null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
MACIEJE SZPUNARA
přednesené dne 27. listopadu 2025(1)
Věc C‑421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
proti
Google Ireland Limited
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podala Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie)]
„ Řízení o předběžné otázce – Směrnice 2000/31/ES – Článek 1 odst. 5 písm. d) – Reklama na hazardní hry – Článek
14 odst. 1 – Výjimky v oblasti odpovědnosti zprostředkovatelských hostingových služeb – Smlouva o partnerství uzavřená mezi poskytovatelem hostingové služby a uživatelem“
I.      Úvod
1.        Členský stát se rozhodl zakázat všechny formy reklamy na hazardní hry na svém území. Vzhledem k tomu, že v této oblasti nedošlo k harmonizaci a že jsou uznávány škodlivé důsledky hazardních her pro jednotlivce a společnost, může být takový zákaz podle unijního práva v zásadě přípustný.
2.        Něco jiného je ovšem uplatňování takového zákazu, resp. vůči komu může být takový zákaz uplatňován. Zejména je nutno zajistit, aby byla diskreční pravomoc přiznaná členským státům v odvětví hazardních her v rovnováze s volným pohybem služeb informační společnosti upraveným směrnicí 2000/31/ES(2).
3.        Může být úplný zákaz reklamy na hazardní hry uplatňován vůči poskytovateli služeb shromažďování informací neboli hostingových služeb, který provozuje platformu pro sdílení videí, na niž je ukládán obsah od třetích osob, jenž takovou reklamu obsahuje? Právě tato otázka vyvstala v řízení o předběžné otázce vedeném v projednávané věci. Zodpovězení této otázky si žádá, aby Soudní dvůr nejprve posoudil, zda se směrnice 2000/31 vztahuje na činnost uvedeného poskytovatele hostingových služeb. Pokud tomu tak je, bude muset Soudní dvůr dále zkoumat, zda takový poskytovatel spadá do působnosti výjimky z odpovědnosti zakotvené v čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice. V případě kladné odpovědi bude třeba, aby Soudní dvůr nakonec posoudil, zda poskytovatel služeb splňuje podmínky pro to, aby se mohl uvedeného právního ustanovení dovolávat.
II.    Právní rámec
A.      Unijní právo
4.        Body 12, 21 a 42 odůvodnění směrnice 2000/31 uvádějí:
„(12)      Některé činnosti musí být z oblasti působnosti této směrnice vyňaty, neboť v současné době nemůže být s ohledem na Smlouvu nebo na sekundární právo Společenství v těchto oblastech zajištěn volný pohyb služeb. […]
[…]
(21)      […] Koordinovaná oblast zahrnuje pouze požadavky na on-line činnosti, jako jsou informace on-line, reklama on-line, prodej on-line a uzavírání smluv on-line […]
[…]
(42)      Odchylky v úpravě odpovědnosti stanovené v této směrnici zahrnují pouze případy, v nichž je činnost poskytovatele služeb informační společnosti omezena na technický postup provozování komunikační sítě a na zprostředkovávání přístupu k této síti, na níž jsou informace poskytnuté třetími osobami přenášeny nebo dočasně ukládány za jediným účelem zlepšení účinnosti přenosu. Tato činnost má čistě technickou, automatickou a pasivní podobu, což znamená, že poskytovatel služeb informační společnosti nezná ani nekontroluje přenášené či ukládané informace.“
5.        Článek 1 odst. 5 uvedené směrnice stanoví:
„Tato směrnice se nevztahuje na:
a)      daňovou oblast;
b)      otázky týkající se služeb informační společnosti upravené ve směrnicích 95/46/ES[(3)] a 97/66/ES[(4)];
c)      otázky týkající se dohod či praxe upravených kartelovým právem;
d)      následující[…] činnost[i] služeb informační společnosti:
–        činnost notářů nebo obdobných povolání, zahrnují-li přímou a zvláštní účast na výkonu veřejné moci,
–        zastupování klienta a hájení jeho zájmů před soudy,
–        ziskové hry spojené s peněžitým vkladem v případě hazardních her včetně loterií a sázek.“
6.        Článek 2 písm. h) bod i) uvedené směrnice stanoví:
„koordinovaná oblast souvisí s požadavky, které má poskytovatel služeb plnit a které se týkají:
[…]
–        výkonu činnosti služby informační společnosti, např. požadavky na chování poskytovatele služby, kvalitu nebo obsah služby včetně požadavků na reklamu a smlouvy nebo na odpovědnost poskytovatele služby;“.
7.        Článek 3 odst. 1 a 2 uvedené směrnice stanoví:
„1.      Každý členský stát dbá, aby služby informační společnosti poskytované poskytovatelem usazeným na jeho území dodržovaly platné vnitrostátní předpisy z příslušné koordinované oblasti.
2.      Členské státy nemohou z důvodů spadajících do koordinované oblasti omezovat volný pohyb služeb informační společnosti z jiného členského státu.“
8.        Oddíl 4 uvedené směrnice je nadepsán „Odpovědnost poskytovatelů zprostředkovatelských služeb“. Článek 14 zmíněné směrnice, nadepsaný „Shromažďování informací“, v odstavcích 1 a 2 stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby v případě služby informační společnosti spočívající v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby nebyl poskytovatel služby odpovědný za informace ukládané na žádost příjemce, pokud:
a)      poskytovatel nebyl účinně seznámen s protiprávní činností nebo informací […] nebo
b)      poskytovatel, jakmile se o tomto dozvěděl, jednal s cílem odstranit tyto informace nebo k nim znemožnit přístup.
2.      Odstavec 1 se nepoužije, pokud je příjemce závislý na poskytovateli nebo podléhá jeho dohledu.“
B.      Italské právo
9.        Článek 9 decreto-legge n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese (nařízení vlády s mocí zákona č. 87 o zavedení naléhavých opatření pro důstojnost pracovníků a podniků) ze dne 12. července 2018 (GURI č. 161 ze dne 13. července 2018; dále jen „nařízení vlády č. 87/2018“) zakazuje jakoukoli formu reklamy, včetně nepřímé reklamy, týkající se her nebo sázek s peněžitými výhrami, jakož i hazardních her, ať už je prováděna jakýmkoli způsobem a jakýmikoli prostředky. Zavádí rovněž správní pokutu v případě porušení uvedeného zákazu, kterou musí zaplatit mimo jiné „vlastník prostředku nebo portálu, který obsah šíří“, a to ve výši 20 % hodnoty sponzorství nebo reklamy a v každém případě ve výši nejméně 50 000 eur. Pravomoc uvedené sankce ukládat je nařízením vlády č. 87/2018 svěřena Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Úřad pro dohled nad komunikacemi, Itálie; dále jen „úřad AGCOM“).
III. Spor v původním řízení a předběžné otázky
10.      Rozhodnutím ze dne 19. července 2022 (dále jen „napadené rozhodnutí“) uložil úřad AGCOM společnosti Google Ireland Limited (dále jen „společnost Google“) pokutu ve výši 750 000 eur za to, že v rozporu s článkem 9 nařízení vlády č. 87/2018 propagovala četné internetové stránky her s peněžitými výhrami prostřednictvím platformy pro sdílení videí „YouTube“. Úřad AGCOM zejména konstatoval, že na pět kanálů bylo nahráno 630 videí (dále jen „dotčená videa“), která patřila tvůrci obsahu zvanému „Spike“, s nímž společnost Google uzavřela smlouvu o obchodním partnerství v rámci partnerského programu YouTube (dále jen „program YPP“). Úřad AGCOM tak společnosti Google nařídil odstranit z platformy YouTube uvedená videa, jakož i jakákoli jiná videa sdílená tvůrcem obsahu „Spike“, jejichž obsah byl podobný videím specifikovaným v napadeném rozhodnutí. Za účelem splnění povinností z napadeného rozhodnutí společnost Google dotčená videa z platformy YouTube odstranila.
11.      Společnost Google rozporovala napadené rozhodnutí před Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Regionální správní soud pro Lazio, Itálie), který žalobě vyhověl. Uvedený soud měl za to, že ty aspekty činnosti společnosti Google, kterých se úřad AGCOM dovolává, nepostačují k tomu, aby se na společnost Google nemohla vztahovat výjimka v oblasti odpovědnosti stanovená v italských právních předpisech provádějících článek 14 směrnice 2000/31.
12.      Úřad AGCOM podal proti zmíněnému rozsudku opravný prostředek ke Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie), která je předkládajícím soudem. Úřad AGCOM zaprvé uvedl, že směrnice 2000/31 se na projednávanou věc nepoužije, neboť čl. 1 odst. 5 písm. d) této směrnice vylučuje z její působnosti „ziskové hry“ spojené s peněžitým vkladem v případě hazardních her. Zákaz stanovený v článku 9 nařízení vlády č. 87/2018 tudíž vůči poskytovatelům hostingových služeb uplatňovat lze. Zadruhé, i kdyby činnost společnosti Google nebyla z působnosti směrnice 2000/31 vyloučena, výjimka v oblasti odpovědnosti zakotvená v čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice by se nepoužila z důvodu smlouvy o obchodním partnerství uzavřené mezi společností Google a tvůrcem obsahu.
13.      Společnost Google v řízení u předkládajícího soudu tvrdí, že čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31 se uplatní pouze na poskytovatele služeb on-line hazardních her. Nevztahuje se naopak na poskytovatele hostingových služeb. Pokud jde o použití čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice, společnost Google tvrdí, že je „pasivním“ poskytovatelem hostingových služeb a o protiprávnosti dotčených videí nevěděla. Zejména uvádí, že neexistuje žádná smlouva ad personam s tvůrcem obsahu, neboť tvůrce obsahu se do programu YPP zapojuje jednoduše přijetím vzorové smlouvy, kterou jednostranně připravuje společnost Google.
14.      Pokud jde zaprvé o vyloučení ziskových her z působnosti směrnice 2000/31, má předkládající soud za to, že ve světle bodu 21 jejího odůvodnění musí být z působnosti uvedené směrnice vyloučeny všechny činnosti související s odvětvím ziskových her, včetně on-line reklamy.
15.      Zadruhé, pokud by Soudní dvůr dospěl k závěru, že se směrnice 2000/31 na činnosti spočívající v poskytování hostingových služeb vztahuje, táže se předkládající soud, zda za okolností daných v projednávané věci spadá společnost Google do působnosti výjimky v oblasti odpovědnosti zakotvené v čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice.
16.      V tomto ohledu předkládající soud podotýká, že zmíněný režim se má vztahovat pouze na „pasivní“ poskytovatele hostingových služeb.
17.      S
přihlédnutím k uvedeným skutečnostem zdůrazňuje předkládající soud následující hlavní aspekty smlouvy o partnerství uzavírané mezi společností Google a tvůrcem obsahu v rámci programu YPP:
–        Smlouva se uzavírá na žádost tvůrce obsahu a po předchozím přezkoumání prováděným společností Google. Společnost Google zaprvé zkoumá, zda tvůrce obsahu splňuje základní podmínky způsobilosti pro účast v programu YPP: tvůrce obsahu má 1 000 odběratelů se 4 000 platnými veřejnými hodinami sledování za posledních 12 měsíců, popřípadě má 1 000 odběratelů s 10
miliony platných veřejných shlédnutí videí Shorts za posledních 90 dní(5). Kromě toho společnost Google posuzuje, zda tvůrce obsahu žije v zemi/oblasti, kde je program YPP k dispozici, a zda na dotčeném kanálu nemá nějaké aktivní sankce za porušení pokynů pro komunitu(6).
–        Obdobně podle webové stránky „Informace o Partnerském programu YouTube a podmínkách vstupu“ platí, že „automatické systémy spolu s kontrolory [společnosti Google] kanál následně zkontrolují a ověří, jestli splňuje všechny […] zásady a pokyny [společnosti Google]“. Tato kontrola může trvat jeden měsíc(7).
–        V rámci svých „Zásad zpeněžování kanálů ve službě YouTube“ provádí společnost Google zejména pravidelné kontroly, „zda kanály využívající zpeněžení tyto zásady dodržují“(8). Zmíněné kontroly provádějí kontroloři, kteří ověřují kanál a obsah, zda splňují požadavky zásad YouTube. Vzhledem k tomu, že kontroloři nemohou kontrolovat každé video, mohou se zaměřit na hlavní téma kanálu, nejsledovanější videa, nejnovější videa, videa, která mají největší podíl na celkové době sledování, metadata videí (názvy, miniatury, popisy) a sekci Informace o kanálu(9).
–        Po podpisu smlouvy o obchodním partnerství získá tvůrce obsahu status „ověřeného partnera“. Ověření partneři získávají podíl na příjmech společnosti Google z reklam zobrazovaných osobám, které jejich videa sledují. Kromě toho mohou tvůrci obsahu díky účasti na zásadách zpeněžování společnosti Google nabízet členství ve svém
kanálu, přičemž příjemcem platby za toto členství je přímo společnost Google. Uživatelé získají z takového členství výhody, které se liší v závislosti na druhu a ceně zvoleného poplatku za odběr. Tyto výhody mohou spočívat mimo jiné v přístupu k výhradnímu obsahu, živých přenosech výhradně pro odběratele nebo on-line
chatu.
18.      S ohledem na uvedené aspekty programu YPP má předkládající soud za to, že je možné, že společnost Google není pouze „neutrální“ či „pasivní“, a nespadá tedy do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31.
19.      Za těchto okolností se předkládající soud rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Je na základě čl. 1 odst. 5 směrnice [2000/31] režim odpovědnosti poskytovatelů hostingových služeb stanovený v článku 14 této směrnice použitelný na činnosti související s on-line reklamou na hry nebo sázky s peněžitou výhrou, jakož i na reklamu na hazardní hry?
Odpoví-li Soudní dvůr na první otázku kladně […]:
2)      Vztahuje se režim odpovědnosti stanovený v článku 14 směrnice [2000/31] na poskytovatele hostingových služeb, jako je společnost Google, pokud jde o obsah zveřejněný vlastníky kanálů YouTube, s nimiž společnost Google uzavřela výše popsanou smlouvu o obchodním partnerství?“
20.      Písemná vyjádření předložily společnost Google, dále belgická, česká, italská a portugalská vláda, jakož i Evropská komise. Stejné zúčastněné strany, s výjimkou české vlády, se zúčastnily jednání, které se konalo dne 10. září 2025.
IV.    Analýza
A.      K první otázce
1.      Úvodní poznámky
21.      Úvodem je nutno předeslat, že ačkoli by znění první otázky mohlo budit opačný dojem, YouTube je bezesporu platformou pro sdílení videí zaměřenou na velké množství témat, která není vyhrazena konkrétně sdílení obsahu souvisejícího s hazardními hrami.
22.      Kromě toho společnost Google před předkládajícím soudem tvrdí, že dotčená videa nemají reklamní povahu, když uvádí, že uvedená videa pouze obsahují informace o hazardních hrách. Předkládající soud má však za to, že dotčená videa reklamu na hazardní hry obsahují. Znění i odůvodnění první předběžné otázky totiž podle všeho z uvedené domněnky vycházejí. Ve světle rozdělení úkolů mezi Soudní dvůr a vnitrostátní soudy, podle kterého spadá posouzení skutkových okolností věci předložených vnitrostátním soudům do výhradní pravomoci vnitrostátních soudů(10), navrhuji, aby i Soudní dvůr z uvedené domněnky vycházel.
23.      Z toho tedy vyplývá, že podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31 musí být vykládán v tom smyslu, že činnost poskytovatele hostingových služeb spočívající v ukládání videí obsahujících reklamu na hazardní hry spadá do působnosti uvedené směrnice.
2.      Posouzení
a)      Obecný rámec směrnice 2000/31
24.      Za účelem zodpovězení první předběžné otázky nejprve podám stručný popis hlavních zásad, na nichž je směrnice 2000/31 založena.
25.      Podle čl. 1 odst. 1 směrnice 2000/31 je jejím cílem přispět k řádnému fungování vnitřního trhu tím, že zajistí volný pohyb služeb informační společnosti mezi členskými státy. Za tímto účelem, jak stanoví čl. 1 odst. 2 uvedené směrnice, dbá tato směrnice o sblížení některých vnitrostátních ustanovení platných pro služby informační společnosti, která se týkají vnitřního trhu (článek 3), usazování poskytovatelů služeb (kapitola II oddíl 1), obchodních sdělení (kapitola II oddíl 2), elektronických smluv (kapitola II oddíl 3), odpovědnosti zprostředkovatelů (kapitola II oddíl 4) a kodexů chování, mimosoudního urovnávání sporů, soudních postupů a spolupráce mezi členskými státy (kapitola III).
26.      V tomto ohledu spočívá „ustanovení o vnitřním trhu“ obsažené v článku 3 směrnice 2000/31 na uplatňování zásad dohledu v členském státě původu a vzájemného uznávání, takže v rámci koordinované oblasti definované v čl. 2 písm. h) této směrnice jsou služby informační společnosti regulovány pouze v členském státě, na jehož území jsou usazeni poskytovatelé těchto služeb („zásada země původu“)(11). Kapitoly II a III uvedené směrnice pak mají za cíl harmonizovat některé specifické aspekty elektronického obchodu(12).
b)      Vyloučení ziskových her z působnosti směrnice 2000/31
27.      Článek 1 odst. 5 směrnice 2000/31 vyjmenovává některé „oblasti“, „otázky“ a „činnosti“, které jsou z působnosti uvedené směrnice vyloučeny. Všechny tyto pojmy mají mít zjevně široký rozsah(13).
28.      Kromě toho použití množného čísla („následující činnosti“) naznačuje, že čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31 zahrnuje více činností než pouhé nabízení hazardních her prostřednictvím internetu jako takové(14).
29.      Naproti tomu obvyklý význam výrazu „ziskové hry“ v každodenním jazyce patrně nezahrnuje činnosti spočívající v hostingových službách. „Shromažďování informací“ (hosting) totiž spočívá v ukládání informací poskytovaných příjemcem služby na jeho žádost(15). Základním aspektem uvedené činnosti je ukládání informací, bez ohledu na jejich povahu coby informací spojených s hazardními hrami. To znamená, že dotčená činnost není vázána konkrétně na odvětví hazardních her.
30.      Tento výklad má dále oporu i v cíli spočívajícím ve vynětí některých činností z působnosti směrnice 2000/31. Z návrhu uvedené směrnice totiž vyplývá, že „vzhledem k neexistenci vzájemného uznávání nebo harmonizace dostatečné pro zajištění rovnocenné úrovně ochrany cílů obecného zájmu není možné zaručit volný pohyb služeb mezi členskými státy“(16). Stejná logika vyplývá z bodu 12 odůvodnění uvedené směrnice(17).
31.      Z toho lze tudíž dovodit, že cílem čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31 je zejména zabránit uplatňování zásady země původu na činnosti v něm vyjmenované, takže členské státy určení mohou i nadále uplatňovat požadavky vyplývající z jejich právních předpisů, aniž jsou vázány zásadou vzájemného uznávání(18).
32.      Konkrétně v případě hazardních her Soudní dvůr zdůraznil, že právní úprava hazardních her patří mezi oblasti, v nichž mezi členskými státy existují výrazné rozdíly morální, náboženské a kulturní povahy. Soudní dvůr rovněž uznal morálně a finančně škodlivé důsledky pro jednotlivce a společnost, které souvisejí s hrami a sázkami. Při neexistenci harmonizace Evropské unie v dané oblasti je na každém členském státu, aby v těchto oblastech podle svého vlastního žebříčku hodnot posoudil, jaké nároky vyžaduje ochrana spotřebitele a společenského pořádku(19). Jedná se zjevně o zájmy spjaté s daným odvětvím, které vůbec nesouvisejí s činnostmi spočívajícími v poskytování hostingových služeb.
33.      Je pravda, že Soudní dvůr rovněž konstatoval, že reklama je součástí politiky kontrolované expanze ziskových her, aby bylo možno je usměrňovat do regulovaných a schválených kruhů, a tím bojovat proti protiprávním hazardním hrám(20). To lze vykládat v tom smyslu, že reklama na hazardní hry je „ziskovou hrou“ ve smyslu čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31. Jak zdůrazňuje předkládající soud, uvedený výklad lze opřít i o čl. 2 písm. h) bod i) a bod 21 odůvodnění této směrnice, podle nichž požadavky na kvalitu nebo obsah služby zahrnují i požadavky na inzerování takové služby(21).
34.      Podle mého názoru však k tomu, aby bylo členským státům umožněno provádět politiku kontrolované expanze hazardních her, není vhodné ani nezbytné vylučovat z působnosti směrnice 2000/31 ještě i činnost poskytovatele hostingových služeb spočívající v ukládání videí obsahujících reklamu na hazardní hry. Stejně tak není tím, že taková činnost spadá do působnosti uvedené směrnice, dotčen cíl vynětí z působnosti upraveného v jejím čl. 1 odst. 5 písm. d), který je popsán v bodech 30 až 32 tohoto stanoviska.
35.      Z toho vyplývá, jak uvedla Komise, že čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31 sice z působnosti uvedené směrnice ziskové hry vylučuje, nicméně její články 12 až 15 se použijí i na hostování obsahu souvisejícího s hazardními hrami(22).
36.      Přijetím nařízení o digitálních službách byl tento přístup podle všeho potvrzen. Článek 89 odst. 1 nařízení o digitálních službách zrušil články 12 až 15 směrnice 2000/31. Zároveň byly uvedené články v podstatě převzaty do článků 4 až 6 a 8 nařízení o digitálních službách (jak potvrzuje jeho čl. 89 odst. 2). Důležité je, že uvedené nařízení
ze své působnosti ziskové hry nevylučuje,
což znamená, že ziskové hry jsou i nadále vyloučeny ze zásady země původu, a to na základě směrnice 2000/31. Naproti tomu obsah související s hazardními hrami podléhá článku 6 nařízení o digitálních službách, který odpovídá článku 14 uvedené směrnice.
37.      Stručně řečeno, činnosti spočívající v nabízení hazardních her prostřednictvím internetu a případně v reklamě na hazardní hry jsou činnostmi uvedenými v čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31. Platforma pro sdílení videí žádnou z těchto činností nevykonává;
do působnosti uvedené směrnice tedy spadá.
38.      To nebrání tomu, aby bylo pravidlo italského práva zakazující reklamu na hazardní hry uplatňováno vůči poskytovatelům služeb informační společnosti, kteří nabízejí skutečnou reklamu na služby spočívající v hazardních hrách. Důvodem je to, že tyto služby jsou vyloučeny z působnosti směrnice 2000/31 na základě jejího čl. 1 odst. 5 písm. d), a tudíž jsou vyloučeny ze zásady země původu.
39.      Lze připojit ještě jednu metodickou poznámku. Věřím, že v této fázi není namístě snažit se o zodpovězení otázky, zda poskytovatel hostingových služeb kontroluje v praxi obsah, který ukládá. Takové posouzení je vyžadováno na základě čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, neboť na poskytovatele, který kontroluje informace, jež ukládá, se zmíněné ustanovení nevztahuje. Naproti tomu pro účely čl. 1 odst. 5 písm. d) uvedené směrnice stačí dospět k závěru, že předmětná činnost spočívá v ukládání informací na žádost příjemce služby bez ohledu na jejich obsah(23).
40.      Na první předběžnou otázku tudíž navrhuji odpovědět tak, že čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31 musí být vykládán v tom smyslu, že činnost poskytovatele hostingových služeb spočívající v ukládání videí obsahujících reklamu na hazardní hry spadá do působnosti uvedené směrnice.
B.      Ke druhé otázce
1.      Obecná systematika čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31
41.      Pokud Soudní dvůr odpoví na první předběžnou otázku kladně, bude muset určit, zda činnost takového poskytovatele hostingových služeb, jako je společnost Google, která zahrnuje ukládání obsahu třetích osob, s nimiž společnost Google uzavřela smlouvu o obchodním partnerství, spadá do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31.
42.      Uvedené ustanovení stanoví výjimku z odpovědnosti poskytovatelů hostingových služeb, pokud jde o obsah ukládaný na jejich platformy třetími osobami.
43.      Podle výkladu Soudního dvora uvedené ustanovení v podstatě vyžaduje dvoufázovou analýzu(24).
44.      Zaprvé k tomu, aby poskytovatel služeb spadal do působnosti
čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, musí poskytovat službu informační společnosti, která spočívá ve „shromažďování informací“ ve smyslu článku 14 uvedené směrnice(25); kromě toho se jeho jednání musí omezovat na jednání „poskytovatele zprostředkovatelských služeb“(26).
45.      Zadruhé odst. 1 písm. a) a b) uvedeného ustanovení určují, zda se lze výjimky v oblasti odpovědnosti dovolávat v daném konkrétním případě(27). Aby tomu tak bylo, musí platit, že poskytovatel nebyl účinně seznámen s protiprávní činností [písmeno
a)], nebo jakmile se o ní dozvěděl, jednal s cílem odstranit tyto informace nebo k nim znemožnit přístup [písmeno
b)].
46.      V tomto ohledu, jak dále rozvedu níže, je pro účely určení, zda se jednání poskytovatele služeb omezuje na jednání zprostředkovatele
(první fáze), v podstatě nutno se zaměřit na to, zda poskytovatel služeb kontroluje obsah uložený na jeho platformě v návaznosti na to, jakým způsobem je jeho obchodní model koncipován a uplatňován. Pokud tomu tak není, je nutno přistoupit ke druhé fázi, která vyžaduje analýzu toho, zda si je poskytovatel vědom protiprávní povahy konkrétního obsahu(28).
47.      Uvedené posouzení má relevantní důsledky.
48.      Zaprvé, jak Soudní dvůr objasnil v rozsudku YouTube a Cyando, podmínky umožňující dospět k závěru, že ustanovení čl. 14 odst. 1 písm. a) nebo b) směrnice 2000/31 nejsou splněna, jsou zvláště přísné, neboť v konečném důsledku vedou k tomu, že poskytovatel hostingových služeb může být činěn odpovědným za konkrétní protiprávní obsah, který na jeho platformu nahrál uživatel(29). Takový přísný požadavek není nezbytný pro posouzení, zda poskytovatel obsah nahraný na jeho platformu třetí osobou kontroluje. Vynechání první fáze by tak vedlo k nežádoucím situacím: někteří poskytovatelé služeb, kteří v důsledku nastavení svého obchodního modelu z povahy věci do obsahu zasahují a kontrolují jej, by se nicméně mohli zprostit odpovědnosti tvrzením, že nebyli účinně seznámeni s konkrétním protiprávním obsahem.
49.      Zadruhé a v podobném duchu je nutno podotknout, že písmena a) a b) patrně nejsou vhodná k zohlednění specifických vlastností obchodního modelu platformy, které by jí mohly v konečném důsledku zabránit v tom, aby se výjimky v oblasti odpovědnosti dovolávala. Rozostření jasné dělicí linie mezi oběma fázemi by tak mohlo způsobit, že by se stal obchodní model určité platformy z větší části irelevantním.
50.      Obě výše uvedené fáze jsou nicméně nepochybně provázány. První fáze funguje v podstatě jako „filtr“ a je podmínkou pro uplatnění písmen a) a b)(30).
2.      Relevantní kritérium pro kvalifikaci poskytovatele jako poskytovatele zprostředkovatelských hostingových služeb
51.      Podle judikatury je k tomu, aby poskytovatel spadal do působnosti
čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, nezbytné, aby se jednalo o poskytovatele zprostředkovatelských služeb ve smyslu zamýšleném normotvůrcem v rámci oddílu 4 kapitoly II uvedené směrnice(31).
52.      V tomto ohledu z bodu 42 odůvodnění směrnice 2000/31 vyplývá, že odchylky v úpravě odpovědnosti stanovené v této směrnici zahrnují pouze případy, v nichž má činnost poskytovatele služeb v rámci informační společnosti „čistě technickou, automatickou a pasivní podobu“, což znamená, že uvedený poskytovatel „nezná ani nekontroluje přenášené či ukládané informace“(32).
53.      Soudní dvůr tak z uvedeného bodu 42 odůvodnění vyvodil, že je třeba přezkoumat, zda úloha vykonávaná tímto provozovatelem je neutrální, tedy zda je jeho jednání čistě technické, automatické a pasivní, což znamená, že nezná ani nekontroluje obsahy, které ukládá, nebo zda naopak uvedený provozovatel hraje aktivní úlohu takové povahy, že by bylo možné konstatovat, že tyto obsahy zná nebo kontroluje(33).
54.      V tomto ohledu podotýkám, že generální advokát N. Jääskinen ve svém stanovisku ve věci L’Oréal a další tvrdil, že bod 42 odůvodnění směrnice 2000/31 by se měl týkat pouze článku 12 („Prostý přenos“) a článku 13 [„Ukládání do vyrovnávací paměti (‚caching‘)“], přičemž kritéria, která uvádí, nejsou ve vztahu k článku 14 vhodná(34). Rovněž se objevil názor, že v rozsudku L’Oréal a další se Soudní dvůr s tímto přístupem generálního advokáta implicitně ztotožnil, neboť neodkázal na uvedený bod 42 odůvodnění(35).
55.      Podle mého názoru je tato diskuse jen bouří ve sklenici vody. Soudní dvůr sice v rozsudku L’Oréal a další nezmínil bod 42 odůvodnění směrnice 2000/31 výslovně, nicméně potvrdil kritérium rozvinuté v bodě 114 rozsudku Google France(36). Kromě toho Soudní dvůr na uvedený bod odůvodnění výslovně odkázal ve svém rozsudku YouTube a Cyando(37). A konečně bod 42 odůvodnění uvedené směrnice byl rozvinut a vyjasněn bodem 18 odůvodnění nařízení o digitálních službách právě tím, že „kodifikoval“ judikaturu vycházející z bodu 42 odůvodnění pro účely výkladu článku 14 zmíněné směrnice. Je tedy zřejmé, že kritérium vyplývající z uvedeného bodu odůvodnění se dle výkladu Soudního dvora vztahuje i na poskytovatele hostingových služeb.
56.      Souhlasím však s generálním advokátem N. Jääskinenem, že „neutralita“ sama o sobě možná není nejvhodnějším kritériem pro určení, zda se na poskytovatele hostingových služeb vztahuje čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31(38). Lze totiž pochybovat o tom, zda by poskytovatelé hostingových služeb vůbec kdy mohli být považováni za zcela „neutrální“. V zásadě platí, že poskytovatel hostingových služeb, který získává příjmy z reklamy umístěné na své platformě, má zájem na zvýšení počtu uživatelů a shlédnutí. Podobně platí, že binární rozlišování pasivní a aktivní role je patrně nedostatečné k posuzování činností prováděných poskytovatelem hostingových služeb, zejména v takovéto neustále se vyvíjející oblasti. V každém případě mám za to, že podle judikatury jsou neutralita i pasivita spjaty s koncepcí obchodního modelu, který je
a priori založen na tom, že „obsah není znám ani kontrolován“(39). Neutralita i pasivita by v podstatě měly být chápány ve vztahu k obsahu, který tvůrci na platformu nahrají.
57.      Jaký druh zasahování ze strany poskytovatele hostingových služeb tak může vést k tomu, že se na poskytovatele nebude vztahovat čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31? Pro účely zodpovězení této otázky navrhuji se nejprve zaměřit na kritéria znalosti nebo kontroly obsahu, jakož i neexistenci takové znalosti nebo kontroly, a to v souladu se stávající judikaturou. S ohledem na okolnosti projednávané věci poté navrhnu objasnění významu některých z těchto kritérií.
a)      Kritéria znalosti nebo kontroly obsahu
58.      Ve věci, v níž byl vydán rozsudek Google France, se jednalo o činnost placené optimalizace pro vyhledávače nazvané „AdWords“. Tato služba umožňuje jakémukoli hospodářskému subjektu nechat si zajistit, aby se prostřednictvím výběru jednoho či několika klíčových slov v případě shody mezi tímto či těmito slovy a slovy, které uživatel internetu vložil do vyhledávače, objevil reklamní odkaz na jeho internetovou stránku. Tento reklamní odkaz se objeví v kolonce „sponzorované odkazy“, který je zobrazen buď v pravé části obrazovky napravo od přirozených výsledků vyhledávání, anebo v horní části obrazovky nad uvedenými výsledky(40).
59.      Při posuzování otázky, zda se na tuto činnost vztahuje čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, považoval Soudní dvůr za relevantní roli, kterou společnost Google hraje při vypracování obchodního sdělení připojeného k reklamnímu odkazu nebo při stanovení či výběru klíčových slov(41). To v podstatě znamená, že provozovatel, který se podílí na přípravě, tvorbě nebo výběru obsahu, do působnosti uvedeného ustanovení nespadá.
60.      Věc, ve které byl vydán rozsudek L’Oréal a další, se týkala elektronického tržiště provozovaného společností eBay International AG (dále jen „společnost eBay“), na kterém jsou zobrazovány seznamy zboží nabízeného k prodeji osobami, které si vytvořily účet prodávajícího. Společnost eBay si účtuje určitý procentní podíl za uskutečněné transakce a
potenciálním kupujícím nabízí možnost podávat nabídky na zboží nabízené prodávajícími i možnost kupovat toto zboží za pevnou cenu. Kromě toho si prodávající mohou na jejích internetových stránkách vytvářet on-line obchody. Společnost eBay případně poskytuje prodávajícím pomoc při optimalizaci jejich nabídek a vytváření jejich on-line obchodů, propagaci a podpoře jejich prodejů. Společnost eBay kromě toho provádí reklamu pro určité zboží prodávané na on-line tržišti pomocí zobrazování inzerce provozovateli takových internetových vyhledávačů, jako je Google(42).
61.      S
ohledem na tyto charakteristické aspekty tržiště společnosti eBay Soudní dvůr potvrdil, že pokud provozovatel poskytoval pomoc, která spočívala zejména v optimalizaci prezentace dotčených nabídek k prodeji nebo propagaci těchto nabídek, je třeba mít za to, že nezaujímal neutrální postavení ve vztahu mezi dotčeným zákazníkem-prodávajícím a potenciálními kupujícími, ale hrál aktivní roli takové povahy, že by bylo možné konstatovat, že tato data týkající se těchto nabídek zná nebo kontroluje. Pokud jde o uvedené údaje, nemůže se tedy dovolávat výjimky v oblasti odpovědnosti stanovené v článku 14 odst. 1 směrnice 2000/31(43).
62.      Konečně v rozsudku YouTube a Cyando Soudní dvůr zejména zkoumal, zda se čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 vztahuje na činnost takové on-line platformy, jako je YouTube, na kterou mohou uživatelé bezplatně nahrát vlastní videa a zpřístupnit je jiným uživatelům internetu(44). Podotýkám, že se tato věc v podstatě týkala „běžného“ poskytování hostingových služeb společností YouTube, tedy poskytování těchto služeb mimo rámec programu YPP, který je předmětem diskuse v projednávané věci.
63.      Soudní dvůr zejména konstatoval, že platforma pro sdílení videí, která nezasahuje do vytváření nebo výběru obsahů, které uživatelé její platformy na ni nahrají, a před jejich nahráním, které se uskutečňuje podle automatizovaného postupu, neprovádí zobrazení ani kontrolu těchto obsahů, může spadat do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31(45).
b)      Kritéria neznalosti obsahu či neprovádění kontroly obsahu
64.      V rozsudku L’Oréal a další Soudní dvůr konstatoval, že pouhá skutečnost, že provozovatel on-line tržiště ukládá na svůj server nabídky k prodeji, stanoví podmínky poskytování své služby, dostává za tuto službu úplatu a svým zákazníkům poskytuje informace obecné povahy, nemůže mít za následek, že se na něj nebudou vztahovat výjimky v oblasti odpovědnosti stanovené ve směrnici 2000/31(46).
65.      V rozsudku YouTube a Cyando Soudní dvůr zdůraznil, že skutečnost, že takový provozovatel platformy pro sdílení videí, jako je společnost YouTube, zavádí technická opatření, jejichž účelem je odhalit mezi videi, která byla veřejnosti sdělena prostřednictvím jeho platformy, obsahy, které by mohly porušovat autorské právo, neznamená, že by tak tento provozovatel hrál aktivní úlohu takové povahy, že by bylo možné konstatovat, že obsah těchto videí zná nebo kontroluje, protože jinak by z režimu zproštění odpovědnosti stanoveného v čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 byli vyloučeni poskytovatelé služeb informační společnosti, kteří přijmou opatření, jejichž účelem je právě boj proti takovým porušením(47).
66.      Podobně při výkladu podmínky stanovené v čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/31 Soudní dvůr rozhodl, že okolnost, že provozovatel platformy pro sdílení obsahů on-line provádí automatizovanou indexaci obsahů nahraných na tuto platformu, že uvedená platforma zahrnuje funkci vyhledávání a že doporučuje videa v závislosti na profilu nebo preferencích uživatelů, nemůže postačovat k tomu, aby bylo možné mít za to, že je tento provozovatel účinně seznámen s protiprávní činností nebo informací(48).
A fortiori, jak jsem uvedl ve svém stanovisku ve věci Russmedia
Digital a Inform Media Press, uvedené okolnosti nemohou takového provozovatele zbavit možnosti dovolávat se zproštění odpovědnosti stanoveného v čl. 14 odst. 1 uvedené směrnice(49).
c)      Objasnění některých kritérií a jejich použití na projednávanou věc
67.      Jak je uvedeno výše, poskytovatel hostingových služeb může být vyloučen z působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 tím, že i) se bude podílet na přípravě, tvorbě nebo výběru obsahu, ii) obsah bude před jeho nahráním sledovat nebo přezkoumávat nebo iii) bude obsah optimalizovat.
68.      Naopak poskytovatel hostingových služeb bude patrně spadat do působnosti uvedeného ustanovení, i když i) dostává za takovou službu odměnu, ii) provádí technická opatření k odhalování protiprávního obsahu nebo iii) nabízí na své platformě určité funkce týkající se zobrazování obsahu.
69.      Dvě z uvedených kritérií jsou pro projednávanou věc zvláště relevantní: optimalizace prezentace obsahu a aspekt odměny. Zaměřím se tedy právě na ně.
1)      Kritérium „optimalizace“
70.      „Optimalizace“ je vágním kritériem, které lze vykládat mnoha způsoby. Zejména by bylo možno tvrdit, že YouTube tím, že ověřeným partnerům nabízí dodatečné funkce k jejich kanálům, jako je živé vysílání, vyhrazený obsah a on-line chat(50), „optimalizuje“ nabídku tvůrce obsahu.
71.      Nedomnívám se však, že právě takový výklad měl Soudní dvůr na mysli v rozsudku L’Oréal a další. Jak uvedl již generální advokát H. Saugmandsgaard Øe ve svém stanovisku ve věci YouTube a Cyando(51), uvedené kritérium je třeba chápat s přihlédnutím ke zvláštním aspektům činnosti společnosti eBay.
72.      Společnost eBay de facto poskytovala selektivní a personalizovanou pomoc některým uživatelům tím, že vylepšovala obsah jejich nabídek k prodeji, pomáhala jim se zakládáním on-line obchodů a přímo podporovala jejich nabídky prostřednictvím služeb třetích osob. Právě v tomto kontextu odkázal Soudní dvůr na optimalizaci a propagaci nabídek k prodeji jako na známku toho, že dochází ke kontrole obsahu.
73.      Naproti tomu, když Soudní dvůr zvažoval, zda činnost společnosti eBay spadá do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, nepřikládal žádnou relevanci skutečnosti, že uvedené on-line tržiště údajně vymezilo různé kategorie prodávajících v závislosti na jejich výkonnosti v oblasti prodejů(52).
74.      Lze tedy podle všeho říci, že když Soudní dvůr použil výraz optimalizace, měl na mysli činnosti spočívající v hostingových službách, které přímo zasahují do obsahu, jejž uživatelé nahrávají. Pomocí poskytovanou některým uživatelům poskytovatel hostingových služeb nevyhnutelně obsah kontroluje.
75.      S výhradou potvrzení předkládajícím soudem, zejména s přihlédnutím k podmínkám smlouvy upravující program YPP, jakož i ke způsobu, jakým jsou tyto podmínky sjednávány, lze patrně konstatovat, že ověřeným partnerům žádná taková pomoc nabízena není. Pouze jsou jim za rovných podmínek nabízeny stejné
dodatečné
funkce platformy pro sdílení videí(53), které nemají přímý vliv na obsah, jež tito partneři vytvářejí a na uvedenou platformu nahrávají.
76.      Podle mého názoru tedy vymezení různých kategorií tvůrců obsahu není samo o sobě problematické za podmínky, že v rámci každé kategorie není konkrétním tvůrcům obsahu nabízeno žádné personalizované zacházení. Poskytováním takového zacházení poskytovatel služeb nevyhnutelně pracuje s obsahem způsobem, který jde nad rámec jeho pouhého uložení. Tím získává poskytovatel služeb možnost takový obsah kontrolovat.
77.      Je tedy užitečné rozlišovat mezi „technickou optimalizací nebo optimalizací zobrazování“ a „optimalizací obsahu“, přičemž pouze optimalizace obsahu vede k tomu, že je uplatnění čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 vyloučeno(54).
78.      Podle mého názoru takové rozlišování vyplývá již z rozsudku YouTube a Cyando. Jak jsem již uvedl výše, z uvedeného rozsudku lze jasně vyčíst, že indexace obsahu, vytvoření funkce vyhledávání a doporučování videí v závislosti na profilu nebo preferencích uživatelů k vyloučení použití čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 nestačí(55).
79.      Domnívám se, že mezi uvedenými aspekty činnosti platformy YouTube, které posuzoval Soudní dvůr v rozsudku YouTube a Cyando, a aspekty dotčenými v řízení v projednávané věci neexistuje žádný věcný rozdíl. Obě skupiny aspektů tudíž spadají do kategorie „optimalizace zobrazování“.
80.      Podle všeho lze říci, že dodatečné funkce spojené s programem YPP jsou vlastně výsledkem přirozeného vývoje služby informační společnosti poskytované takovou platformou pro sdílení videí, jako je YouTube(56). Zlepšují uživatelskou zkušenost, a tím vedou ke zvyšování počtu kliknutí, což je nedílnou součástí obchodního modelu kterékoli platformy pro sdílení videí. Nevykračuje-li taková činnost z mezí optimalizace zobrazování, je dotčená činnost i nadále činností zprostředkovatele. Zvyšování počtu kliknutí se stává problematickým pouze tehdy, pokud platforma za tímto účelem ovlivňuje samotný obsah.
81.      Uvedený výklad je v souladu s cíli podpory inovací(57) a ochrany svobody projevu a informací uživatelů(58), které vedly k přijetí pravidel upravujících výjimky v oblasti odpovědnosti, jež jsou zakotveny v článcích 12 až 15 směrnice 2000/31. Takový široký výklad kritéria optimalizace, jaký je popsán v bodě 70 tohoto stanoviska, by totiž pravděpodobně platformy odrazoval od vyvíjení nových způsobů zobrazování obsahu sdíleného tvůrci obsahu, který může uživatele zajímat(59).
82.      Dále připojuji tři kontextuální poznámky, z nichž vyplývá, že určitá úroveň kontroly obsahu může být de facto nevyhnutelná.
83.      Zaprvé podle čl. 12 odst. 3, čl. 13 odst. 2 a čl. 14 odst. 3 směrnice 2000/31 mohou vnitrostátní orgány od poskytovatele služeb požadovat, aby ukončil porušování práv nebo mu předešel(60). To nutně předpokládá určitý stupeň kontroly obsahu, aniž dochází k vyloučení z působnosti výjimky v oblasti odpovědnosti(61).
84.      Zadruhé a navzdory skutečnosti, že Soudní dvůr vycházel při stanovení podmínek, za kterých poskytovatel hostingových služeb spadá do působnosti článku 14 uvedené směrnice, z bodu 42 odůvodnění směrnice 2000/31, Soudní dvůr podle všeho připouští, že taková služba ze své podstaty vyžaduje vyšší úroveň kontroly obsahu(62) ve srovnání s „prostým přenosem“ a „ukládáním do vyrovnávací paměti (caching)“(63).
85.      Zatřetí kritérium kontroly obsahu musí být uplatňováno s přihlédnutím k pravidlu často označovanému jako pravidlo „milosrdného Samaritána“, které zmínil Soudní dvůr v rozsudku YouTube a Cyando(64) a které je v současnosti zakotveno v článku 7 nařízení o digitálních službách.
86.      Připouštím nicméně, že rostoucí složitost činností prováděných platformami pro sdílení videí, jak na ni poukázal předkládající soud, mimořádně ztěžuje rozlišování mezi činnostmi, které mají vliv na obsah, a těmi, které jej neovlivňují(65).
87.      Má-li se předkládající soud s takovýmto úkolem vypořádat, stojí za to zvážit několik různých variant situací.
88.      Platforma pro sdílení videí může tvůrcům obsahu pomoci s dosažením určitého počtu odběratelů tím, že jim poskytuje statistiky o tématech, která jsou pro uživatele zajímavá, předkládá návrhy ohledně videí, které je vhodné na základě takových preferencí nahrávat, a poskytuje jim poradenství ohledně způsobu formulace popisu jejich kanálu(66). Podle mého názoru se v takovém případě jedná o jasné příklady „optimalizace“, která by měla za následek existenci kontroly obsahu ve smyslu judikatury.
89.      Nakonec bych se rád zaměřil ještě na jeden charakteristický rys programu YPP. Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že kontroloři společnosti Google mohou kanál tvůrce obsahu přezkoumávat, a to formou posuzování určitého vzorku videí, která jsou na jeho kanál nahrána(67). S ohledem na výklad kritéria „optimalizace“, který navrhuji, nejsou taková zkoumání sama o sobě důkazem ovlivňování obsahu nahrávaného ověřenými partnery ze strany společnosti Google. Důležité je, co kontroloři činí po provedení takových zkoumání: navrhují určité úpravy obsahu? Požadují odstranění některých videí? Schvalují některé partnery a jiné nikoli na základě obsahu jejich kanálů? Pokud tomu tak je, může se stát, že se na činnost společnosti Google čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 vztahovat nebude.
90.      Z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, ve světle výše uvedeného vyplývá, že společnost Google před nahráním videí uživateli jejich obsah nekontroluje ani jej nesleduje. Společnost Google podle všeho zkoumá pouze videa, která již byla na kanál tvůrce nahrána(68). Uplatněním kritérií definovaných v rozsudku YouTube a Cyando(69) na výše uvedené lze dovodit, že obsah kontrolován není.
91.      Závěrem lze říci, s výhradou potvrzení předkládajícím soudem, že společnost Google patrně neprovádí žádnou optimalizaci obsahu nahraného na její platformu pro sdílení videí v rámci programu YPP.
2)      „Odměna“
92.      Belgická, italská a portugalská
vláda v řízení v projednávané věci v podstatě tvrdí, že pouhá skutečnost, že společnost Google s ověřenými partnery sdílí příjmy z reklamy a členství v jejich kanálech, má za následek, že se čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 nepoužije. V podstatě platí, že sdílením příjmů s tvůrci obsahu přestává být společnost Google neutrální.
93.      S
tímto názorem se neztotožňuji.
94.      Úvodem připomínám, že Soudní dvůr výslovně vyloučil tezi, že odměna vede automaticky k tomu, že se působnost čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 na činnost poskytovatele hostingových služeb nevztahuje(70).
95.      Pro účely zvážení toho, zda existují důvody pro zaujetí odlišného přístupu v řízení v projednávané věci, navrhuji posoudit podmínky, za kterých byli provozovatelé dotčení v rozsudcích Google France, L’Oréal a další a YouTube a Cyando odměňováni. Jak dále uvedu, mezi zmíněnými věcmi a projednávanou věcí neexistuje podle všeho žádný podstatný rozdíl.
96.      Pokud jde o systém optimalizace pro vyhledávače AdWords, byli inzerenti povinni platit poplatek za každý proklik na reklamní odkaz(71).
97.      Pokud jde o tržiště společnosti eBay, společnost eBay odměnu nesporně pobírala, neboť účtovala určitý procentní podíl z transakcí uskutečněných na základě nabídek k prodeji. Sdílení příjmů s uživateli tak bylo inherentní součástí obchodního modelu společnosti eBay.
98.      Ve věci, ve které byl vydán rozsudek YouTube a Cyando, společnost YouTube nesporně získávala příjmy z reklamy ze své platformy a umožňovala tvůrcům obsahu i majitelům obsahů chráněných autorským právem, aby se na těchto příjmech podíleli(72). Nebyly zmíněny příjmy plynoucí z členství v kanálech(73).
99.      V případě společnosti Cyando AG nabízela její platforma pro hostování a sdílení souborů všem uživatelům internetu bezplatně úložiště pro nahrávání souborů. Pokaždé, když byl soubor nahrán, vytvořila společnost Cyando automaticky odkaz ke stažení, který umožňoval přímý přístup k dotčenému souboru, a automaticky jej zaslala uživateli, který soubor nahrál. Uživatelé mohli tyto odkazy ke stažení na internetu sdílet, a umožnit tak jiným uživatelům internetu přístup k souborům uloženým na platformě společnosti Cyando. Stahování souborů z platformy společnosti Cyando bylo bezplatné. Množství a rychlost stahování se však lišily v závislosti na typu odběru (placeného či bezplatného). Zdůrazňuji, že v rámci tzv. „partnerského“ programu platila společnost Cyando uživatelům, kteří nahráli soubory, odměnu v závislosti na počtu stažení uvedených souborů jinými uživateli(74).
100. Skutečnost, že platforma sdílí příjmy s některými ze svých uživatelů, tedy podle všeho není ničím novým. Finanční model platformy společnosti Cyando nápadně připomíná program YPP dotčený v řízení v projednávané věci. Přesto to nevedlo Soudní dvůr k závěru, že společnost Cyando nespadá do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31(75).
101. Z toho vyplývá, že sdílení příjmů s tvůrci obsahu patrně nepovede samo o sobě k vyloučení poskytovatele hostingových služeb z působnosti uvedeného ustanovení.
102. Nelze však vyloučit, že možnost sdílet úspěch a zisky kanálů hostovaných určitou platformou může takovou platformu motivovat k tomu, aby obsah uvedených kanálů ovlivňovala. Předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda tomu tak je, přičemž bude vycházet z takových faktorů, jako jsou faktory uvedené
zejména v bodech 75 až 80 a 88 až 90 tohoto stanoviska.
d)      Závěr
103. Připomínám, že předkládající soud upozornil Soudní dvůr na následující charakteristické aspekty programu YPP: uzavření smlouvy o obchodním partnerství pouze s některými uživateli, zkoumání vzorku videí nahraných tvůrci obsahu, dodatečné
prvky platformy dostupné pouze ověřeným partnerům a sdílení příjmů.
104. S
přihlédnutím ke kritériím posuzovaným v tomto oddíle mám za to, že žádný z těchto charakteristických aspektů neumožňuje společnosti Google kontrolu nad obsahem nahraným tvůrci obsahu na platformu YouTube ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31.
3.      Článek 14 odst. 2 směrnice 2000/31
105. Uvedený závěr není zpochybněn ani článkem
14 odst. 2 směrnice 2000/31, podle kterého „[o]dstavec 1 se nepoužije, pokud je příjemce závislý na poskytovateli nebo podléhá jeho dohledu“.
106. Podle vysvětlení poskytnutých Komisí v průběhu procesu tvorby právního aktu „byl formulací ‚závislý na poskytovateli nebo podléhá jeho dohledu‘ míněn smluvní vztah“(76).
107. Podle mého názoru však pouhá existence smluvního vztahu mezi poskytovatelem služeb a uživatelem zjevně nestačí k tomu, aby se čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 nepoužil. Pro účely určení, zda je uživatel závislý na poskytovateli nebo podléhá jeho dohledu, je nezbytné posoudit konkrétní podmínky dané smlouvy.
108. Zejména je třeba určit, zda je na základě uvedené smlouvy založen individuální vztah mezi poskytovatelem služeb
a každým z jeho uživatelů.
109. Podle všeho tomu tak je, „[n]apříklad pokud poskytovatel on-line platformy umožňující spotřebitelům uzavírat s obchodníky smlouvy na dálku určuje cenu zboží nebo služeb nabízených tímto obchodníkem“. V takovém případě „lze mít za to, že daný obchodník jedná z pověření této on-line platformy nebo pod jejím dohledem“ (bod 23 odůvodnění nařízení o digitálních službách).
110. Naproti tomu, jak jsem již uvedl v bodě 75 tohoto stanoviska, v případě smlouvy o partnerství uzavřené mezi společností Google a všemi jejími ověřenými partnery tomu tak podle všeho není.
4.      Článek 14 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2000/31
111. Pokud se prokáže, že činnost společnosti Google spadá do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, bude uvedená společnost zproštěna odpovědnosti pouze v případě, že bude splněna jedna ze dvou podmínek stanovených pod písmeny a) a b) zmíněného článku.
112. Otázka, zda je jedna ze zmíněných podmínek v daném případě splněna, závisí zcela na skutkových okolnostech věci. Jedná se tedy o otázku, která spadá do pravomoci vnitrostátních soudů, s výhradou zohlednění výkladových vodítek poskytnutých Soudním dvorem.
113. Pokud jde o podmínku zakotvenou v čl. 14 odst. 1 písm. a) směrnice 2000/31, Soudní dvůr zejména upřesnil, že nelze mít za to, že uvedená podmínka není splněna pouze z důvodu, že si je tento provozovatel obecně vědom toho, že jeho platforma je rovněž používána ke sdílení protiprávního obsahu. Soudní dvůr tak dospěl k závěru, že formulace „účinně seznámen s protiprávní činností nebo informací“ odkazuje na konkrétní protiprávní činnosti a informace(77).
114. Podle mého názoru by měl předkládající soud při ověřování toho, zda byla společnost Google účinně seznámena s konkrétními protiprávními informacemi, věnovat zvláštní pozornost zkoumáním prováděným kontrolory společnosti Google. V rozsudku L’Oréal a další totiž Soudní dvůr konstatoval, že poskytovatel může být s protiprávní povahou obsahu takto
seznámen mimo jiné prostřednictvím vyšetřování z vlastního podnětu(78).
Kromě toho uvádím, že ve věci, ve které byl vydán rozsudek YouTube a Cyando, kde žádná taková ověřování nebyla předmětem diskuse, měla společnost Google patrně pouze abstraktní vědomost o tom, že byl na její platformě protiprávně zpřístupňován chráněný obsah.
115. Při provádění takového posouzení patří mezi relevantní okolnosti i druh dotčeného protiprávního obsahu. V tomto ohledu podotýkám, že věc, ve které byl vydán rozsudek YouTube a Cyando, se týkala obsahu porušujícího práva duševního vlastnictví. Projednávaná věc se naproti tomu týká obsahu, který obsahuje reklamu na hazardní hry, která je podle italského práva zakázána. S ohledem na tento konkrétní druh protiprávního obsahu je třeba rovněž posoudit, zda se společnost Google při zkoumání zejména zaměření kanálu, jakož i nejnovějších a nejsledovanějších videí, o takovém konkrétním protiprávním obsahu dozví. V této souvislosti může skutečnost, že je dotčený kanál zcela vyhrazen hazardním hrám, jak zdůraznila italská vláda na jednání, nasvědčovat tomu, že se společnost Google prostřednictvím zkoumání prováděných jejími kontrolory o konkrétním protiprávním obsahu dozvěděla. To platí tím spíše, že společnost Google vypracovala podrobné pokyny pro uživatele týkající se hazardních her a obsahu, který je propaguje. Uvedené pokyny zahrnují doporučení pro jednotlivé země, včetně Itálie(79). Konečně může být vhodné ověřit, zda videa, která byla kontrolory v projednávané věci skutečně zkoumána, umožňovala společnosti Google se s protiprávním obsahem konkrétně seznámit.
116. Pokud předkládající soud dospěje k závěru, že zkoumáním prováděným kontrolory společnosti Google se uvedená společnost účinně seznámila s konkrétním protiprávním obsahem, nebude splněna ani podmínka stanovená v čl. 14 odst. 1 písm. b) směrnice 2000/31. Pokud totiž tomu tak je, pak společnost Google,
jakmile se dozvěděla o protiprávním obsahu (při provádění takových zkoumání), nejednala „s cílem odstranit tyto informace nebo k nim znemožnit přístup“.
117. Navrhuji tudíž odpovědět na druhou předběžnou otázku tak, že činnost poskytovatele hostingových služeb, která spočívá v ukládání obsahu třetích osob, s nimiž poskytovatel uzavřel smlouvu o obchodním partnerství, spadá do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, pokud přesné podmínky, za kterých byla uvedená smlouva sjednána, ani její ustanovení neumožňují poskytovateli hostingových služeb znát nebo kontrolovat obsah uložený na jeho platformě. Pokud se takový poskytovatel hostingových služeb prostřednictvím zkoumání prováděných svými kontrolory účinně seznámil s konkrétním protiprávním obsahem, což přísluší určit předkládajícímu soudu, nemohou být splněny podmínky stanovené v písmenech a) a b) uvedeného ustanovení.
V.      Závěry
118. S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji Soudnímu dvoru, aby na předběžné otázky položené Consiglio di Stato (Státní rada, Itálie) odpověděl následovně:
„1)      Článek 1 odst. 5 písm. d) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/31/ES ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu (‚směrnice o elektronickém obchodu‘)
musí být vykládán v tom smyslu, že činnost poskytovatele hostingových služeb spočívající v ukládání videí obsahujících reklamu na hazardní hry spadá do působnosti uvedené směrnice.
2)      Činnost poskytovatele hostingových služeb, která zahrnuje ukládání obsahu třetích osob, s nimiž uzavřel poskytovatel smlouvu o obchodním partnerství, spadá do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, pokud přesné podmínky, za kterých byla uvedená smlouva sjednána, ani její ustanovení neumožňují poskytovateli hostingových služeb
znát nebo kontrolovat obsah uložený na jeho platformě. Pokud se takový poskytovatel hostingových služeb prostřednictvím zkoumání prováděných svými kontrolory účinně seznámil s konkrétním protiprávním obsahem, což přísluší určit předkládajícímu soudu, nemohou být splněny podmínky stanovené v písmenech a) a b) uvedeného ustanovení.“
1–      Původní jazyk: angličtina.
2–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 8. června 2000 o některých právních aspektech služeb informační společnosti, zejména elektronického obchodu, na vnitřním trhu („směrnice o elektronickém obchodu“) (Úř. věst. 2000, L 178, s. 1; Zvl. vyd. 13/25, s. 399).
3–      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. 1995, L 281, s. 31; Zvl. vyd. 13/15, s. 355).
4–       Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 15. prosince 1997 o zpracování osobních údajů a ochraně soukromí v odvětví telekomunikací (Úř. věst. 1998, L 24, s. 1).
5–      Viz následující webová stránka: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=cs-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid= 14318423154464006262-EU.
6–      Viz následující webová stránka: https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
7–      Viz následující webová stránka: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=cs-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid= 14318423154464006262-EU.
8–      V tomto ohledu společnost Google na své webové stránce nazvané „Zásady zpeněžování kanálů ve službě YouTube“ (https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=cs-GB&ref_topic= 9153642&sjid= 14318423154464006262-EU) upřesňuje, že „[t]yto zásady se vztahují na každého člena Partnerského programu YouTube i na ty, kteří do programu teprve chtějí vstoupit“; viz též zde: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=cs-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid= 14318423154464006262-EU.
9–      Viz následující webová stránka: https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=cs-GB&ref_topic= 9153642&sjid= 14318423154464006262-EU.
10–      Rozsudek ze dne 16. března 1978, Öhlschläger (104/77, EU:C:1978:69, bod 4). Viz též rozsudek ze dne 1. srpna 2025, T. a další (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 a C‑493/23, EU:C:2025:592, bod 121).
11–      Rozsudky ze dne 9. listopadu 2023, Google Ireland a další (C‑376/22, EU:C:2023:835, bod 42), a ze dne 30. května 2024, Airbnb Ireland a Amazon Services Europe (C‑662/22 a C‑667/22, EU:C:2024:432, bod 55). Viz též Crabit, E., „La directive sur le commerce électronique: le projet ‚Méditerranée‘ “, Revue du droit de l’Union européenne, sv. 4, Bruylant, Brusel, 2000, s. 749 až 833, na s. 759.
12–      V tomto ohledu viz mé stanovisko ve spojených věcech WebGroup Czech Republic a další (C‑188/24 a C‑190/24, EU:C:2025:709, body 54 a 55).
13–      Pokud jde o „daňovou oblast“, viz rozsudek ze dne 27. dubna 2022, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, bod 29 a citovaná judikatura). Článek 2 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/123/ES ze dne 12. prosince 2006 o službách na vnitřním trhu (Úř. věst. 2006, L 376, s. 36) rovněž vyjmenovává některé „činnosti“, na které se uvedená směrnice nevztahuje. V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 15. října 2015, Grupo Itevelesa a další (C‑168/14, EU:C:2015:685, bod 45).
14–      Soudní dvůr podle všeho používá výrazy „hazardní hry“, „sázkové hry“ a „hry a sázky“ zaměnitelně. V tomto ohledu mimo jiné viz rozsudek ze dne 8. září 2010, Stoß a další (C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, dále jen „rozsudek Stoß a další“, EU:C:2010:504, body 77, 79, 80 a 82). Pro zjednodušení budu postupovat stejně.
15–      Článek 14 odst. 1 směrnice 2000/31 a čl. 3 písm. g) bod iii) nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2022/2065 ze dne 19. října 2022 o jednotném trhu digitálních služeb a o změně směrnice 2000/31 (nařízení o digitálních službách) (Úř. věst. 2022, L 277, s. 1)
(dále jen „nařízení o digitálních službách“).
16–       Návrh směrnice Evropského parlamentu a Rady o některých právních aspektech elektronického obchodu na vnitřním trhu (COM (1998) 586 final), s. 32.
17–      Článek 2 odst. 2 písm. h) směrnice 2006/123 upravuje obdobné vyloučení hazardních her z působnosti uvedené směrnice. V této souvislosti se v bodě 25 odůvodnění uvedené směrnice uvádí, že „[z] oblasti působnosti této směrnice by měly být vyloučeny hazardní hry včetně loterií a sázkových her vzhledem ke zvláštní povaze těchto činností, která vyžaduje, aby členské státy prováděly politiky v oblasti veřejného pořádku a ochrany spotřebitele“. V tomto ohledu viz též mé stanovisko ve věci AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C‑278/22, EU:C:2023:401, bod 38, poznámka pod čarou 11).
18–      Připomínám, že činnosti vyjmenované v čl. 1 odst. 5 písm. d) směrnice 2000/31 jsou vyloučeny z působnosti uvedené směrnice jako celku, včetně zásady země původu podle článku 3 a kapitol II a III uvedené směrnice. Jak však vyplývá z návrhu zmíněné směrnice (viz bod 30 tohoto stanoviska), hlavním cílem takového vyloučení je zachovat diskreční pravomoc členských států určení, pokud jde o činnosti, kde není upraveno vzájemné uznávání, jako jsou hazardní hry.
19–      Rozsudek ze dne 2. března 2023, Recreatieprojecten Zeeland a další (C‑695/21, EU:C:2023:144, bod 14 a citovaná judikatura). Viz též rozsudek Stoß a další (bod 76 a citovaná judikatura).
20–      Rozsudek Stoß a další (bod 101 a citovaná judikatura). Pokud jde o zákazy reklamy na hazardní hry uložené členskými státy zařízením pro hazardní hry, viz rozsudek ze dne 2. března 2023, Recreatieprojecten Zeeland a další (C‑695/21, EU:C:2023:144).
21–      V tomto ohledu viz rozsudek ze dne 1. října 2020, A (Reklama a on-line prodej léčivých přípravků) (C‑649/18, EU:C:2020:764, body 53 a 59).
22–      Pracovní dokument útvarů Komise –
On-line hazardní hry na vnitřním trhu –
doprovázející dokument –
sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě, Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru a Výboru regionů – Na cestě ke komplexnímu rámci pro on-line hazardní hry (SWD(2012) 345 final), s. 17.
23–      Připouštím, že Komise ve svém vyjádření implicitně tvrdí, že pojem „shromažďování informací“ ve smyslu čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31 již předpokládá neexistenci kontroly nad uloženým obsahem. Já se však domnívám, že uvedený požadavek je relevantní pouze pro určení, zda se uplatní výjimka v oblasti odpovědnosti stanovená v uvedeném ustanovení.
24–      V tomto ohledu viz rozsudky ze dne 12. července 2011, L’Oréal a další (C‑324/09, dále jen „rozsudek L’Oréal a další“, EU:C:2011:474, body 118 a 119), a ze dne 22. června 2021, YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, dále jen „rozsudek YouTube a Cyando“, EU:C:2021:503, body 109 a 110). Viz též má stanoviska ve věci Russmedia Digital a Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, bod 53) a ve spojených věcech WebGroup Czech Republic a další (C‑188/24 a C‑190/24, EU:C:2025:709, bod 236).
25–      Je podle všeho nesporné, že v projednávané věci jsou tyto podmínky splněny. V tomto smyslu viz rozsudek YouTube a Cyando (body 103 a 104) a rozsudek ze dne 26. dubna 2022, Polsko v. Parlament a Rada (C‑401/19, EU:C:2022:297, bod 28).
26–      V tomto ohledu viz Wilman, F., The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020, s. 35, a Wilman, F., Kalėda, S. a Loewenthal, P-J., The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024, s. 52 a 53 (komentář k článkům 4 až 6 nařízení o digitálních službách; v tomto ohledu viz bod 36 tohoto stanoviska). Ve stejném duchu viz též stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve spojených věcech YouTube a Cyando (C‑682/18 a C‑683/18, dále jen „stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci YouTube a Cyando“, EU:C:2020:586, body 141 a 148).
27–      Viz Wilman, F., Kalėda, S. a Loewenthal, P-J., op. cit., s. 52.
28–      Pokud jde konkrétně o rozlišování mezi oběma fázemi, viz Wilman, F., poznámka pod čarou 26, op. cit., s. 35. Viz též Van Eecke, P., „Online service providers and liability: A plea for a balanced approach“, Common Market Law Review, sv. 48, 2011, s. 1455 až 1502, na s. 1472, který rozlišuje mezi „obecnou vědomostí“ a „konkrétní vědomostí“. Pro vyloučení nejasností budu v souvislosti s posuzováním otázky, zda společnost Google spadá do působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, v tomto stanovisku povětšinou hovořit o „kontrole obsahu“.
29–      Viz bod 113 tohoto stanoviska. V tomto ohledu připomínám, že článek 14 směrnice 2000/31 se týká jakéhokoli druhu odpovědnosti, včetně odpovědnosti trestní.
30–      Druhá předběžná otázka se podle všeho týká pouze působnosti čl. 14 odst. 1 směrnice 2000/31, a sice zprostředkovatelské role poskytovatele hostingových služeb (první fáze analýzy). Abych však předkládajícímu soudu poskytl užitečnou odpověď, posoudím rovněž to, zda je případně splněna některá ze dvou podmínek stanovených pod písmeny a) a b) uvedeného ustanovení (druhá fáze analýzy).
31–      Viz rozsudek ze dne 23. března 2010, Google France a Google (C‑236/08 až C‑238/08, dále jen „rozsudek Google France“, EU:C:2010:159, bod 112), a rozsudek L’Oréal a další (bod 112).
32–      Viz rozsudek Google France (bod 113) a rozsudek YouTube a Cyando (bod 105).
33–      Viz rozsudek ze dne 11. září 2014, Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, bod 41). Viz též rozsudek YouTube a Cyando (bod 106 a citovaná judikatura).
34–      Stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci L’Oréal a další (C‑324/09, EU:C:2010:757, body 138 až 141).
35–      Viz mimo jiné Wilman, F., poznámka pod čarou 26, op. cit., s. 30.
36–      Viz rozsudek L’Oréal a další (bod 113).
37–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 105).
38–      Stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci L’Oréal a další (C‑324/09, EU:C:2010:757, bod 146).
39–      V tomto ohledu viz Kuczerawy, A., „Active vs. passive hosting in the EU
intermediary liability regime: time for a change?“, KU Leuven Centre for IT & IP Law (blog), 2018; a Riordan, J., The Liability of Internet Intermediaries, Oxford University Press, Oxford, 2016, s. 404.
40–      Viz rozsudek Google France (bod 23). Přirozenými výsledky jsou v podstatě ty, které se zobrazí ve vyhledávači v sestupném pořadí podle relevance v návaznosti na vyhledávání provedené uživatelem internetu prostřednictvím jednoho či několika klíčových slov (viz uvedený rozsudek, bod 22).
41–      Viz rozsudek Google France (bod 118).
42–      Viz rozsudek L’Oréal a další (body 28, 29 a 31). Pokud jde o využívání služby AdWords společnosti Google společností eBay k propagaci výrobků určených k prodeji na internetových stránkách společnosti eBay, viz též jeho body 39, 84 a 85.
43–      Viz rozsudek L’Oréal a další (bod 116).
44–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 19).
45–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (body 92 a 109).
46–      Viz rozsudek L’Oréal a další (bod 115). Pokud jde o odměnu, viz též rozsudek Google France (bod 116).
47–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 109).
48–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 114).
49–      Viz mé stanovisko ve věci Russmedia Digital a Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, bod 53).
50–      Viz bod 17 tohoto stanoviska.
51–      Viz body 158 a 159 uvedeného stanoviska.
52–      V tomto ohledu viz stanovisko generálního advokáta N. Jääskinena ve věci L’Oréal a další (C‑324/09, EU:C:2010:757, bod 26).
53–      V tomto ohledu dosahuje podle společnosti Google počet ověřených partnerů přibližně tří milionů.
54–      Stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci YouTube a Cyando (body 160 a 162). Viz též Riordan, J., poznámka pod čarou 39, op. cit., s. 409.
55–      Viz bod 66 tohoto stanoviska. Viz též stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci YouTube a Cyando (bod 157).
56–      V tomto ohledu viz bod 40 odůvodnění směrnice 2000/31.
57–       Návrh směrnice (COM(1998) 586, final), poznámka pod čarou 16, op. cit., s. 4. Viz též Zpráva Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru – první zpráva Komise o uplatňování směrnice 2000/31 (COM(2003) 702), s. 13.
58–      Viz body 9 a 46 odůvodnění směrnice 2000/31. Viz též rozsudek YouTube a Cyando (bod 113).
59–      Viz bod 16 odůvodnění nařízení o digitálních službách. Viz též Wilman, F., Kalėda, S. a Loewenthal, P-J., poznámka pod čarou 26, op. cit., s. 72, a Husovec, M., Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017, s. 55.
60–      Pokud jde o čl. 14 odst. 3 směrnice 2000/31, viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 131).
61–      V tomto ohledu viz Stalla-Bourdillon, S. a Thorburn, R., „The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors“, in Petkova, B. a
Ojanen, T. (eds.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, s. 157.
62–      Viz rozsudek Google France (body 26 a 115), v němž nebyla žádná pozornost věnována skutečnosti, že pokud jde o službu optimalizace pro vyhledávače AdWords, pořadí zobrazení reklamních odkazů bylo určeno mimo jiné na základě maximální ceny za proklik a kvality inzerce, jak ji ohodnotí společnost Google.
63–      Bod 43 odůvodnění směrnice 2000/31; viz též rozsudek ze dne 15. září 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, body 60 až 63), a Van Eecke, P., poznámka pod čarou 28, op. cit., s. 1463.
64–      Viz bod 65 tohoto stanoviska.
65–      V tomto ohledu viz též Stalla-Bourdillon, S. a
Thorburn, R., poznámka pod čarou 61, op. cit., s. 149.
66–      V tomto ohledu viz bod 59 tohoto stanoviska, v němž je odkazováno na rozsudek Google France (bod 118). Viz též Van Eecke, P., poznámka pod čarou 28, op. cit., s. 1472.
67–      Viz bod 17 tohoto stanoviska.
68–      V tomto ohledu viz mé stanovisko ve věci Russmedia Digital a Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, bod 60).
69–      Viz bod 63 tohoto stanoviska.
70–      Viz rozsudek Google France (bod 116) a rozsudek L’Oréal a další (bod 115).
71–      Viz rozsudek Google France (bod 25).
72–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 96).
73–      Stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci YouTube a Cyando (bod 142).
74–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (body 41 až 43). Viz též stanovisko generálního advokáta H. Saugmandsgaarda Øe ve věci YouTube a Cyando (bod 31).
75–      V tomto ohledu viz rozsudek YouTube a Cyando (bod 109).
76–      Viz Výsledky jednání pracovní skupiny o hospodářských otázkách (služby informační společnosti) ve dnech 15.-25. února 1999, dokument Rady 6251/99 (1999), s. 4.
77–      Viz rozsudek YouTube a Cyando (body 111 a 112).
78–      Viz bod 122 uvedeného rozsudku.
79–      Viz následující webová stránka: https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=cs-GB&jid= 5810413720643412243-EU.