62014CP0376
KOHTUJURISTI SEISUKOHT
MACIEJ SZPUNAR
esitatud 24. septembril 2014 (
1
)
Kohtuasi C‑376/14 PPU
C.
versus
M.
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa))
„Eelotsuse kiirmenetlus — Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Määrus (EÜ) nr 2201/2003 — Haagi 25. oktoobri 1980. aasta rahvusvaheline konventsioon lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise kohta — Mõiste „lapse alaline elukoht” pärast vanemate lahutust — Lapse seaduslik äraviimine teise liikmesriiki — Ebaseaduslik kinnipidamine”
I – Sissejuhatus
1.
Prantsuse–Briti paar lahutas abielu. Neil on väike laps. Ema viis lapse Prantsusmaa kohtuotsuse alusel endaga Prantsusmaalt Iirimaale. Seitse kuud hiljem tühistas Prantsuse apellatsioonikohus otsuse ja määras, et laps jääb isa juurde. Ema ei ole last tagasi toonud.
2.
Kus on ja kus oli lapse alaline elukoht? Kas on toimunud lapserööv ebaseadusliku kinnipidamise vormis? Need on küsimused, millega Supreme Court (Iirimaa) seisab silmitsi kõnesoleva eelotsusetaotluse kontekstis.
3.
On üldteada, et liidu õiguskorras reguleerib vanemliku vastutuse küsimusi nõukogu määrus (EÜ) nr 2201/2003 (
2
), mis on muu hulgas tuntud kui Brüsseli IIA määrus (samuti kui Brüssel II bis). Ka on hästi teada see, et lapse tagasitoomise menetlus on ette nähtud 25. oktoobril 1980 Haagis allkirjastatud lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvahelises konventsioonis, mis võeti vastu Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi egiidi all (
3
) (edaspidi „1980. aasta Haagi konventsioon”).
4.
EL‑i seadusandja vastus sellele, kuidas määratleda nimetatud kahe õiguse instrumendi omavahelist suhet, nähtub määruse nr 2201/2003 artiklist 11. Käesolev juhtum, mis asetseb 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 vahelisel eraldusjoonel, puudutab nimetatud sätte tõlgendamist ja küsimust, kuidas määrus nr 2201/2003 ja 1980. aasta Haagi konventsioon omavahel suhestuvad.
II – Õiguslik raamistik
A – 1980. aasta Haagi konventsioon
5.
1980. aasta Haagi konventsiooni artiklis 1 on sätestatud:
„Konventsiooni eesmärgid on:
a)
tagada osalisriiki õigusvastaselt viidud või osalisriigis kinni hoitava lapse viivitamatu tagasitoomine tema hariliku viibimiskoha riiki;
[...].”
6.
Konventsiooni artikli 3 sõnastuse kohaselt:
Lapse äraviimine või kinnihoidmine on õigusvastane, kui:
a)
see on vastuolus füüsilisele või muule isikule või asutusele vahetult enne lapse äraviimist või kinnihoidmist tema hariliku viibimiskoha riigi seaduse alusel antud [ainu- või ühise] hooldamisõigusega;
b)
äraviimise või kinnihoidmise ajal hooldamisõigust teostati [tegelikult üksi või ühiselt] või oleks teostatud, kui last ei oleks ära viidud või kinni hoitud.
Punktis a nimetatud hooldamisõigus tekib seaduse, kohtu või haldusorgani otsuse või riigi seaduse kohase lepingu alusel.
7.
1980. aasta Haagi konventsiooni artikkel 12 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui lapse äraviimine või kinnihoidmine on õigusvastane artikli 3 järgi ja kohtu- või haldusmenetluse alguseks lapse asukohariigis on lapse õigusvastasest äraviimisest või kinnihoidmisest möödunud alla aasta, nõuab asjaomane asutus lapse viivitamatut tagastamist.
Kui menetlust alustatakse pärast eelmises lõikes nimetatud aja möödumist, nõuab kohus või haldusasutus siiski lapse tagastamist, kui ei ole tõendatud, et laps on uue keskkonnaga kohanenud.
Kui taotluse saanud riigi kohtul või haldusasutusel on alust arvata, et laps on viidud kolmandasse riiki, võib menetluse peatada või taotluse tagasi lükata.”
8.
Sama otsuse artikkel 13 sätestab:
„[Sõltumata eelmises artiklis sätestatust ei ole taotluse saanud riigi kohus või haldusasutus kohustatud tegema otsust lapse tagastamise kohta], kui lapse tagastamisele vastu vaidlev füüsiline või muu isik või asutus tõendab, et:
a)
lapse eest hoolitsenud füüsiline või muu isik või asutus ei ole lapse äraviimise või kinnipidamise ajal teostanud oma hooldamisõigust või et ta on täielikult või osaliselt nõustunud lapse äraviimisega või kinnihoidmisega või
b)
lapse tagasitoomine võib talle põhjustada füüsilisi või psüühilisi kannatusi või muul viisil võib lapse asetada ebakindlasse olukorda.
Kohus või haldusasutus võib keelduda lapse tagastamist nõudmast, kui laps on jõudnud vanusesse ja küpsusesse, kus on õige tema arvamusega arvestada, ning ta ei soovi tagasi tulla.
Selle artikli asjaoludest lähtudes peab kohus või haldusorgan arvestama lapse sotsiaalset tausta käsitlevat infot, mille on andnud lapse hariliku viibimiskoha keskasutus või muu pädev asutus.”
9.
1980. aasta Haagi konventsiooni artikkel 16 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui selle riigi kohus või haldusorgan, kuhu laps on viidud või kus teda kinni hoitakse, saab avalduse artikli 3 tähenduses lapse õigusvastuse äraviimise või kinnihoidmise kohta, ei tohi ta otsustada lapse hoolduse üle senikaua, kuni on otsustatud, et last ei tagastata konventsiooni alusel, või kui konventsioonikohast taotlust pole esitatud teate kättesaamisest alates mõistliku aja jooksul.
10.
1980. aasta Haagi konventsiooni artiklis 19 on sätestatud:
„Lapse tagastamise kohta [1980. aasta Haagi] konventsiooni alusel tehtud otsus ei takista hoolduse otsustamist”.
B – Euroopa Liidu õigus
11.
Määruse nr 2201/2003 põhjendus 17 on sõnastatud järgmiselt:
„Lapse ebaseadusliku äraviimise või kinnipidamise korral tuleks viivitamatult saavutada lapse tagastamine ja sel eesmärgil kohaldatakse jätkuvalt 25. oktoobri 1980. aasta Haagi konventsiooni, mida täiendavad käesoleva määruse sätted, eriti artikkel 11. Kohtud liikmesriigis, kuhu laps on ebaseaduslikult ära viidud või kus teda ebaseaduslikult kinni peetakse, peaksid saama konkreetsetel nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel tema tagastamist vastustada. Sellise otsuse võiks asendada selle liikmesriigi kohtu hilisema otsusega, kus oli lapse alaline elukoht enne tema ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist. Kui see otsus sisaldab lapse tagasitoomist, peaks tagasitoomine toimuma, ilma et liikmesriigis, kuhu laps on ära viidud või kus teda kinni peetakse, oleks otsuse tunnustamiseks ja täitmisele pööramiseks vaja erimenetlust.”
12.
Määruse artiklis 2 „Mõisted” on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[...]
7.
mõiste „vanemlik vastutus” tähendab kõiki lapse isiku või varaga seotud õigusi ja kohustusi, mis antakse füüsilisele või juriidilisele isikule kohtuotsusega, seaduse alusel või õigusliku toimega kokkuleppe põhjal. See mõiste hõlmab eestkosteõigust [Täpsustatud tõlge: kohtujuristi seisukohas on mõiste „eestkosteõigus” asemel kasutatud täpsemat vastet „isikuhooldusõigus”] ja suhtlusõigust;
8.
mõiste „vanemliku vastutuse kandja” on iga isik, kellel on lapse suhtes vanemlik vastutus;
9.
mõiste „eestkosteõigus” hõlmab lapse isiku eest hoolitsemisega seotud õigusi ja kohustusi, eeskätt õigust määrata lapse elukoht;
10.
mõiste „suhtlusõigus” hõlmab eeskätt õigust viia laps piiratud ajavahemikuks kohta, mis ei ole tema alaline elukoht;
11.
mõiste „ebaseaduslik äraviimine või kinnipidamine” tähendab lapse äraviimist või kinnipidamist juhul, kui:
(a)
sellega rikutakse kohtuotsusega, seaduse alusel või õigusliku toimega kokkuleppe põhjal saadud eestkosteõigust liikmesriigi seaduse alusel, kus laps alaliselt elas vahetult enne äraviimist või kinnipidamist;
ning
(b)
seda eestkosteõigust teostati tegelikult äraviimise või kinnipidamise ajal üksi või ühiselt või seda oleks teostatud, kui äraviimist või kinnipidamist ei oleks toimunud. Eestkosteõigust loetakse ühiselt teostatavaks, kui vastavalt kohtuotsusele või seaduse alusel ei saa üks vanemliku vastutuse kandja ilma teise vanemliku vastutuse kandja nõusolekuta otsustada lapse elukohta. Eestkosteõigust loetakse ühiselt teostatavaks, kui vastavalt kohtuotsusele või seaduse alusel ei saa üks vanemliku vastutuse kandja ilma teise vanemliku vastutuse kandja nõusolekuta otsustada lapse elukohta.”
13.
Määruse nr 2201/2003 II peatükis „Kohtualluvus” sisaldub 2. jagu „Vanemlik vastutus” (artiklid 8–15).
14.
Määruse nr 2201/2003 artikkel 8 kannab pealkirja „Üldine kohtualluvus” ja on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigi kohtutel on vanemliku vastutuse asjus pädevus lapse suhtes, kelle alaline elukoht on hagi esitamise ajal selles liikmesriigis.
2.   Lõiget 1 kohaldatakse, kui artiklitest 9, 10 ja 12 ei tulene teisiti.”
15.
Artiklis 9 „Lapse varasema alalise elukoha jätkuv kohtualluvus” on sätestatud järgmist:
„1.   Kui laps kolib seaduslikult ühest liikmesriigist teise ja saab seal uue alalise elukoha, säilitavad lapse varasema alalise elukohariigi kohtud erandina artiklist 8 pädevuse kolme kuu jooksul pärast kolimist, et muuta kõnealuses liikmesriigis enne lapse kolimist tehtud kohtuotsust suhtlusõiguse kohta, kui selle isiku alaline elukoht, kellele on vastavalt suhtlusõigust käsitlevale kohtuotsusele antud suhtlusõigus, on jätkuvalt lapse varasema alalise elukoha liikmesriigis.
2.   Lõiget 1 ei kohaldata juhul, kui lõikes 1 nimetatud suhtlusõiguse kasutaja on tunnustanud lapse uue alalise elukoha liikmesriigi kohtute pädevust, osaledes sealsete kohtute menetlustes nende pädevust vaidlustamata.
16.
Artikkel 10 käsitleb „Kohtualluvust lapseröövi korral”. Selles on sätestatud:
„Lapse ebaseadusliku äraviimise või kinnipidamise korral säilitavad selle liikmesriigi kohtud, kus oli lapse alaline elukoht vahetult enne äraviimist või kinnipidamist, oma pädevuse, kuni laps on saanud alalise elukoha teises liikmesriigis ja:
(a)
iga isik, institutsioon või muu organ, kellel on eestkosteõigus, on nõustunud äraviimise või kinnipidamisega;
või
(b)
laps on elanud kõnealuses teises liikmesriigis vähemalt ühe aasta pärast seda, kui isik, institutsioon või muu organ, kellel on eestkosteõigus, on saanud või peaks olema saanud teada lapse asukoha ning laps on oma uues keskkonnas kohanenud ja vähemalt üks järgmistest tingimustest on täidetud:
(i)
ühe aasta jooksul pärast seda, kui eestkosteõiguse kasutaja on saanud või peaks olema saanud teada lapse asukoha, ei ole esitatud tagasitoomise taotlust pädevatele asutustele liikmesriigis, kuhu laps on ära viidud või kus teda kinni peetakse;
(ii)
eestkosteõiguse kasutaja esitatud tagasitoomistaotlus on tühistatud ja alapunktis i sätestatud ajavahemiku jooksul ei ole esitatud uut taotlust;
(iii)
läbivaatamisel olev kohtuasi liikmesriigis, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist elas, on lõpetatud vastavalt artikli 11 lõikele 7;
(iv)
selle liikmesriigi kohtutes, kus laps alaliselt elas vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist, on tehtud eestkostet käsitlev kohtuotsus, mis ei hõlma lapse tagasitoomist.”
17.
Artikkel 11 „Lapse tagasitoomine” sätestab:
„1.   Kui isik, institutsioon või muu organ, kellel on eestkosteõigus, taotleb liikmesriigi pädevatelt asutustelt kohtuotsuse tegemist lapseröövi tsiviilõiguslikke küsimusi käsitleva 25. oktoobri 1980. aasta rahvusvahelise Haagi konventsiooni (edaspidi „1980. aasta Haagi konventsioon”) alusel, et saavutada lapse tagasitoomist, kes on ebaseaduslikult ära viidud või kinni peetud liikmesriigis, mis ei ole see liikmesriik, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas, kohaldatakse lõikeid 2–8.
2.   1980. aasta Haagi konventsiooni artiklite 12 ja 13 kohaldamisel tagatakse, et lapsele antakse menetluse käigus võimalus saada ära kuulatud, kui see ei osutu lapse vanust või küpsusastet arvestades sobimatuks.
3.   Kohus, kellele on esitatud lõikes 1 nimetatud lapse tagasitoomise taotlus, tegutseb taotluse menetlemisel kiiresti, kasutades kõige kiiremat siseriiklikus õiguses sätestatud korda.
Ilma et see piiraks esimese lõigu kohaldamist, teeb kohus otsuse hiljemalt kuus nädalat pärast taotluse esitamist, kui see ei ole erandlike asjaolude tõttu võimatu.
4.   Kohus ei saa keelduda lapse tagasitoomisest 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13b alusel, kui ta on kindlaks teinud, et lapse kaitseks pärast tema tagasitoomist on tehtud piisavad korraldused.
5.   Kohus ei saa lapse tagasitoomisest keelduda, kui lapse tagasitoomist taotlenud isikule ei ole antud võimalust ära kuulatud saada.
6.   Kui kohus on teinud tagasitoomisest keeldumise otsuse 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohaselt, peab kohus viivitamatult otse või oma keskasutuse kaudu edastama tagasitoomisest keeldumise otsuse ja kõigi asjakohaste dokumentide koopiad, eeskätt kohtuistungi protokolli ärakirja, siseriikliku õigusega määratud pädevale kohtule või keskasutusele liikmesriigis, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas. Kohus peab kõik nimetatud dokumendid saama ühe kuu jooksul pärast tagasitoomisest keeldumise otsuse kuupäeva.
7.   Kui üks osapooltest ei ole juba pöördunud kohtusse liikmesriigis, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas, peab lõikes 6 nimetatud teabe saanud kohus või keskasutus sellest osapooltele teatama ja kutsuma neid vastavalt siseriiklikule õigusele esitama kohtule oma seisukoht kolme kuu jooksul alates teatamise kuupäevast, et kohus saaks lapse eestkosteõiguse küsimuse läbi vaadata.
Ilma et see piiraks käesolevas määruses sisalduvate kohtualluvust käsitlevate eeskirjade kohaldamist, lõpetab kohus menetluse, kui talle pole tähtajaks seisukohti esitatud.
8.   1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 kohasest tagasitoomisest keeldumise otsusest olenemata on iga hilisem lapse tagasitoomist nõudev otsus, mille teeb vastavalt käesolevale määrusele pädev kohus, täitmisele pööratav vastavalt III peatüki 4. jaotisele lapse tagasitoomise tagamiseks.”
18.
Artikkel 12 puudutab lepingulist kohtualluvust ja on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigi kohtutel, kellel on artikli 3 tõttu pädevus lahutuse, lahuselu või abielu tühistamise taotluse suhtes, on pädevus kõigi selle taotlusega seotud vanemlikku vastutust käsitlevates küsimustes juhul, kui:
(a)
vähemalt ühel abikaasadest on lapse ees vanemlik vastutus;
ning
(b)
abikaasad ja vanemliku vastutuse kandjad on kohtusse pöördumise ajal sõnaselgelt või muul viisil ühehäälselt kohtute pädevust tunnistanud ning see on lapse parimates huvides.
2.   Lõikega 1 ette nähtud kohtualluvus lakkab niipea, kui:
(a)
abielulahutuse, lahuselu või abielu kehtetuks tunnistamise taotluse rahuldamise või rahuldamata jätmise otsus on jõustunud;
(b)
punktis a nimetatud kuupäeval pooleli olevate vanemliku vastutusega seotud menetluste puhul jõustub nendes menetlustes tehtud otsus;
(c)
punktides a ja b nimetatud menetlused on lõppenud mõnel muul põhjusel.
3.   Liikmesriigi kohtutel on seoses vanemliku vastutusega pädevus lõikes 1 nimetamata menetlustes juhul, kui:
(a)
lapsel on oluline side selle liikmesriigiga, eeskätt seetõttu, et üks vanemliku vastutuse kandjatest elab alaliselt selles liikmesriigis või et laps on selle liikmesriigi kodanik;
ning
(b)
kõik menetluse osapooled on kohtusse pöördumise ajal sõnaselgelt või muul viisil ühehäälselt kohtute pädevust tunnistanud ning see on lapse parimates huvides.
4.   Kui lapse alaline elukoht on kolmanda riigi territooriumil, mis ei ole 19. oktoobri 1996. aasta vanemliku vastutuse ja lastekaitsemeetmetega seotud kohtualluvust, kohaldatavat seadust, tunnustamist, kohtuotsuste täitmist ja koostööd käsitleva Haagi konventsiooni lepinguosaline, loetakse kohtualluvust käesoleva artikli alusel lapse huvides olevaks, eriti juhul, kui osutub, et kõnealuses kolmandas riigis ei saa menetlust korraldada.”
19.
Vastavalt artiklile 16 „Kohtusse pöördumine”:
„1.   Kohtusse pöördumine loetakse toimunuks:
(a)
kui kohtule on esitatud menetluste algatamist käsitlev või samaväärne dokument, juhul kui hageja ei ole seejärel jätnud astumata samme, et teavitada kostjat hagist;
või
(b)
kui dokument tuli enne kohtule esitamist kätte toimetada, siis hetkel, mil kätteandmiseks kohustatud asutus selle kätte sai, juhul, kui hageja ei ole seejärel jätnud astumata samme, mis on dokumendi kohtule esitamiseks ette nähtud.”
20.
Artikkel 19 „Menetluses olev kohtuasi ja sellega seotud menetlused” on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui erinevate liikmesriikide kohtutes algatatakse ühtede ja samade asjaosaliste vaheline lahutus-, lahuselu- või vanemliku vastutuse menetlus, peatab kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena.
2.   Kui erinevate liikmesriikide kohtutes algatatakse ühe ja sama lapse suhtes ühe ja sama alusega hagide põhjal vanemlikku vastutust käsitlev menetlus, peatab kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, menetluse omal algatusel seni, kuni on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena.
3.   Kui on kindlaks tehtud selle kohtu pädevus, kellele hagi on esitatud esimesena, loobub kohus, kellele hagi on esitatud hiljem, pädevusest esimese kohtu kasuks.
Sel juhul võib pool, kes esitas asjakohase hagi kohtule, kellele hagi on esitatud hiljem, esitada kõnealuse hagi kohtule, kellele hagi on esitatud esimesena.”
C – Iiri õigus
21.
1980. aasta Haagi konventsioon ratifitseeriti Iiri õiguses 1991. aasta seadusega lapseröövi ning hooldusõigust puudutavate kohtuotsuste täitmise kohta (The Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act (
4
) 1991). Seadust on muudetud 2005. aasta määrusega, mis on vastu võetud Euroopa ühenduste raames (kohtuotsused, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega) (European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of Parental Responsibility) Regulations 2005)) (S.I. 112, 2005) (
5
), et võtta liikmesriikide vahelistes kohtuasjades, millele laieneb Haagi 1980. aasta konventsioon, arvesse määrust nr 2201/2003.
III – Faktilised asjaolud ja menetlus
22.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu menetluses olev kohtuasi puudutab 14. juulil 2008 sündinud prantsuse kodanikust lapse H. ebaseadusliku kinnipidamise üle toimuvat vaidlust; lapse vanemad, kes olid tema sünni ajal abielus, on prantsuse kodanikust isa C. ja ema M., kes on sündinud Inglismaal iirlastest vanemate lapsena ja kellel on Ühendkuningriigi kodakondsus.
23.
Lapsevanemate abielulised suhted halvenesid varsti pärast lapse sündi. 17. novembril 2008 esitas M. Prantsusmaal avalduse abielu lahutamiseks. Sellest ajast alates on vanemad pidanud kohtumaratoni seoses vanemlike õigustega lapse üle. (
6
)
24.
2. aprillil 2012 tegi Angoulême’i perekonnaasjade üle otsustav kohtunik otsuse poolte abielu lahutamise kohta, määrates, et lahutus jõustub 7. aprillist 2012. Kohtuotsusega määrati, et vanemad teostavad lapse suhtes hooldusõigust ühiselt, ent kinnitati lapse alaliseks elukohaks ema elukoht. Alalise elukoha üleviimine pidi olema järkjärguline ja jõustuma täies mahus alates 7. juulist 2012. (
7
) Kohus lubas emal koos lapsega Iirimaale elama asuda. Isale tagati suhtlusõigus (kord kuus), arvestades ema võimalikku lahkumist Iirimaale.
25.
Isa kaebas selle vanemlikku vastutust käsitleva otsuse peale 23. aprillil 2012 apellatsiooni korras edasi. Ta taotles, et kohtuotsuse esialgne täitmine peatataks osas, milles see lubab emal Iirimaale minna.
26.
Cour d’appel de Bordeaux esimene president jättis 5. juulil 2012 rahuldamata apellandi taotluse peatada kohtuotsuse esialgne täitmine.
27.
Ema lahkus 12. juulil 2012 koos lapsega Iirimaale ja on sellest ajast alates seal elanud. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu edastatud teabest nähtub, et ema ei ole täitnud 2. aprilli 2012. aasta kohtumääruses sedastatut, millega kohustati teda võimaldama isal lapsega suhelda.
28.
Cour d’appel de Bordeaux’ tühistas 5. märtsi 2013. aasta otsusega 2. aprilli 2012. aasta kohtumääruse, määras hooldusõiguse teostamise ühiselt; samuti määras ta lapse elukohaks isa elukoha ja nägi emale ette suhtlusõiguse ja õiguse määrata ajutiselt lapse elukoht.
29.
Isa taotles 29. mail 2013 Iiri kohtutelt erimenetluses, et vastavalt 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklile 12 määrataks lapse tagasitoomine tema alalisse elukohta Prantsusmaal, et täita Prantsusmaa kohtute otsuseid isikuhooldusõiguse ja õiguse kohta määrata ajutiselt lapse elukoht, ning et tunnistataks, et lapse ema on last ebaseaduslikult Iirimaal kinni pidanud.
30.
Isa taotles 2. juulil 2013 Niort’i perekonnaasjade kohtus, et hooldusõigus määrataks üksnes temale ning et keelataks lapse Prantsusmaalt väljaviimine. Ema esitas menetluslikke vastuväiteid seoses Iirimaa kohtutes 29. mail 2013 alustatud kohtumenetlusega.
31.
Niort’i perekonnaasjade kohus tegi otsuse 10. juulil 2013, lükates ema tõstatatud menetluslikud vastuväited tagasi ja leides, et menetlus Iiri kohtutes ei puudutanud isikuhooldust materiaalõiguslikult ning et puudus kohtualluvuse konflikti oht, sest Iiri kohtutel „ei näi olevat pädevust otsustada niisuguse lapse tagasitoomise üle, kelle alaline elukoht on vägagi hiljutise kohtuotsusega apellatsiooni raames määratletud Prantsusmaal olevana” (ja seega on kohtuasi ka sisuliselt selle riigiga seotud). Niort’i perekonnaasjade kohus määras hooldusõiguse ainuisikuliselt isale, otsustas, et laps tuleb tuua tagasi isa koju Prantsusmaal ja keelas lapse Prantsusmaalt äraviimise isa nõusolekuta. Last ei ole Prantsusmaale tagasi toodud.
32.
High Court of Ireland jättis 13. augustil 2013 rahuldamata 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 12 alusel esitatud nõude laps Prantsusmaale tagasi tuua ning keeldus tunnistamast, et ema oli õigusvastaselt last Iirimaal kinni hoidnud (1980. aasta Haagi konventsiooni artikkel 3). (
8
) Ta märkis, et lapse alaline elukoht oli Iirimaal alates juulist 2012, mil ta koos emaga Iirimaale kolis. Kohus osutas, et see oli seaduslik toiming, mis rajanes Angoulême’i perekonnaasjade kohtu 2. aprilli 2012. aasta otsusel.
33.
10. oktoobril 2013 kaebas isa High Courti otsuse apellatsiooni korras edasi. Isa väitis ülemkohtus eelkõige, et seaduslik äraviimine võib muutuda ebaseaduslikuks kinnipidamiseks; et Iirimaa kohtutele on siduvad Prantsusmaa kohtute otsused (viimatinimetatud kohtute poole pöörduti esimesena ja nad jäid isikuhooldusõiguse küsimuses pädevaks); ning et Prantsuse perekonnaasjade kohus Niort’is kinnitas eelkõige 10. juuli 2013. aasta määrusega, et oli ainus määruse nr 2201/2003 kohaselt pädev kohus ning et lapse alaline elukoht oli Prantsusmaal.
34.
Ema väidab eelkõige, et Angoulême’i kohtu 2. aprilli 2012. aasta määrusega lubati tal otsustada lapse alalise elukoha üle ilma isa nõusolekuta ning et lapse alaline elukoht muutus pärast Iirimaale kolimist, nii et lapse alaline elukoht enne 2013. aasta märtsi oli Iirimaa ning lapse Iirimaal kinnipidamine ei olnud ebaseaduslik.
35.
Ülemkohus on tema lahendada olevas tagasitoomise menetluses esitanud Euroopa Kohtule kolm eelotsuse küsimust määruse nr 2201/2003 tõlgendamise kohta (vt punkt 39 allpool).
36.
18. detsembril 2013 esitas isa High Courtile (Iirimaa) määruse nr 2201/2003 artikli 28 alusel taotluse Cour d’appel de Bordeaux’ 5. märtsi 2013. aasta otsuse täitmisele pööramiseks. Taotlus rahuldati ja kohtumäärus toimetati emale kätte 20. detsembril 2013.
37.
Ema taotles aga omakorda täitemenetluse peatamist. Avaldus registreeriti 9. mail 2014 High Court’is (Iirimaa). Menetluse lõpptulemus ei ole praegu teada.
38.
7. jaanuaril 2014 esitas ema Prantsusmaal Cour d’appel de Bordeaux’ 5. märtsi 2013. aasta otsuse peale kassatsioonkaebuse (pourvoi en cassation). Kohtuistung määrati 25. juuniks 2014. Ka selle menetluse lõpptulemus ei ole praegu teada.
IV – Euroopa Kohtule esitatud küsimused
39.
Supreme Court esitas 31. juuli 2014. aasta eelotsusetaotlusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 7. augustil 2014, järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas kohtuasja asjaoludel välistab Prantsusmaal lapse isikuhooldusõiguse üle toimuv kohtumenetlus lapse alaliselt elama asumise Iirimaale?
2.
Kas lapse isikuhooldusõigus jääb isale või Prantsuse kohtutele, nii et lapse Iirimaal hoidmine muutub õigusvastaseks?
3.
Kas Iiri kohtutel on õigus arutada lapse alalise elukoha küsimust olukorras, kus laps on elanud Iirimaal alates 2012. aasta juulist, mil tema äraviimine Iirimaale ei olnud vastuolus Prantsuse õigusega?”
V – Kiirmenetlus
40.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus taotles samas, 31. juuli 2014. aasta määruses, et eelotsusetaotlus lahendataks Euroopa Kohtu kodukorra artikli 107 alusel kiirmenetluses. Ta põhjendas seda taotlust väitega, et määruse nr 2201/2003 põhjenduse 17 kohaselt peaks lapse ebaseadusliku äraviimise korral lapse tagastamine toimuma viivitamata.
41.
Euroopa Kohtu kolmas koda otsustas 14. augustil 2014 ettekandja-kohtuniku ettepaneku põhjal ja pärast kohtujuristi ärakuulamist rahuldada eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotluse lahendada eelotsusetaotlus kiirmenetluses. Põhikohtuasja kaebuse esitaja ning vastustaja ja Euroopa Komisjon esitasid kirjalikud märkused. Nimetatud menetlusosalised ja Prantsuse Vabariik osalesid 22. septembril 2014 toimunud kohtuistungil.
VI – Hinnang
A – Sissejuhatavad märkused
42.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab oma eelotsusetaotluses mitmele määruse nr 2201/2003 sättele. Konkreetselt palub ta tõlgendada määruse nr 2201/2003 artikleid 2, 12, 19 ja 24 ning näib lisaks tuginevat oma põhjenduskäigus artiklitele 8, 9, 10, 13, 16, 17 ja 23. Veelgi enam, eelotsusetaotlusest nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates kuulub kohaldamisele määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõige 2, mis puudutab menetluses olevaid kohtuasju.
43.
Niisugust tausta arvestades tuleb enne seda, kui pakun välja vastused esitatud kolmele eelotsuse küsimusele, mõningaid aspekte täpsustada.
1. Küsimuste vastuvõetavus
44.
Alustuseks olgu öeldud, et eelotsusetaotluse esitanud kohtusse pöörduti seoses 1980. aasta Haagi konventsiooni kohase taotlusega lapse tagasitoomiseks, mida on mainitud määruse nr 2201/2003 artiklis 11.
45.
See eeldab põgusat täpsustust 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 vahelise õigusliku suhte kohta – seda suhet tuleb vaadelda ajaloolises perspektiivis.
46.
Algul olid nii Brüsseli II konventsioon (
9
) kui ka Brüsseli II määrus (
10
), mis oli määruse nr 2201/2003 eelkäija, mõeldud hoidma lahus 1980. aasta Haagi konventsiooni ja ühenduse norme, mis käsitlevad kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega. Nii sisaldus Brüsseli II määruse artiklis 4 üksnes viide 1980. aasta Haagi konventsioonile. (
11
) Peale selle viite ei olnud 1980. aasta Haagi konventsiooniga muid seoseid. Määruse nr 2201/2003 vastuvõtmiseni viinud seadusandlikus menetluses pakkus komisjon III peatüki eelnõus algul välja tagasitoomismenetluse ühendusesisese süsteemi. (
12
) Ehkki see süsteem ei olnud mõeldud 1980. aasta Haagi konventsiooni täielikult asendama (
13
), oleks see tagasitoomismenetluse sisuliselt „ühenduse omaks teinud”. Ettepanek lükati tagasi ja selle asemel valiti kompromisslahendus: tagasitoomismenetlus rajaneb jätkuvalt 1980. aasta Haagi konventsioonil, ent seda täiendab määruse nr 2201/2003 artikkel 11. (
14
)
47.
Määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1 on sätestatud, et kui isik, kellel on isikuhooldusõigusõigus, taotleb liikmesriigi pädevatelt asutustelt kohtuotsuse tegemist [1980. aasta Haagi konventsiooni] alusel, et saavutada lapse tagasitoomist, kes on ebaseaduslikult ära viidud või kinni peetud liikmesriigis, mis ei ole see liikmesriik, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas, kohaldatakse artikli 11 lõikeid 2–8.
48.
Määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 1 sõnastusest nähtub kohe esmapilgul ilmselgelt, et sättega ei ole otsesõnu kindlaks määratud, millisele kohtule allub lapse tagasitoomise küsimus. (
15
) Vastupidi, selles on viidatud liikmesriigi „pädevatele asutustele” (
16
) (kellelt tuleb taotleda) kohtuotsuse tegemist 1980. aasta Haagi konventsiooni alusel. Artikli 11 lõige 1 ei ole seega iseenesest tagasitoomise kohtuotsuse õiguslik alus. (
17
) Vastav õiguslik alus tuleneb muudest siseriikliku või rahvusvahelise õiguse sätetest.
49.
Sellest tuleneb, et määruse nr 2201/2003 artikli 11 kohaldamiseks peab toimuma 1980. aasta Haagi konventsiooni kohane menetlus. See menetlus on sisuliselt sätestatud 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklites 12 ja 13 koostoimes artikliga 3. Põhimõtteliselt tuleb siseriiklikul kohtul kindlaks teha, kas laps on tema alalisest elukohast ebaseaduslikult ära viidud või kas teda on ebaseaduslikult kinni peetud.
50.
Määruse nr 2201/2003 artikkel 11 täiendab (
18
) 1980. aasta Haagi konventsioonis sätestatud tagasitoomise menetlust järgmiselt: lõigetes 2 ja 5 on nõutud, et laps kuulataks menetluses ära, lõige 3 kohustab taotluse saanud kohtut tegutsema kiiresti ja lõikes 4 on toonitatud, et kui lapse kaitseks pärast tema tagasitoomist on tehtud piisavad korraldused, ei saa keelduda lapse tagasitoomisest 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13b alusel. Määruse nr 2201/2003 artikli 11 peamine funktsioon selgub lõikest 6 ja järgmistest lõigetest. Kui kohus on teinud tagasitoomisest keeldumise otsuse 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 13 alusel, siis on selle liikmesriigi kohtutel, kus laps vahetult enne ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist alaliselt elas, lapse tagasitoomise küsimuses viimane sõna öelda. (
19
) 1980. aasta Haagi konventsioonis ettenähtud menetluse sellist täiendamist võib selgitada suurema koostöö ja usaldusega Euroopa Liidu liikmesriikide vahel. (
20
)
51.
Osas, milles määruse nr 2201/2003 artikkel 11 kattub 1980. aasta Haagi konventsiooniga, prevaleerib artikkel 11 (
21
), samas kui konventsiooni toime laieneb jätkuvalt valdkondadele, mida määrus ei kata (
22
).
52.
Tõsiasi, et käesolevas asjas määrab menetluse peamiselt 1980. aasta Haagi konventsioon, tõstatab küsimuse, kas Euroopa Kohtule esitatud küsimused on üldse vastuvõetavad, st kas Euroopa Kohus on pädev tõlgendama 1980. aasta Haagi konventsiooni, nii nagu seda on mainitud määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1. (
23
)
53.
Niisuguses kontekstis olgu öeldud, et kuigi liit on Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi liige (
24
), ent mitte 1980. aasta Haagi konventsiooni osaline, on kõik liikmesriigid selle konventsiooni osalised. (
25
)
54.
Määruse nr 2201/2003 sõnastus sarnaneb mitmes kohas konventsiooni omaga. Käesoleval juhtumil vastab see tõele eelkõige seoses ühelt poolt määruse nr 2201/2003 artiklis 2 sisalduvate legaaldefinitsioonidega ja teiselt poolt seoses 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklites 3 ja 12 kasutatud mõistetega. Ka on määruse nr 2201/2003 artiklis 11 1980. aasta Haagi konventsioonile viidates üle võetud osa selle mõistekasutusest.
55.
Niisuguses olukorras on Euroopa Kohtu tõlgendus isegi 1980. aasta Haagi konventsiooni kontekstis kindlasti abiks, et tagada määrusega paralleelne ja sidus kohaldamine, tagada määruse nr 2201/2003 ühetaoline kohaldamine ning panustada 1980. aasta Haagi konventsiooni sidusasse tõlgendamisse, mis puudutab liidu 28 liikmesriiki. (
26
)
56.
1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 artikli 11 kohase tagasitoomismenetluse tõlgendamise küsimuses on Euroopa Kohtu lähenemine pigem liberaalne. Kohtuasjas McB., (
27
) kus siseriiklikul kohtul tuli Iiri õiguse järgi tõlgendada 1980. aasta Haagi konventsiooni samamoodi nagu määrust nr 2201/2003, pidas Euroopa Kohus 1980. aasta Haagi konventsiooni kohta esitatud küsimust vastuvõetavaks. (
28
) Samas kohtuotsuses asus Euroopa Kohus veel seisukohale, et kuna laste ühest liikmesriigist teise äraviimine kuulub nüüd sellise normikogumi kohaldamisalasse, mille moodustavad 1980. aasta Haagi konventsiooni sätted, mida on täiendatud määruse nr 2201/2003 sätetega, arvestades, et viimased on määruse kohaldamisalas ülimuslikud, ei peetud eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletavat tõlgendust asjakohatuks selle otsuse seisukohast, mille nimetatud kohus peab tegema (
29
).
57.
Kokkuvõttes tundub mulle kõnealustele küsimustele vastamine mulle piisavalt põhjendatud, et anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule juhtnööre otsuse tegemiseks selle kohta, kuidas lahendada lapse tagasitoomise taotlus.
2. Menetluses olevad kohtuasjad
58.
Määruse nr 2201/2003 artikli 19 lõike 2 kontekstis on pealkirja „Menetluses olev kohtuasi” all silmas peetud olukorda, kus erinevate liikmesriikide kohtutes algatatakse ühe ja sama lapse suhtes ühe ja sama alusega hagide põhjal vanemlikku vastutust käsitlev menetlus. Sätte eesmärk on vältida omavahel kokkusobimatuid kohtulahendeid (
30
).
59.
Kõnealusel juhtumil ei ole see nii. Kõigi prantsuse kohtutes toimuvate menetluste ese on vanemliku vastutuse küsimus ja konkreetsemalt lapsega seotud isikuhooldusõiguse ja suhtlusõiguse kindlaksmääramine. Iiri kohtutes ei ole aga vanemliku vastutuse küsimuses käimas ühtki menetlust. Iiri kohtutes on pooleli kaks menetlust. Esiteks menetlus käesolevas kohtuasjas, kus isa pöördus Iiri kohtusse, taotledes lapse Prantsusmaale tagasitoomist (
31
) vastavalt 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklile 12 koostoimes määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikega 1. Teiseks menetlus Cour d’appel de Bordeaux’ 5. märtsi 2013. aasta otsuse täitmisele pööramiseks vastavalt määruse nr 2201/2003 artiklile 28.
60.
Arvestades, et Iirimaal kõnealuses kohtuasjas toimuva menetluse ese erineb Prantsusmaal toimuva kohtumenetluse esemest, ei ole tegemist olukorraga, kus eri kohtutes oleks menetluses sama alusega kohtuasi. Seega ei puutu asjasse, kas Prantsuse kohtutes oli „kohtuasi veel menetluses”. (
32
)
3. Puudub loovutatav pädevus
61.
Eelotsusetaotlusest on ilmne, et eelotsusetaotluse esitanud kohus palub Euroopa Kohtult vastust, et teha kindlaks, kas Iiri kohtutel on tarvis loovutada pädevus (
33
) Prantsusmaa kohtutele kooskõlas määrusega nr 2201/2003. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles kontekstis lisaks, et „Välja arvatud väga erakorraliste asjaolude puhul, loovutavad Iiri kohtud pädevuse kohtule, kelle poole pöörduti esimesena, ja mis jääb pädevaks kohtuks (määruse artikli 19 lõige 3)”.
62.
Arvestades, et – nagu eespool selgitatud – käesolevas kohtuasjas ei pöördutud Iiri kohtute poole vanemlikku vastutust puudutavas sisulises küsimuses, vaid neile esitati üksnes lapse tagasitoomise taotlus, ei kerki pädevuse loovutamise küsimust. Kohtuasi on võimalik sisulistes küsimustes lahendada üksnes siis, kui otsustatakse, et last ei tule 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 artikli 11 alusel tagasi tuua. (
34
)
4. Sätted, mis ei oma käesolevas kohtuasjas tähtsust
63.
Eespool esitatud kaalutlustest tuleb seega välja, et tegelikkuses on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tarvis teada, kuidas kohaldada 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 artiklit 11, tuginedes määruse nr 2201/2003 artiklis 2 esitatud legaaldefinitsioonidele. Nimetatud kohtul ei ole tema lahendada olevas kohtuasjas tarvis kohaldada määruse nr 2201/2003 artikleid 8, 9, 10, 12, 23 ega 24, nagu püüan järgnevais punktides lühidalt selgitada.
64.
Vanemliku vastutuse küsimustes sätestab kohtualluvuse üldreegli artikkel 8. Selles on ette nähtud, et liikmesriigi kohtutel on hooldusõiguse asjus pädevus lapse suhtes, kelle alaline elukoht on hagi esitamise ajal selles liikmesriigis. Arvestades, et materiaalõiguslikult ei ole kõnealuses asjas tegemist vanemliku vastutuse küsimusega, võib artikli 8 kohe välistada.
65.
Erandina artiklist 8 on artiklis 9 sätestatud, et kui laps kolib seaduslikult ühest liikmesriigist teise ja saab seal uue alalise elukoha, säilitavad lapse varasema alalise elukohariigi kohtud erandina artiklist 8 pädevuse kolme kuu jooksul pärast kolimist, et muuta kõnealuses liikmesriigis enne lapse kolimist tehtud kohtuotsust suhtlusõiguse kohta. See suhtlusõigus on defineeritud määruse nr 2201/2003 artikli 2 punktis 10 nii, et see hõlmab konkreetselt õigust viia laps piiratud ajavahemikuks kohta, mis ei ole tema alaline elukoht.
66.
Käesolevas kohtuasjas ei ole küsimus selgelt suhtlusõiguses, vaid hoopis muus: (
35
) isa ei taotle, et ta saaks viia lapse kohta, mis ei ole tema alaline elukoht (
36
), samuti ei ole tema taotlus esitatud piiratud ajavahemikuks. Isa soovib saada lapse üle isikuhooldusõiguse püsivalt, esitades tagasitoomistaotluse 1980. aasta Haagi konventsiooni alusel.
67.
Sama loogika alusel ei saa käesoleva kohtuasja suhtes kohaldada määruse nr 2201/2003 artiklit 10. Sättes on ette nähtud, et lapse ebaseadusliku äraviimise või kinnipidamise korral säilitavad selle liikmesriigi kohtud, kus oli lapse alaline elukoht vahetult enne äraviimist või kinnipidamist, oma pädevuse, v.a juhul, kui on täidetud teatavad seal sätestatud tingimused. Nimetatud säte puudutab jällegi vanemlikku vastutust materiaalõiguslikult, mitte tagasitoomise korraldust, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas.
68.
Sama põhjenduskäik kehtib seoses kohtualluvuse kokkuleppeid puudutava artikli 12 kohaldamatusega käesolevas kohtuasjas. (
37
)
69.
Määruse nr 2201/2003 artikkel 23 (
38
) ega artikkel 24 (
39
) ei puutu käesoleval juhul asjasse, sest need seonduvad kohtulahendite tunnustamisega, mis ei ole käesolevas kohtuasjas küsimuse all.
B – Esimene küsimus
70.
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt tõlgendada 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklis 3 ja määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1 kasutatud mõistet „alaliselt elama”. Nimetatud kohtul näib olevat kahtlusi küsimuses, kas lapsel võis kuidagi olla võimalik saada endale alaline elukoht väljaspool Prantsusmaad, arvestades Prantsusmaal toimunud isikuhooldusõigust puudutavat menetlust.
71.
Tagasitoomise taotluse üle otsuse langetamisel 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 1 alusel puutub asjasse üksnes lapse alaline elukoht vahetult enne väidetavalt ebaseaduslikku kinnipidamist või äraviimist. (
40
)
72.
Selles kontekstis olgu toonitatud, et erinevalt artiklitest 8, 9, 10 ja 12 ei ole määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõike 1 puhul alaline elukoht kohtualluvuse määramisel otsustav faktor, sest nagu eespool selgitatud, ei puuduta see artikkel kohtualluvuse määramist, vaid tagasitoomismenetluse taotluse esitamist.
73.
Järgmisena olgu öeldud, et ka Euroopa Kohtu praktika alalise elukoha kohta määruse nr 2201/2003 artiklite 8 ja 10 kontekstis võib pakkuda käesoleva asja lahendamiseks juhtnööre. Teen siinkohal lühidalt, sest eelotsusetaotluse esitanud kohul näib olevat hea ülevaade asjakohasest Europa Kohtu praktikast ning tundub konstrueerivat alalise elukoha mõiste, viidates kahele kohtuotsusele: A (
41
) ja Mercredi. (
42
)
74.
Määruses nr 2201/2003 ei ole alalise elukoha definitsiooni. Omadussõna „alaline” kasutamisest saab vaid järeldada, et viibimine peab olema teataval määral stabiilne või korrapärane. (
43
) Nagu Euroopa Kohus on rõhutanud, (
44
) seondub see lapse huvidega ja eelkõige läheduse kriteeriumiga. (
45
)
75.
Alalise elukoha kindlaksmääramisel tugineb Euroopa Kohus faktilistele asjaoludele.
76.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et mõiste „alaline elukoht” väljendab lapse teatavat sotsiaalsesse ja perekondlikku keskkonda integreerumise astet. Sel eesmärgil tuleb eelkõige võtta arvesse selle liikmesriigi territooriumil viibimise kestust, regulaarsust, tingimusi ja põhjuseid, miks perekond sinna liikmesriiki kolis, lapse kodakondsust, kooliskäimise kohta ja tingimusi, keelteoskust ning samuti lapse perekondlikke ja sotsiaalseid suhteid nimetatud liikmesriigis. (
46
) Lisaks peab alalise elukoha puhul põhimõtteliselt esinema teatud kestus, mis annab tunnistust piisavast stabiilsusest. (
47
) Samuti tuleb arvestada lapse vanust ja asjaolu, et väikelapse keskkond on peamiselt perekondlik keskkond, mille määratleb viiteisik või ‑isikud, kellega koos laps elab, kes teda tegelikult hoiavad ja tema eest hoolitsevad. (
48
)
77.
Siseriiklik kohus on pädev määrama kindlaks lapse alalise elukoha, võttes arvesse iga konkreetse juhtumi korral kõiki konkreetseid faktilisi asjaolusid. Sisuliselt tuleb lapse alaline elukoht määrata kindlaks siseriiklikul kohtul, võttes arvesse iga konkreetse juhtumi korral kõiki konkreetseid faktilisi asjaolusid. (
49
)
78.
Viidatud kohtupraktika põhjal on seega ilmne, et alalist elukohta tuleb käsitleda faktilise mõistena. Niisugust tõlgendust toetab 1980. aasta Haagi konventsiooni selgitav raport, mis on selles osas paindumatu. Nimetatud raporti kohaselt on „mõiste „alaline elukoht” Haagi konventsiooni väljakujunenud mõiste, mida käsitatakse konventsioonis puhtalt faktiküsimusena, erinevalt elukoha mõistest [mitteametlik tõlge]”. (
50
)
79.
Veelgi enam, 1980. aasta Haagi konventsiooni käsitlevas õigusteoorias on samuti vaadeldud alalist elukohta faktilise mõistena. (
51
) Sama vastab tõele määrust nr 2201/2003 ja sellele eelnenud akte käsitlevas õigusteooria (
52
) või ka rahvusvahelise eraõiguse kohta üldiselt (
53
). Oluline on sellega seoses asjaolu, kus on tegelikult lapse elu kese. (
54
)
80.
Kuivõrd alaline elukoht on faktiline mõiste, tuleneb sellest, et see on sõltumatu mis tahes viisil püstitatud küsimusest, kas see on seaduslikult fikseeritud või mitte. Muidu kaotaks määruse nr 2201/2003 artikkel 10 oma eesmärgi, sest see lubab alalise elukoha omandada, mis ei välista, et äraviimine on ebaseaduslik. Teisisõnu ei ole alalise elukoha omandamisel mingit tegemist muutmise seaduslikkusega. Alaline elukoht saab põhimõtteliselt tekkida ebaseadusliku muutuse tagajärjel.
81.
Ka tuleb selgitada, et ehkki Angoulême’i perekonnaasjade kohus kasutas mõistet lapse „alaline elukoht”, et langetada otsus, et laps peab jääma ema elukohta, ei puutu see kuidagi küsimusse, kas lapsel oli faktiliselt tekkinud Iirimaal alaline elukoht 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 tähenduses.
82.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tundub näitavat eelotsusetaotluses üles poolehoidu tõlgenduse suhtes, mis paneb alalise elukoha sõltuma kohtumenetluse puudumisest selles mõttes, et Prantsusmaal isikuhooldusõiguse küsimuses toimuv menetlus takistab lapse alalise elukoha viimist Prantsusmaalt Iirimaale. (
55
)
83.
Minu arvates puudub vajadus kalduda kõrvale alalise elukoha üldtunnustatud liigitusest faktiliste mõistete hulka. Ei ole tarvis katta seda mõistet juriidiliste konstruktsioonidega. Õiguskindlus nõuab lihtsasti kohaldatavat mõistet. Kui nõustuda sellega, et lapse alaline elukoht ei saa poolelioleva kohtumenetluse tõttu muutuda, viiks see tegelikkuses olukorrani, kus alalise elukoha omandamine on teadmata ajavahemiku jooksul takistatud. See tähendaks ka, et kõnesolevaga sarnastel juhtudel kaaluks pelk apellatsiooni puudumine üles kõik eespool kirjeldatud faktilised asjaolud. See ei saanud olla 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 koostajate eesmärk.
84.
Alalist elukohta tuleb seega jätkuvalt tõlgendada kui faktilist mõistet. Siseriiklik kohus peaks saama talle teatavaks tehtud faktilisi asjaolusid käsitlevate tõendite põhjal üksikasjalikult kindlaks teha, kus on lapse alaline elukoht. Eespool mainitud kriteeriume kasutades peaks see olema tehtav. Siseriiklikult kohtult ei saa eeldada, et ta uurib kahe osapoole vahel toimunud menetluse ajalugu teises liikmesriigis üksnes selleks, et määrata kindlaks lapse alaline elukoht.
85.
Sellest tulenevalt teen ettepaneku, et Euroopa Kohus vastaks esimesele küsimusele, et niisuguses kohtuasjas nagu põhikohtuasi, kus lapse on viinud ühest liikmesriigist teise lapsevanem, kel sel ajal oli lapse üle isikuhooldusõigus ja kel oli päritoluriigi kohtuotsuse alusel lubatud laps teise liikmesriiki viia, saab laps põhimõtteliselt omandada alalise elukoha teises liikmesriigis. Tõik, et lapse isikuhooldusõigust puudutav menetlus on veel päritoluliikmesrigis pooleli, ei mõjuta eeltoodud tõdemust, sest alaline elukoht on faktiline mõiste ega sõltu sellest, kas menetlus parajasti toimub või mitte.
C – Teine küsimus
86.
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas isal või Prantsuse kohtutel (
56
) on jätkuvalt lapse üle isikuhooldusõigus, nii et see muudab lapse Iirimaal kinnipidamise õigusvastaseks. See tähendab sisuliselt, et eelotsusetaotluse esitanud kohus vajab tõlgendust 1980. aasta Haagi konventsioonist, nii nagu seda on mainitud määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1, et teha kindlaks, kas lapse Iirimaal viibimine kujutab endast emapoolset ebaseaduslikku kinnipidamist.
87.
Olgu meenutatud, et ema lahkus koos lapsega Iirimaale 12. juulil 2012 ja on alates sellest ajast siiani seal viibinud. See samm võeti ette Angoulême”i kohtu 2. aprilli 2012. aasta määruse alusel. 5. märtsil 2013 otsustas Cour d’appel de Bordeaux, et laps tuleb Prantsusmaale tagasi tuua.
88.
12. juulil 2012 toimunud kolimine oli seaduslik. Tol hetkel ei rikkunud ema kuidagi isikuhooldusõigust. (
57
)
89.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab võimalusele, et on toimunud ebaseaduslik kinnipidamine „alates Angoulême’i perekonnaasjade kohtu 2. juuni 2012. aasta otsusega paika pandud suhtlusõiguse esimesest rikkumisest. (
58
) See rajaneb eeldusel, et „Prantsuse kohtud ise väitsid, et „vanemlik vastutus” lapse üle on jätkuvalt neil, vaatamata lapse Iirimaal viibimisele”. (
59
)
90.
Niisuguse põhjenduskäiguga ei saa nõustuda.
91.
Nii 1980. aasta Haagi konventsioonis kui ka määruses nr 2201/2003 on viidatud isikuhooldusõiguse, mitte suhtlusõiguse rikkumisele. Mis puudutab 1980. aasta Haagi konventsiooni, siis peegeldab see sõnastus selgelt konventsiooni koostajate tahet. (
60
)
92.
Seega ei ole mõeldav, et ema viis lapse 12. juulil 2012 või vahetult sellele järgnevatel kuudel ebaseaduslikult ära või pidas teda ebaseaduslikult kinni. (
61
)
93.
Ent ajavahemikul pärast 5. märtsi 2013?
94.
Isa väidab sellega seoses, et last peeti Iirimaal ebaseaduslikult kinni alates Cour d’appel de Bordeaux’ otsusest. (
62
) Teisisõnu kerkib siin üles küsimus, kas käesolevas kohtuasjas muutus seaduslik äraviimine ebaseaduslikuks kinnipidamiseks.
95.
Mul on mõningaid kahtlusi seoses sellega, kas 1980. aasta Haagi konventsiooni osalisriigid kavatsesid hõlmata sellise olukorra ebaseadusliku kinnipidamise all. 1980. aasta Haagi konventsiooni selgitava raporti kohaselt laieneb see konventsioon olukordadele, mis tulenevad sunnijõu kasutamisest selleks, et luua rahvusvahelisel tasandil kunstlikke kohtualluvusseoseid, et saada lapse üle isikuhooldusõigus. (
63
) Vastavalt selgitavale raportile loeb see, kas laps on tõstetud väljapoole perekonnast ja sotsiaalsest keskkonnast, kus tema elu on arenenud. (
64
) Niisugust olukorda ei ole käesolevas kohtuasjas võimalik tuvastada. Cour d’appel de Bordeaux’ otsuse tegemise ajaks oli laps juba seitse kuud Iirimaal viibinud. Teda ei olnud seega järsku oma perekonnast ja sotsiaalsest keskkonnast väljapoole tõstetud.
96.
Ma ei näe seega, kuidas õiguspärasest äraviimisest oleks käesoleva kohtuasja asjaoludel võinud saada ebaseaduslik kinnipidamine. (
65
)
97.
Põhistus on siinkohal väga sarnane eespool seoses alalise elukohaga esitatuga.
98.
Niisugune seisukoht on minu arvates kooskõlas 1980. aasta Haagi konventsiooni ja määruse nr 2201/2003 loogikaga. Käsitlen üksnes seda, kas on täidetud kriteeriumid tagasitoomise korralduse saamiseks 1980. aasta Haagi konventsiooni alusel, nii nagu seda on mainitud määruse nr 2201/2003 artiklis 11.
99.
See küsimus seisab lahus Prantsuse kohtute poolt isikuhooldusõiguse vallas tehtud otsuste tunnustamisest ja täitmisele pööramisest. Määrus näeb selles osas ette tunnustamise ja täitmisele pööramise menetluse vastavalt määruse III peatükile.
100.
Eeltoodust tuleneb, et teisele küsimusele tuleb vastata, et niisuguses kohtuasjas nagu põhikohtuasi, kus lapse on viinud ühest liikmesriigist teise lapsevanem, kel sel ajal oli lapse üle isikuhooldusõigus ja kel oli päritoluriigi kohtuotsuse alusel lubatud laps teise liikmesriiki viia, ei muuda päritoluliikmesriigi apellatsioonimenetluses tehtud muudatus isikuhooldusõiguses kinnipidamist ebaseaduslikuks.
D – Kolmas küsimus
101.
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas tal on õigus alalise elukoha küsimust käsitleda.
102.
Vastus sellele küsimusele on „jah”.
103.
Sooviksin siiski korrata ja rõhutada, et Iiri kohtutel tuleb määrata lapse alaline elukoht kindlaks seoses 1980. aasta Haagi konventsiooniga, nagu seda on mainitud määruse nr 2201/2003 artiklis 11, st üksnes selle kindlakstegemiseks, kas on toimunud ebaseaduslik kinnipidamine.
104.
Küsimus kohtualluvusest isikuhooldusõiguse vallas on eraldiseisev ja see tuleb lahendada määruse nr 2201/2003 artiklite 8, 10 ja 12 alusel, mis ei ole käesolevas menetluses kõne all.
105.
Sellest lähtudes teen ettepaneku vastata kolmandale küsimusele, et liikmesriigi kohtul, kellele on esitatud 1980. aasta Haagi konventsiooni kohane tagasitoomise taotlus, nii nagu seda on mainitud määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1, on õigus arutada küsimust lapse alalisest elukohast vahetult enne väidetavat ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist.
VII – Ettepanek
106.
Kõiki eelnevaid kaalutlusi arvestades teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Supreme Courti (Iirimaa) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt.
1.
Kui otsustatakse 25. oktoobri 1980. aasta Haagi lapseröövi suhtes tsiviilõiguse kohaldamise rahvusvahelise konventsiooni kohase tagasitoomistaotluse üle – nii nagu seda on mainitud nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 artikli 11 lõikes 1 – sellises kohtuasjas nagu põhikohtuasi, kus lapse on viinud ühest liikmesriigist teise lapsevanem, kel sel ajal oli lapse üle isikuhooldusõigus ja kel oli päritoluriigi kohtuotsuse alusel lubatud laps teise liikmesriiki viia, saab laps põhimõtteliselt omandada alalise elukoha teises liikmesriigis. Tõik, et lapse isikuhooldusõigust puudutav menetlus on veel päritoluliikmesriigis pooleli, ei mõjuta eeltoodud tõdemust, sest alaline elukoht on faktiline mõiste ega sõltu sellest, kas menetlus parajasti toimub või mitte.
2.
Kui otsustatakse Haagi konventsiooni kohase tagasitoomistaotluse üle – nii nagu seda on mainitud määruse (EÜ) nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1 – sellises kohtuasjas nagu põhikohtuasi, kus lapse on viinud ühest liikmesriigist teise lapsevanem, kel sel ajal oli lapse üle isikuhooldusõigus ja kel oli päritoluriigi kohtuotsuse alusel lubatud laps teise liikmesriiki viia, ei muuda päritoluliikmesriigi apellatsioonimenetluses tehtud muudatus isikuhooldusõiguses kinnipidamist ebaseaduslikuks.
3.
Liikmesriigi kohtul, kellele on esitatud Haagi konventsiooni kohane tagasitoomise taotlus, nii nagu seda on mainitud määruse nr 2201/2003 artikli 11 lõikes 1, on õigus arutada küsimust lapse alalisest elukohast vahetult enne väidetavat ebaseaduslikku äraviimist või kinnipidamist.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	27. novembri 2003. aasta määrus, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 (ELT L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243).
(
3
)	Kättesaadav aadressil: http://www.hcch.net/upload/conventions/txt28en.pdf.
(
4
)	Kättesaadav aadressil: http://www.irishstatutebook.ie/1991/en/act/pub/0006/.
(
5
)	Kättesaadav aadressil: http://www.irishstatutebook.ie/2005/en/si/0112.html.
(
6
)	Enne lahutust toimunud kohtuvaidlust siin ei kirjeldata, sest see ei puutu käesoleva kohtuasja lahendamisel asjasse.
(
7
)	Kohtuotsuse asjassepuutuva osa sõnastus on järgmine: „Lapse alaliseks elukohaks kinnitatakse ema elukoht alates 7. juulist 2012”.
(
8
)	Eelotsusetaotluses on märgitud, et High Court of Ireland langetas otsuse nii tagasitoomise nõude kui ka (nn) ebaseadusliku kinnipidamise „tunnistamise” taotluse üle. Mulle tunduks kummaline, kui see „tunnistamise” taotlus peaks endast kujutama – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus näib arvavat – 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklis 15 viidatud taotlust „otsustada või määrata muul viisil kindlaks, et äraviimine või kinnihoidmine oli konventsiooni artikli 3 mõttes ebaseaduslik”. 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklil 12 rajanev lapse tagastamise taotlus ja 1980. aasta Haagi konventsiooni artikli 15 kohane „otsus või muu kinnitus selle kohta, et lapse äraviimine või kinnihoidmine on seadusvastane konventsiooni artikli 3 tähenduses” on kaks täiesti erinevat asja. Mina loen 1980. aasta Haagi konventsioonist välja, et samalt kohtult ei saa taotleda mõlemat. „Otsus või muu kinnitus selle kohta, et lapse äraviimine või kinnihoidmine on seadusvastane konventsiooni artikli 3 tähenduses” tuleb nimelt saada ametiasutuselt niisuguse jurisdiktsiooni raames, kuhu ei ole Haagi konventsiooni artiklil 12 rajaneva lapse tagastamise taotlusega pöördutud.
(
9
)	Vt nõukogu 28. mai 1998. aasta akt, mis rajaneb Euroopa Liidu lepingu artiklil K.3, ja puudutab konventsiooni kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta abieluasjades, ELT 1998 C 221, lk 1. Konventsioon ei jõustunudki kunagi, sest „Brüsseli II määrus” jõudis ette; järgnevalt – Amsterdami lepingu jõustumisega 1. mail 1999 – „tehti ühenduse omaks” kohtukoostöö tsiviilasjades, tõstes vastava peatüki endisest kolmandast sambast esimesse sambasse (EÜ asutamislepingu III osa IV jaotis).
(
10
)	Nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta (EÜT L 160, lk 19; ELT eriväljaanne 19/01, lk 209).
(
11
)	Artikli pealkiri on „Lapserööv” ja selle sõnastus on järgmine: „Kohtud, kelle alluvuses on asjad artiklis 3 määratletud tähenduses, kasutavad oma pädevust kooskõlas 25. oktoobri 1980. aasta rahvusvahelise lapseröövi tsiviilõiguslike küsimuste Haagi konventsiooniga, eriti selle artiklitega 3 ja 16”.
(
12
)	Vt ettepanek nõukogu määrusele, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000 ja muudetakse määrust (EÜ) nr 44/2001 ülalpidamise küsimustes, KOM(2002)222 lõplik/2, ELT 2002 K 203 E/155.
(
13
)	Vt ettepaneku artikli 61 punkt e, op. cit.
(
14
)	Vt täpsemalt McEleavy, P. „The new child abduction regime in the European Union: symbiotic relationship or forced partnership?”, 1 Journal of Private International Law, lk 5–34, konkreetselt lk 8–14.
(
15
)	Vt mh Rieck, J. „Kindesentführung und die Konkurrenz zwischen dem HKÜ und der EheEuGVVO 2003 (Brüssel IIa)”, Neue Juristische Wochenschrift, 2008, lk 182–185, konkreetselt lk 184.
(
16
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
17
)	Selle on õigesti välja toonud Frank, M. teoses Gebauer, M., Wiedmann, T., Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2. trükk, Stuttgart et al, 2010, peatükk 29, lõige 42.
(
18
)	Vt määruse nr 2201/2003 põhjendus 17.
(
19
)	Seda on nimetatud „oluliseks ümberjoondumiseks lapseröövi metodoloogias” teoses Beaumont, P.R., McEleavy, P.E., Private International Law, A.E. Anton 3. trükk, Edinburgh 2011, punkt 17.100, lk 838.
(
20
)	Vt Rauscher, T., „Parental Responsibility Cases under the new Council Regulation “Brussels IIA””, 5 The European Legal Forum, 2005, lk I-37-46, konkreetsemalt lk 43.
(
21
)	Vt määruse nr 2201/2003 artikli 60 punkt e.
(
22
)	Vt määruse nr 2201/2003 artikli 62 lõige 1.
(
23
)	Vt üksikasjalikku analüüsi Euroopa Kohtu pädevuse kohta rahvusvahelisi lepinguid tõlgendada kohtujurist Kokotti ettepanekus kohtuasjas TNT Express Nederland (C‑533/08, EU:C:2010:50, punkt 45 jj).
(
24
)	Vt nõukogu 5. oktoobri 2006. aasta otsus 2006/719/EÜ ühenduse ühinemise kohta Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsiga (ELT 2006 L 297, lk 1).
(
25
)	Vt 1980. aasta Haagi konventsiooni seisu kirjeldav tabel http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.status&cid=24.
(
26
)	See on eelkõige nii olukorras, kus on keeruline kindlaks teha, millised määruse nr 2201/2003 artikli 11 osad üksnes viitavad 1980. aasta Haagi konventsioonile ja millised seda tegelikult täiendavad; ehkki selline vahetegu on siiski võimalik, nagu proovisin eespool näidata.
(
27
)	McB.(C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582).
(
28
)	Vt kohtuotsus McB. (EU:C:2010:582, punkt 35), kus Euroopa Kohus sedastas, et „Käesolevas asjas leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tal on vaja määruse nr 2201/2003 ja eelkõige selle artikli 2 punkti 11 tõlgendust, et teha otsus tema menetletava avalduse kohta, milles palutakse teha otsus või anda muu kinnitus selle kohta, et põhikohtuasjas kõne all olevate laste äraviimine või kinnipidamine oli ebaseaduslik. Kohaldatavast siseriiklikust õigusest, see tähendab 1991. aasta seaduse lapseröövi ning hooldusõigust puudutavate kohtuotsuste täitmise kohta (muudetud 2005. aasta määrusega, mis on vastu võetud Euroopa ühenduste raames (kohtuotsused, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega)) §‑st 15 ilmneb muu hulgas, et lapse teise liikmesriiki viimise korral peab siseriiklik kohus äraviimise seaduslikkuse üle otsustama määruse nr 2201/2003 alusel, kui avaldaja palub teha otsuse või anda kinnituse vastavalt 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklile 15.”
(
29
)	Vt McB. (EU:C:2010:582, punktid 36 ja 37).
(
30
)	Vt Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, punkt 67).
(
31
)	Ebaseadusliku kinnipidamise „tunnistamisega” seoses vt mu kommentaari eespool 8. joonealuses märkuses.
(
32
)	Seda väljendit kasutab ainult eelotsusetaotluse esitanud kohus.
(
33
)	Kohtujuristi kursiiv.
(
34
)	See on samuti selge 1980. aasta Haagi konventsiooni artiklist 16.
(
35
)	See element tundub olevat jäänud High Courti 13. augusti 2013. aasta otsuses (op. cit) kahe silma vahele jäänud. Vt eelkõige selle kohtuotsuse punktid 35 ja 52, kättesaadav: http://www.bailii.org/ie/cases/IEHC/2013/H460.html.
(
36
)	Isa väidab, et alaline elukoht on Prantsusmaal.
(
37
)	Igal juhul on nii, et kui kord on juba pädevasse kohtusse pöördutud, siis põhimõtteliselt allub asi talle, isegi kui laps saab menetluse kestel endale alalise elukoha teises liikmesriigis. Seda ideed tuntakse perpetuatio fori põhimõtte nime all. Vt Weitz, K., „Jurysdykcja krajowa w sprawach małżeńskich oraz w sprawach dotyczących odpowiedzialności rodzicielskiej w prawie wspólnotowym”, teoses 16 Kwartalnik prawa prywatnego, 2007, lk 81–154, konkreetselt lk 126, kus on seda põhimõtet täpsemini kirjeldatud kui perpetuatio iurisdictionis’e põhimõtet. Selle põhimõtte toimel ei too see, kui lapse alaline elukoht kohtuasja menetluses oleku jooksul muutub, kaasa muutust kohtualluvuses. Vt sellega seoses Euroopa Komisjon, praktiline juhend uue Brüsseli II määruse kohaldamiseks, Brüssel 2005, lk 15, kättesaadav: http://ec.europa.eu/civiljustice/publications/docs/guide_new_brussels_ii_en.pdf.
(
38
)	Vanemlikku vastutust käsitlevate kohtuotsuste mittetunnustamise põhjused.
(
39
)	Otsuse teinud kohtu pädevuse kontrollimise keeld.
(
40
)	Mitte lapse alaline elukoht kohtusse pöördumise ajal nagu määruse nr 2201/2003 artiklis 8.
(
41
)	A (C‑523/07, EU:C:2009:225).
(
42
)	Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829).
(
43
)	Vt Mercredi (EU:C:2010:829, punkt 44).
(
44
)	Vt Mercredi (EU:C:2010:829, punkt 46).
(
45
)	Vt määruse nr 2201/2003 põhjendus 12.
(
46
)	Vt A (EU:C:2009:225, punkt 44).
(
47
)	Vt Mercredi (EU:C:2010:829, punkt 51).
(
48
)	Vt Mercredi (EU:C:2010:829, punkt 54).
(
49
)	Vt Mercredi (EU:C:2010:829, punkt 56). Selles kohtuotsuses rõhutas Euroopa Kohus vanemlikku vastutust kandva isiku kavatsust koos lapsega alaliselt teise liikmesriiki elama asuda, mis väljendub teatud aktiivsete meetmete kaudu nagu vastuvõtvas liikmesriigis elukoha ostmine või üürimine, mis annab tunnistust alalise elukoha muutumisest. Ehkki käesolevas kohtuasjas tuleb ema kavatsust muidugi faktilise elemendina korralikult arvesse võtta, olgu siiski rõhutatud, et Euroopa Kohtu poolset kavatsuse toonitamist tuleb vaadelda kohtuasja Mercredi asjaolude taustal – seal oli ema viibinud teises liikmesriigis väga lühikest aega. Nagu Lamont, R. märgib teoses „Habitual residence and Brussels IIbis: developing concepts for European private international family law”, 3 Journal of Private International Law, 2007, lk 261–281, konkreetselt punktis 263: „Soov fikseerida alaline elukoht pärast väga lühikest viibimisaega on tähendanud, et see, millise kavatsusega inimene kuhugi elama asub, on hakanud mõjutama seda, kas ta on alaline elanik.”.
(
50
)	Vt Elisa Pérez-Vera selgitav raport, Madrid, 1981. aasta aprill, punkt 66, kättesaadav: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf.
(
51
)	Beaumont, P. R., McEleavy, P. E., Private International Law, Anton, A.E. 3. trükk, Edinburgh 2011, punkt 7.67, lk 178: „Factual connections lie at the heart of the connecting factor and in this it can be contrasted with domicile”; Rauscher, T., Internationales Privatrecht, 3. trükk, Heidelberg 2009, punkt 273, lk 65.
(
52
)	Vt nt Lamont, R. op. cit., lk 263, kes kirjeldab seda mõistet täpselt kui „lihtsasti kohaldatavat, paindlikku ja ajas koos isiklike ja perekondlike asjaoludega muutuvat”.
(
53
)	Vt nt Kegel, G., Schurig, K., Internationales Privatrecht, München 2004, lk 471. Vt ka Świerczyński, teoses: Pazdan, M. (toim.), System prawa prywatnego. Prawo prywatne międzynarodowe, osa 20A, Varssavi 2014, punkt 113, lk 233.
(
54
)	Saksa õigusteooris kasutatud mõisted „Daseinsmittelpunkt” (olemise kese) (Rauscher, T. Internationales Privatrecht, 3. trükk, Heidelberg 2009, punkt 274, lk 65) või „Lebensmittelpunkt” (elutegevuse kese) (Heß, B. Europäisches Zivilprozeßrecht, Heidelberg 2010, § 7, punkt 55, lk 408) kireldavad seda küsimust väga täpselt. Mõiste „Lebensmittelpunkt” kui isiku sotsiaalsete sidemete asukoha kohta loe täiendavat analüüsi Kegel, G. „Was ist gewöhnlicher Aufenthalt?”, Recht im Wandel seines sozialen und technischen Umfeldes - Festschrift für Manfred Rehbinder, München/Bern 2002, lk 699–706, konkreetselt lk 701.
(
55
)	Võib lisada, et ema viis lapse Iirimaale teadmisega, et Cour d’appel de Bordeaux’le oli esitatud apellatsioonkaebus. Eespool on märgitud, et isa esitas apellatsioonkaebuse 23. aprillil 2012, samas kui ema kolis Iirimaale 12. juulil 2012.
(
56
)	Nagu Prantsusmaa valitsus kohtuistungil selgitas, ei saa Prantsuse kohtutel selliseid õigusi olla.
(
57
)	Selles küsimuses puudub vaidlus, nagu eespool näidatud.
(
58
)	Loe: „2. aprill 2012”.
(
59
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohtu viide kohtuotsusele Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, lõige 59), põhjendamaks, et Prantsuse kohtutel on „vanemlik vastutus”, on sisutühi. Euroopa Kohus üksnes kordab selles otsuses määruse nr 2201/2003 artikli 2 punktides 7, 8 ja 9 sätestatud legaaldefinitsioone.
(
60
)	Vt Elisa Pérez-Vera selgitav raport, Madrid, 1981. aasta aprill, punkt 65, kättesaadav: http://www.hcch.net/upload/expl28.pdf. „Ehkki probleemistik, mis võib tekkida suhtlusõiguse rikkumise korral – eelkõige, kui isikuhooldusõiguse teostaja viib lapse teise riiki, tõstatati neljateistkümnendal istungjärgul, oli enamus seisukohal, et selliseid olukordi ei saa panna samasse kategooriasse ebaseadusliku äraviimisega, mille ennetamiseks norm mõeldud on”. [mitteametlik tõlge]
(
61
)	Seda näib tunnistavat ka eelotsusetaotluse esitanud kohus ja ka isa ei ole seda vaidlustanud.
(
62
)	Meenutan, et Cour d’appel de Bordeaux 5. märtsi 2013. aasta otsuses määrati ühine hooldusõiguse teostamine ning otsustati, et laps jääb isa juurde ja anti emale konkreetne suhtlusõigus ja õigus määrata ajutiselt lapse elukoht. Eelotsusetaotluses on märgitud, et isa väitel on sellest kuupäevast alates toimunud ebaseaduslik kinnipidamine, samas kui ema väitis High Court’is edukalt, et vahetult enne 5. märtsi 2013 oli H Iirimaa alaline elanik ning et seega ei menetletud asja enam Prantsusmaa kohtutes. Tahaksin veel kord välja tuua, et see, kas ebaseaduslik kinnipidamine toimus, on sõltumatu küsimusest, kas „kohtuasja menetleti” Prantsusmaa kohtutes. Nagu eespool märgitud, ei oma see tähtsust, sest Pranstsumaal ja Iirimaal toimuvatel menetlustel on erinev sisu.
(
63
)	Vt selgitav raport, op. cit., punkt 11.
(
64
)	Ibid.
(
65
)	See ei tähenda, et ma kehtekstaksin üldreegli, mille kohaselt seaduslik äraviimine ei saa kunagi muutuda ebaseaduslikuks kinnipidamiseks. Vt ka selgitav raport, op. cit, punkt 12.