62006CC0096
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 15. novembril 2007 (
1
)
Kohtuasi C-96/06
Viamex Agrar Handels GmbH
versus
Hauptzollamt Hamburg-Jonas
„Määrus (EÜ) nr 615/98 — Direktiiv 91/628/EMÜ — Eksporditoetused — Keeldumine — Direktiivi 91/628/EMÜ rikkumine — Loomade heaolu ohustamine — Tõendamiskoormis — Tõendite puudumine”
1.
Käesoleva eelotsusetaotlusega palub selle esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt täpsustada komisjoni määruse (EÜ) nr 615/98 (
2
) artikli 5 lõikes 3 ja artikli 5 lõikes 2 sätestatu vahelist suhet seoses nimetatud määruses eksporditoetuste osas sätestatud tingimuste täitmise tõendamisega.
I. Õiguslik raamistik
2.
Nõukogu 27. juuni 1968. aasta määruse (EMÜ) nr 805/68 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta, (
3
) muudetud määrusega (EÜ) nr 2634/97, (
4
) artikli 13 lõike 9 teine taane seab elusloomade eksporditoetuste maksmise sõltuvusse loomade heaolu ja iseäranis loomade kaitset vedamise ajal puudutavate ühenduse sätete järgimisest.
3.
Määruse nr 805/68 üksikasjalikke rakenduseeskirju on täpsustatud komisjoni määruses nr 615/98.
4.
Nimetatud määruse artikkel 1 täpsustab, et elusveiste eksporditoetuste maksmine on seatud sõltuvusse eelkõige nõukogu direktiivi 91/628 (
5
) sätete järgimisest vedamisel, loomade esmakordse mahalaadimiseni lõppsihtkohaks olevas kolmandas riigis.
5.
Määruse nr 615/98 artikli 2 alusel kontrollitakse loomi nende väljaviimisel ühenduse territooriumilt. Selle artikli lõike 2 kohaselt kontrollib ja väljastab selle riigi pädevate ametiasutuste poolt volitatud ametlik veterinaararst, kelle territooriumilt loomad välja viiakse, tunnistuse, et: a) loomade seisund võimaldab vastavalt direktiivi 91/628 nõuetele nende vedu, b) transpordivahend, millel elusloomad ühenduse territooriumilt välja viiakse, vastab nimetatud direktiivis sätestatud nõuetele ning c) on võetud sobivad meetmed tagamaks asjaomasele direktiivile vastav hoolitsemine loomade eest nende vedamise ajal.
6.
Määruse nr 615/98 artikli 5 lõige 2 sätestab, et eksporditoetuste taotlustele tuleb lisada tõend selle määruse artiklis 1 sätestatu järgimise kohta; sättes täpsustatakse, et nimetatud tõendit kujutab endast määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud dokument või väljumiskoha veterinaararsti väljastatud tunnistus ning vajaduse korral artikli 3 lõikes 2 nimetatud kolmanda riigi selle koha veterinaararsti aruanne, kus vahetatakse transpordivahendit.
7.
Määruse nr 615/98 artikli 5 lõige 3 sätestab:
„Eksporditoetust ei maksta vedamise ajal surnud loomade eest ega loomade eest, kelle osas pädev asutus leiab artiklis 2 nõutud dokumentide, artiklis 4 ette nähtud kontrollaruannete ja/või mis tahes muude artiklis 1 sätestatud nõuetest kinnipidamist puudutavate asjaolude alusel, et direktiivist, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal, ei ole kinni peetud.” [mitteametlik tõlge]
8.
Direktiiv 91/628 sätestab kriteeriumid, millest liikmesriigid peavad loomade kaitseks vedamise ajal kinni pidama. Eelkõige näevad artikli 5 lõike 1 punktid b ja c ette, et liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed selleks, et kõik vedajad kasutaksid selliseid transpordivahendeid, mis tagavad loomade heaolu kaitse valdkonda käsitlevate ühenduse õigusnormide ja eelkõige direktiivi lisa ettekirjutuste järgimise, ning ei veaks ega laseks vedada loomi sellistes tingimustes, millega kaasneb tarbetute vigastuste või kannatuste oht.
9.
Lõpetuseks näeb direktiivi eespool viidatud lisa ette mitmed nõuded, millele transpordivahendid peavad vastama selleks, et veoga ei kaasneks loomadele tarbetute vigastuste või kannatuste oht, nagu näiteks nõuded ruumi, veetavate loomade paigutuse ja hügieenitingimuste kohta.
II. Asjaolud, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
10.
1999. aasta märtsis teavitas äriühing Viamex Agrar Handels (edaspidi „Viamex”) Hauptzollamt Emden’i 35 elusveise ekspordist Liibanoni laevaga „Al Hajj Moustafa II”.
11.
Hauptzollamt Hamburg-Jonas (edaspidi „Hauptzollamt”) lükkas 1. veebruari 2001. aasta otsusega määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 alusel tagasi Viamexi eksporditoetuse taotluse, kuna leidis, et viimane oli kõnealuse veo osas rikkunud ühenduse loomakaitsealaseid õigusnorme. Eelkõige märgib Hauptzollamt, et kõnealused loomad veeti Liibanoni sellise laeva pardal, mis seetõttu, et ta oli kantud 28. veebruaril 1999 komisjoni nn negatiivsesse nimekirja, ei vastanud ekspordi hetkel tema arvates direktiivis 91/628 ette nähtud nõuetele ja mida ei saanud seega pidada sobivaks elusloomade veoks.
12.
Viamex esitas sellise keeldumise peale vaide. Hauptsollamt jättis vaide 18. mai 2001. aasta otsusega rahuldamata.
13.
Nimetatud rahuldamata jätmise otsuse peale esitas Viamex Hamburgi Finanzgericht’ile apellatsioonkaebuse, väites, et käesoleval juhul ei olnud rikutud toetuste valdkonda käsitlevaid ühenduse õigusnorme ja eelkõige direktiivi 91/628, kuna ühestki ühenduse õigusnormist ei tulene, et laeval peab olema luba elusloomade veoks; sellest tulenevalt ei ole võimalik keelduda toetuse maksmisest ainuüksi põhjusel, et ekspordiks kasutatud laev oli kantud komisjoni negatiivsesse nimekirja ja a fortiori ei ole võimalik sellest keelduda arvestades asjaoluga, et laev oli nimetatud nimekirja kantud komisjoni eksperdi poolt 18. ja 19. veebruaril 1997 ehk enam kui kaks aastat enne kõnealuse veo toimumist läbi viidud inspektsiooni alusel, ja sellega, et eksporditoetuse taotlusele olid lisatud järgmised laeval tehtud töösid tõendavad dokumendid:
a)
laeva kapteni 16. oktoobri 1997. aasta kirjalik avaldus, mille oli kaasallkirjastanud Capodistria (Sloveenia) piiripunkti peaveterinaararst ja
b)
Kähler & Prinzi dispašööri ekspertiisiaruanne.
14.
Hauptzollamt märkis omalt poolt, et käesoleval juhul võib kasutatud transpordivahendi kandmist komisjoni negatiivsesse nimekirja pidada piisavaks asjaoluks, et järeldada, et direktiivi 91/628 ei olnud järgitud, ja et keelduda sellest tulenevalt eksporditoetuse maksmisest määruse nr 615/98 tähenduses.
15.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kellel oli kahtlusi määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 tõlgendamise osas, peatas kohtuasja menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse nr 615/98 artikli 5 lõige 3 sisaldab erandit, mille puhul on Hauptzollamtil põhjendamiskohustus ja tal lasub tõendamiskoormis määruse nr 615/98 artikli 5 lõikes 3 sätestatud tingimuste täitmist puudutavas?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas selleks, et määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 kohaselt teha järeldus loomade kaitset vedamise ajal käsitleva direktiivi täitmata jätmise kohta on vajalik tõendada direktiivi 91/628/EMÜ rikkumist või tuleb lugeda, et pädev asutus täidab põhjendamiskohustust ja on toonud piisavalt tõendeid, kui ta piirdub selliste asjaolude esitamise ja tõendamisega, mis koosvõetuna annavad tunnistust suurest tõenäosusest, et loomade kaitset vedamise ajal käsitlevat direktiivi ei ole täidetud (ka) asjaomase ekspordi puhul?
3.
Sõltumata vastustest esimesele ja teisele küsimusele, kas pädeval asutusel on lubatud keelduda määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 alusel (täies ulatuses) eksporditoetuse maksmisest eksportijale, kui puuduvad tõendid selle kohta, et direktiivi 91/628/EMÜ (võimaliku) rikkumise tõttu oli asjaomase ekspordi puhul ohustatud loomade heaolu vedamise ajal?”
16.
Euroopa Kohtu põhikirja artikli 23 alusel esitasid kirjalikke märkusi Hauptzollamt ja komisjon. Kohtuistungil, mis peeti samaaegselt kohtuasjadega C-37/06 ja C-58/06, esitasid käesoleva kohtuasjaga seonduvalt märkusi Viamex, Saksamaa valitsus ja komisjon.
III. Õiguslik analüüs
17.
Märgin esiteks, et kui Euroopa Kohus järgib lahendust, mille ma pakkusin välja kohtuasjades C-37/06 ja C-58/06 (ja mille kohaselt ei saa lugeda kehtivaks määruse nr 615/98 artiklis 1 eksporditoetuse maksmisega seoses sätestatud viidet direktiivile 91/628, sest see on vastuolus proportsionaalsuse põhimõttega), siis ei ole nimetatud määrus uuritavale kohtuasjale kohaldatav ja seetõttu ei tule vastata käesolevas menetluses Euroopa Kohtule esitatud küsimustele, mis käsitlevad määruse sätete tõlgendamist. Seetõttu analüüsin eespool esitatud küsimusi juhuks, kui Euroopa Kohus otsustab kohtuasjades C-37/06 ja C-58/06, et määrus nr 615/98 on kehtiv ja kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
A. Esimene ja teine küsimus
18.
Esimese ja teise küsimusega, mida ma uurin alljärgnevalt nende ilmse seose tõttu koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul sisuliselt täpsustada seda, kas määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 alusel võib siseriiklik ametiasutus – vaatamata sellele, et on esitatud veiste ühendusest väljumise koha liikmesriigi ametliku veterinaararsti tunnistus, mille kohaselt transpordivahend, millel neid loomi veetakse kolmandasse riiki, on tunnistuse väljastamise hetkel kooskõlas direktiivi 91/628 nõuetega – keelduda eksporditoetuse maksmisest selliste asjaolude alusel, mis vaatamata sellele, et need ei ole otseselt seotud kõnealuse veoga, annavad alust suure tõenäolisusega eeldada, et nimetatud direktiivi ei ole järgitud, või peab nimetatud ametiasutus vastupidi direktiivi rikkumist põhjendama ja tõendama täpsemalt konkreetse juhuga seonduvalt.
19.
Vastus uuritavatele küsimustele, nagu ma eespool märkisin, eeldab komisjoni määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 ja artikli 5 lõike 2 vaheliste suhete väljaselgitamist veiste eksporditoetuste maksmist käsitleva korra raames.
20.
Selles osas on vaja kindlaks teha, kas nimetatud artikli lõikes 3 sisalduv säte (mille kohaselt „eksporditoetust ei maksta vedamise ajal surnud loomade eest ega loomade eest, kelle osas pädev asutus leiab artiklis 2 nõutud dokumentide, artiklis 4 ette nähtud kontrollaruannete ja/või mis tahes muude artiklis 1 sätestatud nõuetest kinnipidamist puudutavate asjaolude alusel, et direktiivist, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal, ei ole kinni peetud”) sisaldab, nagu on öeldud Finanzgericht Hamburgi küsimuses, „erandit”. Sel eesmärgil on vajalik selgitada, kas nimetatud sätet tuleb lugeda koos lõikega 2, mille kohaselt „määruse (EMÜ) nr 3665/87 artikli 47 kohaselt koostatud eksporditoetuste taotlustele tuleb lisada selles artiklis ettenähtud ajavahemiku jooksul tõend määruse artiklis 1 sätestatu järgimise kohta, nimetatud tõendit kujutab endast: i) määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud nõuetekohaselt täidetud dokument või ii) vajaduse korral artikli 3 lõikes 2 nimetatud aruanne”, või – vastupidi – tuleb nimetatud sätteid tõlgendada ja kohaldada üksteisest sõltumatult. Esimesel juhul oleks oluliselt väiksem tähtsus, mida tuleb omistada eksportija poolt artikli 5 lõikes 2 ettenähtu järgimise tõendamisele sellise dokumendi esitamisega, mille on artikli 2 lõike 3 kohaselt väljastanud loomade ühendusest väljumise koha ametlik veterinaararst ja mis tõendab, et nimetatud veterinaararst kontrollis ja väljastas tunnistuse meid huvitava osas selle kohta, et „transpordivahend, millel elusloomad ühenduse tolliterritooriumilt välja viiakse, vastab direktiivis 91/628/EMÜ sätestatud nõuetele” (selle direktiivi artikkel 5 kohustab liikmesriike muu hulgas võtma vajalikud meetmed selleks, et „iga vedaja […] c) kasutab käesolevas direktiivis osutatud loomade vedamiseks transpordivahendeid, mis tagavad […] lisas sätestatud […] nõuete täitmise;”); sellisel juhul piisaks, kui eksporditoetuse maksmiseks pädev ametiasutus väljendaks mis tahes tema käsutuses olevale asjaolule toetudes tõsiseid kahtlusi direktiivi järgimise osas, selleks, et tühistada eksportija esitatud tõendi mõju ja kohustada teda tõendama ametiasutuse väljendatud kahtluste alusetust. Teisel juhul seevastu, peaksid nimetatud ametiasutused tõendama asjaolude, millele ta viitab, sobivust ja seda, et eksporditaotlusele lisatud dokumendid ei ole piisavad direktiivi järgimise tõendamiseks.
21.
Eelotsusetaotluses palub eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtul selgelt kontrollida argumentide sobivust, mis – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus sõnaselgelt ja otseselt viitab – kallutavad teda otsustama teise lahenduse kasuks. Argumendid, millele ta sellega seoses viitab, on järgmised:
a)
määruse nr 615/98 artikli 5 lõige 2 näeb spetsiifiliselt ette, et eksportija peab tõendama selle määruse artikli 1 järgimist ja seega ka direktiivi 91/628 järgimist, esitades nimetatud määruse artikli 2 lõikes 3 nimetatud nõuetekohaselt täidetud dokumendi;
b)
komisjoni 9. aprilli 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 639, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1254/1999 seoses eksporditoetuste andmise nõuetega, mis käsitlevad elusveiste heaolu veo ajal, (
6
) asendati „selguse huvides” määrus nr 615/98, nagu on märgitud selle põhjenduses 2; nimetatud eesmärgil kõrvaldati mis tahes võimalus, et selle määruse artikli 5 lõiked 2 ja 3 käsitletakse ühe ja sama maksmise korra järkudena, mille puhul on esiteks vajalik taotluse esitamine, millele eksportija on lisanud väikese tähtsusega tõendi, ja mille võimalikku teist järku iseloomustab tõsiseid kahtlusi põhjustavate asjaolude analüüs, millele eksportija kui toetuse taotleja peab vastu vaidlema esitades muid tõendeid: seeläbi määratles määrus lõikes 2 nimetatud elemendid, st eksportija eksporditoetuse taotlus ja lõikes 2 endas ette nähtud dokumentide näol esitatud tõendid, elementidena, mis kujutavad endast iseenesest „eksporditoetuste maksmise korda”;
c)
ühenduse seadusandja ei ole määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 sõnastamisel kasutanud subjunktiivi, nähes ette võimaluse, et ametiasutus leiab mis tahes muude määruse nr 615/98 artiklis 1 sätestatud nõuetest kinnipidamist puudutavate asjaolude alusel, et direktiivist 91/628 ei ole võib-olla kinni peetud; mistõttu eksporditoetuse maksmisest keeldumine artikli 5 lõike 3 alusel eeldab seda, et pädev ametiasutus tõendab, et asjaomase veo korral ei peetud tõepoolest kinni direktiivist 91/628;
d)
vaid tuvastatud ja seega iga konkreetse juhu puhul tõendatud rikkumised võivad iseenesest õigustada – ja seda ka proportsionaalsuse vaatepunktist – eksportijale täies ulatuses eksporditoetuse maksmise keeldumisest vaatamata sellele, et eksportija on esitanud tõendi määruse nr 615/98 artiklist 1 kinnipidamise kohta, esitades määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 2 teises taandes viidatud dokumendi või aruanded;
e)
määruse nr 615/98 artikli 5 lõige 3 sisaldab nelja alternatiivset hüpoteesi, mille puhul tuleb eksporditoetuse andmisest keelduda; kuna tuleb järeldada, et nimetatud alternatiivid ei ole mitte üksnes võrdväärsed, vaid need võivad lisaks toimida eraldiseisvalt, omades sama tähtsust, siis neljandas alternatiivis viidatud „mis tahes muul asjaolul”, millele ametiasutus toetub, on sama tugevus ja kvaliteet eelmiste alternatiividega õigustamaks eksporditoetuse saamise õiguse täies ulatuses kaotamist. Kahtlused ja tõenäolisus ei tohiks olla piisavad selle alternatiivi alla kuulumiseks.
22.
Nende argumentidega, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus nende kahe esimese küsimuse esemeks oleva probleemi lahenduse toetuseks viitab, on võimalik täielikult nõustuda. Neile lisanduvad muuseas teised argumendid, mis ei ole vähem tähtsad ja mis seonduvad nõukogu direktiivi 91/628 artiklites 8 ja 18 liikmesriikidele ette nähtud kohustustega, mida komisjon ei saanud määruse nr 615/98 vastuvõtmisel tähelepanuta jätta ja mida ei saa tähelepanuta jätta ka nimetatud määruse sätete tõlgendamisel.
23.
Nimetatud artikli 8 kohaselt tagavad liikmesriigid, „et vastavalt direktiivis 90/425/EMÜ sätestatud kontrollimise põhimõtetele ja eeskirjadele kontrollivad pädevad asutused käesoleva direktiivi nõuete järgimist, kontrollides ilma diskrimineerimata
[…]
c)
transpordivahendeid […] lähtekohtades”.
24.
Selle kohustusega seoses näeb määrus nr 615/98 pealkirja all „Kontroll ühenduses” artikli 2 lõikes 2 ette, et
„Väljumiskoha ametlik veterinaararst kontrollib ja väljastab vastavalt nõukogu direktiivi 96/93/EÜ sätetele tunnistuse, et
[…]
—
transpordivahend, millel elusloomad ühenduse tolliterritooriumilt välja viiakse, vastab direktiivis 91/628/EMÜ sätestatud nõuetele”. Ja artikli 2 lõikes 3 nähakse ette, et kui see sama veterinaararst „tuvastab, et lõikes 2 sätestatud tingimused on täidetud, tõendab ta seda, lisades märke […]
—
„Määruse (EÜ) nr 615/98 artikli 2 sätetele vastava kontrolli tulemused rahuldavad”.”
25.
Direktiivi 91/628 artikkel 18 sätestab omakorda, et „liikmesriigid võtavad kõik vajalikud erimeetmed”.
26.
Asjaolu, et ühendusest väljumise koha ametliku veterinaararsti väljastatud dokument ei kujuta endast lihtsalt nimetatud veterinaararsti poolt eksportijale osutatud teenuse vilja, vaid sellist kontrolli käsitlevat tunnistust, mida liikmesriigid peavad vastava valdkonna ühenduse õigusnormide kohaselt läbi viima, ei saa jätta oluliselt mõjutamata tähtsust, mis määruse nr 615/98 kohaselt sellel dokumendil tõendina on.
27.
Ei ole võimalik väita, et eelnevas punktis nimetatu ei kehti sellises olukorras nagu käesolevas kohtuasjas, kus transpordivahendi direktiivi 91/628 sätetele vastavuse kontroll viidi läbi muus liikmesriigis kui see, mis on pädev maksma eksporditoetust ja kus nimetatud riigi pädev ametiasutus ei ole sama asutus, kes väljastas määruse nr 615/98 artikli 2 lõikes 3 nimetatud dokumendi. Selle välistab õigussüsteemi loogika, mille osaks nimetatud määrus on.
28.
Nimetatud süsteem on loomade kaitse ja loomade ning loomsete toodete turu ühise korralduse harmoonilise toimimise eesmärgil tegelikult loonud ühenduse võrgu, mille toimimine eeldab siseturu loomiseks vältimatult vastastikuse tunnustamise põhimõttel tuginevat liikmesriikidevahelist koostööd.
29.
Määruse nr 615/98 artikli 5 lõikega 2 kõnealusele dokumendile kui tõendile omistatud tähtsuse suurenemise mõjul, mis tuleneb mitte üksnes nõukogu direktiivi 91/628 eespool nimetatud artiklis 8 ette nähtud liikmesriikide kohustusest, vaid ka vastastikuse tunnustamise põhimõttest, tuleb välistada see, et eksporditoetuse maksmiseks pädev ametiasutus võib viidata vastupidises tähenduses tõendile – omistades sellele suuremat tähtsust –, millega on vastuolus eksportija esitatud vastupidise sisuga andmed, ja tuvastades pinnapealselt nende tõendite asjassepuutumatuse.
30.
Ja seda seetõttu, et eksportija esitatud andmetele ebapiisavalt tähtsust omistamine a) läheb kaugemale ametiasutustel määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 nimetatud iseseisva kohaldamise alusel, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti viitab, lasuva tõendamiskoormise tasakaalustatud hindamisest ja b) see väljendub sisuliselt tõendamiskoormise ümberpööramises, jättes selle eksportija kanda.
31.
Asjaoludest, millele nimetatud eelotsusetaotluses Euroopa Kohtu tähelepanu juhiti, tuleneb selgelt, et eelotsusetaotluses kirjeldatud olukorras asetub Hauptzollamt Hamburgi väide eespool punktis 29 kirjeldatud olukorda, mis ei ole kooskõlas määruse nr 615/98 artikli 5 lõikes 2 dokumendile omistatud tähtsusega.
32.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib nimelt, et:
—
eksporditoetuse maksmiseks pädev ametiasutus väljendas kahtlusi kasutatud transpordivahendi vastavuse osas direktiivi nõuetele, tuginedes a) asjaolule, et 18.  ja 19. veebruaril 1997 viis komisjoni veterinaarekspert Capodistria sadamas läbi selle laeva inspektsiooni, millega 1999. aasta märtsis teostati kõnealune vedu, ja tuvastas, et nimetatud laev ei vastanud mitmes osas direktiivis 91/628 sätestatud nõuetele, ja b) alles pärast selle laeva uut inspektsiooni Prantsuse veterinaararstide poolt 1999. aasta novembris kustutati märge selle laeva sobimatuse kohta loomade veoks;
—
nimetatud asjaolude osas väitis eksportija, nagu märgitud eespool punktis 12, et Prantsuse veterinaararstide poolsele inspektsioonile 1999. aasta novembris eelnesid a) 18. ja 19. veebruari 1997. aasta inspektsiooni käigus esile toodud puuduste kõrvaldamiseks ette võetud tööd, mida tõendab laeva kapteni 16. oktoobri 1997. aasta kirjalik avaldus, mille on kaasallkirjastanud Capodistria (Sloveenia) piiripunkti peaveterinaararst, ja b) Kähler & Prinzi dispašööri ekspertiisiaruanne;
—
Saksa ametiasutus leidis, et nimetatud asjaolud ei omanud tähtsust vaatamata sellele, et neid kinnitasid Prantsuse veterinaararstide 1999. aasta novembri inspektsiooni tulemused.
33.
On selge, et leides eelmises punktis kirjeldatud asjaolude esinemisel, et artikli 5 lõikes 3 sätestatud tingimus eksporditoetuse maksmata jätmiseks on täidetud, pööras ametiasutus liiga kergekäeliselt ümber temal lasuva tõendamiskoormise, jättes selle peamiselt eksportija kanda. Ehkki ta võis mõistlikult ja kiirelt järeldada, et laeva kapteni 16. oktoobri 1997. aasta kirjalik avaldus tehtud tööde kohta tulenes isikult, kes kuulub põhikohtuasja hageja poolehoidjate ringi, siis ei saanud ta sama järeldust teha seoses nimetatud avalduse kaasallkirjastamisega Capodistra piiripunkti peaveterinaararsti poolt ja Kähler & Prinzi dispašööri 22. septembri 1998. aasta ekspertiisiaruandega. Tuleb märkida, et ta tegi seda, võttes muu hulgas arvesse, et tõendamiskoormise tasakaalustatud hindamise kohaselt oli Saksa ametiasutusel üksnes kohustus tõendada „asjaolusid, mis koosvõetuna annavad tunnistust suurest tõenäosusest, et loomade kaitset vedamise ajal käsitlevat direktiivi ei ole täidetud”. Tuleb järeldada, et 18. ja 19. veebruari inspektsioonile tähtsuse omistamine, jättes tähelepanuta ülejäänud eespool kirjeldatud asjaolud, ei vasta nõuetekohasele asjaolude komplekssele tuvastamisele.
34.
Sama kehtiv kinnitus esimesele ja teisele küsimusele eelotsusetaotluses pakutud vastusele tuleneb nõukogu direktiivi 91/628 artikli 18 lõike 1 lugemisest, mille kohaselt, nagu eespool märgitud, „liikmesriigid võtavad kõik vajalikud erimeetmed füüsiliste või juriidiliste isikute karistamiseks käesoleva määruse rikkumise korral” (
7
) (sealhulgas selliste rikkumiste korral, mis tulenevad sellest, et ei kasutata „loomade vedamiseks transpordivahendeid, mis tagavad […] lisas sätestatud […] nõuete täitmise”).
35.
On võimatu jätta märkimata, et sellise sättega kohaldas ühenduse seadusandja Euroopa riikide tavast tulenevat äärmiselt konkreetset põhimõtet, mis on kindlasti osaks ühenduse õiguskorrast: Euroopa Kohtu poolt korduvalt kinnitatud põhimõtet, mille kohaselt füüsiliste ja juriidiliste isikute õigusi riivavaid sanktsioone on võimalik määrata vaid siis, kui need on ette nähtud õiguslikult selgel ja ühetähenduslikul moel (
8
) ja kui need on proportsionaalsed rikkumiste suhtes, mille eest need määratakse. (
9
)
36.
Nagu märgitud eespool punktis 34, täpsustas nõukogu, et direktiivi, mille osaks on artikkel 18, rakendamise raames peavad liikmesriigid seda põhimõtet järgima.
37.
Kohtuasjas Wilfried Monsees (
10
) kordas Euroopa Kohus tungivalt seda põhimõtet, kinnitades sõnaselgelt, et liikmesriigi poolt kõne all oleva direktiivi 91/628/EMÜ rakendamiseks vastu võetud akti seaduslikkuse hindamisel on see põhimõte kohaldatav ka arvestades direktiiviga 95/29, isegi kui seda kohaldatakse alles selliste asjaolude, mille osas seoses kõnesoleva kohtuasjaga tuli otsus teha, ilmnemise ajast hilisemast kuupäevast alates. Leides selgelt, et nimetatud teine direktiiv väljendas ühenduse seadusandja otseselt väljendatud üldist hinnangut ja seisukohta, märkis Euroopa Kohus punktis 30, et võrreldes direktiivis 91/628 sätestatutega „oleks olnud võimalik loomade tervise kaitse eesmärgi saavutamiseks sobivate ja kaupade vaba liikumist vähem piiravate meetmete võtmine, nagu seda tunnistavad direktiivis 95/29 ette nähtud sätted”.
38.
Seda enam ei saanud komisjon kalduda kõrvale määruse nr 615/98 vastuvõtmisel Euroopa Kohtu poolt järgitud lähenemisest ja põhimõttest, nagu ma märkisin ettepanekus, mille ma esitasin 13. septembril 2007 kohtuasjades C-37/06 ja C-58/06. Neist ei olnud võimalik kõrvale kalduda, kuna ühelt poolt:
a)
hinnangu ja seisukoha alusel, mida ühenduse seadusandja väljendas nõukogu direktiivi 91/628 artiklis 18, tekkis kriteerium – kriteerium, mille kohaselt selles valdkonnas kehtestatavad sanktsioonid peavad endast kujutama vajalikke erimeetmeid –, millest nimetatud seadusandja ei saanud kõrvale kalduda sellise määruse vastuvõtmisel, millega sooviti nimetatud direktiivi rakendada ja teiselt poolt,
b)
ühenduse seadusandja poolt direktiivis väljendatud õiguslikku kriteeriumit võib kasutada liikmesriigi poolt eelneva direktiivi rakendamiseks vastu võetud meetmete proportsionaalsuse hindamiseks, seda kriteeriumi on veelgi enam põhjust kasutada komisjoni sellise määruse tõlgendamisel, millega sooviti seda rakendada.
39.
Sellest tuleneb, et Finanzerichti poolt Euroopa Kohtult palutud täpsustused eeldavad määruses nr 615/98 sisalduva viite direktiivile 91/628 kooskõla hindamist proportsionaalsuse põhimõttega; selle hindamise raames tuleb otsida sobiv tasakaal määrusega taotletavate ühenduse poliitiliste eesmärkide saavutamise tagamise ja selle adressaadiks olevate subjektide õigusliku kaitse vahel.
40.
Selles osas tuleb tähelepanu pöörata asjaolule, et direktiiv näeb ette, et vastutus loomade tervise kaitse eest ei lasu mitte üksnes eksportijal või selle esindajal, vaid ka liikmesriikidel, kes – nagu me eespool nägime – on direktiivi artikli 8 kohaselt kohustatud tagama, et „pädevad asutused kontrollivad käesoleva direktiivi nõuete järgimist, kontrollides ilma diskrimineerimata
[…]
c)
transpordivahendeid […] lähtekohtades”.
41.
Arvestades sellise jagatud vastutusega veiste tervise kaitse tagamise eest, ei ole võimalik pidada proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas olevaks seda, kui eksporditoetuste maksmiseks pädev ametiasutus võib lähtuda artikli 5 lõike 2 sellisest tõlgendusest, nagu kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktides 11 ja 13. Selline tõlgendus oleks ebaproportsionaalne, kuna see riivaks tõsiselt eksportija õigusi, võtmata arvesse loomade transpordivahendite kontrollimise kohustuse rikkumist, mille direktiivi 91/628 eespool viidatud artikkel 8 paneb liikmesriigile, mille kaudu nimetatud transpordivahendid väljuvad tolliterritooriumilt: rikkumist, mille eksporditoetuse maksmiseks pädev ametiasutus loeb tuvastanuks seeläbi, et ta ei võtnud tõendina vastu nimetatud määruse nr 615/98 artikli 5 lõikes 2 nimetatud dokumenti ja kasutas sama artikli lõikes 3 ette nähtud võimalust. See oleks seda enam ebaproportsionaalne, kuivõrd – endiselt Hauptzollamti teesi kohaselt, mis lähtub sätte puht formaalsest lugemisest, – see võimalus oleks kasutatav kahtluse või oletuse alusel, mis tuleneks ühest ainsast asjaolust, mida käsitletakse teistest, pealiskaudselt ja vääralt tähtsusetuks peetavatest elementidest, eraldi.
42.
Eelnevates punktides ja eelkõige punktides 40 ja 41 tehtud järeldusi kinnitab nõukogu määrus nr 1/2005, mis võeti vastu lähtudes komisjoni soovitusest muuta direktiivist 91/628, muudetud nõukogu direktiiviga 95/29/EÜ, tulenevat ühenduse õigust, et võtta arvesse liikmesriikide kogemust selle õigusakti kohaldamisel. Nimetatud määrus sätestab muu hulgas järgmist:
a)
põhjenduses 16 rõhutatakse, et loomade vedu hõlmab lisaks vedajatele ka muid ettevõtjate kategooriaid, mistõttu tuleks „osasid loomade heaoluga seonduvaid kohustusi laiendada kõigile loomade vedamisse kaasatud ettevõtjatele”; ja
b)
põhjenduses 22 täpsustatakse, et „liikmesriigid peavad käesoleva määruse sätete rikkumise eest kehtestama kohaldamisele kuuluvad karistussätted,” mis peavad olema „proportsionaalsed”.
B. Kolmas küsimus
43.
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt Euroopa Kohtult teada saada, kas määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 alusel võib eksporditoetuse maksmisest keelduda juhul, kui on rikutud direktiivi 91/628 sätteid ja seda vaatamata sellele, et puuduvad tõendid selle kohta, et nimetatud direktiivi rikkumise tõttu oli asjaomase ekspordi puhul ohustatud veetavate loomade heaolu.
44.
Määruse nr 615/98 artikli 5 lõike 3 sõnastusest tuleneb selgelt, et komisjon soovis seada ainuüksi direktiivi 91/628 sätete järgimisest sõltuvusse eksporditoetuste maksmise ja seda olenemata sellest, kas tuvastatakse, et kõnealuse direktiivi tingimuste rikkumise tõttu tekitati veetavatele loomadele kahju. Nimetatud artikkel sätestab, et pädevad ametiasutused ei maksa eksporditoetust lisaks veo kestel surnud loomade eest ka nende loomade eest, kelle osas ta leiab, et direktiivist ei ole kinni peetud, ning sealjuures ei ole ette nähtud mis tahes loomade heaolu kaitset käsitlevate ühenduse õigusnormide rikkumise tagajärjel loomadele tekitatud kahju tuvastamist.
45.
Tegelikult on selge, et on äärmiselt raske leida märke asjaomastele loomadele veo kestel põhjustatud kannatustest ja samuti selgitada seetõttu välja asjaolud, mis tõendavad loomadele tekitatud kahju või vähemalt nende heaolu ohtu seadmist.
46.
Punktides 44 ja 45 märgitu ei mõjuta aga kuidagi seda, et eksporditoetuse maksmisest keeldumise tingimuste täitmine tuleb tuvastada, lähtudes esimesele ja teisele küsimusele koos – punktides 18–42 – antud vastuses märgitust, ning et määruses nr 615/98 ette nähtud sanktsioonide süsteemi on võimalik kohaldada vaid siis, kui see on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega.
IV. Ettepanek
47.
Esitatud põhjendustest lähtuvalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Finanzgericht Hamburgi esitatud küsimustele järgnevalt:
„Ei saa asuda seisukohale, et komisjoni 18. märtsi 1998. aasta määruse (EÜ) nr 615/98, millega kehtestatakse eksporditoetuste süsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses elusveiste heaoluga vedamise ajal, artikli 5 lõikes 3 ettenähtu viitab teisele tõendite kogumile, mida veiste ekspordi toetuse taotleja peab toetuse saamiseks esitama. Nõukogu 19. novembri 1991. aasta direktiiviga 91/628/EMÜ, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal, pannakse selle järgimise kohustus mitte üksnes eksportijale vaid ka liikmesriikidele ja nende ametiasutustele. Kui eksporditoetuse taotlusele on lisatud eespool nimetatud määruse artikli 5 lõikes 2 ette nähtud tõend, siis ei ole proportsionaalsuse põhimõttega kooskõlas selle artikli lõike 3 selline tõlgendus, mille kohaselt nimetatud toetuse maksmiseks pädev ametiasutus võib selle maksmisest keelduda kahtluse või oletuse alusel direktiivi järgimata jätmise kohta veo ajal, ja seda sõltumata asjaolust, et tal ei ole kohustust tõendada kõnealuse veo ajal loomadele tekitatud kahju.”
(
1
)	Algkeel: itaalia.
(
2
)	Komisjoni määrus nr 615/98, millega kehtestatakse eksporditoetuste süsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad seoses elusveiste heaoluga vedamise ajal (EÜT L 82, lk 19).
(
3
)	EÜT L 148, lk 24.
(
4
)	Nõukogu 18. detsembri 1997. aasta määrus, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 805/68 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (EÜT L 356, lk 13).
(
5
)	Nõukogu 19. novembri 1991. aasta direktiiv 91/628/EMÜ, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ajal ja millega muudetakse direktiive 90/425/EMÜ ja 91/496/EMÜ (EÜT L 340, lk 17; ELT eriväljaanne 03/12, lk 133), muudetud nõukogu 29. juuni 1995. aasta direktiiviga 95/29/EÜ (EÜT L 148, lk 52; ELT eriväljaanne 03/17, lk 466). See direktiiv tunnistati kehtetuks nõukogu 22. detsembri 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 1/2005, mis käsitleb loomade kaitset vedamise ja sellega seonduvate toimingute ajal ning millega muudetakse direktiive 64/432/EMÜ ja 93/119/EÜ ning määrust (EÜ) nr 1255/97 (ELT L 3, lk 1). Selle määruse artikkel 33 näeb siiski ette kehtetuks tunnistamise alles alates 5. jaanuarist 2007.
(
6
)	ELT L 93, lk 10; ELT eriväljaanne 3/38, lk 414.
(
7
)	Artikli 18 lõige 1 ja artikli 5 A osa lõike 1 punkt c.
(
8
)	Vt nt 18. novembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 137/87: Maizena (EKL 1987, lk 4587, punkt 15) ja 12. detsembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C-172/89: Vandermoortele vs. komisjon (EKL 1990, lk I-4677, punkt 9).
(
9
)	Vt eespool viidatud kohtuotsus Maizena, punkt 15, ja 11. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C-210/00: Käserei Champignon Hofmeister (EKL 2002, lk I-6453, punkt 59).
(
10
)	11. mai 1999. aasta otsus kohtuasjas C-350/97: Wilfried Monsees (EKL 1999, lk I-2921).