30 Cdo 1489/2021-316 
 
 
USNESENÍ 
 
Nejvyšší soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Simona a soudců Mgr. 
Víta Bičáka a JUDr. Davida Vláčila v právní věci žalobkyně B., v likvidaci, IČO XY, se sídlem 
v XY, zastoupené  Mgr. Janem Mauricem, advokátem se sídlem v Příbrami, náměstí T. G. 
Masaryka 142, proti žalovaným 1) K. B. T. P., IČO XY, se sídlem v XY, a 2) K. (D.), se sídlem 
v  XY, Spolková republika Německo, oběma zastoupeným JUDr. Petrem Mrázkem, advokátem 
se sídlem  v Praze 4, Pod Klaudiánkou 271/4a, o zaplacení 61 945 000 Kč s příslušenstvím, 
vedené u Krajského soudu v Praze pod sp. zn. 47 Cm 84/2017, o dovolání žalované 2) proti 
usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 7. 1. 2021, č. j. 3 Cmo 141/2020-263, takto: 
 
Dovolání se zamítá. 
 
Odůvodnění: 
I. Dosavadní průběh řízení 
1. Podanou žalobou se žalobkyně domáhá proti žalovaným zaplacení částky 61 945 000 Kč 
s příslušenstvím z titulu náhrady škody, která měla žalobkyni vzniknout v důsledku 
nekalosoutěžního jednání ž alovaných. Žalobkyně konkrétně uvedla, že se s žalovanou 2) v roce 
2002 domluvila na nevýhradní distribuci komunální a sekací techniky značky K. na území České 
republiky, a následně dne 26. 3. 2003 byla žalobkyně jmenována jejím výhradním dovozcem a 
distributorem. S ohledem na pozitivní vývoj obchodní spolupráce mezi žalobkyní a žalovanou 2) 
došlo dne 23. 3. 2011 k uzavření kvalifikované distribuční smlouvy. V roce 2013 pak došlo na 
straně žalované 2) ke změně ve vedení a k navázání spolupráce s J. Z., zakl adatelem, jediným 
společníkem a jednatelem žalované 1), což mělo podle žalobkyně za následek konec spolupráce 
mezi žalobkyní a žalovanou 2), neboť podle žalobkyně bylo cílem spolupráce žalovaných násilné 
převzetí obchodu s výrobky značky K. na území České republiky. Žalovaná 2) měla žalobkyni v 
roce 2014 donutit k uzavření nové, pro žalobkyni výrazně nevýhodné, distribuční smlouvy, která 
žalované 2) mimo jiné dávala právo vypovědět smluvní vztah s žalobkyní s výpovědní dobou 
jednoho měsíce, čehož žalovaná 2 ) ihned využila a smluvní vztah s žalobkyní s účinností ke 
konci října 2014 výpovědí ukončila. Žalobkyně k tomu zdůrazňuje, že k ukončení smlouvy došlo 
navzdory skutečnosti, že žalobkyně vybudovala silné postavení značky K. na českém trhu se 
zemědělskou te chnikou a obchod se navíc stále rozvíjel. Žalobkyní požadovaná částka pak 
vychází z čistého zisku po zdanění, kterého žalované dosáhly v prvním roce své činnosti, neboť 
podle žalobkyně bylo tohoto zisku dosaženo výhradně na základě úsilí žalobkyně v letech 2002 – 
2014 a domnívá se, že přinejmenším stejného zisku by byla dosáhla také žalobkyně. Podle 
žalobkyně žalovaná 1) převzala od žalované 2) podklady a informace o distribuční síti 
vybudované žalobkyní, které žalovaná 2) částečně získala i lstí nebo nátlakem od žalobkyně. 
2. K tomu žalované ve svém vyjádření k žalobě ze dne 30. 10. 2017 uvádějí, že smluvní
vztah (distributorská smlouva z roku 2014) byl ukončen v souladu s podmínkami smlouvy z 
důvodu, že žalobkyně neměla uspokojivé prodejní výsledky. Žalobk yně nadto podle žalovaných 
popisuje okolnosti ukončení smlouvy, ale řádně nespecifikuje, jaké jednání má být podle jejího 
názoru jednáním nekalosoutěžním. Žalované taktéž rozporují tvrzení žalobkyně, že byla k 
uzavření druhé distribuční smlouvy nucena a na mítají, že pro své tvrzení neuvádí ani žádný 
důkaz. Žalované taktéž namítají, že ukončení distributorské smlouvy nezakládá právo 
distributora na odškodnění. Nadto je podle žalovaných požadovaná škoda v podobě ušlého zisku 
zcela spekulativní a nedoložená. 
3. Krajský soud v Praze jako soud prvního stupně usnesením ze dne 17. 6. 2020, č. j. 47 Cm 
84/2017-245, zastavil řízení ve vztahu k žalované 2) o zaplacení částky 61 945 000 Kč s 
příslušenstvím (výrok I) a uložil žalobkyni uhradit žalované 2) náhradu náklad ů řízení ve výši 
468 727 Kč (výrok II). 
4. Vrchní soud v Praze jako soud odvolací napadeným usnesením změnil usnesení soudu 
prvního stupně tak, že se řízení o zaplacení 61 945 000 Kč s příslušenstvím ve vztahu k žalované 
2) nezastavuje. 
5. Soud prvního stu pně uvedl, že se žalobkyně domáhá zaplacení žalované částky z titulu 
náhrady škody vzniklé nekalosoutěžním jednáním žalovaných, spočívajícím v nepřátelském 
převzetí prodejů výrobků značky K. na území České republiky po ukončení spolupráce 
žalobkyně s žalov anou 2). Soud prvního stupně měl za nutné nejprve vyřešit mezinárodní 
příslušnost českých soudů ve vztahu k žalované 2). Žalovaná 2) má sídlo v jiném členském státu 
Evropské unie, přičemž žalobkyně dovozuje příslušnost českých soudů z čl. 8 odst. 1 nařízen í 
Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. 12. 2012, o příslušnosti a uznávání 
a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (dále jen „nařízení Brusel I 
bis“). Naproti tomu žalovaná 2) poukazuje na mezinárodní příslušnost soudů ve Frankfurtu nad 
Mohanem, a to s ohledem na čl. 25 nařízení Brusel I bis, protože mezi ní a žalobkyní byla v § 13 
odst. 3 distribuční smlouvy ze dne 27. 5. 2014 (dále také „druhá smlouva“) sjednána prorogační 
doložka o příslušnosti těchto soudů. Ty přitom mají rozhodovat všechny spory z této smlouvy a 
spory, jež z ní mohou vzniknout nebo v souvislosti s ní, jak zjistil soud prvního stupně. O 
mezinárodní příslušnosti bylo soudy opakovaně rozhodnuto, přičemž naposledy odvolací soud 
tuto věc vrátil soud u prvního stupně s tím, aby znovu posoudil, zda jsou dány předpoklady k 
zastavení řízení kvůli existenci prorogační doložky. Soud prvního stupně tak znovu učinil, 
přičemž přihlédl k rozsudku Soudního dvora Evropské unie (dále jen „SDEU“) ze dne 24. 10. 
2018, ve věci C -595/17, Apple Sales International a další proti MJA , a k bodu 35 vyjádření 
generálního advokáta. V tomto rozsudku byl řešen spor mezi distributorem a dodavatelem pro 
nekalosoutěžní jednání a zneužití dominantního postavení, přičemž zde byla vz nesena námitka 
nepříslušnosti soudu pro spory, v nichž je tvrzeno porušení unijního práva hospodářské soutěže. 
SDEU k tomu učinil závěr, že žaloba na náhradu škody podaná distributorem na základě čl. 102 
Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“) nevylučuje použití sjednané prorogační 
doložky mezi účastníky smluvního vztahu jen na základě toho důvodu, že tato doložka výslovně 
na tyto spory nepoukazuje. Proto soud prvního stupně upřednostnil ve vztahu k žalované 2) užití 
čl. 25 před čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis. Dále k tomu soud prvního stupně poukázal na čl. 31 
odst. 2 nařízení Brusel I bis, dle něhož soud určený stranami dle čl. 25 má pro projednávání věci 
přednost, i když bylo řízení zahájeno dříve u jiného soudu členského státu. Nařízení B rusel I bis 
tak preferuje příslušnost soudu, který byl určen v dohodě stran. Na základě uvedeného soud 
prvního stupně zastavil ve vztahu k žalované 2) řízení pro neodstranitelný nedostatek podmínky
řízení dle § 104 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád. O nákladech řízení bylo rozhodnuto 
dle § 146 odst. 2 věty první občanského soudního řádu, neboť žalobkyně zavinila jeho zastavení 
tím, že se neřídila dohodou stran o výlučné příslušnosti soudu.  
6. Odvolací soud vyšel ze stejných skutkových tvrzení jako  soud prvního stupně. Na rozdíl 
od soudu prvního stupně byl však odvolací soud toho názoru, že předmětem řízení jsou 
jednoznačně nároky z mimosmluvní odpovědnosti plynoucí dle žalobních tvrzení z údajného 
výše popsaného nekalosoutěžního jednání žalovaných.  Ve vztahu k této deliktní odpovědnosti 
odvolací soud dovodil z judikatury SDEU, že lze sice prorogační doložku sjednat i pro případ 
sporů týkajících se deliktní odpovědnosti, avšak takové výslovné ujednání v předmětné 
prorogační doložce podle odvolacího s oudu není obsaženo, neboť se v ní mimo jiné obecně 
hovoří o sporech, jež mohou vzniknout z druhé smlouvy nebo v souvislosti s ní. V takovém 
případě je podle odvolacího soudu třeba přihlížet k tomu, zda poškozená žalobkyně mohla 
takový spor rozumně předvídat v okamžiku, kdy s uvedenou doložkou souhlasila s tím, že o tom 
lze uvažovat, pokud deliktní jednání, z něhož je dovozována odpovědnost dané osoby, má 
přímou souvislost se smluvním vztahem, v jehož rámci byla sjednána doložka o příslušnosti. S 
ohledem na toto časové a věcné hledisko dospěl odvolací soud k závěru, na rozdíl od soudu 
prvního stupně, že v této věci nelze prorogační doložku užít. Odvolací soud zdůraznil, že 
předmětem řízení podle něho není posouzení ukončení druhé smlouvy, jak se domnívá žalov aná 
2), ale to, zda následné jednání žalovaných bylo nekalosoutěžním jednáním zakládajícím jejich 
odpovědnost za škodu z toho vzniklou žalobkyni. Z toho tak podle odvolacího soudu plyne, že 
dané deliktní jednání nemá přímou souvislost ani s druhou smlouvou . Dále odvolací soud uvedl, 
že otázka, zda k takovému nekalosoutěžnímu jednání vůbec došlo, bude předmětem řízení až v 
řízení o věci samé. Tuto otázku nelze podle odvolacího soudu řešit při posuzování mezinárodní 
příslušnosti soudu. V tomto stádiu jejího o věřování soud neposuzuje přípustnost ani 
opodstatněnost návrhu podle pravidel vnitrostátního práva, ale identifikuje pouze vazbu se 
státem, v němž má soud sídlo, odůvodňující jeho příslušnost na základě rozhodných ustanovení. 
Podle odvolacího soudu nelze t aké zapomínat na to, že i na jurisdikční doložku dopadá 
restriktivní výklad tohoto odklonu od běžných pravidel mezinárodní příslušnosti, z čehož se 
dovozuje povinnost vnitrostátního soudu zkoumat, zda dotčené jurisdikční ujednání bylo 
skutečně předmětem ko nsenzu smluvních stran. Odvolací soud proto uzavřel, že žalobkyně 
nemohla předmětný spor rozumně předvídat v okamžiku, kdy s uvedenou obecnou prorogační 
doložkou souhlasila, neboť k tomuto datu nevěděla o údajném protiprávním nekalosoutěžním 
jednání žalova ných, přičemž ani z předmětu řízení nelze dovodit přímou souvislost s druhou 
smlouvou uzavřenou mezi účastníky. Protože odvolací soud neshledal podmínky pro aplikaci čl. 
25 nařízení Brusel I bis, zabýval se tím, zda lze na tuto věc aplikovat čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel 
I bis, a to s ohledem na společenství účastníků na straně žalované, kdy jedna ze žalovaných má 
sídlo v České republice a druhá ve Spolkové republice Německo. Podmínkami aplikace tohoto 
článku jsou nutnost podání žaloby v místě bydliště jedn é z žalovaných na území některého 
členského státu a zároveň musí být dáno úzké spojení žalovaných nároků tak, že je účelné je 
vyšetřit a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících 
rozhodnutí v oddělených řízeních. Daná podmínka úzkého spojení žalovaných nároků a možnosti 
vydání rozporných rozhodnutí je podle odvolacího soudu typicky naplněna v případě, kdy je 
žalován nárok na náhradu škody, za kterou odpovídá více žalovaných. Tak tomu je podle 
odvolacího soudu i v této věci , neboť daný závěr je třeba vztáhnout i na mimosmluvní 
odpovědnost plynoucí z tvrzeného nekalosoutěžního jednání. Pokud tedy žalobkyně podala 
žalobu ke Krajskému soudu v Praze, v jehož obvodu se nachází obecný soud žalované 1), pak
podle odvolacího soudu učinila v souladu se zvláštní příslušností na výběr danou podle čl. 8 odst. 
1 nařízení Brusel I bis. Pro úplnost odvolací soud uvedl, že mezinárodní příslušnost českých 
soudů je podle něho dána také dle čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I bis. Uvedené je dáno t ím, že ve 
smyslu tohoto článku je třeba považovat za místo, kde došlo nebo může dojít ke škodné události, 
místo, jež se vztahuje jednak k místu příčinné události škody a jednak k místu, kde se škoda 
projevila. V poměrech této věci lze tedy podle odvolacího  soudu uzavřít, že pokud podle žaloby 
mělo uvedené nekalosoutěžní jednání poškodit žalobkyni na území České republiky, pak je toto 
území místem, kde se škoda projevila. Z výše uvedených důvodů odvolací soud usnesení soudu 
prvního stupně změnil tak, že řízení se ve vztahu k žalované 2) nezastavuje. 
 
II. Dovolání a vyjádření k němu 
7. Usnesení odvolacího soudu napadla žalovaná 2) v celém rozsahu dovoláním, ve kterém 
uplatnila následující dovolací důvody. 
8. Odvolací soud dovodil v projednávané věci mezinárodn í příslušnost soudů České 
republiky, přičemž nesprávně vyloučil aplikaci ustanovení čl. 25 odst. 1 věty první nařízení 
Brusel I bis, když zejména nesprávně posoudil splnění podmínek pro aplikaci čl. 25 ve světle 
výkladových vodítek ustálených v judikatuře SDEU, zejména pokud v důsledku nesprávného 
výkladu pojmu „ne/souvisí se smlouvou“ založil svůj závěr na tom, že spor s distributorskou 
smlouvou přímo nesouvisí, a dále když bez dalšího jednoznačně posoudil nároky plynoucí ze 
žalobních tvrzení jako nároky z  mimosmluvní odpovědnosti.  Rozhodnutí tedy podle žalované 
2) závisí především na vyřešení otázky, zda je dána mezinárodní příslušnost soudu České 
republiky na projednání údajných nároků z nekalosoutěžního jednání popsaných v žalobě na 
základě prorogační doložky v distributorské smlouvě, podle které jsou německé soudy příslušné 
k rozhodování veškerých sporů, které mohou vzniknout z distributorské smlouvy, včetně sporů 
ze vztahů se smlouvou souvisejících, není -li v prorogační doložce odkaz na spory z nekalé 
soutěže explicitně uveden. Pro odpověď na základní otázku je dle žalované 2) nutno řešit 
následující dílčí otázky. 
9. Odvolací soud podle žalované 2) nesprávně posoudil otázku výkladu pojmu „nesouvisí se 
smlouvou“, potažmo, zda z práva Evropské unie plyne,  že by se prorogační doložka ve znění 
uvedeném v distributorské smlouvě měla vykládat tak, že se vztahuje i na spor z tvrzené nekalé 
soutěže, pokud při posouzení namítaných jednání je třeba se zabývat i smlouvou, v níž je tato 
doložka obsažena. Přípustnost  dovolání ohledně dané otázky spatřuje žalovaná 2) v tom, že 
dosud nebyla dovolacím soudem vyřešena, nebo případně se při jejím řešení odvolací soud 
odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu, konkrétně od usnesení Nejvyššího 
soudu ze dne 29. 5. 2017, sp. zn. 30 Cdo 5260/2015. 
10. Dále odvolací soud nesprávně posoudil otázku, zda je třeba spor o náhradu škody z 
nekalosoutěžního jednání, jsou -li dle žalobních tvrzení jeho významným prvkem okolnosti 
uzavření a ukončení distributorské smlouvy, sam otné ukončení této smlouvy, její vypořádání a 
nároky účastníků z jejího ukončení, údajné převzetí distribuce, která je touto smlouvou upravena, 
případně převzetí distribuční sítě, která byla v rámci této smlouvy vytvořena, považovat za „spor 
z určitého prá vního vztahu“, respektive za spor, který má původ ve smlouvě. Přípustnost 
dovolání ohledně dané otázky spatřuje žalovaná 2) stejně jako v předešlém případě v tom, že 
dosud nebyla dovolacím soudem vyřešena, nebo případně se při jejím řešení odvolací soud 
odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu, konkrétně od usnesení Nejvyššího
soudu ze dne 29. 5. 2017, sp. zn. 30 Cdo 5260/2015. 
11. Žalovaná 2) dále předkládá otázku, zda lze závěr o příslušnosti českého soudu ve sporu z 
údajného nekalosoutěžní ho jednání učinit, aniž by byl proveden výklad dle německého práva, 
kterým se řídí prorogační doložka, zejména výklad, zda ukončení smlouvy, respektive jednání 
žalované 2) dle vymezení obsaženého v žalobních tvrzeních, může být považováno za deliktní. 
Přípustnost dovolání ohledně dané otázky spatřuje žalovaná 2) v tom, že při jejím řešení a při 
výkladu relevantních pojmů se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího 
soudu. 
12. Odvolací soud měl taktéž nesprávně posoudit otázku, zda lze posoudit podání žaloby u 
českého soudu s využitím čl. 8 bodu 1 nařízení Brusel I bis o nárocích založených na téměř 
stejných skutkových okolnostech, jako již byly žalobkyní neúspěšně uplatněny z titulu 
odškodnění za ukončení distributorské smlouvy u německ ého soudu a pouze přejmenovány jako 
nároky z nekalé soutěže, jako nepřípustné, účelové podání s cílem odejmout žalovanou 2) soudu 
členského státu, který byl sjednán v prorogační doložce ve smyslu judikatury SDEU. Přípustnost 
dovolání ohledně dané otázky sp atřuje žalovaná 2) v tom, že doposud nebyla v judikatuře 
dovolacího soudu vyřešena. 
13. Žalobkyně ve vyjádření k dovolání uvedla, že se ztotožňuje s napadeným usnesením 
odvolacího soudu, přičemž zdůrazňuje, že předmětné řízení je sporem nikoliv z distribuč ní 
smlouvy uzavřené mezi žalobkyní a žalovanou 2) dne 27. 5. 2014, ale sporem, jehož předmětem 
je nekalosoutěžní jednání, kterého se společně dopustily žalovaná 1) a žalovaná 2) vůči 
žalobkyni tím, že nepřátelsky převzaly žalobkyní vybudovanou distribuční síť, obchodní 
kontakty a pozici značky K. na českém trhu a využily tak jejích výkonů, úsilí a vynaložených 
finančních prostředků, aniž by jí poskytly odpovídající finanční náhradu, v důsledku čehož jí 
měly způsobit škodu velkého rozsahu. Žalobkyně ve svém vyjádření odmítá, že by dříve tvrdila, 
že by ze strany žalované 2) došlo k porušení distribučních smluv, v důsledku čehož by snad 
žalobkyni vznikly nějaké nároky vůči žalovaným. 
  
III. Přípustnost dovolání 
14. Nejvyšší soud v dovolacím řízení postupoval a o dovolání rozhodl podle zákona č. 
99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 30. 9. 2017 (viz čl. II zákona č. 
296/2017 Sb.), dále jen „o. s. ř.“. 
15. Dovolání bylo podáno včas, osobou k tomu oprávněnou, za splnění podmínky § 241 odst. 
1 o. s. ř. a obsahovalo náležitosti vyžadované ustanovením § 241a odst. 2 o. s. ř. Nejvyšší soud 
se proto dále zabýval přípustností dovolání. 
16. Podle § 236 odst. 1 o. s. ř. lze dovoláním napadnout pravomocná rozhodnutí odvolacího 
soudu, jestliže to zákon připouští. 
17. Podle § 237 o. s. ř. není -li stanoveno jinak, je dovolání přípustné proti každému 
rozhodnutí odvolacího soudu, kterým se odvolací řízení končí, jestliže napadené rozhodnutí 
závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva, při jejímž řešení  se odvolací soud 
odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího 
soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má -li být 
dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.
18. Otázka uvedená pod bodem 12 tohoto usnesení [zda lze posoudit podání žaloby u 
českého soudu s využitím čl. 8 bodu 1 nařízení Brusel I bis o nárocích založených na téměř 
stejných skutkových okolnostech, jako již byly žalobkyní neúspěšně uplatně ny z titulu 
odškodnění za ukončení distributorské smlouvy u německého soudu, za účelem odejmout 
žalovanou 2) soudům sjednaným v prorogační doložce] nemůže založit přípustnost dovolání 
podle § 237 o. s. ř. neboť na ní napadené rozhodnutí nezávisí (odvolací soud na jejich řešení své 
rozhodnutí nezaložil, srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 5. 1999, sp. zn. 2 Cdon 808/97, 
uveřejněné pod číslem 27/2001 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Odvolací soud totiž 
neřešil otázku rozporu mezi čl. 8 odst. 1 a čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis. Shledal totiž, že pro 
tento spor nebyla prorogační doložka sjednána.   
19.  Dovolání je přípustné pro řešení otázky výkladu čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis v 
návaznosti na prorogační doložku, která byla v této věci uzavřena, a to v poměrech řízení o 
žalobě na náhradu škody z nekalosoutěžního jednání, neboť jde o otázku v judikatuře Nejvyššího 
soudu dosud neřešenou. 
20.  Nejvyšší soud pro úplnost dodává, že napadené rozhodnutí stojí vedle závěru o 
nepoužitelnosti prorogační doložky na tento spor a vedle závěru o mezinárodní příslušnosti 
českých soudů ve vztahu mezi žalobkyní a žalovanou 2) podle čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis, 
který se dovolatelce nezdařilo zpochybnit, rovněž na závěru o tom, že mezinárodní p říslušnost 
českých soudů ve vztahu mezi žalobkyní a žalovanou 2) plyne z čl. 7 odst. 2 nařízení Brusel I 
bis, kterou dovolatelka vůbec nenapadá. Ačkoliv z ustálené judikatury Nejvyššího soudu plyne, 
že nenapadení některého z více nosných důvodů rozhodnutí odvolacího soudu má za následek 
nepřípustnost celého dovolání (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 10. 2005, sp. zn. 29 
Odo 663/2003, uveřejněné pod číslem 48/2006 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), nelze 
tento závěr učinit v dané věci. Je to mu tak proto, že případný úspěch dovolatelky při 
zpochybnění závěru odvolacího soudu o nepoužitelnosti prorogační doložky na tento spor by 
automaticky vedl k popření závěrů odvolacího soudu o použitelnosti pravidel mezinárodní 
příslušnosti zakotvených v čl. 7 odst. 2 a čl. 8 odst. 1 nařízení Brusel I bis. 
 
IV. Důvodnost dovolání  
21. Dovolání není důvodné. 
22. Podle čl. 25 nařízení Brusel I bis bez ohledu na bydliště stran, dohodnou -li se tyto strany, 
že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právníh o vztahu má příslušnost soud nebo 
soudy některého členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu, pokud tato dohoda 
není z hlediska své věcné platnosti podle práva tohoto členského státu neplatná. Pokud se strany 
nedohodnou jinak, je tato přísl ušnost výlučná. Tato dohoda o příslušnosti musí být uzavřena: a) 
písemně nebo ústně s písemným potvrzením, b) ve formě, která odpovídá zvyklostem 
zavedeným mezi těmito stranami, nebo c) v mezinárodním obchodě ve formě, která odpovídá 
obchodním zvyklostem, které strany znaly nebo musely znát a které strany smluv tohoto druhu v 
daném odvětví obchodu obecně znají a pravidelně se jimi řídí. 
23. Soudní dvůr Evropské unie k doložce o mezinárodní příslušnosti uvedl, že její výklad za 
účelem určení sporů, které spa dají do její působnosti, přísluší vnitrostátnímu soudu, před kterým 
je tato doložka uplatněna [srov. rozsudek SDEU ze dne 10. 3. 1992, ve věci C - 214/89, Powell 
Duffryn plc proti Wolfgangu Petereitovi,  body 33 a 35 -37, ze dne 3. 7. 1997, ve věci C -269/95,
Francesco Benincasa proti Dentalkit Srl., bod 31, a ze dne 21. 5. 2015, ve věci C -352/13, Cartel 
Damage Claims Hydrogen Peroxide SA (CDC) proti Evonik Degussa GmbH a dalším, bod 67]. 
24. Soudní dvůr Evropské unie se k interpretaci dohody o mezinárodní přís lušnosti vyjádřil 
pouze v obecné rovině. Doložka o mezinárodní příslušnosti se podle něj může týkat pouze sporů, 
které již vznikly nebo které v budoucnosti vzniknou v souvislosti s určitým právním vztahem, 
což omezuje rozsah dohody o příslušnosti pouze na spory vzniklé z právního vztahu, v 
souvislosti se kterým byla příslušnost soudu dohodnuta. Cílem tohoto požadavku je zabránit 
tomu, aby byla jedna strana překvapena tím, že určitému soudu budou přiděleny všechny spory, 
které vyvstanou ve vztazích, jež má s e svým smluvním partnerem, a které mají původ v jiných 
vztazích než ve vztahu, v souvislosti se kterým byla příslušnost soudu dohodnuta [srov. výše 
citovaný rozsudek SDEU ve věci Powell Duffryn plc proti Wolfgangu Petereitovi,  bod 31, a ve 
věci Cartel Dama ge Claims Hydrogen Peroxide SA (CDC) proti Evonik Degussa GmbH a 
dalším, bod 68]. 
25. Nejvyšší soud proto (aniž by mu vznikla povinnost položit předběžnou otázku Soudnímu 
dvoru Evropské unie, neboť ten svěřil výklad prorogační doložky vnitrostátním soudům a použití 
čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis představuje v této věci otázku judikaturou SDEU dostatečně 
vyjasněnou) přistoupil k interpretaci prorogační doložky za účelem určení, zda do její působnosti 
spadá nyní řešený spor o náhradu škody. 
26. Soudní d vůr Evropské unie přijal ve své rozhodovací praxi doktrínu oddělitelnosti 
dohody o volbě soudu od smlouvy, v níž je tato dohoda uzavřena. Právní režim jurisdikční 
doložky se podle SDEU podřídí nařízení Brusel I bis, zatímco zbytek smlouvy se řídí právem 
rozhodným (srov. rozsudek SDEU ve věci Francesco Benincasa proti Dentalkit Srl.,  citovaný 
výše, body 24-25). Pouze otázky (týkající se jurisdikční doložky), které nejsou nařízením Brusel 
I bis upraveny, se posuzují podle lex fori (srov. usnesení Nejvyššího s oudu ze dne 17. 12. 2014, 
sp. zn. 30 Cdo 2626/2014). 
27. Při interpretaci prorogační doložky je proto třeba vycházet v první řadě z úmyslu stran a z 
formulace doložky. To vyplývá ze samotného čl. 25 nařízení Brusel I bis, zejména z důrazu na 
přednost úmyslu stran („pokud se strany nedohodnou jinak“). Vodítkem pro interpretaci jsou tak 
v souladu s čl. 25 nařízení Brusel I bis zejména znění prorogační doložky, úmysl stran, 
předpokládaný výlučný efekt prorogační doložky, ale i jakékoliv relevantní ustanovení n ařízení 
Brusel I bis a judikatura SDEU k němu (srov. MAGNUS, U., MANKOWSKI, P. a kol. Brussels 
I Regulation. Second Revised Edition. Mnichov: Sellier European Law Publishers, 2012, s. 
501–502). 
28. Z uvedeného vyplývá, že uzavření prorogace předpokládá dohodu stran, a to buď dopředu 
pro případ budoucích sporů, tak i zpětně za účelem volby mezinárodně příslušného soudu pro již 
existující spor. V každém případě musí být naplněny obsahové (a dále formální) náležitosti, mezi 
které lze zařadit i požadavek vymezi t dostatečně určitě spory, na které dohoda dopadá. Tato 
podmínka nicméně neznamená, že všechny budoucí spory, na které se má prorogační ujednání 
vztahovat, musí být stranami přesně a konkrétně vymezeny (resp. přímo vyjmenovány). Dohodu 
lze formulovat i obe cně pro blíže neurčitý okruh budoucích sporů, ty však musí mít vždy 
souvislost s právním vztahem, pro který byla prorogační dohoda takto smluvena. Požadavek 
dostatečné určitosti se tak týká konkrétního právního vztahu a sporů, které z něj vyvstávají. 
Jinými slovy, spor musí mít původ ve vztahu, v souvislosti se kterým byla dohoda uzavřena 
(srov. MAGNUS, U., MANKOWSKI, P. a kol. Brussels Ibis Regulation. 1. vyd., Kolín nad
Rýnem: Verlag Dr. Otto Schmidt, 2016, s. 619 -620, a usnesení Nejvyššího soudu ze dne 2 9. 5. 
2017, sp. zn. 30 Cdo 5260/2015). 
29. Podle judikatury SDEU je cílem tohoto požadavku zabránit tomu, aby byla jedna strana 
překvapena tím, že určitému soudu budou přiděleny všechny spory, které vyvstanou ve vztazích, 
jež má se svým smluvním partnerem,  a které mají původ v jiném vztahu než je ten, v souvislosti 
se kterým byla příslušnost soudu dohodnuta [srov. rozsudek SDEU ze dne 10. 3. 1992, ve věci 
C-214/89, Powell Duffryn plc proti Wolfgangu Petereitovi , body 31 –33 a 35 –37, ze dne 3. 7. 
1997, ve věci C-269/95, Francesco Benincasa proti Dentalkit Srl.,  bod 31, a ze dne 21. 5. 2015, 
ve věci C -352/13, Cartel Damage Claims Hydrogen Peroxide SA (CDC) proti Evonik Degussa 
GmbH a dalším , bod 67 –68; jakož i usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 5. 2017, sp. z n. 30 
Cdo 5260/2015, či ze dne 28. 2. 2018, sp. zn. 30 Cdo 3215/2016]. 
30. K posouzení rozsahu působnosti prorogační doložky ve vztahu ke konkrétnímu právnímu 
vztahu je třeba dodat, že ten je určen primárně formálními požadavky čl. 25 odst. 1 nařízení 
Brusel I bis, a není proto potřeba určovat rozhodné právo, kterým se prorogační doložka řídí a 
podle něj interpretovat rozsah její použitelnosti. Nejvyšší soud se proto neztotožnil s názorem 
žalované 2), že je třeba provést výklad doložky podle německého práva . Jak je totiž výše 
vysvětleno, rozhodným právem se řídí jen ty otázky, které nejsou upraveny nařízením, přičemž 
posouzení rozsahu použitelnosti doložky nařízením upraveno je. 
31. SDEU se problematice použitelnosti prorogačních doložek obsažených ve smlouv ách ve 
vztahu k žalobám o nárocích z mimosmluvní odpovědnosti zabýval opakovaně.  S ohledem na 
výše uvedený cíl úpravy v čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis měl za to, že doložka, která 
abstraktně odkazuje na spory vzniklé v rámci smluvních vztahů, se nevztahuje na spor týkající se 
deliktní odpovědnosti, která smluvnímu partnerovi údajně vznikla z důvodu jeho chování v 
souladu s protiprávní kartelovou dohodou (srov. rozsudek SDEU ze dne 21. 5. 2015, ve věci 
C-352/13, Cartel Damage Claims Hydrogen Peroxide SA (CDC) proti Evonik Degussa GmbH a 
dalším, bod 69). 
32. Vzhledem k tomu, že poškozený podnik nemohl takový spor rozumně předvídat v 
okamžiku, kdy s uvedenou doložkou souhlasil, neboť k tomuto datu nevěděl o protiprávní 
kartelové dohodě, na které se podílel jeho smluvní partner, nelze na uvedený spor nahlížet tak, že 
má původ ve smluvních vztazích (srov. rozsudek SDEU ze dne 21. 5. 2015, ve věci C -352/13, 
Cartel Damage Claims Hydrogen Peroxide SA ( CDC) proti Evonik Degussa GmbH a dalším , 
bod 70). 
33. Oproti tomu v rozsudku ve věci C -595/17, Apple Sales International a další proti MJA, 
SDEU shledal souvislost mezi obecně formulovanou prorogační doložkou a sporem o náhradu 
škody způsobené zneužitím dominantního postavení. Dominantní postavení jedné strany 
smlouvy se totiž může projevit ve smluvních vztazích, které podnik v dominantním postavení 
navazuje prostřednictvím smluvních podmínek (srov. rozsudek SDEU ze dne 24. 10. 2018, ve 
věci C-595/17, Apple Sales International a další proti MJA, body 27–29). 
34. Z uvedeného plyne, že i abstraktně formulovaná prorogační dohoda může dopadat na 
spory deliktní povahy, aniž by na ně musela výslovně odkazovat. Právní základ žaloby (resp. zda 
je žalovaný nárok smluvní či mimosmluvní) totiž není relevantní. Rozhodující je p ouze to, zda 
spor souvisí se smluvním vztahem, v jehož rámci byla prorogační dohoda sjednána. 
35. Pokud jde o požadavek „souvislosti sporu se smluvním vztahem“, není podle názoru
Nejvyššího soudu nutně vyžadována souvislost „přímá“. Jak totiž SDEU uvedl ve věci C-595/17, 
Apple Sales International a další proti MJA, abstraktně formulovaná dohoda nemůže dopadat na 
spory, které se „jeví tak, že nesouvisí se smluvním vztahem“. V takovém případě čl. 25 nařízení 
Brusel I bis a konkrétně požadavek předvídatelnosti  brání tomu, aby spor spadal do působnosti 
prorogační dohody. Pokud se ale naopak jeví, že spor se smluvním vztahem souviset může – 
např. v případě žalob proti smluvnímu partnerovi z důvodu namítaného zneužití dominantního 
postavení – může do působnosti pr orogační dohody uzavřené v rámci smluvního vztahu spadat. 
Dopad prorogační dohody na takový spor tudíž nelze považovat za nepředvídatelný, což 
znamená, že jeho podřazení pod prorogační dohodu podle čl. 25 nařízení Brusel I bis nejen, že 
není bráněno, ale p okud bude zjištěno, že do působnosti ujednání spadá, má vnitrostátní soud 
povinnost prorogační dohodu respektovat.  
36. V posuzované věci byla sjednána tato prorogační dohoda: „Všechny spory budou, v 
rozsahu, ve kterém je to právně možné, řešeny u soudů ve  Frankfurtu nad Mohanem, které mají 
výhradní jurisdikci pro jakýkoliv a veškeré takové spory, které mohou vzniknout z této Smlouvy 
nebo v souvislosti s ní“.  
37. S ohledem na výše uvedené obecné principy lze shrnout, že čl. 25 nařízení Brusel I bis 
nebrání tomu, aby pod obecně formulované ujednání o mezinárodní příslušnosti spadaly spory 
deliktní povahy (jako je např. právě žaloba na náhradu škody vzniklá z důvodu nekalosoutěžního 
jednání), pokud takový spor souvisí se smluvním vztahem, v jehož rámci byla prorogační dohoda 
sjednána. Tak je tomu tehdy, pokud se deliktní jednání může projevit ve smluvním vztahu, pro 
které byla prorogační dohoda sjednána či se dovolávané skutečnosti takového smluvního vztahu 
týkají. Ověření této podmínky je nutné provést v rámc i výkladu prorogační dohody za účelem 
určení, zda uvedený spor spadá do působnosti prorogační dohody, a to s ohledem na úmysl (vůli) 
stran, jak je vyjádřen ve znění prorogační dohody. 
38. Explicitní uvedení „sporů souvisejících se smlouvou“ podle Nejvyššíh o soudu svědčí o 
úmyslu stran podřadit pod rozsah prorogační dohody nejen spory, které mají smluvní základ v 
distribuční smlouvě, ale i další spory, jež mohou vyvstat v souvislosti s tímto smluvním vztahem, 
včetně sporů deliktních (které vyplývají ze zákon a). Pokud by tomu tak totiž nebylo a úmyslem 
stran by měl být dopad dohody jen na spory ze smlouvy, bylo by výslovné zahrnutí 
„souvisejících sporů“ do rozsahu prorogační dohody nadbytečné. 
39. Pro posouzení otázky, zda nároky, které jsou předmětem tohoto ř ízení, s druhou 
distribuční smlouvou souvisejí, či nikoli, je podstatné ověřit, zda by je bylo možno uplatit i bez 
souvislosti s danou smlouvou, typicky proti osobám, které nebyly stranou této smlouvy.  
40. Nelze popřít, že nebý t existence distribuční smlouvy, neměla by žalobkyně naději na 
realizaci zisku, jehož náhrada má být předmětem tohoto řízení. Souvislost mezi tímto ušlým 
ziskem a uvedenou smlouvou je však toliko korelační, nikoli kauzální. To je patrné z toho, že 
žalovaná 1) nebyla účastníkem dané smlouvy a ve vztahu k ní nelze uvažovat o tom, že by nárok, 
který je předmětem tohoto řízení, byl nárokem plynoucím ze smlouvy. Tentýž závěr lze učinit i 
ve vztahu k žalované 2), neboť žaloba stojí výlučně na okolnostech, které n astaly po ukončení 
jejího smluvního vztahu s žalobkyní. Sama žalobkyně, která je pánem tohoto sporu, přitom 
nenamítá porušení distribuční smlouvy a výslovně popírá, že by uplatněný nárok s distribuční 
smlouvou jakkoli souvisel.  
41. Z uvedeného je zřejmé, že spor o náhradu škody z důvodu tvrzeného nekalosoutěžního 
jednání žalované 2) nespadá do rozsahu působnosti prorogační doložky, která byla mezi ní a
žalobkyní sjednána ve druhé distribuční smlouvě, neboť žalobkyně v době sjednání prorogační 
doložky nemoh la předvídat tvrzené protiprávní jednání žalobkyně po skončení smlouvy a ani 
žalobou uplatněný nárok na náhradu škody nemá ve smluvním vztahu uvedených stran svůj 
původ. Právní posouzení použitelnosti čl. 25 odst. 1 nařízení Brusel I bis na prorogační dolo žku 
sjednanou mezi žalobkyní a žalovanou 2) odvolacím soudem je tedy správné. 
42. Nejvyšší soud vzhledem k výše uvedenému dovolání jako nedůvodné zamítl [§ 243d 
odst. 1 písm. a) o. s. ř.]. 
43. O náhradě nákladů řízení včetně nákladů řízení dovolacího rozho dne soud v rámci 
rozhodnutí, kterým se řízení u něj končí (§ 151 odst. 1 o. s. ř.). 
Poučení: Proti tomuto rozhodnutí není přípustný opravný prostředek. 
 
 
V Brně dne 15. 3. 2022 
 
 
 JUDr. Pavel 
Simon 
 předseda senátu