62016CC0465
GENERALINIO ADVOKATO
PAOLO MENGOZZI IŠVADA,
pateikta 2018 m. spalio 3 d. (
1
)
Byla C‑465/16 P
Europos Sąjungos Taryba
prieš
Growth Energy,
Renewable Fuels Association
„Apeliacinis skundas – Dempingas – Jungtinių Amerikos Valstijų kilmės bioetanolio importas – Galutinis antidempingo muitas – Reglamentas (EB) Nr. 1225/2009 – Asociacijų, atstovaujančių neeksportuojantiems gamintojams, teisė pareikšti ieškinį – Tiesioginė sąsaja – 9 straipsnio 5 dalis – Negalėjimas nustatyti antidempingo muito kiekvienam tiekėjui – Antidempingo muito nustatymas tiekiančiajai valstybei – Pasaulio prekybos organizacijos (PPO) antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai – Sutartį atitinkantis aiškinimas“
I. Įvadas
1.
Šioje byloje Europos Sąjungos Taryba, palaikoma Europos Komisijos, prašo panaikinti 2016 m. birželio 9 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Growth Energy ir Renewable Fuels Association / Taryba (T‑276/13, EU:T:2016:340); juo panaikintas 2013 m. vasario 18 d. Tarybos įgyvendinimo reglamentas (ES) Nr. 157/2013, kuriuo importuojamam Jungtinių Amerikos Valstijų kilmės bioetanoliui nustatomas galutinis antidempingo muitas (
2
), kiek jis susijęs su keturiais bioetanolio gamintojais, atstovaujamais asociacijų Growth Energy ir Renewable Fuels Association.
2.
Savo ruožtu Growth Energy (toliau – GE) ir Renewable Fuels Association (toliau – RFA) pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą dėl Bendrojo Teismo, pripažinusio jų ieškinį iš dalies nepriimtinu, vertinimų.
3.
Kaip nurodysiu analizuodamas pagrindinio apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį, manau, jog Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, kad GE ir RFA ieškinys pirmojoje instancijoje yra priimtinas, kiek jis pareikštas keturių atrinktų JAV bioetanolio gamintojų vardu. Taigi, manau, kad skundžiamą sprendimą reikia panaikinti ir dėl to atmesti pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį.
4.
Vis dėlto tai nereiškia, kad Teisingumo Teismas neturi nagrinėti priešpriešinio apeliacinio skundo. Šiuo klausimu, kaip nurodysiu, manau, jog Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, kad GE ir RFA neturi teisės pareikšti ieškinio dviejų JAV bioetanolio pardavėjų ir (arba) maišytojų, t. y. bendrovių Murex ir CHS, vardu. Skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas ir šiuo aspektu.
5.
Galiausiai noriu patikslinti, kad jeigu Teisingumo Teismas nepritartų mano analizei, taigi, nuspręstų, kad visas pirmojoje instancijoje pareikštas ieškinys yra visiškai priimtinas, reikėtų priimti sprendimą dėl pagrindiniam apeliaciniam skundui pagrįsti Tarybos pateiktų su bylos esme susijusių pagrindų, grindžiamų 2009 m. lapkričio 30 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (
3
) (toliau – pagrindinis reglamentas) 9 straipsnio 5 dalies, siejamos su Sutarties dėl 1994 m. Bendrojo susitarimo dėl muitų tarifų ir prekybos VI straipsnio įgyvendinimo (
4
) (toliau – PPO antidempingo sutartis) nuostatomis, klaidingu aiškinimu ir taikymu. Nors šiuo klausimu skundžiamas sprendimas šiek tiek glumina dėl „Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimo įvykdyti konkretų įsipareigojimą, prisiimtą pagal“ PPO antidempingo sutartį, sąsajos su šią sutartį „atitinkančiu“ pagrindinio reglamento „aiškinimu“, vis dėlto manau, kad Bendrasis Teismas iš esmės teisingai aiškino pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį.
II. Ginčo aplinkybės ir Bendrojo Teismo sprendimas
6.
Ginčo aplinkybes Bendrasis Teismas išdėstė skundžiamo sprendimo 1–18 punktuose. Toliau nurodysiu tik šalių argumentams, pateiktiems nagrinėjant Tarybos pateiktą apeliacinį skundą ir GE ir RFA pateiktą priešpriešinį apeliacinį skundą, suprasti būtinas aplinkybes.
7.
Gavusi skundą Komisija 2011 m. lapkričio 25 d. paskelbė Pranešimą apie antidempingo tyrimo dėl importuojamo Jungtinių Amerikos Valstijų kilmės bioetanolio inicijavimą (
5
), jame nurodė, kad ketina taikyti atrankos metodą, siekdama atrinkti Jungtinių Amerikos Valstijų eksportuojančius gamintojus, dėl kurių bus atliekamas tyrimas.
8.
2012 m. sausio 16 d. Komisija penkioms bendrovėms Growth Energy ir Renewable Fuels Association narėms, t. y. Marquis Energy LLC (
6
), Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC ir Platinum Ethanol LLC, pranešė, kad jos atrinktos kaip eksportuojančios gamintojos.
9.
2012 m. rugpjūčio 24 d. Komisija nusiuntė GE ir RFA preliminarios informacijos dokumentą, jame buvo nurodyta, kad tyrimas tęsiamas nenustačius laikinųjų priemonių ir kad į jį įtraukti pardavėjai ir (arba) maišytojai. Šiame dokumente buvo pažymėta, kad šiame etape neįmanoma įvertinti, ar JAV kilmės bioetanolio eksportas vykdomas dempingo kaina, nes atrinkti gamintojai pardavimo vidaus rinkoje neskiria nuo pardavimo eksportui ir viską parduoda nepriklausomiems JAV įsteigtiems pardavėjams ir (arba) maišytojams, kurie bioetanolį maišo su benzinu ir jį perparduoda.
10.
2012 m. gruodžio 6 d. Komisija nusiuntė GE ir RFA galutinės informacijos dokumentą, jame, remdamasi nepriklausomų pardavėjų ir (arba) maišytojų pateiktais duomenimis, nagrinėjo, ar esama dempingo, galinčio padaryti žalos Europos Sąjungos pramonei, ir numatė trejiems metams nustatyti galutines antidempingo priemones, t. y. 9,6 % tarifą, taikomą visai šaliai.
11.
2013 m. vasario 18 d. Taryba, remdamasi pagrindiniu reglamentu, priėmė ginčijamą reglamentą; jame bioetanoliui, t. y. etanolio kurui, penkeriems metams nustatomas visai šaliai taikomas 9,5 % antidempingo muitas.
12.
Bendrasis Teismas taip pat pažymėjo, viena vertus, kad ginčijamo reglamento 12–16 konstatuojamosiose dalyse Taryba konstatavo, jog atlikus tyrimą matyti, kad nė vienas iš atrinktų gamintojų neeksportavo bioetanolio į Sąjungos rinką ir kad JAV bioetanolio gamintojai nėra šio produkto eksportuotojai į Sąjungą, jo eksportuotojai yra pardavėjai ir (arba) maišytojai, todėl siekiant užbaigti dempingo tyrimą buvo remtasi dviejų pardavėjų ir (arba) maišytojų, sutikusių bendradarbiauti, duomenimis (skundžiamo sprendimo 16 punktas). Kita vertus, Bendrasis Teismas pažymėjo, jog ginčijamo reglamento 62–64 konstatuojamosiose dalyse Taryba paaiškino mananti, kad reikia nustatyti visai šaliai taikomą dempingo skirtumą, nes dėl bioetanolio pramonės struktūros ir nagrinėjamo produkto gamybos bei pardavimo JAV rinkoje ir eksporto į Sąjungą būdų neįmanoma JAV gamintojams nustatyti individualių dempingo skirtumų (skundžiamo sprendimo 17 punktas).
13.
Bendrasis Teismas taip pat priėmė sprendimą dėl GE ir RFA, kaip profesinių asociacijų, ieškinio priimtinumo. Iš esmės Bendrasis Teismas išskyrė tris atvejus, kai asociacijos, atsakingos už savo narių kolektyvinių interesų gynimą, ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas: pirma, tai aiškiai nurodyta teisės nuostatoje, antra, asociacijos atstovaujamos įmonės ar kai kurios iš jų gali pareikšti individualų ieškinį arba, trečia, asociacija gali įrodyti, kad pati yra suinteresuota tai padaryti (skundžiamo sprendimo 45 punktas).
14.
Konstatavęs, kad GE ir RFA nenurodė jokios konkrečios teisės nuostatos, suteikiančios joms teisę pareikšti ieškinį, Bendrasis Teismas antruoju atveju nagrinėjo, ar GE ir RFA galėjo būti leista pareikšti ieškinį dėl to, kad jų nariai turi teisę pareikšti individualų ieškinį.
15.
Remdamasis skundžiamo sprendimo 51–62 punktuose išdėstytais motyvais, Bendrasis Teismas iš esmės konstatavo, kad, pirma, GE ir RFA ieškinys dėl panaikinimo yra nepriimtinas, nes jos atstovavo Marquis Energy, kuri pati pareiškė ieškinį dėl panaikinimo (skundžiamo sprendimo 51 punktas) (
7
), ir, antra, asociacijos negali tinkamai atstovauti Murex ir CHS, dviem bioetanolį eksportuojančioms pardavėjoms ir (arba) maišytojoms, nes šios bendrovės yra tik „asocijuotosios“ narės – pirmoji yra GE „asocijuotoji“ narė, antroji – RFA „asocijuotoji“ narė, – neturinčios balsavimo teisės, todėl neturi galimybės ginti savo interesų, kai joms atstovauja atitinkama asociacija (žr. skundžiamo sprendimo 53–55 punktus). Be to, Bendrasis Teismas taip pat nusprendė, kad GE ir RFA negalėtų pareikšti ieškinio savo narių, kitų nei keturi pagal ginčijamą reglamentą atrinkti JAV gamintojai, vardu. Iš tiesų Bendrasis Teismas nusprendė, jog neįrodyta, kad šie nariai yra tiesiogiai susiję su šiame reglamente nustatytu antidempingo muitu (žr. skundžiamo sprendimo 151–153 punktus).
16.
Vis dėlto remdamasis skundžiamo sprendimo 90–149 punktuose išdėstytais motyvais Bendrasis Teismas šio sprendimo 150 punkte padarė išvadą, kad SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytu antruoju atveju GE ir RFA turi teisę pirmojoje instancijoje pareikšti ieškinį dėl ginčijamo reglamento panaikinimo, kiek šis reglamentas susijęs su keturiais atrinktais JAV gamintojais. Iš tiesų skundžiamo sprendimo 92–117 punktuose atlikęs analizę Bendrasis Teismas nusprendė, kad, pirma, keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu. Antra, jis taip pat konstatavo, kad tie patys gamintojai yra konkrečiai susiję su šiuo reglamentu (žr. skundžiamo sprendimo 123–145 punktus).
17.
Dėl šios išvados 13 punkte paminėto trečiojo atvejo, pagal kurį asociacija turi teisę pareikšti ieškinį, kai gali įrodyti, kad pati yra suinteresuota tai padaryti, Bendrasis Teismas, spręsdamas šį klausimą skundžiamo sprendimo 77–86 punktuose, konstatavo, kad GE ir RFA turi teisę pareikšti individualų ieškinį tik tiek, kiek jų ieškinio dešimtasis pagrindas grindžiamas joms pagal atitinkamas pagrindinio reglamento nuostatas suteikiamų procesinių garantijų apsauga (žr. skundžiamo sprendimo 85, 87 punktus ir 162 punkto antrą įtrauką).
18.
Taigi apibendrinant: Bendrasis Teismas pripažino priimtinu GE ir RFA ieškinį dėl panaikinimo tik tiek, kiek jis pareikštas: a) keturių atrinktų JAV gamintojų, kurie tiesiogiai ir konkrečiai susiję su ginčijamu reglamentu, vardu; ir b) individualiai ir tik dėl dešimtojo pagrindo, grindžiamo jų pačių procesinių teisių pažeidimu per antidempingo procedūrą.
19.
Vis dėlto spręsdamas dėl esmės Bendrasis Teismas, nors ir atmetė GE ir RFA nurodytą dešimtąjį pagrindą (žr. skundžiamo sprendimo 250–343 punktus), pripažino pagrįsta keturių atrinktų gamintojų vardu GE ir RFA pateikto pirmojo pagrindo antrą dalį, nenagrinėjęs nei kitų šio pagrindo dalių, nei aštuonių kitų pagrindų, pateiktų jų ieškiniui pagrįsti (žr. skundžiamo sprendimo 246 punktą).
20.
Iš esmės Bendrasis Teismas nusprendė, kad Taryba nepagrįstai manė, jog pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį ji gali nustatyti dempingo skirtumą visai šaliai, todėl neprivalo apskaičiuoti individualius dempingo skirtumus dėl kiekvieno JAV gamintojo, įtraukto į ginčijamame reglamente pateiktą atrinktų gamintojų sąrašą.
21.
Taip nuspręsdamas Bendrasis Teismas, pirma, pažymėjo, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalimi Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė, kad būtų vykdomas konkretus įsipareigojimas PPO, nagrinėjamu atveju – nustatytasis PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniuose; taigi pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad atitiktų minėtus straipsnius (žr. skundžiamo sprendimo 180–184 punktus).
22.
Antra, Bendrasis Teismas nusprendė, kad Taryba pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį iš esmės privalėjo apskaičiuoti individualų dempingo skirtumą ir nustatyti individualius dempingo muitus kiekvienam iš keturių atrinktų gamintojų, nes palikusios juos tarp atrinktų JAV gamintojų ir eksportuotojų institucijos pripažino, kad jie yra dempingo kaina parduodamo produkto „tiekėjai“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį (žr. skundžiamo sprendimo 194 ir 201 punktus).
23.
Galiausiai, trečia, Bendrasis Teismas buvo tos nuomonės, kad nors iš tikrųjų pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį taikoma nustatyto individualaus muito sumos apskaičiavimo išimtis tuo atveju, jei „tai nepraktiška“, o tai leidžia paprasčiausiai nurodyti tiekiančiosios valstybės pavadinimą, t. y. nustatyti antidempingo muitą visai šaliai, vis dėlto sąvoka „nepraktiška“ turi būti aiškinama atsižvelgiant į analogišką sąvoką, vartojamą PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniuose (šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 228 ir 232 punktus). Atsižvelgdamas į pastarąsias nuostatas Bendrasis Teismas nusprendė, kad pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį neleidžiama jokia pareigos nustatyti individualų antidempingo muitą atrinktam gamintojui, kuris bendradarbiavo atliekant tyrimą, išimtis, jeigu institucijos mano, kad negali jam nustatyti individualios eksporto kainos (žr. skundžiamo sprendimo 232 punkto paskutinį sakinį). Taigi Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad, atsižvelgiant į institucijų pateiktus paaiškinimus, Taryba nepagrįstai manė, jog nustatyti individualius antidempingo muitus į sąrašą įtrauktiems atrinktiems JAV eksportuotojams buvo „nepraktiška“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį (skundžiamo sprendimo 241 punktas), nes vien aplinkybės, jog, institucijų manymu, sunku atsekti atskirus pardavimus arba palyginti atrinktų gamintojų normaliąsias vertes su atitinkamomis eksporto kainomis, nepakanka, kad būtų pateisinamas šios išimties taikymas (šiuo klausimu žr. skundžiamo sprendimo 242–244 punktus). Todėl Bendrasis Teismas, remdamasis pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pažeidimu, panaikino ginčijamą reglamentą tiek, kiek jis susijęs su GE ir RFA atstovaujamais keturiais atrinktais JAV gamintojais.
III. Šalių reikalavimai
A.
Šalių reikalavimai, pateikti nagrinėjant pagrindinį apeliacinį skundą
24.
Pagrindiniame apeliaciniame skunde Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
atmesti GE ir RFA pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį,
–
priteisti iš GE ir RFA Tarybos bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje instancijoje ir apeliaciniame procese.
25.
Nepatenkinus šių reikalavimų, Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–
grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo,
–
atidėti bylinėjimosi išlaidų, patirtų pirmojoje instancijoje ir apeliaciniame procese, klausimo nagrinėjimą.
26.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
pripažinti nepriimtinu pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį,
–
priteisti iš GE ir RFA bylinėjimosi išlaidas, patirtas Bendrajame Teisme ir Teisingumo Teisme.
27.
Nepatenkinus šių reikalavimų, Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
atmesti GE ir RFA pirmojoje instancijoje pareikštame ieškinyje pateikto pirmojo pagrindo antrą dalį ir grąžinti bylą Bendrajam Teismui nagrinėti iš naujo dėl kitų pirmojo pagrindo dalių ir likusių pagrindų,
–
atidėti bylinėjimosi išlaidų, patirtų pirmojoje ir apeliacinėje instancijose, klausimo nagrinėjimą.
28.
GE ir RFA Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti visą apeliacinį skundą ir patvirtinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies pirmą punktą,
–
priteisti iš Tarybos jų bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje instancijoje ir apeliaciniame procese.
B.
Šalių reikalavimai, pateikti nagrinėjant priešpriešinį apeliacinį skundą
29.
Savo priešpriešiniame apeliaciniame skunde GE ir RFA Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies antrą punktą, kiek juo atmestas jų ieškinys dėl panaikinimo (likusi jo dalis),
–
panaikinti visą ginčijamą reglamentą, kiek jis susijęs su jomis ir visais jų nariais,
–
priteisti iš Tarybos, pirma, bylinėjimosi išlaidas, kurias jos patyrė pirmojoje instancijoje Bendrajame Teisme ir nagrinėjant Teisingumo Teismui pateiktus pagrindinį ir priešpriešinį apeliacinius skundus, ir, antra, padengti jos pačios bylinėjimosi išlaidas.
30.
Nepatenkinus šių reikalavimų ir, jeigu Teisingumo Teismas manytų, kad byla nėra tokios stadijos, kad būtų galima priimti sprendimą, GE ir RFA Teisingumo Teismo prašo:
–
grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą dėl pirmųjų devynių panaikinimo pagrindų, kuriuos jos pateikė individualiai, ir dėl visų panaikinimo pagrindų, kuriuos jos pateikė savo narių, kitų nei keturi atrinkti JAV gamintojai, vardu,
–
priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas, kurias jos iki šiol patyrė pirmojoje instancijoje ir nagrinėjant pagrindinį bei priešpriešinį apeliacinius skundus ir atidėti su likusia proceso dalimi susijusių bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
31.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti visą priešpriešinį apeliacinį skundą ir patvirtinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies antrą punktą,
–
priteisti iš GE ir RFA bylinėjimosi išlaidas, kurias ji patyrė tiek pirmojoje instancijoje Bendrajame Teisme, tiek nagrinėjant pagrindinį ir priešpriešinį apeliacinius skundus, taip pat padengti jų pačių bylinėjimosi išlaidas.
32.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti priešpriešinį apeliacinį skundą kaip nepriimtiną, o nepatenkinus šio reikalavimo, kaip nepagrįstą,
–
priteisti iš GE ir RFA bylinėjimosi išlaidas.
IV. Analizė
33.
Kaip minėjau šios išvados įvade, abu Teisingumo Teisme nagrinėjami apeliaciniai skundai (pagrindinis ir priešpriešinis) kelia kelis sunkumus tiek dėl priimtinumo, tiek dėl esmės. Šiuo klausimu nuostabą kelia tai, kad, atsižvelgiant į iškeltų klausimų sudėtingumą ir Bendrojo Teismo pateiktą poziciją, šis teismas nenusprendė nagrinėti šių bylų išplėstinės sudėties kolegija.
34.
Taigi, kaip bus matyti iš motyvų, išdėstytų nagrinėjant pagrindinį apeliacinį skundą, manau, kad Tarybos ir Komisijos argumentai, kuriuos jos pateikė grįsdamos pirmąjį pagrindą, iš esmės susijusį su klaidingu SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinimu, taigi ir su GE ir RFA pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio nepriimtinumu, yra tokie svarūs, kad reikia panaikinti skundžiamą sprendimą.
35.
Grįsdama pagrindinį apeliacinį skundą Taryba, palaikoma Komisijos, remiasi trimis pagrindais. Pirmasis, kaip jau buvo nurodyta, susijęs su GE ir RFA ieškinio pirmojoje instancijoje, pareikšto keturių atrinktų JAV gamintojų vardu, priimtinumu, o kiti du pagrindai susiję su bylos esme, t. y. su Bendrojo Teismo pateiktu pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies aiškinimu ir taikymu. Vis dėlto atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija priduria, kad Bendrasis Teismas turėjo pripažinti ieškinį pirmojoje instancijoje nepriimtinu, nes GE ir RFA, atsižvelgiant į jų įstatuose numatytą tikslą, negali tinkamai atstovauti savo nariams.
36.
Savo priešpriešiniame apeliaciniame skunde GE ir RFA nurodo du procesinio pobūdžio pagrindus, kritikuodamos Bendrąjį Teismą dėl to, kad jis, pirma, susiaurino jų teisės pareikšti ieškinį savo pačių vardu apimtį iki pagal pagrindinį reglamentą suteikiamų procesinių garantijų apsaugos ir, antra, paneigė GE ir RFA teisę pareikšti ieškinį savo narių, kitų nei keturi atrinkti JAV gamintojai, vardu.
37.
Šiuose apeliaciniuose skunduose pateikti klausimai bus nagrinėjami toliau nurodyta tvarka. Pirma, išnagrinėsiu Komisijos kaltinimą Bendrajam Teismui, kad jis klaidingai nekonstatavo, jog GE ir RFA neturi teisės atstovauti, o tai turi įtakos jų ieškinio pirmojoje instancijoje priimtinumui (A dalis). Antra, išnagrinėsiu pagrindiniam apeliaciniam skundui pagrįsti Tarybos pateikto pirmojo pagrindo pirmą dalį, grindžiamą klaidingu SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinimu ir pareigos motyvuoti pažeidimu (B dalis), kuri, mano nuomone, turi būti pripažinta pagrįsta. Trečia, glaustai pagrindęs, kodėl atmetu Komisijos pateiktą GE ir RFA priešpriešinio apeliacinio skundo nepriimtinumo pagrindą, išnagrinėsiu šiame skunde pateiktus du pagrindus (C dalis), iš kurių viena dalis, mano nuomone, taip pat turi būti pripažinta pagrįsta. Galiausiai, ketvirta (papildomai), paeiliui išanalizuosiu du pagrindinio apeliacinio skundo pagrindus, grindžiamus pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies klaidingu aiškinimu ir taikymu (D ir E dalys).
A.
Dėl Komisijos prieštaravimo dėl GE ir RFA ieškinio pirmojoje instancijoje priimtinumo, grindžiamo tuo, kad Bendrasis Teismas nekonstatavo, jog šios asociacijos neturi teisės atstovauti ar pareikšti ieškinio
1. Šalių argumentai
38.
Komisija teigia, kad ieškinys pirmojoje instancijoje turėjo būti pripažintas nepriimtinu, nes GE ir RFA įstatai nesuteikia joms teisės ginti konkretaus sektoriaus arba jų narių komercinių interesų, o tai, beje, yra nepriimtinumo pagrindas, kurį Teisingumo Teismas turėtų išnagrinėti savo iniciatyva.
39.
Šiuo klausimu Komisija paaiškina, kad Bendrasis Teismas, apibūdindamas GE ir RFA kaip „asociacij[as], kurios atstovauja Amerikos bioetanolio gamintojams“ (skundžiamo sprendimo 1 punktas), ir kaip „asociacij[as], atstovaujanč[ias] JAV bioetanolio pramonei“ (skundžiamo sprendimo 42 punktas), iškraipė faktines aplinkybes. Iš tiesų abi asociacijos, kaip pelno nesiekiančios asociacijos, įsteigtos pagal District of Columbia Non-Profit Corporation Act (Kolumbijos apygardos pelno nesiekiančių asociacijų įstatymas), negali vykdyti veiklos, skirtos konkretaus sektoriaus arba jų narių komerciniams interesams ginti.
40.
Tokia veikla, Komisijos nuomone, taip pat būtų nesuderinama su konkrečiu GE tikslu, t. y. „skatinti naudoti etanolį kaip atsinaujinantį, ekologišką ir tvarų energijos šaltinį“, kaip ir su RFA veiklos tikslu „skatinti ir padėti plėtoti gyvybingą ir konkurencingą nacionalinę atsinaujinančiųjų degalų pramonę“, taigi, vien siekiu ginti savo narių komercinius interesus trečiųjų subjektų ar šalių teritorijoje. Be to, GE ir RFA nė nebandė teigti, kad jų ieškinys pirmojoje instancijoje pateiktas įgyvendinant jų įstatuose numatytus tikslus; priešingai, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 75 punkte konstatavo, kad pareikšdamos ieškinį jos siekė „saugoti JAV etanolio pramonę“.
41.
GE ir RFA atsako, kad Komisija, kaip „kita“ apeliacinio proceso „šalis“, šiame etape negali pagrįstai teigti, kad buvo iškraipyti įrodymai, jei to nenurodė Taryba. Šios asociacijos priduria, jog tai, kad jos nesiekia pelno, visiškai nereiškia, kad negali ginti konkretaus sektoriaus arba savo narių komercinių interesų. Dėl RFA jos nurodo, kad Komisija vienašališkai nusprendė, jog šios asociacijos veiklos tikslas apsiriboja nacionaliniais aspektais ir neapima jos narių komercinių interesų gynimo trečiosiose šalyse. Tačiau nacionalinės pramonės skatinimas yra susijęs ir su jos, įskaitant eksportą, augimu, o tai tikrai yra RFA užduotis.
2. Vertinimas
42.
Primenu, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 174 straipsnį atsiliepimu į apeliacinį skundą reikalaujama apeliacinį skundą visiškai arba iš dalies patenkinti arba atmesti. Be to, pagal šio reglamento 172 ir 176 straipsnius atsiliepimą į apeliacinį skundą galinčios pateikti šalys atskiru dokumentu, kuris skiriasi nuo atsiliepimo į apeliacinį skundą, gali pateikti priešpriešinį apeliacinį skundą, kuriuo pagal šio reglamento 178 straipsnio 1 dalį ir 3 dalies antrą sakinį turi būti reikalaujama visiškai arba iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą remiantis pagrindais ir argumentais, kurie skiriasi nuo atsiliepime į apeliacinį skundą išdėstytų pagrindų ir argumentų.
43.
Taigi, kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, iš šių kartu aiškinamų nuostatų matyti, kad atsiliepime į apeliacinį skundą negali būti reikalaujama panaikinti skundžiamą sprendimą remiantis kitokiais ir savarankiškais pagrindais, kurie skiriasi nuo apeliacinio skundo pagrindų, nes tokie pagrindai gali būti pateikti tik priešpriešiniame apeliaciniame skunde (
8
).
44.
Atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 45 punkte pripažino, jog GE ir RFA turi teisę pareikšti ieškinį JAV bioetanolio gamintojų vardu, akivaizdžiai nepaisydamas šių dviejų asociacijų įstatų.
45.
Nors Taryba iš tikrųjų ginčija GE ir RFA teisę pareikšti ieškinį keturių atrinktų JAV bioetanolio gamintojų vardu, jos kaltinimai susiję su tuo, kad Bendrasis Teismas pripažino šių keturių gamintojų tiesioginę ir konkrečią sąsają, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, o ne su tuo, kaip teigia Komisija atsiliepime į apeliacinį skundą, ar GE ir RFA gali atstovauti JAV bioetanolio pramonei.
46.
Taigi atsiliepime į apeliacinį skundą Komisija aiškiai remiasi kitokiu ir savarankišku skundžiamo sprendimo panaikinimo iš dalies pagrindu, kuris skiriasi nuo pagrindinio apeliacinio skundo pagrindo (
9
). Taigi pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 176 ir 178 straipsnius šis skundžiamo sprendimo panaikinimo iš dalies pagrindas turėjo būti pateiktas atskiru dokumentu – priešpriešiniu apeliaciniu skundu.
47.
Vis dėlto abiejų asociacijų pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio nepriimtinumu grindžiamas pagrindas, kurį nurodė Komisija, neabejotinai yra viešąja tvarka grindžiamas pagrindas. Jį gali ir net turi nurodyti Sąjungos teismas savo iniciatyva (
10
).
48.
Taigi manau, jog Teisingumo Teismas negali atmesti kaip nepriimtinos Komisijos pateiktos kritikos dėl skundžiamo sprendimo, kad Bendrasis Teismas iškraipė GE ir RFA įstatus, iš esmės pripažindamas, kad šių asociacijų veiklos tikslas yra ginti JAV bioetanolio gamintojų kolektyvinius interesus.
49.
Vis dėlto manau, kad Komisija neįrodė, jog Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes, nagrinėjamu atveju – GE ir RFA veiklos tikslą.
50.
Pirma, vien Komisijos paminėta aplinkybė, kad pagal savo įstatus asociacijos nesiekia jokio pelno, nereiškia, kad joms draudžiama atstovauti pramonės interesams, įskaitant teismuose, kaip pripažino Bendrasis Teismas. Tai, kad asociacijos nesiekia pelno, paprastai reiškia draudimą gauti pelno ir jį paskirstyti savo nariams, o Komisija neįrodė, kad kitaip yra GE ir RFA atveju, kaip pastarosios nurodė dėl priešpriešinio apeliacinio skundo pateiktame dublike.
51.
Antra, negaliu sutikti su Komisijos argumentu, jog „akivaizdu, kad JAV etanolio pramonės apsauga nuo [Sąjungos] priimtų prekybos apsaugos priemonių nepriskirtina prie [abiejų asociacijų veiklos] tikslo“, nes jų veiklos tikslas apsiriboja nacionaliniais aspektais. Iš tiesų kiekvienos iš šių asociacijų veiklos tikslas, iš dalies pakartotas Komisijos atsiliepime į apeliacinį skundą, yra suformuluotas pakankamai plačiai, kad apimtų teisę pareikšti ieškinį JAV bioetanolio gamintojų vardu, kaip antai jų pateiktą ieškinį Bendrajam Teismui. Taip tikrai yra kalbant apie GE įstatus, kuriuose nurodyta, kad ši asociacija imasi visų savo tikslui įgyvendinti būtinų, tinkamų, rekomenduojamų ir naudingų veiksmų, taip pat bet kokių kitų papildomų ir su jos tikslais susijusių veiksmų. Dėl RFA manau, kad Komisijos nurodytas faktinių aplinkybių iškraipymas negali būti įrodytas, nes šios asociacijos veiklos tikslas yra skatinti ir padėti plėtoti konkurencingą nacionalinę atsinaujinančiųjų degalų pramonę. Atvirkščiai, mano nuomone, šios pramonės apsauga nuo poveikį jai galinčių daryti trečiojo subjekto, kaip antai Sąjungos, priimtų antidempingo priemonių greičiausiai gali padėti užtikrinti konkurencingos JAV atsinaujinančiųjų degalų, kaip antai bioetanolio, pramonės plėtrą ir atitikti šios asociacijos veiklos tikslą.
52.
Taigi siūlau bet kuriuo atveju atmesti kaip nepagrįstą Komisijos atsiliepime į apeliacinį skundą pateiktą prieštaravimą, susijusį su tuo, kad GE ir RFA neturi teisės atstovauti ar pareikšti ieškinio JAV bioetanolio gamintojų vardu.
B.
Dėl pagrindinio apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, grindžiamo klaidingu SESV 263 straipsnio ketvirtos pastraipos aiškinimu ir pareigos motyvuoti pažeidimu
53.
Iš esmės šį pagrindą sudaro dvi dalys. Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje Taryba teigia, kad nuspręsdamas, jog GE ir RFA atstovaujami keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu, Bendrasis Teismas nepaisė šios SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje nustatytos sąlygos išaiškinimo. Antroje dalyje Taryba kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis klaidingai išaiškino konkrečios sąsajos sąlygą, nustatytą SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, nei paaiškindamas, nei įrodydamas, kodėl keturi atrinkti gamintojai pasižymi ypatybėmis, skiriančiomis juos nuo kitų JAV bioetanolio gamintojų.
54.
Kaip minėjau, mano nuomone, Tarybos nurodyto pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia pripažinti pagrįsta, todėl, atsižvelgiant į kumuliacinį dviejų priimtinumo sąlygų, nurodytų SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, pobūdį, pirmojo pagrindo antros dalies nagrinėti nebereikia.
1. Šalių argumentų, susijusių su pirmojo pagrindo pirma dalimi, grindžiama teisės klaidomis, padarytomis nusprendus, kad GE ir RFA atstovaujami keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu, santrauka
55.
Taryba, palaikoma Komisijos, teigia, kad Bendrasis Teismas nepaisė sąlygos, susijusios su tiesiogine sąsaja, nustatytos SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, kaip ją yra išaiškinęs Teisingumo Teismas, nes įrodė ne tai, kad ginčijamas reglamentas tiesiogiai veikia GE ir RFA atstovaujamų keturių atrinktų gamintojų teisinę padėtį, o nebent tai, kad buvo netiesiogiai paveikta šių ūkio subjektų, kurie neeksportuoja savo produktų į Sąjungos rinką, ekonominė padėtis. Tačiau, šių institucijų teigimu, Teisingumo Teismas jau yra atmetęs – būtent 2015 m. balandžio 28 d. Sprendime T & L Sugars ir Sidul Açúcares / Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) – teiginį, pagal kurį tam, kad būtų įvykdyta tiesioginės sąsajos sąlyga, pakanka įrodyti, kad ginčijama priemonė lemia vien ekonomines pasekmes ar nepalankią konkurencinę padėtį. Nagrinėjamu atveju Bendrojo Teismo padarytos teisės klaidos visų pirma matyti iš skundžiamo sprendimo 110, 111, 114, 116 ir 117 punktų. Komisija priduria, kad taikydamas jurisprudenciją, susijusią su tiesioginės sąsajos sąlyga, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 93–104 punktuose klaidingai nusprendė, jog tam, kad būtų nustatyta tokia sąsaja, pakanka, kad keturi atrinkti gamintojai gamintų produktą, kuriam, tuo atveju, jeigu jį trečiasis asmuo eksportuoja į Sąjungą, taikomas antidempingo muitas. Taip samprotaujant painiojama tiesioginė sąsaja su netiesiogine ir teisinis aspektas su ekonominiu. Komisijos nuomone, GE ir RFA bandymas Teisingumo Teismui pateiktuose rašytiniuose dokumentuose supainioti skundžiamo sprendimo faktinį turinį neturi jokios įtakos šiai analizei.
56.
GE ir RFA, pirma, atsako, kad Taryba siūlo Teisingumo Teismui iš naujo įvertinti Bendrojo Teismo padarytas išvadas dėl faktinių aplinkybių, o tai nepriklauso apeliacinio teismo kompetencijai. Taigi ši kritika, susijusi su skundžiamo sprendimo 103 ir 114 punktuose Bendrojo Teismo atliktu faktinių aplinkybių vertinimu, yra nepriimtina. Antra, GE ir RFA laikosi nuomonės, jog to, kad dideli keturių atrinktų gamintojų pagaminto bioetanolio kiekiai buvo eksportuoti į Sąjungą ir kad ginčijamame reglamente jie buvo pripažinti gamintojais ir (arba) eksportuotojais, pakako, kad Bendrasis Teismas konstatuotų, jog šie ūkio subjektai yra tiesiogiai susiję su šiuo reglamentu. Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad keturi atrinkti gamintojai yra JAV bioetanolio gamintojai, eksportuojantys savo produkciją į Sąjungą, ir kadangi šiai produkcijai buvo nustatyti antidempingo muitai, jie paveikė šių bendrovių teisinę padėtį. Bet kuriuo atveju, kadangi atrinkti gamintojai žinojo, kad jų parduodama produkcija skirta eksportui į Sąjungą, taigi turėjo eksporto kainą, tiesioginio pardavimo nebuvimas neturi reikšmės. GE ir RFA teigimu, sąsaja yra tiesioginė ir atitinkamo produkto potencialaus eksportuotojo į Sąjungą atveju. Be to, Teisingumo Teismo jurisprudencija, kuria remiasi institucijos, grįsdamos savo teiginį, neturi reikšmės, nes ji nesusijusi su tiesioginės sąsajos kriterijumi arba susijusi su nepanašiomis faktinėmis aplinkybėmis.
2. Vertinimas
57.
Kaip teisingai priminė Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 67 punkte, kuris, beje, šiuo atveju neginčijamas, pagal tiesioginės sąsajos sąvoką, įtvirtintą SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, turi būti tenkinami du kumuliaciniai kriterijai. Viena vertus, ginčijamas teisės aktas turi daryti tiesioginį poveikį asmens, siekiančio, kad šis aktas būtų panaikintas, teisinei padėčiai. Kita vertus, šis aktas neturi palikti jokios diskrecijos jo adresatams, atsakingiems už jo įgyvendinimą, vykstantį vien automatiškai ir grindžiamą tik Sąjungos teisės normomis, netaikant kitų tarpinių taisyklių (
11
).
58.
Nagrinėjamu atveju Taryba ir Komisija, kritikuodamos skundžiamą sprendimą, kalba tik apie pirmojo kriterijaus taikymą, t. y. apie ginčijamo reglamento tiesioginį poveikį keturių atrinktų gamintojų teisinei padėčiai.
59.
Šiuo klausimu visų pirma reikia atmesti GE ir RFA teiginius, pagal kuriuos Tarybos apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma dalimi siekiama Teisingumo Teisme ginčyti Bendrojo Teismo padarytas išvadas dėl faktinių aplinkybių ir šių aplinkybių vertinimus.
60.
Iš tikrųjų, kaip toliau paaiškinsiu išsamiau, mano manymu, Taryba visiškai teisingai supranta faktinio pobūdžio prielaidas, kuriomis Bendrasis Teismas grindė savo teisinę išvadą, pagal kurią keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu ir kurią institucijos ginčija. Priešingai, veikiau GE ir RFA savo rašytiniuose dokumentuose vis mėgina iškraipyti skundžiamame sprendime Bendrojo Teismo padarytas išvadas dėl faktinių aplinkybių ir šių aplinkybių vertinimus.
61.
Norėčiau tai paaiškinti.
62.
Bylos šalys Bendrajame Teisme ilgai ginčijosi dėl to, ar keturi gamintojai, atrinkti vykstant tyrimui, eksportavo savo gaminamą bioetanolį į Sąjungą, ar, priešingai, jį eksportavo nepriklausomi pardavėjai ir (arba) maišytojai.
63.
Kaip Bendrasis Teismas priminė skundžiamo sprendimo 94 punkte, ginčijamame reglamente patikslinama: kadangi nė vienas iš keturių atrinktų gamintojų pats neeksportavo bioetanolio į Sąjungos rinką, jis būdavo parduodamas vidaus (JAV) rinkoje nepriklausomiems pardavėjams ir (arba) maišytojams, kurie maišydavo jį su benzinu ir perparduodavo vidaus rinkoje, taip pat eksportuodavo, pirmiausia į Sąjungą.
64.
Skundžiamo sprendimo 95–102 punktuose padaręs įvairias išvadas, kurios šiame apeliaciniame procese neginčijamos, Bendrasis Teismas šio sprendimo 103 punkte nusprendė, kad „pakankamai įrodyta, jog labai didelis bioetanolio kiekis, kurį aštuoni tyrime dalyvavę prekiautojai ir (arba) maišytojai tiriamuoju laikotarpiu pirko iš [keturių] atrinktų JAV bioetanolio gamintojų, iš esmės buvo eksportuotas į Sąjungą <…>“.
65.
Vartodamas beasmenę ir netiesioginę formą, beje, kaip ir skundžiamo sprendimo 97 punkte („<…> didelis keturių atrinktų gamintojų bioetanolio kiekis tiriamuoju laikotarpiu buvo teisėtai eksportuojamas į Sąjungą“), Bendrasis Teismas, priešingai, nei Teisingumo Teismui teigia GE ir RFA, nenusprendė, netgi netiesiogiai, kad šios bendrovės pačios eksportavo savo produkciją į Sąjungą.
66.
Iš tikrųjų iš skundžiamo sprendimo 103 punkto aiškiai matyti, kad Bendrasis Teismas pripažino, jog keturių atrinktų gamintojų pagamintą bioetanolį „pirko“ tyrime dalyvavę nepriklausomi pardavėjai ir (arba) maišytojai, kurie didžiąją jo dalį eksportavo į Sąjungą. Taigi, kaip pažymi Komisija, Bendrasis Teismas paprasčiausiai konstatavo, kad keturių atrinktų gamintojų pagamintas bioetanolis Sąjungos rinkai buvo teikiamas netiesiogiai, t. y. per nepriklausomus pardavėjus ir (arba) maišytojus, šiems prieš tai sumaišius jį su benzinu.
67.
Iš jokios skundžiamo sprendimo dalies nematyti, kad Bendrasis Teismas būtų pripažinęs, jog JAV bioetanolio gamintojai turi eksportuotojų statusą. Tai, kad toks statusas nebuvo pripažintas, aiškiai matyti iš skundžiamo sprendimo 110 punkto, kuriame Bendrasis Teismas nusprendė, kad antidempingo muitų nustatymas į Sąjungą importuojamiems produktams gali „turėti didelės įtakos“ gamintojui, „net jeigu jis nėra minėtų produktų eksportuotojas“. Tai patvirtina ir skundžiamo sprendimo 111 punktas, kuriame pažymima, kad keturi atrinkti gamintojai „tiriamuoju laikotarpiu gamino grynąjį bioetanolį, o prekiautojai ir (arba) maišytojai jų produktą maišė su benzinu ir eksportavo į Sąjungą“.
68.
Taigi, priešingai, nei teigia GE ir RFA, nei Taryba, nei Komisija visiškai nesiūlo Teisingumo Teismui iš naujo įvertinti faktinių aplinkybių. Šios institucijos, priešingai, teisingai supranta atitinkamus skundžiamo sprendimo punktus.
69.
Taryba, kaip ir Komisija, kritikuodama Bendrąjį Teismą tik ginčija jo padarytą teisinę išvadą, pagal kurią iš esmės antidempingo muitų nustatymas ginčijamu reglamentu tiesiogiai paveikė keturių atrinktų gamintojų teisinę padėtį, nes jie buvo įtraukti į JAV bioetanolio gamintojų, kurių produkcijos dalis buvo eksportuojama į Sąjungą, sąrašą.
70.
Vis dėlto, mano nuomone, ši kritika yra pagrįsta, nes motyvai, kuriuos nurodo Bendrasis Teismas, nuspręsdamas, kad ginčijamas reglamentas tiesiogiai veikia šių keturių ūkio subjektų teisinę padėtį, mano manymu, yra nepakankami ir klaidingi.
71.
Visų pirma primintina, kad skundžiamo sprendimo 104 punkte Bendrasis Teismas, remdamasis šio sprendimo 97–103 punktuose atliktu vertinimu, daro išvadą, kad keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję, kaip tai suprantama pirmiausia pagal šio sprendimo 67 punkte nurodytą jurisprudenciją, o šio sprendimo 106–117 punktuose vieną po kito atmeta dėl šios išvados Tarybos ir Komisijos pateiktus prieštaravimus.
72.
Skundžiamo sprendimo 97–102 punktuose tik pateikiami argumentai, susiję su keturių atrinktų JAV bioetanolio gamintojų produkcijos paskirtimi, apimtimi ir ypatybėmis. Kaip minėta, skundžiamo sprendimo 103 punkte Bendrasis Teismas, remdamasis šiais argumentais, nusprendė, jog pakankamai įrodyta, kad labai didelis bioetanolio kiekis, kurį pardavėjai ir (arba) maišytojai pirko iš atrinktų gamintojų, iš esmės buvo eksportuotas į Sąjungą.
73.
Nors šie ekonominio pobūdžio vertinimai nėra netikslūs ir bet kuriuo atveju Taryba jų neginčija, jų vis dėlto nepakanka, kad būtų įrodyta, kaip iš esmės teigia Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 104 punkte, kad ginčijamu reglamentu nustatyti antidempingo muitai tiesiogiai paveikė keturių atrinktų gamintojų teisinę padėtį.
74.
Iš tikrųjų išvada, kad prieš nustatant antidempingo muitus atrinktų bioetanolio gamintojų produkcija, sumaišyta su benzinu, buvo teikiama Sąjungos rinkai per nepriklausomus pardavėjus ir (arba) maišytojus, dar nereiškia, kad įrodyta, jog nustačius šiuos muitus keturių atrinktų gamintojų teisinė padėtis pasikeitė.
75.
Laikantis tokio požiūrio reikėtų manyti, kad bet kuris trečiosios šalies gamintojas, kurio produktai yra Sąjungos rinkoje, yra tiesiogiai susijęs, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, kaip ją yra išaiškinęs Teisingumo Teismas, su antidempingo muitų šiems produktams nustatymu.
76.
Vis dėlto primintina, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją reglamentai, kuriais nustatomi antidempingo muitai, pagal pobūdį ir taikymo sritį yra norminio pobūdžio, nes taikomi visiems ūkio subjektams, taigi tik tam tikromis konkrečiomis aplinkybėmis šių reglamentų nuostatos gali būti tiesiogiai (ir konkrečiai) susijusios su atitinkamų produktų gamintojais ir eksportuotojais, kurie laikomi atsakingi už dempingą remiantis duomenimis, susijusiais su jų komercine veikla (
12
).
77.
Vien aplinkybės, kad produktas yra Sąjungos rinkoje, net jeigu jo yra didelis kiekis, nepakanka tam, kad būtų laikoma, jog, šiam produktui nustačius antidempingo muitą, šis muitas tiesiogiai paveiks to produkto gamintojo teisinę padėtį.
78.
Jei taip būtų, antidempingo reglamentų norminis pobūdis visiškai netektų pagrindo. Kitaip tariant, kiekvienas produkto, kuriam nustatytas antidempingo muitas, gamintojas tik dėl savo objektyvaus šio produkto gamintojo statuso savaime būtų laikomas tiesiogiai susijusiu su reglamentu, kuriuo nustatytas šis muitas.
79.
Aplinkybė, kad šis gamintojas dalyvavo tyrime, kaip vienas iš gamintojų, atrinktų vykdant procedūrą, užbaigtą priimant ginčijamą reglamentą, nekeičia šio vertinimo. Iš tikrųjų įmonės įtraukimas į atrinktų tipinių gamintojų sąrašą Komisijai vykdant tyrimą gali būti nebent ūkio subjekto konkrečios sąsajos požymis (
13
). Tai nereiškia, kad šio gamintojo padėtį tiesiogiai paveikia galutinių antidempingo muitų nustatymas užbaigus šį tyrimą.
80.
Išvada, kurią per anksti padaro Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 104 punkte, mano nuomone, kritikuotina juo labiau dėl to, kad Bendrasis Teismas nepaneigė nei teiginio, pateikto ginčijamame reglamente ir priminto skundžiamo sprendimo 94 punkte, pagal kurį aptariami gamintojai savo produktus parduodavo vidaus (JAV) rinkoje nepriklausomiems pardavėjams ir (arba) maišytojams tam, kad pastarieji galėtų juos perparduoti tiek JAV vidaus rinkoje, tiek eksportui, nei teiginio, taip pat priminto skundžiamo sprendimo 102 punkte, pagal kurį nebuvo įmanoma palyginti normaliųjų verčių su atitinkamomis eksporto kainomis, o abu šie teiginiai pagrindžia institucijų teiginį, kad atrinkti gamintojai parduodavo savo produkciją JAV vidaus rinkoje minėtiems pardavėjams ir (arba) maišytojams ir neturėjo jokios įtakos pardavimo eksportui paskirčiai ir jo kainoms.
81.
Skundžiamo sprendimo 107–110 ir 114–117 punktuose atlikti vertinimai atmetant Tarybos ir Komisijos pateiktus argumentus taip pat neįtikina.
82.
Pirma, Bendrojo Teismo argumentais, išdėstytais skundžiamo sprendimo 107–110 punktuose, pagal kuriuos iš esmės ūkio subjekto tiesioginė sąsaja su reglamentu, kuriuo nustatomi antidempingo muitai, nepriklauso nuo jo turimo gamintojo ar eksportuotojo statuso, nes gamintojas, kuris nėra eksportuojamų produktų, apmokestintų antidempingo muitu, eksportuotojas, gali būti „iš esmės paveiktas“ tokio muito nustatymo atitinkamam produktui, galiausiai nėra atsakoma į klausimą, ar ginčijamu reglamentu nustačius antidempingo muitus tiesiogiai buvo paveikta keturių atrinktų gamintojų teisinė padėtis.
83.
Tiesa, esu linkęs pripažinti, jog vien gamintojo statuso, kurį turi ūkio subjektas, nepakanka, kad būtų galima ipso jure atmesti sąlygos, susijusios su šio subjekto tiesiogine sąsaja, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, įvykdymą.
84.
Vis dėlto Bendrasis Teismas nepaaiškino, kodėl trečiosios šalies gamintojo, šios šalies vidaus rinkoje parduodančio vien savo produktus kitiems ūkio subjektams, kurie patys perparduoda šiuos produktus, įdėję į juos kitos medžiagos, tiek šios šalies vidaus rinkoje, tiek eksportuodami, teisinė padėtis tiesiogiai pasikeičia šiems produktams nustačius antidempingo muitus, taikomus Sąjungos rinkoje. Šiuo klausimu tai, kad skundžiamo sprendimo 110 punkte Bendrasis Teismas vartoja formuluotę „turėti didelės įtakos“, kuri susijusi su konkrečios sąsajos sąlyga, o ne su tiesioginės sąsajos sąlyga, atrodo, reiškia ne vien terminologinio pobūdžio netikslumą, bet veikiau tai, kad nebuvo tikrai išnagrinėtas antidempingo muitų nustatymo poveikis atrinktų JAV bioetanolio gamintojų teisinei padėčiai, kuris susijęs su tiesioginės sąsajos sąlyga, nustatyta SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, taip pat institucijų argumentas, pagal kurį ginčijamas reglamentas šių gamintojų padėčiai daro tik netiesioginį, ekonominio pobūdžio, poveikį.
85.
Antra, tas pats pasakytina ir apie vertinimus, kuriuos Bendrasis Teismas pateikia skundžiamo sprendimo 114–116 punktuose.
86.
Pirma, šio sprendimo 114 punkte, kurį vertėtų pacituoti visą, Bendrasis Teismas patikslina, jog „<…> net pripažinus, kad prekiautojai ir (arba) maišytojai moka antidempingo muitą, ir paaiškėjus, kad bioetanolio prekybos grandinė yra nepertraukiama, todėl jie negali šio antidempingo muito perkelti gamintojams, vis dėlto reikia priminti, kad antidempingo muito nustatymas keičia teisines sąlygas, pagal kurias bus prekiaujama keturių atrinktų gamintojų pagamintu bioetanoliu Sąjungoje. Todėl aptariamų gamintojų teisinei situacijai Sąjungos rinkoje bet kokiu atveju bus daroma tiesioginė ir didelė įtaka“. Be to, skundžiamo sprendimo 115 punkte Bendrasis Teismas taip pat atmetė Komisijos argumentą, kad antidempingo muitų nustatymas daro tik netiesioginį poveikį keturių atrinktų gamintojų padėčiai, pažymėdamas, jog Komisija nepagrįstai „ginčija aplinkybę, jog prekybos grandinės įmonė, kita nei eksportuotojas, kuris buvo pripažintas eksportuojantis dempingo kaina, gali ginčyti antidempingo muitą <…>“.
87.
Šiuose skundžiamo sprendimo punktuose, mano nuomone, yra padarytos dvi teisės klaidos.
88.
Viena vertus, Bendrasis Teismas nepaaiškina, kaip trečiosios šalies gamintojo, kaip antai kiekvieno iš keturių atrinktų gamintojų, šios šalies vidaus rinkoje parduodančio vien savo produktus nepriklausomiems ūkio subjektams, kurie, kaip nustatyta, eksportuoja dempingo kaina, teisinė padėtis gali būti paveikta nustačius antidempingo muitus, taikomus šių nepriklausomų ūkio subjektų eksportuojamiems produktams, jeigu jie negali perkelti antidempingo muitų šiam gamintojui.
89.
Kitaip tariant, jei skundžiamo sprendimo 114 ir 115 punktuose Bendrojo Teismo išnagrinėtu atveju nepriklausomi pardavėjai ir (arba) maišytojai eksportuoja dempingo kaina ir moka visus antidempingo muitus, ginčijamu reglamentu nustatytus Sąjungos rinkoje, sunku suprasti, kaip šių muitų rinkimas gali tiesiogiai paveikti aptariamo produkto gamintojų, parduodančių šį produktą vien JAV vidaus rinkoje, teisinę padėtį.
90.
Tiesa, tokiu atveju, kaip teigia Komisija, antidempingo muitų nustatymas gali turėti turi įtakos bioetanolio gamintojų pardavimo nepriklausomiems pardavėjams ir (arba) maišytojams JAV vidaus rinkoje apimčiai; iš tikrųjų pastarieji gali pirkti mažiau produktų, skirtų eksportuoti į Sąjungą, ir nepajėgti kompensuoti šio sumažėjimo pirkdami daugiau produktų, skirtų JAV vidaus rinkai arba kitoms nei Sąjungos rinka eksporto rinkoms. Tačiau šios pasekmės yra ekonominio pobūdžio, todėl, mano manymu, yra nepakankamos siekiant įrodyti, kad antidempingo muitų nustatymas tiesiogiai paveikia aptariamų gamintojų teisinę padėtį Sąjungos rinkoje. Faktiškai šiuo atveju, priešingai, nei skundžiamo sprendimo 76 punkto antrame sakinyje nurodo Bendrasis Teismas, JAV bioetanolio gamintojai neturi „teisinės padėties“ Sąjungos rinkoje.
91.
Kita vertus, Bendrasis Teismas, atrodo, bent jau netiesiogiai, teikia reikšmės aplinkybei, kad aptariami gamintojai dalyvavo Komisijos vykdytame tyrime. Tačiau, kaip minėta šios išvados 84 punkte, toks dalyvavimas gali nebent būti reikšmingas tikrinant, ar įvykdyta sąlyga, susijusi su ūkio subjekto konkrečia sąsaja, o ne nagrinėjant sąlygą, susijusią su tiesiogine sąsaja, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą.
92.
Antra, Bendrojo Teismo vertinimai, atlikti skundžiamo sprendimo 116 punkte, taip pat neleidžia paneigti to, kas išdėstyta pirma, ir konstatuoti, kad Bendrasis Teismas pagrįstai nusprendė, jog keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu.
93.
Viena vertus, mano nuomone, neteisinga teigti, kad „sutartinių santykių tarp ūkio subjektų bioetanolio prekybos grandinėje struktūra neturi jokios reikšmės vertinant, ar bioetanolio gamintojas yra tiesiogiai susijęs su [ginčijamu] reglamentu“, ir kad tvirtinti priešingai – „reikštų manyti, kad tik gamintojas, kuris tiesiogiai parduoda savo produkciją importuotojui į Sąjungą, gali būti tiesiogiai susijęs <…>, o tokia išvada visiškai neišplaukia iš pagrindinio reglamento“.
94.
Iš tikrųjų Teisingumo Teismo jurisprudencija, kuria, beje, teisingai remiasi Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 70 ir 71 punktuose, įrodo, kad tais atvejais, kai Teisingumo Teismas pripažino priimtinais ūkio subjektų pareikštus ieškinius dėl reglamentų, kuriais nustatomi antidempingo muitai, pirmiausia buvo atsižvelgiama į komercinių ryšių su kitais ūkio subjektais ypatybes, pavyzdžiui, siekiant apskaičiuoti eksporto į Sąjungą kainą.
95.
Taigi nesuprantama, kodėl į sutartinių santykių tarp JAV bioetanolio gamintojų ir nepriklausomų pardavėjų ir (arba) maišytojų struktūros ypatybes neturėtų būti atsižvelgiama vadovaujantis tokia pačia logika, net jei toks atsižvelgimas lemtų minėtų gamintojų tiesioginės sąsajos paneigimą.
96.
Be to, negaliu pritarti teiginiui, pagal kurį tokia išvada reiškia pripažinimą, kad gamintojas yra tiesiogiai susijęs tik tuo atveju, jei tiesiogiai parduoda savo produkciją Sąjungos rinkai. Iš tikrųjų galimi ir kiti atvejai, atsižvelgiant būtent į komercinius susitarimus, kaip antai pardavimą tarpininkams ir (arba) eksportuotojams, susijusiems su aptariamu gamintoju. Šiaip ar taip, tai, kad, kaip pažymėjo Bendrasis Teismas, pagrindiniame reglamente šis klausimas neaptariamas, neturi reikšmės, nes ieškinio dėl panaikinimo, kaip nagrinėjamas šioje byloje, priimtinumo sąlygos nustatytos SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje.
97.
Kita vertus, priešingai, nei tvirtina Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 116 punkto paskutiniame sakinyje, institucijų požiūris, kuriam pritariu, nelemia to, kad „sumažin[ama] gamintojų, kurių produkcijai taikomas antidempingo muitas, teisin[ė] apsaug[a], kuri priklaus[o] tik nuo aptariamo gamintojo prekybos eksportui struktūros“.
98.
Šis požiūris, kaip minėta, grindžiamas sąlygų, kurios susijusios su šių gamintojų tiesiogine sąsaja ir nustatytos SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje, analize.
99.
Be to, jei būtų konstatuota, kaip siūlau, kad Bendrasis Teismas, pripažindamas, jog keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu, padarė teisės klaidą, tai nereikštų, kad šie gamintojai netenka teisinės apsaugos.
100.
Iš tikrųjų ūkio subjektas, kuris, kaip konstatuota, neabejotinai nėra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su reglamentu, kuriuo nustatyti antidempingo muitai, mano nuomone, gali, įskaitant savanorišką įstojimą į bylą, remtis tokio reglamento negaliojimu valstybės narės teisme, kuriame nagrinėjama byla, susijusi su mokesčiais, mokėtinais kompetentingoms muitinės ar mokesčių institucijoms (
14
).
101.
Taigi, mano nuomone, Bendrasis Teismas, nuspręsdamas, kad keturi atrinkti gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu, skundžiamame sprendime padarė kelias teisės klaidas.
102.
Tad siūlau Teisingumo Teismui pripažinti pagrįsta Tarybos apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį ir panaikinti skundžiamą sprendimą, nesant būtinybės nagrinėti šio pagrindo antrą dalį. Šio panaikinimo pasekmes pirmojoje instancijoje nagrinėjamai bylai išnagrinėsiu šios išvados 251 punkte.
103.
Vis dėlto norėčiau patikslinti, kad siūlau tik iš dalies panaikinti skundžiamą sprendimą. Iš tiesų šis panaikinimas susijęs tik su GE ir RFA ieškinio pirmojoje instancijoje, pareikšto keturių atrinktų JAV bioetanolio gamintojų vardu, o ne jų pačių ar šių asociacijų narių, kitų nei šie atrinkti gamintojai, vardu, priimtinumu.
104.
Kadangi GE ir RFA priešpriešinis apeliacinis skundas pateiktas dėl Bendrojo Teismo argumentų, susijusių su šiais kitais šių asociacijų ieškinio priimtinumo aspektais, pagrįstumo, todėl šiuo etapu reikia jį išnagrinėti.
C.
Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo
105.
Prieš pradedant nagrinėti GE ir RFA pateikto priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindus reikia išanalizuoti Komisijos pareikštus prieštaravimus dėl jo priimtinumo.
1. Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo priimtinumo
a) Šalių argumentų santrauka
106.
Atsiliepime į priešpriešinį apeliacinį skundą ir triplike Komisija teigia, pirma, kad šis apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes jį, pažeisdamas Teisingumo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies b punktą, pateikė GE ir RFA įgalioto advokato perįgaliotas advokatas. Komisijos teigimu, toks perįgaliojimas nėra leidžiamas pagal šį Teisingumo Teismo procedūros reglamento straipsnį ir bet kuriuo atveju jis negali būti išduotas pagal GE ir RFA advokatei P. Vander Schueren suteiktą įgaliojimą joms atstovauti šioje byloje.
107.
Antra, Komisija teigia, kad GE ir RFA pateiktas priešpriešinis apeliacinis skundas yra nepriimtinas, nes šios asociacijos pagal atitinkamus jų įstatus negali teisėtai atstovauti savo narių komerciniams interesams.
108.
GE ir RFA ginčija abu šiuos argumentus.
b) Vertinimas
109.
Neatsižvelgiant į tai, ar Komisija ‐ ji nagrinėjamu atveju nėra nei šalis, pateikusi pagrindinį apeliacinį skundą, nei institucija, priėmusi ginčijamą reglamentą, todėl nėra, priešingai, nei teigia Taryba, „atsakovė“ nagrinėjant priešpriešinį apeliacinį skundą, ‐ turi teisę savarankiškai pateikti nepriimtinumo pagrindą, kurio nepateikė Taryba, jos prieštaravimai dėl priešpriešinio apeliacinio skundo priimtinumo, mano nuomone, turi būti atmesti.
110.
Dėl pirmojo argumento primenu, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 119 straipsnio 2 dalį, taikomą priešpriešiniam apeliaciniam skundui pagal šio reglamento 177 straipsnio 2 dalį, advokatai privalo pateikti Teisingumo Teismo kanceliarijai jų atstovaujamos šalies išduotą oficialų dokumentą arba įgaliojimą. Be to, Teisingumo Teismo procedūros reglamento 173 straipsnio 2 dalyje nurodyta, kad atsiliepimui į apeliacinį skundą taip pat taikoma šio reglamento 119 straipsnio 2 dalis. Iš Teisingumo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies taip pat matyti, jog tam, kad būtų suteiktos šio reglamento 43 straipsnyje nurodytos privilegijos, imunitetai ir lengvatos, advokatai pirmiausia turi pateikti savo atstovaujamos šalies išduotą įgaliojimą, jei ši šalis yra privatinės teisės reglamentuojamas juridinis asmuo.
111.
Tai reiškia, jog tam, kad galėtų teisėtai atstovauti privatinės teisės reglamentuojamam juridiniam asmeniui Teisingumo Teisme, įskaitant atvejus, kai pateikiamas apeliacinis skundas ir priešpriešinis apeliacinis skundas, advokatas privalo turėti šios šalies išduotą oficialų dokumentą arba įgaliojimą.
112.
Neginčydama GE ir RFA advokatei P. Vander Schueren išduoto įgaliojimo atstovauti šioms asociacijoms šioje byloje teisėtumo, Komisija teigia, kad ši advokatė perįgaliojo advokatę M. Peristeraki atstovauti abiem šioms šalims.
113.
Šis argumentas pagrįstas klaidingu Teisingumo Teismui pateiktų dokumentų supratimu. Nors iš tiesų advokatė M. Peristeraki elektroniniu būdu pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą, turėdama prieigos paskyrą, leidžiančią jai naudotis taikomąja programa „e-Curia“ (
15
), vis dėlto advokatė P. Vander Schueren pasirašė priešpriešinio apeliacinio skundo originalą, beje, kaip ir atsiliepimą į pagrindinį apeliacinį skundą. Taigi ši advokatė neperdavė jai GE ir RFA suteikto įgaliojimo atstovauti šioms asociacijoms Teisingumo Teisme.
114.
Antrajam Komisijos argumentui, mano nuomone, taip pat negalima pritarti, nes jis galėtų nebent lemti priešpriešiniam apeliaciniam skundui pagrįsti pateikto antrojo pagrindo, o ne viso šio skundo nepriimtinumą. Iš tiesų Komisijos kaltinimas yra akivaizdžiai netinkamas, kiek jis susijęs su priešpriešinio apeliacinio skundo pirmuoju pagrindu, kuris skirtas Bendrojo Teismo vertinimams dėl GE ir RFA teisės pareikšti ieškinį ne jų narių, bet jų pačių vardu. Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo nepriimtinumo pažymėtina, kad jis sutampa su Komisijos atsiliepime į apeliacinį skundą pateiktu nepriimtinumo pagrindu, kuris susijęs su tuo, kad GE ir RFA neturi teisės atstovauti ir Bendrajam Teismui pareikšti ieškinio JAV bioetanolio gamintojų vardu, ir kurį šios išvados 50 ir 51 punktuose siūlau atmesti. Kadangi šie argumentai taip pat taikytini kalbant apie GE ir RFA pateikto priešpriešinio apeliacinio skundo priimtinumą, teikiu nuorodą į juos.
115.
Tad siūlau Teisingumo Teismui atmesti Komisijos pateiktą nepriimtinumo pagrindą dėl priešpriešinio apeliacinio skundo priimtinumo.
116.
Taigi reikia išnagrinėti du priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindus. Kadangi antrasis iš šių pagrindų, kaip ir Tarybos pagrindinio apeliacinio skundo pirmasis pagrindas, susijęs su GE ir RFA narių vardu pareikšto ieškinio pirmojoje instancijoje (kiek jis šiuo atveju susijęs su tų asociacijų nariais, kitais nei keturi atrinkti JAV bioetanolio gamintojai) priimtinumu, siūlau pakeisti šių pagrindų nagrinėjimo tvarką, taigi, pradėti nuo antrojo pagrindo.
2. Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo, grindžiamo teisės klaidomis, padarytomis atsisakius pripažinti GE ir RFA teisę pareikšti ieškinį jų narių, kitų nei keturi atrinkti JAV gamintojai, vardu
a) Šalių argumentų santrauka
117.
GE ir RFA teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nepripažindamas jų teisės pareikšti ieškinį savo narių, kitų nei atrinkti JAV bioetanolio gamintojai, vardu, t. y. pirma, pardavėjų ir (arba) maišytojų Murex ir CHS ir, antra, kitų neatrinktų narių vardu.
118.
Pirmiausia skundžiamo sprendimo 52–55 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad Murex ir CHS interesų gynyba negalima pateisinti ieškinio priimtinumo, nes jos turi tik GE ir RFA „asocijuotųjų“ narių statusą, taigi, neturi balsavimo teisės. Iš tiesų, GE ir RFA nuomone, Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, kurioje pripažįstama asociacijų teisė pareikšti ieškinį, nedaroma jokio skirtumo tarp asocijuotųjų narių ir kitų narių, priešingai, aiškiai patvirtinama, kad yra priimtinas asociacijos, veikiančios vieno ar kelių turinčių teisę pareikšti priimtiną ieškinį narių vardu, pareikštas ieškinys.
119.
Skundžiamo sprendimo 152–154 punktuose Bendrasis Teismas taip pat klaidingai nusprendė, kad kiti GE ir RFA nariai, neįtraukti į atrinktų eksportuojančių gamintojų sąrašą, nėra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu.
120.
GE ir RFA priduria, kad Bendrasis Teismas taip pat nenagrinėjo jų konkrečios sąsajos klausimo. Tačiau vykstant procesui jos įstojo į bylą kaip visų savo narių atstovės.
121.
Taryba teigia, kad priešpriešinio apeliacinio skundo antrasis pagrindas yra nepriimtinas ir bet kuriuo atveju teisiškai nepagrįstas. Ji pirmiausia pažymi, kad analizė, kuria siekiama nustatyti, pirma, ar GE ir RFA asocijuotieji nariai turi pakankamą narystės laipsnį, kad abi asociacijos galėtų jiems atstovauti, ir, antra, ar ginčijamas reglamentas daro poveikį asociacijų nariams, neįtrauktiems į atrinktų eksportuojančių gamintojų sąrašą, yra susijusi ne su teisės, o su fakto klausimais. Tačiau abi asociacijos neįrodė, kad skundžiamo sprendimo 52–55 punktuose pateikdamas vertinimus dėl ryšių, kurie jas sieja su jų asocijuotaisiais nariais, Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus. Be to, skundžiamo sprendimo 152–154 punktuose Bendrasis Teismas nagrinėjo tik faktines aplinkybes, nesigilindamas į teisės klausimus.
122.
Bet kuriuo atveju, Tarybos nuomone, Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, nepripažindamas abiejų šių asociacijų teisės pareikšti ieškinį Murex ir CHS vardu. Šiuo klausimu ji pabrėžia, kad GE ir RFA nepateikė jokių įrodymų, patvirtinančių, kad skirtumas tarp „asocijuotųjų“ ir kitų narių neturi reikšmės siekiant nustatyti asociacijos teisę pareikšti ieškinį. Ji pažymi, kad priešingu atveju asociacijos asocijuotasis narys, kuris negali daryti įtakos jos sprendimams, galėtų būti priverstas dalyvauti procese, galinčiame pakenkti jo interesams. Bendrasis Teismas taip pat nepadarė teisės klaidos, nepripažindamas abiejų asociacijų teisės pareikšti ieškinį kitų neatrinktų narių vardu.
123.
Komisija pritaria Tarybos argumentams.
b) Vertinimas
124.
Kalbant apie šio priešpriešinio apeliacinio skundo pagrindo antrą dalį, kurioje GE ir RFA ginčija Bendrojo Teismo išvadą dėl neatrinktų JAV gamintojų vardu pareikšto ieškinio pirmojoje instancijoje nepriimtinumo, mano nuomone, būtų logiška ją atmesti, nesant reikalo priimti sprendimo dėl jos priimtinumo.
125.
Iš tiesų, jei, kaip siūlau Teisingumo Teismui nuspręsti, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, pripažindamas, kad keturi atrinkti JAV bioetanolio gamintojai yra tiesiogiai susiję su ginčijamu reglamentu ir kad, kaip manau ir siūlau šios išvados 251 punkte, jis turėjo konstatuoti ieškinio pirmojoje instancijoje nepriimtinumą, tokia išvada juo labiau darytina kalbant apie GE ir RFA ieškinį, pareikštą neatrinktų JAV bioetanolio gamintojų vardu. Taigi kaltinimų dėl skundžiamo sprendimo 151–154 punktų negalima pripažinti pagrįstais.
126.
Vis dėlto ne taip paprasta priimti sprendimą dėl priešpriešinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirmos dalies, kurioje Bendrasis Teismas kaltinamas tuo, kad skundžiamo sprendimo 52–55 punktuose konstatavo GE ir RFA ieškinio pirmojoje instancijoje, pareikšto tyrime dalyvavusių dviejų pardavėjų ir (arba) maišytojų, t. y. Murex ir CHS, vardu, nepriimtinumą; galiausiai man atrodo, kad ši dalis yra pagrįsta.
127.
Pirmiausia, patiktų tai Tarybai, ar ne, ši dalis, mano nuomone, yra priimtina.
128.
Iš tiesų, priešingai, nei teigia Taryba, GE ir RFA visiškai neginčija Bendrojo Teismo nustatytos faktinės aplinkybės, kad Murex ir CHS buvo tik asocijuotosios narės be balsavimo teisės šiose asociacijose. Šios asociacijos kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis, siekdamas patikrinti asociacijos, atstovaujančios savo narių interesams, pareikšto ieškinio dėl panaikinimo priimtinumą, nustatė atskyrimo kriterijų, iš esmės pagrįstą tuo, ar asociacijos organuose jos nariai turi balsavimo teisę, o tai yra savavališkas, taigi, klaidingas kriterijus. Šis klausimas, susijęs ir su pirmosios instancijos teismo jam pareikštų ieškinių priimtinumo kontrolės apimtimi, neabejotinai yra teisės klausimas, kuris patenka į Teisingumo Teismo jurisdikciją nagrinėjant apeliacinį skundą.
129.
Atsižvelgdamas į tai, manau, kad, prieš pradedant iš esmės nagrinėti šią dalį, reikia priminti, jog, kaip yra nagrinėjamu atveju, profesinės asociacijos, atsakingos už savo narių kolektyvinių interesų gynimą, ieškinio priimtinumas priklauso nuo jos atstovaujamų įmonių ar kai kurių iš jų teisės pareikšti individualų ieškinį (
16
).
130.
Taigi asociacijos, veikiančios vieno ar kelių turinčių teisę pareikšti priimtiną ieškinį narių vardu, pareikštas ieškinys pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą yra priimtinas (
17
), nes jie patys nepareiškė ieškinio, kad apgintų savo pačių interesus (-ą) (
18
).
131.
GE ir RFA nekelia klausimo dėl šios jurisprudencijos, kurią skundžiamo sprendimo 45 ir 51 punktuose teisingai paminėjo ir Bendrasis Teismas. Be to, šios asociacijos remiasi šia jurisprudencija, darydamos išvadą: kadangi asociacijų narių Murex ir CHS, nors ir „asocijuotųjų“, statusas nėra ginčijamas, Bendrasis Teismas, siekdamas nustatyti, ar GE ir RFA ieškinys, pareikštas atitinkamai šių narių vardu, yra priimtinas, turėjo tik patikrinti, ar Murex ir CHS yra tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su ginčijamu reglamentu.
132.
Atsižvelgdamas į kelias Bendrojo Teismo išvadas, esu linkęs manyti, kad GE ir RFA yra teisios.
133.
Pirmiausia primenu, kad skundžiamo sprendimo 42 ir 78 punktuose Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad GE ir RFA gina „JAV bioetanolio pramonės interesus“. Kitaip tariant, kaip nurodžiau ir šios išvados 50 ir 51 punktuose, Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad kiekvienos iš šių asociacijų įstatuose numatytas veiklos tikslas leidžia joms imtis veiksmų, kad apgintų savo narių kolektyvinius interesus.
134.
Taip pat neginčijama, kad nors Murex ir CHS turi „asocijuotųjų“ narių statusą, tiek Murex, tiek CHS priklauso atitinkamai GE ir RFA „narių“ kategorijai ir dalyvauja šių asociacijų susirinkimuose.
135.
Galiausiai jokiame skundžiamo sprendimo punkte nepaminėta, kad Komisijos atliktame tyrime dalyvavusios GE ir RFA, kurių įstatuose nustatytos užduotys apima ir jų narių kolektyvinių interesų gynimą, turėjo gauti šių narių balsuojant suteiktą konkretų įgaliojimą jiems atstovauti teisme.
136.
Vis dėlto skundžiamo sprendimo 55 punkte Bendrasis Teismas konstatavo, kad „[b]e balsavimo teisės CHS ir Murex neturi galimybės ginti savo interesų, kai joms atstovauja atitinkamos asociacijos. Tokiomis aplinkybėmis ir, nesant kitų įrodymų, galinčių patvirtinti, kad „asocijuotasis“ narys turėjo tokią galimybę ginti savo interesus, reikia konstatuoti, kad nagrinėjamu atveju [RFA] neturėjo teisės pareikšti ieškinio kaip CHS atstovė, o [GE] neturėjo teisės pareikšti ieškinio kaip Murex atstovė“ (
19
).
137.
Taigi taip nusprendęs Bendrasis Teismas prie šios išvados 129 ir 130 punktuose minėtoje jurisprudencijoje reikalaujamų sąlygų galiausiai pridėjo papildomą kriterijų, t. y. GE ir RFA, siekdamos pareikšti ieškinį atitinkamai Murex ir CHS vardu, turėjo įrodyti ne tik tai, kad pastarosios yra tiesiogiai ir konkrečiai susijusios su ginčijamu reglamentu, bet ir tai (ir pirmiausia), kad šie ūkio subjektai turėjo galimybę, antraip GE ir RFA ieškinys būtų nepriimtinas, „ginti“ savo individualius interesus šių asociacijų organuose prieš imdamiesi bet kokių veiksmų, kuriais siekiama ginti kolektyvinius interesus, už kurių gynimą yra atsakingos šios asociacijos.
138.
Toks papildomo kriterijaus jurisprudencijoje pridėjimas prie SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytų ir taip jau griežtų priimtinumo sąlygų, mano nuomone, reiškia šios nuostatos pažeidimą ir, maža to, jis yra nepakankamai motyvuotas.
139.
Be to, Bendrojo Teismo požiūris gali lemti atitinkamų juridinių asmenų teisinį netikrumą arba net savivalę, kaip teigia GE ir RFA.
140.
Iš tiesų dėl šio požiūrio neišvengiamai kyla klausimas, kur yra jo ribos ir kaip turėtų būti vertinamos panašios situacijos. Taigi, ar būtų priimtinas ieškinys, kurį pareiškė profesinė asociacija, įgaliota ginti savo narių, iš kurių vienas tam tikru atveju nedalyvauja priimant sprendimą pareikšti ieškinį dėl panaikinimo Sąjungos teismui (jo nepalaiko arba nuo jo atsiriboja), kolektyvinius interesus? Ar taip pat būtų priimtinas asociacijos ieškinys, pareikštas jos narių, kurie gali tik iš dalies įgyvendinti balsavimo teises priimant tam tikrus asociacijos sprendimus, vardu?
141.
Be to, kalbant apie asociacijas, kurių įstatams taikoma trečiųjų šalių teisė, kaip nagrinėjamu atveju, negalima atmesti galimybės, kad jei Bendrojo Teismo požiūriui būtų pritarta, praktinės priežastys, kaip antai šios šalies teisės neišmanymas arba sunkumai suprasti joje vartojamą (-as) kalbą (-as), lemtų skirtingą vienodų situacijų vertinimą. Taigi, ar institucijos, vėliau ir Bendrasis Teismas, paprasčiausiai galėtų vienodai įvertinti profesinės asociacijos, atstovaujančios, pavyzdžiui, Tailando pramonei, kuriai taikoma Tailando teisė, įstatus?
142.
Taigi, atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, manau, kad Murex ir CHS vardu pareikšto GE ir RFA ieškinio priimtinumui pirmiausia taikydamas, be SESV 263 straipsnio ketvirtoje pastraipoje numatytų sąlygų, papildomą kriterijų, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą ir dėl to skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas.
143.
Šio panaikinimo pasekmes pirmojoje instancijoje nagrinėjamai bylai išnagrinėsiu šios išvados 252 punkte.
3. Dėl priešpriešinio apeliacinio skundo pirmojo pagrindo, grindžiamo klaidingu asociacijų GE ir RFA teisės pareikšti ieškinį savo pačių vardu apimties apribojimu
a) Šalių argumentų santrauka
144.
Pirma, GE ir RFA ginčija skundžiamo sprendimo 79 punkte Bendrojo Teismo padarytą išvadą, kad ginčijamas reglamentas nepakeitė jų teisinės padėties, teisių ir pareigų. Jos mano, kad reglamentas, kuriuo nustatomas antidempingo muitas, gali turėti kitokios įtakos teisės subjekto teisinei padėčiai nei vien tai, kad jis moka antidempingo muitą. Jos taip pat pabrėžia, kad aktyviai dalyvavo per administracinę procedūrą, siekdamos tinkamai atstovauti savo nariams Sąjungos institucijose. Be to, GE ir RFA teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 86 punkte nusprendė, jog 1993 m. kovo 24 d. Sprendimas CIRFS ir kt. / Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111) nėra svarbus dėl to, kad ieškovių, kaip atstovaujančių asociacijų, padėtis nepanaši į derybininko, kuris, kaip šioje byloje, veikia griežtai savo narių vardu, padėtį.
145.
Antra, GE ir RFA ginčija skundžiamo sprendimo 85 ir 87 punktuose Bendrojo Teismo pateiktą išvadą, kad jos galėjo būti laikomos tiesiogiai ir konkrečiai susijusiomis su ginčijamu reglamentu tik pagal jų ieškinio dešimtąjį pagrindą, kuriuo siekiama užtikrinti joms pagal pagrindinio reglamento 6 straipsnio 4 dalį, 19 straipsnio 1 ir 2 dalis ir 20 straipsnio 2, 4 ir 5 dalis suteikiamų procesinių garantijų apsaugą.
146.
Šios asociacijos pabrėžia, kad abu sprendimai, kuriais rėmėsi Bendrasis Teismas, t. y. 1983 m. spalio 4 d. Sprendimas Fediol / Komisija (191/82, EU:C:1983:259, 31 punktas) ir 2002 m. sausio 17 d. Sprendimas Rica Foods / Komisija (T‑47/00, EU:T:2002:7, 55 punktas), neleidžia nustatyti tokios išvados pagrįstumo. Nors remiantis šiais sprendimais galima daryti išvadą, kad teisės subjektas gali būti konkrečiai susijęs su aktu tik „jeigu taikomi Sąjungos teisės aktai jam suteikia tam tikrų procesinių garantijų“, tie sprendimai nepatvirtina teiginio, kad toks subjektas turėtų apsiriboti procesinių teisių pažeidimu grindžiamais pagrindais.
147.
GE ir RFA mano, kad, konstatavus tiesioginę ir konkrečią teisės subjekto sąsają, visas jo ieškinys turi būti laikomas priimtinu. Visos suinteresuotosios šalys, kaip tai suprantama pagal pagrindinį reglamentą (gamintojai, eksportuotojai, importuotojai arba jiems atstovaujančios asociacijos), pagal šį reglamentą turi tokias pačias teises.
148.
Taryba, palaikoma Komisijos, teigia, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai pripažino abiejų šių asociacijų teisę pareikšti individualų ieškinį tik dėl jų dešimtojo pagrindo, grindžiamo procesinių teisių pažeidimu.
b) Vertinimas
149.
Pirmiausia primenu, kad spręsdamas dėl GE ir RFA suinteresuotumo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 85 ir 87 punktuose pripažino, kad šios asociacijos yra konkrečiai ir tiesiogiai susijusios su ginčijamu reglamentu, nes, kaip suinteresuotosios procedūros šalys, jos turi pagal pagrindinio reglamento 6 straipsnio 7 dalį, 19 straipsnio 1 ir 2 dalis ir 20 straipsnio 2, 4 ir 5 dalis suteiktas procesines garantijas. Taigi, tuo remdamasis Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad GE ir RFA galėjo pateikti kaip priimtiną tik ieškinio pirmojoje instancijoje dešimtąjį pagrindą – vienintelį su jų procesinių teisių apsauga susijusį pagrindą.
150.
Reikia pažymėti, kad nė viena iš suinteresuotųjų šalių neginčija nei tai, kad Bendrasis Teismas pagrįstai pripažino priimtinu ieškinio pirmojoje instancijoje dešimtąjį pagrindą, nei tai, kad, Bendrojo Teismo vertinimu, tai yra vienintelis pagrindas, susijęs su procesinių teisių, nagrinėjamu atveju suteiktų GE ir RFA pagal minėtas pagrindinio reglamento nuostatas, apsauga.
151.
Vis dėlto GE ir RFA kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis pripažino priimtinu tik šį jų pačių vardu pareikšto ieškinio pagrindą, nors, kaip jos mano, pripažinus jų teisę pareikšti ieškinį, joms turėjo būti leista ginčyti ginčijamo reglamento teisėtumą iš esmės.
152.
Siekdamos pagrįsti šį argumentą GE ir RFA iš esmės pateikia tris kaltinimus dėl skundžiamo sprendimo 79, 81 ir 85–87 punktuose išdėstyto Bendrojo Teismo vertinimo, iš kurių nė vienas man neatrodo pagrįstas.
153.
Pirma, mano nuomone, turi būti aiškiai atmesta kritika dėl skundžiamo sprendimo 79 punkto, pagal kurią Bendrasis Teismas padarė klaidingą išvadą, kad GE ir RFA nėra tiesiogiai susijusios su ginčijamu reglamentu, kiek juo nustatomi antidempingo muitai. Iš tiesų, neatsižvelgiant į pirma nustatytas teisės klaidas, mano nuomone, akivaizdu, kad, kaip nusprendė Bendrasis Teismas, antidempingo muitų nustatymas nepakeitė konkrečiai GE ir RFA teisinės padėties, nes joms visų pirma nenustatyta jokios pareigos, kadangi pačios šios asociacijos neprivalo mokėti šio muito.
154.
Antra, kiek tai susiję su kaltinimu dėl skundžiamo sprendimo 81 ir 85–87 punktų, visų pirma reikėtų pažymėti, kad, remiantis jurisprudencija, kurią Bendrasis Teismas teisingai priminė skundžiamo sprendimo 81 punkte, tai, kad asmuo dalyvauja per Sąjungos akto priėmimo procedūrą, šį asmenį individualizuoja nagrinėjamo akto atžvilgiu, tik jeigu Sąjungos teisės aktai jam suteikia procesinių garantijų (
20
).
155.
Iš tiesų, kaip teigia GE ir RFA, iš 1983 m. spalio 4 d. Sprendimo Fediol / Komisija (191/82, EU:C:1983:259, 31 punktas) aiškiai nematyti, jog tai, kad tokios procesinės garantijos pripažįstamos asociacijoms, kaip antai GE ir RFA, reiškia, kad tik pagrindas, grindžiamas tariamu šių garantijų pažeidimu, yra priimtinas.
156.
Vis dėlto Teisingumo Teismas, primindamas šį sprendimą ir atmesdamas apeliacinį skundą kaip akivaizdžiai nepagrįstą, jau yra nusprendęs, kad tokią procesinę teisę turinčiam asmeniui arba subjektui, nesvarbu, kokia procesine garantija jis remtųsi, iš esmės neturėtų būti pripažinta teisė pareikšti ieškinį dėl Sąjungos akto ginčijant jo teisėtumą iš esmės (
21
). Iš tiesų, kaip matyti visų pirma iš 1983 m. spalio 4 d. Sprendimo Fediol / Komisija (191/82, EU:C:1983:259, 31 punktas), tiksli asmens teisės pareikšti ieškinį dėl Sąjungos akto apimtis priklauso nuo šio asmens teisinės padėties, kuri nustatyta Sąjungos teisėje siekiant apsaugoti teisėtus, taigi ir pripažintus, interesus.
157.
Vadinasi, vien tai, kad remiamasi procesinių garantijų buvimu, net jeigu šiomis procesinėmis garantijomis asmeniškai galėtų naudotis priešpriešinį apeliacinį skundą pateikę apeliantai, negali ieškinio padaryti priimtino, kiek jis grindžiamas pagrindais, susijusiais su materialinės teisės normų pažeidimu (
22
).
158.
Nagrinėjamu atveju GE ir RFA, grįsdamos savo priešpriešinį apeliacinį skundą, nei nurodė, nei juo labiau įrodė, kad pagrindiniu reglamentu atstovaujančioms asociacijoms asmeniškai suteiktos materialinės teisės arba jame joms asmeniškai nustatytos materialinio pobūdžio pareigos, kurios nebūtų procesinės garantijos, pripažintos joms pagal šį reglamentą, ir kurios pagrįstų Bendrojo Teismo pareigą išnagrinėti kitus šių asociacijų individualiai pateiktus ieškinio pirmojoje instancijoje pagrindus dėl ginčijamo reglamento galiojimo iš esmės.
159.
Taigi GE ir RFA pateiktam antram kaltinimui, mano nuomone, negalima pritarti.
160.
Trečia, GE ir RFA kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis šioje byloje nesivadovavo 1993 m. kovo 24 d. Sprendimu CIRFS ir kt. / Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111, 28–30 punktai), atmesdamas šių asociacijų teiginį, kad jų statusas yra panašus į derybininko statusą, kaip tai suprantama pagal tą sprendimą, todėl jos turi teisę pareikšti ieškinį.
161.
Iš tiesų asociacijos vaidmuo vykstant procedūrai, kuriai pasibaigus priimtas aktas, kaip jis suprantamas pagal SESV 263 straipsnį, gali pateisinti šios asociacijos pareikšto ieškinio priimtinumą, net jei tas aktas nėra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su jos nariais, jei šis aktas daro poveikį jos, kaip derybininkės, pozicijai (
23
).
162.
Vis dėlto manau, kad nuspręsdamas šioje byloje netaikyti 1993 m. kovo 24 d. Sprendimo CIRFS ir kt. / Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111) Bendrasis Teismas nepadarė jokios teisės klaidos.
163.
Iš tiesų primintina, kad byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, CIRFS bendravo su Komisija nustatant valstybės pagalbos teikimo sintetinio pluošto sektoriuje „tvarką“, ją pratęsiant ir pritaikant, o prieš ginčą vykusioje procedūroje ji aktyviai derėjosi su Komisija, be kita ko, jai pateikdama savo rašytines pastabas ir palaikydama glaudų ryšį su šios institucijos kompetentingomis tarnybomis (
24
).
164.
Iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad byla, kurioje priimtas 1993 m. kovo 24 d. Sprendimas CIRFS ir kt. / Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111), susijusi su konkrečia situacija, kur ieškovas atliko aiškiai apibrėžtą ir glaudžiai su sprendimo dalyku susijusį derybininko vaidmenį, dėl kurio jam susiklostė išskirtinė faktinė padėtis, palyginti su kitais asmenimis (
25
), t. y. faktinė padėtis, kuri numatyta vykdant procedūras pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį ir kurią pats Teisingumo Teismas apibūdino kaip ypatingą ar netgi išimtinę (
26
).
165.
Vis dėlto GE ir RFA visiškai neįrodė, kad jų, kaip profesionalių pramonės, kuriai gali būti taikomos Tarybos priimtos antidempingo priemonės, atstovių padėtis buvo tokia pati kaip išimtinė derybininko padėtis byloje, kurioje priimtas 1993 m. kovo 24 d. Sprendimas CIRFS ir kt. / Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111), kaip skundžiamo sprendimo 86 punkte teisingai nusprendė Bendrasis Teismas.
166.
Taigi siūlau atmesti trečiąjį kaltinimą ir visą priešpriešinio apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą.
167.
Šiame etape, jeigu Teisingumo Teismas nuspręstų, priešingai, nei siūlau, atmesti Tarybos pagrindinio apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą, papildomai reikėtų išnagrinėti šio apeliacinio skundo antrąjį ir trečiąjį pagrindus, kurie abu susiję su Bendrojo Teismo nagrinėto ginčo esme.
D.
Dėl pagrindinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo, grindžiamo klaidingu pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies aiškinimu
168.
Pirmiausia Taryba pažymi, kad skundžiamo sprendimo 174–246 punktuose atlikęs analizę Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad institucijos be jokių išlygų turėjo apskaičiuoti individualų antidempingo muito tarifą kiekvienam atrinktam gamintojui. Ji mano, kad nei PPO antidempingo sutartyje, nei pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje nereikalaujama iš institucijų neįmanomų dalykų, nes pagal bioetanolio pramonės veikimo struktūrą ir būdą tiesiog nėra jokių priemonių apskaičiuoti individualų dempingo skirtumą keturiems atrinktiems GE ir RFA atstovaujamiems gamintojams.
169.
Apeliacinio skundo antrąjį pagrindą iš esmės sudaro trys dalys. Pirma dalis grindžiama teisės klaida, nes Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalimi įgyvendinami PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai ir ji turi būti aiškinama taip, kad atitiktų šias nuostatas, o toks aiškinimas būtų contra legem. Antrojo pagrindo antroje dalyje Taryba kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis iškraipė pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje pateiktą sąvoką „tiekėjas“, ją išplėsdamas taip, kad apimtų keturis atrinktus JAV bioetanolio gamintojus. Galiausiai trečioje dalyje Taryba kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis klaidingai aiškino sąvoką „nepraktiška“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį.
1. Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirmos dalies, grindžiamos teisės klaida, padaryta konstatavus, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalimi įgyvendinami PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai ir ji turi būti aiškinama taip, kad atitiktų šias nuostatas
a) Šalių argumentai
170.
Tarybos teigimu, Bendrasis Teismas padarė kelias teisės klaidas, kai pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį aiškino atsižvelgdamas į PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, šiuo klausimu remdamasis Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimais 2012 m. iš dalies keičiant šį reglamentą, kad būtų įgyvendintas 2011 m. liepos 15 d. PPO ginčų sprendimo tarybos apeliacinio komiteto sprendimas byloje EB-Tvirtinimo detalės (WT/DS397/AB/R) (toliau – ataskaita dėl tvirtinimo detalių).
171.
Visų pirma skundžiamo sprendimo 174–184 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalimi įgyvendinami PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai. Tačiau PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnį siekiama įgyvendinti ne pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies, o jo 9 straipsnio 6 dalies ir 17 straipsnio nuostatomis. Taryba pabrėžia, kad skundžiamo sprendimo 178 ir 179 punktuose Bendrasis Teismas šiuo klausimu rėmėsi aplinkybe, kad 2012 m. birželio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamentu (ES) Nr. 765/2012, iš dalies keičiančiu Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1225/2009 dėl apsaugos nuo importo dempingo kaina iš Europos bendrijos narėmis nesančių valstybių (
27
), buvo pakeista pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalis dėl to, kad ji, kaip konstatuota ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių, prieštaravo PPO antidempingo sutarties 6.10, 9.2 ir 18.4 straipsniams. Vis dėlto, Tarybos nuomone, tai, kad Reglamentu Nr. 765/2012 buvo padarytas nereikšmingas pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pakeitimas, neleidžia daryti išvados, kad šioje pirminės redakcijos nuostatoje buvo įtvirtintas Sąjungos įsipareigojimas perkelti į savo teisės sistemą PPO antidempingo sutarties 6.10, 9.2 ir 18.4 straipsnius.
172.
Be to, Taryba teigia, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies formuluotė skiriasi nuo PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio nuostatos, kurioje tik numatyta pareiga „įvardyti“ tiekėjus, o ne „tiksliai apibrėžti muitą“. Todėl ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių nustatytu PPO antidempingo sutarties pažeidimu, kuris susijęs tik su importu iš ne rinkos ekonomikos valstybių, negalima remtis vadovaujantis 1991 m. gegužės 7 d. Sprendimu Nakajima / Taryba (C‑69/89, 26–31 punktai).
173.
Galiausiai Taryba teigia, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies aiškinimas pagal PPO antidempingo sutarties 9.2 ir 6.10 straipsnius, kurį Bendrasis Teismas pateikė skundžiamo sprendimo 227–233 punktuose, yra contra legem. Iš tiesų pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies struktūra, genezė ir formuluotė aiškiai rodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė leisti už tyrimą atsakingai institucijai nustatyti visai šaliai taikomą muito tarifą, užuot nustačius individualius muitų tarifus, tais atvejais, kai nustatyti individualius muitų tarifus būtų „nepraktiška“, o ne tik atrankos atveju. Taigi skundžiamo sprendimo 227–233 punktuose nuspręsdamas, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies formuluotėje nėra jokio draudimo aiškinti sąvoką „nepraktiška“ pagal PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, Bendrasis Teismas, Tarybos nuomone, peržengė juos atitinkančio aiškinimo ribas.
174.
Komisija pritaria Tarybos argumentams, nors ir pripažįsta, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies formuluotė ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnis yra „labai panašūs“. Dublike ji priduria, kad 2016 m. vasario 4 d. Sprendime C & J Clark International ir Puma (C‑659/13 ir C‑34/14, EU:C:2016:74, 85–92 punktai) Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalimi nesiekiama vykdyti PPO taisyklių, todėl visus asociacijos argumentus reikia atmesti.
175.
Pirma, GE ir RFA atsako, kad konstatavęs, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, ketino įvykdyti konkretų pagal PPO antidempingo sutartį prisiimtą įsipareigojimą, Bendrasis Teismas nustatė faktinę aplinkybę, o Taryba negali jos ginčyti apeliaciniame procese.
176.
Antra, šios asociacijos teigia, jog Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalimi įgyvendinami PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai, atsižvelgiant į Reglamentą Nr. 765/2012. Jeigu būtų kitaip, tai turėtų būti aiškiai nurodyta.
177.
GE ir RFA taip pat nesutinka, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies aiškinimas taip, kad ji atitiktų PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, yra contra legem. Iš ataskaitos dėl tvirtinimo detalių 339 punkto aiškiai matyti, kad pareigos nustatyti individualius dempingo skirtumus išimtys susijusios su situacija, kai už tyrimą atsakinga institucija vykdo atranką.
b) Vertinimas
178.
Visų pirma reikėtų priminti, jog šioje byloje taikomos redakcijos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pirmoje pastraipoje nurodyta, kad „[k]iekvienu atveju atitinkamo dydžio antidempingo muitas turi būti nustatomas nediskriminaciniu pagrindu produktui, importuojamam dempingo kaina iš visų šaltinių ir darančiam žalos, išskyrus jo importą iš tų šaltinių, kurių įsipareigojimai buvo priimti pagal šio [r]eglamento nuostatas. Reglamente, nustatančiame muitą, turi būti tiksliai apibrėžtas muitas kiekvienam tiekėjui arba, jeigu tai nepraktiška, ir paprastai, kai taikytinas [to paties reglamento] 2 straipsnio 7 dalies a punktas, – nagrinėjamai tiekiančiajai valstybei“ (
28
).
179.
PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnyje numatyta, kad „[d]ažniausiai institucijos kiekvienam žinomam tiriamosios prekės eksportuotojui ar gamintojui nustato individualų (atskirą) dempingo lygį (maržą) [skirtumą]. Tais atvejais, kai eksportuotojų, gamintojų, importuotojų ar tiriamosios prekės rūšių yra taip [tiek] daug, ir nustatyti individualius (atskirus) dempingo lygius (maržas) [skirtumus] netikslinga [nepraktiška], institucijos tirdamos gali apsiriboti <…> pagrįstu suinteresuotųjų šalių ar prekių skaičiumi, imdamos pavyzdžius <…>“.
180.
Tos pačios sutarties 9.2 straipsnyje įtvirtinta, kad „[k]ai dėl kokios nors prekės įvedamas antidempingo muitas, kiekvienu atveju jis yra kitokio dydžio ir renkamas nediskriminuojant tokios prekės importo iš visų šaltinių, iš kurių buvo įvežama prekė dempingo kaina ir kėlė žalą, išskyrus importą iš tų šaltinių, iš kurių buvo priimti įsipareigojimai dėl kainų pagal šios Sutarties sąlygas. Institucijos įvardija tiriamosios prekės tiekėją ar tiekėjus. Tačiau, jeigu iš tos pačios šalies yra keli tiekėjai ir įvardyti visus šiuos tiekėjus netikslinga [nepraktiška], institucijos gali įvardyti atitinkamą šalį tiekėją“.
181.
Šio pagrindo pirmoje dalyje Taryba, palaikoma Komisijos, kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 180 punkte nusprendė, jog, priimdamas pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pirmą pastraipą, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė įvykdyti konkretų PPO prisiimtą įsipareigojimą, nagrinėjamu atveju – PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, kaip tai suprantama pagal jurisprudenciją vadinamojoje Nakajima byloje (1991 m. gegužės 7 d. Sprendimas Nakajima / Taryba, C‑69/89, EU:C:1991:186). Iš esmės, remiantis institucijų ginčijamais Bendrojo Teismo motyvais, pirminis Sąjungos teisės aktų leidėjo ketinimas matyti iš pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pirmos ir antros pastraipų, Reglamentu Nr. 765/2012 pakeistų pateikus ataskaitą dėl tvirtinimo detalių.
182.
Institucijos taip pat kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis, remdamasis pirma išdėstytais motyvais, nusprendė, be kita ko, skundžiamo sprendimo 184 punkte, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį reikia aiškinti taip, kad ji atitiktų PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, nors jos aiškiai pripažįsta, kad atitinkamos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio nuostatos yra analogiškos arba „labai panašios“, kaip nurodė Komisija.
183.
Tik iš dalies pritariu Tarybos ir Komisijos argumentams.
184.
Iš tiesų, tiesiog palyginus pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies, kuri susijusi su antidempingo muito nustatymu, ir PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnio, kuris susijęs su atrankos procedūros vykdymu siekiant nustatyti dempingo skirtumą tuo atveju, kai visų pirma yra pernelyg daug gamintojų ir eksportuotojų, formuluotes aiškiai matyti, kad pirmuoju iš šių straipsnių visiškai nesiekiama perkelti antrajame straipsnyje įtvirtinto konkretaus įsipareigojimo.
185.
Tai, kad ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalis, kiek jos nuostatos susijusios su valstybėmis, kuriose nėra rinkos ekonomikos, laikoma nesuderinama visų pirma su PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniais, visiškai nereiškia, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino įvykdyti konkretų pagal PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnį prisiimtą įsipareigojimą.
186.
Beje, analogiški motyvai matyti iš 2016 m. vasario 4 d. Teisingumo Teismo sprendimo C & J Clark International ir Puma (C‑659/13 ir C‑34/14, EU:C:2016:74), priimto likus keliems mėnesiams iki skundžiamo sprendimo, kuriame jis vis dėlto nenurodytas. Nors iš tiesų tame sprendime Teisingumo Teismas, visų pirma išnagrinėjęs ataskaitą dėl tvirtinimo detalių, priminė, jog PPO ginčų sprendimo taryba nustatė, kad kai kurios tuo metu taikytinos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatos buvo nesuderinamos su tam tikromis PPO taisyklėmis, tai netrukdė jam nuspręsti, kad asmuo, ginčydamas reglamento, kuriuo nustatomas galutinis antidempingo muitas, teisėtumą, negali remtis PPO antidempingo sutartimi. Iš esmės Teisingumo Teismas konstatavo: kadangi pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pirmos ir antros pastraipų nuostatose nurodyta šio reglamento 2 straipsnio 7 dalis, kurioje išsamiai reglamentuojamos specialios normaliosios vertės apskaičiavimo taisyklės atsižvelgiant į importą iš ne rinkos ekonomikos valstybių, šios nuostatos yra sudedamoji šių taisyklių dalis, taigi, išreiškia Sąjungos teisės aktų leidėjo valią nustatyti tik Sąjungos teisės sistemai būdingą tvarką, skirtingą nuo toms valstybėms taikomų PPO antidempingo sutarties taisyklių (
29
).
187.
Vis dėlto negaliu sutikti su Komisijos argumentu, kad 2016 m. vasario 4 d. Sprendimas C & J Clark International ir Puma (C‑659/13 ir C‑34/14, EU:C:2016:74) pats savaime yra skundžiamo sprendimo panaikinimo pagrindas, nes Teisingumo Teismas pripažino, kad pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį nėra vykdomas joks konkretus pagal PPO antidempingo sutartį prisiimtas įsipareigojimas. Pirma, Teisingumo Teismas tame sprendime nagrinėjo tik tuo metu galiojusias pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatas, kuriose nurodytos minėtos šio reglamento 2 straipsnio 7 dalyje nustatytos specialios taisyklės, susijusios su ne rinkos ekonomikos valstybėmis. Taigi Sprendimas C & J Clark International ir Puma (C‑659/13 ir C‑34/14, EU:C:2016:74) nesusijęs su kitomis tebegaliojančiomis pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatomis, visų pirma su esmine jos pirma pastraipa, pagal kurią reglamente, kuriuo nustatomas antidempingo muitas, turi būti tiksliai apibrėžtas muitas kiekvienam tiekėjui arba, jeigu tai nepraktiška, nagrinėjamai tiekiančiajai valstybei, kiek tai susiję su rinkos ekonomikos trečiosiomis šalimis, t. y. su šioje byloje nagrinėjamomis nuostatomis.
188.
Manau, kad nors Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, jog pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį vykdomas konkretus pagal PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnį prisiimtas įsipareigojimas, 2016 m. vasario 4 d. Sprendime C & J Clark International ir Puma (C‑659/13 ir C‑34/14, EU:C:2016:74) pateiktas Teisingumo Teismo vertinimas vis dėlto nereiškia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, siekė įvykdyti konkretų pagal minėtos sutarties 9.2 straipsnį prisiimtą įsipareigojimą.
189.
Vis dėlto ši klaida, mano nuomone, kyla iš skundžiamo sprendimo 178–183 punktuose pateiktų motyvų. Iš tiesų iš šių skundžiamo sprendimo punktų matyti, kad Bendrasis Teismas, remdamasis pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pakeitimu, padarytu Reglamentu Nr. 765/2012, be kita ko, priėmus ataskaitą dėl tvirtinimo detalių, padarė išvadą, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas pirminės redakcijos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, siekė įvykdyti konkretų PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnyje numatytą įsipareigojimą.
190.
Pirma, teisės požiūriu man atrodo sunku atgaline data, remiantis vien 2012 m. padarytais pagrindinio reglamento pakeitimais, nustatyti, kad 2009 m. priimdamas šį reglamentą Sąjungos teisės aktų leidėjas ketino įvykdyti konkretų pagal PPO antidempingo sutartį prisiimtą įsipareigojimą. Priešingai, būtina, kad iš konkrečios susijusios Sąjungos teisės nuostatos būtų aiškiai matyti, kad ja siekiama Sąjungos teisėje įgyvendinti tokį konkretų pagal PPO sutartis prisiimtą įsipareigojimą (
30
).
191.
Antra, kaip jau esu nurodęs, pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies 2012 m. pakeitimai apėmė šio straipsnio pirmos ir antros pastraipų nuostatas, susijusias su specialiomis taisyklėmis, kurios pagal šio reglamento 2 straipsnio 7 dalį taikytinos ne rinkos ekonomikos valstybių dempingui. Taigi šie pakeitimai nebuvo susiję su šioje byloje nagrinėjama 9 straipsnio 5 dalies pirma pastraipa.
192.
Tai, jog Bendrasis Teismo, grįsdamas savo argumentus, skundžiamo sprendimo 182 ir 183 punktuose nurodo, kad šie pakeitimai nėra susiję su pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies pirmos pastraipos nuostatomis, visiškai neįrodo, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas, priimdamas šį straipsnį, ketino įvykdyti konkretų pagal PPO antidempingo sutartį prisiimtą įsipareigojimą. Mano įsitikinimu, veikiau galima pagrįsti priešingą teiginį.
193.
Taigi, mano nuomone, Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 178–183 punktuose klaidingai nusprendė, kad pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį vykdomi konkretūs pagal PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius prisiimti įsipareigojimai.
194.
Vis dėlto manau, kad šios klaidos nepakanka skundžiamam sprendimui panaikinti.
195.
Iš tiesų, kaip matyti iš tolesnių skundžiamo sprendimo motyvų, visų pirma iš šio sprendimo 184, 193 ir 227 punktų, mano nuomone, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad atitinkamos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad atitiktų PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, atsižvelgiant konkrečiai į iš esmės analogiškas pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio formuluotes.
196.
Kalbant apie principus, reikėtų priminti, jog tai, kad tarptautinės sutarties nuostata nėra tiesioginio veikimo, netrukdo ja remtis siekiant Sąjungos antrinę teisę atitinkančio aiškinimo. Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Sąjungos sudarytų tarptautinių sutarčių viršenybė prieš jos antrinės teisės aktus reiškia, jog pastarieji turi būti aiškinami, kiek įmanoma, taip, kad atitiktų šias sutartis (
31
), įskaitant, jeigu šių sutarčių nuostatos nėra tiesioginio veikimo (
32
). Ir Taryba, ir Komisija tam pritaria.
197.
Vis dėlto Sąjungos antrinės teisės akto aiškinimas taip, kad atitiktų tarptautinę sutartį, suponuoja skirtingų normų hermeneutinį suderinamumą tik „kiek tai įmanoma“.
198.
Tai reiškia, kad aiškinant Sąjungos antrinės teisės normą turėtų būti galimi keli jos aiškinimo variantai. Tačiau, jeigu šios normos reikšmė yra nedviprasmiška ir prieštarauja aukštesnės teisinės galios tarptautinės sutarties nuostatai, jos nebus įmanoma aiškinti taip, kad atitiktų šią nuostatą, nes tik aiškinant ją contra legem (o tai prilygsta jos norminio turinio paneigimui) įmanoma pasiekti, kad ji atitiktų tą sutartį (
33
). Tokiu atveju Sąjungos antrinės teisės norma turės būti aiškinama neatsižvelgiant į tarptautinės teisės normą.
199.
Be to, norėčiau pridurti, kad, kalbant apie tam tikrų PPO sutarčių nuostatų aiškinimą, į kurį atsižvelgiant turi būti aiškinama, kiek tai įmanoma, Sąjungos teisė, Teisingumo Teismas, grįsdamas šį aiškinimą, ne kartą rėmėsi PPO specialios grupės ar apeliacinio komiteto ataskaitomis (
34
).
200.
Nagrinėjamu atveju, viena vertus, šiame etape neatlikdamas išsamesnės pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio formuluočių analizės, turiu konstatuoti, kad grįsdamos kaltinimą, jog Bendrasis Teismas pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį aiškino contra legem, nei Taryba, nei Komisija neįrodo, kad atitinkamos šio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatos ir sąvokos būtinai turi būti aiškinamos priešingai nei tos pačios PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio nuostatos ir sąvokos. Atvirkščiai, iš esmės teigdamos, kad šios pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatos ir sąvokos turėjo būti aiškinamos kitaip, nei jas aiškino Bendrasis Teismas, – tai siauriau, kalbant apie sąvoką „tiekėjai“, tai plačiau, kalbant apie prieveiksmį „nepraktiška“, institucijos galiausiai pripažino, kad buvo galimi keli šio straipsnio aiškinimo variantai (
35
). Tokiu atveju pagal tarptautinių sutarčių viršenybės prieš Sąjungos antrinės teisės normas principą reikalaujama šias normas aiškinti taip, kad atitiktų nagrinėjamas tarptautinės sutarties nuostatas.
201.
Kita vertus, reikia pabrėžti, kad skundžiamo sprendimo 222 punkte Bendrasis Teismas priminė PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnių „glaudžią sąsają“, į kurią atkreiptas dėmesys ataskaitos dėl tvirtinimo detalių 344 punkte, nes šios sutarties 6.10 straipsnyje aprašomas individualių dempingo skirtumų nustatymas, o tai įpareigoja atitinkamas institucijas individualiai, kaip numatyta tos pačios sutarties 9.2 straipsnyje, nustatyti antidempingo muitus.
202.
Nors institucijos visai neteigia, kad Bendrasis Teismas iškraipė ataskaitą dėl tvirtinimo detalių, atrodo, kad jos, ir visų pirma Komisija, remdamosi visų nagrinėjamų nuostatų istoriniu kontekstu, struktūra ir tikslu, ginčija šių nuostatų formuluotėmis grindžiamus motyvus.
203.
Šiuo klausimu reikėtų pažymėti, kad šiam argumentui pagrįsti Komisija pateikia ilgas savo memorandumo, pateikto apeliaciniam komitetui ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių, ištraukas, ir, remdamasi PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio aiškinimu, iš esmės nurodo, jog tai, kad šis straipsnis išliko nepakitęs net po to, kai, pasibaigus Urugvajaus derybų raundui, šios sutarties 6.10 straipsnis buvo papildytas atrankos „scenarijumi“, reiškia, kad jo nuostatų, visų pirma sąvokos „nepraktiška“, reikšmė negalėjo būti iškreipta priėmus šį 6.10 straipsnį.
204.
Mano manymu, tokie PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnių nuostatų aiškinimu grindžiami motyvai visiškai neįrodo, kad atitinkamos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatos, nors ir suformuluotos panašiai kaip minėto 9.2 straipsnio nuostatos, šiuo aspektu turėjo būti aiškinamos kitaip nei 9.2 straipsnis ir kad Sąjungos antrinės teisės normą buvo galima aiškinti tik taip, kad ji nesuderinama su tarptautinės teisės norma.
205.
Be to, kaip išsamiau nagrinėsiu šios išvados 231 punkte, nors apeliacinis komitetas ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių laikėsi atsargaus požiūrio dėl PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnių nuostatoms teiktinos reikšmės, vis dėlto jis atmetė institucijų teiginį. Konkrečiai kalbant, kaip teisingai pabrėžta skundžiamo sprendimo 223 punkte, ataskaitos dėl tvirtinimo detalių 354 punkte apeliacinis komitetas nurodė, kad PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnis įpareigoja institucijas patikslinti kiekvienam tiekėjui nustatomą muitą, išskyrus atvejus, kai tai padaryti neįmanoma, kai kalbama apie kelis tiekėjus. Taigi, kaip ir Bendrajame Teisme, Taryba ir Komisija vėl mėgina kvestionuoti apeliacinio komiteto pateiktą šios sutarties aiškinimą. Tokie motyvai visiškai nepagrindžia jų argumento, kad Bendrasis Teismas, aiškindamas pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį taip, kad ji atitiktų PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, padarė klaidą, nes Sąjungos antrinės teisės normą išaiškino contra legem.
206.
Šiomis aplinkybėmis reikia pripažinti, jog, nepaisant šios išvados 184–193 punktuose nurodytų teisės klaidų, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad atitinkamos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad atitiktų PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius.
207.
Taigi siūlau atmesti pagrindinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirmą dalį.
2. Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo antros dalies, grindžiamos pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje pateiktos sąvokos „tiekėjas“ iškraipymu, išplečiant ją taip, kad apimtų keturis atrinktus JAV gamintojus
a) Šalių argumentai
208.
Taryba pripažįsta, kad skundžiamo sprendimo 187 punkte Bendrasis Teismas taikė tinkamą teisinį kriterijų, nuspręsdamas, kad pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnį individualus antidempingo muitas iš esmės turi būti taikomas kiekvienam „tiekėjui“. Vis dėlto Taryba mano, jog skundžiamo sprendimo 201 punkte Bendrasis Teismas padarė teisės požiūriu klaidingą išvadą, kad atrinkti JAV gamintojai turi būti pripažinti tiekėjais, nes juos institucijos paliko tarp atrinktų gamintojų ir (arba) eksportuotojų. Pirma, Taryba pakartoja šio pagrindo pirmoje dalyje išdėstytą savo poziciją, pagal kurią pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalis negali būti aiškinama atsižvelgiant į PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnį. Antra, ji teigia, kad pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį tik „dempingo kaina importuojamų produktų šaltinis, darantis žalos“, gali būti laikomas „tiekėju“. Atrinkti JAV gamintojai, kurie nebuvo apkaltinti dempingu, nes nesprendė, kokia jų produkcijos dalis turėtų būti eksportuojama ir neturėjo eksporto kainos, negali būti laikomi tiekėjais. Taryba primena, kad nors už tyrimą atsakinga institucija šiuos gamintojus iš pradžių buvo įtraukusi į atrinktų gamintojų ir (arba) eksportuotojų sąrašą, tai ji padarė tik dėl to, kad jų atrankos formose buvo klaidingai nurodyta, kad jie eksportavo bioetanolį.
209.
Komisija pritaria Tarybos pozicijai. Ji priduria, kad skundžiamo sprendimo 207–210 punktuose pateiktas Bendrojo Teismo vertinimas, pagal kurį institucijos galėjo remtis pagrindinio reglamento 2 straipsnio 9 dalimi, yra teisiškai klaidingas. Iš tikrųjų ši nuostata numato „eksportuotojo ir importuotojo ar trečiosios šalies tarpusavio saitų ar kompensacinių susitarimų“ atvejį, kai nėra eksporto kainos arba kai ji atrodo nepatikima, t. y. atvejį, kai gamintojas faktiškai eksportuoja produktus. Šią išvadą patvirtina PPO antidempingo sutarties 9.5 straipsnis ir pagrindinio reglamento 11 straipsnio 4 dalis, kurios susijusios su atveju, kai individualūs muitai nustatyti „gamintojams nagrinėjamoje eksportuojančioje šalyje, kurie į importuojančią šalį narę neeksportavo prekės tyrimo metu“, o toks yra keturių atrinktų JAV gamintojų atvejis.
210.
GE ir RFA teigia, kad Tarybos argumentai, susiję su sąvokos „tiekėjas“ aiškinimu, yra nepriimtini, kiek jais ginčijama Bendrojo Teismo išvada, kad institucija, palikdama keturis JAV gamintojus tarp atrinktų „eksportuojančių gamintojų“, pati juos pripažino „dempingo kaina parduodamo produkto tiekėjais“. Dėl esmės GE ir RFA mano, kad, priešingai, nei teigia Taryba, kuri sąmoningai siekė neparodyti tikrosios pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies reikšmės, ši nuostata negali būti aiškinama kaip reiškianti tai, kad „tik dempingo kaina importuojamų produktų šaltinis, darantis žalos, gali būti laikomas tiekėju“.
b) Vertinimas
211.
Pirmiausia reikia atmesti GE ir RFA pateiktą nepriimtinumo pagrindą dėl šios apeliacinio skundo antrojo pagrindo dalies, grindžiamą tuo, kad Taryba siekia užginčyti Bendrojo Teismo pateiktą faktinių aplinkybių vertinimą. Iš tikrųjų toli gražu neprašydama Teisingumo Teismo iš naujo įvertinti bylos faktinių aplinkybių Taryba kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis klaidingai pripažino keturis JAV bioetanolio gamintojus „tiekėjais“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, aiškinamą atsižvelgiant į PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius. Toks teisinio faktinių aplinkybių kvalifikavimo klausimas neabejotinai patenka į Teisingumo Teismo jurisdikciją nagrinėjant apeliacinį skundą.
212.
Be to, reikia pažymėti, jog Taryba neginčija, kad tiek pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, tiek pagal PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnį individualus antidempingo muitas iš esmės turi būti nustatytas kiekvienam „tiekėjui“ už produktą, importuojamą dempingo kaina iš visų šaltinių ir darantį žalos, kaip Bendrasis Teismas pažymėjo skundžiamo sprendimo 187 punkte.
213.
Institucijos ginčija tik Bendrojo Teismo keturiems atrinktiems JAV gamintojams suteiktą „tiekėjo“ statusą. Iš tiesų jos mano, kad, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, toks statusas negali būti suteiktas vien dėl to, kad gamintojas buvo atrinktas siekiant atlikti tyrimą ir bendradarbiavo jį atliekant.
214.
Iš esmės šios institucijos teigia, kad ūkio subjektai, kurie neeksportuoja savo produkcijos ir neturi eksporto kainos, negali būti laikomi „tiekėjais“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį.
215.
Šis argumentas yra glaudžiai susijęs su argumentu, kurį institucijos pateikė nagrinėjant atitinkamų keturių JAV gamintojų tiesioginę sąsają. Be to, skundžiamo sprendimo 198 punkte Bendrasis Teismas pats nurodė savo vertinimą, pateiktą skundžiamo sprendimo 93–104 punktuose nagrinėjant šių gamintojų tiesioginę sąsają, kurį atlikęs jis iš esmės nusprendė, kad į Sąjungą buvo importuojama dalis šių gamintojų gaminamo bioetanolio ir kad šiam importui taikytas ginčijamame reglamente nustatytas antidempingo muitas.
216.
Tuo remiantis darytina išvada, kad jeigu Teisingumo Teismas patvirtintų Bendrojo Teismo analizę dėl atrinktų keturių JAV gamintojų vardu pareikšto ieškinio pirmojoje instancijoje priimtinumo, atmesdamas Tarybos apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą, jis taip pat turėtų patvirtinti Bendrojo Teismo išvadą, kad šie keturi gamintojai turi būti laikomi dempingo kaina importuoto bioetanolio „tiekėjais“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, kuriems Taryba iš esmės turi apskaičiuoti individualų dempingo skirtumą ir kiekvienam iš jų nustatyti individualius antidempingo muitus. Tokiu atveju, mano nuomone, akivaizdu, kad šie gamintojai yra produktų importo, apmokestinamo ginčijamame reglamente nustatytu antidempingo muitu, „šaltiniai“, kaip Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 198 punkte.
217.
Dėl Komisijos kritikos, susijusios su Bendrojo Teismo pateiktu pagrindinio reglamento 2 straipsnio 9 dalies aiškinimu (žr. skundžiamo sprendimo 207 ir 210 punktus), manau, kad ji turi būti atmesta. Priešingai, nei teigia Komisija, šioje nuostatoje neapsiribojama „eksportuotojo ir importuotojo ar trečiosios šalies tarpusavio saitų ar kompensacinių susitarimų“ atveju, kai nėra eksporto kainos arba kai ji atrodo nepatikima, t. y. atveju, kai gamintojas faktiškai eksportuoja produktus. Kaip skundžiamo sprendimo 207 ir 210 punktuose pažymėjo Bendrasis Teismas, pagrindinio reglamento 2 straipsnio 9 dalyje taip pat reglamentuojamas atvejis, kai nėra eksporto kainos ir leidžiama šią kainą atkurti (
36
). Bet kuriuo atveju, kaip Bendrasis Teismas konstatavo skundžiamo sprendimo 210 punkte, sunkumai, kylantys apskaičiuojant eksporto kainą, neturi reikšmės sprendžiant klausimą, ar yra pareiga taikyti individualų antidempingo muitą tam tikriems ūkio subjektams.
218.
Šiomis aplinkybėmis, jei Teisingumo Teismas atmestų pagrindinio apeliacinio skundo pirmąjį pagrindą, kiek Taryba teigia, kad keturių atrinktų JAV gamintojų vardu pareikštas GE ir RFA ieškinys pirmojoje instancijoje yra nepriimtinas, manau, kad reikės atmesti ir pagrindinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo antrą dalį.
3. Dėl apeliacinio skundo antrojo pagrindo trečios dalies, grindžiamos sąvokos „nepraktiška“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, klaidingu aiškinimu
a) Šalių argumentai
219.
Tarybos nuomone, Bendrasis Teismas neteisingai aiškino pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnyje pateiktą sąvoką „nepraktiška“.
220.
Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 225 punkte nusprendė, kad „iš PPO antidempingo sutarties negalima daryti išvados, kad yra pareigos nustatyti individualų antidempingo muitą kiekvienam atrinktam ir bendradarbiavusiam gamintojui išimtis, kai institucijos mano, jog neįmanoma nustatyti jų individualios eksporto kainos“. Iš tiesų Bendrojo Teismo analizė šiuo klausimu grindžiama ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių pateiktu PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnio aiškinimu. Tačiau šis aiškinimas neturi reikšmės, nes ši nuostata neperkelta į pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį.
221.
Tas pats pasakytina ir apie skundžiamo sprendimo 233 punkte pateiktą Bendrojo Teismo išvadą.
222.
Komisija pažymi, kad Bendrasis Teismas neatsakė į institucijų pateiktą argumentą dėl esmės, pagal kurį neįmanoma nustatyti eksporto kainos, kai gamintojas neeksportuoja, priešingu atveju toks aiškinimas būtų nesuderinamas su PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniais. Vis dėlto toks aiškinimas yra nesuderinamas su pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies nuostatomis. Komisija, priminusi, kad Taryba jau paaiškino, kodėl skundžiamo sprendimo 213–244 punktuose Bendrojo Teismo pateiktas sąvokos „nepraktiška“ aiškinimas prieštarauja pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 daliai, siekia paaiškinti, kodėl jis prieštarauja ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsniui. Jeigu sąvoka „nepraktiška“ turėtų apimti tik neatrinktus tiekėjus, ši nuostata netektų prasmės, kaip Komisija jau nurodė savo pranešime, pateiktame vykdant procedūrą, kuriai pasibaigus priimta ataskaita dėl tvirtinimo detalių. Pateikti argumentai šioje ataskaitoje nebuvo atmesti. Priešingas teiginys, kuriam Bendrasis Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 222–225 punktuose, yra akivaizdžiai teisiškai nepagrįstas.
223.
GE ir RFA mano, kad Bendrasis Teismas, aiškindamas sąvoką „nepraktiška“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį, nepadarė jokios klaidos.
b) Vertinimas
224.
Kaip jau esu atkreipęs dėmesį, pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad reglamente, kuriuo nustatytas antidempingo muitas, turi būti nurodoma kiekvienam tiekėjui nustatoma muito suma, išskyrus, jeigu tai „nepraktiška“, – tokiu atveju reikalaujama nurodyti tik nagrinėjamą tiekiančiąją valstybę.
225.
Pagal PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnį, jeigu nustatomas antidempingo muitas, institucijos (atsakingos už tyrimą) turi įvardyti nagrinėjamo produkto tiekėją ar tiekėjus, išskyrus, jeigu iš tos pačios šalies yra keli tiekėjai ir įvardyti visus juos „netikslinga“ [„nepraktiška“] – tokiu atveju institucijos gali įvardyti nagrinėjamą tiekiančiąją valstybę.
226.
Be to, pagal PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnį iš esmės reikalaujama, kad institucijos kiekvienam žinomam eksportuotojui ar atitinkamam gamintojui nustatytų individualų dempingo skirtumą, nebent visų pirma eksportuotojų ar gamintojų yra tiek daug, kad jį nustatyti būtų „netikslinga“ [„nepraktiška“] – tokiu atveju institucijos, pasinaudodamos atrankos metodu, gali apriboti tyrimą iki pagrįsto suinteresuotųjų šalių ar produktų skaičiaus.
227.
Šioje pagrindo dalyje Taryba ir Komisija kaltina Bendrąjį Teismą iš esmės tuo, kad jis: a) nusprendė, jog PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnyje vartojama sąvoka „netikslinga“ [„nepraktiška“] (anglų k. „impracticable“) turi įtakos šios sutarties 9.2 straipsnyje vartojamos tos pačios sąvokos taikymo sričiai; ir kad b) pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje pateiktą sąvoką „nepraktiška“ aiškino pagal analogiją su ta pačia sąvoka, vartojama minėtuose PPO antidempingo sutarties straipsniuose. Dėl tokio Bendrojo Teismo požiūrio, institucijų teigimu, pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalis neteko prasmės, nes atvejai, kai neįmanoma nustatyti individualaus antidempingo muito ir individualaus dempingo skirtumo, buvo apriboti iki vienintelio neatrinktų gamintojų atvejo.
228.
Institucijų kritika dėl Bendrojo Teismo motyvų, susijusių su prieveiksmio „nepraktiška“ aiškinimu ir taikymo sritimi, neįtikina.
229.
Pirma, dėl PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnių nuostatų analizės pirmiausia primenu, kad skundžiamo sprendimo 217–224 punktuose Bendrasis Teismas tik pakartojo atitinkamus ataskaitos dėl tvirtinimo detalių punktus. Nei Taryba, nei Komisija nekaltina Bendrojo Teismo iškraipius šiuos minėtos ataskaitos punktus, t. y. akivaizdžiai klaidingai supratus šio dokumento turinį (
37
) arba nepaminėjus tam tikrų šios ataskaitos dalių ar jas atrinkus, sudarant akivaizdžiai apgaulingą ir klaidingą įspūdį apie jos turinį (
38
).
230.
Be to, norėčiau pažymėti, kad Bendrasis Teismas tiksliai apibendrino šiuos ataskaitos dėl tvirtinimo detalių punktus. Visų pirma skundžiamo sprendimo 220 punkte Bendrasis Teismas visiškai teisingai pažymėjo, kad bet kokia PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnio pirmame sakinyje įtvirtintos bendros taisyklės išimtis turi būti numatyta nurodytose sutartyse. Be to, skundžiamo sprendimo 222 punkte Bendrasis Teismas priminė, jog apeliacinis komitetas paaiškino, kad PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai yra „glaudžiai susiję“ ir aprašant atvejus, kada taikoma išimtis, vartojama ta pati sąvoka „netikslinga“ [„nepraktiška“] – ši sąvoka reiškia, kad abi išimtys susijusios su situacija, kada institucija nustato dempingo skirtumą, remdamasi atrinktais tiekėjais.
231.
Tiesa, kaip Bendrasis Teismas nurodė skundžiamo sprendimo 222 punkte, PPO apeliacinis komitetas taip pat pažymėjo, kad jam pateiktas klausimas nesusijęs nei su PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnyje numatytos išimties apimtimi, nei su tuo, ar ši išimtis ir tos pačios sutarties 6.10 straipsnyje numatyta išimtis visiškai sutampa (
39
). Vis dėlto, kaip Bendrasis Teismas taip pat pabrėžė skundžiamo sprendimo 223 punkte, apeliacinio komiteto ataskaitos dėl tvirtinimo detalių 354 punkte padaryta išvada, kad PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnis įpareigoja institucijas patikslinti kiekvienam tiekėjui nustatomą muitą, išskyrus atvejus, kai tai padaryti neįmanoma, kai kalbama apie kelis tiekėjus. Bendrasis Teismas taip pat teisingai priminė, jog ataskaitos dėl tvirtinimo detalių 376 punkte apeliacinis komitetas nurodė, kad PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai netrukdo už tyrimą atsakingai institucijai nustatyti vieno dempingo skirtumo ir vieno antidempingo muito tam tikram skaičiui eksportuotojų, jeigu ji nusprendžia, kad jie pagal šiuos straipsnius sudaro vieną vienetą.
232.
Galiausiai skundžiamo sprendimo 225 punkte Bendrasis Teismas, remdamasis PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnių aiškinimu, kurį ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių pateikė apeliacinis komitetas, padarė teisinę išvadą. Būtent Bendrasis Teismas pažymėjo, jog iš šios ataskaitos matyti, kad „kai [už tyrimą atsakinga] valdžios institucija pasinaudoja atranka, kaip šiuo atveju, [PPO] antidempingo sutartis įtvirtina pareigą apskaičiuoti individualų dempingo skirtumą ir nustatyti individualų antidempingo muitą kiekvienam atliekant tyrimą bendradarbiaujančiam tiekėjui, ir ši pareiga iš principo turi dvi išimtis: pirma, neatrinktų gamintojų ar eksportuotojų atveju <…> ir, antra, vieną vienetą sudarančių ūkio subjektų atveju. Vis dėlto iš PPO antidempingo sutarties negalima daryti išvados, kad yra pareigos nustatyti individualų antidempingo muitą kiekvienam atrinktam ir bendradarbiavusiam gamintojui išimtis, kai institucijos mano, jog neįmanoma nustatyti jų individualios eksporto kainos“.
233.
Nors institucijos iš tikrųjų nesutinka su tokiu vertinimu, jos visiškai neįrodo, kad išvadoje, kurią padarė Bendrasis Teismas, susipažinęs su apeliacinio komiteto ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių pateiktu aiškinimu, iškraipoma šio komiteto analizė arba bent jau klaidingai aiškinami PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai. Tarybos pateiktas argumentas, kad PPO antidempingo sutarties 6.10 straipsnis yra nereikšmingas, aiškiai turi būti atmestas, nes juo tiesiog siekiama dar kartą išnagrinėti ataskaitoje dėl tvirtinimo detalių apeliacinio komiteto pateiktą vertinimą dėl šio straipsnio ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio tarpusavio sąsajos. Tas pats pasakytina ir apie Komisijos kaltinimą Bendrajam Teismui, kad jis neatsižvelgė į PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio, visų pirma sąvokos „netikslinga“ [„nepraktiška“], analizę, kurią ji pateikė savo memorandume apeliaciniam komitetui byloje Tvirtinimo detalės. Iš tiesų, konkrečiai kalbant, kaip matyti iš visų pirma apeliacinio komiteto ataskaitos 346–348 punktų, apeliacinis komitetas aiškiai atmetė Komisijos teiginį, kad „nepraktiška“ (anglų k. „impracticable“) reiškia „neveiksminga“ (anglų k. „ineffective“) (
40
). Kaip Bendrasis Teismas priminė skundžiamo sprendimo 222 punkte, apeliacinis komitetas konstatavo, kad PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniai yra glaudžiai susiję, o tai, mano nuomone, tikrai gali pagrįsti skundžiamo sprendimo 225 punkte Bendrojo Teismo padarytą išvadą.
234.
Antra, dėl pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies aiškinimo pažymėtina, kad Bendrasis Teismas iš esmės atmetė Tarybos teiginį, kad prieveiksmį „nepraktiška“ reikia suprasti plačiai, kad institucijos turėtų diskreciją dėl galimybių atsisakyti individualių antidempingo muitų nustatymo. Bendrasis Teismas priminė, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama taip, kad atitiktų PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, o tai reiškia, kad visuose šiuose trijuose straipsniuose prieveiksmis „nepraktiška“ vartojamas ta pačia reikšme ir kad kai institucijos pasinaudoja atrankos metodu, kaip nagrinėjamu atveju, individualių dempingo skirtumų apskaičiavimo ir individualių antidempingo muitų nustatymo išimtis, kurią apima ši sąvoka, galima tik neatrinktų įmonių, kurios kitaip neturi teisės į joms taikytiną individualų antidempingo muitą, atžvilgiu (žr. skundžiamo sprendimo 227–232 punktus).
235.
Atsižvelgdamas į tai, kad, pirma, kaip jau minėjau atsakydamas į pagrindinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo pirmą dalį, Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalis turi būti aiškinama atsižvelgiant į PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsnius, ir, antra, institucijos visiškai neįrodė, jog pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje pateiktas prieveiksmis „nepraktiška“ gali turėti visiškai priešingą reikšmę ir taikymo sritį nei ta, kuri suteikta tam pačiam prieveiksmiui, vartojamam PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniuose, todėl Bendrasis Teismas Sąjungos antrinės teisės normą aiškino contra legem, manau, jog institucijų argumentus reikia atmesti.
236.
Norėčiau pridurti, kad, priešingai, nei teigia Komisija, Bendrasis Teismas, siaurai aiškindamas išimtį, kurią apima vartojama sąvoka „nepraktiška“, visiškai neiškreipė pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies prasmės. Iš tiesų, kaip skundžiamo sprendimo 232 punkte nurodė pats Bendrasis Teismas, sąvoka „nepraktiška“ iš esmės leidžia taikyti individualaus dempingo skirtumo ir individualaus antidempingo muito apskaičiavimo išimtį ne tik neatrinktiems gamintojams ar eksportuotojams, bet ir ūkio subjektams, sudarantiems vieną vienetą. Be to, tai, kad fizinių ar juridinių asmenų teises įtvirtinančioje Sąjungos teisės normoje nustatytos taisyklės išimtis aiškinama siaurai, atitinka Sąjungos teismo nustatytą išimčių aiškinimo metodą. Šiuo klausimu ypač norėčiau atkreipti dėmesį į skundžiamo sprendimo 228 punkte pateiktą ir institucijų konkrečiai nesukritikuotą Bendrojo Teismo argumentą, kad, pritarus Tarybos siūlomam „platesniam“ sąvokos „nepraktiška“ aiškinimui, šiai institucijai būtų suteikta nepaprastai plati diskrecija dėl galimybių atsisakyti individualių antidempingo muitų nustatymo.
237.
Taigi manau, jog institucijos neįrodė, kad Bendrasis Teismas, pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje pateiktą sąvoką „nepraktiška“ aiškindamas taip pat kaip ir tą pačią sąvoką, pateiktą PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniuose, skundžiamame sprendime padarė teisės klaidą.
238.
Šiomis aplinkybėmis siūlau atmesti pagrindinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo trečią dalį, taigi, ir visą šį pagrindą.
E.
Dėl pagrindinio apeliacinio skundo trečiojo pagrindo, grindžiamo faktinių aplinkybių iškraipymu, dėl kurio Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad apskaičiuoti individualius muitus buvo „praktiška“
1. Šalių argumentų santrauka
239.
Taryba pažymi, kad skundžiamo sprendimo 202–211 ir 242–245 punktuose Bendrasis Teismas patvirtino, jog nėra „nepraktiška“ taikyti individualius antidempingo muitus, nes Komisija galėjo atkurti atrinktų JAV gamintojų taikytas kainas. Taip Bendrasis Teismas iš esmės netiksliai nustatė faktines aplinkybes ir iškraipė jam pateiktus įrodymus. Iš tiesų, kadangi nepriklausomi pardavėjai ir (arba) maišytojai eksportavo sumaišytą kelių JAV gamintojų bioetanolį, nebuvo įmanoma nustatyti kiekvieno gamintojo normaliosios vertės ir eksporto kainos, o tai institucijos įrodė. Taigi, kadangi gamintojų pateikti duomenys yra netinkami dempingo skirtumui apskaičiuoti, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, neatsižvelgdamas į šį įrodymą, patvirtinantį, kad atlikti tokį apskaičiavimą buvo akivaizdžiai neįmanoma.
240.
Komisija mano, kad Taryba aiškiai ir tiksliai apibrėžė, kaip Bendrasis Teismas iškraipė faktines aplinkybes. Kadangi nepriklausomi pardavėjai ir (arba) maišytojai maišė skirtingų nacionalinių gamintojų bioetanolį tam, kad gautų vieną mišinį, buvo neįmanoma nustatyti individualių eksporto kainų. Be to, praktiniu požiūriu nebūtų jokios prasmės nustatyti eksporto kainą ir individualų dempingo skirtumą, nes muitinė neturi jokių galimybių taikyti tokį skirtumą.
241.
GE ir RFA tvirtina, kad Tarybos trečiasis pagrindas yra nepriimtinas, nes ji nepateikė šiam pagrindui pagrįsti suprantamos teisinių ir faktinių aplinkybių santraukos, taip pažeisdama Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnio pirmą pastraipą. Iš tiesų Taryba tik dar kartą patvirtino, kad apskaičiuoti individualius dempingo skirtumus atrinktiems JAV gamintojams buvo neįmanoma, tačiau nepaaiškino, kodėl Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus padaręs kitokią išvadą. Vien tai, kad bioetanolis buvo maišomas prieš jį eksportuojant, savaime neįrodo, kad atlikti tokį apskaičiavimą buvo akivaizdžiai nepraktiška arba neįmanoma.
242.
Be to, jos teigia, kad skundžiamo sprendimo 242 ir 243 punktuose Bendrasis Teismas aiškiai ir paprastai paaiškino, kaip konkrečiai apskaičiuoti dempingo skirtumus, jeigu kyla sunkumų nustatant normaliąją vertę arba eksporto kainą tam tikriems gamintojams ar eksportuotojams. Kadangi Taryba neginčijo šių argumentų ir nepaaiškino, kaip Bendrasis Teismas iškraipė įrodymus, jos prašo atmesti šį pagrindą kaip nepagrįstą.
2. Vertinimas
243.
Taryba, palaikoma Komisijos, kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis iškraipė faktines aplinkybes, kai skundžiamo sprendimo 242–245 punktuose nusprendė, kad Taryba padarė klaidingą išvadą, pagal kurią nustatyti individualius antidempingo muitus atrinktiems JAV bioetanolio gamintojams buvo „nepraktiška“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį.
244.
Šis kaltinimas manęs neįtikina.
245.
Pirmiausia reikia priminti, kad motyvai, kuriais remdamasis Bendrasis Teismas nustatė Tarybos klaidą, buvo išdėstyti dviem etapais. Pirmajame etape skundžiamo sprendimo 239 ir 240 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad, pirma, Taryba individualių dempingo skirtumų apskaičiavimo ir individualių antidempingo muitų nustatymo išimties taikymą grindė ne išimtimi, susijusia su neatrinktais gamintojais ar eksportuotojais, arba išimtimi dėl vieną vienetą sudarančių ūkio subjektų, o kitomis priežastimis, ir, antra, Taryba nenurodė, kad jos taikyta išimtis grindžiama kita išimtimi, įtvirtinta PPO sutartyse. Antrajame etape skundžiamo sprendimo 242–245 punktuose pateikdamas vertinimą Bendrasis Teismas dar kartą paaiškino, be kita ko, darydamas nuorodą į skundžiamo sprendimo 202–211 punktus, motyvus, kodėl remiantis institucijų argumentais dėl sunkumų, susijusių su tam tikrų gamintojų normaliosios vertės nustatymu ir eksporto kaina ir su galimybe atkurti keturių atrinktų JAV gamintojų produktų judėjimą, negalima atleisti šių institucijų nuo pareigos apskaičiuoti šiems gamintojams individualų dempingo skirtumą ir individualų antidempingo muitą. Taigi, atsižvelgęs į tai, kas išdėstyta, Bendrasis Teismas padarė išvadą, jog nėra jokio pagrindo institucijoms nuspręsti, kad šiuo atveju nustatyti individualius antidempingo muitus yra „nepraktiška“, kaip tai suprantama pagal pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalį.
246.
Kadangi pirmajame etape skundžiamo sprendimo 239–240 punktuose išdėstytų Bendrojo Teismo motyvų Taryba nekritikavo, o ta kritika, kuri iš esmės sutampa su nagrinėjant pagrindinio apeliacinio skundo antrąjį pagrindą pateikta kritika, mano nuomone, turi būti atmesta, šiuose dviejuose skundžiamo sprendimo punktuose pateikto vertinimo pakanka apeliacinio skundo trečiajam pagrindui atmesti.
247.
Bet kuriuo atveju manau, kad pagrindinio apeliacinio skundo trečiajame pagrinde prašoma nustatyti motyvavimo arba pagrindinio reglamento nuostatų aiškinimo klaidą, o ne tariamą Bendrojo Teismo faktinių aplinkybių iškraipymą, be to, skundžiamo sprendimo 242 punkte pateikti Bendrojo Teismo argumentai dėl sunkumų nustatant normaliąją vertę ir eksporto kainą nėra klaidingi, kaip jau esu nurodęs šios išvados 217 punkte. Todėl skundžiamo sprendimo 239–242 punktuose pateiktas vertinimas, mano nuomone, neabejotinai reiškia, kad turi būti atmestas Tarybos pagrindinio apeliacinio skundo trečiajame pagrinde nurodytas tariamas faktinių aplinkybių iškraipymas.
248.
Taigi siūlau atmesti šį pagrindą.
V. Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
249.
Kaip nurodžiau šios išvados atitinkamai 102 ir 142 punktuose, manau, kad pagrindinio apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirmą dalį ir priešpriešinio apeliacinio skundo antrojo pagrindo antrą dalį reikia pripažinti pagrįstomis. Taigi, mano nuomone, šią skundžiamo sprendimo dalį reikia panaikinti.
250.
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, jei Bendrojo Teismo sprendimas panaikinamas, Teisingumo Teismas gali arba pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui, kad šis priimtų sprendimą.
251.
Manau, kad Teisingumo Teismas gali priimti sprendimą dėl keturių atrinktų JAV bioetanolio gamintojų vardu pareikšto GE ir RFA ieškinio pirmojoje instancijoje priimtinumo, kurį ginčija Taryba. Šiuo klausimu, mano manymu, pakanka konstatuoti, kad GE ir RFA ieškinys nepriimtinas, nes šios asociacijos neįrodė, kad minėti gamintojai yra tiesiogiai susiję, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, su ginčijamame reglamente nustatytais antidempingo muitais.
252.
Vis dėlto, kalbant apie GE ir RFA teisę pareikšti ieškinį Murex ir CHS vardu, kadangi šalys per procesą pirmojoje instancijoje nepateikė jokios nuomonės šiuo klausimu, visų pirma dėl to, ar šie du nepriklausomi pardavėjai ir (arba) maišytojai yra tiesiogiai ir konkrečiai susiję su ginčijamu reglamentu, ši byla nėra tokios stadijos, kad būtų galima priimti sprendimą šiuo klausimu.
253.
Taigi manau, kad šią bylą reikia grąžinti Bendrajam Teismui, kad jis priimtų sprendimą dėl Murex ir CHS vardu pareikšto GE ir RFA ieškinio priimtinumo ir prireikus dėl bet kurio su bylos esme susijusio reikšmingo pagrindo.
254.
Šiomis aplinkybėmis reikia atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
VI. Išvada
255.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, siūlau Teisingumo Teismui:
1.
Panaikinti 2016 m. birželio 9 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Growth Energy ir Renewable Fuels Association / Taryba (T‑276/13, EU:T:2016:340).
2.
Atmesti pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį kaip nepriimtiną, kiek jis susijęs su Patriot Renewable Fuels LLC, Plymouth Energy Company LLC, POET LLC ir Platinum Ethanol LLC.
3.
Grąžinti bylą Europos Sąjungos Bendrajam Teismui, kiek ji susijusi su Growth Energy ir Renewable Fuels Association ieškinio, pareikšto atitinkamai Murex ir CHS vardu, priimtinumu.
4.
Atidėti bylinėjimosi išlaidų klausimo nagrinėjimą.
(
1
)	Originalo kalba: prancūzų.
(
2
)	OL L 49, 2013, p. 10; toliau – ginčijamas reglamentas.
(
3
)	OL L 343, 2009, p. 51.
(
4
)	OL L 336, 1994, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 21 t., p. 189.
(
5
)	OL C 345, 2011, p. 7.
(
6
)	Kitaip nei kiti keturi gamintojai, kuriems Bendrajame Teisme atstovavo GE ir RFA, Marquis Energy pati pareiškė ieškinį dėl Reglamento Nr. 157/2013 panaikinimo, jį Bendrasis Teismas patenkino 2016 m. birželio 9 d. Sprendimu Marquis Energy / Taryba (T‑277/13, nepaskelbtas Rink., EU:T:2016:343). Dėl šio sprendimo buvo pateiktas apeliacinis skundas, jį išnagrinėjau savo išvadoje, šiandien pateiktoje byloje Taryba / Marquis Energy (C‑466/16 P).
(
7
)	Žr. 6 išnašą.
(
8
)	2016 m. lapkričio 10 d. Sprendimas DTS Distribuidora de Televisión Digital / Komisija (C‑449/14 P, EU:C:2016:848, 99–101 punktai) ir 2017 m. gegužės 30 d. Sprendimas Safa Nicu Sepahan / Taryba (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 20 punktas).
(
9
)	Kaip atsiliepime į apeliacinį skundą pripažino Komisija, šis panaikinimo pagrindas nesusijęs su skundžiamo sprendimo šalimis – jo rezoliucinė dalis susijusi su GE ir RFA ieškinio jų pačių vardu priimtinumu.
(
10
)	Šiuo klausimu žr. 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimą Italija / Komisija (C‑298/00 P, EU:C:2004:240, 35 punktas) ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimą Stichting Woonlinie ir kt. / Komisija (C‑133/12 P, EU:C:2014:105, 32 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip pat primenu, jog Teisingumo Teismo procedūros reglamento 150 straipsnyje nurodyta, kad šis teismas savo iniciatyva bet kada gali nuspręsti priimti sprendimą dėl su viešąja tvarka susijusių nepriimtinumo pagrindų.
(
11
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2011 m. spalio 13 d. Sprendimą Deutsche Post ir Vokietija / Komisija (C‑463/10 P ir C‑475/10 P, EU:C:2011:656, 66 punktas) ir 2016 m. kovo 10 d. Nutartį SolarWorld / Komisija (C‑142/15 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2016:163, 22 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
12
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 1990 m. kovo 14 d. Sprendimą Gestetner Holdings / Taryba ir Komisija (C‑156/87, EU:C:1990:116, 17 punktas) ir 2015 m. balandžio 16 d. Sprendimą TMK Europe (C‑143/14, EU:C:2015:236, 19 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
13
)	Šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 28 d. Sprendimą BSC Footwear Supplies ir kt. / Taryba (T‑598/97, EU:T:2002:52, 61 punktas) ir 2014 m. kovo 7 d. Nutartį FESI / Taryba (T‑134/10, nepaskelbta Rink., EU:T:2014:143, 58 punktas).
(
14
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2016 m. kovo 17 d. Sprendimą Portmeirion Group (C‑232/14, EU:C:2016:180, 23–32 punktai ir juose nurodyta jurisprudencija). Primintina, kad šiomis aplinkybėmis tik Teisingumo Teismas yra kompetentingas pripažinti negaliojančiu Sąjungos teisės aktą ir kad teismas, kurio sprendimai pagal nacionalinę teisę negali būti toliau skundžiami teismine tvarka, jei mano, kad jam nurodytas (-i) negaliojimo pagrindas (-ai) yra pagrįstas (-i), turi sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreiptis į Teisingumo Teismą, pateikdamas prašymą priimti prejudicinį sprendimą dėl teisėtumo įvertinimo (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2006 m. sausio 10 d. Sprendimą IATA ir ELFAA (C‑344/04, EU:C:2006:10, 27–32 punktai), 2015 m. balandžio 28 d. Sprendimą T & L Sugars ir Sidul Açúcares / Komisija (C‑456/13 P, EU:C:2015:284, 44–48 punktai) ir 2018 m. kovo 13 d. Sprendimą European Union Copper Task Force / Komisija (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 115 punktas).
(
15
)	Taikant, be kita ko, 2011 m. rugsėjo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimą dėl procesinių dokumentų pateikimo ir įteikimo per taikomąją programą e-Curia (OL C 289, 2011, p. 7).
(
16
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2006 m. birželio 22 d. Sprendimą Belgija ir Forum 187 / Komisija (C‑182/03 ir C-217/03, EU:C:2006:416, 56 punktas) ir 2018 m. kovo 13 d. Sprendimą European Union Copper Task Force / Komisija (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 87 punktas).
(
17
)	Žr. 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimą British Aggregates / Komisija (C‑487/06 P, EU:C:2008:757, 39 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
18
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. birželio 11 d. Sprendimą Confservizi / Komisija (T‑292/02, EU:T:2009:188, 55 punktas) ir 2012 m. kovo 29 d. Nutartį Asociación Española de Banca / Komisija (T‑236/10, EU:T:2012:176, 25 punktas).
(
19
)	Kursyvu išskirta mano.
(
20
)	Žr. 1983 m. spalio 4 d. Sprendimą Fediol / Komisija (191/82, EU:C:1983:259, 31 punktas) ir 2004 m. balandžio 1 d. Sprendimą Komisija / Jégo‑Quéré (C‑263/02 P, EU:C:2004:210, 47 punktas); taip pat žr. 2009 m. vasario 17 d. Nutartį Galileo Lebensmittel / Komisija (C‑483/07 P, EU:C:2009:95, 53 punktas) ir 2009 m. gegužės 5 d. Nutartį WWF‑UK / Taryba (C‑355/08 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2009:286, 43 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
21
)	2009 m. gegužės 5 d. Nutartis WWF‑UK / Taryba (C‑355/08 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2009:286, 44 punktas).
(
22
)	Šiuo klausimu žr. 2009 m. gegužės 5 d. Nutartį WWF-UK / Taryba (C-355/08 P, nepaskelbta Rink., EU:C:2009:286, 47 ir 48 punktai).
(
23
)	Šiuo klausimu žr., be kita ko, 2018 m. kovo 13 d. Sprendimą European Union Copper Task Force / Komisija (C‑384/16 P, EU:C:2018:176, 88 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
24
)	Kaip apibendrino Teisingumo Teismas 2009 m. liepos 9 d. Sprendime 3F / Komisija (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, 86 punktas).
(
25
)	Žr. 2009 m. liepos 9 d. Sprendimą 3F / Komisija (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, 87 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
26
)	2009 m. liepos 9 d. Sprendimas 3F / Komisija (C‑319/07 P, EU:C:2009:435, 88–92 punktai).
(
27
)	OL L 237, 2012, p. 1.
(
28
)	Kursyvu išskirta mano.
(
29
)	Šiuo klausimu žr. 2016 m. vasario 4 d. Sprendimą C & J Clark International ir Puma (C‑659/13 ir C‑34/14, EU:C:2016:74, 91 ir 92 punktai, 97 ir 98 punktai).
(
30
)	Šiuo klausimu žr. 2015 m. liepos 16 d. Sprendimą Komisija / Rusal Armenal (C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 46 punktas).
(
31
)	Žr., be kita ko, 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:321, 16 punktas) ir 2011 m. lapkričio 10 d. Sprendimą X ir X BV (C‑319/10 ir C‑320/10, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:720, 44 punktas).
(
32
)	Žr., be kita ko, su GATS susijusį 2007 m. birželio 7 d. Sprendimą Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:321, 16 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija) ir su Orhuso konvencija susijusį 2011 m. kovo 8 d. Sprendimą Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125, 45 ir 51 punktai). Taip pat žr. mano išvadą byloje Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:103, 57 punktas).
(
33
)	Šiuo klausimu žr. mano išvadą byloje Řízení Letového Provozu (C‑335/05, EU:C:2007:103, 58 punktas). Principas, pagal kurį aukštesnės teisinės galios normą atitinkantis aiškinimas negali būti pagrindas aiškinti contra legem, ne kartą nagrinėtas Sąjungos teisės ir nacionalinės teisės santykio kontekste suformuotoje jurisprudencijoje: žr., be kita ko, 2014 m. sausio 15 d. Sprendimą Association de médiation sociale (C‑176/12, EU:C:2014:2, 39 punktas) ir 2016 m. lapkričio 8 d. Sprendimą Ognyanov (C‑554/14, EU:C:2016:835, 66 punktas).
(
34
)	Žr., be kita ko, 2011 m. lapkričio 10 d. Sprendimą X ir X BV (C‑319/10 ir C‑320/10, nepaskelbtas Rink., EU:C:2011:720, 45 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
(
35
)	Šiuo klausimu primenu, jog Komisija pripažino, kad atitinkamų pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies (ypač jos pirmos pastraipos) ir PPO antidempingo sutarties 9.2 straipsnio nuostatų formuluotės yra „labai panašios“. Kalbant apie sąvoką „nepraktiška“, iš Tarybos argumentų santraukos Bendrajam Teismui aiškiai matyti, kad Taryba pritarė „platesniam“ šios pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalyje vartojamos sąvokos aiškinimui nei tas, kuris galėtų būti pateiktas dėl tos pačios PPO antidempingo sutarties 6.10 ir 9.2 straipsniuose vartojamos sąvokos, atsižvelgiant į ataskaitą dėl tvirtinimo detalių, ir kurį galiausiai pateikė Bendrasis Teismas (žr. visų pirma skundžiamo sprendimo 215 ir 227 punktus).
(
36
)	Šiuo klausimu žr. 2017 m. gegužės 4 d. Sprendimą RFA International / Komisija (C‑239/15 P, nepaskelbtas Rink., EU:C:2017:337, 5 ir 35 punktai).
(
37
)	Šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 11 d. Sprendimą Prancūzija / Komisija (C‑601/11 P, EU:C:2013:465, 106 punktas).
(
38
)	Šiuo klausimu žr. mano išvadą sujungtose bylose ArcelorMittal Tubular Products Ostrava ir kt. / Taryba ir Taryba / Hubei Xinyegang Steel (C‑186/14 P ir C‑193/14 P, EU:C:2015:767, 72 punktas).
(
39
)	Iš tiesų byla Tvirtinimo detalės buvo susijusi su tuo, kad joks individualus skirtumas ir individualus muitas iš esmės neapskaičiuojamas ne rinkos ekonomikos valstybių eksportuotojams ir gamintojams, kaip tai buvo numatyta pagrindinio reglamento 9 straipsnio 5 dalies antroje pastraipoje, kurioje, kol ji nebuvo iš dalies pakeista Reglamentu Nr. 765/2012, buvo daroma nuoroda į pagrindinio reglamento 2 straipsnio 7 dalį.
(
40
)	Ataskaitos dėl tvirtinimo detalių 347 punkte apeliacinis komitetas nurodė, kad „the notion of „ineffective“ is not included in the notion of „impracticable“. In particular, we observe that the notion of „ineffective“ is concerned with bring about or producing an effect or result, which is absent from the notion of „impracticable“, which describes the action itself“. Tos pačios ataskaitos 348 punkte apeliacinis komitetas nurodė, kad „Article 9.2., third sentence, allows Members to name the supplying country concerned only when it is impracticable to name individual suppliers; it does not permit naming the supplying country when the imposition of individual duties is ineffective because it may result in circumvention of the anti-dumping duties“.