брой от три месечни вноски, определен в член 693, параграф 2 от LEC, това би означавало de facto да се допусне изменението на въпросната клауза от страна националните съдилища. Както обаче припомня Съдът в решение по дело Gutiérrez Naranjo и др., „националният съд не може да бъде овластен да изменя съдържанието на неравноправните клаузи, защото това би способствало за премахването на възпиращия ефект, който се упражнява върху продавачите или доставчиците със самото неприлагане на неравноправните клаузи спрямо потребителя“(26).
56.      На трето място, бих искал да припомня, че при липсата на хармонизация на националните механизми за принудително изпълнение основанията за подаване на възражение в рамките на производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот и правомощията на съда, който е компетентен да се произнася по законосъобразността на договорните клаузи, въз основа на които е издаден изпълнителният титул, се уреждат във вътрешното право на държавите членки въз основа на принципа на процесуалната им автономия, но при условие тези правила да не са по-неблагоприятни от правилата, които уреждат подобни вътрешни положения (принцип на еквивалентност), нито да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени на потребителите от правото на Съюза (принцип на ефективност)(27).
57.      Що се отнася, от една страна, до принципа на еквивалентност, следва да се отбележи, че актът за преюдициално запитване не сочи данни, които да пораждат съмнения в съобразността на националните процесуалноправни норми с този принцип.
58.      От друга страна, по отношение на принципа на ефективност според практиката на Съда всеки случай, в който се поставя въпросът дали национална процесуална разпоредба прави невъзможно или прекомерно трудно прилагането на правото на Съюза, трябва да се анализира, като се държи сметка за мястото на тази разпоредба в цялото производство, за неговото развитие и за неговите особености пред различните национални инстанции(28).
59.      Запитващата юрисдикция отбелязва, че член 552, параграф 3 от LEC предвижда, че след като определението за отказ на изпълнението стане окончателно, кредиторът може да предяви своите права само в съответното обикновено производство, ако силата на пресъдено нещо на решението на съда или на окончателното решение, на което е било основано искането за допускане на принудителното изпълнение, не представляват пречка за това(29).
60.      В това отношение отбелязвам, че от акта за преюдициално запитване е видно, че неравноправният характер на клаузата за предсрочна изискуемост вече е бил установен с окончателен съдебен акт, постановен в предходно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, проведено между същите страни и въз основа на същото изпълнително основание. В резултат обаче на липсата на основание за произнасяне във второто производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот от страна на запитващата юрисдикция апелативният съд, основавайки се на съдебната практика на Tribunal Supremo (Върховния съд), връща делото на запитващата юрисдикция, за да уважи искането за допускане на принудително изпълнение, тъй като големият брой неплатени месечни вноски към момента характеризира изискващата се същественост на неизпълнението, както и да се допусне принудителното изпълнение върху ипотекиран имот.
61.      Считам, че тълкуване на приложимото национално процесуално право, което не би позволило на запитващата юрисдикция да откаже да приложи клаузата за предсрочна изискуемост поради обвързаността си от второто решение на апелативния съд, което противоречи на правото на Съюза, би нарушило принципа на ефективност, доколкото би означавало на практика потребителят да продължи да е обвързан от неравноправна договорна клауза. При тези условия за потребителя би било невъзможно или прекомерно трудно да упражнява правата си.
62.      На четвърто и последно място, запитващата юрисдикция отбелязва, че в испанския правен ред окончателно решение, постановено от въззивната инстанция в рамките на производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, не се ползва с позитивното действие на материалната сила на пресъдено нещо (член 222 и член 695, параграф 4 от LEC), но е предвидена невъзможността да бъде образувано ново производство за принудително изпълнение въз основа на същото изпълнително основание (член 552, параграф 3 от LEC).
63.      Поради това в настоящия случай, както е видно от акта за преюдициално запитване, поставеният на Съда въпрос по никакъв начин не се отнася до принципа за силата на пресъдено нещо в рамките на производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот съгласно испанския правен ред, а по-скоро до задължението, наложено на по-долна съдебна инстанция, да изпълни указанията на по-горна съдебна инстанция във връзка с тълкуването на разпоредбите на правото на Съюза, необходими за решаването на спора.
64.      Припомням обаче, както Съдът многократно е постановявал, че наличието във вътрешното право на правило, съобразно което юрисдикциите, чиито решения подлежат на обжалване, са обвързани от преценката на правната страна на спора, направена от по-горната юрисдикция, не може само по силата на този факт да ги лиши от предвидената в член 267 ДФЕС възможност да сезират Съда с въпроси за тълкуването на правото на Съюза(30). От друга страна, Съдът вече е приел, че юрисдикцията, която не се произнася като последна инстанция, трябва да бъде свободна да отправи до Съда въпросите, които смята за неизяснени, ако счита, че правните изводи на горната инстанция биха могли да я накарат да постанови решение, което противоречи на правото на Съюза(31). Следователно, когато националната юрисдикция приеме, че в делото, с което е сезирана, възниква въпрос относно тълкуването на правото на Съюза, в зависимост от случая тя има право или е длъжна да отправи преюдициално запитване до Съда, без да е възможно национални законодателни норми или установени в националната съдебна практика правила да възпрепятстват упражняването на това право, съответно изпълнението на това задължение(32).
65.      Ето защо предвид всички изложени съображения считам, че с оглед на принципа на ефективност член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13 не допускат тълкуване на национална процесуалноправна уредба, която изисква от по-долна съдебна инстанция да допусне принудително изпълнение върху ипотекиран имот, основано на клауза за предсрочна изискуемост, която е обявена за неравноправна с окончателен съдебен акт, постановен от по-горна съдебна инстанция в предходно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, проведено между същите страни и въз основа на същото изпълнително основание.
VI.    Заключение
66.      С оглед на тези съображения предлагам на Съда да отговори на Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (първоинстанционен съд № 6, Аликанте, Испания) по следния начин:
„С оглед на принципа на ефективност член 6, параграф 1 и член 7, параграф 1 от Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори не допускат тълкуване на национална процесуалноправна уредба, която изисква от по-долна съдебна инстанция да допусне принудително изпълнение върху ипотекиран имот, основано на клауза за предсрочна изискуемост, която е обявена за неравноправна с окончателен съдебен акт, постановен от по-горна съдебна инстанция в предходно производство за принудително изпълнение върху ипотекиран имот, проведено между същите страни и въз основа на същото изпълнително основание“.
1      Език на оригиналния текст: френски.
2      Директива на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителски договори (ОВ L 95, 1993 г., стр. 29; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 2, стр. 273).
3      За общ преглед на правните въпроси, които стоят в основата на преюдициалните запитвания по дела C‑92/16, C‑167/16, C‑486/16, C‑70/17 и C‑179/17, препращам към заключението си по дела C‑70/17 и C‑179/17, както и по дела C‑92/16 и C‑167/16.
4      BOE № 7 от 8 януари 2000 г., стр. 575.
5      BOE № 89 от 14 април 1998 г., стр. 12304.
6      BOE № 287 от 30 ноември 2007 г., стр. 49181.
7      BOE № 52 от 1 март 2014 г., стр. 19339.
8      След съобщението за решение от 26 януари 2017 г., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60), запитващата юрисдикция с определение от 21 февруари 2017 г. посочва, че поддържа втория и третия преюдициален въпрос. Тъй като първият въпрос е оттеглен, той не е включен в настоящото заключение. Вж. по този въпрос точка 29 от настоящото заключение.
9      C‑421/14, EU:C:2017:60.
10      Вж. точки 51—57 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17.
11      Вж. точка 65 от заключението ми по съединени дела C‑70/17 и C‑179/17.
12      Вж. точки 66—71 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17 и цитираната съдебна практика.
13      Вж. точки 72—79 от заключението по дела C‑70/17 и C‑179/17 и цитираната съдебна практика. По-конкретно, струва ми се важно да препратя към точка 79 от посоченото заключение, в която наблягам на един съществен въпрос: не може да има съмнение, че възстановяването на равновесието между потребителя и търговеца не води до възможността за изменение на неравноправни договорни клаузи. Всъщност, от една страна, тази възможност би била в противоречие с член 6, параграф 1 от Директива 93/13, който ще е напълно лишен от смисъл, и поради това, от полезното действие на защитата, която се цели с него. От друга страна, това не би позволило да се съхрани възпиращият ефект, който упражнява върху търговците невъзможността за прилагането на подобни клаузи спрямо потребителя.
14      Решение от 30 април 2014 г. (C‑26/13, EU:C:2014:282).
15      Решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, т. 85). Вж. също определение от 11 юни 2015 г. по дело Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (C‑602/13, непубликувано, EU:C:2015:397, т. 38 и цитираната съдебна практика): „Съдът също така е признал възможността за националния съд да замени неравноправна клауза с диспозитивна разпоредба от националното право, при условие че тази замяна съответства на целта на член 6, параграф 1 от Директива 93/13 и позволява възстановяване на действително равновесие между правата и задълженията на страните по договора. Тази възможност обаче съществува само в случаите, когато обявяването на неравноправната клауза за недействителна би задължило съда да обяви недействителността на договора в неговата цялост, излагайки по този начин потребителя на последици, които биха го поставили в неблагоприятно положение“. Вж. също бележка под линия 13 от настоящото заключение и точка 79 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17.
16      Решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, т. 81).
17      Решение от 30 април 2014 г., Kásler и Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, т. 83).
18      Вж. точка 11 от настоящото заключение.
19      Решение № 705/2015 (ECLI:ES:TS:2013:1916).
20      Решение № 79/2015 (ECLI:ES:TS:2016:626).
21      Както запитващите юрисдикции по дела C‑92/16 и C‑167/16, така и запитващата юрисдикция по настоящото дело цитира особеното мнение в решението на Tribunal Supremo (Върховния съд). Според запитващата юрисдикция от това мнение е видно, че „[…] кредиторът не може след установяването на неравноправния характер на клауза за предсрочна изискуемост да основе искането си за изпълнение на условията, посочени в член 693, параграф 2 от LEC […], тъй като това твърдение е погрешно, доколкото тази разпоредба не е индивидуално договорена и не е включена в акта за учредяване на ипотеката, който [прави] позоваване на „всяко неизпълнение на длъжника“. […] В такива случаи прилагането на член 693, параграф 2 от LEC следователно е в нарушение на практиката на Съда в област в обхвата на компетентността му, което се изразява както в преразглеждането на неравноправната клауза, защото не са съобразени основните последици на нищожността по право, съдържаща се в механизма на липсата на правно действие, тъй като изпълнителното производство не е прекратено, така и в лишаването на тази система от действието ѝ или от нейния възпиращ ефект“. Вж. в това отношение бележка под линия 125 от заключението ми по съединени дела C‑70/17 и C‑179/17 и точка 25 от заключението ми по дела C‑92/16 и C‑167/16. Според доктрината особените мнения могат да бъдат източник на вдъхновение за бъдещото развитие на националната съдебна практика. Вж. Wathelet, M. La Cour de justice de l’Union européenne sera-t-elle le dernier des mohicans ? — In: Lenaerts, K. (ed.), Liber Amicorum Antonio Tizzano. De la Cour CECA à la Cour de l’Union: le long parcours de la justice européenne. G. Giappichelli Editore, Turin, 2018, p. 1031.
22      За скорошен пример за такава постоянна съдебна практика вж. решения от 20 септември 2017 г., Andriciuc и др. (C‑186/16, EU:C:2017:703, т. 19), и от 26 януари 2017 г., Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, т. 29).
23      Що се отнася до обхвата на констатацията за неравноправност на клауза за предсрочна изискуемост в светлината на съдебната практика на Съда, вж. точки 84—109 от заключението ми по съединени дела C‑70/17 и C‑179/17 и цитираната съдебна практика. По отношение по-специално на анализа на възможността производството за принудително изпълнение върху ипотекиран имот да продължи при субсидиарното прилагане на диспозитивна разпоредба от националното право като член 693, параграф 2 от LEC, вж. точки 110—133 от посоченото заключение и цитираната съдебна практика.
24      Решение от 26 януари 2017 г. по дело Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, т. 75). Вж. също съображенията, изложени в точки 118—120 от заключението ми по дела C‑70/17 и C‑179/17.
25      Вж. моето заключение по дело Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2016:69, т. 85).
26      Решение от 21 декември 2016 г., Gutiérrez Naranjo и др. (C‑154/15, C‑307/15 и C‑308/15, EU:C:2016:980, т. 60, 61 и 66).
27      Решение от 14 март 2013 т., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 50).
28      Решения от 14 март 2013 г., Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, т. 53), и от 14 юни 2012 г., Banco Español de Crédito (C‑618/10, EU:C:2012:349, т. 49).
29      Запитващата юрисдикция подчертава, че „определението, с което се уважава изцяло възражение срещу принудителното изпълнение, потвърждава факта, че това производство не е следвало да бъде допускано в настоящия случай, тъй като предявеното вземане е основано на неравноправна клауза“.
30      Вж. решения от 16 януари 1974 г., Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, т. 4), от 22 юни 2010 г., Melki и Abdeli (C‑188/10 и C‑189/10, EU:C:2010:363, т. 42), както и от 6 март 2018 г., SEGRO и Horváth (C‑52/16 и C‑113/16, EU:C:2018:157, т. 48).
31      Вж. решения от 16 януари 1974 г., Rheinmühlen-Düsseldorf (166/73, EU:C:1974:3, т. 4), от 9 март 2010 г., ERG и др. (C‑378/08, EU:C:2010:126, т. 32), от 15 ноември 2012 г., Bericap Záródástechnikai (C‑180/11, EU:C:2012:717, т. 55), както и от 6 ноември 2014 г., Cartiera dell’Adda (C‑42/13, EU:C:2014:2345, т. 27).
32      Вж. по-конкретно решение от 5 април 2016 г., PFE (C‑689/13, EU:C:2016:199, т. 34).