62019CC0152
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE
esitatud 9. septembril 2020 (
1
)
Kohtuasjad C‑152/19 P ja C‑165/19 P
Deutsche Telekom AG (C‑152/19 P),
Slovak Telekom a.s. (C‑165/19 P)
versus
Euroopa Komisjon
Apellatsioonkaebus – Konkurents – Turgu valitseva seisundi kuritarvitamine – Slovakkia lairibateenuste turg – Tingimused, mille turgu valitsev operaator on kehtestanud eraldatud juurdepääsuks kliendiliinile – ELTL artikli 102 ja EMP lepingu artikli 54 rikkumise tuvastamise otsus – Õigusnormidega kehtestatud kohustus juurdepääs anda – Bronneri kohtulahend – Kohaldamatus – Tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süükspandavus – Mõiste „majandusüksus“ – Otsustav mõju – Mõju tegelik avaldamine – Omavahel kooskõlas olevate tõendite kogum
I. Sissejuhatus
1.
Käesolevates kohtuasjades tuleb Euroopa Kohtul taas täpsustada Bronneri kohtuotsuse (
2
) ulatust ELTL artiklist 102 tulenevas reguleerivas raamistikus. See kohtuasi puudutas turgu valitseva ettevõtja keeldumist lubada konkureerivatel ettevõtjatel talle kuuluvat infrastruktuuri kasutada.
2.
Sisuliselt soovitavad apellandid Deutsche Telekom AG (edaspidi „DT“) kohtuasjas C‑152/19 P ja Slovak Telekom, a.s. (edaspidi „ST“) kohtuasjas C‑165/19 P, et juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise juhtude suhtes, mis ei tulene mitte enam turgu valitseva ettevõtja otsesest keeldumisest, vaid ebaõiglastest lepingutingimustest, kohaldataks selle kohtuotsuse punktis 41 sõnastatud tingimusi, eriti hädavajalikkuse tingimust.
3.
Põhjustel, mille ma esitan allpool, soovitan Euroopa Kohtul selle „juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise“ mõistest loobuda ja rõhutada Bronneri kohtuotsuse piiratud ulatust. Minu arvates on Bronneri kohtuotsus ELTL artiklist 102 tulenevas reguleerivas raamistikus erijuhtum ja peab selleks ka jääma.
4.
Samuti soovitan Euroopa Kohtul lükata tagasi teise ja kolmanda väite, mille DT esitas kohtuasjas C‑152/19 P. Nende väidete analüüsimisel saab Euroopa Kohus korrata põhimõtteid, mis on seotud küsimusega, kas tütarettevõtja (ST) tegevuse saab emaettevõtjale (DT) süüks panna, arvestades, et selle emaettevõtja osalus tütarettevõtja kapitalis on liiga väike, et Akzo Nobeli eeldus seda hõlmaks. (
3
)
II. Vaidluste faktiline ja õiguslik taust
5.
Vaidluste faktiline taust on esitatud Üldkohtu otsuse Deutsche Telekom vs. komisjon (edaspidi „kohtuotsus DT“) (
4
) punktides 1–11 ja Üldkohtu otsuse Slovak Telekom vs. komisjon (edaspidi „kohtuotsus ST“) (
5
) punktides 1–11. Selle võib kokku võtta järgmiselt.
6.
DT ja ST on turgu valitsevad telekommunikatsioonioperaatorid vastavalt Slovakkias ja Saksamaal. Alates 4. augustist 2000 ning kogu vaidlusaluses otsuses käsitletud ajavahemiku vältel, see tähendab 12. augustist 2005 kuni 31. detsembrini 2010, kuulus DT‑le ST kapitalis 51% osalus.
7.
Internetiühenduse pakkumise kontekstis on kliendiliin füüsiline metalljuhtmete keerdpaar (teise nimetusega „liin“), mis ühendab abonendi ruumides asuvat sidevõrgu lõpp-punkti kas peajaotla või muu samaväärse seadmega üldkasutatavas tavatelefonivõrgus.
8.
Eraldatud juurdepääs kliendiliinile võimaldab uutel turuletulijatel, keda nimetatakse tavaliselt „alternatiivseteks operaatoriteks“, kasutada pikaajaliste turgu valitsevate operaatorite olemasolevat sidetaristut selleks, et pakkuda lõppkasutajatele eri teenuseid, konkureerides turgu valitseva operaatoriga.
9.
Eraldatud juurdepääsu kliendiliinile reguleerisid Euroopa Liidu tasandil muu hulgas määrus (EÜ) nr 2887/2000 (
6
) ning direktiiv 2002/21/EÜ (
7
).
10.
Sisuliselt kohustas see õiguslik raamistik operaatorit, kelle riigi reguleeriv asutus on kvalifitseerinud „märkimisväärse turujõuga ettevõtjaks“, andma alternatiivsetele operaatoritele läbipaistvatel, õiglastel ja mittediskrimineerivatel tingimustel eraldatud juurdepääsu oma kliendiliinile ja seotud teenustele ning pidevalt ajakohastama sellise eraldatud juurdepääsu standardpakkumist.
11.
Slovakkia turu kohta tehtud analüüsi tulemusel võttis Slovakkia telekommunikatsiooniteenuseid reguleeriv asutus 8. märtsil 2005 vastu otsuse, milles ST loeti määruse nr 2887/2000 tähenduses märkimisväärse turujõuga operaatoriks kliendiliinile eraldatud juurdepääsu pakkumise hulgiturul. Selle otsuse, mille ST vaidlustas, jättis nimetatud asutuse president 14. juunil 2005 muutmata.
12.
Seda otsust täites avaldas ST 12. augustil 2005 oma standardpakkumise eraldatud juurdepääsu kohta. Selles dokumendis, mida muudeti selle kuupäeva ja 2010. aasta lõpu vahelisel ajal üheksa korda, olid kindlaks määratud ST eraldatud kliendiliinile juurdepääsu andmise lepingulised ja tehnilised tingimused.
13.
ST pakkumine hõlmas 75,7% Slovakkia leibkondadest ning kõiki kliendiliine, mida sai kasutada lairibasignaali edastamiseks. Ajavahemikul 2005–2010 eraldati siiski vaid mõnele üksikule ST kliendiliinile alates 18. detsembrist 2009 juurdepääs ning neid kasutas vaid üks alternatiivne operaator ettevõtjatele ülikiire interneti jaeteenuste osutamiseks.
III. Vaidlusalune otsus
14.
Euroopa Komisjon tegi 15. oktoobril 2014 otsuse, millega määrati DT‑le ja ST‑le karistus ELTL artikli 102 ja EMP lepingu artikli 54 rikkumise eest Slovakkia lairibateenuste turul (edaspidi „vaidlusalune otsus“). (
8
)
15.
Vaidlusaluses otsuses tuvastas komisjon, et DT ja ST moodustatud ettevõtja pani ajavahemikul 12. augustist 2005 kuni 31. detsembrini 2010 toime ELTL artikli 102 ja EMP lepingu artikli 54 ühe vältava rikkumise seoses tingimustega, millel ST pakkus eraldatud juurdepääsu oma kliendiliinile.
16.
Täpsemalt seisnes komisjoni tuvastatud rikkumine järgmises tegevuses:
–
alternatiivsete operaatorite eest kliendiliinide eraldamiseks vajaliku võrguteabe varjamine;
–
ST vähendas oma nende kohustuste ulatust, mis on seotud kliendiliinide eraldamisega;
–
ST kehtestas oma eraldamist puudutavas standardpakkumises ebaõiglased tingimused seoses ühispaiknemise, kvalifitseerimise, prognooside, remondi ja pangagarantiidega; ning
–
niisuguste ebaõiglaste hindade kohaldamine, mille juures ei oleks sama tõhus operaator, kes sõltus juurdepääsust ST eraldatud kliendiliinidele hulgiturul, saanud kopeerida ST pakutavaid jaeteenuseid kahju kandmata.
17.
Komisjon määras DT‑le ja ST‑le solidaarselt 38838000 euro suuruse trahvi ning DT‑le 31070000 euro suuruse trahvi.
IV. Menetlused Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsused
A.
Kohtuotsus DT
18.
Oma Üldkohtule esitatud hagi põhjendas DT viie väitega, mille kohaselt:
–
ELTL artikli 102 kohaldamisel on rikutud õigusnorme ja tehtud faktivigu seoses ST kuritarvitusega, samuti on rikutud kaitseõigusi;
–
on rikutud õigusnorme ja tehtud faktivigu seoses ST kuritarvituse kestusega;
–
on rikutud õigusnorme ja tehtud faktivigu ST kuritarvituse süükspanemisel DT‑le, kuna komisjon ei ole tõendanud, et DT oleks ST‑le tegelikult otsustavat mõju avaldanud;
–
on rikutud õigusnorme seoses mõistega „ettevõtja“ liidu õiguse tähenduses ja karistuste individuaalsuse põhimõttega, samuti puuduvad põhjendused;
–
on tehtud vigu DT‑le ja ST‑le solidaarselt määratud trahvisumma arvutamisel.
19.
Kohtuotsusega DT tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse osaliselt. Seejärel määras ta DT‑le solidaarselt määratava trahvi summaks 38061963 eurot ja ainult DT‑le määratava trahvi summaks 19030981 eurot. Muus osas jättis ta DT hagi rahuldamata.
B.
Kohtuotsus ST
20.
Oma Üldkohtule esitatud hagi põhjendas ST viie väitega, mille kohaselt:
–
on ELTL artikli 102 kohaldamisel tehtud ilmseid hindamisvigu ja rikutud õigusnorme;
–
on rikutud tema kaitseõigusi hinnakruvi hindamisel;
–
on tehtud vigu hinnakruvi tuvastamisel;
–
on komisjon teinud ilmseid hindamisvigu ja rikkunud õigusnorme, kui ta järeldas, et hageja ja DT moodustavad ühe ettevõtja ja et kõnealuse rikkumise eest vastutavad nad mõlemad;
–
ning teise võimalusena, et on tehtud vigu trahvisumma kindlaksmääramisel.
21.
Kohtuotsusega ST tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse osaliselt. Seejärel määras ta ST‑le solidaarselt mõistetava trahvi summaks 38061963 eurot. Ülejäänud osas jättis ta ST hagi rahuldamata.
V. Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebused
A.
DT apellatsioonkaebus kohtuotsuse DT peale
22.
Kohtuasjas C‑152/19 P esitatud apellatsioonkaebust kohtuotsuse DT peale põhjendab DT nelja väitega, mille kohaselt:
–
on valesti tõlgendatud ja kohaldatud põhimõtet, mille kohaselt on selleks, et juurdepääsuvõimaldamisest keeldumine kujutaks endast ELTL artikli 102 rikkumist, nõutav, et taotletav juurdepääs oleks järgmise etapi turul tegutsemiseks hädavajalik,
–
on valesti tõlgendatud ja kohaldatud põhimõtet, mille kohaselt peab emaettevõtja olema oma tütarettevõtjale tegelikult otsustavat mõju avaldanud, et talle saaks süüks panna ELTL artikli 102 rikkumise, mille on toime pannud tütarettevõtja;
–
on valesti kohaldatud põhimõtet, mille kohaselt peab selleks, et emaettevõtjale saaks süüks panna ELTL artikli 102 rikkumise, mille on toime pannud tütarettevõtja, see tütarettevõtja olema peamiselt täitnud emaettevõtja antud juhiseid; ja
–
on rikutud õigust olla haldusemenetluses ära kuulatud.
23.
Lisaks palub DT, et Euroopa Kohus võtaks vajaduse korral vastu väite, mille ST esitas kohtuasjas C‑165/19 P ja mis puudutab sama, mida DT Üldkohtus esitatud esimese väite kolmas osa, nimelt keskmiste pikaajaliste piirkulude arvutamise raamistikku kui kuritarvitusliku hinnakruvi tuvastamise alust.
24.
Oma apellatsioonkaebuses palub DT Euroopa Kohtul kokkuvõttes:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus osas, milles tema hagi jäeti rahuldamata;
–
tühistada vaidlusalune otsus täies ulatuses või osaliselt DTd puudutavas osas ning teise võimalusena tühistada talle määratud trahv või vähendada selle suurust;
–
täiendava võimalusena saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse uue otsuse tegemiseks, ja
–
mõista kõik käesolevas menetluses ja Üldkohtu menetluses tekkinud kohtukulud välja komisjonilt.
25.
Komisjon palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja DT‑lt.
B.
ST apellatsioonkaebus kohtuotsuse ST peale
26.
Oma apellatsioonkaebust kohtuotsuse ST peale põhjendab ST kohtuasjas C‑165/19 P kolme väitega, mille kohaselt:
–
on rikutud õigusnorme ELTL artiklis 102 osutatud, nimelt lepingu sõlmimisest keeldumises seisneva kuritarvituse tuvastamisel;
–
on rikutud tema kaitseõigusi hinnakruvi hindamisel; ning
–
on rikutud õigusnorme hinnakruvi olemasolu hindamisel.
27.
Lisaks palub ST, et Euroopa Kohus võtaks vajaduse korral vastu väite, mille DT esitas kohtuasjas C‑152/19 P ja mis puudutab sama, mida ST neljas väide Üldkohtus, nimelt komisjoni järeldust, et DT ja ST moodustavad ühe ettevõtja ja et ST‑le süüks pandud rikkumise eest vastutavad nad mõlemad.
28.
Oma apellatsioonkaebuses palub ST Euroopa Kohtul kokkuvõttes:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus tervikuna või osaliselt;
–
tühistada vaidlusalune otsus tervikuna või osaliselt;
–
teise võimalusena tühistada talle määratud trahv või vähendada seda veelgi, ja
–
mõista käesoleva menetluse ja Üldkohtu menetlusega seotud kohtukulud välja komisjonilt.
29.
Komisjon palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja ST‑lt.
VI. Menetlused Euroopa Kohtus
30.
Kohtuasjas C‑152/19 P esitas DT oma apellatsioonkaebuse kohtuotsuse DT peale 21. veebruaril 2019. Komisjon on esitanud kirjalikud seisukohad.
31.
Kohtuasjas C‑165/19 P esitas ST oma apellatsioonkaebuse kohtuotsuse ST peale 22. veebruaril 2019. Komisjon on esitanud kirjalikud seisukohad.
32.
Komisjon, DT ja ST osalesid kahe kohtuasja ühisel 17. juuni 2020. aasta kohtuistungil, kus kuulati ära nende suulised seisukohad.
VII. Analüüs
33.
Euroopa Kohtu palvel käsitletakse käesolevas ettepanekus kolme esimest väidet, mille DT esitas kohtuasjas C‑152/19 P, ja esimest väidet, mille ST esitas kohtuasjas C‑165/19 P.
A.
DT esimene väide ja ST esimene väide
34.
Nii DT kui ka ST esimene väide puudutab õigusnormide rikkumist, mille Üldkohus pani nende väitel toime seoses hädavajalikkuse tingimusega, mis kehtestati Bronneri kohtuotsuses selle hindamiseks, kas tegemist on ELTL artikli 102 tähenduses kuritarvitamisega.
35.
Need kaks väidet kattuvad suures osas, nagu ka kohtuotsuse DT (punktid 86–116) ja kohtuotsuse ST (punktid 92–154) asjasse puutuvad lõigud, mistõttu on otstarbekas käsitleda neid koos.
36.
Enne, kui asun analüüsima DT ja ST argumente, pean vajalikuks meenutada asjassepuutuva tegevuse sisu.
37.
Kohtuotsuse DT punktidest 92–94 ning kohtuotsuse ST punktidest 113 ja 114 selgub, et DT ja ST ei eitanud selle tegevuse toimumist, mille komisjon oli vaidlusaluse otsuse seitsmendas osas tuvastanud (edaspidi „kõnealune tegevus“), nimelt seda, et:
–
alternatiivsete operaatorite eest varjati kliendiliinide eraldamiseks vajalikku teavet ST võrgu kohta;
–
ST vähendas talle kohaldatavast õiguslikust raamistikust tulenevaid eraldamiskohustusi ning
–
ST kehtestas oma eraldamist puudutavas standardpakkumises mitu ebaõiglast tingimust.
38.
Nende faktiliste asjaolude üle Üldkohtus ei vaieldud ning seega tuleb neid käesolevas menetluses käsitada lõplikult tuvastatuna.
1. DT ja ST argumentide kokkuvõte
39.
Sisuliselt väidavad DT ja ST, et Üldkohus eksis, leides, et kuna võimaldamiskohustus on õigusnormides ette nähtud, ei olnud komisjon selleks, et kvalifitseerida kõnealune tegevus „üheks ja vältavaks“ ELTL artikli 102 rikkumiseks, kohustatud tõendama, et juurdepääs kliendiliinile on jaemüügi massiturul konkureerivate tarnijate tegevuseks Bronneri kohtuotsuse tähenduses hädavajalik.
40.
Selguse huvides kasutan sama struktuuri nagu ST esimeses väites, mis koosneb viiest osast.
41.
Oma esimese väite esimeses osas väidab ST esiteks, et Üldkohus eksis, järeldades kohtuotsuse ST punktides 151 ja 152, et Bronneri kohtuotsuses ELTL artikli 102 kohaldamiseks kehtestatud tingimused ei kuulu kohaldamisele, kui juurdepääsu andmise kohustus on õigusnormidega ex ante kehtestatud. Selles järelduses ei võeta ST hinnangul arvesse asjaolu, et ELTL artikli 102 alusel tagantjärele kontrollimine erineb põhimõtteliselt õigusnormide kohasest ex ante kontrollimisest, mida teeb Slovakkia telekommunikatsiooniteenuseid reguleeriv asutus. (
9
)
42.
Teiseks väidab ST, et Üldkohus eksis, leides kohtuotsuse ST punktis 121, et komisjonil ei olnud vaja kontrollida, kas Bronneri kohtuotsuses sõnastatud hädavajalikkuse tingimus on täidetud, kuna ex ante kehtestatud õigusnormides oli juba tunnustatud apellandi kliendiliini juurdepääsetavuse „vajadust“. „Vajaduse“ hindamine õigusliku raamistiku alusel on nimelt põhimõtteliselt erinev „hädavajalikkuse“ hindamisest ELTL artikli 102 alusel.
43.
Samamoodi väidab DT, et Üldkohus eksis, leides kohtuotsuse DT punktis 101, et õigusnormides ette nähtud juurdepääsu andmise kohustus asendab selle juurdepääsu hädavajalikkust Bronneri kohtuotsuse tähenduses. Õigusnormides ex ante kehtestatud juurdepääsu andmise kohustus ja Bronneri kohtuotsusele vastav ja ex post kontrollitava hädavajalikkuse nõue vastavad aga põhimõtteliselt erinevatele kaalutlustele.
44.
DT kritiseerib ka kohtuotsuse DT punktis 97 tehtud viidet kohtuotsusele Deutsche Telekom vs. komisjon, (
10
) kuna see kohtuotsus ei puudutanud suhet õigusnormides ette nähtud juurdepääsu andmise kohustuse ja Bronneri kohtuotsusest tuleneva hädavajalikkuse nõude vahel.
45.
Teises osas väidab ST, et Üldkohus eksis, järeldades kohtuotsuse ST punktides 126 ja 127 kohtuotsusest TeliaSonera Sverige, (
11
) et Bronneri tingimused ei olnud kohaldatavad. ST rõhutab, et kohtuotsuse TeliaSonera Sverige punktid 55–58 puudutasid hinnakruvi rakendamist, samas kui seda äriühingut süüdistatakse keeldumises sõlmida lepinguid alternatiivsete operaatoritega. ST arvates tuleb sellist keeldumist hinnata lepingu sõlmimisest keeldumist käsitleva kohtupraktika alusel, mille hulka kuulub kohtuotsus Bronner.
46.
DT esitas sarnase argumendi, väites, et kohtuotsuse DT punktis 109 on rikutud õigusnormi.
47.
Kolmandas osas väidab ST, et Üldkohus rikkus kohtuotsuse ST punktides 138 ja 139 õigusnorme, kuna ta leidis, et Üldkohtu otsus Clearstream vs. komisjon (
12
) ei ole ST tegevuse hindamisel asjakohane, sest selles viidatud kohtuasjas ei olnud olemas õigusnormidega kehtestatud kohustust osutada asjaomast teenust ning turgu valitsev ettevõtja ei olnud oma turupositsiooni välja arendanud seadusliku monopoli raames.
48.
Neljandas osas väidab ST, et Üldkohus eksis, kinnitades kohtuotsuse ST punktides 133 ja 134, et lepingu sõlmimisest otsene või kategooriline keeldumine peab selleks, et seda saaks kvalifitseerida ELTL artikli 102 tähenduses kuritarvituseks, vastama Bronneri kohtuotsuses sõnastatud rangetele tingimustele, samas kui need tingimused ei ole kohaldatavad lepingu sõlmimisest kaudse keeldumise korral. Selle Üldkohtu seisukoha põhjal võidaks raskemaid rikkumisi (otsest keeldumist lepingu sõlmimisest) hakata kohtlema leebemalt kui vähem raskeid rikkumisi (kaudset keeldumist lepingu sõlmimisest). ST arvates on Üldkohtu otsus selles suhtes ka põhjendamata.
49.
DT esitas kohtuotsuse DT punkti 111 kohta sarnase argumendi, kritiseerides seda, et sellist otsest keeldumist juurdepääsu andmisest, nagu käsitleti kohtuotsuses Bronner, ja sellist kaudset keeldumist, nagu käsitletakse käesolevas kohtuasjas, koheldi erinevalt.
50.
Viiendas ja viimases osas märgib ST, et Üldkohus eksis, leides kohtuotsuse ST punktides 153 ja 154, et ST kui endise riigimonopoli staatus kujutab endast Bronneri tingimuste kohaldamata jätmise õiguslikku alust. ST väidab, et ainus kohtuotsus, millele Üldkohus sellega seoses viitab, nimelt kohtuotsus Post Danmark, (
13
) ei kinnita seda seisukohta kuidagi. ST lisab, et Bronneri kohtuotsuse kohaselt tuleb hädavajalikkust hinnata väidetava rikkumise aja seisuga, mistõttu minevikus eksisteerinud seaduslik monopol ei puutu asjasse.
2. Vastus DT ja ST argumentidele
51.
Kõik DT ja ST esitatud argumendid põhinevad eeldusel, et kõnealuse tegevuse kuritarvituslikkust ei saanud tuvastada, ilma et oleks kontrollitud, kas teenus on Bronneri kohtuotsuse tähenduses hädavajalik.
52.
Teisisõnu: kui Bronneri kohtuotsus ei ole selle tegevuse kuritarvituslikkuse hindamisel asjakohane autoriteet, tuleb kõik DT ja ST argumendid põhjendamatuse või edutuse tõttu tagasi lükata.
53.
Ma olen aga tõepoolest veendunud, et Bronneri kohtuotsus ei ole käesoleval juhul asjakohane ning seda allpool kirjeldatud põhjustel.
54.
Üldisemalt annab käesolev kohtuasi Euroopa Kohtule võimaluse selgitada Bronneri kohtuotsuse ulatust, mille kohta esitati kohtuistungil palju küsimusi.
55.
Sisuliselt näitan ma allpool, et Bronneri kohtuotsus on ELTL artiklist 102 tulenevas reguleerivas raamistikus üks erijuht. Selle juhu ulatust tuleb tõlgendada kitsalt, et säiliks ELTL artikli 102 soovitav toime. (
14
) Teisisõnu on põhimõte selline, et selle hindamiseks, kas ELTL artiklit 102 on rikutud, ei saa Bronneri tingimusi kasutada.
a) Bronneri kohtuotsuses käsitletud olukord ja kehtestatud tingimused
56.
Juhtum, mida Euroopa Kohus Bronneri kohtuotsuses käsitles, on selle kohtuotsuses punktis 37 selgelt sõnastatud: sisuliselt analüüsis Euroopa Kohus küsimust, kas „asjaolu, et ühe liikmesriigi territooriumil eksisteeriva ainsa üleriigilise kojukandesüsteemi käitaja, kes kasutab seda süsteemi omaenda päevalehtede levitamiseks, keeldub lubamast seda kasutada konkureeriva päevalehe väljaandjal“, saab lugeda ELTL artikli 102 tähenduses „kuritarvituseks“.
57.
Teisisõnu käsitleti Bronneri kohtuotsuses juhtu, kus turgu valitsevas seisundis ettevõtja keeldub andmast talle kuuluvat infrastruktuuri – käesoleval juhul kojukandesüsteemi – ühe või mitme konkureeriva ettevõtja käsutusse. Lihtsuse huvides kasutan käesolevas ettepanekus sellest juhust kõneldes edaspidi väljendit „käsutusse andmisest keeldumine“.
58.
See põhimõtteline küsimus ei erine oluliselt küsimusest, mis puudutab piiranguid, mida intellektuaalomandi õiguse omaja võib ELTL artikli 102 alusel ainuõiguse kasutamisele seada. See seletab, miks Bronneri kohtuotsuses viidati mitu korda kohtuotsusele RTE ja ITP vs. komisjon ehk nn Magilli kohtuotsusele. (
15
)
59.
Bronneri kohtuotsuse punktis 41 kehtestas Euroopa Kohus mitu tingimust, mis peavad olema täidetud, et käsutusse andmisest keeldumist saaks käsitada kuritarvitusena ELTL artikli 102 tähenduses. Kui kasutada Euroopa Kohtu sõnastust, siis selleks ei ole vaja „mitte ainult seda, et kojukandeteenuse osutamisest keeldumine võiks teenuse taotleja päevalehtede turul konkurentsist täiesti kõrvaldada ning et seda ei saaks objektiivselt põhjendada, vaid ka seda, et teenus ise oleks taotleja tegevuseks hädavajalik selles mõttes, et nimetatud kojukandesüsteemile ei oleks ühtegi tegelikku ega potentsiaalset alternatiivi“.
60.
Bronneri kohtuotsuse punktist 41 järeldan ma, et selleks, et käsutusse andmisest keeldumist saaks lugeda „kuritarvituseks“, peavad olema täidetud kolm tingimust (edaspidi „Bronneri tingimused“):
–
käsutusse andmisest keeldumine peab olema selline, mis võib konkureeriva ettevõtja asjaomasel turul konkurentsist täiesti kõrvaldada;
–
keeldumine ei ole objektiivselt põhjendatud;
–
asjaomane infrastruktuur peab olema konkureeriva ettevõtja tegevuseks hädavajalik selles mõttes, et ei oleks mingit tegelikku ega potentsiaalset alternatiivi.
b) Käesolevas kohtuasjas käsitletavate teemade tähtsus liidu konkurentsipoliitika jaoks
61.
DT ja ST arvates saab kõnealust tegevust lugeda ELTL artikli 102 tähenduses „kuritarvituseks“ ainult siis, kui kõik Bronneri tingimused on täidetud. Komisjon väidab seevastu, et Bronneri kohtuotsus ei ole sellise tegevuse suhtes kohaldatav.
62.
Selles staadiumis soovin rõhutada, et käesolevas kohtuasjas on kaalul palju rohkem kui pelgalt pooltevaheline vaidlus.
63.
Bronneri tingimuste kohaselt sõltub kuritarvituse tuvastamine eriti range õigusliku standardi täitmisest. Mõnes mõttes kujutavad need endast ELTL artiklist 102 tuleneva reguleeriva raamistiku „tippu“.
64.
Seega kaasneb Bronneri kohtulahendi ulatuse igasuguse laiendamisega loogiliselt ELTL artikli 102 soovitava toime nõrgenemine ning ühtlasi komisjoni volituste vähenemine kuritarvitustega võitlemisel. Praktikas peab komisjon siis kuritarvituse tuvastamiseks esitama märksa kaalukamaid tõendeid. Ühtlasi saavad turgu valitsevas seisundis ettevõtjad suurema tegutsemisruumi, kuna nende tegevuse eest määratakse karistus vaid juhul, kui kõik Bronneri tingimused on täidetud.
65.
Kõige radikaalsemal juhul viib Bronneri kohtuotsuse igasugune laiendamine selleni, et keelatud on üksnes turgu valitseva seisundi „ülim kuritarvitamine“ ehk Bronneri tingimustele vastav kuritarvitus. Seevastu ei karistataks enam turgu valitseva ettevõtja mis tahes tegevuse eest, mis langeb ühte kolmest järgmisest kategooriast:
–
see ei kõrvalda konkureerivat ettevõtjat asjaomasel turul konkurentsist täiesti (esimene Bronneri pöördtingimus);
–
see on objektiivselt põhjendatud (teine Bronneri pöördtingimus), või
–
see ei puuduta konkureeriva ettevõtja tegevuseks hädavajalikke kaupu või teenuseid (kolmas Bronneri pöördtingimus).
c) Bronneri tingimuste mõte
66.
Nüüd, kus on selgitatud, mis käesolevas kohtuasjas kaalul on, tuleb küsida seda, mis mõte on Bronneri tingimustel, mida ei ole ELTL artiklis 102 sellisena sõnastatud.
67.
Miks kehtestas Euroopa Kohus käsutusse andmisest keeldumise kuritarvituslikkuse hindamiseks rangema õigusliku standardi, samas kui turgu valitsevate ettevõtjate muud tegevust – näiteks ebaõiglase hinna kehtestamist, (
16
) hinnakruvi rakendamist (
17
) või muude ebaõiglaste lepingutingimuste kehtestamist (
18
) – käsitletakse Bronneri tingimusi kordagi kohaldamata?
68.
Minu arvates on sellele küsimusele selgelt vastatud ettepanekus, mille kohtujurist Jacobs Bronneri kohtuasjas esitas. (
19
) Sisuliselt on põhimõtteliselt erinev, kas karistatakse lepingutingimuste, eriti kokkulepitud hinna eest põhjusel, et need annavad eelise ettevõtjale, kes oma turgu valitseva seisundi tõttu ei allu turudistsipliinile, või karistatakse millegi käsutusse andmisest keeldumise eest. Käsutusse andmisest keeldumise eest karistamine, mis tähendab kokkuvõttes, et ettevõtjal on kohustus kokkulepe sõlmida, riivab ettevõtjate vabadust tunduvalt rohkem.
69.
Bronneri kohtuotsuses kehtestatud rangemat õiguslikku standardit õigustab just see olemuslik erinevus. See on ka Ameerika Ühendriikide konkurentsiõiguses kehtiva oluliste vahendite (essential facilities) doktriini mõte, mida kohtujurist Jacobs kirjeldas üksikasjalikult Bronneri kohtuasjas tehtud ettepaneku punktis 45 ja järgnevates punktides. Lisaks selgitas ta seda olemuslikku erinevust, rõhutades, et tegemist on kahe eri tasakaalustamisega.
70.
Ühel puhul on eri kaalukaussidel põhiõigused ja vaba konkurents.
71.
Oma ettepaneku punktis 56 selgitas kohtujurist Jacobs, et „õigus valida lepingupartnereid ja oma omandit vabalt käsutada on liikmesriikide õigussüsteemides üldtunnustatud põhimõtted, mõnikord lausa põhiseadusliku staatusega. Nende õiguste riive vajab hoolikat põhjendamist“.
72.
Sellest ajast saadik on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 16 sätestatud ettevõtlusvabadus, mis hõlmab lepinguvabadust, (
20
) ja artiklis 17 õigus omandile.
73.
Turgu valitsevas seisundis ettevõtjale ELTL artikli 102 alusel kehtestada võidav kohustus, et ta annaks endale kuuluva infrastruktuuri konkureerivate ettevõtjate käsutusse, riivab raskelt ja konkreetselt selle ettevõtja lepinguvabadust ja õigust omandile.
74.
Just eelmainitud põhiõiguste sellise raske ja konkreetse riive tõttu kehtestas Euroopa Kohus põhjendatult täiendavad tingimused, mis peavad sellisel juhul ELTL artikli 102 kohaldamiseks täidetud olema. Niiviisi püüdis Euroopa Kohus tasakaalustada turgu valitsevas seisundis ettevõtja põhiõiguste – raskemat – riivet, mis seisneb tema omandi teiste käsutusse andmise kohustuses, ELTL artikli 102 – rangemate – kohaldamistingimustega sellises olukorras, nimelt Bronneri tingimustega.
75.
Teisel puhul on eri kaalukaussidel konkurentsile ning lõpptulemusena tarbijatele toodav lühema ja pikema perspektiivi kasu.
76.
Oma ettepaneku punktis 57 märgib kohtujurist Jacobs selle kohta, et „konkurentsipoliitikas on turgu valitseva ettevõtja lepinguvabadusse sekkumise põhjendamiseks tihti vaja tegeleda hoolikalt vastukäivate kaalutluste vahel tasakaalu leidmisega. Pikemas perspektiivis on konkurentsile üldiselt soodus ja tarbijate huvides see, kui ettevõtjal lubatakse jätta oma kasutusse vahendid, mille ta on välja arendanud oma majandustegevuse eesmärkidel. […] Lisaks väheneks turgu valitseval ettevõtjal tõhusatesse vahenditesse investeerimise huvi, kui tema konkurentidel oleks soovi korral võimalik neist tulenevatest eelistest kasu saada“.
77.
Oma ettepaneku punktis 62 väljendab kohtujurist Jacobs intellektuaalomandiõigustega seotud litsentsi andmisest keeldumise kohta sarnaseid kaalutlusi: „[n]iisuguste ainuõiguste andmine piiratud ajavahemikuks eeldab iseenesest seda, et vaba konkurentsiga seotud huvi ning teadus- ja arendustegevuse ning loomingulisuse edendamise huvi vahel leitakse tasakaal. Seepärast otsustas Euroopa Kohus õigesti, et muude tegurite puudumisel ei ole litsentsi andmisest keeldumine iseenesest kuritarvitamine.“
78.
Niisiis on see, et käsutusse andmisest keeldumise kuritarvituslikkuse hindamiseks on ette nähtud rangem õiguslik standard, õigustatud ka majanduslike kaalutlustega, mille eesmärk on hoida konkurentsile pikas perspektiivis investeeringute ja loovusega toodavat kasu.
79.
Lühidalt, need kaks tasakaalustamist – nimelt põhiõiguste ja vaba konkurentsi tasakaalustamine ning konkurentsile toodava lühiajalise ja pika perspektiivi kasu tasakaalustamine – selgitavad olemuslikku erinevust lepingutingimuste eest karistamise ja käsutusse andmisest keeldumise eest karistuse määramise vahel. Just see olemuslik erinevus seletab seda, miks Bronneri kohtuotsuses kehtestati käsutusse andmisest keeldumise kuritarvituslikkuse hindamisele rangem õiguslik standard.
d) Mõiste „kaudne keeldumine juurdepääsu andmisest“ eksitavus
80.
Ühes DT ja ST argumendis selle kohta, miks peaks kõnealuse tegevuse suhtes kohaldama Bronneri tingimusi, on keskne mõiste „kaudne keeldumine juurdepääsu andmisest“. DT ja ST arvates ei peaks Bronneri kohtuotsuse kohaldamine piirduma ainult otsese keeldumisega juurdepääsu andmisest, nagu Euroopa Kohus Bronneri kohtuotsuse punktis 37 ette nägi, vaid seda tuleks kohaldada ka juhul, kui tegemist on ebaõiglaste lepingutingimustega, mida turgu valitsevas seisundis ettevõtja nõuab ja mis annaks de facto sama tulemuse ehk kaudse keeldumise juurdepääsu andmisest.
81.
Ma mõistan, et „juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise“ mõiste on huvipakkuv, kuna mõningad ebaõiglased lepingutingimused võivad teatud juhtudel lepingu sõlmimise välistada. Rõhutan siiski kohe, et kui keskenduda kunstlikult sellele, et teatud lepingutingimustel on selline mõju, siis jääb tähelepanuta laiem analüüsiraamistik, millel Bronneri kohtuotsus põhineb, eriti kaks tasakaalustamist, mille sisu ma eespool kirjeldasin.
82.
On ilmne, et sellisel turgu valitsevas seisundis ettevõtjal, nagu seda on DT ja ST moodustatud ettevõtja, on strateegiline huvi selliseid „kaudse keeldumise“ mõistet puudutavaid argumente esitada. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktides 62–65 selgitasin, võimaldaks Bronneri tingimuste laiendamine uutele tegevustele ühtlasi nõrgendada ELTL artikli 102 soovitavat toimet, vähendada komisjoni volitusi ja suurendada turgu valitsevas seisundis ettevõtjate tegutsemisruumi.
83.
Seevastu on mul raskem aru saada sellest, miks komisjon järjekindlalt sellist eristust kasutab, olgu siis sellises vormis või teistsuguses sõnastuses, mis vastandab kategoorilist ja kaudset keeldumist juurdepääsu andmisest. Komisjonil, kellele kohtuistungil selle kohta mitu korda küsimusi esitati, oli raskusi selgitamisel, miks ei saa kõnealust tegevust pidada „kaudseks keeldumiseks juurdepääsu andmisest“.
84.
Tegelikult on need raskused tingitud sellest, et „juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise“ mõiste on ise eksitav. Nimelt on sellel mõistel, millel pole mingit alust ei Bronneri kohtuotsuses ega ettepanekus, mille kohtujurist Jacobs selles kohtuasjas tegi, veniv ja potentsiaalselt piiramatu ulatus. Kas näiteks ebaõiglase hinna kehtestamine ei kujuta endast kaudset keeldumist juurdepääsu andmisest?
85.
Äärmisel juhul võiks tekkida küsimus, kas teatavas mõttes ei kujuta mis tahes kuritarvitus endast kaudset keeldumist juurdepääsu andmisest, kuna igasugune turgu valitseva ettevõtja tekitatud halvemus võib pärssida potentsiaalsete klientide soovi kasutada tema pakutavaid kaupu ja teenuseid.
86.
Tuleb siiski nentida, et Euroopa Kohus ei ole Bronneri tingimusi või samaväärset õiguslikku kriteeriumi ebaõiglaste lepingutingimuste suhtes kunagi kohaldanud. Eriti torkab Bronneri tingimuste asjakohatus silma hinnakujundusega seotud asjades, mis kujutaks endast kaudset keeldumist juurdepääsu andmisest – kui selline mõiste oleks üldse olemas – par excellence, kuna hind on konkurentsis määrava tähtsusega. Oma väga ammuses ebaõiglasi hindu käsitlevas kohtupraktikas ei ole Euroopa Kohus aga Bronneri tingimustega samaväärset õiguslikku kriteeriumi kasutanud. (
21
)
87.
Hiljem on Euroopa Kohus jätnud Bronneri tingimused rakendamata ka kahes kohtuotsuses, mis puudutasid autoriõiguste kollektiivse esindamise organisatsioonide hinnakujundust, kusjuures on alust eeldada, et nende teenused olid teatud turustusahelas järgneva tegevuse jaoks hädavajalikud. (
22
) Samuti asus Euroopa Kohus nii kohtuotsuses TeliaSonera Sverige (
23
) kui ka kohtuotsuses Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon (
24
) seisukohale, et Bronneri kohtuotsus ei ole asjakohane, kui tegemist on hinnakruviga, mis on üks spetsiifiline hinnakujunduse kuritarvitamise kategooria.
88.
Kokkuvõttes ei ole Euroopa Kohus kunagi kohaldanud Bronneri tingimusi hinnakujunduse kuritarvitamise suhtes, kuigi see tegevus võiks kujutada endast juurdepääsu andmisest kaudset keeldumist par excellence.
89.
Järelikult oleks selle tulemus, kui selline tegevus võrdsustataks nüüd kaudse keeldumisega juurdepääsu andmisest, see, et kuritarvitusi käsitlev kohtupraktika lükataks suures osas ümber ja Bronneri tingimused muutuksid ELTL artikli 102 olemuslikuks osaks. Bronneri kohtuotsusest saaks põhimõte, mitte enam erijuhtum, ja see läheks vastuollu lausa ELTL artikli 102 sõnastuse endaga, arvestades, et selle artikli ulatus ei piirdu Bronneri kohtuotsuse tähenduses „hädavajalike“ kaupade või teenustega seotud kuritarvitusega.
90.
Selle „kaudse keeldumise“ mõiste ulatuse piiramiseks võidakse pidada otstarbekaks, et see piirduks kõige raskemate kuritarvitustega. Näiteks kvalifitseeritaks „juurdepääsu andmisest kaudseks keeldumiseks“, mis tooks kaasa Bronneri tingimuste kohaldamise, üksnes väga ebaõiglane hind, ent veidi ebaõiglased hinnad jääksid „lihtsalt“ kuritarvituseks.
91.
Sellise meetodi kasutamine oleks minu arvates ränk viga. See hakkaks märkimisväärselt meelevaldsust tekitama otse konkurentsiõiguse keskmes, valdkonnas, kus õiguskindlus on ettevõtjatele esmatähtis. Juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise ja lihtsa kuritarvituse vaheline piir saab nimelt olla vaid meelevaldne. (
25
)
92.
Pealegi põhjustaks see kõige raskemate kuritarvituste ümberkvalifitseerimine „juurdepääsu andmisest kaudseks keeldumiseks“ olukorra, mis on parimal juhul paradoksaalne. Nimelt oleks selle tulemus see, et Bronneri tingimusi kohaldataks kõige raskemate kuritarvituste suhtes – mis kvalifitseeruksid „kaudseks keeldumiseks juurdepääsu andmisest“ – ja seetõttu muutuks nende eest karistuste määramine raskemaks. Teisisõnu kohaldataks kõige raskemate kuritarvituste (näiteks väga ebaõiglase hinna) suhtes vähem rangeid õigusnorme kui vähem raskete kuritarvituste (näiteks veidi ebaõiglase hinna) suhtes.
93.
Vastupidi apellantide argumentidele, mis on kokku võetud käesoleva ettepaneku punktides 48 ja 49, viiks just „juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise“ mõiste ise selleni, et kõige raskemaid rikkumisi koheldaks leebemalt.
94.
Meenutan sellega seoses, et nagu komisjon õigustatult märkis, ei ole turgu valitseva ettevõtja tegude raskusaste selle hindamiseks, kas tegemist on ELTL artikli 102 rikkumisega, asjakohane kriteerium. Raskusaste tuleb mängu alles trahvisumma kindlaksmääramise staadiumis, nagu on ette nähtud määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõikes 3. (
26
)
95.
Kokkuvõttes seisneb Bronneri tingimuste mõte, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktides 66–79, selles, et lepingutingimuste eest karistuse määramine ja käsutusse andmisest keeldumise eest karistuse määramine on olemuslikult erinevad. Seda mõtet silmas pidades ei ole minu arvates mingit kahtlust, et Bronneri tingimused ei ole mõeldud kohaldamiseks ebaõiglaste lepingutingimuste suhtes.
96.
Eeltoodust lähtudes tuleb minu arvates „juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise“ mõistest ELTL artikli 102 kohaldamise raames loobuda, ning seda nii tehtavas kohtuotsuses kui ka mis tahes muus kontekstis.
e) Bronneri tingimuste kohaldamatus kõnealuse tegevuse suhtes
97.
Nüüd, kus ma olen rõhutanud käesolevas kohtuasjas käsitletavate teemade tähtsust, Bronneri tingimuste mõtet ja „juurdepääsu andmisest kaudse keeldumise“ mõiste eksitavust, jääb mul veel analüüsida, kas kõnealune tegevus kuulub Bronneri kohtuotsuses silmas peetud juhu alla, mida on mainitud käesoleva ettepaneku punktides 56 ja 57.
98.
Selle juhuga on tegemist siis, kui turgu valitsev ettevõtja keeldub andmast tema omandis olevat infrastruktuuri ühe või mitme konkureeriva ettevõtja käsutusse.
99.
Kõnealune tegevus, mida on kirjeldatud käesoleva ettepaneku punktis 37, ei kuulu aga selle juhu alla, nagu märkis Üldkohus kohtuotsuse DT punktides 98 ja 99 ning kohtuotsuse ST punktides 118 ja 119, ilma et ta oleks selles millegi vastu eksinud.
100.
ST nimelt mitte ei keeldunud andmast eraldatud juurdepääsu talle kuuluvale kliendiliinile, vaid kehtestas seda juurdepääsu soovivatele ettevõtjatele ebaõiglased tingimused, nagu komisjon õigesti rõhutas.
101.
Sellest aspektist ei ole oluline, et õigusnormides kehtestatud kohustuste tõttu oli ST sunnitud kliendiliinile juurdepääsu andma. Järeldus oleks sama, kui ST oleks kliendiliinile vabatahtlikult juurdepääsu andnud. Ainus tegur, mis Bronneri kohtuotsuse asjakohasuse välistamisel asjasse puutub, on see, et ST ei keeldunud tema omandis olevale infrastruktuurile juurdepääsu andmisest.
102.
Vastupidi sellele, mida väidavad DT ja ST, kinnitab seda tõlgendust kohtuotsus TeliaSonera Sverige, (
27
) nagu Üldkohus kohtuotsuse DT punktides 106–110 ja kohtuotsuse ST punktides 123–127 õigesti märkis.
103.
Kohtuotsuse TeliaSonera Sverige punktis 55 (
28
) meenutas Euroopa Kohus sisuliselt, et Bronneri tingimusi, eriti vajalikkuse nõuet, ei saa tegevuse kuritarvituslikkuse hindamisel kohaldada, kui tegevus seisneb teenuste osutamisele või toodete müügile ebasoodsate tingimuste kehtestamises või selliste tingimuste kehtestamises, mille tulemusel ostja huvi kaob.
104.
Lisaks märkis Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 58, et kui laiendada Bronneri kohtuotsuse ulatust igasugusele turgu valitseva ettevõtja tegevusele, mis on seotud tema tehingutingimustega, tuleneks sellest nõue, et „Bronneri tingimused peavad alati olema täidetud, mis vähendaks põhjendamatult ELTL artikli 102 soovitavat toimet“.
105.
Niiviisi otsustades keeldus Euroopa Kohus järgimast kohtujurist Mazáki arvamust selles kohtuasjas. Viimane oli nimelt toetanud tarnimisest kaudse keeldumise teooriat ja sellest tulenevat kohustust kontrollida tarnitava toote asendamatust, toetades TeliaSonera Sverige argumente, mille Euroopa Kohus lõpuks põhjendatult tagasi lükkas. (
29
)
106.
Samamoodi meenutas Euroopa Kohus kohtuotsuse Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon (
30
) punktis 96, et hinnakruvi on kuritarvituse autonoomne vorm, mis erineb tarnimisest keeldumisest ja mille suhtes Bronneri tingimused ei ole kohaldatavad.
107.
Nii kinnitati neis kahes kohtuotsuses, et kohtuotsus Bronner, mis kujutab endast ELTL artiklist 102 tulenevas reguleerivas raamistikus üht erijuhtu, on piiratud ulatusega.
108.
Neid täpsustusi arvesse võttes tuleb DT ja ST kriitika, mis puudutab kohtuotsustes DT ja ST tehtud viiteid kohtuotsustele Deutsche Telekom vs. komisjon (
31
) ning Post Danmark, (
32
) samuti Üldkohtu otsusele Clearstream vs. komisjon, (
33
) põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nende argumentidega püütakse nimelt kritiseerida seda arutluskäiku, mille tulemusel Üldkohus välistas Bronneri kohtuotsuse asjakohasuse käesolevate kohtuasjade asjaoludel. Nagu ma aga just täpsustasin, ei eksinud Üldkohus sellega ühegi õigusnormi vastu.
109.
Viimaks asun ma analüüsima DT ja ST viimast argumenti, mis on kokku võetud käesoleva ettepaneku punktides 41–44. See argument puudutab eelkõige kohtuotsuse DT punkti 101 ja kohtuotsuse ST punkti 121, mis on sõnastatud identselt:
„Kuna asjaomane õiguslik raamistik tunnustas selgelt vajadust saada juurdepääs [ST] kliendiliinile, et võimaldada tõhusa konkurentsi teket ja arengut lairibateenuste Slovakkia turul, siis ei olnud seega nõutud, et komisjon tõendaks, et selline juurdepääs oli hädavajalik [Bronneri kohtuotsuse] punktis 41 kehtestatud viimase tingimuse tähenduses.“
110.
DT ja ST arvates eksis Üldkohus, pidades teineteisega võrdväärseks vajalikkuse ex ante analüüsi, mida riigi reguleeriv asutus teeb reguleeriva raamistiku alusel, ja hädavajalikkuse ex post analüüsi, mida peab tegema komisjon ELTL artikli 102 kohaselt, vastavalt sellele, nagu seda artiklit on tõlgendatud Bronneri kohtuotsuses.
111.
Nõustun meeleldi sellega, et neid kahte liiki analüüse on raske võrdsustada, just nagu DT ja ST väitsid. Kuna nende argument põhineb aga vaidlustatud kohtuotsuste ekslikul tõlgendamisel, on see siiski edutu.
112.
Vastupidi DT ja ST väidetule Üldkohus nimelt mitte ei võrdsustanud neid kahte liiki analüüse, vaid otsustas põhjendatult, et Bronneri tingimused ei ole käesolevate kohtuasjade asjaoludel kohaldatavad.
113.
Minu tõlgendus lähtub esiteks kohtuotsuse DT punktis 101 ja kohtuotsuse ST punktis 121 kasutatud sõnastusest, mis on eespool ära toodud ja kus neid kaht liiki analüüse samaväärseks ei loeta. Teiseks on need punktid osa laiemast arutluskäigust, mis on esitatud kohtuotsuse DT punktides 97–105 ja kohtuotsuse ST punktides 117–122 ning mis päädis Üldkohtu põhjendatud järeldusega, et Bronneri tingimused lihtsalt ei ole neil asjaoludel kohaldatavad.
114.
Sellega ei rikkunud Üldkohus mingeid õigusnorme. Nagu ma käesoleva ettepaneku punktis 101 märkisin, on Bronneri kohtuotsuse asjakohasuse välistamisel määrav tegur see, et ST ei keeldunud tema omandis olevale infrastruktuurile juurdepääsu andmisest.
115.
Lisaks meenutas Üldkohus kohtuotsuse DT punktis 97 ja kohtuotsuse ST punktis 117 õigesti, et kuna selle sektori suhtes kohaldatav õiguslik raamistik on paika pandud telekommunikatsioonisektorit puudutavates õigusnormides, mis aitavad seega kindlaks määrata konkurentsitingimusi, milles ettevõtja asjaomastel turgudel tegutseb, kujutavad need õigusnormid endast ELTL artikli 102 kohaldamisel selle ettevõtja tegevuse suhtes asjakohast tegurit, olgu siis asjasse puutuvate turgude kindlakstegemiseks, niisuguse tegevuse kuritarvituslikkuse hindamiseks või ka trahvisumma määramiseks. (
34
)
116.
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selle üle, et õiguslikus raamistikus oli ST‑le kehtestatud juurdepääsu andmise kohustus, nagu märkis Üldkohus kohtuotsuse DT punktides 99 ja 100 ning kohtuotsuse ST punktides 119 ja 120.
117.
Eeltoodust lähtuvalt tuleb DT esimene väide ja ST esimene väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
B.
DT teine väide
1. DT argumentide kokkuvõte
118.
Oma teises väites märgib DT, et kohtuotsuses DT on rikutud õigusnorme selle põhimõtte kohaldamisel, mille kohaselt peab emaettevõtja olema tütarettevõtjale tegelikult otsustavat mõju avaldanud. DT rõhutab nimelt, et Üldkohus viitas kohtuotsuse DT punktis 230 sellele põhimõttele õigesti, kuid tegi selle põhimõtte kohaldamisel siiski kaht liiki vigu.
119.
Teise väite esimeses osas väidab DT, et Üldkohus eksis, leides, et faktilisi asjaolusid, millest ilmneb otsustava mõju avaldamise võimalus, võib kasutada ka kaudsete tõenditena otsustava mõju tegeliku avaldamise kohta.
120.
DT arvates ei saa asjaolusid, millest ilmneb üksnes otsustava mõju avaldamise võimalus, kasutada tõendamiseks, et otsustavat mõju tegelikult avaldatigi. Teisiti tõlgendades kaoks mõjutamisvõimaluse ja tegeliku mõjutamise vaheline eristus, mille tulemus oleks see, et eeldust, mis on kohaldatav 100% ulatuses emaettevõtjale kuuluvate tütarettevõtjate suhtes, laiendataks õigusvastaselt. (
35
)
121.
DT arvates tegi Üldkohus selle vea mitmes kohtuotsuse DT osas, kus see kohus leidis, et kaudsed tõendid, mis kinnitavad pelgalt otsustava mõju avaldamise võimalust, tõendavad sellise mõju tegelikku avaldamist:
–
punktis 233 seoses sellega, et on isikuid, kes on korraga nii tütarettevõtja kui ka emaettevõtja juhtorganites;
–
punktis 249 jj seoses sellega, et ST juhatuses on apellandi juhtivtöötajaid;
–
punktis 280 jj seoses sellega, et DT on andnud oma töötajaid teatud tööde tegemiseks ST käsutusse, ning
–
punktis 294 seoses sellega, et ST edastab aruandeid oma äristrateegia kohta.
122.
Teise väite teises osas väidab DT, et kvalifitseerides õiguslikult neid faktilisi asjaolusid, millest komisjon lähtus, kohaldas Üldkohus vääralt põhimõtet, mille kohaselt peab otsustavat mõju olema tegelikult avaldatud.
123.
Nõnda järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 262, 273, 274 ja 278 pelgast otsustava mõju avaldamise võimalusest, et seda tegelikult avaldatigi, ning jättis selle tegeliku avaldamise eraldi kontrollimata.
2. Vastus DT argumentidele
124.
Märgin kõigepealt, et ainult Üldkohus on pädev tuvastama ja hindama fakte ning üldjuhul analüüsima tõendeid, millele ta nende faktide tuvastamisel tugineb. Sellise hinnangu andmine ei ole seega iseenesest Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud. (
36
)
125.
Käesolevas asjas ei ole DT väitnud, et Üldkohtus analüüsitud tõendeid on moonutatud. Järelikult ei ole Euroopa Kohtu ülesanne DT teises väites mainitud faktiliste asjaolude tõenduslikku väärtust apellatsioonimenetluse staadiumis uuesti hinnata.
126.
Et DT argumentide ulatus täpselt kindlaks teha, pean vajalikuks asetada need Euroopa Kohtu praktika konteksti, mis puudutab tütarettevõtja tegevuse süükspanemist emaettevõtjale, arvestades, et selle emaettevõtja osalus tütarettevõtja kapitalis on liiga väike, et Akzo Nobeli eeldus seda hõlmaks. (
37
) Käesolevates kohtuasjades kõne all oleval ajavahemikul kuulus DT‑le ST kapitalis 51% osalus. (
38
)
127.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tähistab mõiste „ettevõtja“ igasugust majandustegevusega tegelevat üksust, sõltumata selle üksuse õiguslikust vormist ja rahastamisviisist. Sellega seoses on Euroopa Kohus täpsustanud esiteks, et mõistet „ettevõtja“ tuleb selles kontekstis mõista kui majandusüksust, isegi kui õiguslikult koosneb see majandusüksus mitmest füüsilisest või juriidilisest isikust, ja teiseks, et juhul, kui selline majandusüksus rikub konkurentsieeskirju, tuleb tal isikliku vastutuse põhimõtte kohaselt selle rikkumise eest ka vastutada. (
39
)
128.
Seega võib tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süüks panna muu hulgas siis, kui tütarettevõtja – olgugi et tal on eraldi õigusvõime – ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, vaid täidab peamiselt talle emaettevõtja antud juhiseid, arvestades eriti majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kaht üksust ühendavad. (
40
)
129.
Sellises olukorras kuuluvad emaettevõtja ja tema tütarettevõtja nimelt samasse majandusüksusesse ja moodustavad seega eelviidatud kohtupraktika tähenduses üheainsa ettevõtja. Seega võimaldab asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja kujutavad endast ühtainsat ettevõtjat, adresseerida komisjonil trahvide määramise otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega. (
41
)
130.
Kontekstis, kus „ettevõtja“ majanduslikku mõistet on konkurentsiõiguses niiviisi piiritletud, on Euroopa Kohus täpsustanud, et tegemaks kindlaks, kas emaettevõtja saab oma tütarettevõtja tegevust turul otsustavalt mõjutada, tuleb arvesse võtta kogu asjakohast teavet majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete kohta, mis tütarettevõtjat ja tema emaettevõtjat ühendab, ning seega võtta arvesse majanduslikku reaalsust. (
42
)
131.
Euroopa Kohus lisas selle kohta, et komisjon ei saa piirduda konstateeringuga, et emaettevõtjal on võimalik oma tütarettevõtja tegevust otsustavalt mõjutada, vaid ta peab ka kontrollima, kas niisugust mõju on tegelikult avaldatud. (
43
)
132.
Teisisõnu tuleb komisjonil faktiliste asjaolude kogumi alusel, mille hulka kuulub muu hulgas see, et ühel üksusel võib olla võimalik teist üksust suunata, tõendada, et emaettevõtja avaldabki tegelikult oma tütarettevõtjale otsustavat mõju. (
44
)
133.
Mis puudutab tõendamisviisi, siis on Euroopa Kohus täpsustanud, et otsustava mõju tegelikku avaldamist saab järeldada omavahel kooskõlas olevate tõendite kogumist, isegi kui ükski neist tõenditest ei ole eraldi võetuna piisav, et sellise mõju esinemist kinnitada. (
45
)
134.
DT teise väite raames esitatud argumendid puudutavad just seda etappi.
135.
DT väidab, et Üldkohus eksis, leides, et faktilisi asjaolusid, millest ilmneb otsustava mõju avaldamise võimalus, võib kasutada ka kaudsete tõenditena otsustava mõju tegeliku avaldamise kohta.
136.
Teisisõnu püüab DT selle tõendusmaterjali hulgast, mida komisjon võib otsustava mõju tegeliku avaldamise tõendamiseks kasutada, välja jätta terve faktiliste asjaolude kategooria, nimelt need, millest ilmneb otsustava mõju avaldamise võimalus.
137.
Minu arvates on need argumendid täiesti alusetud vähemalt kolmel põhjusel.
138.
Esiteks ei tulene selline piirang kuidagi eespool kokkuvõtlikult kirjeldatud Euroopa Kohtu praktikast tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süükspanemise kohta.
139.
Täpsemalt ilmneb sellest kohtupraktikast sõnaselgelt, et otsustava mõju tegelikku avaldamist saab järeldada omavahel kooskõlas olevate tõendite kogumist, isegi kui ükski neist tõenditest ei ole eraldi võetuna piisav, et sellise mõju esinemist kinnitada. (
46
) Euroopa Kohus ei ole sellega seoses kehtestanud kooskõlas olevatele tõenditele, mida komisjon võib kasutada, ühtegi piirangut ega kriteeriumi.
140.
Teiseks ei näe ma ühtegi loogilist põhjust, mis õigustaks selle välistamist, et sama faktilise asjaolu abil saaks korraga tõendada nii otsustava mõju avaldamise võimalust kui ka selle mõju tegelikku avaldamist.
141.
Mõistagi peab tegelikku mõjutamist kinnitavate kaudsete tõendite kogum olema põhjalikum kui lihtsalt selle võimalust tõendavate kaudsete tõendite kogum. Sellegipoolest võib sama faktilist asjaolu õiguspäraselt kasutada nii ühes kui ka teises kontekstis.
142.
Kolmandaks näib mulle, et DT argumendid viiksid praktikas selleni, et faktilised tõendid, mida komisjon võib kasutada, piirduksid ainult ilmselgete (flagrantes) (
47
) tõenditega, nagu seda on näiteks kirjalik teade, mis sisaldab emaettevõtja juhist tütarettevõtjale, et see muudaks oma hinnapoliitikat.
143.
Komisjoni käsutuses on nii ilmseid tõendeid aga üksnes harva. Seega on komisjoni tegevuse tõhususe tagamiseks konkurentsi valdkonnas tingimata vaja, et komisjon saaks tugineda mis tahes faktilisele asjaolule, arvestades muidugi, et nende asjaolude kogum tervikuna peab tõendama, et otsustavat mõju on tegelikult avaldatud.
144.
Nagu komisjon rõhutas, sõltuks teatud faktiliste asjaolude ja kaudsete tõendite kasutuskõlblikkus siis, kui DT arutluskäiku järgida, formaalsetest ja ettevõtjate majandusliku reaalsusega kokkusobimatutest kriteeriumidest.
145.
Eeltoodust tulenevalt on DT teise väite aluseeldus väär, mistõttu tuleb see väide tervikuna tagasi lükata.
C.
DT kolmas väide
1. DT argumentide kokkuvõte
146.
Kolmandas väites märgib DT, et kohtuotsuses DT on rikutud õigusnormi seoses selle põhimõtte kohaldamisega, mille kohaselt peab tütarettevõtja olema peamiselt täitnud emaettevõtja juhiseid.
147.
DT arvates tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast alates kohtuotsusest Imperial Chemical Industries vs. komisjon, (
48
) et tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süükspanemiseks peavad olema täidetud kõik neli tingimust:
–
emaettevõtjal pidi olema võimalik otsustavat mõju avaldada;
–
emaettevõtja avaldas seda otsustavat mõju ka tegelikult;
–
tütarettevõtja ei ole seetõttu oma tegutsemise üle turul sõltumatult otsustanud ja
–
tütarettevõtja on peamiselt täitnud emaettevõtja antud juhiseid.
148.
Neljandat tingimust, mis eeldab, et tütarettevõtja oleks peamiselt täitnud emaettevõtja antud juhiseid, on vaja selleks, et tuvastada, kas emaettevõtja avaldatav otsustav mõju on oluline.
149.
DT arvates piirdus Üldkohus selles suhtes tõdemusega, et esiteks ei ole tütarettevõtja teatav iseseisvus ühitamatu sellega, et tütarettevõtja kuulub emaettevõtjaga samasse majandusüksusesse (kohtuotsuse DT punkt 470), ja et teiseks oli DT see, kes määras ST üldist strateegiat turul (kohtuotsuse DT punkt 471).
150.
Seoses teise tõdemusega täpsustab DT, et kohtuotsuse DT punktid 237–464, millele Üldkohus viitas nimetatud kohtuotsuse punktis 471, seda ei kinnita. DT sõnul loetles Üldkohus nendes punktides mitu kaudset tõendit selle kohta, et DT avaldas ST‑le otsustavat mõju, ilma et Üldkohus oleks siiski tuvastanud, et DT andis ST‑le konkreetseid juhiseid.
151.
Seetõttu ja a fortiori sai Üldkohus tuvastada ainult seda, et ST täitis peamiselt DT juhiseid. DT lisab, et selles suhtes on kohtuotsus DT põhjendamata.
2. Vastus DT argumentidele
152.
DT kolmandal väitel on sama parandamatu puudus nagu tema esimesel ja teisel väitel, nimelt vale eeldus.
153.
Vastupidi sellele, mida väidab DT, ei ole Euroopa Kohus nimelt kunagi leidnud, et tütarettevõtja tegevuse süükspanemine emaettevõtjale sõltub kõigi käesoleva ettepaneku punktis 147 nimetatud nelja tingimuse täitmisest.
154.
Tegelikult on selleks olemas vaid üks asjakohane kriteerium, nimelt see, kas emaettevõtjast ja tütarettevõtjast moodustub majandusüksus, teisisõnu ettevõtja, nagu komisjon õigesti märkis. Vaid sel juhul võib komisjon tütarettevõtja tegevuse emaettevõtjale süüks panna ehk teisisõnu eemaldada eri õiguslike struktuuride vahelt „ettevõtlusvormi loori“, et konkurentsiõiguse tõhusust suurendada. (
49
)
155.
DT mainitud nelja tingimuse staatust tuleb mõista just neid põhimõtteid silmas pidades.
156.
Mulle näib, et oma kohtupraktika praeguses arengustaadiumis on Euroopa Kohus kindlaks määranud kaks tõendamisviisi, millega komisjon saab konkreetsel juhul kindlaks teha, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja moodustavad ühe majandusüksuse:
–
ühest küljest võib komisjon kindlaks teha, et emaettevõtjal on võimalik tütarettevõtja tegevust otsustavalt mõjutada ja et ta on ka tegelikult seda mõju avaldanud; (
50
)
–
teisest küljest võib ta tõendada, et tütarettevõtja ei otsusta oma tegutsemise üle turul sõltumatult, vaid täidab peamiselt emaettevõtja antud juhiseid, eriti arvestades majanduslikke, organisatsioonilisi ja õiguslikke sidemeid, mis neid kaht üksust ühendavad. (
51
)
157.
Sisuliselt segas DT oma argumentides need kaks tõendamisviisi kokku, nõudes komisjonilt kahekordset tõendamist: ta peaks DT arvates ühtaegu tõendama seda, et emaettevõtja on tegelikult otsustavat mõju avaldanud, ja seda, et on olemas juhised, mida tütarettevõtja on peamiselt täitnud.
158.
Minu arvates ei ole mingit kahtlust selles, et neil argumentidel ei ole ei kohtupraktika ega ka loogika seisukohalt mingit alust.
159.
Kohtupraktika seisukohalt ei nähtu ühestki Euroopa Kohtu otsusest, et komisjonil oleks selline kahekordse tõendamise kohustus.
160.
Loogika seisukohalt on neil kahel tõendamisviisil sama eesmärk, nimelt tuvastada, et emaettevõtja ja tütarettevõtja moodustavad ühe majandusüksuse (või ettevõtja). Seega oleks üleliigne nõuda komisjonilt, et ta kasutaks neid kaht viisi korraga. Nagu komisjon täpsustas, tuleb neid kahte tõendamisviisi käsitada võrdväärsena.
161.
Kohtuotsuse DT punktis 471 rõhutas Üldkohus, et arvestades selle kohtuotsuse punktides 237–464 esitatud asjaolusid, mis kinnitavad DT otsustavat mõju, mida ta ST‑le tõepoolest avaldas, järeldas komisjon õigesti, et need kaks õiguslikku üksust moodustavad ühe majandusüksuse.
162.
Järelikult, ja vastupidi DT väidetule, ei rikkunud Üldkohus mingeid õigusnorme, kui ta leidis, et komisjon ei olnud kohustatud lisaks tõendama, et ST täitis peamiselt DT juhiseid.
163.
Täpsustan veel, et väljakujunenud kohtupraktika (
52
) nõuete kohaselt peab kohtuotsuse põhistusest selgelt ja üheselt ilmnema Üldkohtu arutluskäik, et huvitatud isikud saaks mõista tehtud otsuse põhjendusi ja Euroopa Kohus saaks teostada kohtulikku kontrolli.
164.
Kohtuotsuse DT punktidest 237–473 on aga selgelt, ühemõtteliselt ja üksikasjalikult näha põhjused, miks Üldkohus leidis, et DT ja ST moodustasid ühe majandusüksuse.
165.
Eeltoodust lähtuvalt tuleb ka DT kolmas väide tervikuna tagasi lükata.
VIII. Ettepanek
166.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades ja ilma, et see mõjutaks apellatsioonkaebuste teiste väidete põhjendatust, teen Euroopa Kohtule ettepaneku lükata tagasi kolm esimest väidet, mille Deutsche Telekom AG on esitanud kohtuasjas C‑152/19 P, ning esimese väite, mille Slovak Telekom, a.s. on esitanud kohtuasjas C‑165/19 P.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	26. novembri 1998. aasta kohtuotsus (C‑7/97, EU:C:1998:569; edaspidi „Bronneri kohtuotsus“).
(
3
)	Vt eelkõige 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punktid 60 ja 63) ja 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 54).
(
4
)	13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus (T‑827/14, EU:T:2018:930).
(
5
)	13. detsembri 2018. aasta kohtuotsus (T‑851/14, EU:T:2018:929).
(
6
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2000. aasta määrus, mis käsitleb eraldatud juurdepääsu kliendiliinile (EÜT 2000, L 336, lk 4; ELT eriväljaanne 13/26, lk 83). See määrus tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/140/EÜ, millega muudetakse direktiive 2002/21/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta, 2002/19/EÜ elektroonilistele sidevõrkudele ja nendega seotud vahenditele juurdepääsu ja vastastikuse sidumise kohta ning 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja -teenustega seotud lubade andmise kohta, täpsemalt artikliga 4.
(
7
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. märtsi 2002. aasta direktiiv elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste ühise reguleeriva raamistiku kohta (EÜT 2002, L 108, lk 33; ELT eriväljaanne 13/29, lk 349).
(
8
)	Otsus C(2014) 7465 final (juhtum AT.39523 – Slovak Telekom). Seda otsust parandati komisjoni 16. detsembri 2014. aasta otsusega C(2014) 10119 final ja komisjoni 17. aprilli 2015. aasta otsusega C(2015) 2484 final.
(
9
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 11.
(
10
)	14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus (C‑280/08 P, EU:C:2010:603).
(
11
)	17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus (C‑52/09, EU:C:2011:83).
(
12
)	9. septembri 2009. aasta kohtuotsus (T‑301/04, EU:T:2009:317).
(
13
)	27. märtsi 2012. aasta kohtuotsus (C‑209/10, EU:C:2012:172, punkt 23).
(
14
)	Vt selle kohta 17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83, punkt 58).
(
15
)	6. aprilli 1995. aasta kohtuotsus (C‑241/91 P ja C‑242/91 P, EU:C:1995:98).
(
16
)	Vt eelkõige 13. novembri 1975. aasta kohtuotsus General Motors Continental vs. komisjon (26/75, EU:C:1975:150, punktid 11 ja 12); 11. novembri 1986. aasta kohtuotsus British Leyland vs. komisjon (226/84, EU:C:1986:421, punktid 27–30); 13. juuli 1989. aasta kohtuotsus Tournier (395/87, EU:C:1989:319, punkt 38); 17. mai 2001. aasta kohtuotsus TNT Traco (C‑340/99, EU:C:2001:281, punktid 46 ja 47); 11. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Kanal 5 ja TV 4 (C‑52/07, EU:C:2008:703, punktid 28 ja 29); 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland vs. komisjon (C‑385/07 P, EU:C:2009:456, punktid 141 ja 142); 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, punktid 87 ja 88) ning 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, punktid 35–51).
(
17
)	17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2011:83, punktid 54 ja 55) ning 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 75).
(
18
)	Vt eelkõige Üldkohtu 22. novembri 2001. aasta kohtuotsus AAMS vs. komisjon (T‑139/98, EU:T:2001:272, punkt 76) ning 28. septembri 2006. aasta kohtumäärus Unilever Bestfoods vs. komisjon (C‑552/03 P, EU:C:2006:607, punkt 137).
(
19
)	C‑7/97, EU:C:1998:264.
(
20
)	Vastavalt selgitustele põhiõiguste harta kohta (ELT 2007, C 303, lk 17) põhineb põhiõiguste harta artikkel 16 muu hulgas lepinguvabadust käsitleval Euroopa Kohtu praktikal.
(
21
)	Vt eelkõige 13. novembri 1975. aasta kohtuotsus General Motors Continental vs. komisjon (26/75, EU:C:1975:150, punktid 11 ja 12); 11. novembri 1986. aasta kohtuotsus British Leyland vs. komisjon (226/84, EU:C:1986:421, punktid 27–30); 13. juuli 1989. aasta kohtuotsus Tournier (395/87, EU:C:1989:319, punkt 38); 17. mai 2001. aasta kohtuotsus TNT Traco (C‑340/99, EU:C:2001:281, punktid 46 ja 47); 11. detsembri 2008. aasta kohtuotsus Kanal 5 ja TV 4 (C‑52/07, EU:C:2008:703, punktid 28 ja 29); 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland vs. komisjon (C‑385/07 P, EU:C:2009:456, punktid 141 ja 142).
(
22
)	Vt 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus OSA (C‑351/12, EU:C:2014:110, punktid 87 ja 88) ning 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Autortiesību un komunicēšanās konsultāciju aģentūra – Latvijas Autoru apvienība (C‑177/16, EU:C:2017:689, punktid 35–51)
(
23
)	17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus (C‑52/09, EU:C:2011:83, punktid 55–58).
(
24
)	10. juuli 2014. aasta kohtuotsus (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 96).
(
25
)	Näiteks millisest künnisest alates muutub ebaõiglase hinna kehtestamine kaudseks juurdepääsu andmisest keeldumiseks? Kas siis, kui see hind on kõrgem kui 200% turgu valitseva ettevõtja kantud kuludest? Või hoopis 175% tema kuludest? Või hoopis 150% keskmisest hinnast samaväärseks loetavatel turgudel? Rõhutan, et seda piiri on veel raskem paika panna siis, kui tegemist on muude kui hinnastamistingimustega.
(
26
)	Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määrus [ELTL] artiklites [101 ja 102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (EÜT 2003, L 1, lk 1; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205). Selle artikli 23 lõikes 3 on sätestatud, et „[t]rahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust“.
(
27
)	17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus (C‑52/09, EU:C:2011:83).
(
28
)	17. veebruari 2011. aasta kohtuotsus (C‑52/09, EU:C:2011:83).
(
29
)	Kohtujuristi ettepanek kohtuasjas TeliaSonera Sverige (C‑52/09, EU:C:2010:483, punktid 11–32, eelkõige punktid 11 ja 16).
(
30
)	10. juuli 2014. aasta kohtuotsus (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062).
(
31
)	14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus (C‑280/08 P, EU:C:2010:603).
(
32
)	27. märtsi 2012. aasta kohtuotsus (C‑209/10, EU:C:2012:172, punkt 23).
(
33
)	9. septembri 2009. aasta kohtuotsus (T‑301/04, EU:T:2009:317).
(
34
)	14. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Deutsche Telekom vs. komisjon (C‑280/08 P, EU:C:2010:603, punkt 224).
(
35
)	Vt eelkõige 16. novembri 2000. aasta kohtuotsus Stora Kopparbergs Bergslags vs. komisjon (C‑286/98 P, EU:C:2000:630, punkt 29); 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punktid 60 ja 63) ja 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 54).
(
36
)	Vt näiteks 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon (C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 84 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
37
)	Vt 3. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.
(
38
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 6.
(
39
)	Vt eelkõige 29. märtsi 2011. aasta kohtuotsus ArcelorMittal Luxembourg vs. komisjon ja komisjon vs. ArcelorMittal Luxembourg jt (C‑201/09 P ja C‑216/09 P, EU:C:2011:190, punkt 95); 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, punkt 53) ja 26. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Global Steel Wire jt vs. komisjon (C‑457/16 P ja C‑459/16 P–C‑461/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:819, punktid 81 ja 82).
(
40
)	Vt eelkõige 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punkt 58); 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon (C‑247/11 P ja C‑253/11 P, EU:C:2014:257, punkt 30) ja 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon ja komisjon vs. Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ja C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punkt 75).
(
41
)	Vt eelkõige 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punkt 59); 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus The Dow Chemical Company vs. komisjon (C‑179/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:605, punkt 53); 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 53).
(
42
)	Vt eelkõige 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon ja komisjon vs. Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ja C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punkt 76) ja 18. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon (C‑623/15 P, ei avaldata, EU:C:2017:21, punkt 46).
(
43
)	Vt eelkõige 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus The Dow Chemical Company vs. komisjon (C‑179/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:605, punkt 55); 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus EI du Pont de Nemours vs. komisjon (C‑172/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:601, punkt 44). Seda nõuet on Üldkohus regulaarselt kinnitanud: vt eelkõige 15. juuli 2015. aasta kohtuotsus Socitrel ja Companhia Previdente vs. komisjon (T‑413/10 ja T‑414/10, EU:T:2015:500, punkt 200); 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon (T‑104/13, EU:T:2015:610, punkt 95) ning 12. juuli 2018. aasta kohtuotsus The Goldman Sachs Group vs. komisjon (T‑419/14, EU:T:2018:445, punkt 84).
(
44
)	Vt eelkõige 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus EI du Pont de Nemours vs. komisjon (C‑172/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:601, punkt 47); 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus The Dow Chemical Company vs. komisjon (C‑179/12 P, ei avaldata, EU:C:2013:605, punkt 67) ja 18. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon (C‑623/15 P, ei avaldata, EU:C:2017:21, punkt 48).
(
45
)	Vt eelkõige 24. juuni 2015. aasta kohtuotsus Fresh Del Monte Produce vs. komisjon ja komisjon vs. Fresh Del Monte Produce (C‑293/13 P ja C‑294/13 P, EU:C:2015:416, punkt 77) ja 18. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon (C‑623/15 P, ei avaldata, EU:C:2017:21, punkt 47).
(
46
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 133 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
47
)	Prantsuse sõna flagrant on klassikalise ladina keele sõnast flagrans (põlev, leegitsev), mida kasutatakse piltlikus tähenduses (silmnähtav ja vahetu nagu tuli), tehtud mugandus hilisladina õiguskeelde flagranti crimine (süüteolt tabama). Seda omadussõna kasutatakse teo kohta, mis on toime pandud teise isiku nähes, ehk süütegudest rääkides juhtudel, kus isik „teolt tabatakse“. Vt Rey, A., Dictionnaire historique de la langue française, Paris, Le Robert, 2016.
(
48
)	14. juuli 1972. aasta kohtuotsus (48/69, EU:C:1972:70, punkt 137).
(
49
)	Vt käesoleva ettepaneku punkt 127 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
50
)	Vt käesoleva ettepaneku punktid 130–132 ja seal viidatud kohtupraktika.
(
51
)	Vt eelkõige 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, punkt 57); 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon (C‑516/15 P, EU:C:2017:314, punkt 52) ja 26. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Global Steel Wire jt vs. komisjon (C‑457/16 P ja C‑459/16 P-C‑461/16 P, ei avaldata, EU:C:2017:819, punkt 83).
(
52
)	Vt eelkõige 11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Ziegler vs. komisjon (C‑439/11 P, EU:C:2013:513, punkt 81); 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus PPG ja SNF vs. ECHA (C‑650/15 P, EU:C:2017:802, punkt 44) ja 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus HK vs. komisjon (C‑460/18 P, EU:C:2019:1119, punkt 38).