62006CC0135
GENERALINĖS ADVOKATĖS
JULIANE KOKOTT IŠVADA,
pateikta 2007 m. rugsėjo 20 d. (
1
)
Byla C-135/06 P
Roderich Weißenfels
prieš
Europos Parlamentą
„Apeliacinis skundas — Atlyginimas — Išmoka vaikui — Iš kito šaltinio gautos panašaus pobūdžio išmokos išskaičiavimas — Neribota teismo jurisdikcija — Finansinio pobūdžio ginčai“
I — Įžanga
1.
Šiame apeliaciniame procese kyla klausimas, kada išmoka yra „iš kito šaltinio išmokėta panašaus pobūdžio išmoka“ Europos Bendrijų Pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – PTN) 67 straipsnio 2 dalies prasme.
2.
Šis procesas susijęs su ginču viešosios tarnybos byloje tarp Bendrijos pareigūno Roderich Weißenfels (toliau – apeliantas) ir Europos Parlamento. R. Weißenfels ieškinyje pirmojoje instancijoje skundė Parlamento sprendimus, kuriais jis nusprendė išskaičiuoti iš dvigubos išmokos vaikui, kurią apeliantas gavo pagal PTN, pagal Liuksemburgo teisę suteiktą išmoką.
3.
Apeliantas pateikė apeliacinį skundą dėl 2006 m. sausio 25 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimo Weißenfels prieš Parlamentą (
2
) (toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jo ieškinys buvo atmestas.
II — Teisinis pagrindas
A — Bendrijos teisė
4.
PTN 62 straipsnio 3 dalyje, remiantis šioje byloje taikoma redakcija, numatyta, kad pareigūnų atlyginimas, be kita ko, apima ir išmokas šeimai.
5.
Pagal PTN 67 straipsnio 1 dalies b punktą išmokos šeimai apima išmoką vaikui.
6.
PTN 67 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodyta:
„2.   Pareigūnai, gaunantys šiame straipsnyje nurodytas išmokas šeimai, deklaruoja panašaus pobūdžio išmokas iš kitų šaltinių; jos išskaičiuojamos iš išmokų, mokamų pagal VII priedo 1, 2 ir 3 straipsnius.
3.   Išmoka vaikui motyvuotu paskyrimų tarnybos sprendimu gali būti padvigubinta remiantis medicinos įstaigų išduotais dokumentais, įrodančiais, kad vaikas turi protinę ar fizinę negalią, dėl kurios pareigūnas turi didelių išlaidų.“ (Pataisytas vertimas)
B — Nacionalinė teisė
7.
1979 m. balandžio 16 d. Liuksemburgo įstatymas dėl specialių išmokų neįgaliems asmenims, panaikintas 1998 m. birželio 19 d. Įstatymu dėl slaugos draudimo, taikomas šioje byloje pagal antrojo įstatymo pereinamąsias nuostatas (toliau – 1979 m. balandžio 16 d. Liuksemburgo įstatymas), išdėstytas taip:
„1 straipsnis. Visi ne mažiau nei dešimt metų Liuksemburgo Didžiojoje Hercogystėje gyvenantys sunkią negalią turintys asmenys turi teisę gauti šiame įstatyme numatytas išmokas.
Tokia teisė suteikiama ir trejų metų sulaukusiems neįgaliems vaikams <…>
<…>
3 straipsnis. Kiekvienas sunkią negalią turintis asmuo <…> turi teisę <…> į specialią išmoką <…>.
4 straipsnis. Išmoka <…> nemokama <…> tiek, kiek gaunama panašaus pobūdžio išmoka iš užsienio.
5 straipsnis. Išmoka <…> neapmokestinama mokesčiais ir už ją nemokamos socialinio draudimo įmokos.
<…>“
III — Ginčo aplinkybės ir skundžiamas sprendimas
8.
Pirmosios instancijos teismas ginčo aplinkybes išdėstė skundžiamo sprendimo 5–16 punktuose taip:
„5
1982 m. balandžio 1 d. ieškovas, A*12 (buvęs A 4) lygio pareigūnas, pradėjo dirbti Parlamente, Liuksemburge.
6
Jo vyresnysis sūnus gimė 1982 m. sausio 31 dieną. Nuo ankstyvos vaikystės jis turi sunkią negalią.
7
PTN 67 straipsnio 1 dalies b punkte numatyta išmoka vaikui ieškovui buvo paskirta nuo darbo Parlamente pradžios. 1987 m. liepos 31 d. Parlamentas, remdamasis PTN 67 straipsnio 3 dalimi, nusprendė nuo 1987 m. gegužės 1 d. padvigubinti išmoką vaikui, skirtą ieškovo išlaikomam sūnui. 1997 m. liepos 8 d. Sprendimu dviguba išmoka vaikui buvo paskirta naujam laikotarpiui nuo 1997 m. liepos 1 d. iki 2000 m. birželio 30 dienos.
8
Remdamasis 1979 m. balandžio 16 d. Liuksemburgo įstatymu 1999 m. balandžio 26 d. Liuksemburgo nacionalinio solidarumo fondas sprendimu nusprendė ieškovui, įstatyminiam sūnaus atstovui, paskirti nuo 1998 m. gruodžio 1 d. specialią išmoką sunkią negalią turinčiam asmeniui.
9
Apie paskirtą Liuksemburgo išmoką ieškovas Parlamentą informavo 1999 m. spalio mėnesio viduryje.
10
Remdamasis PTN 67 straipsnio 2 dalimi, 1999 m. spalio 22 d. Parlamentas sprendimu nusprendė, kad nuo 1998 m. gruodžio 1 d. iš PTN dvigubos išmokos reikia išskaičiuoti Liuksemburgo išmoką.
11
2000 m. rugsėjo 20 d. Sprendimu dviguba išmoka vaikui buvo paskirta naujam laikotarpiui, prasidedančiam nuo 2000 m. liepos 1 d. iki 2003 m. birželio 30 dienos. 2000 m. rugsėjo 18 d. Sprendimu iš PTN dvigubos išmokos buvo išskaičiuota Liuksemburgo išmoka.
12
2003 m. liepos 1 d. Sprendimu dviguba išmoka vaikui buvo paskirta naujam laikotarpiui, prasidedančiam nuo 2003 m. liepos 1 d. iki 2003 m. birželio 30 dienos.
13
Per šį laikotarpį 2003 m. birželio 4 d. raštu ieškovas užginčijo išskaičiavimo principą, kurį Parlamentas taikė išskaičiuodamas Liuksemburgo išmoką; raštas buvo išdėstytas taip:
„Kaip jau esu Jums nurodęs 2003 m. gegužės 28 d., neįgalumo pensija buvo paskirta ne man, o mano sūnui <…>, nors vis dėlto suprantu, kad, kaip jo teisėtam atstovui, ji pervedama į mano sąskaitą. Todėl išskaičiavimas PTN 67 straipsnio 2 dalies pagrindu iš man pagal PTN 67 straipsnio 3 dalį paskirtos dvigubos išmokos vaikui yra negalimas.
Ši situacija susidarė dėl to, kad, viena vertus, yra du teises turintys asmenys (fiziniai asmenys) ir, kita vertus, dėl to, kad pensija yra savarankiška išmoka, o ne „priedas“.
Baigdamas norėčiau paminėti, kad taip pat negali būti abejojama, ar išmoka (priedas) yra panašaus pobūdžio išmoka, nes 3 dalies prasme išmoka pareigūnui skiriama siekiant padengti jam papildomai atsirasiančias išlaidas, o pensija yra neįgaliajam asmeniui skiriama išmoka.“
14
Vis dėlto 2003 m. birželio 26 d. Parlamentas sprendimu nusprendė taikyti išskaičiavimą.
15
2003 m. rugpjūčio 13 d. raštu apeliantas dėl 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo pateikė skundą pagal PTN 90 straipsnio 2 dalį. 2003 m. lapkričio 10 d. raštu Parlamentas šį skundą atmetė.
16
2004 m. balandžio 28 d., t. y. po to, kai jau buvo pareikštas ieškinys šioje byloje, Parlamentas priėmė sprendimą dėl išskaičiavimo PTN 67 straipsnio 2 dalies pagrindu atsižvelgdamas į perskaičiuotos Liuksemburgo išmokos dydį. 2004 m. birželio 8 d. ieškovas pateikė skundą dėl 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimo, kurį Parlamentas atmetė 2004 m. rugsėjo 15 d. Sprendimu.“
9.
Apeliantas pareiškė ieškinį prašydamas panaikinti Pirmosios instancijos teismo sprendimus, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2003 m. vasario 2 dieną. Jis prašė panaikinti atsakovo 2003 m. birželio 26 d. ir lapkričio 10 d. Sprendimus, kuriais buvo atmesti susiję reikalavimai, ir prašė grąžinti visą neteisėtai iš atlyginimo išskaičiuotą sumą, kartu su teisės aktuose nustatytomis palūkanomis.
10.
Dublike apeliantas performulavo savo antrąjį reikalavimą ir Pirmosios instancijos teismo prašė:
—
„Panaikinti implicitinį sprendimą atmesti jo 2003 m. birželio 4 d. pateiktą prašymą <…>, susijusį su dvigubos išmokos vaikui, kuri praeityje neteisėtai nebuvo mokama, sumokėjimu ir 2003 m. lapkričio 10 d. atsakovo sprendimą dėl su pirmuoju sprendimu susijusio skundo.
—
Panaikinti 2004 m. balandžio 28 d. atsakovo sprendimą, kuriuo speciali parama neįgaliems asmenims iš kitų šaltinių, suteikta jo sūnui <…>, buvo kvalifikuota kaip „panašaus pobūdžio išmoka“ PTN 67 straipsnio 2 dalies prasme kaip dviguba išmoka vaikui <…>, taip pat 2004 m. rugsėjo 15 d. atsakovo sprendimą dėl su pirmuoju sprendimu susijusio skundo.
—
Nurodyti atsakovui atlyginti ieškovo patirtą žalą, kuri lygi teisės aktuose nustatytoms palūkanoms nuo neteisėtai jam nesumokėtos atlyginimo dalies, atitinkančios dvigubą išmoką vaikui.“
11.
Pirmosios instancijos teismas atmetė ieškinį. Tiek, kiek susiję su reikalavimu priteisti iš Parlamento grąžinti tam tikras sumas, Pirmosios instancijos teismas ieškinį atmetė kaip nepriimtiną. Jo nuomone, reikalavimas priteisti iš Parlamento grąžinti tam tikras sumas yra nepriimtinas, nes Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas pagal PTN 91 straipsnį pareikštą ieškinį, negali teikti nurodymų Bendrijos institucijoms. Iš tiesų jis priminė, kad akto panaikinimo atveju pagal EB 233 straipsnį atitinkama institucija turi imtis visų reikalingų priemonių sprendimui įvykdyti.
12.
Kalbant apie dublike performuluotą reikalavimą, kuriuo prašoma priteisti iš Parlamento atlyginti apelianto patirtą žalą, Pirmosios instancijos teismas konstatavo, kad tai buvo prašymas dėl žalos atlyginimo EB 235 straipsnio prasme. Todėl jis nurodė, kad ginčo dalykas turi būti nurodytas ieškinyje ir negali būti pakeistas dubliko stadijoje.
13.
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad apelianto prašymą panaikinti reikia pripažinti pateiktu tik dėl 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo. Jis atmetė šį reikalavimą kaip nepagrįstą. Parlamentas buvo teisus manydamas, kad Liuksemburgo išmoka buvo panašaus pobūdžio išmoka PTN 67 straipsnio 2 dalies prasme ir turėjo būti išskaičiuota iš dvigubos išmokos vaikui.
IV — Apeliacinis skundas
14.
Apeliantas nurodo tris pagrindus. Pirmuoju ir antruoju pagrindu jis tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į kai kuriuos reikalavimus ir juos atmetė, o trečiajame pagrinde nurodo PTN 67 straipsnio 2 dalies pažeidimą.
15.
Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
„1.
Panaikinti 2006 m. sausio 25 d. Pirmosios instancijos teismo (pirmoji kolegija) sprendimą byloje T-33/04 (Weißenfels prieš Europos Parlamentą), paskelbtą 2006 m. sausio 31 dieną.
2.
Panaikinti 2003 m. birželio 26 d. atsakovo sprendimą, kuriuo remiantis iš jam pagal PTN 67 straipsnio 3 dalį suteiktos dvigubos išmokos vaikui buvo išskaičiuota speciali išmoka neįgaliems asmenims iš kitų šaltinių, skirta jo sūnui Frederikui.
3.
Panaikinti implicitinį sprendimą atmesti apelianto 2003 m. birželio 4 d. prašymą jam išmokėti dvigubą išmoką vaikui, kuri praeityje neteisėtai nebuvo mokama.
4.
Panaikinti 2004 m. balandžio 28 d. atsakovo sprendimą, kuriuo speciali parama neįgaliems asmenims iš kitų šaltinių, suteikta jo sūnui Frederikui, buvo kvalifikuota kaip „panašaus pobūdžio išmoka“ PTN 67 straipsnio 2 dalies prasme kaip dviguba išmoka vaikui.
5.
Nurodyti atsakovui atlyginti apelianto patirtą žalą (papildomai – lygią teisės aktuose nustatytoms palūkanoms) dėl neteisėtai nuo 1998 m. gruodžio 1 d. nesumokėtų jo atlyginimo dalių.
6.
Priteisti iš atsakovo padengti bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose, įskaitant apelianto nurodytas išlaidas.“
16.
Europos Parlamentas Teisingumo Teismo prašo:
1.
Atmesti apeliacinį skundą, nes dalis apeliacinio skundo pagrindų yra nesvarbūs ir nepriimtini ir bet kuriuo atveju nepagrįsti.
2.
Priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas apeliaciniame procese.
V — Vertinimas
17.
Šiuo atveju nagrinėjimą galima pradėti nuo trečiojo pagrindo. Pagal Teisingumo Teismo praktiką apeliacinį skundą reikia atmesti, jei skundžiamo sprendimo pagrindai pažeidžia Bendrijos teisę, nors rezoliucinė dalis, atrodo, pagrįsta kitais pagrindais (
3
). Todėl jei būtų nuspręsta, kad apeliantas neturi teisės į išmoką šeimai, pirmasis ir antrasis pagrindai nebūtų svarbūs, nes bet kuriuo atveju rezoliucinė dalis būtų tinkamai pagrįsta.
A — Dėl PTN 67 straipsnio 2 dalies išaiškinimo
18.
Trečiuoju pagrindu apeliantas tvirtina, kad Pirmosios instancijos teismas, aiškindamas sąvoką „panašaus pobūdžio išmokos iš kitų šaltinių“, neatsižvelgė į tai, kad 67 straipsnio 2 dalis reikalauja sutapimo dviem požiūriais: formaliuoju ir materialiuoju. Apelianto teigimu, tam, kad išmoka iš kitų šaltinių būtų laikoma „panašaus pobūdžio išmoka“, ji turi būti papildoma išmoka prie atlyginimo, kaip yra pareigūno išmokų šeimai atveju. Tai išplaukia iš PTN 67 straipsnio 2 dalies, kurios versijoje vokiečių kalba vartojama sąvoka „Zulage“ (priedas), o Liuksemburgo išmoka nėra papildoma išmoka prie atlyginimo ir todėl jos neapima sąvoka „Zulage“, bet ji yra vadinamoji „Sonderbeihilfe“ (speciali išmoka). Be to, apeliantas remiasi Teisingumo Teismo sprendimais Komisija prieš Belgiją (
4
) ir Komisija prieš Vokietiją (
5
). Jis tvirtina, kad skundžiamame sprendime padaryta teisės klaida, nes nuspręsta, jog taikant PTN 67 straipsnio 2 dalį nėra svarbi aplinkybė, kad nacionalinė parama suteikiama atitinkamos valstybės narės gyventojui, neatsižvelgiant į jo darbo santykius.
19.
Apeliantas taip pat tvirtina, kad materialine prasme dvi nagrinėjamos išmokos taip pat nėra panašios. Teisę į nacionalinę išmoką turi ne pareigūnas, o pats vaikas. Svarbiausia yra ne realus išmokos gavėjas, o teisės į ją turėtojas.
20.
Todėl reikia išnagrinėti, ar Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos aiškindamas PTN 67 straipsnio 2 dalį, kai nusprendė, kad išmoka, nesusijusi su darbine veikla, šios nuostatos prasme yra panašaus pobūdžio išmoka, išmokų tapatumo tyrimą pagrįsdamas tik išmokų paskirtimi ir tikslu.
1. Dėl panašaus išmokos pobūdžio
21.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 52 punkte konstatavo, kad apelianto argumentai, jog dvi nagrinėjamos išmokos nėra panašaus pobūdžio, nes PTN išmoka yra papildoma išmoka prie atlyginimo, o nacionalinė parama skirta neįgaliam vaikui, neatsižvelgiant į apmokamą tėvų darbą pagal darbo sutartį, nėra įtikinantys. Sprendimą, ar dvi nagrinėjamos išmokos yra panašaus pobūdžio, nulėmė suteiktų išmokų paskirtis ir tikslas. Jis nurodo, kad šiuo atveju buvo svarbios labai sunkią negalią turinčio asmens pagalbos ir priežiūros išlaidos.
22.
Pagal skundžiamą sprendimą taikant PTN 67 straipsnio 2 dalį nėra svarbu, ar nacionalinė išmoka yra susijusi su atlyginimu, ar ne. Apeliantas teisingai teigia, kad tokia išvada neišplaukia iš šios nuostatos versijos vokiečių kalba. Ten kalbama apie „Zulage“ (priedas) (
6
). Ši sąvoka gali būti suprantama kaip išmoka, kuri mokama kartu su kita išmoka, t. y. šiame kontekste kartu su atlyginimu, kaip ir išmoka, išskaičiuojama iš išmokos, sumokėtos iš kitų šaltinių, yra pareigūno atlyginimo priedas. Iš pirmo žvilgsnio PTN tekstas, bent jau versija vokiečių kalba, gali būti suprantamas taip, kad panašaus pobūdžio išmoka yra tik tuo atveju, kai ji yra „priedas“ prie atlyginimo.
23.
Tačiau tai ne vienintelis galimas gramatinis aiškinimas. Sąvokos „Zulage“ naudojimas gali būti ne specialus ir suprantamas plačiau, t. y. kaip apimantis išmokas, nesusijusias su atlyginimu.
24.
Todėl teleologinis aiškinimas yra svarbiausias. Parlamentas teisingai nusprendė, kad jei PTN 67 straipsnio 2 dalyje numatyta sąvoka „Zulage“ būtų aiškinama kaip priedas prie atlyginimo, ši nuostata daugeliu atveju būtų neveiksminga. Paprastai pareigūnai negauna priedų prie atlyginimų, mokamų iš kitų šaltinių, nebent jie vykdo papildomą veiklą. Taip suprantant PTN 67 straipsnio 2 dalį, ji apimtų tik priedus prie pareigūno sutuoktinio atlyginimo.
25.
Svarbiausia kliūtis išmoką laikyti tik priedu prie atlyginimo yra argumentas, kad dėl to skirtųsi požiūris į pareigūnus, priklausomai nuo valstybių narių išmokų šeimai formos. Pareigūnas, kurio sutuoktinis dirba valstybėje narėje, kuri moka papildomą išmoką už neįgalų vaiką priedo prie atlyginimo forma, turėtų išskaičiuoti šią išmoką iš Bendrijos išmokos. Kitas pareigūnas, kuris gauna nacionalinę išmoką už neįgalų vaiką iš valstybės narės, kuri šiai išmokai nenustatė priedo prie atlyginimo formos, bet susiejo ją su gyvenamosios vietos kriterijumi, jos neturėtų išskaičiuoti iš Bendrijos išmokos ir taip gautų dvigubą išmoką. Šis nevienodas požiūris į pareigūnus, susijęs su konkrečia nacionalinės teisės forma, yra nepateisinamas.
26.
Todėl įtikinamesnis yra Pirmosios instancijos teismo PTN 67 straipsnio 2 dalies aiškinimas, kuriuo pagrįstas jo sprendimas, kai išvengiama tokio nevienodo požiūrio į pareigūnus, nes remiamasi ne formaliu išmokos, kaip priedo prie atlyginimo, pobūdžiu, o materialiniu, t. y. išmokos paskirtimi ir tikslu.
27.
Taip pat Teisingumo Teismo sprendimai Komisija prieš Belgiją (
7
) ir Komisija prieš Vokietiją (
8
), priešingai nei tvirtina apeliantas, nedraudžia taip aiškinti. Aišku, kad Teisingumo Teismas šiuose sprendimuose nusprendė, kad „PTN 67 straipsnio 2 dalis taikoma tik tada, kai, atsižvelgiant į valstybę narę, kurios teisės aktai iš esmės suteikia teisę į nacionalinę išmoką vaikui, kuris turi teisę į išmoką pagal PTN, egzistuoja panašus ryšys su aplinkybėmis, kurioms esant atsiranda teisė gauti išmoką pagal PTN“ (
9
).
28.
Teisingumo Teismas taip pat teigė, kad „tokio paties pobūdžio išmokos, kurios pagal (PTN 67 straipsnio 2 dalį) turi būti išskaičiuotos iš PTN numatytų išmokų, gali būti tik išmokos, susijusios su darbu pagal darbo sutartį“ (
10
).
29.
Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad skundžiamas sprendimas prieštarauja minėtiems sprendimams, nes jame teigiama, jog nėra svarbu, kad nacionalinė išmoka mokama neatsižvelgiant į profesinę veiklą, bet remiantis tik gyvenamąja vieta, ir nesvarbu, kad pareigūno sutuoktinis nedirba pagal darbo sutartį.
30.
Tačiau, atsižvelgus į sprendimų Komisija prieš Belgiją ir Komisija prieš Vokietiją priėmimo kontekstą, paaiškėja, kad pirmasis įspūdis yra klaidingas ir nėra jokio prieštaravimo. Šie sprendimai buvo priimti vykstant procedūroms dėl įsipareigojimų neįvykdymo, kai Komisija iškėlė klausimą dėl nacionalinių įstatymų, numatančių, kad išmoka vaikui nesuteikiama už vaiką, kurio vienas iš tėvų gauna panašią išmoką vaikui iš Europos Bendrijos. Taigi nacionalinėje teisėje numatyta nesumavimo taisyklė, panaši į 67 straipsnio 2 dalies nuostatą. Pagal šią taisyklę pareiga mokėti iš esmės buvo perduota Bendrijai. Nacionalinės ir Bendrijos teisės sistemų sąveikoje nebuvo numatyta pirmenybę nustatančios nuostatos, t. y. nuostatos, reglamentuojančios, kuriai sistemai suteikiama pirmenybė mokėjimo atžvilgiu. Taigi Teisingumo Teismas turėjo nuspręsti, kiek 67 straipsnio 2 dalis riboja nacionalinę nesumavimo taisyklę ir kiek 67 straipsnio 2 dalis sukuria valstybių narių pareigas.
31.
Aptariamose bylose buvo nagrinėjamas ne PTN 67 straipsnio 2 dalies aiškinimas Europos pareigūno, kurio teises sumažino šioje nuostatoje numatyta nesumavimo taisyklė, atžvilgiu, bet klausimas, kas turi mokėti išmoką: nacionalinė ar Bendrijos sistema. Šiose bylose Komisija iš PTN 67 straipsnio 2 dalies padarė išvadą, kad pirmiausia išmokas turi mokėti valstybės narės, dėl ko Bendrija gali, remdamasi nesumavimo taisykle, ir neturėti pareigos mokėti išmokų.
32.
Generalinis advokatas J. Mischo išvadoje abiejose bylose pasiūlė nedaryti išvados, kad pirmenybės taisyklė išplaukia iš PTN 67 straipsnio 2 dalies. Jo nuomone, PTN 67 straipsnio 2 dalyje numatyta tik nesumavimo taisyklė. Ji turi būti taikoma tik tuo atveju, kai išmokos šeimai yra realiai išmokėtos pagal nacionalinę sistemą. Tačiau ji neriboja valstybių narių autonomijos socialinių išmokų skyrimo srityje (
11
).
33.
Tačiau Teisingumo Teismas nesilaikė generalinio advokato nuomonės ir nusprendė, kad PTN 67 straipsnio 2 dalyje numatyta ir pirmenybės taisyklė. Pagal Teisingumo Teismo požiūrį pirmenybės taisyklė reiškia, kad valstybė narė pažeidžia PTN 67 straipsnio 2 dalį, jei, tuo atveju, kai Europos pareigūno sutuoktinis dirba pagal darbo sutartį, ji pagal nacionalinę teisę draudžia mokėti išmokas šeimai, remdamasi tuo, kad mokama išmoka pagal PTN (
12
). Taigi Teisingumo Teismo išvados dėl sąvokos „panašaus pobūdžio išmokos“, susijusios su PTN 67 straipsnio 2 dalimi kaip su pirmenybės taisykle.
34.
Sąvokos „panašaus pobūdžio išmokos“ aiškinimas PTN 67 straipsnio 2 dalies taikymo kaip pirmenybės taisyklės srityje nebūtinai gali būti taikomas šios sąvokos aiškinimui, kalbant apie PTN 67 straipsnio 2 dalį, kaip apie nesumavimo taisyklę. Priešingai, kalbant apie 67 straipsnio 2 dalį kaip apie nesumavimo taisyklę, reikia remtis materialiuoju šios nuostatos suvokimu. Tik tokiu atveju, kaip buvo minėta, galima išvengti nevienodo požiūrio į pareigūnus. Generalinio advokato J. Mischo pasiūlytas 67 straipsnio 2 dalies supratimas, pagal kurį ši nuostata suprantama tik kaip nesumavimo taisyklė, bet ne kaip kartu ir pirmenybės taisyklė, leistų išvengti tokių sąvokos supratimų prieštaravimų, kurie priklauso nuo to, ar PTN 67 straipsnio 2 dalis funkcionuoja kaip pirmenybės ar kaip nesumavimo taisyklė.
35.
Todėl PTN 67 straipsnio 2 dalies taikymo kaip nesumavimo taisyklės srityje tik materialusis kriterijus – ar išmokos paskirtis ir tikslas yra toks pats – yra svarbus nagrinėjant išmokos panašų pobūdį.
2. Dėl panašaus materialinio išmokos pobūdžio
36.
Dėl panašaus materialinio išmokos pobūdžio apeliantas tvirtina, kad skundžiamame sprendime neatsižvelgiama į tai, kad asmuo, turintis teisę į nacionalinę išmoką, yra ne pareigūnas, bet pats vaikas, o išmoka mokama pareigūnui tik kaip įstatyminiam nepilnamečio atstovui.
37.
Tačiau Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad formalus išmokos klasifikavimas negali būti lemiamas. Priešingai, kriterijus, kuriuo reikia remtis, yra tas, kas yra galutinis naudos gavėjas. Šiuo atveju, nepaisant to, kad formalią teisę į išmoką turi sūnus, ją turi ir tėvas. Iš tiesų galutinis šių išmokų naudos gavėjas yra pareigūnas, nes jos sumažina vaiko išlaikymui reikalingas sumas ir tai sumažina tėvo išlaikymo išlaidas (
13
). Todėl tokiu atveju trečiasis apeliacinio skundo pagrindas taip pat yra nepagrįstas.
3. Tarpinė išvada
38.
Apibendrinant reikia nepamiršti, kad skundžiamame sprendime buvo teisingai taikoma PTN 67 straipsnio 2 dalis konstatuojant, kad Parlamentas turėjo teisę iš dvigubos išmokos vaikui pagal PTN išskaičiuoti išmokas pagal Liuksemburgo teisę.
39.
Todėl, kadangi bet kuriuo atveju skundžiamo sprendimo rezoliucinė dalis yra pagrįsta, net jei kiti apelianto nurodyti pagrindai būtų patvirtinti, jie būtų nesvarbūs. Tačiau jie turi būti aptarti, jei Teisingumo Teismas padarytų kitokią išvadą dėl ką tik aptarto apeliacinio skundo trečiojo pagrindo.
B — Dėl įvairių reikalavimų atmetimo
40.
Pirmuoju pagrindu apeliantas Pirmosios instancijos teismą kaltina tuo, kad jis padarė teisės klaidą neatsižvelgęs į tai, kad iš viso buvo trys skirtingi skundžiami sprendimai. Antruoju apeliacinio skundo pagrindu jis tvirtina, kad skundžiamu sprendimu buvo atmestas kaip nepriimtinas jo prašymas atlyginti žalą, atsiradusią dėl prarastų palūkanų.
41.
Priešingai nei mano Parlamentas, šie reikalavimai nėra nepriimtini dėl neigiamo poveikio apelianto interesams nebuvimo. Apelianto interesai galėjo būti pažeisti tiek atmetus prašymą sumokėti palūkanas, tiek neatsižvelgiant į reikalavimus panaikinti kitus Parlamento sprendimus.
1. Dėl neatsižvelgimo į kai kuriuos reikalavimus
42.
Pirmuoju pagrindu apeliantas teigia, kad skundžiamame sprendime neatsižvelgiama į tai, jog buvo trys savarankiški skųstini sprendimai, būtent 2003 m. birželio 26 d. Sprendimas, implicitinis sprendimas atmesti 2003 m. birželio 4 d. prašymą ir 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimas. Apelianto nuomone, Pirmosios instancijos teismas neteisingai nusprendė, kad apelianto ieškinys dėl panaikinimo buvo pareikštas tik dėl 2003 m. birželio 23 d. Sprendimo.
43.
Pirma, svarbu išsiaiškinti, ar šis reikalavimas nėra neveiksmingas dėl to, kad apeliantas minėtus reikalavimus pateikė per Pirmosios instancijos teismo posėdį. Skundžiamo sprendimo 31 punkte nurodyta, kad „per posėdį apeliantas sutiko, kad jo ieškinyje ir dublike nurodyti įvairūs reikalavimai dėl panaikinimo turi tą patį dalyką, būtent prašymą panaikinti 2003 m. birželio 26 d. Sprendimą“. Tačiau Pirmosios instancijos teismo formuluotė neleidžia nuspręsti, kad formaliai atsakovas iš dalies atsiėmė ieškinį, kiek jis susijęs su šiais reikalavimais. Be to, iš posėdžio protokolo neišplaukia, kad apeliantas nusprendė iš dalies atsiimti ieškinį.
44.
Po 2004 m. vasario 2 d. ieškinio pareiškimo 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimu Parlamentas priėmė naują sprendimą išskaičiuoti pagal PTN 67 straipsnio 2 dalį atsižvelgiant į pakeistą Liuksemburgo paramos sumą.
45.
Skundžiamo sprendimo 31 punkte konstatuojama, kad 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimas iš esmės identiškas 2003 m. birželio 26 d. Sprendimui. Jis tik patvirtina 2003 m. birželio 26 d. Sprendimą, o ieškinys dėl panaikinimo negali būti vertinamas kaip pareikštas dėl jo.
46.
Mano nuomone, ši Pirmosios instancijos teismo išvada negali būti teisinga. 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimas iškėlė klausimą dėl išmokų išskaičiavimo pagal PTN 67 straipsnio 2 dalį ateityje, atsižvelgiant į pakeistą Liuksemburgo paramos sumą. Taigi šiame sprendime yra savarankiškas pagrindas pareikšti ieškinį: net jei 2003 m. birželio 26 d. Sprendimas būtų panaikintas, šis sprendimas ir toliau būtų taikomas laikotarpiui nuo 2004 m. balandžio 28 dienos. Todėl apeliantas taip pat turi teisėtą interesą pareikšti ieškinį dėl 2004 m. balandžio 28 d. Sprendimo panaikinimo.
47.
Be to, šis reikalavimas, kaip išimtis, buvo priimtinas, nors pareikštas tik dublike.
48.
Pagal Teisingumo Teismo praktiką prašymas panaikinti sprendimą, priimtą pareiškus ieškinį, yra priimtinas, jei šis sprendimas tik pratęsia ankstesnį sprendimą; įpareigojimas apeliantui pareikšti naują ieškinį dėl naujo sprendimo prieštarautų geram teisingumo valdymui ir proceso ekonomijos reikalavimui (
14
).
49.
Kyla klausimas, ar ši teismo praktika taip pat taikytina viešosios tarnybos bylose, atsižvelgiant į tai, kad ieškinio priimtinumas priklauso nuo to, ar prieš tai buvo pateiktas skundas. Tačiau ir tokiu atveju proceso ekonomijos principas reikalauja, kad apeliantas nepradėtų naujo proceso nurodydamas, kad išankstinio skundo pateikimas yra nebūtinas. Taip yra tuo atveju, kai administracinis sprendimas, dėl kurio jis nori pareikšti ieškinį, tik pataiso ar pakeičia sprendimą, dėl kurio jau pateiktas išankstinis skundas.
50.
Be to, apeliantas teigia, kad skundžiamame sprendime neteisingai neatsižvelgiama į tai, jog implicitinis sprendimas atmesti 2003 m. birželio 4 d. prašymą yra savarankiškas sprendimas – ieškinio dėl panaikinimo dalykas.
51.
Šiuo atžvilgiu skundžiamo sprendimo 30 punkte tvirtinama, kad implicitinio sprendimo atmesti 2003 m. birželio 4 d. prašymą dalykas yra toks pats, kaip ir 2003 m. birželio 26 d. Sprendimo, nes reikalavimas jį panaikinti yra neatskiriamas nuo reikalavimo panaikinti 2003 m. birželio 26 d. Sprendimą.
52.
Ši skundžiamame sprendime atlikta klasifikacija taip pat galiausiai neįtikina. Abiejų ieškinių dalykai nėra vienodi. 2003 m. birželio 4 d. prašymu apeliantas prašė sumokėti dvigubą išmoką vaikui, kuri praeityje buvo neteisėtai nemokama. Šis prašymas platesnis nei reikalavimas panaikinti 2003 m. birželio 26 d. Sprendimą, kuriuo nuspręsta išskaičiuoti Liuksemburgo paramą. Išskaičiuoti Liuksemburgo paramą buvo nuspręsta jau 1999 m. spalio 22 d. ir 2000 m. rugsėjo 18 d. Sprendimais. 2003 m. birželio 4 d. prašymas sumokėti išmoką vaikui, kuri praeityje nebuvo sumokėta, gali būti pateiktas ir dėl laikotarpių iki 2003 m. birželio 26 d. ir todėl būti savarankiškas ieškinio dalykas.
53.
Todėl pirmasis apeliacinio skundo pagrindas nepateisina skundžiamo sprendimo panaikinimo, nes reikalavimas, susijęs su implicitiniu sprendimu atmesti 2003 m. birželio 4 d. prašymą, buvo nepriimtinas dėl kitų priežasčių. Jis buvo suformuluotas tik dublike ir todėl pateiktas pavėluotai.
2. Dėl prašymo atlyginti žalą
54.
Antruoju pagrindu apeliantas teigia, kad skundžiamu sprendimu jo prašymas atlyginti žalą, atsiradusią dėl prarastų palūkanų, buvo atmestas kaip pavėluotas.
55.
Skundžiamo sprendimo 26 punkte konstatuojama, kad apelianto prašymas atlyginti žalą, atsiradusią dėl prarastų palūkanų, įstatymuose nustatyto dydžio, kaip buvo performuluota dublike, yra prašymas atlyginti žalą; šis prašymas turėjo būti suformuluotas ieškinyje, o kadangi jis buvo suformuluotas dublike, tai turi būti atmestas kaip pavėluotas.
56.
Šis išvada nereiškia, kad neturi būti atliekama teismo kontrolė. Pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ieškinyje turi būti nurodyti reikalavimai, o nauji reikalavimai iš esmės vėliau negali būti pateikti. Tačiau reikalavimas sumokėti palūkanas už dvigubą išmoką vaikui aiškinant išplaukė iš ieškinio ir todėl buvo pateiktas laiku. Apeliantas jau ieškinyje reikalavo priteisti iš atsakovo sumokėti visas iš jo atlyginimo neteisėtai išskaičiuotas sumas su įstatymuose nustatytomis palūkanomis. Aišku, kad šiame reikalavime apeliantas nereikalavo sumokėti palūkanas kaip žalos atlyginimą. Tačiau tai negali būti galutinė išvada. Taigi reikalavimas dublike turėtų būti vertinamas ne kaip naujas reikalavimas, bet kaip tikslesnis pirminis reikalavimas, kuris buvo suformuluotas laikantis specialių terminų ieškinyje, tik nebuvo aiškiai apibrėžtas kaip reikalavimas atlyginti žalą. Todėl dublike suformuluotas reikalavimas neviršija pirminio reikalavimo, o priešingai, yra siauresnis nei pirminis reikalavimas, nes nereikalaujama priteisti iš Parlamento sumokėti anksčiau nesumokėtų išmokų vaikui.
57.
Šis reikalavimas taip pat priimtinas kitu požiūriu. Pirmosios instancijos teismas teisingai nusprendė, kad Bendrijos teismai iš esmės negali teikti nurodymų Bendrijos institucijoms; akto panaikinimo atveju pagal EB 233 straipsnį atitinkama institucija turi imtis visų reikalingų priemonių sprendimui įvykdyti.
58.
Tačiau PTN 91 straipsnyje numatyta, kad pareigūnų bylose finansinio pobūdžio ginčuose Teisingumo Teismo jurisdikcija yra neribota, įskaitant panaikinti ar pakeisti priimtas priemones.
59.
Pirmosios instancijos teismas skirtingai atsakė į klausimus viešosios tarnybos bylose, kiek reikalavimai priteisti iš institucijų išmokėti nesumokėtas išmokas, pavyzdžiui, išmokas šeimai ar dienpinigius, yra priimtini (
15
).
60.
Parlamento nuomone, finansinio pobūdžio ginčo sąvoka turi būti aiškinama siaurai ir apimti tik ieškinius dėl žalos atlyginimo. Šios bylos dėl dvigubos išmokos vaikui ji neapima, nes, priešingai nei bylose dėl žalos atlyginimo, Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos ankstesnių Parlemento mokėtinų sumų atžvilgiu, nes jos tiesiogiai numatytos įstatymuose.
61.
Bet kuriuo atveju, kalbant už ankstesnių išmokų vaikui palūkanas, ši byla susijusi su prašymu atlyginti žalą ir todėl, net remiantis siauru Parlamento aiškinimu, ginčas yra finansinio pobūdžio. Tam, kad būtų galima priimti sprendimą dėl šio prašymo, Pirmosios instancijos teismas taip pat turi turėti bent implicitinę jurisdikciją išaiškinti preliminarų klausimą, ar Parlamentas iš tiesų privalo sumokėti išmokas ir už kokius laikotarpius turi būti suteikta dviguba išmoka vaikui.
62.
Todėl dublike suformuluotas reikalavimas priteisti Parlamentui atlyginti žalą, atsiradusią dėl prarastų palūkanų, yra priimtinas.
C — Tarpinė išvada
63.
Kaip jau minėta, pirmasis ir antrasis apelianto pateikti pagrindai būtų patenkinti iš dalies. Tačiau, remiantis mano pateikta trečiojo pagrindo analize, Parlamentas teisingai išskaičiavo išmokas pagal Liuksemburgo teisę iš dvigubos išmokos vaikui. Todėl skundžiamas sprendimas rezultato atžvilgiu yra tinkamai pagrįstas. Todėl reikia atmesti visą apeliacinį skundą.
VI — Dėl bylinėjimosi išlaidų
64.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Pagal šio reglamento 70 straipsnį bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas. Tačiau pagal šio reglamento 122 straipsnio antrąją pastraipą 70 straipsnis netaikomas pareigūno ar kito institucijos tarnautojo paduotiems prieš ją apeliaciniams skundams.
65.
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnio antrą pastraipą, nukrypstant nuo Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies, pareigūnų arba kitų institucijos tarnautojų pateiktuose apeliaciniuose skunduose Teisingumo Teismas gali paskirstyti išlaidas šalims, jeigu to reikalauja teisingumas. Šioje byloje nėra priežasčių priimti tokį sprendimą.
66.
Taigi reikia taikyti Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalyje nustatytą taisyklę. Kadangi Parlamentas prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apelianto ir pastarasis pralaimėjo bylą, jis turi padengti bylinėjimosi išlaidas.
VII — Išvada
67.
Atsižvelgdama į tai, kas minėta, Teisingumo Teismui siūlau nuspręsti taip:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš apelianto bylinėjimosi išlaidas.
(
1
)	Originalo kalba: vokiečių.
(
2
)	Byla T-33/04, Rink. VT p. I-A-2-1 ir II-A-2-1..
(
3
)	Žr. 1992 m. birželio 9 d. Sprendimą Lestelle prieš Komisiją (C-30/91 P, Rink. p. I-3755, 28 punktas) ir 2005 m. birželio 3 d. Nutartį Killinger prieš Vokietiją ir kt. (C-396/03 P, Rink. p. I-4967, p. 12).
(
4
)	1987 m. gegužės 7 d. Sprendimas Komisija prieš Belgiją (186/85, Rink. p. 2029).
(
5
)	1987 m. gegužės 7 d. Sprendimas Komisija prieš Vokietiją (189/85, Rink. p. 2061, 12 punktas).
(
6
)	Versijoje anglų kalba vartojama sąvoka „allowance“. Versijoje prancūzų kalba vartojama sąvoka „allocation“; Liuksemburgo išmoka taip pat apibūdinama vartojant sąvoką „allocation“.
(
7
)	Minėtas 4 išnašoje.
(
8
)	Minėtas 5 išnašoje.
(
9
)	Minėtas 4 išnašoje sprendimas Komisija prieš Belgiją (30 punktas).
(
10
)	Minėtas 4 išnašoje sprendimas Komisija prieš Belgiją (33 punktas).
(
11
)	1987 m. sausio 29 d. generalinio advokato J. Micho išvada byloje Komisija prieš Vokietiją (189/85, Rink. p. 2061, I skyrius).
(
12
)	Minėtas 4 išnašoje sprendimas Komisija prieš Vokietiją (30 punktas) ir minėtas 7 išnašoje sprendimas Komisija prieš Belgiją (35 punktas).
(
13
)	Šiuo klausimu taip pat žr., kaip ir kitame kontekste, mano išvadą byloje Hosse (2006 m. vasario 21 d. Sprendimas, C-286/03, Rink. p. I-1771, 97 punktas).
(
14
)	1987 m. rugsėjo 29 d. Sprendimas Fabrique de fer de Charleroi prieš Komisiją (351/85 ir 360/85, Rink. p. 3639, 11 punktas).
(
15
)	Dėl tokio pobūdžio prašymų priimtinumo, be kita ko, žr. 1991 m. gruodžio 3 d. Teisingumo Teismo sprendimą Boessen prieš CES (T-10/90 ir T-31/90, Rink. p. II-1365, nurodymas sumokėti mokymosi pašalpą), 1993 m. lapkričio 30 d. Teisingumo Teismo sprendimą Viena prieš Parlamentą (T-15/93, Rink. p. II-1327, nurodymas sumokėti dienpinigius), 2000 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimą Skrzypek prieš Komisiją (T-134/99, Rink. VT p. I-A-139 ir II-633, reikalavimas sumokėti išmoką šeimai ir našlaičio pensiją). Tokiems prašymams palankus yra ir 2001 m. spalio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimas BEI prieš Hautem (C-449/99 P, Rink. p. I-6733, 26, 90 ir paskesni punktai).