62009CJ0194_ET
Pooled
Kohtuotsuse põhistus
Resolutiivosa
Pooled
Kohtuasjas C‑194/09 P,
mille ese on Euroopa Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 29. mail 2009 esitatud apellatsioonkaebus,
Alcoa Trasformazioni Srl, asukoht Portoscuso (Itaalia), esindajad: avvocato M. Siragusa, Rechtsanwalt
T. Müller-Ibold ja Rechtsanwalt T. Graf ning advokaat F. Salerno,
apellant,
teine menetlusosaline:
Euroopa Komisjon,
esindaja: N. Khan, kohtudokumentide kättetoimetamise aadress Luxembourgis,
kostja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja esimees J. N. Cunha Rodrigues, kohtunikud A. Rosas, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh ja P. Lindh (ettekandja),
kohtujurist: N. Jääskinen,
kohtusekretär: ametnik C. Strömholm,
arvestades kirjalikus menetluses ja 24. juuni 2010. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 23. septembri 2010. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
Kohtuotsuse põhistus
1. Oma apellatsioonkaebuses palub Alcoa Trasformazioni Srl (edaspidi „Alcoa”) tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 25. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas T‑332/06: Alcoa Trasformazioni vs.
komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega kohus jättis rahuldamata tema hagi, milles ta palus osaliselt tühistada komisjoni otsus 2006/C 214/03, mis tehti Itaalia Vabariigile teatavaks 19. juuli 2006. aasta kirjaga ning millega algatati EÜ artikli 88 lõike 2 kohane menetlus riigiabi C 36/06 (ex NN 38/06) – Elektri soodustariif teatud energiamahukatele ettevõtjatele Itaalias (ELT C 214, lk 5; edaspidi „vaidlusalune otsus”) suhtes, selles osas, milles see otsus puudutab Alcoale kuuluvate alumiiniumitehaste suhtes kohaldatavaid elektritariife.
Õiguslik raamistik
2. Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli [88] kohaldamiseks, (EÜT L 83, lk 1; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artiklis 1 „Mõisted” on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
a) abi – meede, mis vastab kõikidele [EÜ] artikli [87] lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele;
b) olemasolev abi:
i) [...] igasugune abi, mis enne asutamislepingu jõustumist oli olemas vastavates liikmesriikides, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis kehtisid enne ja mida kohaldatakse ka pärast asutamislepingu jõustumist;
ii) heakskiidetud abi, see tähendab komisjoni või nõukogu poolt heakskiidetud abikavad või individuaalne abi;
[...]
v) abi, mida peetakse olemasolevaks abiks, kuna on võimalik teha kindlaks, et selle kehtestamise ajal ei olnud see veel abi, vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud. Kui teatavad meetmed muutuvad abiks pärast tegevuse liberaliseerimist ühenduse õiguses, ei käsitleta neid meetmeid pärast liberaliseerimise kuupäeva enam olemasoleva abina;
c) uus abi – kogu abi, see tähendab abikavad ja individuaalne abi, mis ei ole olemasolev abi, sealhulgas olemasoleva abi muudatused;
[...]
f) ebaseaduslik abi – uus abi, mis on kehtestatud vastuolus [EÜ] artikli [88] lõikega 3;
[...]”
3. Määruse nr 659/1999 artikli 2 lõike 1 kohaselt „teatab kõnealune liikmesriik kõikidest uue abi andmise plaanidest komisjonile piisavalt aegsasti”. Selle määruse artikli 3 kohaselt „ei kehtestata seda abi, [...] enne kui komisjon on teinud või kui loetakse, et ta on teinud sellist abi lubava otsuse”.
4. Selle määruse artikli 4 lõigetes 1–4 on sätestatud:
„1. Komisjon vaatab teatise läbi niipea, kui on selle kätte saanud. Ilma et see piiraks artikli 8 kohaldamist, teeb komisjon otsuse vastavalt lõigetele 2, 3 või 4.
2. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et meede, millest teatati, ei kujuta endast abi, siis võtab ta selle kohta vastu otsuse.
3. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta ei ole ilmnenud mingeid kahtlusi, kuivõrd see jääb [EÜ] artikli [87] lõike 1 reguleerimisalasse, otsustab ta, et nimetatud meede sobib ühisturuga kokku [...]. Otsuses tuleb täpsustada, millist asutamislepingu erandit on kohaldatud.
4. Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta ilmnes kahtlusi, otsustab ta algatada [EÜ] artikli [88] lõikes 2 sätestatud menetluse (edaspidi „ametliku uurimismenetluse algatamise otsus”).”
5. Sama määruse artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses esitatakse kokkuvõtlikult asjakohased faktid ja õigusküsimused ning see sisaldab komisjoni esialgset hinnangut selle kohta, kas kavatsetud meetmel on abi iseloom, ja kahtlusi selle ühisturuga kokkusobivuse kohta. Otsuses kutsutakse kõnealust liikmesriiki ja teisi huvitatud pooli üles esitama märkusi ettenähtud aja jooksul, mis tavaliselt ei ületa ühte kuud. Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võib komisjon seda tähtaega pikendada.”
6. Määruse nr 659/1999 artikli 7 lõike 1 kohaselt „lõpetatakse ametlik uurimismenetlus otsusega, nagu on ette nähtud käesoleva artikli lõigetes 2–5”. Need lõiked sätestavad, et komisjon võib otsustada, et teatatud meede ei ole abi, et teatatud abi on ühisturuga kokkusobiv, et teatatud abi võib lugeda ühisturuga kokkusobivaks, kui täidetud on teatud tingimused, või et teatatud abi on ühisturuga kokkusobimatu.
7. Teatamata meetmete osas on sätestatud määruse nr 659/1999 artikli 10 lõikes 1, et „[k]ui komisjoni käsutuses on ükskõik millisest allikast saadud teave väidetava ebaseadusliku abi kohta, kontrollib ta seda teavet viivitamata”. Selle määruse artikli 13 lõikes 1 on ette nähtud, et selle kontrollimise põhjal tuleb vajadusel teha ametliku uurimismenetluse algatamise otsus.
8. Olemasolevate abikavadega seotud menetlus on ette nähtud määruse nr 659/1999 artiklites 17–19. Selle määruse artiklist 18 tuleneb, et kui komisjon „leiab [...], et olemasolev abikava ei sobi või enam ei sobi ühisturuga kokku, siis esitab ta soovituse, milles pakub kõnealusele liikmesriigile asjakohaseid meetmeid”. Kui kõnealune liikmesriik ei kiida pakutud meetmeid heaks, võib komisjon selle määruse artikli 19 lõike 2 alusel algatada ametliku uurimismenetluse.
Vaidluse taust
9. Vaidluse aluseks olevad asjaolud, nagu need tulenevad vaidlustatud kohtuotsusest ja Euroopa Kohtule poolte esitatud märkustest, võib käesoleva kohtuotsuse eesmärkidest lähtudes kokku võtta järgnevalt.
10. Apellant Alcoa on Itaalia õiguse alusel asutatud äriühing, kellele Itaalias kuulub kaks esmase alumiiniumi tootmise tehast, mis asuvad Sardiinia maakonnas Portovesmes ja Veneto maakonnas Fusinas. Need tehased müüs apellandile Alumix SpA seoses viimati nimetatud äriühingu erastamisega.
11. Otsusega 96/C 288/04, mis tehti Itaalia Vabariigile teatavaks ja avaldati 1. oktoobril 1996 (EÜT C 288, lk 4; edaspidi „otsus Alumix”), lõpetas komisjon menetluse, mille ta oli algatanud 23. detsembril 1992 ning mille ta oli laiendanud 16. novembril 1994 eelkõige seoses elektritarne tariifiga, mida Itaalia ajalooline elektritarnija ENEL kohaldas neile kahele tehasele. See tariif oli kehtestatud Comitato interministeriale dei prezzi (ministeeriumidevaheline hinnakomitee) 24. juuli 1992. aasta otsusega nr 13 (edaspidi „CIP otsus nr 13/92”). Komisjon leidis, et see tariif, mis oli vastavalt 19. detsembri 1995. aasta dekreetseaduse ( GURI
nr 39, 16.2.1996, lk 8; edaspidi „1995. aasta dekreetseadus”) artiklile 2 kohaldatav kuni 31. detsembrini 2005, ei kujutanud endast riigiabi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
12. See elektritariif põhines ENEL‑i tootmise piirkulul ning ühel osal püsikuludest.
13. Komisjon leidis, et kuna ENEL kohaldas Portovesme ja Fusina tehastele alumiiniumi tootmiseks sellist tariifi, tegutses ta ettevõtjana oma tavapärase kaubandustegevuse raames, kuna see tariif võimaldas tarnida elektrit ettevõtjatele, kes on tema olulisimad kliendid piirkondades, kus oli elektritootmise väga suur ülevõimsus.
14. Autorità per l’energia elettrica e il gasi (elektrienergia- ja gaasiamet) 29. detsembri 1999. aasta otsusega nr 204/99 anti elektritariifi haldamine üle kohalikele elektriturustajatele. Alcoale elektri tarnimise eest esitas arved selle kohalik elektritarnija ENEL mitte enam 1995. aasta dekreetseaduses toodud tariifi, vaid standardtariifi alusel. ENEL kohaldas tema suhtes tagasimaksmist, mis oli märgitud tema elektriarvel ja mida rahastati kõigile elektritarbijatele Itaalias kehtestatud maksutaolise lõivuga ning mis vastas arvel toodud tariifi ja 1995. aasta dekreetseaduses märgitud tariifi vahele.
15. Elektrienergia- ja gaasiameti 9. augusti 2004. aasta otsusega nr 148/04 tehti avalik-õigusliku isiku Cassa Conguaglio per il settore elettrico (elektrienergia sektori tasakaalustusfond, edaspidi „tasakaalustusfond”) ülesandeks hallata kohalike tarnijate asemel elektritariifi. Sellega seoses maksis tasakaalustusfond ise Alcoale tagasi ENEL‑i poolt arvel toodud tariifi ja 1995. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi vahe, kasutades sama maksutaolist lõivu.
16. Itaalia ametiasutused võtsid 2005. aastal vastu 14. märtsi 2005. aasta dekreetseaduse nr 35 ( GURI
nr 91, 14.5.2005, lk 4), mis muudeti 14. mai 2005. aasta seaduseks nr 80 ( GURI
nr 111 regulaarne lisa, 14.5.2005; edaspidi „2005. aasta dekreetseadus”). Selle seaduse artikli 11 lõikega 11 pikendati Alcoa kahele tehasele kohaldatavat soodustariifi kuni 31. detsembrini 2010. Sellest sättest komisjoni ei teavitatud.
17. 2005. aasta dekreetseaduses on ka ette nähtud, et elektrienergia- ja gaasiamet vaatab soodustariifi igal aastal üle. Vastavalt selle ameti 13. oktoobri 2005. aasta otsusele nr 217/05 peab see tariif igal aastal alates 1. jaanuarist 2006 lähtuvalt Euroopa börsidel Amsterdamis (Madalmaad) ja Maini-äärses Frankfurdis (Saksamaa) registreeritud hindade võimalikust tõusust tõusma maksimaalselt 4% aastas.
18. Vaidlusaluses otsuses küsis komisjon, kas Alcoale kohaldatud tariif ei kujuta endast riigiabi, ning ta soovis teada, kas see on EÜ artikli 87 lõike 1 alusel ühisturuga kokkusobiv. Ta märkis, et ta oli 2005. aasta dekreetseaduse artikli 11 lõikest 11 teadlik teise menetluse kaudu, nimelt menetluse kaudu, mille tulemusel tehti otsus 2005/C 30/06, mis tehti Itaalia Vabariigile teatavaks 16. novembri 2004. aasta kirjaga ning millega algatati EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud menetlus seoses riigiabiga C 38/2004 (ex NN 58/04) – Toetused äriühingule Portovesme Srl (ELT 2005, C 30, lk 7; edaspidi „otsus Portovesme”).
19. Vaidlusaluse otsuse põhjendustes 40–46 märkis komisjon, et ta peab kontrollima, kas kõnealune tariif kujutab endast riigiabi. Komisjoni arvates kujutas elektrihinna langetamine märkimisväärset majanduslikku eelist alumiiniumi tootva ettevõtja jaoks. Seda hinna langetamist rahastati riigi vahenditest, nimelt maksutaolise lõivu abil, mida maksavad Itaalias kõik elektritarbijad tasakaalustusfondi. See hinna langetamine võib moonutada konkurentsi ja kahjustada ühendusesisest kaubavahetust. Sellest järeldas komisjon, et see puudutab EÜ artikli 87 lõiget 1.
20. Komisjon märkis vaidlusaluse otsuse põhjenduses 47, et kuna 2005. aasta dekreetseaduse artikli 11 lõikest 11 teda ei teavitatud, tuleb kõnealune meede lugeda ebaseaduslikuks määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti f tähenduses, ning et otsuses Alumix toodud tema varasemad järeldused, mille kohaselt Alcoale kehtestatud soodustariif ei kujuta endast olemasolevat abi, takistasid tal lugeda selle meetme olemasolevaks abiks.
21. Komisjon seadis seejärel vaidlusaluse otsuse põhjendustes 49 ja 78 kahtluse alla kõnealuse meetme kooskõla ühisturuga osas, mis puudutab vastavalt Fusina tehasele antud abi ja Portovesme tehasele antud abi.
22. Viimaks palus komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 80 ja 81 Itaalia Vabariigil esitada oma võimalikud märkused ning edastada talle kõnealuse abi hindamiseks kogu vajalik teave ühe kuu jooksul alates vaidlusaluse otsuse saamisest. Ta meenutas, et EÜ artikli 88 lõikel 3 on peatav toime ning et määruse nr 659/1999 artikli 14 alusel võib ta kohustada liikmesriiki nõudma abi saajalt tagasi ebaseaduslikult saadud abi.
Hagiavaldus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
23. Alcoa esitas 29. novembril 2006 Üldkohtule hagiavalduse, milles ta palus tühistada vaidlusalune otsus osas, mis puudutab elektritarne tariifi kohaldamist tema tehastele asukohaga Fusinas ja Portovesmes, või teise võimalusena tühistada otsus osas, milles see kvalifitseerib nimetatud tariifi ebaseaduslikuks uueks abiks.
24. Oma hagiavalduse toetuseks esitas Alcoa kolm väidet. Esiteks väitis ta, et komisjon kvalifitseeris vaidlustatud otsuses tema tehaste suhtes kohaldatava elektritariifi valesti riigiabiks, samas kui see tariif, mis vastas turutariifile, ei andnud neile mingit eelist. Teiseks heitis ta komisjonile ette, et viimane rikkus õiguspärase ootuse ja õiguskindluse kaitse põhimõtet, sest see otsus on vastuolus otsusega Alumix. Viimaks väitis ta kolmandaks täiendavalt, et komisjon analüüsis kõnealust meedet valesti uue abi suhtes kohaldatava menetluse raames, mitte olemasoleva abi suhtes kohaldatava menetluse raames.
25. Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus hagi rahuldamata.
26. Mis puudutab esimest väidet, siis Üldkohus tuvastas kõigepealt, et ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses ei ole meetme riigiabina kvalifitseerimine lõplik ning et sellise otsuse Üldkohtu poolt läbi viidav õiguspärasuse kontroll peab piirduma küsimusega, kas komisjon ei teinud ilmseid hindamisvigu, kui ta leidis, et ta ei saa ületada kõiki raskusi selles küsimuses asjaomase meetme esimesel kontrollimisel.
27. Pärast seda, kui Üldkohus märkis, et Alcoa ei vaidle vastu komisjoni hinnangule, mille kohaselt on kõnealuse tariifi rahastamist võimaldavad vahendid riigi ressursid, täpsustas Üldkohus, et komisjon ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta esialgu tõdes, et soodustariif annab Alcoa tehastele eelise. Selles osas järeldas kohus samuti, et tulemusetuna tuleb tagasi lükata Alcoa need argumendid, mille kohaselt pidi komisjon kindlaks tegema, kas kõnealune tariif vastas turutariifile ning kas kriteeriumid, mille alusel komisjon järeldas otsuses Alumix, et tegemist ei olnud eelisega, olid veel kehtivad. Üldkohus lükkas tagasi Alcoa argumendi, mille kohaselt jättis komisjon täitmata oma põhjendamiskohustuse, kuna ta ei kontrollinud nimelt neid kriteeriume, ja meenutas, et küsimus, kas asjaomastele tehastele kehtestatud tariif kujutab endast turutariifi või mitte, nõuab keerukat majanduslikku hinnangut, mis komisjonil tuleb anda ametliku uurimismenetluse raames.
28. Mis puudutab teist väidet, siis analüüsis Üldkohus, kas soodustariifi uueks abiks kvalifitseerimisel kahjustas komisjon õiguspärase ootuse ja õiguskindluse kaitse põhimõtet, millele Alcoa võis tugineda pärast otsust Alumix.
29. Üldkohus tõdes, et nii hagiavaldusest kui otsusest Alumix ilmneb, et see otsus puudutab vaid 1995. aasta dekreetseadust, mille kehtivusaeg oli piiratud kümne aastaga. Ta lisas, et vaidlusaluses otsuses mainis komisjon, et kohaldatud tariifi pikendamine kuni 2010. aastani, millest teda ei teavitatud, võib endast kujutada riigiabi. Üldkohus leidis, et komisjon ei pidanud küsitavaks tema hinnangut otsuses Alumix analüüsitud meetme kohta, ning järeldas, et Alcoal puudus igasugune kindlus selleks, et komisjon otsustaks, et talle kehtestatud tariif ei kujutaks endast riigiabi.
30. Kolmanda väite puhul meenutas Üldkohus, et väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et kui olemasolevat abi muudetaks selle sisu enese osas või seda abi pikendataks, tuleks seda käsitada uue abina. Ta järeldas sellest, et kui meedet, mida komisjon ei pidanud riigiabiks, pikendati või muudeti selle sisu enese osas, saab komisjon seda kontrollida üksnes uuele abile kohaldatavate menetlusnormide alusel.
31. Üldkohus otsustas, et käesoleval juhul ei saa kõnealust meedet pidada olemasolevaks abiks mitte üksnes asjaolu tõttu, et see hõlmab ajavahemikku, mis erineb otsuses Alumix analüüsitud ajavahemikust, vaid ka seetõttu, et selle meetme rahastamisviise muudeti selles otsuses analüüsitud meetmega võrreldes.
Poolte nõuded
32. Oma apellatsioonkaebuses palub Alcoa Euroopa Kohtul:
– tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
– tühistada vaidlusalune otsus osas, milles see puudutab talle kuuluvatele alumiiniumitehastele kohaldatavaid elektritariife;
teise võimalusena
– suunata kohtuasi tagasi Üldkohtusse uue otsuse tegemiseks vastavalt Euroopa Kohtu otsusele,
ning mõlemal juhul
– mõista kohtukulud välja komisjonilt.
33. Komisjon palub jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Alcoalt.
Apellatsioonkaebus
34. Oma apellatsioonkaebuse toetuseks esitab Alcoa kaks väidet. Esimese väite kohaselt rikkus Üldkohus õigusnormi, tuvastades, et komisjon võis algatada ametliku uurimismenetluse, ilma et oleks kontrollitud, kas otsuses Alumix toodud järeldused on ümber lükatud. Teise väite kohaselt on valesti kohaldatud uut abi puudutavat menetlust.
35. Need kaks väidet on tihedalt seotud otsuse Alumix ajalise ja esemelise ulatusega, mille Üldkohus jättis tähelepanuta. Alcoa käsitleb selle otsuse ajalist ulatust esimese väite neljandas osas ja teise väite teises osas ning otsuse esemelist ulatust argumendis, mis puudutab elektritariifi oluliste muudatuste puudumist ning mis on esitatud esimese väite neljandas osas ja teise väite kolmandas osas.
36. Apellatsioonkaebust tuleb analüüsida nende osade ja selle argumendi hindamisest alustades.
Esimese väite neljas osa ning teise väite teine osa, mis puudutavad otsuse Alumix ajalist ulatust
Poolte argumendid
37. Alcoa heidab esimese väite neljandas osas ning teise väite teises osas Üldkohtule ette, et viimane tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktides 105–107, et otsus Alumix oli ajaliselt piiratud. Sellega tõlgendas Üldkohus valesti nimetatud otsust ning rikkus õigusnormi. Alcoa väidab esiteks, et otsuses Alumix ei viidata sõnaselgelt 1995. aasta dekreetseadusele, mille kohaselt kehtib elektritariif kümme aastat ning milles puuduvad selle tariifi kehtivuse kestuse otsesed või kaudsed piirangud. Teiseks lisab Alcoa, et isegi kui eeldada, et otsus Alumix oli ajaliselt piiratud, on selles toodud abi puudumise tuvastamine üldise kehtivusega, millel puuduvad ajalised piirangud.
38. Komisjon väidab, et Üldkohus analüüsis otsust Alumix nõuetekohaselt, lähtudes 1995. aasta dekreetseadusest, milles oli kõnealune tariif piiratud sõnaselgelt kümne aastaga.
Euroopa Kohtu hinnang
39. Meenutagem, et tulenevalt EÜ artiklist 225 ja Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 58 ei ole Euroopa Kohus apellatsiooni korras pädev tuvastama ja hindama antud asjas olulisi fakte, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (vt selle kohta 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑136/92 P: komisjon vs.
Brazzelli Lualdi jt, EKL 1994, lk I‑1981, punktid 49 ja 66, ning 7. novembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑24/01 P ja C‑25/01 P: Glencore ja Compagnie Continentale vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑10119, punkt 65).
40. Selles osas põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 107 toodud Üldkohtu hinnang otsuse Alumix ajalise piiratuse kohta teatud järeldustel. Kõigepealt tuvastas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 105, et otsuses Alumix võttis komisjon seisukoha elektritarne tariifi osas, mida ENEL küsis Alcoa tehastelt aastatel 1996–2005. Edasi märkis Üldkohus samas küsimuses, et kuigi otsuses Alumix ei mainitud 1995. aasta dekreetseadust, mille artikkel 2 määras kindlaks CIP otsuses nr 13/92 ette nähtud tariifi kestuse, viitas Alcoa siiski sõnaselgelt sellele dekreetseadusele oma hagiavalduses ning kohus pidas otstarbekaks tsiteerida sellest ühte katkendit, mis kajastas Alcoa märkusi. Selle katkendi kohaselt vajas Alumix SpA erastamine Itaalia valitsuse toetust, et määrata koos ENEL‑iga kindlaks elektrienergia tariif kahe kõnealuse tehase jaoks, sõlmides võimaluse korral tulevikuks pikaajalise lepingu (10 aastat) Euroopa tasandil konkurentsivõimeliste hindadega. Üldkohus jätkab seda tsiteerimist, lisades, et CIP otsuses nr 13/92 sätestatud lisamaksu käsitlemise viis tühistati alates 31. detsembrist 2005 ning et pärast seda kuupäeva viidi käsitlemise viis vastavusse kõigi tarbijate omaga. Viimaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 14 ja 65, et 2005. aasta dekreetseadusega pikendati Alcoa kahele tehasele kohaldatavat elektritariifi kuni 31. detsembrini 2010.
41. Alcoa ei sea neid seisukohti kahtluse alla ega väida, et Üldkohus moonutas asjaolusid.
42. Tuleb rõhutada, et kuna Üldkohus ei moonutanud asjaolusid, oli tal pädevus neid iseseisvalt hinnata. Nii võis ta õigusnormi rikkumata tõdeda vaidlustatud kohtuotsuse punktis 106, et komisjoni hinnang kõnealuse elektritariifi kohta ajavahemikuks 1996–2005 sõnastati lähtuvalt sellistest turutingimustest, nagu komisjon võis neid selleks perioodiks ette kujutada. Samuti õigusnormi rikkumata võis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 107 kinnitada komisjoni seisukohta, korrates viimase poolt vaidlusaluses otsuses kasutatud sõnu, nimelt et tema poolt selle tariifi heakskiitmine otsuses Alumix oli piiratud ajaliselt eelkõige seetõttu, et heakskiit põhines selliste asjaolude majanduslikul hinnangul, mis leidsid aset konkreetsel hetkel, ning et järelikult ei saa sellele viidata, selleks et põhjendada 2005. aasta dekreetseaduses sätestatud meetme kohaldamisaja pikendamist.
43. Järelikult tuleb esimese väite neljas osa ning teise väite teine osa tagasi lükata.
Argument, mis puudutab otsuses Alumix analüüsitud elektritariifi oluliste muudatuste puudumist ning mis on esitatud esimese väite neljandas osas ja teise väite kolmandas osas
Poolte argumendid
44. Alcoa väidab, et Üldkohus lükkas ekslikult põhjendamatuse tõttu tagasi tema argumendi, mille kohaselt ei olnud elektritariifi haldamise osas 1999. aastal ja 2004. aastal tehtud muudatused olulised, vaid puhtalt tehnilised. Ta leiab, et ENEL‑i tehtud tagasimakse ja tariifi haldamise üleandmine tasakaalustusfondile ei lükka ümber otsuses Alumix esitatud analüüsi, mille kohaselt ei kujutanud kõnealune tariif endast abi. Need muudatused puudutasid üksnes seda, mil viisil ja kelle poolt tariifi kohaldatakse, samas kui tariifi taset – mis on sõlmküsimus – kunagi ei muudetud.
45. Komisjon väidab vastu, et üleminekut olukorrast, kus Alcoa maksis oma tarnijale otsuses Alumix heaks kiidetud soodustariifi alusel, olukorda, kus Alcoa maksab hinda, mille on tema tarnija vabalt määranud, ning seejärel tehakse talle tasakaalustusfondist tagasimakse, selleks et viia tema puhaskulu kõnealuse soodustariifi tasemele, ei saa lihtsalt kvalifitseerida tehnilisteks muudatusteks.
Euroopa Kohtu hinnang
46. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64 ja 65 märkis Üldkohus, et Alcoa eelise olemasolu esialgseks järeldamiseks tugines komisjon esiteks 1995. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi pikendamisele kuni 2010. aastani, tingimusel et tariif võib tõusta maksimaalselt kuni 4%, ning teiseks selle tariifi haldamise üleandmisele tasakaalustusfondile, kes maksis otse Alcoale tagasi tema tehastele kehtestatud elektritariifi ja selles dekreetseaduses sätestatud tariifi vahe. Alcoa ei vaielnud vastu nendele kahele faktilisele järeldusele, mis puudutavad 2005. aasta dekreetseaduse artikli 11 lõikega 11 ning elektrienergia- ja gaasiameti 9. augusti 2004. aasta otsusega nr 148/04 ja 13. oktoobri 2005. aasta otsusega nr 217/05 sisse viidud muudatusi.
47. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 märkis Üldkohus, et see tagasimaksmise mehhanism puudutas Alcoa soodustariifi laadi ennast ning et seega toimis komisjon põhjendatult, kui ta ei välistanud, et tegemist on eelise andmisega, kuna üks tingimustest võimaldas määratleda abi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
48. Üldkohtu see hinnang peegeldub Euroopa Kohtu lähenemises, mille kohaselt võib abi rahastamise viis muuta kogu rahastatava abikava ühisturuga kokkusobimatuks, mis sellisel juhul muudab kohustuslikuks abi kontrollimise, võttes arvesse selle rahastamise tagajärgi (vt 21. oktoobri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑261/01 ja C‑262/01: van Calster jt, EKL 2003, lk I‑12249, punkt 49).
49. Käesoleval juhul tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 131, et vaidlusalusest otsusest tuleneb, et 2005. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi rahastamise mehhanism 1995. aasta dekreetseaduses toodud tariifiga võrreldes viitas üleminekule turutariifilt tariifile, mille eesmärk on alandada tariifi riigi ressursside abil finantseerimisega.
50. Arvestades vaidlustatud otsuses esile toodud võimalikke tagajärgi ning rahastamismehhanismi muudatusi riigiabi normide puhul, tuleb tõdeda, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130 tõdes, et vaidlusaluses otsuses analüüsitud meede oli erinev otsuses Alumix uuritust, ning kui ta selle kohtuotsuse punktis 134 lükkas põhjendamatuse tõttu tagasi Alcoa argumendi, mille kohaselt need muudatused ei olnud olulised.
51. Seega tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata Alcoa argument, mis on esitatud esimese väite neljandas osas ja teise väite kolmandas osas ning mis puudutab seda, et viidatud muudatused ei olnud olulised.
52. Neid kaalutlusi arvestades tuleb analüüsida esimest ja teist väidet.
Esimene väide, et otsust Alumix ei ole piisavalt arvesse võetud
53. Oma esimeses väites leiab Alcoa, et Üldkohus rikkus õigusnormi, tuvastades, et komisjon võis algatada ametliku uurimismenetluse, ilma et oleks kontrollitud, kas otsuses Alumix toodud järeldused on ümber lükatud. See väide koosneb kuuest osast. Esimeses osas heidab Alcoa Üldkohtule ette, et kõnealuse meetme riigiabiks kvalifitseerimisel piiras viimane oma kontrolli ilmse veaga. Teine osa puudutab kohtupraktika ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte arvesse võtmata jätmist. Kolmandas osas palub apellant kohtul otsustada, et ebapiisavad on kaks peamist asjaolu, millele Üldkohus tugines, et järeldada, et komisjonil oli õigus algatada ametlik uurimismenetlus. Neljas osa otsuse Alumix ajalise ulatuse kohta on käesoleva kohtuotsuse punktis 43 põhjendamatuse tõttu tagasi lükatud. Viies osa puudutab hea halduse ja õiguse olla ära kuulatud põhimõtte rikkumist. Viimaks, kuues osa puudutab põhjendamiskohustuse ulatuse tähelepanuta jätmist.
Esimese väite esimene osa, mis puudutab Üldkohtu kontrolli, mis on ekslikult piiratud ilmse veaga
– Poolte argumendid
54. Esimese väite esimeses osas väidab Alcoa, et Üldkohus rikkus õigusnormi eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61, kuna ta piiras vaidlusaluse otsuse kontrolli ilmse veaga, mis puudutab kõnealuse meetme kvalifitseerimist riigiabiks. Nii keeldus Üldkohus kohtuliku kontrolli teostamisest olukorras, kus kohtulik kaitse on oluline, et kaitsta ettevõtjaid kuritarvitava kontrolli ametlike menetluste eest.
55. Alcoa rõhutab erinevust, mis on nende meetmete suhtes, mille puhul on jõutud eraldi järeldusele, et need ei kujuta endast abi, ametliku uurimismenetluse algatamise ning selliseid meetmeid puudutava ametliku uurimismenetluse algatamise vahel, mille suhtes ei ole sellist järeldust tehtud. Ta väidab, et esimesel juhul lasusid komisjonil esialgse uurimise ja põhjendamise puhul rangemad kohustused, selleks et põhjendada ametliku uurimismenetluse algatamist.
56. Komisjon väidab vastu, et tema arvates kohaldas Üldkohus kohast kontrollitaset, nimelt seda, mis on kohaldatav esialgse otsuse suhtes.
– Euroopa Kohtu hinnang
57. Meenutagem, et abi esialgse uurimise staadiumi – mis on kehtestatud EÜ artikli 88 lõikega 3 ja mida reguleerivad määruse nr 659/1999 artiklid 4 ja 5 – eesmärk on võimaldada komisjonil kujundada kõnealuse abi ühisturuga osalise või täieliku kokkusobivuse kohta esmane arvamus. See staadium on eristatav EÜ artikli 88 lõikes 2 viidatud uurimisstaadiumist, mida reguleerivad nimetatud määruse artiklid 6 ja 7 ning mis on mõeldud selleks, et komisjon saaks koguda kohtuasja kõikide andmete kohta täielikku teavet (vt 15. aprilli 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑390/06: Nuova Agricast, EKL 2008, lk I‑2577, punkt 57).
58. Nagu tuleneb määruse nr 659/1999 artiklist 6, sisaldab ametliku uurimismenetluse algatamise otsus komisjoni esialgset hinnangut selle kohta, kas kavatsetud meetmel on abi iseloom, ja kahtlusi selle ühisturuga kokkusobivuse kohta.
59. Selles osas tuleb tõdeda, et Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 58–60 nõuetekohaselt esialgse staadiumi rolli, rõhutades, et see erineb ametlikust uurimismenetlusest.
60. Üldkohus meenutas nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 õigesti, et komisjon peab algatama ametliku uurimismenetluse, kui ta ei suuda esmase uurimise käigus jõuda veendumuseni, et asjaomane meede on ühisturuga kooskõlas.
61. Üldkohus tuletas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 nõuetekohaselt, et Üldkohtu poolt teostatav ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse õiguspärasuse kontroll peab olema tingimata piiratud, ning järeldas selle kohtuotsuse punktis 62 õigesti, et sellise otsuse peale esitatud hagi puhul, kui hagejad vaidlustavad komisjoni hinnangu vaidlusaluse meetme riigiabina kvalifitseerimise kohta, on liidu kohtu kontroll piiratud selle küsimuse kontrollimisega, kas komisjon ei ole teinud ilmseid hindamisvigu.
62. Alcoa argument, mille kohaselt Üldkohus oleks komisjoni varasema otsuse tõttu Alcoa suhtes, nimelt otsuse Alumix tõttu pidanud käesolevas asjas tegema põhjalikuma analüüsi ning mitte piirama oma kontrolli ilmse hindamisveaga, ei ole edukas, kuna nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 50, otsustas Üldkohus õigesti, et kõnealune meede vaidlusaluses otsuses kujutas endast eraldi meedet sellest, mida analüüsiti otsuses Alumix.
63. Seega tuleb esimese väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite teine osa, mis puudutab kohtupraktika ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte arvesse võtmata jätmist
– Poolte argumendid
64. Sõltumata kohaldatavast kontrollinormist leiab Alcoa oma esimese väite teises osas, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta ei võtnud arvesse kohtupraktikat ning õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, mille kohaselt tuleb arvesse võtta tema varasemaid otsuseid samas kohtuasjas.
65. Alcoa arvates tuleneb 5. oktoobri 1994. aasta otsusest kohtuasjas C‑47/91: Itaalia vs.
komisjon (EKL 1994, lk I‑4635), et komisjon pidi otsust Alumix arvesse võtma ja üle kontrollima, kas asjaolud, millele see otsus tugines, olid muutunud või jäänud samaks. Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 õigusnormi, kui ta leidis, et komisjon ei olnud kohustatud tegema kindlaks, „kas kriteeriumid, mille alusel [ta] järeldas otsuses Alumix, et tegemist ei olnud eelisega, olid veel kehtivad”. Alcoa lisab, tuginedes 22. juuni 2006. aasta otsusele liidetud kohtuasjades C‑182/03 ja C‑217/03: Belgia ja Forum 187 vs.
komisjon (EKL 2006, lk I‑5479), et tal oli õigus lähtuda eeldusest, mille kohaselt otsuses Alumix toodud komisjoni järeldused ei muutu, kuni asjaolud, millele viimane tugines, jäid samaks.
66. Komisjon väidab, et puudus kohustus võtta arvesse otsust Alumix.
– Euroopa Kohtu hinnang
67. Euroopa Kohus on eespool punktis 24 viidatud kohtuotsuses Itaalia vs . komisjon tõdenud, et kui komisjoni menetluses on individuaalne abi, mis väidetavalt on antud eelnevalt heaks kiidetud kava alusel, ei saa komisjon seda kohe asutamislepingu alusel uurida. Enne mis tahes menetluse algatamist peab ta kõigepealt kontrollima, kas abi on üldise kavaga hõlmatud ja vastab kava heakskiitmise otsuses määratud tingimustele. Kui komisjon nii ei toimiks, võiks ta iga kord individuaalse abi uurimise käigus taganeda abikava heakskiitmise otsusest ja kahjustada õiguspärase ootuse ja õiguskindluse kaitse põhimõtet.
68. Siiski tuleb tõdeda, et käesolevas kohtuasjas ei ole kõnealune meede erinevalt eespool viidatud kohtuotsuses Itaalia vs . komisjon kirjeldatud meetmest individuaalne abi, mis kuulub üldise abikava hulka. Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 50, on kõnealune meede eraldi meede sellest, mida analüüsiti komisjoni varasemas otsuses, nimelt otsuses Alumix.
69. Sellest tuleneb, et asjakohased ei ole eespool viidatud kohtuotsuses Itaalia vs . komisjon esitatud kaalutlused individuaalsete abimeetmete kohta, mis on võetud üldise abikava raames.
70. Edasi tugineb Alcoa eespool viidatud kohtuotsusele Belgia ja Forum 187 vs . komisjon, et väita, et õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet kohaldades võis ta oodata, et komisjon jääb oma järelduste juurde, mis sisalduvad otsuses Alumix.
71. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õiguskindluse põhimõtte kohaselt nõutav, et liidu õigus oleks kindlaks määratud ja et selle kohaldamine oleks isikutele ette nähtav (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs.
komisjon, punkt 69, ning 14. oktoobri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑67/09 P: Nuova Agricast ja Cofra vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 77). Mis puudutab õigust tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, siis on see igal isikul, kelles liidu institutsioon on konkreetsete tagatistega tekitanud põhjendatud lootusi. Kui korralikul ja mõistlikul ettevõtjal oli siiski võimalik ette näha tema huve mõjutada võiva liidu meetme vastuvõtmist, ei saa ta selle meetme vastuvõtmise järel siiski sellele põhimõttele tugineda (vt eespool viidatud kohtuotsus Belgia ja Forum 187 vs.
komisjon, punkt 147; 17. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑519/07 P: komisjon vs.
Koninklijke FrieslandCampina, EKL 2009, lk I‑8495, punkt 84, ning 16. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑537/08 P: Kahla Thüringen Porzellan vs.
komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 63).
72. Eespool viidatud kohtuotsuse Belgia ja Forum 187 vs . komisjon punktist 71 tuleneb, et selles kohtuotsuses kõne all olnud meetme osas muutis komisjon oma hinnangut üksnes asutamislepingu riigiabi eeskirjade rangema kohaldamise põhjal. Selle kohtuotsuse punktides 161 ja 167 tõdes Euroopa Kohus, et hagejad võivad oodata, et otsus, millega komisjon oma varasema hinnangu tühistab, annab neile piisava aja võtta selle hinnangu muudatused tõhusalt arvesse, ning järeldas, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist puudutav väide on põhjendatud.
73. See kohtupraktika ei ole käesoleval juhul siiski kohaldatav, kuna nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 107 õigesti tõdes, ei sea komisjon vaidlusaluses otsuses kahtluse alla oma hinnangut otsuses Alumix analüüsitud meetme kohta. Üldkohus tõi samas punktis õigesti välja, et komisjon avaldas kahtlust 2005. aasta dekreetseaduses sätestatud elektritariifi suhtes esiteks seetõttu, et otsuses Alumix olid tema järeldused ajaliselt piiratud, kuna need olid seotud konkreetsel hetkel olemasolevate asjaoludega, ning teiseks muudatuste tõttu, mida selles otsuses viidatud tariifi suhtes tehti.
74. Järelikult ei saanud otsus Alumix tekitada õiguspärast ootust selle suhtes, et komisjon laiendab selles otsuses sisalduvaid järeldusi tariifile, mis on ette nähtud 2005. aasta dekreetseaduses.
75. Seega ei kahjustanud Üldkohus Alcoa õiguspärast ootust, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 tõdes, et komisjon ei kontrollinud, kas kriteeriumid, millele tuginedes ta järeldas otsuses Alumix, et tegemist ei olnud eelisega, olid veel kehtivad.
76. Mis puudutab väidet õiguskindluse põhimõtte riive olemasolu kohta, siis tuleb tõdeda, et Alcoa piirdus sellele põhimõttele viitamisega, ilma et ta oleks välja toonud vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi või Üldkohtu analüüsi, mis seda põhimõtet riivavad. Seega tuleb see väide tagasi lükata.
77. Seega tuleb esimese väite teine osa tagasi lükata.
Esimese väite kolmas osa, mis puudutab seda, et asjaolud, mis võeti ametliku uurimismenetluse algatamise põhjendamiseks arvesse, olid ebapiisavad
– Poolte argumendid
78. Esimese väite kolmandas osas leiab Alcoa, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 67 ja 68 õigusnormi, kui ta tugines peamiselt kahele asjaolule, et järeldada, et komisjonil oli õigus algatada ametlik uurimismenetlus elektri tarnimise tariifide suhtes, mis temaga oli kokku lepitud. Need kaks asjaolu on esiteks nende tariifide finantseerimine riigi ressurssidest ning teiseks tasakaalustusfondi rakendatud mehhanismi abil Alcoale tagasimaksmine, mis viis elektritarne sellise lõpptariifi alandamiseni, mida Alcoa oleks pidanud tasuma, kui ta ei oleks kasutanud seda mehhanismi. Alcoa väidab, et need kaks asjaolu ei ole piisavad, kuna need olid olemas juba otsuse Alumix ajal ning need ei takistanud komisjoni järeldamast abi puudumist. Selles osas rõhutab ta esiteks, et soodustariifid, mis ta olid asjaolude toimumise ajal, oli ENEL‑ile kehtestanud riik, kellele kuulus ENEL‑is 100% suurune osalus, ning neid tariife rahastas seega riik, ning teiseks, et need tariifid tõid endaga puhtalt formaalselt kaasa üldkohaldatavate tariifide „alanemise”.
79. Komisjon leiab, et selles kolmandas osas kordab ta vaid teisi argumente.
– Euroopa Kohtu hinnang
80. Tuleb tõdeda, et nende aspektide esitamisel, mida Alcoa peab ühiseks 1995. aasta dekreetseadusega kehtestatud tariifidega ning 2005. aasta dekreetseadusega kehtestatud tariifidega, jätab Alcoa mainimata muudatused, millele vastu ei vaieldud ja mis tehti esimesena nimetatud tariifidesse 1999. ja 2004. aastal.
81. Nii jättis ta välja toomata, et nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 15, 65 ja 66, oli tariif, mida kohaldati tema suhtes arvel 1995. aasta dekreetseaduse alusel, asendatud tariifiga, mille summat vähendati tagasimakse abil, mida rahastati tasakaalustusfondi loodud maksulaadse lõivuga.
82. Arvestades nende tunnuste asjakohasust abi kvalifitseerimisel, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 50, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta neid rõhutas.
83. Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 otsustas Üldkohus ka õigesti, et kõnealuse tagasimaksmise mehhanismi pelga tuvastamisega on põhjendatud, et komisjon ei saa esialgses staadiumis välistada, et Alcoal on eelis EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
84. Lisaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 õigesti, et kui esimene uurimine ei võimalda komisjonil ületada kõiki raskusi, mis tekkisid seoses küsimusega, kas analüüsitud meede kujutab endast abi EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, on komisjonil kohustus algatada ametlik uurimismenetlus vähemalt siis, kui selle esimese uurimise käigus ei suutnud ta jõuda veendumusele, et asjaomane meede – eeldades, et see kujutab endast abi – on igal juhul ühisturuga kokkusobiv (vt samuti analoogia alusel 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑367/95 P: komisjon vs. Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I‑1719, punkt 39 ja seal viidatud kohtupraktika, ning 2. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑431/07 P: Bouygues ja Bouygues Télécom vs.
komisjon, EKL 2009, lk I‑2665, punkt 61). Neil asjaoludel võis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 õiguspäraselt sisuliselt järeldada, viidates nimelt sellele punktile 58, et küsimus, kas tehastele kohaldatud tariif kujutas endast turutariifi või mitte, vajas keerulist majanduslikku hinnangut, mille käigus tekkisid kahtlused, mida on kõige otstarbekam käsitleda ametlikus uurimismenetluses.
85. Seega tuleb esimese väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Esimese väite viies osa, mis puudutab halduse ja õiguse olla ära kuulatud põhimõtte rikkumist
– Poolte argumendid
86. Alcoa väidab, et Itaalia Vabariigil ei olnud võimalust esitada oma märkusi kõnealuse meetme uueks abiks kvalifitseerimise kohta uurimise esialgses staadiumis ning et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta jättis tunnustamata, et komisjon rikkus sel viisil hea halduse ja õiguse olla ära kuulatud põhimõtet.
87. Komisjon väidab, et Alcoa esitab sellega uue väite, millele ta ei viidanud Üldkohtus ning mis on seega vastuvõetamatu. Lisaks väidab ta, et igal juhul kuulati Itaalia Vabariik ära seoses kõnealuse meetme uue abina kvalifitseerimisel, nagu see tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 40.
– Euroopa Kohtu hinnang
88. On oluline meenutada, et Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on reeglina piiratud Üldkohtus arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (vt eelkõige 1. veebruari 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑266/05 P: Sison vs.
nõukogu, EKL 2007, lk I‑1233, punkt 95 ja seal viidatud kohtupraktika). Seega ei tohi üks pool reeglina esitada esimest korda Euroopa Kohtus väidet, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, kuna selle tulemusena saaks Euroopa Kohus kontrollida Üldkohtu lahendi õiguspärasust, võttes arvesse väiteid, millest viimane teadlik ei olnud.
89. Selles osas tuleneb vaidlustatud kohtuotsusest, et Üldkohus ei analüüsinud esimese väite viiendas osas Alcoa tõstatatud probleeme argumendi tõttu, mille viimane kohtus esitas.
90. Üldkohus analüüsis küll vaidlustatud kohtuotsuse punktides 39 ja 40, kas Itaalia Vabariik võttis seisukoha kõnealuse meetme uueks abiks kvalifitseerimise suhtes, kuid ta kontrollis seda komisjoni selle argumendi analüüsimisel, milles viimane palus esimeses kohtuastmes tunnistada hagiavaldus vastuvõetamatuks põhjusel, et Itaalia Vabariik ei vaielnud sellele kvalifitseerimisele piisavalt selgelt vastu.
91. Seega tuleb tõdeda, et esimese väite viies osa on vastuvõetamatu.
Esimese väite kuues osa, mis puudutab põhjendamiskohustuse ulatuse tähelepanuta jätmist
– Poolte argumendid
92. Esimese väite kuuendas osas kinnitab Alcoa, et Üldkohus jättis tähelepanuta komisjonil lasuva põhjendamiskohustuse ulatuse. Arvestades ametliku uurimismenetluse algatamise pöördumatuid tagajärgi ning käesolevas asjas komisjoni varasemat otsust, nimelt otsust Alumix, kinnitas Üldkohus valesti, et selle otsuse ja vaidlusaluse otsuse vahel vahetegemist ei olnud vaja põhjendada. Kõnealune ebapiisav põhjendamine muutis vaidlusaluse otsuse õigusliku analüüsi ja kontrollimise keeruliseks. Alcoa väidab, et vaidlusaluses otsuses oleks pidanud sisalduma esialgne märkimisväärne hinnang võimalikele majanduslikele muudatustele võrreldes otsusega Alumix.
93. Komisjon leiab, et see osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
– Euroopa Kohtu hinnang
94. Vastupidi Alcoa väidetule ei kinnitanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, et Alumixi otsuse ja vaidlusaluse otsuse vahel vahetegemist ei olnud vaja põhjendada.
95. Mis puudutab etteheidet, et tähelepanuta on jäetud põhjendamiskohustuse ulatus, siis näib, et selle etteheitega viitab Alcoa vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 78–89. Tundub, nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 127, et Alcoa osutab nende hulgast täpsemalt selle kohtuotsuse punktile 88, milles Üldkohus lükkas tagasi tema argumendi, et komisjon jättis täitmata oma kohustuse põhjendada vaidlusalust otsust nende kriteeriumide kohaselt, mida kohaldati otsuses Alumix.
96. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab EÜ artikliga 253 nõutav põhjendus vastama asjaomase akti olemusele ning sellest peab selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema akti andnud institutsiooni arutluskäik, nii et huvitatud isikutel oleks võimalik teada saada võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata, arvestades juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, esitatud põhjenduste olemust ja selgituste saamise huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt otseselt ja isiklikult puudutab (vt eelkõige 2. detsembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑89/08 P: komisjon vs. Iirimaa jt, EKL 2009, lk I‑11245, punkt 77 ja seal viidatud kohtupraktika).
97. Märkigem, nagu Alcoa ise tunnistas, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 78 viitas Üldkohus õigesti EÜ artiklis 253 sätestatud põhjendamiskohustusele ning nõuetele, mis see kohustus endaga kaasa toob.
98. Alcoa heidab Üldkohtule siiski ette, et viimane ei tunnistanud ebapiisavaks vaidlusaluse otsuse põhjendust seoses otsusega Alumix. Alcoa arvates oleks komisjon pidanud selgitama, mis osas erines vaidlusalune otsus otsusest Alumix.
99. Tuleb tõdeda, et see etteheide põhineb eeldusel, et vaidlustatud otsuse esemeks oli sama tariif kui see, mida analüüsiti otsuses Alumix, mis muutis vajalikuks nende asjaolude üksikasjaliku uurimise, mis viisid teistsugusele järeldusele.
100. Nagu on tuvastatud käesoleva kohtuotsuse punktis 50, ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 130, et vaidlusaluses otsuses analüüsitud meede oli erinev otsuses Alumix uuritust.
101. Järelikult, nagu tuleneb ka vaidlustatud kohtuotsuse punktist 88, ei olnud vaja kontrollida üksikasjalikult komisjoni majandushinnanguid otsuses Alumix ning põhjusi, miks see otsus ei olnud enam kohaldatav.
102. Mis puudutab sellise meetme uurimise esialgset staadiumi, mis ei olnud varasema uurimise ese, siis on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 79 õigesti otsustanud, et komisjon võis piirduda kokkuvõtlikult asjakohaste faktiliste ja õiguslike asjaolude esitamisega, andes esialgse hinnangu selle kohta, kas kõnealusel riigi poolt võetud meetmel on abi iseloom, ning esitades põhjused, miks on alust kahelda selle kokkusobivuses ühisturuga.
103. Järelikult ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81 ja 82 otsustas, et komisjon on piisavalt põhjendanud vaidlustatud otsust, esitades selgelt põhjendused, miks ta esialgu järeldas, et kõnealune meede kujutab endast abi ning et tal on tõsine kahtlus selle meetme ühisturuga kokkusobivuse osas.
104. Seega tuleb esimese väite kuues osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
105. Kuna mitte ühegi Alcoa esitatud argumendiga ei saa tema esimese väite raames nõustuda, tuleb see väite tervikuna tagasi lükata.
Teine väide, et valesti on kohaldatud uut abi puudutavat menetlust
106. Teine väide koosneb neljast osast. Esimene osa puudutab ühisturuga kokkusobiva abi ajalist pikendamist käsitleva kohtupraktika vale kohaldamist. Teises osas, mida on analüüsitud käesoleva kohtuotsuse punktides 37–43, heidab Alcoa Üldkohtule ette, et viimane on valesti tõlgendanud otsuse Alumix ajalist ulatust. Kolmandas osas palutakse otsustada, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tugines 1999. ja 2004. aastal toimunud tehnilistele muudatustele, et kinnitada uut abi puudutava menetluse kohaldamist. Neljas osa puudutab õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist.
Teise väite esimene osa, mis puudutab ühisturuga kokkusobiva abi ajalist pikendamist käsitleva kohtupraktika vale kohaldamist
– Poolte argumendid
107. Alcoa väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 128, et tema 6. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑127/99, T‑129/99 ja T‑148/99: Diputación Foral de Álava jt vs.
komisjon (EKL 2002, lk II‑1275) oli kohaldatav ning võimaldas jõuda järeldusele, et ajaliselt pikendamine võib iseenesest muuta meetme uueks abiks. Alcoa rõhutab, et see kohtuotsus puudutab abi, mis tunnistati ühisturuga kokkusobivaks. Siiski erineb meede, mis on kvalifitseeritud ühisturuga kokkusobivaks meetmeks, põhimõtteliselt meetmest, mida ei loeta abiks. Ühisturuga kokkusobiva meetme puhul on ajaline piiramine üks põhjustest, mille tõttu on võimalik järeldada selle abi kokkusobivust. Selle pikendamine võib seega asjaomase meetme muuta uueks abiks. Seevastu kui on tuvastatud abi puudumine, võib turutingimuste muutumine muuta meetme abiks, kuid meetme pikendamisel kui sellisel ei ole niisugust tagajärge. Neil asjaoludel kohustab määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkt v käsitlema meedet pigem olemasoleva kui uue abina.
108. Komisjon väidab vastu, et Üldkohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta tuvastas, et 1995. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi pikendamine annab aluse lugeda kõnealune meede uueks abiks.
– Euroopa Kohtu hinnang
109. Tuleb tõdeda, et eespool viidatud kohtuotsus Diputación Foral de Álava jt vs.
komisjon puudutab abi, mis kehtestati enne asjaomase liikmesriigi tulekut ühisturule, ning see abi on seega olemasolev abi. Üldkohus otsustas selles kohtuotsuses, et selle abi kestuse – mida pikendati – muutmise tõttu tuleb see abi lugeda uueks abiks.
110. Üldkohtu sellest praktikast, mis puudutab olemasolevat abi kujutava meetme pikendamist, ei tulene siiski, et see võiks laieneda meetmele, mida seevastu abiks ei loetud. Pelk asjaolu, et sellist meedet rakendatakse jätkuvalt vajaduse korral pärast selle meetme kehtestanud õigusakti pikendamist, ei saa seda meedet muuta riigiabiks.
111. Siiski ei kinnita Üldkohus, et sellise meetme pelk pikendamine, mida komisjon ei loe abiks, muudaks selle uueks abiks. Kohus märgib vaidlustatud kohtuotsuse punktis 129 pelgalt, et komisjon saab pikendatud meedet uurida vaid uue abi raames.
112. Tuleb tõdeda, et käesolevas asjas ei tuginenud Üldkohus üksnes Alcoale kehtestatud soodustariifi 2005. aasta dekreetseaduse alusel pikendamisele, selleks et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133 järeldada, et komisjon ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta uuris kõnealust meedet uuele abile kohaldatavate normide alusel, vaid et ta rõhutas selle kohtuotsuse punktides 131 ja 132 ka muudatusi, mille Itaalia Vabariik tegi selle meetme sisusse.
113. Seega ei ole kohaldatav määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b alapunkt v, mille kohaselt on olemasolevaks abiks igasugune abi, mida peetakse olemasolevaks abiks, kuna on võimalik teha kindlaks, et selle kehtestamise ajal ei olnud see veel abi, vaid on muutunud selleks hiljem ühisturu arengu tõttu ja ilma et liikmesriik oleks seda muutnud.
114. Neil asjaoludel ja tulenevalt määruse nr 659/1999 artikli 1 punktist c, kuna komisjon oletas, et 2005. aasta dekreetseaduses sätestatud tariif on abi, pidi ta seda uurima uue abi suhtes kohaldatavas menetluses.
115. Järelikult tuleb tõdeda, et Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133 õigesti, et komisjon ei teinud ilmset hindamisviga, kui ta uuris kõnealust meedet uue abi suhtes kohaldatava menetluse, mitte aga olemasoleva abi suhtes kohaldatava menetluse raames.
116. Seega tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teise väite kolmas osa, milles palutakse otsustada, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tugines 1999. ja 2004. aastal toimunud tehnilistele muudatustele, et kinnitada uut abi puudutava menetluse kohaldamist
– Poolte argumendid
117. Alcoa väidab, et Üldkohus toimis valesti, kui luges põhjendatuks selle, et komisjon kohaldas uut abi puudutavat menetlust, põhjusel et Alcoale kehtestatud tariifid ei seisnenud enam selles, et ENEL kohaldas 1995. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi, vaid tasakaalustusfond tegi tagasimaksed. Sellega laiendas Üldkohus vaidlusaluse otsuse ulatust, kuna see otsus oli suunatud üksnes Alcoale kehtestatud tariifide kestuse 2005. aasta dekreetseaduse alusel pikendamise vastu, mitte aga 1999. ja 2004. aastal toimunud puhtalt tehniliste muudatuste vastu.
118. Alcoa lisab, et komisjon oli nendest muudatustest teadlik ning nendele ta vastu ei vaielnud. Nii piirdus komisjon vaidlusaluses otsuses selle mainimisega, et 1999. ja 2004. aastal toimunud tehniliste muudatuste tõttu on põhjendatud uus uurimine. Ta ei maininud seda ka teises otsuses, nimelt otsus Portovesme, milles on ära märgitud Alcoale kehtestatud soodustariif. Lisaks tõdes komisjon 1. detsembri 2004. aasta otsuses riigiabi kohta N/490/2000 – Itaalia, elektrisektori luhtunud kulud (ELT 2005, C 250, lk 9; edaspidi „luhtunud kulude otsus”), et tariifid, nagu need, mida kasutas Alcoa, kujutasid endast üldisi kohustusi, mis olid juba kaetud olemasoleva abikavaga. Nii heidab Alcoa Üldkohtule ette, et viimane lükkas asjakohatuse tõttu tagasi luhtunud kulude otsuse ning tugines kõnealustele tehnilistele muudatustele, et põhjendada uut abi puudutava menetluse komisjoni poolt kohaldamist.
119. Komisjon väidab, et Alcoa eitab isegi vaidlusaluse otsuse sisu, leides, et see puudutab üksnes 1995. aasta dekreetseaduses ette nähtud tariifi pikendamist. Üldkohus ei laiendanud vaidlusaluse otsuse ulatust, kui ta otsustas, et tegelikult kujutas üleminek tariifilt, mis on otsuse Alumix aluseks, teoreetilisele tariifile, mida uuritakse vaidlusaluses otsuses, endast olulist muudatust. Vastupidi Alcoa väidetele rõhutab komisjon lisaks, et ta oli juba otsuses Portovesme vastu vaielnud 1999. ja 2004. aasta tehnilistele muudatustele, täpsemalt kui ta algatas selle otsuse aluseks olnud asjas ametliku uurimismenetluse. Luhtunud kulude otsuse osas väidab komisjon, et nimetatud otsus käsitleb ENEL‑i kantud luhtunud kulusid ning see ei ole asjakohane seoses Alcoale elektritariifi puhul antud eelistega.
– Euroopa Kohtu hinnang
120. Alcoa ei vaielnud oma apellatsioonkaebuses vastu kohtuasja asjaoludele ning vaidlustatud kohtuotsuses vaidlusaluse otsuse esitamisele. Ta esitas pelgalt täpsustuse, millele komisjon vastu ei vaielnud ning mis on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 14, mille kohaselt 1995. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi muudatused tehti 1999. aastal ehk enne 2005. aasta dekreetseaduse vastuvõtmist.
121. Vaidlustatud kohtuotsuses vaidlusaluse otsuse esitamisest ilmneb, et vaidlusaluses otsuses ei mainita üksnes 1995. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi pikendamist, vaid ka selle tariifi haldamisel aset leidnud muutusi, nimelt arvel esitatud tariifi osalist tagasimaksmist maksutaolise lõivu abil ning selle tariifi haldamist tasakaalustusfondi poolt.
122. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 17, et nende muudatuste tõttu järeldas komisjon vaidlusaluse otsuse põhjendustes 40–46, et ta peab kontrollima, kas Alcoale kehtestatud soodustariif kujutab endast riigiabi, arvestades tariifi alandamist, mis see tariif endaga kaasa toob, majanduslikku eelist, mis see endast Alcoa jaoks kujutab, selle alandamise rahastamist riigi ressurssidest ning nimetatud tariifi mõju konkurentsile ja ühendusesisesele kaubavahetusele.
123. Sellest järeldub, et Üldkohus ei laiendanud vaidlusaluse otsuse ulatust, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 hindas tagajärgi selle eelise mõiste seisukohast, mille komisjon sai arvel ENEL‑i esitatud tariifi ja 2005. aasta dekreetseadusega pikendatud tariifi vahe tagasimaksmisest.
124. Kohus ei laiendanud ka selle otsuse ulatust, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 132 tõdes, et kõnealune meede ei seisnenud enam ENEL‑i poolt selle tariifi kohaldamises, mis on sätestatud 1995. aasta dekreetseaduses ja mis vastab turutariifile, vaid tasakaalustusfondi poolt riigi ressurssidest tagasimakse tegemises, selleks et hüvitada arvel ENEL‑i esitatud tariifi ja 1995. aasta dekreetseaduses sätestatud tariifi, mida pikendati 2005. aasta dekreetseadusega, vahe.
125. Alcoa argumendid, mille kohaselt esiteks olid need muudatused tehtud enne 2005. aasta dekreetseadust ning teiseks oli komisjon neist teadlik, ilma et ta oleks neile vastu olnud, ei saa takistada seda, et nimetatud institutsioon uurib neid uue abi raames, nagu see on määratletud määruse nr 659/1999 artikli 1 punktis c. Euroopa Kohus on nimelt eelnevalt otsustanud, et olemasoleva või uue abi mõiste vastab objektiivsele olukorrale ning ei saa sõltuda institutsioonide tegevusest või avaldustest (vt eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs.
Iirimaa jt, punkt 72).
126. Mis puudutab luhtunud kulude otsuse asjakohasust, siis tuleb tõdeda, et Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113 õigesti, et otsus ei puudutanud mitte Alcoa tehastele summade tagasimaksmist, vaid korda, mille alusel ENEL maksis tagasi oma luhtunud kulud, mis tulenevad elektrituru liberaliseerimisest.
127. Peale selle lisas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 114 sisuliselt õigesti, et isegi kui eeldada, et komisjon oli luhtunud kulude otsust puudutavas menetluses teadlik korrast, mida Alcoa tehastele kohaldati, ei oleks viimane komisjoni antud täpsete tagatiste puudumise tõttu saanud teha kindlat järeldust, et soodustariifi pikendamine ei kujuta endast uut abi.
128. Seega ei teinud Üldkohus viga, kui ta andis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–114 hinnangu luhtunud kulude otsuse mõju kohta vaidlusalusele otsusele ning kui ta otsustas kõnealuse kohtuotsuse punktis 112, et Alcoa argument on tulemusetu.
129. Seega tuleb teise väite kolmas osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teise väite neljas osa, mis puudutab õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte riivamist
– Poolte argumendid
130. Teise väite neljandas osas leiab Alcoa, et Üldkohus rikkus õiguskindluse ja õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kuna ta kiitis heaks uut abi puudutava menetluse kohaldamise komisjoni poolt. Arvestades komisjoni varasemat järeldust, mille kohaselt ei kujutanud Alcoale kohaldatud tariif endast abi, oleks komisjon pidanud vähemalt kohaldama olemasolevat abi puudutavat menetlust. Alcoa viitab selles osas komisjoni mitmele otsusele ning tugineb eespool viidatud kohtuotsusest Belgia ja Forum 187 vs . komisjon tulenevale kohtupraktikale.
131. Komisjon väidab vastu, et Üldkohus ei rikkunud õiguse üldpõhimõtteid ning et Alcoa tugineb uuesti valele oletusele, et 2005. aasta dekreetseaduse artikli 11 lõige 11 on vaid otsuses Alumix uuritud meetme pikendamine. Komisjoni otsused, millele viitab Alcoa, ei ole asjakohased kas seetõttu, et need puudutavad abi tagasinõudmise võimaluse puudumist, millist küsimust käesolevas kohtuasjas ei tõstatatud, või seetõttu, et need puudutavad abikordade jätkamist samadel tingimustel kui need, mis määrati kindlaks nende heakskiitmisel – millega ei ole tegemist käesoleval juhul.
– Euroopa Kohtu hinnang
132. Tuleb tõdeda, et teise väite neljandas osas kordab Alcoa sisuliselt argumente, mis ta esitas esimese väide teise osa raames, kasutades neid samas uut abi puudutava menetluse suhtes.
133. Esiteks tuleb märkida, et Üldkohus viitas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 102 ja 103 õigesti asjakohasele kohtupraktikale, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 71.
134. Teiseks ei saa otsuses Alumix sisalduvad komisjoni järeldused käesoleva kohtuotsuse punktides 71–75 toodud põhjendustel anda Alcoale alust õiguspäraselt arvata, et selle otsuse järeldused laienesid vaidlusaluses otsuses uuritud tariifile.
135. Järelikult otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 108 õigesti, et otsuse Alumix tõttu ei saanud Alcoal tekkida õiguspärast ootust, et selles otsuses sisalduvad järeldused on kestvad. Üldkohus järeldas sellest sama kohtuotsuse punktis 109 õigesti, et komisjon ei rikkunud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet, kui ta tegi vaidlusaluse otsuse, mis põhineb uut abi puudutaval menetlusel.
136. Mis puudutab väidet õiguskindluse põhimõtte riivamise kohta, siis tuleb see tagasi lükata samal põhjusel kui see, mis on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 76.
137. Eespool toodud kaalutlusi arvestades tuleb teise väite neljas osa ning kogu teine väide tagasi lükata.
138. Kuna apellatsioonkaebuse ühegi väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus jätta rahuldamata.
Kohtukulud
139. Kodukorra artikli 122 esimeses lõikes on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist Alcoalt nõudnud ja viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb käesoleva menetluse kohtukulud temalt välja mõista.
Resolutiivosa
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2. Mõista kohtukulud välja Alcoa Trasformazioni Srl‑ilt.