Дело C‑277/23
E. P.
срещу
Ministarstvo financija Republike Hrvatske Samostalni sektor za drugostupanjski upravni postupak
(Преюдициално запитване, отправено от Ustavni sud)
Решение на Съда (пети състав) от 16 януари 2025 година
„ Преюдициално запитване — Гражданство на Съюза — Член 21, параграф 1 ДФЕС — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Данъчно законодателство — Данък върху доходите — Изчисляване на размера на основното данъчно облекчение intuitu personae за дете на издръжка, което е получило подпомагане за студентска мобилност по програма „Еразъм +“ — Регламент (ЕС) № 1288/2013 — Данъчно облагане на стипендиите, предназначени да улеснят мобилността на физическите лица, за които се прилага този регламент — Ограничение на свободното движение — Пропорционалност “
Гражданство на Съюза — Разпоредби на Договора — Право на свободно движение и на свободно пребиваване на територията на държавите членки — Данъчно законодателство — Данък върху доходите — Изчисляване на размера на основното данъчно облекчение intuitu personae за дете на издръжка — Национална правна уредба, която при това изчисляване взема предвид полученото от това дете подпомагане за студентска мобилност по програма „Еразъм +“ — Последица — Загуба на правото на увеличение на това облекчение — Недопустимост
(член 6, алинея 1, буква д), членове 20 и 21 и член 165, параграф 2 ДФЕС; съображение 40, член 6, параграф 1, буква а), член 12, алинея 1, буква а) и член 18, параграф 7 от Регламент № 1288/2013 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 34—63 и диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване от Ustavni sud Republike Hrvatske (Конституционен съд, Хърватия), Съдът се произнася по мобилността на студентите в контекста на данъчното законодателство на държава членка относно изчисляването на размера на основното данъчно облекчение за дете на издръжка, което се е ползвало от стипендия „Еразъм +“.
E. P. е гражданка на Хърватия, която подлежи на облагане с данък върху доходите и се ползва от някои данъчни облекчения, предвидени в приложимото национално законодателство(1). Едно от децата ѝ на издръжка е получило за академичната 2014/2015 година подпомагане за студентска мобилност по програма „Еразъм +“ за престоя си в университет във Финландия.
За данъчните периоди преди 2014 г. E. P. се е ползвала от увеличение на основното данъчно облекчение intuitu personae за дете на издръжка. С данъчен акт от 27 юли 2015 г. тя е уведомена, че трябва да плати съответния данък, тъй като това увеличение е отменено за периода от 1 януари до 31 декември 2014 г. През този период тя е получила суми над определения праг поради получаването от това дете на подпомагане за мобилност.
E. P. подава жалба по административен ред срещу този данъчен акт пред самостоятелния сектор за второинстанционно административно производство. Тъй като тази жалба е отхвърлена, тя обжалва това решение пред хърватски административен съд. След отхвърлянето на последната жалба E. P. подава въззивна жалба пред Visoki upravni sud (Апелативен административен съд, Хърватия), който я отхвърля. Тогава тя подава конституционна жалба пред запитващата юрисдикция, като твърди по-конкретно, че е поставена в неблагоприятно положение в нарушение на членове 20 и 21 ДФЕС поради това, че детето ѝ, за което тя дължи издръжка, е упражнило правото си да се придвижва и да пребивава в държава членка, различна от държавата си по произход, с цел обучение.
Тъй като има съмнения относно съвместимостта на разглежданото национално законодателство с правото на Европейския съюз, запитващата юрисдикция отправя преюдициално запитване до Съда.
Съображения на Съда
Най-напред Съдът посочва, че програма „Еразъм +“ се основава на членове 165 и 166 ДФЕС и има за цел по-специално да насърчи мобилността на студентите в рамките на Съюза и да им позволи да започнат или да продължат образованието си в различни държави членки независимо от мястото си на произход, засилвайки по този начин европейското измерение на образованието и обучението. С оглед на икономическите средства, с които разполагат студентите и техните родители, изпълнението на тази цел обаче може да се сблъска с допълнителните разходи, които тази мобилност поражда. Финансовата подкрепа, предоставена по-специално чрез стипендии, предназначени да улеснят мобилността на бенефициерите по тази програма, свидетелства за желанието на Съюза да допринесе за конкретното и ефективно преодоляване на тези пречки.
В това отношение наистина правото на Съюза не гарантира на европейския гражданин, че упражняването на свободата му на движение ще бъде неутрално от гледна точка на данъчното облагане. Този принцип се прилага a fortiori към положение, при което съответното лице твърди, че е жертва на неблагоприятно третиране вследствие на упражняването на свободата на движение на член на неговото семейство. При все това, когато дадена държава членка участва в програма „Еразъм +“, тя трябва да следи за това правилата за отпускане и данъчно облагане на стипендиите, предназначени за улесняване на мобилността на бенефициерите по тази програма, да не водят до неоправдано ограничение на правото на движение и пребиваване на територията на държавите членки.
По-нататък Съдът констатира, че в този контекст национални разпоредби като разглежданите в главното производство са от естество да възпрат гражданите на Съюза да упражняват свободата си на движение и пребиваване в държава членка, различна от тяхната държава членка по произход. Всъщност упражняването на тази свобода може да има отражение върху изчисляването на данъка върху доходите на данъчнозадължените родители и подобни разпоредби могат да навредят на мобилността на студентите в Съюза в рамките на програма „Еразъм +“. От това следва, че вземането предвид на подпомагането за мобилност, от което се е ползвало дете на издръжка по тази програма, за да се определи размерът на основното облекчение, на което родител, данъчнозадължено лице, има право за това дете, имащо за последица загубата на правото на увеличаване на това облекчение при изчисляването на данъка върху доходите, може да представлява ограничение на правото на свободно движение и пребиваване, от което се ползват гражданите на Съюза по силата на член 21 ДФЕС. Наличието на такова ограничение не може да бъде поставено под въпрос от обстоятелството, от една страна, че самото дете на издръжка, което е упражнило свободата си на движение, не е данъчнозадълженото лице, което е било лишено от правото на увеличаване на данъчното облекчение, и от друга страна, че родителят, данъчнозадължено лице, поставен по този начин в по-неблагоприятно положение, не е упражнил свободата си на движение.
При тези обстоятелства могат да се позовават на последиците от това ограничение не само гражданинът на Съюза, упражнил свободата си на движение, но и гражданинът на Съюза, който дължи издръжка за този първи гражданин и поради това е пряко поставен в по-неблагоприятно положение от последиците от това ограничение. В крайна сметка, като се имат предвид икономическите връзки между детето и неговия родител, произтичащи от обстоятелството, че детето зависи от родителя си, за да покрие разходите си, и че националният законодател е избрал да отчита доходите на издържаното дете при определянето на данъчното положение на този родител, както детето, за което се дължи издръжка, така и неговият родител, данъчнозадължено лице, могат да се позоват в случаи като този в главното производство на член 21 ДФЕС и на разпоредбите, приети за неговото прилагане.
Накрая Съдът припомня, че ограничение на свободата на движение и пребиваване може да бъде оправдано от гледна точка на правото на Съюза единствено ако се основава на обективни съображения от общ интерес и е пропорционално на целта, законно преследвана от националното право. От една страна, той уточнява, че целта на разглежданите национални разпоредби е да се вземе предвид реалният данъчен капацитет на родителите, подлежащи на облагане с данък върху доходите, за да се избегне подценяването на този капацитет, което трябва да се счита за цел от общ интерес.
От друга страна, що се отнася до спазването на принципа на пропорционалност, доколкото програма „Еразъм +“ има за цел да насърчи мобилността на студентите с образователна цел, по-специално в рамките на университетското образование, и като се имат предвид размерът на подпомагането за студентска мобилност в рамките на тази програма и реалните разходи за живот в приемащата държава членка, се очаква това подпомагане да допринесе за покриване на допълнителните разходи, които не биха възникнали при липсата на тази мобилност. Вследствие на това получаването на такива помощи не води до намаляване на разходите на родителите, данъчнозадължени лица, в рамките на задължението им за издръжка на децата, нито пък увеличава данъчния капацитет на тези родители от фискална гледна точка. Следователно данъчното третиране на разглежданото в главното производство подпомагане не е в състояние да отчете последователно и систематично реалния данъчен капацитет по данъка върху доходите на родителите, данъчнозадължени лица, които издържат дете, участващо в тази програма. Доколкото това третиране може да доведе до по-тежки данъчни тежести за тези родители данъчнозадължени лица, без средствата на тяхно разположение да са били увеличени, за да се справят с тях, въпросната национална правна уредба дори може да породи обратни последици.
Съдът заключава, че членове 20 и 21 ДФЕС във връзка с член 165, параграф 2, второ тире ДФЕС не допускат законодателство на държава членка, което за целите на определянето на размера на основното данъчно облекчение intuitu personae, на което родител, данъчнозадължено лице, има право за детето си на издръжка, взема предвид подпомагането за мобилност с цел обучение, от което това дете се е възползвало по програма „Еразъм +“, като последицата от това евентуално е загубата на правото на увеличаване на това облекчение при изчисляването на данъка върху доходите.
1      Zakon o porezu na dohodak (Закон за данъка върху доходите) от 3 декември 2004 г. (NN 177/04).