62015TO0207_BG
Страни по делото
Диспозитив
Страни по делото
По дело T‑207/15 R
National Iranian Tanker Company,
установено в Техеран (Иран), за което се явяват T. de la Mare, QC, M. Lester, J. Pobjoy, barristers, R. Chandrasekera, S. Ashley и C. Murphy, solicitors,
жалбоподател,
срещу
Съвет на Европейския съюз, за който се явяват N. Rouam и M. Bishop, в качеството на представители,
ответник,
с предмет молба за спиране на изпълнението на Решение (ОВППС) 2015/236 на Съвета от 12 февруари 2015 година за изменение на Решение 2010/413/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Иран (ОВ L 39, стр. 18) и на Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/230 на Съвета от 12 февруари 2015 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 267/2012 относно ограничителни мерки срещу Иран (ОВ L 39, стр. 3), в частта, в която тези актове се отнасят до жалбоподателя,
ПРЕДСЕДАТЕЛЯТ НА ОБЩИЯ СЪД
постанови настоящото
Определение (1)
Обстоятелства, предхождащи спора
1. Настоящото дело е свързано с ограничителните мерки, въведени с цел да се окаже натиск върху Ислямска република Иран, за да преустанови ядрените си дейности, които създават опасност от разпространение и разработване на носители на ядрено оръжие.
[ … ]
7. Жалбоподателят, National Iranian Tanker Company, иранско дружество, специализирано в превоза на товари от суров петрол и газ, което притежава голям флот от петролни танкери, се обръща към Съюза с множество писма, за да сподели притесненията си относно последиците за неговия флот от ограничителните мерки, приети срещу Ислямска република Иран. В този контекст той отрича всякаква връзка с иранската ядрена програма и уточнява, че е бил приватизиран още през 2010 г.
8. Въпреки това на 15 октомври 2012 г. Съветът ефективно вписва наименованието на жалбоподателя в списъка с лицата и образуванията, подложени на ограничителни мерки.
9. Всъщност, от една страна, Съветът приема Решение 2012/635/ОВППС от 15 октомври 2012 година за изменение на Решение 2010/413 (OВ L 282, стр. 58). Съгласно съображение 16 от Решение 2012/635 на ограничителни мерки подлежат по-специално ирански държавни образувания, ангажирани в петролния и газовия сектор, тъй като те осигуряват значителни доходи за иранското правителство. Следователно член 1, параграф 8, буква а) от Решение 2012/635 изменя член 20, параграф 1, буква в) от Решение 2010/413 в смисъл, че ще подлежат на ограничителни мерки „други лица и образувания, които не са обхванати от приложение I, които оказват подкрепа на правителството на Иран и образувания, притежавани или контролирани от тях или лица и образувания, свързани с тях, както са посочени в приложение II“. С член 2 от Решение 2012/635 наименованието на жалбоподателя е вписано в таблицата в приложение II към Решение 2010/413, съдържаща списъка с имената на „[л]ица и образувания, участващи в дейности, свързани с ядрени или балистични ракети, и лица и образувания, подкрепящи правителството на Иран“.
10. От друга страна, Съветът приема Регламент за изпълнение (ЕС) №°945/2012 от 15 октомври 2012 година за прилагане на Регламент № 267/2012 (OВ L 282, стр. 16). С член 1 от Регламент № 945/2012 наименованието на жалбоподателя е вписано в таблицата в приложение IХ към Регламент № 267/2012, съдържаща списъка с имената на „[л]ица и образувания, участващи в дейности, свързани с ядрени или балистични ракети, и лица и образувания, подкрепящи правителството на Иран“.
11. Наименованието на жалбоподателя е вписано в горепосочените списъци на следното, идентично в двата случая, основание: „Ефективно контролирано от правителството на Иран. Предоставя финансова подкрепа на правителството на Иран посредством акционерите си, които поддържат тесни връзки с правителството“.
12. Жалбоподателят е уведомен за Решение 2012/635 и за Регламент № 945/2012 с писмо от 16 октомври 2012 г.
13. На 27 декември 2012 г. жалбоподателят подава пред Общия съд жалба за отмяна на тези два акта в частта, в която се отнасят до него.
14. В решението си от 3 юли 2014 г., National Iranian Tanker Company/Съвет (T‑565/12, Сб., EU:T:2014:608, наричано по-нататък „решение NITC“), Общият съд уважава основанието, изведено от явна грешка в преценката, допусната от Съвета при вписване на наименованието на жалбоподателя в горепосочените списъци. Затова Общият съд уважава жалбата и отменя Решение 2012/635 и Регламент № 945/2012 в частта, в която тези актове се отнасят до жалбоподателя.
15. Що се отнася до последиците във времето от решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608), Общият съд приема, че отмяната с незабавно действие на въпросните актове би позволила на жалбоподателя да прехвърли всичките или част от активите си извън Съюза, без Съветът евентуално да има възможност своевременно да отстрани установените нередности, така че има опасност да се засегне сериозно и необратимо ефикасността на всякакво замразяване на средства, което в бъдеще Съветът може да постанови по отношение на жалбоподателя. Всъщност според Общия съд ново вписване на последния не може да се изключи автоматично, тъй като при едно ново разглеждане Съветът има възможност да впише отново наименованието на жалбоподателя, като посочи основания, които са надлежно подкрепени с доказателства.
16. Следователно решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608), запазва действието на Решение 2012/635 и на Регламент № 945/2012 по отношение на жалбоподателя до изтичането на срока за обжалване, посочен в член 56, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, или, при подаването на жалба в този срок, до отхвърлянето ѝ.
17. Съветът не обжалва решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608).
18. За сметка на това, след като информира жалбоподателя, с писмо от 23 октомври 2014 г., за намерението си да впише отново наименованието му в горепосочените списъци и след обмяна на кореспонденция между страните, на 12 февруари 2015 г. Съветът приема Решение (ОВППС) 2015/236 за изменение на Решение 2010/413 (OВ L 39, стр. 18) и Регламент за изпълнение (ЕС) № 2015/230 за прилагане на Регламент (ЕС) № 267/2012 относно ограничителни мерки срещу Иран (OВ L 39, стр. 3), с които наименованието на жалбоподателя е вписано отново в списъка на лицата и образуванията, които подлежат на ограничителни мерки (наричани по-нататък „обжалваните актове“).
19. Това ново вписване на жалбоподателя е направено на следните, идентични в двата случая, основания:
„[Жалбоподателят] предоставя финансова подкрепа на правителството на Иран посредством акционерите си Iranian State Retirement Fund, Iranian Social Security Organization и Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund, които са контролирани от държавата образувания. Освен това [жалбоподателят] е един от най-крупните оператори на танкери за суров нефт в света и един от основните превозвачи на суров ирански нефт. Следователно [жалбоподателят] предоставя логистична подкрепа на правителството на Иран посредством транспорт на ирански нефт“.
20. С писмо от 16 февруари 2015 г. Съветът изпраща на жалбоподателя копие от обжалваните актове.
Производство и искания на страните
21. На 24 април 2015 г. жалбоподателят подава жалба в секретариата на Общия съд, с която иска да се отменят обжалваните актове в частта, в която се отнасят до него, а при условията на евентуалност — да се установи, че член 20, параграф 1, буква в) от Решение 2010/413, изменено, и член 23, параграф 2, буква г) от Регламент № 267/2012, изменен, са неприложими спрямо него, като повдига възражение за незаконосъобразност, основано на член 277 ДФЕС. В подкрепа на жалбата си той изтъква по същество, че като го е санкционирал отново въз основа на същите основания като критикуваните с решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608), Съветът го е лишил от правото му на ефективни средства за правна защита по смисъла на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз, като същевременно е нарушил силата на пресъдено нещо и принципа на правна сигурност. Освен това Съветът бил допуснал явни грешки в преценката и бил нарушил правото му на защита, както и основното му право на собственост.
22. С отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд същия ден, жалбоподателят е поискал образуването на настоящото обезпечително производство, като по същество моли председателя на Общия съд:
– да спре изпълнението на обжалваните актове в частта, в която се отнасят до него, до произнасянето на Общият съд по основната жалба,
– да осъди Съвета да заплати съдебните разноски.
[ … ]
От правна страна
[ … ]
По fumus boni juris
[ … ]
39. В това отношение следва да се подчертае, че съгласно установената съдебна практика, припомнена от Съвета, когато даден акт на институция на Съюза е отменен поради формални пороци или пороци по същество, съответната институция има право да приеме отново идентичен акт, като този път спазва формалните изисквания и като следи за това новият акт да не бъде опорочен от същия порок по същество (вж. този смисъл решения от 23 октомври 2008 г., People’s Mojahedin Organization of Iran/Съвет, T‑256/07, Сб., EU:T:2008:461, т. 65 и 75 и цитираната съдебна практика, и от 13 декември 2012 г., Гърция/Комисия, T‑588/10, EU:T:2012:688, т. 476 и 478).
40. Освен това, що се отнася по-специално до настоящия случай, след като припомня, че основанията за първоначалното вписване на наименованието на жалбоподателя във въпросните списъци не са подкрепени с достатъчно доказателства, Общият съд посочва, в точка 77 от решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608), че Съветът има възможност да впише отново наименованието на жалбоподателя, като посочи основания, които са надлежно подкрепени с доказателства.
41. От това Съветът заключава по същество, че в случая има право да се основе на документи, датиращи отпреди първоначалното вписване на жалбоподателя, въпреки че не е представил тези документи при обосновката на първоначалното вписване, и да използва тези „стари“ документи в подкрепа на новите основания за вписване, като предоставената на иранското правителство „логистична подкрепа“, тъй като той действа по този начин именно в отговор на критиките в решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608), и представя нови доказателства за това, че жалбоподателят действително е предоставял „логистична подкрепа“ на това правителство.
42. За разлика от това, жалбоподателят счита, че в случая Съветът не може, без да наруши основното му право на ефективни средства за правна защита, да посочи основания за вписване, които е могъл да изтъкне още при първоначалното му вписване през октомври 2012 г., нито да представи доказателства, с които вече е разполагал към датата на това вписване, тъй като според него фактическите твърдения, на които се основават обжалваните актове, по същество са същите като фактическите твърдения, на които е било основавано първоначалното му вписване и които са обект на критика в решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608).
43. Съдията по обезпечителното производство счита, че дебатът между страните показва наличието на правен спор относно обхвата на член 47 от Хартата на основните права и на член 13 от Конвенцията за защита правата на човека и основните свободи, подписана в Рим на 4 ноември 1950 г., които установяват правото на ефективни средства за правна защита, тоест на ефективна съдебна защита „както от практическа, така и от правна гледна точка“ (решение на ЕСПЧ, Ramadhi и др./Albanie, § 48, 13 ноември 2007 г.). Става дума за това да се определи дали Съветът може, предвид правото на ефективни средства за правна защита, да се позове на цитираната в точки 39 и 40 по-горе съдебна практика, за да се съобрази с констатации за незаконосъобразност, довели до отмяната на ограничителна мярка, като приеме нова мярка със същите практически последици като предходната, и то във фактически контекст, който по същество остава непроменен.
44. Този въпрос е чувствителен по-специално поради факта, че ограничителните мерки, приети от Съвета под формата на регламент, се ползват от предоставената с член 60, втора алинея от Статута на Съда защита, в смисъл че отмяната на такъв регламент влиза в сила само от датата на изтичането на срока за обжалване или, при подаването на жалба в този срок — от датата на отхвърлянето на жалбата от Съда (вж. точки 55—57 по-долу). От това следва, че ако действително може да процедира по описания в точка 43 по-горе начин, Съветът би могъл — независимо от отмяната, поради незаконосъобразност на изтъкнатите основания за вписване или породи липсата на достатъчно доказателства, на всеки от неговите последващи регламенти, с които се налагат ограничителни мерки на същото предприятие — да остави в сила, чрез системно подаване на жалби, една непрекъсната поредица от такива мерки, дори без да се е променил по същество фактическият контекст, който стои в основата на тези мерки и отмени.
45. При това положение трябва да се постави въпросът дали зачитането на основното право на ефективни средства за правна защита не изисква въвеждането на преклузивен елемент в последващите съдебни производства, които същото предприятие би могло да образува, което би задължило Съвета да изложи, в първата си преписка по налагането на ограничителни мерки, всички основания за вписване и уличаващи доказателства, които лесно може да си осигури към датата на образуване на преписката, което би му попречило да използва тези основания и доказателства, за да обоснове ново вписване на предприятието, ако Общият съд счете, че те са незаконосъобразни. Последицата от това би била, че такова ново вписване ще може да се направи само при появата на нови и релевантни факти или доказателства, а на Съвета ще бъде забранено да използва, при бъдещи вписвания, доказателства, които не е посочил, но които е могъл да посочи към датата на първото вписване.
46. Изглежда, че настоящият случай показва необходимостта от въвеждането на такъв преклузивен елемент: стопанската дейност на жалбоподателя, която се изразява в превоза на ирански петрол, не се е променила между октомври 2012 г., датата на първоначалното му вписване, и датата на приемане на обжалваните в случая актове. Следователно очевидно е, че става дума за логистична услуга, предоставяна на поръчалите превоза клиенти. От преписката обаче не следва, че Съветът не е могъл да обоснове още първоначалното вписване с „логистична подкрепа“. Същото важи и по отношение на акционерите на жалбоподателя, които изглежда не са се променили между 2012 г. и 2015 г. Съветът, който в хода на производството, довело до постановяване на решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608, т. 51), е изложил точната структура на акционерите, не поддържа, че основанието за вписване, изведено от „финансовата подкрепа“, основана на притежаването на акции, не е било налице при първоначалното вписване на жалбоподателя през октомври 2012 г. Що се отнася до доказателствата в подкрепа на обжалваните актове, в съображенията си Съветът посочва конкретно само пет документа (бележка под линия 28). Четири от тези документи обаче са отпреди октомври 2012 г., а единственият с по-късна дата (февруари 2014 г.) изглежда не съдържа никаква релевантна новост, тъй като се отнася до ролята на жалбоподателя на превозвач на ирански петрол и значението на тази роля за иранската икономика, което никой не оспорва.
47. Трябва да се добави, че решение NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608), с което се отменя първоначалното вписване на жалбоподателя, е придобило сила на пресъдено нещо. Вярно е обаче, че силата на пресъдено нещо се отнася само до фактическите и правните въпроси, които действително или по необходимост са разрешени със съответното съдебно решение, и може да бъде изтъкната само ако производството, в което е постановено това решение, е било между същите страни, относно същия предмет и на същото основание (вж. този смисъл решение от 25 февруари 2015 г., Walton/Комисия, T‑261/14 P, СбПС, EU:T:2015:110, т. 35 и 36 и съдебната практика). Следователно по отношение на обжалваните актове жалбоподателят не може да се позове на силата на пресъдено нещо на решение NITC, в тесния смисъл на този термин, тъй като тези актове се отнасят до период от стопанската дейност на жалбоподателя, различен от периода, предмет на отменените с решение NITC актове. Не може да се пренебрегне обаче фактът, че тази дейност на жалбоподателя, изразяваща се в превоза на ирански петрол, е останала непроменена по същество и че разликата в посочените периоди на дейност се дължи на новото вписване на жалбоподателя, направено от Съвета въз основа на фактическа обстановка, която също е непроменена по същество. Следователно би могло да се счете, че в случая прилагането на правилото за силата на пресъдено нещо е изключено само благодарение на действията на Съвета, изразяващи се в изкуствено удължаване на наложените на жалбоподателя ограничителни мерки чрез представяне на настоящия етап на доказателства, които са могли да бъдат представени при първоначалното вписване на същия. Такъв подход обаче, въпреки че не се счита за несъвместим с правилото за силата на пресъдено нещо, във всички случаи може да допринесе за нарушаване на правото на жалбоподателя на ефективни средства за правна защита.
48. От това следва, че може да е необходимо, от гледна точка на правото на ефективни средства за правна защита, да се направи стеснително тълкуване, в посочения в точка 45 по-горе смисъл, на цитираната в точки 39 и 40 по-горе съдебна практика.
49. Срещу такова стеснително тълкуване обаче може да се възрази, че обхватът на правото на ефективни средства за правна защита, признато на дружество, жертва на ограничителни мерки, не трябва ненужно да се ограничава само до жалба за отмяна, придружена от молба за спиране на изпълнението, щом това предприятие има възможност да се позове на незаконосъобразността на наложените мерки в рамките на иск за обезщетение, насочен към възстановяване от Съвета на претърпените в резултат от тази незаконосъобразност вреди. Всъщност в един друг контекст, а именно този на спор относно обществени поръчки, съдът на Съюза е счел, че правото на ефективни средства за правна защита на отстранения оферент трябва да се счита за спазено, дори когато оферентът не е могъл да се противопостави надлежно на загубата на съответната поръчка чрез подаването на жалба за отмяна, придружена от молба за допускане на обезпечение, когато е имал възможност да получи обезщетение за вреди чрез подаването на иск за обезщетение (вж. в този смисъл определение от 23 април 2015 г., Комисия/Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), Сб., EU:C:2015:275, т. 34, 35 и 38). Съдията по обезпечителното производство счита, че съдът, който ще разгледа делото по същество, трябва да прецени евентуално дали са налице убедителни основания за изключване на прилагането на тази съдебна практика към спор относно ограничителни мерки.
50. От всичко изложено по-горе се налага изводът, че е налице сериозен правен спор, чието решение не е категорично ясно и следователно предполага задълбочен анализ, който трябва да бъде предмет на производството по същество, поради което на пръв поглед жалбата не може да бъде обявена за лишена от сериозно основание (вж. в този смисъл определение Комисия/Pilkington Group, EU:C:2013:558, т. 67 и цитираната съдебна практика).
По претеглянето на интересите
[ … ]
52. Що се отнася до спора относно ограничителните мерки, многократно е постановявано, че спиране на изпълнението на ограничителни мерки би могло да попречи на пълното им действие в случай на отхвърляне на основната жалба и следователно да направи невъзможен обрата в положението. Всъщност подобно спиране би позволило на образуванието, на което са наложени такива мерки, да изтегли незабавно финансовите си средства в банките, които са задължени да осигурят замразяването на тези средства, и да изпразни банковите си сметки преди постановяване на решението по същество. По този начин то би могло да осуети целта на взетите спрямо него ограничителни мерки за оказване на натиск върху Ислямска република Иран за преустановяване на ядрените ѝ дейности, а поисканите от съдията по обезпечителното производство временни мерки не трябва да неутрализират предварително последиците от решението, което трябва да се постанови впоследствие по главното производство (вж. в този смисъл определения от 14 юли 2012 г., Qualitest FZE/Съвет, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, т. 73—77 и Iranian Offshore Engineering Construction/Съвет, EU:T:2013:118, т. 34 и цитираната съдебна практика).
53. В случая трябва да се констатира, че тъй като не е обжалвал решене NITC, точка 14 по-горе (EU:T:2014:608), самият Съвет е позволил на жалбоподателя да се ползва изцяло от последиците от отмяната, с посоченото съдебно решение, на наложените му на 15 октомври 2012 г. ограничителни мерки (вж. точки 9 и 10 по-горе) и да разполага свободно с авоарите си в периода между средата на септември 2014 г. и средата на февруари 2015 г. в резултат от размразяването на банковите му сметки. От това следва, че предвид тази фактическа обстановка Съветът не може да се позове на опасността от осуетяване на целите на приетите ограничителни мерки.
54. Тези разсъждения обаче важат само по отношение на старите ограничителни мерки, приети от Съвета на 15 октомври 2012 г. Що се отнася до новите ограничителни мерки, наложени на жалбоподател с обжалваните актове обаче, не може автоматично да се изключи възможността съдът, който разглежда делото по същество, да откаже да извърши посоченото в точка 48 по-горе стеснително тълкуване и да отхвърли жалбата за отмяна на жалбоподателя. При тези обстоятелства отново би следвало да се вземе предвид целта на тези мерки и да се избегне възможността жалбоподателят незабавно да изтегли средствата, които евентуално е натрупал по банковите си сметки през петте месеца, в които не са били налице ограничителни мерки.
55. Във всички случаи съгласно установената съдебна практика регламентите, с които се приемат ограничителни мерки, както Регламент № 2015/230 (вж. точка 18 по-горе), приличат както на актове с общо приложение, доколкото забраняват на цяла категория адресати, определени общо и абстрактно, да предоставят средства на разположение на лицата и образуванията, посочени в приложенията на тези регламенти, така и на съвкупност от индивидуални решения по отношение на тези лица и образувания (вж. в този смисъл решения от 3 септември 2008 г., Kadi и Al Barakaat International Foundation/Съвет и Комисия, C‑402/05 P и C‑415/05 P, Сб., EU:C:2008:461, т. 241—243, от 16 ноември 2011 г., Bank Melli Iran/Съвет, C‑548/09 P, Сб., EU:C:2011:735, т. 45 и от 23 април 2013 г., Gbagbo и др./Съвет, C‑478/11 P— C‑482/11 P, Сб., EU:C:2013:258, т 56). Всъщност тази забрана за предоставяне на разположение се отнася до всеки, който може да държи въпросните средства (вж. в този смисъл решение от 22 януари 2015 г., Bank Tejarat/Съвет, T‑176/12, EU:T:2015:43, т. 68). Фактът, че лицата и образуванията, чиито финансови средства ще бъдат замразени, трябва да бъда уведомени индивидуално за въпросният акт, не засяга общото приложение на акта спрямо всички лица и образувания, които може да притежават такива финансови средства (вж. заключенията на генералния адвокат Sharpston по дела Съвет/Bank Mellat, C‑176/13 P, Сб., EU:C:2015:130, и Съвет/Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, Сб., EU:C:2015:134, т. 177).
56. Както обаче бе посочено в точка 44 по-горе, що се отнася до действието във времето на отмяната на регламент, с който се приемат ограничителни мерки, член 60, втора алинея от Статута на Съда предвижда, че решенията на Общия съд, с които се отменя такъв акт, влизат в сила само от датата на изтичането на срока за обжалване или, при подаването на жалба в този срок — от датата на отхвърлянето на жалбата от Съда. Запазването на валидността на тези мерки, което се обосновава от необходимостта да се даде възможност на Съвета да отстрани констатираната незаконосъобразност, като приеме нови мерки, системно се прилага и към решенията, с които се налагат ограничителни мерки, по силата на член 264, втора алинея ДФЕС, който оправомощава Общия съд да определи онези от правните последици на отменения акт, които трябва да се считат за окончателни, поради това че наличието на разлика между датата, от която поражда действие отмяната на регламент, с който се налага определена ограничителна мярка, и датата, от която поражда действие отмяната на решение, с което се налага идентична мярка, би могло да доведе до значително засягане на правната сигурност (вж. в този смисъл определение Iranian Offshore Engineering & Construction/Съвет, т. 51 по-горе, EU:T:2013:118, т. 37 и 38 и цитираната съдебна практика).
57. Следователно, ако в края на процедурата по главното производство Общият съд отмени Регламент № 2015/230 с предвиденото в член 60, втора алинея от Статута на Съда суспензивно действие, той ще отмени и Решение 2015/236 (вж. точка 18 по-горе), като най-вероятно ще синхронизира датата, от която тази отмяна ще породи действие, по силата на член 264, втора алинея ДФЕС, с датата, от която отмяната на Регламент № 2015/230 ще породи действие. Във всички случаи, дори последиците във времето от отмяната на Решение 2015/236 да не са синхронизирани с последиците от отмяната на Регламент № 2015/230, ограничителните мерки, предприети спрямо жалбоподателя по силата на посочения регламент, задължително ще бъдат оставени в сила на основание член 60, втора алинея от Статута на Съда след датата на постановяване на решението за отмяна, така че наименованието на жалбоподателя няма в никакъв случай да бъде незабавно заличено по силата на това решене.
58. Установена съдебна практика е обаче, че обезпечителното производство има изцяло акцесорен характер спрямо главното производство, към което се наслагва, и цели единствено да гарантира пълната ефективност на бъдещото решение по същество (вж. определения от 16 ноември 2012 г., Akzo Nobel и др./Комисия, T‑345/12 R, Сб., EU:T:2012:605, т. 25 и цитираната съдебна практика, и от 16 юни 2015 г., Alcogroup и Alcodis/Комисия, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, т. 20 и цитираната съдебна практика), и всяка временна мярка, разпоредена от съдията по обезпечителното производство, преустановява действието си автоматично по силата на член 158, параграф 3 от Процедурния правилник с обявяване на окончателното решение по делото. От това следва, че интересът на жалбоподателя от временно размразяване на финансовите му средства е насочен към предоставянето на предимство, което той не би могъл да получи дори с решение за отмяна. Всъщност подобно решение би произвело исканото от жалбоподателя практическо действие, а именно заличаване на наименованието му от списъка на образуванията, чиито финансови средства са замразени, едва след датата на постановяване на решението, а към този момент първоинстанционният съдия по обезпечителното производство ще е изгубил компетентността си ratione temporis и във всеки случай наименованието на жалбоподателя би могло да бъде запазено във въпросния списък на основание на нова ограничителна мярка, която в срока по член 60, втора алинея от Статута на Съда би заместила отменените мерки. При тези обстоятелства интересът на жалбоподателя от постановяване посредством обезпечително производство на размразяване на финансовите му средства не може да бъде защитен от съдията по обезпечителното производство (вж. в този смисъл определение Iranian Offshore Engineering & Construction/Съвет, т. 51 по-горе, EU:T:2013:118, т. 40).
59. От това следва, че претеглянето на различните налични интереси не е в полза на жалбоподателя.
По неотложността
[ … ]
63. В случая най-напред следва да се констатира, че както следва от уточненията, направени от жалбоподателя в писменото му становище от 4 юни 2015 г., претендираната вреда е от финансово естество. Макар обаче в това писмено становище жалбоподателят да е предоставил цифрови данни относно стопанската си дейност, той не е представил никакви писмени доказателства в подкрепа на тези данни.
[ … ]
66. Що се отнася до непоправимия характер на вредата, установена съдебна практика е, че финансова вреда не може, освен при изключителни обстоятелства, да се разглежда като непоправима или дори трудно поправима, след като по принцип може да бъде парично обезщетена впоследствие. В тази хипотеза поисканата временна мярка е обоснована само ако се окаже, че при липсата на тази мярка молителят ще бъде поставен в положение, което може да изложи на опасност финансовата му устойчивост преди постановяване на решението, с което се прекратява главното производство, или че пазарните му дялове ще бъдат безвъзвратно и значително променени предвид по-специално мащаба на предприятието му (вж. в този смисъл определение Iranian Offshore Engineering & Construction/Съвет, т. 51 по-горе, EU:T:2013:118, т. 20 и цитираната съдебна практика).
67. Що се отнася до настоящия случай, по-горе вече бе констатирано, че вследствие на приетите спрямо него ограничителни мерки жалбоподателят е изгубил всичките си пазарни дялове в сектора на морския транспорт в Съюза. Тази загуба обаче е именно една от целите на посочените мерки и по-скоро свидетелства за тяхната ефективност. От тази гледна точка в рамките на спор относно ограничителни мерки подобна загуба е релевантна само ако се докаже, че е необратима. По този въпрос обаче жалбоподателят запазва мълчание. Той не е доказал по-специално че препятствия от структурно или правно естество биха му попречили да спечели отново значителна част от загубените пазарни дялове. Следователно така твърдяната вреда не би могла да се разглежда като непоправима (вж. в този смисъл определение от 24 март 2009 г., Cheminova и др./Комисия, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, т. 64).
68. Трябва да се добави, че жалбоподателят не се позовава на поставянето в опасност на финансовата му устойчивост. Напротив, в писменото си становище от 4 юни 2015 г. той посочва, че понастоящем осъществява стопанска дейност, която се изразява в превоза на ирански петрол за Китай, Индия, Южна Корея, Тайван и Турция, че през 2013 г. общият му оборот е възлизал на около 895 милиона щатски долара и че по негови прогнози този оборот ще бъде подобен и за текущата година.
69. Жалбоподателят изтъква още, че ще му бъде трудно да докаже предварително вредата, която произтича пряко от обжалваните актове, тъй като съществуват технически трудности да се направи разграничение между вредата, причинена от старите актове или от по-широкия международен санкционен режим, и причинената от обжалваните актове вреда. Според жалбоподателя това би наложило необходимостта от извършването на подробни технически експертизи, които не можели да бъдат направени предварително въз основа на прогнози. Изискването да се представят подобни доказателства на този етап представлявало непреодолимо препятствие за получаването на временни мерки. Така вредата, причинена на жалбоподателя с тези актове, била поне частично непоправима, тъй като не можела да се изчисли по подходящ начин. Следователно един иск за обезщетение за вреди не предоставял на жалбоподателя ефективна съдебна защита по смисъла на член 47 от Хартата на основните права.
70. В това отношение следва да се припомни, че съгласно установената съдебна практика една финансова вреда може да се счита за непоправима, ако, дори да е настъпила, не може да се изчисли (определения Комисия/Pilkington Group, т. 30 по-горе, EU:C:2013:558, т. 52 и EDF/Комисия, EU:C:2013:157, т. 60 и цитираната съдебна практика).
71. Несъмнено сама по себе си несигурността, свързана с поправянето на финансови вреди в рамките на евентуален иск за обезщетение за вреди, не може да се счита за обстоятелство, което може да установи непоправимия характер на такава вреда. Всъщност на стадия на обезпечителното производство възможността в по-късен момент да се получи обезщетение за имуществена вреда в рамките на евентуален иск за обезщетение за вреди, който би могъл да се предяви след отмяната на обжалваните актове, винаги е несигурна. Обезпечителното производство обаче няма за цел да замести такъв иск за обезщетение за вреди, за да премахне посочената несигурност, тъй като неговата цел е единствено да гарантира пълното действие на бъдещото окончателно решение, което ще бъде постановено в производството по същество — в настоящия случай производство по жалба за отмяна — до което се отнася обезпечителното производство (вж. в този смисъл определения Комисия/Pilkington Group, т. 30 по-горе, EU:C:2013:558, т. 53 и от 14 декември 2011 г., Alcoa Trasformazioni/Комисия, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, т. 55—57).
72. Положението обаче е различно, когато още от преценката на съдията по обезпечителното производство ясно личи, че с оглед на естеството и на предвидимия начин на настъпване на твърдяната вреда тя няма да може, ако възникне, да се идентифицира и изчисли по подходящ начин, и че следователно няма да може да бъде поправена на практика чрез иск за обезщетение (определение Комисия/Pilkington Group, т. 30 по-горе, EU:C:2013:558, т. 54).
73. В случая изглежда, че няма пречка при отмяна на обжалваните актове жалбоподателят да получи парично обезщетена за причинената му с тези актове финансова вреда, като предяви иск за обезщетение за вреди срещу Съвета на основание членове 268 ДФЕС и 340 ДФЕС, тъй като единствено наличието на възможност да се предяви такъв иск е достатъчно, за да се докаже, че по принцип въпросната финансова вреда е поправима (вж. в този смисъл определение от 14 октомври 2001 г., Комисия/Euroalliages и др., C‑404/01 P(R), Rec, EU:C:2001:710, т. 70—75).
74. Всъщност съдията по обезпечителното производство не вижда защо жалбоподателят да не може да даде подходящо количествено изражение на причинената му с обжалваните актове финансова вреда, като изчисли приходите от стопанската си дейност в Съюза за една представителна година, прехождаща налагането на първите ограничителни мерки, и като сравни тези приходи с приходите, реализирани след обжалваните актове, с уточнението че ако тези приходи вече са били сведени до нула в годините преди приемането на въпросните актове, вредата, причинена с последните, ще се състои в поддържането на това положение и следователно може да се изчисли на базата на средна годишна референтна стойност.
75. В този контекст трябва да се припомни, че в писменото си становище от 4 юни 2015 г. самият жалбоподателя е предоставил такива цифрови данни. Той е посочил брутните приходи от дейността си в Съюза, а именно бизнес отношенията му с най-големите петролни компании на Съюза и със съдоговорители от Съюза за периода 2009—2013 г. От тези цифрови данни е видно, че посочените приходи намаляват непрекъснато от 500 милиона щатски долара (2009 г.) на 160 милиона щатски долара (2010 г.), 100 милиона щатски долара (2011 г.), 40 милиона щатски долара USD (2012 г.) и 0 USD (2013 г.).
76. В последващ спор за обезщетение обаче Общият съд би бил в състояние да изчисли чрез абстрактна оценка причинената на жалбоподателя с обжалваните актове вреда, като се основе на вероятното развитие, при нормален ход на нещата, на неговите пазарни дялове и печалби, ако не бяха допуснати нередностите, в които е упрекнат Съветът (вж. в този смисъл определение от 5 юни 2013 г., Rubinum/Комисия, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, т. 50). Действително, що се отнася до количественото измерване на вредата, Общият съд може да оцени суверенно фактите и разполага със свобода на преценка по отношение на метода, който трябва да се възприеме, за да се определи обхватът на обезщетението (вж. в този смисъл решение от 21 февруари 2008 г., Комисия/Girardot, C‑348/06 P, Сб., EU:C:2008:107, т. 72, 74 и 76). В случая Общият съд би могъл дори да се ограничи до оценки на базата на средностатистически стойности, като се има предвид, че жалбоподателят би трябвало да докаже данните, на които се основават тези оценки (вж. в този смисъл решение от 28 април 2010 г., BST/Комисия, T‑452/05, Сб., EU:T:2010:167, т. 168 и цитираната съдебна практика).
77. Във всички случаи изглежда, че практиката на председателя на Съда позволява да се заключи, че предприятие, жертва на ограничителни мерки, не може основателно да претендира, че е претърпяло непоправима финансова вреда, при положение че е могло да се позове на специалните разпоредби на режима на Съюза, които имат за цел замразяване на финансови средства или икономически ресурси и които оправомощават компетентните национални органи да разрешат по изключение деблокирането на някои замразени финансови средства, като тези разпоредби би трябвало да позволят да се покрият разходи и основни нужди или да се изпълнят договорни задължения, сключени преди посоченото замразяване да породи действието (определение от 11 март 2013 г., North Drilling/Съвет, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, т. 21; в този смисъл вж. също определения Qualitest FZE/Съвет, т. 52 по-горе, EU:C:2012:354, т. 41, 42 и 44, и от 25 октомври 2012 г., Hassan/Съвет, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, т. 39).
78. Всъщност тези дерогиращи разпоредби осигуряват равновесието между целта на ограничителните мерки, а именно да се намали опасността от разпространение на ядрено оръжие в Иран, от една страна, и необходимостта да се гарантира оцеляването на съответното предприятие, от друга страна. Следователно съдбата на молба за спиране на изпълнението на ограничителни мерки зависи от прилагането, в конкретния случай, на посочените дерогационни разрешителни процедури с цел деблокиране на определени замразени финансови средства (вж. в този смисъл определение Qualitest FZE/Съвет, т. 52 по-горе, EU:C:2012:354, т. 45 и 66).
79. В случая член 20, параграфи 3—4а, 6 и 7 от Решение 2010/413, изменено, и членове 24—28б от Регламент № 267/2012, изменен, са тези, които предвиждат определен брой дерогации, позволяващи деблокирането на финансови средства на жалбоподателя при точно определени условия. Жалбоподателят обаче оспорва единствено релевантността на тези възможности за дерогация в настоящия случай, без да изрази становище по горепосочената практика на председателя на Съда. По-специално той не е посочил дали е подал молба до компетентните национални органи за получаване на разрешение да използва замразени финансови средства или дали е срещнал трудности или получил откази, които не му позволяват да получи такова разрешение от посочените органи.
80. Поради това условието за неотложност не е изпълнено.
81. Предвид всички изложени по-горе съображения молбата за допускане на обезпечение трябва да бъде отхвърлена.
(1) .
(1)  – Възпроизвеждат са само точките от настоящото определение, които Общият съд счита за уместно да публикува.
Диспозитив
По изложените съображения
ПРЕДСЕДАТЕЛЯТ НА ОБЩИЯ СЪД
определи:
1) Отхвърля молбата за допускане на обезпечение.
2) Общият съд не се произнася по съдебните разноски.
Съставено в Люксембург на 16 юли 2015 година.