62020CC0066
GENERALINIO ADVOKATO
MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA IŠVADA,
pateikta 2021 m. kovo 11 d. (
1
)
Byla C‑66/20
XK,
dalyvaujant
Finanzamt für Steuerstrafsachen und Steuerfahndung Münster
(Procura Distrettuale della Repubblica presso il Tribunale ordinario di Trento (Apygardos prokuratūra prie Trento bendrosios kompetencijos teismo, Italija) prašymas priimti prejudicinį sprendimą)
„Prašymas priimti prejudicinį sprendimą – Teisės suteikimas pagal buvusį SESV 267 straipsnį – Teismų bendradarbiavimas baudžiamosiose bylose – Direktyva 2014/41/ES – Europos tyrimo orderis baudžiamojoje byloje – Išduodančioji institucija – Baudžiamosiose bylose, susijusiose su pažeidimais mokesčių srityje, kaip prokuratūra paskirta administracinė institucija – Reikalavimas gauti teismo patvirtinimą“
1.
Ar Vokietijos administracinė institucija (
2
), kuriai nacionalinėje teisėje suteiktas įgaliojimas vykdyti prokuratūros teises ir pareigas tam tikrų nusikalstamų veikų srityje, gali išduoti Europos tyrimų orderį (toliau – ETO) nesuteikus patvirtinimo, reikalaujamo Direktyvos 2014/41/ES 2 straipsnio c punkto ii papunktyje? (
3
)
2.
Šį klausimą Teisingumo Teismui pateikė Italijos prokuratūra (
4
), gavusi vienos iš tokių Vokietijos institucijų išduotą ETO ir turinti nuspręsti dėl jo pripažinimo bei vykdymo. Visų pirma prieš nagrinėjant šį klausimą reikia nuspręsti, ar Trento prokuratūra turi teisę naudotis teisminio bendradarbiavimo mechanizmu, nustatytu SESV 267 straipsnyje.
3.
Taigi Teisingumo Teismas turi dar kartą nagrinėti klausimą dėl prokuratūros „teisminio“ pobūdžio (
5
), šiuo atveju atsižvelgdamas į naują aspektą. Jis turės nuspręsti: a) ar ši institucija turi teisę pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą remdamasi ETO (
6
); b) ar administracinė institucija, kuriai nacionalinėje teisėje suteikiama prokuratūrai tenkančių teisių, siekiant patraukti atsakomybėn už tam tikras nusikalstamas veikas, gali būti prilyginama prokuratūrai, taip pat vykdant ETO.
I. Teisinis pagrindas
A.
Sąjungos teisė. Direktyva 2014/41
4.
12 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(12)
išduodama ETO, išduodančioji institucija turėtų itin daug dėmesio skirti tam, kad būtų užtikrinta visapusiška pagarba Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 48 straipsnyje nustatytoms teisėms. Nekaltumo prezumpcija ir teisės į gynybą baudžiamosiose bylose yra Chartijoje pripažintų pagrindinių teisių pagrindas baudžiamojo teisingumo srityje. Bet koks tokių teisių apribojimas pagal šią direktyvą vykdytina tyrimo priemone turėtų visapusiškai atitikti Chartijos 52 straipsnyje nustatytus reikalavimus, susijusius su būtinumu, proporcingumu ir bendrojo intereso tikslais, kurių ta priemone turėtų būti siekiama, visų pirma kitų asmenų teisių ir laisvių apsauga.
<…>
(15)
ši direktyva turėtų būti įgyvendinama atsižvelgiant į <…> direktyvas 2010/64/ES[ (
7
)], 2012/13/ES[ (
8
)] ir 2013/48/ES[ (
9
)], kurios skirtos procesinėms teisėms baudžiamajame procese.“
5.
1 straipsnyje „[ETO] ir pareiga jį vykdyti“ įtvirtinta:
„1.   [ETO] – valstybės narės (toliau – išduodančioji valstybė) teisminės institucijos priimtas arba patvirtintas teisminis sprendimas, kad kitoje valstybėje narėje (toliau – vykdančioji valstybė) būtų įvykdyta viena ar kelios konkrečios tyrimo priemonės siekiant gauti įrodymų pagal šią direktyvą.
ETO taip pat gali būti išduotas tam, kad būtų galima gauti įrodymus, kuriuos jau turi vykdančiosios valstybės kompetentingos institucijos.
2.   Valstybės narės vykdo ETO remdamosi tarpusavio pripažinimo principu ir vadovaudamosi šia direktyva.
<…>“
6.
2 straipsnio c punkte „išduodančioji institucija“ apibrėžiama taip:
„i)
teisėjas, teismas, tiriantysis [ikiteisminio tyrimo] teisėjas ar prokuroras, kompetentingas atitinkamoje byloje, arba
ii)
bet kuri kita kompetentinga institucija, kaip apibrėžė išduodančioji valstybė, konkrečioje byloje veikianti kaip baudžiamajame procese tyrimą atliekanti institucija, pagal nacionalinę teisę kompetentinga nurodyti rinkti įrodymus. Be to, prieš perduodant ETO vykdančiajai institucijai, patikrinus, ar jis atitinka šioje direktyvoje nustatytas ETO išdavimo sąlygas, visų pirma 6 straipsnio 1 dalyje išdėstytas sąlygas, išduodančiosios valstybės teisėjas, teismas, ikiteisminio tyrimo teisėjas ar prokuroras patvirtina ETO. Jei ETO patvirtino teisminė institucija, ta institucija ETO perdavimo tikslais taip pat gali būti laikoma išduodančiąja institucija.“
7.
6 straipsnyje „ETO išdavimo ir perdavimo sąlygos“ nustatyta:
„1.   Išduodančioji institucija gali išduoti ETO tik tuo atveju, kai tenkinamos šios sąlygos:
a)
išduoti ETO yra būtina ir proporcinga 4 straipsnyje nurodyto proceso tikslu, atsižvelgiant į įtariamojo arba kaltinamojo teises, ir
b)
ETO nurodytą (‑as) tyrimo priemonę (‑es) būtų galima nurodyti vykdyti tokiomis pačiomis sąlygomis panašioje nacionalinėje byloje.
2.   1 dalyje nurodytas sąlygas kiekvienu atveju įvertina išduodančioji institucija.
3.   Tais atvejais, kai vykdančioji institucija turi pagrindo manyti, kad neįvykdytos 1 dalyje nurodytos sąlygos, ji gali konsultuotis su išduodančiąja institucija dėl ETO vykdymo svarbos. Po tos konsultacijos išduodančioji institucija gali nuspręsti panaikinti ETO.“
8.
9 straipsnyje „Pripažinimas ir vykdymas“ nurodyta:
„1.   Vykdančioji institucija pripažįsta pagal šią direktyvą perduotą ETO nereikalaudama jokių papildomų formalumų ir užtikrina jo vykdymą tokiu pačiu būdu ir ta pačia tvarka, kaip ir tuo atveju, jei atitinkamą tyrimo priemonę būtų nurodžiusi vykdyti vykdančiosios valstybės institucija, išskyrus atvejus, kai ta institucija nusprendžia remtis vienu iš šioje direktyvoje numatytų nepripažinimo ar nevykdymo pagrindų arba vienu iš atidėjimo pagrindų.
2.   Vykdančioji institucija laikosi išduodančiosios institucijos aiškiai nurodytų formalumų ir procedūrų, jei šioje direktyvoje nenumatyta kitaip ir jei tokie formalumai ir procedūros neprieštarauja vykdančiosios valstybės pagrindiniams teisės principams.
3.   Tais atvejais, kai vykdančioji institucija gauna ETO, kuris nebuvo išduotas 2 straipsnio c punkte nurodytos išduodančiosios institucijos, vykdančioji institucija grąžina ETO išduodančiajai valstybei.
<…>“
9.
11 straipsnyje išvardyti „nepripažinimo arba nevykdymo pagrindai“.
B.
Nacionalinė teisė
1. Vokietijos teisė. Abgabenordnung (Mokesčių kodeksas)
10.
386 straipsnyje numatyta:
„1.   Jei kyla įtarimas, kad padarytas pažeidimas mokesčių srityje, tyrimą turi atlikti mokesčių institucija. Taikant šį skirsnį tokia institucija yra Hauptzollamt [Centrinė muitinė], Finanzamt, Bundeszentralamt für Steuern [Federalinė mokesčių tarnyba] ir Familienkasse [Šeimos išmokų kasa].
2.   Mokesčių institucija tyrimą atlieka savarankiškai, laikydamasi 399 straipsnio 1 dalyje ir 400 bei 401 straipsniuose nustatytų apribojimų, kai nusikalstamą veiką sudaro:
1)
vien pažeidimas mokesčių srityje arba
2)
taip pat kitų baudžiamosios teisės įstatymų pažeidimas, padarytas bažnyčios rinkliavų ar kitų viešosios teisės reglamentuojamų pajamų, susijusių su mokesčių bazėmis, grynosiomis mokesčių bazėmis arba mokesčių sumomis, srityje.
3.   2 dalis netaikoma priėmus nutartį dėl asmens, kurio persekiojimas vykdomas dėl nusikalstamų veikų, sulaikymo arba suėmimo.
4.   Mokesčių institucija bet kada gali perduoti bylą prokuratūrai. Prokuratūra bet kada gali perimti bylą. Abiem atvejais prokuratūra, susitarusi su mokesčių institucija, gali grąžinti bylą šiai institucijai.“
11.
399 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Jeigu pagal 386 straipsnio 2 dalį mokesčių institucija veikia savarankiškai, jai tenka tokios teisės ir pareigos, kokias per ikiteisminio tyrimo etapą turi prokuratūra.“
12.
2017 m. kovo 14 d. Vokietijos Federacinės Respublikos nuolatinė atstovybė Europos Sąjungoje pateikė tokį pareiškimą dėl Vokietijos administracinių institucijų išduotų ETO:
„Pagal [Direktyvos 2014/41] 2 straipsnio c punktą Vokietijos administracinių institucijų išduodamus Europos tyrimo orderius paprastai turi patvirtinti prokuratūra prie apygardos teismo, kurio jurisdikcijai priskirta administracinė institucija. Vis dėlto federacinės žemės gali suteikti jurisdikciją juos tvirtinti aukštesnės instancijos teismui arba kitaip nustatyti su patvirtinimu susijusią prokuratūros vietinę jurisdikciją. Vokietijos mokesčių institucijų, kurios pagal Mokesčių kodekso 386 straipsnio 2 dalį yra kompetentingos savarankiškai atlikti tyrimus per baudžiamuosius procesus, prašymai neturi būti patvirtinti teisminės institucijos ar aukštesnės instancijos teismo. Tokiu atveju mokesčių institucijos pagal Mokesčių kodekso 399 straipsnio 1 dalį <…> įgyvendina prokuratūrai priskirtas teises bei pareigas ir veikia kaip teisminės institucijos, kaip tai suprantama pagal [Direktyvos 2014/41] 2 straipsnio c punktą.“
2. Italijos teisė. Įstatyminis dekretas Nr. 108/17 (
10
)
13.
4 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad „Respublikos prokuroras prie apygardos administracinio centro teismo, kuriame turi būti atlikti reikalaujami veiksmai, motyvuotu nutarimu patvirtina tyrimo orderį per trisdešimt dienų nuo jo gavimo arba prireikus per kitą išduodančiosios institucijos nurodytą laikotarpį, kuris negali trukti ilgiau kaip šešiasdešimt dienų“.
14.
Pagal 5 straipsnio 1 dalį, „jei išduodančioji institucija prašo, kad veiksmą atliktų teismas, arba jei prašomą veiksmą pagal Italijos teisę turi atlikti teismas, Respublikos prokuroras patvirtina tyrimo orderį ir paprašo ikiteisminio tyrimo teisėjo jį vykdyti“.
15.
10 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad „teisminės institucijos neišduotas arba nepatvirtintas tyrimo orderis sugrąžinamas išduodančiajai institucijai“.
II. Faktinės aplinkybės, procesas ir prejudicinis klausimas
16.
2019 m. lapkričio 14 d. Trento prokuratūra gavo tą pačią dieną Finanzamt Münster išduotą ETO dėl vykdant mokesčių vengimo tyrimą kratos tam tikrose komercinėse patalpose pagal Vokietijos mokesčių kodekso 369 ir 370 straipsnius atlikimo.
17.
ETO pasirašė Finanzamt Münster generalinis direktorius; jis nebuvo patvirtintas teismo.
18.
2019 m. gruodžio 20 d. Trento prokuratūra patvirtino Finanzamt Münster, kad gavo ETO, ir perdavė jai raštą, kuriame prašė pateikti teisminės institucijos patvirtinto ETO kopiją. Trento prokuratūra laikėsi nuomonės, kad patvirtinimo reikia, nes išduodančioji institucija yra administracinė.
19.
2020 m. sausio 8 d.Finanzamt Münster Trento prokuratūrai pranešė, kad teisminė institucija neturėjo patvirtinti ETO, nes pagal Mokesčių kodekso 399 straipsnio 1 dalį bylose dėl mokestinių nusikaltimų Finanzamt atlieka prokuratūros funkcijas ir turi būti laikoma teismine institucija, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/41 2 straipsnį.
20.
Šiomis aplinkybėmis Trento prokuratūra pateikė Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar <…> Direktyvos 2014/41 <…> 2 straipsnio pirmos pastraipos c punkto ii papunkčio dalį, kurioje numatyta, kad „bet kuri kita kompetentinga institucija, kaip apibrėžė išduodančioji valstybė, konkrečioje byloje veikianti kaip baudžiamajame procese tyrimą atliekanti institucija, pagal nacionalinę teisę kompetentinga nurodyti rinkti įrodymus“, taip pat gali būti laikoma išduodančiąja institucija, bet tokiu atveju, „prieš perduodant ETO vykdančiajai institucijai, patikrinus, ar jis atitinka šioje direktyvoje nustatytas ETO išdavimo sąlygas, visų pirma 6 straipsnio 1 dalyje išdėstytas sąlygas, išduodančiosios valstybės teisėjas, teismas, ikiteisminio tyrimo teisėjas ar prokuroras patvirtina ETO“, reikia aiškinti taip, kad pagal ją valstybė narė gali atleisti administracinę instituciją nuo pareigos pateikti Europos tyrimo orderį [teisminei institucijai] patvirtinti, kai pripažįsta tą administracinę instituciją „teismine institucija, kaip tai suprantama pagal direktyvos 2 straipsnį“?“
21.
Trento prokuratūra teigia, kad vykdant pasyvią ETO pripažinimo procedūrą pagal Direktyvos 2014/41 9 straipsnį ir Įstatyminio dekreto Nr. 108/17 4 ir 10 straipsnius jai pavesta funkcija „visiškai savarankiškai spręsti ginčą“. Taigi ji turi teisę pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal SESV 267 straipsnį.
22.
Dėl esmės Trento prokuratūra pažymi, kad ETO būtinai turi būti išduotas arba patvirtintas teisminės institucijos. Remiantis ETO ir EAO (
11
) analogija, tokia išvada darytina atsižvelgiant į 2016 m. lapkričio 10 d. Sprendimą Özçelik (
12
).
23.
Taigi reikia nustatyti, ar administracinė institucija, kaip antai Finanzamt, kuri pagal nacionalinę teisę įgaliota tam tikrais atvejais atlikti prokuratūros funkcijas, gali išduoti ETO be teismo patvirtinimo.
24.
Trento prokuratūra laikosi nuomonės, kad sprendimas turi būti priimtas taikant Teisingumo Teismo jurisprudenciją dėl EAO, t. y. remiantis tuo, kad: a) sąvoka „teisminė institucija“ yra vienoda ir negali priklausyti nuo įvairių valstybių narių; b) ši sąvoka apima tik institucijas, kurioms negali būti duodama išorinių pavedimų ar nurodymų, visų pirma vykdomosios valdžios.
III. Procesas Teisingumo Teisme
25.
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teisme užregistruotas 2020 m. sausio 24 d.
26.
Rašytines pastabas pateikė Vokietijos, Italijos ir Portugalijos vyriausybės, taip pat Komisija.
27.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad nereikia rengti viešo teismo posėdžio, tačiau paprašė šalių atsakyti į du klausimus dėl ETO teisminės kontrolės (
13
) ir taikytinos Italijos teisės (
14
).
IV. Analizė
A.
Prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumas
28.
Pagal SESV 267 straipsnį tik „teismai“ gali (ar turi) Teisingumo Teismui pateikti prašymą priimti „prejudicinį“ sprendimą dėl „Sutarčių išaiškinimo“ arba dėl Sąjungos antrinės teisės „galiojimo ir išaiškinimo“.
29.
Šiomis aplinkybėmis nuspręsti, kas laikoma „teismais“, reikia remiantis vien Sąjungos teise: taikant šią teisę paisoma vienovės ir vienodumo reikalavimų, todėl sąvoka „Sąjungos teisė“ tampa savarankiška ir nepriklausoma nuo įvairių nacionalinių teisės sistemų (
15
).
30.
Apibrėždamas sąvoką Teisingumo Teismas, kaip paprastai, atsižvelgė į kelis veiksnius, visų pirma nurodytus Sprendime Vaassen-Göbbels (
16
). „Teismu“ laikoma tik pagal įstatymus įsteigta nuolatinė institucija, kuri, vykdydama privalomą jurisdikciją, taiko teisės aktus per rungimosi principu grindžiamą procesą ir kuri yra visiškai nepriklausoma (
17
).
31.
Iš esmės išvardytas sąlygas tuo pat metu atitinka tik pirmosios ir aukštesnės instancijos teismai, sudarantys kiekvienos valstybės narės teisminę valdžią. Vis dėlto Teisingumo Teismas gana lanksčiai vertino tų sąlygų įvykdymą, todėl pripažino, kad su teismine valdžia nesusijusios institucijos, kaip antai profesinės asociacijos apeliacinė komisija (
18
) ar savivaldybės apeliacinė komisija (
19
), yra „teismai“.
32.
Teisingumo Teismo antiformalizmas šioje srityje buvo kritikuojamas – kritikuota tai, kad Sprendime Vaassen-Göbbels nustatyti reikalavimai galiausiai buvo „iškreipti“ (
20
). Vis dėlto neseniai Teisingumo Teismas ištaisė ankstesnę pernelyg liberalią savo poziciją (
21
).
33.
Iš tiesų Teisingumo Teismo jurisprudencijoje atsižvelgiama į esminę priežastį, dėl kurios priimtas SESV 267 straipsnyje nustatytas teismų bendradarbiavimo mechanizmas: „užtikrinti [Sąjungos] teisės sistemos ypatumų ir autonomijos išlaikymą <…>“ (
22
).
34.
Šį tikslą atitinka teismų sistema, kurios „kertinis <…> akmuo yra SESV 267 straipsnyje numatytas prejudicinio sprendimo priėmimo procesas, kuriuo, užmezgant dialogą tarp teismų, t. y. Teisingumo Teismo ir valstybių narių teismų, siekiama užtikrinti vienodą Sąjungos teisės aiškinimą <…> ir taip garantuoti jos nuoseklumą, visišką veiksmingumą, autonomiją ir galiausiai savitą Sutartimis sukurtos teisės pobūdį <…>“ (
23
).
35.
Jeigu SESV 267 straipsnyje numatytas procesas yra „dialogas tarp teismų“, taip yra dėl to, kad apskritai būtent teismai priima galutinį sprendimą dėl teisės normų, sudarančių valstybių narių teisės sistemas. Kai Sąjungos teisė turi poveikį šioms sistemoms (ir pagal jas nagrinėjamiems ginčams), pateikus Teisingumo Teismui skirtą prašymą priimti prejudicinį sprendimą siekiama užtikrinti, kad nebūtų priimti pačios Sąjungos teisės požiūriu netinkami galutiniai sprendimai (
24
).
36.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, galima paaiškinti, kodėl nacionaliniai teismai kreipiasi į Teisingumo Teismą ir prašo atsakyti į klausimus, kylančius dėl poveikį ginčui turinčių Sąjungos teisės normų teisingos reikšmės.
37.
Nacionalinėje teisėje numatytų teisę taikančių subjektų, kurie nėra teismai (įskaitant administracines institucijas), pateikti skirtingi teisės aiškinimai vykdant teisių gynimo mechanizmus nacionaliniuose teismuose suvienodinami. Galiausiai galioja tik tie aiškinimai, kuriuos patvirtina teismai, todėl logiška, kad SESV 267 straipsnyje teismai nurodyti kaip įprasti (ir vieninteliai) subjektai, palaikantys ryšius su Teisingumo Teismu.
38.
Vis dėlto svarbu ne tik tai. Kaip pažymėjau, siekiama tikslo užtikrinti „vienodą Sąjungos teisės aiškinimą“ (
25
). Taigi SESV 267 straipsnis taikomas norint padėti nacionaliniams teismams išaiškinti Sąjungos teisės nuostatas, kurias jie turi taikyti, kai priima sprendimą nagrinėjamose bylose. Vis dėlto šis straipsnis taip pat taikomas siekiant tikslo užtikrinti, kad nekiltų kliūčių pateikti bet kurios Sąjungos teisės nuostatos aiškinimą, patvirtintą Teisingumo Teismo.
39.
Pagal SESV 267 straipsnį turi būti užtikrinta, kad taikant nacionalinės teisės sistemas nebūtų pateikiama tokio Sąjungos teisės aiškinimo, kurio nepatvirtino Teisingumo Teismas. Jeigu toks aiškinimas būtų pateiktas, ne tik kiltų klaidingo aiškinimo rizika, bet ir Sąjungos teisės normos beveik neišvengiamai būtų aiškinamos nevienodai įvairiose valstybėse narėse ir tai pakenktų Sąjungos teisės vienovei. Dėl šios priežasties SESV 267 straipsnyje paskutinės instancijos nacionaliniams teismams ne tik leidžiama pateikti prašymus priimti prejudicinį sprendimą, bet ir jie įpareigojami tai daryti.
40.
Manau, jeigu Teisingumo Teismas, pripažindamas priimtinais ne griežtai teisminio pobūdžio institucijų prašymus priimti prejudicinį sprendimą, savo jurisprudencijoje laikėsi funkcinio požiūrio, jis taip darė siekdamas to paties tikslo. Kai pagal nacionalinę teisę šių institucijų teisės aktų negalima užginčyti teisme, kyla pavojus, kad galutinis Sąjungos teisės aiškinimas bus įtvirtintas neįsikišus Teisingumo Teismui.
41.
Iš tiesų, kaip nurodžiau pirma, pagal valstybių narių teisės sistemas apskritai būtent teismai priima galutinį sprendimą (
26
). Dėl to, kartoju, SESV 267 straipsnyje teismai nurodyti kaip įprasti subjektai, palaikantys ryšius su Teisingumo Teismu.
42.
Vis dėlto išimtiniais atvejais, kai pagal nacionalinės teisės ypatumus pats teismas negali įsikišti, ši taisyklė gali būti sušvelninta nustačius, kad kyla pavojus, jog Sąjungos teisė bus aiškinama nevienodai.
43.
Tai nurodė generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer: „Europos teismų sistema, sudaryta iš 27 valstybių narių, atspindi įvairius kriterijus ir koncepcijas“, dėl kurių „sunku nustatyti modelį, apibūdinantį bendrą daugelio valstybių teismų funkciją“. Dėl šios priežasties Sprendime Vaassen-Goebbels numatyti kriterijai buvo aiškinami „bendrai ir plačiai“ (
27
).
44.
Taigi Teisingumo Teismas veikė pagal idealų modelį, pasižymintį paprastai teismams būdingais ypatumais (jie iš esmės įtvirtinti Sprendime Vaassen-Göbbels) (
28
). Vis dėlto ilgainiui jam teko nagrinėti bylas, dėl kurių tame sprendime numatytų kriterijų reikšmė sumenko, nes sąvoka „teismas“ turėjo apimti institucijas, kurios vykdė jurisdikciją, nors veikė ne kaip teismas (
29
).
45.
Vis dėlto niekada nebuvo pritarta reikalavimui, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas materialiniu požiūriu vykdytų jurisdikciją, t. y. konkrečioje byloje priimtų neskundžiamus sprendimus dėl teisės.
46.
Kaip jau nurodžiau, Teisingumo Teismas nedvejodamas pripažino „teismu“ profesinės asociacijos apeliacinę komisiją, nors šios komisijos sprendimus buvo galima užginčyti teismuose. Šios aplinkybės turėjo užtekti siekiant padaryti išvadą, kad prireikus būtent tie teismai gali pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą. Vis dėlto tam, kad Teisingumo Teismas pripažintų, jog komisijos sprendimai de facto yra teismo sprendimai, užteko aplinkybės, kad tie sprendimai praktiškai nebuvo ginčijami teismuose (
30
).
47.
Taigi pagal SESV 267 straipsnį subjektams, kurie pagal nacionalinę teisę priima galutinį sprendimą, turi būti suteikta galimybė kreiptis į Teisingumo Teismą tuo atveju, kai turi būti išaiškintos Sąjungos teisės normos. Ši taisyklė taikoma ir teismams siaurąja prasme, ir institucijoms, kurios nėra teismai, tačiau išimties tvarka de facto vykdo galutinę jurisdikciją nagrinėdamos ginčą. Ir teismams, ir institucijoms turi būti suteikta galimybė kreiptis į Teisingumo Teismą, kad jis nuspręstų, kaip turi būti aiškinama Sąjungos teisė.
48.
Tai reiškia, kad SESV 267 straipsnyje vartojama sąvoka „sprendimui priimti“ buvo aiškinama plačiai, stengiantis išvengti situacijos, kai „daugelis procesinių klausimų pripažįstami nepriimtinais ir negali būti aiškinami Teisingumo Teismo ir kai šis negali aiškinti visų Sąjungos teisės nuostatų, kurias turi taikyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas“ (
31
).
49.
Teisingumo Teismas, siekdamas užtikrinti, kad jo sprendimas aiškinant visą Sąjungos teisę būtų galutinis, patvirtino dvi išimtis ir jas yra nurodęs generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer: 1) sprendimai negali būti skundžiami teisme; ii) pagal konstitucinę nuostatą kvaziteisminėms institucijoms suteikiamos teisminės funkcijos (
32
).
50.
Remiantis šiomis prielaidomis reikia nagrinėti prieštaravimus dėl Trento prokuratūros prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo. Ši institucija atitinka kriterijus, pagal kuriuos institucija turi būti įsteigta vadovaujantis teisės aktais, būti nuolatinė, turėti privalomą jurisdikciją ir taikyti teisės aktus.
51.
Net jeigu ETO pripažinimo ir vykdymo procedūra nėra pagrįsta rungimosi principu ir tai kelia abejonių, Teisingumo Teismas šį aspektą jau įvertino kaip nereikšmingą ir paneigė, kad jis yra „absoliutus kriterijus“ (
33
).
52.
Taigi visos aplinkybės, regis, rodo, kad galima remtis pirmąja iš nurodytų išimčių, nes iš Trento prokuratūros ir Italijos vyriausybės pateiktos informacijos (
34
) matyti, kad, nors gali būti vykdoma teisminė prokuratūros sprendimo patvirtinti ETO kontrolė, šio sprendimo negalima apskųsti teisme, t. y. negalima kreiptis į teismus siekiant apskųsti sprendimą nepatvirtinti ETO, kai toks patvirtinimas reikalingas norint jį vykdyti.
53.
Šiomis aplinkybėmis manau, kad Trento prokuratūrai turėtų būti suteikta teisė pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
54.
Vis dėlto būtų galima prieštarauti, kad jei prokuratūra patvirtintų ETO galiojimą, jos sprendimą būtų galima apskųsti teisme ir teismas priimtų galutinį sprendimą, taigi, jis turėtų teisę pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
55.
Dabartiniame procedūros etape, kuriuo pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Trento prokuratūra dar negalėjo nuspręsti dėl galimybės vykdyti ETO ir turės priimti sprendimą dėl jo patvirtinimo. Prokuratūra negalėjo nuspręsti būtent dėl to, kad abejoja, ar pagal Direktyvą 2014/41 yra įvykdytos nagrinėjamo ETO patvirtinimo sąlygos.
56.
Taigi dėl Trento prokuratūros veiksmų teismas galėtų įsikišti tik tada, jeigu prokuratūra pasirinktų patvirtinti ETO, neatsižvelgdama į tai, kad, jos manymu, ETO išdavė kompetencijos neturinti institucija (Finanzamt Münster). Vadinasi, prokuratūra turėtų priimti sprendimą, žinodama, kad jis gali būti klaidingas, ir tikėdamasi, kad įsikiš teismas (be kita ko, tokio įsikišimo negalima laikyti garantuotu).
57.
Remdamasi turimomis žiniomis Trento prokuratūra galėtų nuspręsti tik tuo atveju, jei būtų tikra, kad jos sprendimas nepatvirtinti ETO taip pat gali būti peržiūrėtas teismo. Siekiant SESV 267 straipsnyje numatyto tikslo nesvarbu tai, kad šią peržiūrą atliktų ETO išdavusios valstybės narės (Vokietijos) teismas, kuris visada gali kreiptis į Teisingumo Teismą (
35
).
58.
Vis dėlto šioje byloje nagrinėjamą ETO išdavė ne teismas, o administracinė institucija, kuri pagal SESV 267 straipsnį taip pat negali kreiptis į Teisingumo Teismą.
59.
Atsižvelgdama tik į aplinkybes, kuriomis pateiktas prašymas priimti prejudicinį sprendimą, Trento prokuratūra yra linkusi manyti, kad Finanzamt Münster ETO turi būti patvirtintas. Remiantis šia prielaida Teisingumo Teismo prašoma patvirtinti prokuratūros pateiktą Direktyvos 2014/41 aiškinimą.
60.
Jeigu prašymas priimti prejudicinį sprendimą būtų pripažintas nepriimtinu, Trento prokuratūra galėtų imtis veiksmų, laikydamasi savo pateikto Direktyvos 2014/41 aiškinimo, ir nesuteikti patvirtinimo, kurio prašo Finanzamt Münster. Kadangi, kartoju, Finanzamt Münster taip pat negali pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir neaišku, ar ETO leista išduoti per teismo procesą (
36
), gali būti taip, kad joks teismas negalėtų kreiptis į Teisingumo Teismą ir prašyti priimti sprendimą dėl tos direktyvos aiškinimo.
61.
Jeigu apskritai tokiam sprendimui būtų pritarta ir nuspręsta, kad Trento prokuratūra negali pateikti prašymo priimti prejudicinį sprendimą tokiomis aplinkybėmis, kaip susiklosčiusios nagrinėjamoje byloje, aiškinant Sąjungos teisės nuostatą būtų atsidurta aklavietėje. Būtent to reikia vengti siekiant išlaikyti Sąjungos teisės vienovę, kaip buvo pabrėžta Sprendime Gradbeništvo Korana.
62.
Be to, tai, kad Teisingumo Teismas paneigė, jog Turino prokuratūra yra institucija, turinti teisę teikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą (Sprendimas X), savaime nereiškia, kad toks sprendimas turi būti priimtas ir šioje byloje.
63.
Žinoma, Sprendime X įtvirtinta jurisprudencija išlieka visiškai aktuali. Vis dėlto ją reikia taikyti atsižvelgiant į tai, kad vienintelė svarbi informacija yra ne prokuratūros organizacinis ar institucinis statusas, o jos, kaip vykdančiosios institucijos, atliekamos funkcijos vykdant Direktyvoje 2014/41 numatytą procedūrą.
64.
Kitaip nei Sprendimo X atveju (toje byloje Turino prokuratūra veikė kaip teisme nagrinėjamos baudžiamosios bylos šalis), dabar Trento prokuratūra dalyvauja kaip institucija, nacionaliniu mastu galutinai įgyvendinanti Europos Sąjungos teisę. Funkciniu požiūriu ji veikia taip pat, kaip veiktų teismas, ir jos sprendimas nepatvirtinti ETO negali būti apskųstas. Laikausi nuomonės, kad jai veikiant kaip teismui nėra kliūčių pripažinti, jog ji yra „teismas“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį.
65.
Manau, kad reikia pateikti dar vieną, paskutinę, pastabą.
66.
Tai, kad Trento prokuratūra materialiniu ar funkciniu požiūriu veikia kaip teismas, gali rodyti, jog nacionalinė teisė turi tam tikrų trūkumų, nes iš esmės turi būti suteikiama galimybė vykdyti visų valstybės priemonių teisminę kontrolę (
37
).
67.
Vis dėlto Teisingumo Teismas dabar turi nuspręsti ne dėl šios problemos, nes ji nesusijusi su prašymo priimti prejudicinį sprendimą dalyku. Net jeigu nacionalinėje teisėje galbūt turėtų būti numatyta galimybė apskųsti teisme Trento prokuratūros sprendimą nepatvirtinti ETO (kartoju, tai klausimas, nesusijęs su šiuo procesu, be to, Komisija ir Italijos vyriausybė laikosi nuomonės, kad į jį reikėtų atsakyti neigiamai) (
38
), tai neišspręstų problemos, kylančios dėl to, kad susiklosčius konkrečioms faktinėms aplinkybėms, dėl kurių pateiktas šis prašymas priimti prejudicinį sprendimą, nėra galimybės kreiptis į Teisingumo Teismą.
68.
Taigi kadangi, kaip jau nurodyta, Trento prokuratūra įsteigta kaip „teismas“ ir jos sprendimas nepatvirtinti ETO yra neskundžiamas, ji gali Teisingumo Teismui pateikti šį prašymą priimti prejudicinį sprendimą.
B.
Dėl esmės
69.
Pagal Direktyvos 2014/41 1 straipsnio 1 dalį ETO yra „teisminis sprendimas“ (
39
). Tos pačios direktyvos 2 straipsnio c punkte nustatyta, kad teisėjas ar prokuroras (
40
), taip pat subjektas, „veikiant[is] kaip baudžiamajame procese tyrimą atliekanti institucija, <…> kompetentinga nurodyti rinkti įrodymus“ (
41
), gali priimti tokį sprendimą ir išduoti ETO.
70.
Pastaruoju atveju šiuos „tyrimą atliekančių institucijų“ išduotus ETO visų pirma turi „patikrin[ti] <…> teisėjas, teismas, ikiteisminio tyrimo teisėjas ar prokuroras“ (
42
), t. y. subjektai, kurie gali išduoti ETO motu proprio.
71.
Direktyvos 2014/41 2 straipsnio c punkto ii papunktyje vartojami terminai, man regis, yra aiškūs ir leidžia į pirmąjį klausimą atsakyti neigiamai. Taigi pritariu Italijos bei Portugalijos vyriausybių ir Komisijos argumentui.
72.
Neatrodo, kad Vokietijos vyriausybės argumentai, pateikti siekiant pateisinti tai, kad pagal nacionalinę teisę Finanzamt suteikti įgaliojimai atlikti ikiteisminius tyrimus mokesčių srityje, nėra nesuderinami su Sąjungos teise.
73.
Konkrečiai kalbant, šis įgaliojimų suteikimas atitinka Direktyvos 2014/41 2 straipsnio c punkto ii papunktyje pateiktą nuostatą, kurioje nurodyta „bet kuri kita kompetentinga institucija, kaip apibrėžė išduodančioji valstybė“, „veikianti kaip baudžiamajame procese tyrimą atliekanti institucija, pagal nacionalinę teisę kompetentinga nurodyti rinkti įrodymus“ (
43
).
74.
Vis dėlto problema kyla ne dėl to.
75.
Ji kyla, nes pripažinus, kad valstybės narės gali paskirti institucijas, įgaliotas atlikti tyrimus baudžiamajame procese ir nurodyti rinkti įrodymus, Direktyvos 2014/41 2 straipsnio c punkto ii papunktyje toms paskirtoms institucijoms suteikiama tik funkcija leisti išduoti ETO, kurį, „prieš perduodant [jį] vykdančiajai institucijai, <…> [turi] patvirtin[ti]“ būtent teismas, teisėjas ar prokuroras.
76.
Finanzamt Münster neabejotinai yra administracinė institucija, taigi, pagal Direktyvą 2014/41 ji negali pati išduoti ETO. Tiksliau ji negali „perduoti jo“ vykdančiajai institucijai, prieš tai jo nepatvirtinus teisminei institucijai, o tokia institucija pagal Direktyvos 2014/41 2 straipsnio c punkto ii papunktį laikomas teismas, teisėjas ar prokuroras.
77.
Vokietijos vyriausybė teigia, kad naudodamasi procesine autonomija ji suteikė Finanzamt įgaliojimą mokesčių srityje atlikti tipiškas prokuratūros funkcijas, t. y. jai suteikė prokuratūrai būdingas teises ir pareigas. Šiuo atveju taikoma įstatyme numatyta išimtis, pagal kurią panaikinama prokuratūros monopolija baudžiamosiose bylose atliekamų ikiteisminių tyrimų srityje.
78.
Ar dėl tokio įgaliojimo suteikimo Finanzamt tampa „prokuroru“, kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/41? Manau, kad ne.
79.
To, kad pagal nacionalinę teisę Finanzamt suteikiami įgaliojimai atlikti ikiteisminius tyrimus persekiojant už pažeidimus mokesčių srityje, prilygstantys prokuratūros įgaliojimams, neužtenka, kad abi institucijos būtų sutapatintos pagal Direktyvoje 2014/41 pateiktą schemą.
80.
Kaip pabrėžia Komisija, Finanzamt yra administracinė institucija, turinti tvarkyti su mokesčiais susijusius klausimus, ir ji yra vykdomosios valdžios dalis. Net jeigu Vokietijos teisės aktuose jai suteikti riboti įgaliojimai atlikti tam tikrų nusikalstamų veikų ikiteisminius tyrimus, daromas aiškus skirtumas tarp mokesčių administratoriaus ir prokuratūros. Finanzamt neturi visų prokuratūrai suteiktų įgaliojimų, todėl negali prilygti prokuratūrai kaip ETO išduodanti institucija.
81.
Direktyvos 2014/41 2 straipsnyje įtvirtintas santykis yra toks, kad administracinės institucijos, neatsižvelgiant į jų įgaliojimus pagal nacionalinę teisę, turi nurodyti, jog gautas teismų (jie apima ir prokurorą) patvirtinimas, siekiant vykdyti ETO.
82.
Toks santykis būtų neįmanomas, jei valstybės narės galėtų vykdomąją valdžią sudarančioms institucijoms automatiškai leisti išduoti teisminių institucijų (įskaitant prokurorą) nepatvirtintus ETO, šiuo tikslu sutapatinusios vykdomosios valdžios ir teismines institucijas.
83.
Šį argumentą galima papildyti dar vienu, susijusiu su tikrų teisminių institucijų (įskaitant prokurorą) vaidmeniu, atliekamu ETO srityje.
84.
Pagal Direktyvos 2014/41 12 konstatuojamąją dalį išduodančioji institucija privalo itin daug dėmesio skirti tam, kad būtų užtikrintos pagrindinės teisės, nes „nekaltumo prezumpcija ir teisės į gynybą baudžiamosiose bylose yra Chartijoje pripažintų pagrindinių teisių pagrindas baudžiamojo teisingumo srityje“.
85.
Dėl šios priežasties Sąjungos teisės aktų leidėjas pabrėžė, kad „bet koks tokių teisių apribojimas pagal šią direktyvą vykdytina tyrimo priemone turėtų visapusiškai atitikti Chartijos 52 straipsnyje nustatytus reikalavimus, susijusius su būtinumu, proporcingumu ir bendrojo intereso tikslais, kurių ta priemone turėtų būti siekiama, visų pirma kitų asmenų teisių ir laisvių apsauga“ (
44
).
86.
Šiuo klausimu Direktyvos 2014/41 6 straipsnio 1 dalyje ETO leidžiama išduoti tik jeigu tai yra „būtina ir proporcinga <…>, atsižvelgiant į įtariamojo arba kaltinamojo teises“. Be to, pagal 6 straipsnio 2 dalį išduodančioji institucija turi atsižvelgti į kelias direktyvas, susijusias su procesinėmis teisėmis baudžiamajame procese (
45
).
87.
Taigi ETO išduodanti institucija, siekdama tinkamai suderinti bendruosius interesus ir pagrindines teises, kurioms galbūt daromas poveikis, privalo nuspręsti dėl būtinumo ir proporcingumo, o tam jos, kaip institucijos, padėtis turi būti kitokia nei administracinių institucijų.
88.
Nors administracinei institucijai, kaip antai Finanzamt, yra suteikti prokuratūrai būdingi įgaliojimai, dėl tokio suteikimo ji netampa „teismine institucija“ (kaip tai suprantama pagal Direktyvą 2014/41), galinčia priimti spendimą dėl būtinumo ir proporcingumo.
89.
Kvalifikuota materialinė kompetencija, dėl kurios Vokietijos teisės aktų leidėjas suteikė Finanzamt įgaliojimus atlikti ikiteisminius tyrimus, susijusius su pažeidimais mokesčių srityje, rodo, kad tai yra labai specializuotos konkrečios srities institucijos. Vis dėlto pagal Direktyvos 2014/41 nuostatas šios specializacijos neužtenka siekiant pripažinti tas institucijas teisminėmis nei apskritai veiklos galimybių, nei kompetencijos, reikalingų siekiant suderinti teises ir interesus prieš priimant sprendimą išduoti ETO, atžvilgiu.
90.
Teisingumo Teismas pripažino, kad sąvoka „teisminė institucija“ reiškia ne tik „valstybės narės teisėjus ar teismus, bet [turi] apim[ti] ir institucijas, dalyvaujančias vykdant <…> baudžiamąjį teisingumą“ (
46
), išskyrus administracines institucijas, kurios priklauso vykdomajai valdžiai (
47
).
91.
Prokuratūra, kuri nebūtinai yra nepriklausoma (toks nepriklausomumas būdingas teismams), nėra vykdomajai valdžiai pavaldi institucija, kaip tai suprantama pagal administracinių institucijų pavaldumo ir subordinacijos taisykles. Žinoma, tam tikrose teisinėse sistemose prokuratūros padaliniai gali gauti konkrečių vykdomosios valdžios nurodymų, tačiau net tokiu atveju jie turi autonominį statusą ir dėl šio statuso skiriasi nuo vykdomosios valdžios institucijų (
48
).
92.
Dėl savo, kaip teisėtumą teismuose užtikrinančios institucijos, padėties prokuratūra iš tiesų dalyvauja vykdant teisingumą, nes tai visų pirma atitinka ne tik viešojo administravimo institucijos interesą, bet ir bendrą įstatymo vykdymo interesą. Taigi Direktyvos 2014/41 2 straipsnyje prokuratūra prilyginama teismams (
49
).
93.
Tai, kad Finanzamt
ad casum vykdo ikiteisminio tyrimo funkcijas, panašias į prokuratūros funkcijas, nereiškia, kad ji nebėra administracinė institucija ir kad jai, kaip tokiai institucijai, struktūriniu ir funkciniu požiūriais nebetaikoma administracinė hierarchija, visų pirma kad ji neturi kompetencijos, būtinos siekiant nuspręsti dėl būtinumo ir proporcingumo, kaip reikalaujama Direktyvoje 2014/41. Šis sprendimas susijęs ne tik su konkrečių mokesčių administratoriaus interesų paisymu – jis apima bendrus visos valstybės interesus ir piliečių pagrindinių teisių užtikrinimą.
V. Išvada
94.
Atsižvelgdamas į tai, kas išdėstyta, siūlau Teisingumo Teismui pateikti Procura Distrettuale della Repubblica presso il Tribunale ordinario di Trento (Apygardos prokuratūra prie Trento bendrosios kompetencijos teismo, Italija) tokį atsakymą:
2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/41/ES dėl Europos tyrimo orderio baudžiamosiose bylose 2 straipsnio c punkto ii papunktis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybė narė nacionalinių administracinių institucijų, turinčių kompetenciją mokesčių srityje, negali atleisti nuo pareigos prieš perduodant Europos tyrimų orderį vykdančiajai institucijai reikalauti, kad tą orderį patvirtintų išduodančiosios valstybės teisėjas, teismas, prokuroras ar ikiteisminio tyrimo teisėjas, net jeigu tos nacionalinės administracinės institucijos yra įgaliotos atlikti ikiteisminį tyrimą tam tikruose baudžiamuosiuose procesuose.
(
1
)	Originalo kalba: ispanų.
(
2
)	Nagrinėjamu atveju – Finanzamt für Steuerstrafsachen und Steuerfahndung Münster (Miunsterio mokestinių baudžiamųjų bylų ir mokestinių tyrimų tarnyba, Vokietija; toliau – Finanzamt de Münster).
(
3
)	2014 m. balandžio 3 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl Europos tyrimo orderio baudžiamosiose bylose (OL L 130, 2014, p. 1; klaidų ištaisymas OL L 143, 2015, p. 16).
(
4
)	Procura Distrettuale della Repubblica presso il Tribunale Ordinario di Trento (Apygardos prokuratūra prie Trento bendrosios kompetencijos teismo, Italija; toliau – Trento prokuratūra).
(
5
)	Teisingumo Teismas dėl prokuratūros, kaip „teisminės institucijos“, kompetencijos išduoti Europos arešto orderį (toliau – EAO) yra priėmęs šiuos sprendimus: 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimą OG ir PI(Liubeko ir Cvikau prokuratūros), C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:456 (toliau – Sprendimas OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros) ir 2019 m. gegužės 27 d. Sprendimą PF (Lietuvos generalinis prokuroras), C‑509/18, EU:C:2019:457. 2020 m. gruodžio 8 d. Sprendime Staatsanwaltschaft Wien (Suklastoti mokėjimo nurodymai), [C‑584/19, EU:C:2020:1002; toliau – Sprendimas Staatsanwaltschaft Wien (Suklastoti mokėjimo nurodymai)] Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs dėl prokuratūros kompetencijos išduoti ETO.
(
6
)	Šiuo klausimu jis yra priėmęs neigiamą sprendimą (1996 m. gruodžio 12 d. Sprendimas X, C‑74/95 ir C‑129/95, EU:C:1996:491; toliau – Sprendimas X).
(
7
)	2010 m. spalio 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl teisės į vertimo žodžiu ir raštu paslaugas baudžiamajame procese (OL L 280, 2010, p. 1).
(
8
)	2012 m. gegužės 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl teisės į informaciją baudžiamajame procese (OL L 142, 2012, p. 1).
(
9
)	2013 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva dėl teisės turėti advokatą vykstant baudžiamajam procesui ir Europos arešto orderio vykdymo procedūroms ir dėl teisės reikalauti, kad po laisvės atėmimo būtų informuota trečioji šalis, ir teisės susisiekti su trečiaisiais asmenimis ir konsulinėmis įstaigomis laisvės atėmimo metu (OL L 294, 2013, p. 1).
(
10
)	Decreto legislativo n. 108/17. Norme di attuazione della direttiva 2014/41/UE del Parlamento europeo e del Consiglio, del 3 aprile 2014, relativa all’ordine europeo di indagine penale (Įstatyminis dekretas Nr. 108/17. 2017 m. birželio 21 d. [Direktyvos 2014/41/ES] įgyvendinimo taisyklės (GURI, Nr. 162, 2017 m. liepos 13 d.)).
(
11
)	Jie reglamentuojami 2002 m. birželio 13 d. Tarybos pagrindų sprendime 2002/584/TVR dėl Europos arešto orderio ir perdavimo tarp valstybių narių tvarkos (OL L 190, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 6 t., p. 34), iš dalies pakeistame 2009 m. vasario 26 d. Tarybos pamatiniu sprendimu 2009/299/TVR (OL L 81, 2009, p. 24).
(
12
)	Byla C‑453/16 PPU, EU:C:2016:860.
(
13
)	Jis jų klausė, ar pagal Sąjungos teisę tuo atveju, kai sprendimą nepatvirtinti ETO priima „vykdančioji institucija“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2014/41 2 straipsnio d punktą, ir ta institucija nėra pirmosios ar aukštesnės instancijos teismas, tokiam sprendimui turi būti taikoma teisminė kontrolė.
(
14
)	Jis prašė, kad Italijos vyriausybė paaiškintų prokuratūros vykdomą ETO pripažinimo ir vykdymo procedūrą ir nurodytų, kada pirmosios ar aukštesnės instancijos teismas gali imtis veiksmų vykdant šią procedūrą ir kada tokių veiksmų imasi tik prokuratūra. Italijos vyriausybės taip pat buvo prašoma paaiškinti, kokių teisių gynimo priemonių numatyta nacionalinėje teisėje tuo atveju, kai atsisakoma patvirtinti ir vykdyti ETO.
(
15
)	2020 m. sausio 21 d. Sprendimas Banco de Santander (C‑274/14, EU:C:2020:17; toliau – Sprendimas Banco de Santander.
(
16
)	1996 m. birželio 30 d. sprendimas (C‑61/65, EU:C:1966:39; toliau – Sprendimas Vaassen-Göbbels).
(
17
)	Sprendimo Banco de Santander 51 punktas ir jame nurodyta jurisprudencija.
(
18
)	1981 m. spalio 6 d. Sprendimas Broekmeulen (246/80, EU:C:1981:218; toliau – Sprendimas Broekmeulen).
(
19
)	2001 m. lapkričio 29 d. Sprendimas De Coster (C‑17/00, EU:C:2001:651).
(
20
)	Tokią kritiką pateikė generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer išvados byloje Umweltanwalt von Kärnten (C‑205/08, EU:C:2009:397; toliau – išvada byloje Umweltanwalt von Kärnten) 25 punkte. Jo manymu, pakeitus jurisprudenciją teismai „apėmė įvairias institucijas, o tai ne visuomet suderinama su teismine [SESV 267] straipsnio dvasia“. Generalinis advokatas laikėsi išvados byloje De Coster (C‑17/00, EU:C:2001:366; toliau – išvada byloje De Coster) 14 punkte pateiktų gairių.
(
21
)	Sprendimo Banco de Santander 55 punktas.
(
22
)	2014 m. gruodžio 18 d. Nuomonės Nr. 2/13 dėl Europos Sąjungos prisijungimo prie Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos (EU:C:2014:2454; toliau – Nuomonė Nr. 2/13) 174 punktas.
(
23
)	Nuomonės Nr. 2/13 176 punktas. Kursyvu išskirta mano.
(
24
)	Pagaliau teismai, konkrečiu atveju priimdami galutinį sprendimą dėl teisės (ius dicere), užtikrina, kad normatyvinė ir sprendimų priėmimo procedūra, per kurią galiausiai taikomos bendrosios ir abstrakčios teisės sistemos nuostatos, būtų vykdoma laikantis toje sistemoje nustatytos tvarkos. Šiuo klausimu remiuosi savo išvados bylose OG ir PI(Liubeko ir Cvikau prokuratūros) (C‑508/18 ir C‑82/19 PPU, EU:C:2019:337) 66 punktu. Išvados byloje PF (Lietuvos generalinis prokuroras) (C‑509/18, EU:C:2019:338) 27 punkte taip pat nurodžiau, kad teismo užduotis yra „priimti galutinį sprendimą, kuriame teisinė sistema taikoma taip, kad atsakymas, [pateikiamas tame sprendime ir] turintis res judicata statusą, atitiktų teisę, taigi būtų teisėtas“. Atliekant teismo funkcijas jurisdikcija užtikrinti galutinio sprendimo, priimto pagal teisės sistemą, teisėtumą yra tokia svarbi, kad būtų „galima teigti, kad teismui teisinė sistema yra ne priemonė, o pats tikslas. Konkrečiau kalbant, vienintelis tikslas, kurio jis siekia“ (ten pat, 28 punktas).
(
25
)	Nuomonės Nr. 2/13 176 punktas.
(
26
)	Teisinės valstybės principai apima reikalavimą, kad teismų sprendimas būtų galutinis, nes teismų galimybė vykdyti visų be išimties valdžios institucijų priimtų teisės aktų kontrolę užtikrina, kad šios institucijos laikytųsi teisės. Kartu su šia garantija taikoma garantija, pripažįstama asmenims, turintiems Chartijos 47 straipsnyje įtvirtintą teisę į veiksmingą teisinę gynybą. Neseniai priimtoje Sąjungos teisės nuostatoje „teisinė valstybė“ apibrėžiama kaip „Sąjungos vertybė, įtvirtinta ES sutarties 2 straipsnyje“; be kitų principų, ji apima „<…> teismų užtikrinamos veiksmingos teisminės apsaugos <…> principą, be kita ko, kiek tai susiję su pagrindinėmis teisėmis“ (2020 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) 2020/2092 dėl bendro Sąjungos biudžeto apsaugos sąlygų režimo (OL L 433 I, 2020, p. 1) 2 straipsnio a punktas).
(
27
)	Išvados byloje Umweltanwalt von Kärnten 35 punktas. Teisingumo Teismas taip „siek[ė] bendras konstitucines tradicijas įtraukti į Europos bendradarbiavimą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo“ (ten pat, 36 punktas).
(
28
)	Keista, kad jie neapėmė teismų nepriklausomumo kriterijaus. Generalinis advokatas D. Ruiz-Jarabo Colomer išvados byloje De Coster 17 punkte pabrėžė, kad nepriklausomumo reikalavimas pirmą kartą nurodytas 1987 m. birželio 11 d. Sprendime X (14/86, EU:C:1987:275) ir nebuvo besąlygiškai pripažįstamas iki 1993 m. kovo 30 d. Sprendimo Corbiau (C‑24/92, EU:C:1993:118) priėmimo.
(
29
)	Nepaisant to, kad nacionalinėje teisėje tos institucijos aiškiai laikomos administracinėmis įstaigomis. Pavyzdžiui, tokia įstaiga buvo Tribunal Català de Contractes del Sector Públic (Katalonijos viešojo sektoriaus sutarčių teismas, Ispanija); pagal Ispanijos teisę tai yra administracinė institucija, o 2015 m. spalio 6 d. Sprendime Consorci Sanitari del Maresme (C‑203/14, EU:C:2015:664) ji pripažinta „teismu“, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį.
(
30
)	Sprendimo Broekmeulen 17 punkte nustatyta: „kadangi praktiškai dėl klausimų, susijusių su [Sąjungos] teisės taikymu, negalima kreiptis į bendrosios kompetencijos teismus, apeliacinė komisija“, kurios sprendimai „faktiškai pripažįstami galutiniais, turi būti laikoma valstybės narės teismu taikant [SESV 267] straipsnį“ (kursyvu išskirta mano).
(
31
)	2019 m. vasario 28 d. Sprendimo Gradbeništvo Korana (C‑579/17, EU:C:2019:162; toliau – Sprendimas Gradbeništvo Korana) 35 punktas.
(
32
)	Išvados byloje Umweltanwalt von Kärnten 40–49 punktai.
(
33
)	1997 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Dorsch Consult (C‑54/96, EU:C:1997:413) 31 punktas.
(
34
)	Tai aiškiai nurodyta Italijos vyriausybės rašytiniame atsakyme (8 punktas) į Teisingumo Teismo klausimą, minimą šios išvados 14 išnašoje.
(
35
)	Tai, kad orderį išdavusios valstybės teismas gali remtis SESV 267 straipsniu tuo atveju, kai vykdančiosios valstybės narės institucijos aiškina Sąjungos teisę, Teisingumo Teismas pripažino 2018 m. liepos 25 d. Sprendime AY (Arešto orderis – Liudytojas) (C‑268/17, EU:C:2018:602). Taigi atsižvelgdamas į tai, kad pagal valstybėje narėje pateiktą Sąjungos teisės išaiškinimą kitos valstybės narės teismui gali tekti atšaukti EAO, skirtą pirmosios valstybės teismui, Teisingumo Teismas nusprendė, jog „negalima teigti, kad pateikti klausimai nėra susiję su prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamos bylos aplinkybėmis ar dalyku [arba kad problema yra hipotetinė]“ (ten pat, 27 punktas).
(
36
)	Vokietijos vyriausybė savo rašytinėse pastabose (54 punktas) teigia, kad prieš tai, kai Finanzamt Münster išdavė ETO, buvo išduotas kratos orderis, pasirašytas Amtsgericht Münster (Miunsterio apylinkės teismas, Vokietija). Vis dėlto nenurodyta, ar ETO tik pakartotas šio teismo orderio turinys (tokiu atveju ETO reikėtų priskirti Amtsgericht), ar tas teismo orderis yra bendras pagrindas siekiant priimti sprendimą, kurio konkretų turinį nustato Finanzamt. Bet kuriuo atveju administracinių institucijų išduotų ETO negalima atmesti, kol oficialiai nepradėtas teismo procesas.
(
37
)	Šiuo klausimu žr. šios išvados 41 punktą.
(
38
)	Tokį atsakymą Komisija raštu pateikė į Teisingumo Teismo klausimą, nurodytą šios išvados 13 išnašoje. Šios pozicijos taip pat laikosi Italijos vyriausybė (jos atsakymo 22–30 punktai).
(
39
)	Vokietijos vyriausybė pabrėžė (jos rašytinių pastabų 38–43 punktai), kad, kitaip nei kitose kalbinėse nuostatos versijose, versijoje vokiečių kalba vartojamas ne būdvardis „teisminis“ („justizielle“), o terminas „jurisdikcinis“ („richterliche“). Nematau didelio skirtumo, nes iš Direktyvos 2014/41 2 straipsnio c punkte pateiktos aiškios nuorodos į prokurorus matyti, kad ETO nėra numatytas kaip sprendimas, kurį bet kuriuo atveju priima griežtai jurisdikciją vykdantis subjektas.
(
40
)	Konkrečiai kalbant, kaip numatyta i papunktyje, „teisėjas, teismas, tiriantysis [ikiteisminio tyrimo] teisėjas ar prokuroras, kompetentingas atitinkamoje byloje“.
(
41
)	Direktyvos 2014/41 2 straipsnio c punkto ii papunktis.
(
42
)	Ten pat.
(
43
)	Kursyvu išskirta mano.
(
44
)	Kursyvu išskirta mano.
(
45
)	Direktyvos 2010/64, 2012/13 ir 2013/48. Žr. šios išvados 4 punktą ir 7, 8 bei 9 išnašas.
(
46
)	Sprendimo OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros) 50 punktas.
(
47
)	2016 m. lapkričio 10 d. Sprendimo Poltorak (C‑452/16 PPU, EU:C:2016:858) 35 punktas.
(
48
)	Tai, kad vykdomoji valdžia prokuratūrai gali duoti konkrečių nurodymų, reiškia, jog prokuratūra negali išduoti EAO (Sprendimas OG ir PI (Liubeko ir Cvikau prokuratūros)), tačiau tai netrukdo jai išduoti ETO; žr. Sprendimą Staatsanwaltschaft Wien (Suklastoti mokėjimo nurodymai).
(
49
)	2021 m. kovo 2 d. Sprendime Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos) (C‑746/18, EU:C:2021:152) dėl konkretaus prieigos prie srauto ir vietos nustatymo duomenų baudžiamojo tyrimo tikslais atvejo Teisingumo Teismas išaiškino 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių) (OL L 201, 2002, p. 37; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 514 iš dalies pakeistą 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB (OL L 337, 2009, p. 11), taip, kad pagal ją draudžiamos nacionalinės teisės normos, suteikiančios prokuratūrai įgaliojimus leisti tokią prieigą, kai ji vadovauja ikiteisminiam tyrimui ir prireikus palaiko valstybinį kaltinimą.