null
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
RIMVYDASE NORKUSE
přednesené dne 15. ledna 2026(1)
Věc C‑657/24
Kyberg Pharma Vertriebs-GmbH
proti
Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV
[žádost o rozhodnutí o předběžné otázce, kterou podal
Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo)]
„ Řízení o předběžné otázce – Sbližování právních předpisů – Bezpečnost potravin – Zdravotní tvrzení – Zvláštní podmínky používání – Povinnosti týkající se označování – Doplněk stravy, který je předmětem písemné reklamy“
1.        Projednávaná věc se týká výkladu pravidel v oblasti označování potravin a reklamy na potraviny, zejména doplňků stravy, která musí dodržovat provozovatelé potravinářských podniků, kteří chtějí uvádět na svých výrobcích zdravotní tvrzení. Předkládající soud vyzývá ve svých otázkách Soudní dvůr, aby zaprvé určil, zda tato pravidla vyžadují splnění informačních povinností, jež musí doprovázet tato zdravotní tvrzení, pouze na označení potravin, a zadruhé, zda pojem „označení“ zahrnuje i pojem „reklama“, zejména v písemné formě.
I.      Právní rámec
2.        V souvislosti s projednávanou věcí jsou relevantní bod 17 odůvodnění, čl. 2 písm. a), čl. 6 odst. 2 a 3, čl. 7 první pododstavec a článek 8 směrnice 2002/46/ES(2), čl. 2 písm. a) směrnice 2006/114/ES(3), body 1 až 4, 9, 10 a 19 odůvodnění, čl. 1 odst. 1 a 2, čl. 2 odst. 1 písm. d), odst. 2, body 1 a 5, články 3 až 7 a články 10 až 17 nařízení (ES) č. 1924/2006(4), bod 10 odůvodnění, čl. 1 odst. 1 a 2, čl. 2 odst. 1 písm. g), čl. 7 poslední pododstavec, čl. 14 odst. 1 a čl. 53 odst. 1 a 2 nařízení (EU) č. 1169/2011(5) a bod 2 přílohy prováděcího rozhodnutí 2013/63/EU(6).
II.    Skutkový stav, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
3.        Společnost Kyberg Pharma uvádí na trh doplněk stravy ve formě tobolek obsahujících glukomannan (konjakový mannan) (dále jen „dotčený výrobek“), na jehož obalu je uvedeno prohlášení zdůrazňující důležitost pestré a vyvážené stravy a zdravého životního stylu.
4.        V průběhu roku 2020 společnost Kyberg Pharma zveřejnila v tisku reklamní inzerci na propagaci dotčeného výrobku, v níž použila zejména následující tvrzení: „Zhubnout zdravě“ a „glukomannan v rámci nízkokalorické výživy přispívá ke snížení hmotnosti“. Mezi účastníky původního řízení je nesporné, že tato inzerce neobsahovala prohlášení uvedené v předchozím bodě tohoto stanoviska.
5.        Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft e V, obchodní sdružení podle německého práva, které má podle svých stanov za úkol bojovat proti nekalé soutěži, které mělo za to, že k těmto tvrzením měly být připojeny informace uvedené v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, podalo u Landgericht München (Zemský soud Mnichov, Německo) žalobu, kterou se mimo jiné domáhalo, aby bylo společnosti Kyberg Pharma uloženo, aby se pod pohrůžkou pořádkových opatření zdržela v obchodním styku a k reklamním účelům propagace dotčeného výrobku
pomocí tvrzení dotčených ve věci v původním řízení, aniž by uváděla sdělení o významu různorodé a vyvážené stravy a zdravého životního stylu.
6.        Poté, co Landgericht München (Zemský soud Mnichov) žalobě vyhověl, se společnost Kyberg Pharma odvolala k Oberlandesgericht München (Vrchní zemský soud Mnichov), který rozsudkem ze dne 20. července 2023 odvolání zamítl.
7.        Společnost Kyberg Pharma podala proti rozsudku Oberlandesgericht München (Vrchní zemský soud Mnichov) opravný prostředek „Revision“ k Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo), který je předkládajícím soudem.
8.        Předkládající soud se domnívá, že úspěch opravného prostředku, který mu byl předložen, závisí na tom, zda čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 musí být vykládán v tom smyslu, že společnost Kyberg Pharma splnila svou informační povinnost podle tohoto ustanovení tím, že na obalu dotčeného výrobku uvedla informace stanovené v tomto ustanovení, nebo zda byla společnost Kyberg Pharma povinna uvést tyto informace také v reklamní inzerci určené k propagaci svého výrobku.
9.        Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)      Musí být čl. 10 odst. 2 nařízení [č. 1924/2006] vykládán v tom smyslu, že pojem „označení“ potraviny zahrnuje i písemnou reklamu na danou potravinu, takže použití zdravotního tvrzení v písemné reklamě vede k tomu, že informační povinnosti stanovené v tomto ustanovení musí být splněny v reklamě?
2)      Musí být čl. 10 odst. 2 nařízení [č. 1924/2006] vykládán v tom smyslu, že informační povinnosti podle tohoto ustanovení, které existují v případě, že jsou v reklamě použita zdravotní tvrzení, musí být v reklamě splněny i tehdy, pokud požadované informace obsahuje označení dané potraviny?“
10.      Předkládací rozhodnutí ze dne 26. září 2024 došlo kanceláři Soudního dvora dne 9. října 2024. Písemná vyjádření předložili účastníci původního řízení a Evropská komise. Soudní dvůr v souladu s čl. 76 odst. 2 svého jednacího řádu rozhodl, že se nebude konat ústní část řízení.
III. Analýza
A.      Úvodní poznámky
11.      Než přistoupím k samotné právní analýze, považuji za užitečné uvést několik úvodních poznámek, které pomohou lépe pochopit otázky, které v projednávané věci vyvstaly.
12.      V tomto ohledu je třeba uvést, že tato analýza bude vycházet z předpokladu – který předkládající soud přijal ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce –, podle něhož je dotčený výrobek potravinou ve formě doplňku stravy.
13.      Nejprve je třeba s ohledem na technickou povahu předpisů použitelných v projednávané věci stručně popsat příslušný právní rámec.
14.      Podle svého čl. 1 odst. 2 se nařízení č. 1924/2006 vztahuje na výživová a zdravotní tvrzení, která jsou uváděna v obchodních sděleních týkajících se potravin, které mají být takto dodány konečnému spotřebiteli, jakož i na doplňky stravy, jak vyplývá z čl. 2 odst. 1 písm. b) tohoto nařízení, vykládaného ve spojení s čl. 2 písm. a) směrnice 2002/46.
15.      Nařízení č. 1924/2006, které stanoví zvláštní pravidla, jež je třeba dodržovat, aby bylo možné používat výživová a zdravotní tvrzení na potravinách určených k dodání spotřebiteli, mělo od počátku doplnit směrnici 2000/13/ES(7), která obsahovala obecná ustanovení, zejména v oblasti označování(8). Tato směrnice byla zrušena nařízením č. 1169/2011(9), které v jediném předpise kodifikovalo a zjednodušilo právní úpravu týkající se označování potravin a obecněji informací pro spotřebitele o těchto potravinách(10). Proto je třeba nařízení č. 1924/2006 jakožto doplňující právní nástroj v rozsahu, v němž se týká informací o potravinách, včetně doplňků stravy, chápat ve světle nařízení č. 1169/2011.
16.      Pro úplnost lze připomenout, že doplňky stravy vzhledem ke své zvláštní povaze podléhají také zvláštnímu právnímu režimu stanovenému směrnicí 2002/46. V tomto ohledu čl. 29 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1169/2011 stanoví, že pravidla týkající se informací, které mají být uvedeny ve výživových údajích, stanovená v uvedeném nařízení se nevztahují na doplňky stravy. Tyto informace se totiž poskytují v souladu s článkem 8 směrnice 2002/46. S těmito právními nástroji se však zachází doplňujícím způsobem, pokud nestanoví výslovnou výjimku týkající se použití jiných pravidel pro označování a informování o potravinách(11).
17.      Dále je třeba vysvětlit konkrétní povahu informací, které jsou obsaženy v daných tvrzeních.
18.      Obecně se podle čl. 2 odst. 2 bodu 1 nařízení č. 1924/2006 „tvrzením“ rozumí „jakékoli sdělení nebo znázornění, které není podle právních předpisů Společenství nebo vnitrostátních právních předpisů povinné, včetně obrázkového, grafického nebo symbolického znázornění v jakékoli podobě, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že potravina má určité vlastnosti“. Ze znění
těchto definic v jejich vzájemném spojení pro mne vyvstávají zejména následující prvky. Tvrzení je především dobrovolná (či dosud nepovinná) informace o určitých vlastnostech potraviny. Jinými slovy poskytuje tyto informace provozovatel potravinářského podniku výhradně dobrovolně a unijní právní předpisy mu neukládají povinnost, aby je poskytoval(12).
19.      Zdravotní tvrzení dotčená v projednávané věci jsou definována v čl. 2 odst. 2 bodu 5 nařízení č. 1924/2006 jako „každé tvrzení, které uvádí, naznačuje nebo ze kterého vyplývá, že existuje souvislost mezi kategorií potravin, potravinou nebo některou z jejích složek a zdravím“. Podle Soudního dvora se jedná o široký pojem(13).
20.      Po uvedeném upřesnění a pro lepší pochopení rámce otázek položených v projednávané věci se mi jeví jako zvláště důležitý další prvek obsažený ve výše uvedených definicích, a to účely, pro které jsou tato tvrzení používána. V tomto ohledu je již z přípravných prací na nařízení č. 1924/2006 zřejmé, že ač unijní normotvůrce uznal příznivý účinek, který má rozšiřování používání tvrzení pro poskytování informací spotřebitelům, vzal zároveň v úvahu skutečnost, že tvrzení slouží také jako marketingový argument(14).
21.      Mnohé zdroje navíc poukazují na trendy, které se již několik let neustále zintenzivňují, zejména na značné úsilí provozovatelů potravinářských podniků o to, aby zaměřili pozornost spotřebitelů na své výrobky, které
údajně mají přínosné účinky pro výživu či zdraví, čímž se snaží odlišit od konkurence nebo dokonce vyzdvihnout své potravinářské inovace(15).
22.      V tomto ohledu je v bodě 19 odůvodnění nařízení č. 1924/2006 zmíněn pozitivní dojem, který mohou potravinám dodat výživová a zdravotní tvrzení, a také vliv, který by tyto potraviny mohly mít na stravovací návyky a celkový příjem živin. Soudní dvůr rovněž konstatoval, že tato tvrzení ovlivňují výběr potravin spotřebiteli(16).
23.      Z toho vyplývá, že nařízení 1924/2006 je především důležitým právním nástrojem pro regulaci používání tvrzení, zejména zdravotních tvrzení, která se používají k propagaci potravin u spotřebitelů. Kromě toho, že je toto nařízení důležitým nástrojem ochrany spotřebitele, má však také za cíl vytvořit rovné podmínky v potravinářském průmyslu(17), a tedy vyvážit tyto dva cíle, které se svou povahou liší, zavedením pravidel, která musí být při použití těchto tvrzení dodržena.
24.      Aby mohla být tvrzení, na která se vztahuje nařízení 1924/2006, povolena, musí splňovat obecné podmínky stanovené v kapitole II tohoto nařízení. Zdravotní tvrzení, která jsou předmětem tohoto článku, musí rovněž splňovat zvláštní podmínky stanovené v kapitole IV
uvedeného nařízení(18). Článek 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, o jehož výklad žádá předkládající soud v projednávané věci, se nachází v posledně uvedené kapitole, kterou je nyní třeba analyzovat v kontextu předložených předběžných otázek.
B.      K předběžným otázkám
25.      Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je rozsah pojmu „označení“ potraviny ve smyslu čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006. Konkrétněji řečeno, pokud se tento soud ptá, zda pojem „označení“ zahrnuje také pojem „reklama“ v písemné podobě, jedná se o otázku vymezení těchto dvou pojmů v právních předpisech upravujících zdravotní tvrzení.
26.      Podstatou druhé předběžné otázky
předkládajícího soudu je rozsah informačních povinností stanovených v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, a zejména to, zda musí být tyto povinnosti splněny v reklamě i tehdy, pokud jsou splněny již na označení dotčené potraviny.
27.      Jinými slovy, předběžné otázky se týkají rozsahu informačních povinností. Je tudíž třeba se jimi zabývat společně. Vzhledem k tomu, že rozsah pojmu „označování“ relevantní až po stanovení rozsahu informačních povinností stanovených v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, považuji za vhodné zahájit tuto právní analýzu rozsahem informačních povinností.
1.      O rozsahu informačních povinností
28.      Ze znění a syntaxu čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 vyplývá, že splnění informačních povinností v souvislosti zejména s reklamou na potravinu je podmíněno tím, že potravina není označena.
29.      V čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 se v návětí, kde je uvedeno, že „[Z]dravotní tvrzení jsou přípustná pouze tehdy, pokud jsou na označení [...] uvedeny tyto informace“, stanoví, že informační povinností musí být splněny na označení. Pouze v případě, že takové označení chybí, musí být informační povinnosti splněny na místech uvedených v druhé části věty, a sice „nebo pokud takové označení neexistuje, v obchodní úpravě a reklamě“. Výrazem „pokud takové označení neexistuje“ je tedy stanovena podmínka, podle níž je třeba dodržet informační povinnosti, zejména v reklamě na potraviny, neexistuje-li označení.
30.      Souřadicí spojka „nebo“ před výrazem „pokud takové označení neexistuje“ v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 podle mého názoru nevede k výkladu, že by bylo možné uvádět informace buď na označení nebo v reklamě, ledaže by tento výraz postrádal jakýkoli logický význam. Vzhledem ke spojení „pokud takové označení neexistuje“, které následuje, je totiž třeba toto souřadicí spojku považovat za vylučující, tj. za vztahující se na sdělení informací uvedených v čl. 10 odst. 2, a to buď na označení, nebo v obchodní úpravě a reklamě(19).
31.      Za této situace je třeba – stejně jako to učinil předkládající soud – zdůraznit, že jazykové znění čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 se liší v použití souřadicích spojek v druhé části věty. Francouzské znění („la présentation du produit ou de la publicité faite pour celui-ci“) tak používá mezi pojmy „obchodní úprava“ a „reklama“ souřadicí spojku „nebo“, což naznačuje, že provozovatelé potravinářských podniků mají určitou volnost při plnění svých informačních povinností, pokud potravina není opatření označením. Informace stanovené v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 by proto měly být uvedeny buď v obchodní úpravě, nebo v reklamě na tuto potravinu.
32.      Naproti tomu znění německé („die Aufmachung der Lebensmittel und die Lebensmittelwerbung“), anglické („the presentation and
advertising“), španělské („en la presentación y la publicidad“) a litevské („pateikime ir reklamoje“)(20) používají mezi výrazy „obchodní úprava“ a „reklama“ souřadicí spojku „a“. Z tohoto spojení vyplývá, že pokud označení neobsahuje povinné informace, musí být tyto informace uvedeny jak v obchodní úpravě, tak v reklamě.
33.      Ačkoli je třeba připustit, že jazykový rozdíl je zřejmý, není rozhodující vzhledem k tomu, že bez ohledu na jazykové znění čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 v první části věty uvádí, že splnění povinnosti poskytovat informace v případě uvedení zdravotních tvrzení se vyžaduje především na označení potraviny. Na druhou stranu, pokud takové označení chybí, musí být tyto povinnosti splněny zejména v reklamě na potravinu podle druhé části věty tohoto ustanovení. Použití souřadících spojek „a“ nebo „nebo“ před výrazem „reklama“ v různých jazykových zněních nemá žádný vliv na skutečnost, že tento výraz je součástí druhé části věty, která by měla být zohledněna pouze v případě, že potravina není opatřena označením. Je nesporné, že ve věci v původním řízení dotčený výrobek nese označení obsahující povinnou informaci, která poukazuje na význam různorodé a vyvážené stravy a zdravého životního stylu. Ve skutečnosti je výrobci vytýkáno pouze to, že tuto informaci neuvedl v reklamě na výrobek, což spadá pod druhou část uvedené věty.
34.      Každopádně, podle ustálené judikatury Soudního dvora nemůže formulace použitá v jednom z jazykových znění ustanovení unijního práva sloužit jako jediný základ pro výklad tohoto ustanovení ani mu nemůže být přiznána přednostní povaha ve vztahu k jiným jazykovým zněním. Ustanovení unijního práva musí být totiž vykládána a používána jednotně na základě znění vypracovaných ve všech unijních jazycích. V případě rozdílu mezi různými jazykovými zněními předpisu unijního práva musí být dotčené ustanovení vykládáno v závislosti na kontextu a účelu právní úpravy, jejíž je součástí(21). Zdá se mi však, že kontext a účel nařízení č. 1924/2006 potvrzují doslovný výklad čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, podle něhož musí být informační povinnosti dodrženy především na označení potraviny, a teprve v případě jeho neexistence zejména v reklamě na tuto potravinu.
35.      S ohledem na kontext informačních povinností stanovených v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 je třeba uvést následující.
36.      Je pravdou – jak zdůrazňuje předkládající soud ve své žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce –, že bod 4 odůvodnění nařízení č. 1924/2006 stanoví, že toto nařízení by se „mělo vztahovat na všechna výživová a zdravotní tvrzení, která se objevují v obchodních sděleních, mimo jiné v obecně zaměřené reklamě na potraviny a v propagačních kampaních, jako například těch, které jsou zcela nebo zčásti podporovány orgány veřejné moci“. V této souvislosti je třeba dodat, že čl. 1 odst. 2 nařízení rovněž stanoví, že jeho oblast působnosti zahrnuje „[obchodní sdělení], ať už při označování a obchodní úpravě potravin, nebo v reklamách týkajících se potravin“.
37.      Jak však vyplývá z výše uvedených ustanovení nařízení č. 1924/2006, týkají se tato ustanovení zdravotních tvrzení jako takových. Z toho nelze vyvozovat, že se tato ustanovení vztahují i na pravidla, kterými se řídí informace, jež musí být k těmto tvrzením přiloženy. Jak je totiž uvedeno v čl. 10 odst. 1 tohoto nařízení, aby byla zdravotní tvrzení přípustná, musí splňovat obecné požadavky kapitoly II nazvané „Obecné zásady“ a zvláštní požadavky kapitoly IV, která se zabývá „Zdravotními tvrzeními“. Tato tvrzení musí být zejména přípustná v souladu s uvedeným nařízením a musí být obsažena v seznamu schválených tvrzení stanovených v článcích 13 a 14, které se týkají „[z]dravotních tvrzení jin[ých] než tvrzení odkazující[ch] na snížení rizika onemocnění“. Jinými slovy se jedná o podmínky, které se týkají samotných zdravotních tvrzení, avšak nikoli informací, které je musí doprovázet, a zejména ne místa, kde tyto informace musí být uvedeny. Podle mého názoru je právě zde rozdíl mezi zvláštními pravidly stanovenými v čl. 10 odst. 1 nařízení č. 1924/2006, která se týkají samotných zdravotních tvrzení, na jedné straně, a zvláštními pravidly pro informace – stanovenými v čl. 10 odst. 2 tohoto nařízení –, které musí být k těmto tvrzením připojeny, aby mohla být přípustná, na straně druhé.
38.      Kromě toho čl. 10 odst. 4 nařízení č. 1924/2006 výslovně stanoví možnost přijmout pokyny k provádění tohoto článku. Z tohoto důvodu považuji prováděcí rozhodnutí 2013/63 za důležitý prvek kontextuálního výkladu čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006.
39.      Příloha prováděcího rozhodnutí 2013/63 však výslovně uvádí, že čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 vyžaduje, aby na označení potraviny, na němž je uvedeno zdravotní tvrzení, byly uvedeny povinné informace. Teprve v případě, že „označení“ neexistuje, musí být povinné informace uvedeny v „reklamě“ a „obchodní úpravě“ potraviny(22). To lze vysvětlit s ohledem na cíle sledované jak samotným nařízením č. 1924/2006, tak dalšími právními nástroji týkajícími se označování potravin, zejména i nařízením
č. 1169/2011, které nařízení č. 1924/2006 doplňuje. Tyto právní nástroje zajišťují hladké fungování vnitřního trhu a zároveň poskytují vysokou úroveň ochrany spotřebitele tím, že zpřístupňují nezbytné informace o potravinách, aby se spotřebitelé mohli při nákupu informovaně rozhodovat(23).
40.      Předkládající soud pochybuje o tom, zda lze dosáhnout cíle vysoké úrovně ochrany zejména ve vztahu k potravinám prodávaným online, pokud v reklamě na ně nejsou obsaženy povinné informace.
41.      V této souvislosti je třeba zdůraznit, že nařízení č.1924/2006 neobsahuje žádná ustanovení týkající se schvalování zdravotních tvrzení na potravinách v závislosti na místě jejich prodeje, tj. na fyzickém prodejním místě nebo na dálku. Pravidla pro schvalování se totiž použijí na základě poskytnutých informací, tj. vždy, když je v obchodním sdělení týkajícím se potraviny uvedeno výživové nebo zdravotní tvrzení a potravina je sama o sobě určena konečnému spotřebiteli(24). Navíc je důležité, aby se spotřebitelé mohli při výběru potravin informovaně rozhodovat, je důležité, aby měli povinné informace k dispozici ještě před nákupem.
42.      V tomto smyslu je proto třeba vykládat pravidla týkající se dostupnosti a umístění povinných informací a pravidla týkající se prodeje na dálku uvedená v článcích 12 a 14 nařízení č. 1169/2011, která jsou připomenuta v bodě 2.1. písm. b) přílohy prováděcího rozhodnutí 2013/63. Článek 12 nařízení (EU) č. 1169/2011 zejména stanoví zásadu, že spotřebitel by měl mít tyto povinné informace k dispozici vždy, když se rozhoduje o nákupu nějaké potraviny. Podle článku 14 tohoto nařízení musí být v případě prodeje na dálku tyto informace uvedeny na materiálu podporujícím prodej na dálku nebo musí být poskytnuty jinými vhodnými prostředky jasně určenými provozovatelem potravinářského podniku. Tento zvláštní režim se vztahuje i na prodej potravin se zdravotními tvrzeními na dálku.
43.      V tomto ohledu bod 2.1. písm. b) přílohy prováděcího rozhodnutí 2013/63 doplňuje, že pokud je přístup k označení omezen, jako je tomu v případě prodeje potravin se zdravotními tvrzeními na dálku(25), musí být tyto informace zahrnuty v obchodní úpravě těchto potravin a reklamě na ně. Z výše uvedených ustanovení je však zřejmé, že se týkají specifického případu prodeje na dálku, který nelze standardně rozšířit na veškerý prodej potravin se zdravotními tvrzeními. Tento zvláštní režim proto nemůže měnit obecný systém informačních povinností stanovený v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006.
44.      Připomeňme, že spotřebitelé se zajímají o vzájemný vztah mezi stravováním a zdravím, stejně jako o vhodný způsob stravování odpovídající individuálním potřebám(26). V tomto ohledu by mělo být označování považováno za důležitý informační prostředek. „Vhodné označování může totiž spotřebitele motivovat k zdravému stravování a může jim pomoci se při výběru pozitivně [...] rozhodovat“(27) v zájmu jejich zdraví. Pro účely vysoké úrovně ochrany spotřebitele v oblasti potravin tedy podle unijního normotvůrce právě označení slouží k tomu, aby se spotřebitelům sdělovaly základní informace týkající se potravin(28). Reklama
je upravena až sekundárně, aby byla zhojena neexistence označení a základních informací o potravině, které musí být uvedeny na označení před nákupem.
45.      Existují také praktické důvody pro dodržování informačních povinností na označení a, pouze v případě jeho neexistence, v reklamě. Reklama se sice může objevovat v místě prodeje potravin, a tedy v jejich určité blízkosti(29), ale obecně není vnímána jako prostředek sdělování informací v blízkém okolí potravin. I když cílem reklamy je upozornit na daný výrobek, je vnímána jako nástroj, který má ovlivnit postoje a spotřebitelů a jejich volbu ještě předtím, než mohou spatřit danou potravinu na vlastní oči. V tomto smyslu, tedy umožnit reklamě dosáhnout jejího účelu, kterým je podpora nákupu, a v souladu s cílem nařízení č. 1924/2006, jímž je zajistit
nejen vysokou úroveň ochrany spotřebitele, ale i účinné fungování vnitřního trhu, mohu podle všeho dovodit, že lze zcela připustit, aby provozovatelé potravinářských podniků neměli povinnost dodržovat v reklamě informační povinnosti stanovené v čl. 10 odst. 2 uvedeného nařízení, pokud jsou požadované informace uvedeny na označení, které se nachází v zásadě v blízkosti potraviny(30).
46.      Domnívám se proto, že informační povinnosti ve smyslu čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 musí být dodrženy na označení potravin, a pouze v případě, že toto označení chybí, v reklamě na tyto potraviny.
47.      Po vymezení rozsahu
informačních povinností podle čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 je třeba analyzovat, zda pojem „označení“ potravin ve smyslu uvedeného článku zahrnuje pojem „reklama“, zejména v písemné podobě, takže dodržení povinností týkajících se označování předpokládá rovněž uvedení informací
stanovených v uvedeném článku v reklamě.
2.      K vymezení pojmů „označení“ a „reklama“
48.      V této souvislosti je třeba poznamenat, že čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, který – jak vyplývá z jeho nadpisu – stanoví zvláštní podmínky pro používání zdravotních tvrzení, pojmy „označení“ a „reklama“ nedefinuje. Podle tohoto článku, který uvádí podmínky, jež musí být splněny, aby bylo sdělení zdravotních tvrzení povoleno, nejsou tato tvrzení povolena, pokud nejsou informace uvedené v tomto článku uvedeny na označení nebo, pokud označení neexistuje, v reklamě na výrobek. Použití výrazu „pokud takové označení neexistuje“ tedy naznačuje existenci vztahu subsidiarity mezi uvedenými pojmy(31).
49.      Vzhledem k tomu je třeba čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 vykládat ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. d) tohoto nařízení. Toto ustanovení odkazuje na definici pojmu „označení“ obsaženou ve směrnici 2000/13 a v současnosti by mělo být chápáno jako odkazující na definici v nařízení č. 1169/2011. Podle této definice se označením rozumí „slova, údaje, ochranné známky, obchodní značky, vyobrazení nebo symboly, které se vztahují k určité potravině a které jsou umístěny na obalu, dokladu, nápisu nebo etiketě, a to i krčkové nebo rukávové, které potravinu provázejí nebo na ni odkazují“(32); Jedná se o širokou definici, která zahrnuje velké množství vizuálních prvků, které mohou poskytnout informace o potravině a jejichž přítomnost na různých informačních nosičích, které potravinu provázejí nebo na ni odkazují, představuje podmínku pro kvalifikaci potraviny ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. d) nařízení č. 1924/2006 ve spojení s čl. 2 odst. 2 písm. j) nařízení č. 1169/2011.
50.      Na druhou stranu nařízení č. 1924/2006 neobsahuje žádnou definici „reklamy“, ani neodkazuje na žádnou takovou definici obsaženou v jiném právním nástroji. Pokud však toto nařízení doplňuje nařízení č. 1169/2011, domnívám se, že pojem „reklama“ uvedený v tomto nařízení představuje prvek doslovného výkladu čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006(33).
51.      Podle čl. 2 odst. 1 písm. g) nařízení č. 1169/2011 je definicí „reklamy“, kterou je třeba použít, pokud jde o pravidla pro informování spotřebitelů o potravinách, definice uvedená ve směrnici 2006/114, podle níž se jí rozumí „každé předvedení související s obchodem, živností, řemeslem nebo svobodným povoláním, jehož cílem je podpora odbytu zboží nebo poskytnutí služeb, včetně nemovitostí, práv a závazků“(34). V tomto ohledu Soudní dvůr již uvedl, že se vzhledem k této obzvláště široké definici může reklama vyskytovat v podobách velmi rozmanitých, a proto se v žádném případě neomezuje na tradiční podoby reklamy(35).
52.      S ohledem na tyto skutečnosti vyvstává otázka, zda vzhledem k velmi širokým definicím pojmů „označení“ a „reklama“ existuje možnost částečného překrývání, byť jen pokud jde o jednu formu reklamy – a to písemnou reklamu – s označením. V tomto ohledu mám za to, že doslovný výklad čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. d) tohoto nařízení a čl. 2 odst. 1 písm. g) nařízení č. 1169/2011 takovému závěru nenasvědčují. Zaprvé je třeba poznamenat, že definice „reklamy“ uvedená v předchozím bodě zahrnuje všechny formy komunikace, včetně zejména písemné reklamy. Jinými slovy, nic ve znění výše uvedených článků nenaznačuje, že by s jednou konkrétní formou reklamy mohlo být zacházeno jinak než s ostatními, například z důvodu jejího možného překrývání s jinými definicemi uvedenými v tomto nařízení.
53.      Zadruhé, pokud bychom se domnívali, že písemná forma reklamy spadá pod pojem „označení“, ignorovali bychom podstatné prvky definic těchto dvou pojmů. Zákonná definice označení se zaměřuje na povahu různých prvků týkajících se potraviny a na jejich umístění. Zákonná definice „reklamy“ zdůrazňuje význam propagačního účelu.
54.      Kromě toho kontext, do kterého je čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 zasazen, a cíle sledované tímto nařízením rovněž svědčí pro negativní odpověď, pokud jde o existenci možného překrývání dotčených pojmů.
55.      Pokud jde o kontext čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, ten potvrzuje existenci hranice mezi pojmy „označení“ a „reklama“. Z nařízení jako celku je zřejmé, že rozlišuje mezi pojmy „označení“ a „reklama“. Přestože toto nařízení neuvádí definici pojmu „reklama“, ačkoli obsahuje odkaz na „označení“, používá tyto dva pojmy v několika článcích odděleně. Článek 1 nařízení č. 1924/2006, nazvaný „Předmět a oblast působnosti“ totiž v odstavci 2 výslovně uvádí, že se nařízení vztahuje na „výživová a zdravotní tvrzení, která jsou uváděna v obchodních sděleních, ať už při označování a obchodní úpravě potravin, nebo v reklamách týkajících se potravin“. Článek 3 uvedeného nařízení, který se zabývá „obecnými zásadami pro všechna tvrzení“, rovněž stanoví tyto tři pojmy samostatně, když uvádí, že zdravotní tvrzení „lze při označování a obchodní úpravě potravin a v reklamě na potraviny uváděné na trh ve Společenství používat pouze v případě, že jsou v souladu s tímto nařízením“. Kromě toho, pokud nařízení č. 1924/2006 doplňuje nařízení č. 1169/2011, skutečnost, že toto nařízení definuje pojmy „označení“ a „reklama“ odlišným způsobem, podle mého názoru ukazuje, že by měly být považovány za pojmy s odlišnou oblastí působnosti(36).
56.      Kromě toho se domnívám, že prováděcí rozhodnutí 2013/63, kterým Komise přijala pokyny pro provádění zvláštních podmínek pro zdravotní tvrzení stanovených v článku 10 nařízení č. 1924/2006(37), poskytuje užitečné podněty k zamyšlení. Zejména bod 2 jeho přílohy o „povinných informacích, které musí doprovázet zdravotní tvrzení“, rozlišuje mezi pojmy „označení“ a „reklama“ podle jejich účelu. Podle tohoto bodu přílohy je totiž účelem „označení“ dodávka potraviny konečnému spotřebiteli, zatímco „reklamu“ používá provozovatel potravinářského podniku na podporu odbytu dané potraviny.
57.      Z výše uvedeného vyplývá, že označení poskytuje spotřebiteli informace o potravině, aby se mohl při nákupu potraviny informovaně rozhodnout. Jinými slovy, jeho cílem je zpřístupnit spotřebitelům základní informace o potravinách, aby se mohli informovaně rozhodnout o svém stravování(38).
58.      Reklama má naopak za cíl podpořit prodej potraviny a přimět k jejímu nákupu. V této souvislosti je třeba poznamenat, že reklama na potraviny může mít nejrůznější podoby, mimo jiné v závislosti na nosiči(39), přenášeném sdělení(40), cílové skupině a cíli, kterým je v zásadě propagace potraviny, vyvolání zájmu o nabídku a podnícení spotřebitelů ke koupi.
Lze připustit, že nelze vyloučit, že vzhledem k rozmanitosti forem reklamy může existovat určité přiblížení označení k reklamě, zejména pokud jde o sdělované informace a formu, jakou jsou spotřebitelům předávány. Z výše uvedeného kontextu je nicméně zřejmé, že tyto pojmy slouží k různým účelům sdělování informací, přičemž jeden je informativní, zatímco druhý je propagační. Spojovat tyto dva pojmy na základě použité informace (informace týkající se potraviny) a formy, jakou je tato informace předávána (v projednávané věci v písemné podobě), by proto podle mého názoru bylo umělé.
59.      Mám za to, že tento závěr je v souladu s cílem nařízení č. 1924/2006, který je průřezový a který sleduje nejen toto nařízení, o jehož výklad je v projednávané věci žádáno, ale i další právní nástroje, které toto nařízení doplňuje, zejména nařízení č. 1169/2011(41).
60.      Jak je uvedeno v jeho čl. 1 odst. 1, vykládaným ve spojení s  bodem 1 odůvodnění, je cílem nařízení 1924/2006 zajistit účinné fungování vnitřního trhu a zároveň vysokou míru ochrany spotřebitele tím, že se usnadní výběr pro spotřebitele prostřednictvím uvádění bezpečných a vhodně označených výrobků na trh. Kromě toho je podle judikatury ochrana zdraví jedním z hlavních cílů tohoto nařízení(42). Tento cíl je podle mého názoru třeba chápat jako snahu zajistit ochranu spotřebitele, v tomto případě před nepřesnými, vědecky neprokázanými nebo dokonce zavádějícími zdravotními tvrzeními, pokud mohou ovlivnit stravovací návyky a celkové množství živin přijatých tímto spotřebitelem(43). Stejný cíl však nemůže rozšířit působnost pravidel pro označování na pravidla pro reklamu, jinak by to bylo v rozporu se záměrem normotvůrce EU rozlišovat mezi oběma dotyčnými pojmy. Je totiž zřejmé, že pokud by se normotvůrce EU domníval, že se tyto dva pojmy překrývají, byť jen v souvislosti s označováním a písemnou reklamou, usiloval by o to, aby je označil stejným způsobem, a neodlišoval by je, jak to činí v nařízení č. 1924/2006.
61.      Kromě toho je třeba připomenout, že nařízení č. 1924/2006 má dvojí cíl, a to zaručit účinné fungování vnitřního trhu a zároveň zajistit vysokou míru ochrany spotřebitele(44). Rozšíření působnosti pojmu „označení“ na pojem „reklama“ v její písemné podobě by však podle mého názoru znamenalo riziko, že první z těchto aspektů bude zastíněn, nebo dokonce ohrožen(45). Obecněji řečeno, hrozilo by riziko, že v této oblasti vznikne právní nejistota, a dokonce by to vedlo k absurdnímu výsledku: pokud by písemná reklama spadala pod pojem „označení“, platilo by to i naopak, tj. mohlo by označení spadat pod pojem „reklama“? A zejména, proč by měl mít pojem „označení“ přednost před pojmem „reklama“, a nikoliv naopak(46)? Podle mého názoru je to další důvod, proč mít za to, že toto překrývání je umělé, nebo že dokonce obchází pravidla stanovená v nařízení č. 1924/2006.
62.      Domnívám se proto, že pojem „označení“ nezahrnuje „reklamu“ v jakékoli podobě ve smyslu čl. 10 odst. 2 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. d) nařízení č. 1924/2006 a čl. 2 odst. 1 písm. g) nařízení č. 1169/2011.
63.      Ze všech výše uvedených důvodů navrhuji odpovědět na první a druhou předběžnou otázku tak, že čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 musí být vykládán v tom smyslu, že vyžaduje dodržování informačních povinností na označení potravin. Pojem „označení“ uvedený v tomto článku nezahrnuje „reklamu“ v jakékoli formě. Při neexistenci označení je třeba dodržovat informační povinnosti, zejména v reklamě na potraviny.
IV.    Závěry
S ohledem na výše uvedené úvahy navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na předběžné otázky položené Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) takto:
„Článek 10 odst. 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 ze dne 20. prosince 2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin, ve znění nařízení Komise (EU) č. 1047/2012 ze dne 8. listopadu 2012,
musí být vykládán v tom smyslu, že
vyžaduje dodržování informačních povinností na označení potravin. Pojem „označení“ uvedený v tomto článku nezahrnuje „reklamu“ v jakékoli formě. Při neexistenci označení je třeba dodržovat informační povinnosti, zejména v reklamě na potraviny.“
1      Původní jazyk: francouzština.
2      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 10. června 2002 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se doplňků stravy (Úř. věst. 2002, L 183, s. 51, Zvl. vyd. 13/29, s. 490).
3      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 12. prosince 2006 o klamavé a srovnávací reklamě (Úř. věst. 2006, L 376, s. 21).
4      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 30. prosince 2006 o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin (Úř. věst. 2006, L 404, s. 9, a oprava Úř. věst. 2007, L 12, s. 3), ve znění nařízení Komise (EU) č. 1047/2012 ze dne 8. listopadu 2012 (Úř. věst. 2012, L 310, s. 36).
5      Nařízení Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. října 2011 o poskytování informací o potravinách spotřebitelům, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a o zrušení směrnice Komise 87/250/EHS, směrnice Rady 90/496/EHS, směrnice Komise 1999/10/ES, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES, směrnic Komise 2002/67/ES a 2008/5/ES a nařízení Komise (ES) č. 608/2004 (Úř. věst. 2011, L 304, s. 18), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2015/2283 ze dne 25. listopadu 2015 (Úř. věst. 2015, L 327, s. 1).
6      Prováděcí rozhodnutí Komise ze dne 24. ledna 2013, kterým se přijímají pokyny pro provádění zvláštních podmínek pro zdravotní tvrzení stanovených v článku 10 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 (Úř. věst. 2013, L 22, s. 25).
7      Směrnice Evropského parlamentu a Rady ze dne 20. března 2000 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se označování potravin, jejich obchodní úpravy a související reklamy (Úř. věst. 2000, L 109, s. 29; Zvl. vyd. 15/05, s. 75).
8      Bod 3 odůvodnění nařízení č. 1924/2006.
9      V souladu s tím je třeba jakýkoli odkaz v nařízení č. 1924/2006 na směrnici 2000/13 považovat za odkaz na nařízení č. 1169/2011, a to v souladu s článkem 53 posledně uvedeného nařízení.
10      Článek 1 odst. 2 nařízení č. 1169/2011.
11      V tomto ohledu bod 17 odůvodnění směrnice 2002/46 uvádí, že se omezuje na stanovení nezbytných doplňujících ustanovení, neboť obecná ustanovení a definice jsou uvedeny ve směrnici 2000/13 a nyní v nařízení 1169/2011.
12      Poskytnutí těchto nepovinných informací však činí poskytování jiných informací povinným, jak je stanoveno v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006.
13      V tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. září 2012, Deutsches Weintor, C‑544/10 (dále jen „rozsudek Deutsches Weintor“), EU:C:2012:526, body 35 a 36.
14      Návrh nařízení Evropského parlamentu a Rady o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin. [KOM(2003)0424 v konečném znění], bod 9.
15      Viz v tomto smyslu Nihoul, P., Van Nieuwenhuyze, E., „L'étiquetage des denrées alimentaires:
une pondération réussie entre intérêts contradictoires?“ (Označování potravin: úspěšné vyvažování protichůdných zájmů?) Journal de droit européen, 20. ročník (2012), č. 192, s. 237 až 243. Nedávno viz také zvláštní zpráva Účetního dvora č. 23/2024, přijatá dne 28. listopadu 2024, na téma „Označování potravin v EU – spotřebitelé se mohou ztratit v bludišti etiket“ (Úř. věst. C, C/2024/7194), zejména body 7 a 47, kde se uvádí, že postupy označování se neustále vyvíjejí, protože potravinářské společnosti hledají nové způsoby, jak zaujmout spotřebitele.
16      Rozsudek Deutsches Weintor, bod 37.
17      Bod 2 odůvodnění nařízení č. 1924/2006.
18      Podrobný popis těchto obecných a zvláštních podmínek se mi – kromě podmínek uvedených v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 – v kontextu projednávané věci nejeví jako nezbytný.
19      Mám za to, že toto chápání lze potvrdit i jinými jazykovými zněními, například anglickým [„[h]ealth claims shall only be permitted if the following information is included in the labelling, or if no such labelling exists, in the presentation and advertising (...)“] nebo litevským [„[t]eiginiai apie sveikatingumą leidžiami tik tuo atveju, jei toliau nurodyta informacija yra pateikta etiketėje, o jei etiketės nėra — pateikime ir reklamoje (…)“].
20      Kurzivou zvýraznil autor stanoviska.
21      Viz rozsudek ze dne 12. září 2019, A a další (C‑347/17, EU:C:2019:720, bod 38 a citovaná judikatura).
22      Bod 2.1 písm. a) a b) přílohy prováděcího rozhodnutí 2013/63.
23      Čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1924/2006 a čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1169/2011.
24      Článek 1 odst. 2 nařízení č. 1924/2006.
25      V této souvislosti je třeba poznamenat, že formulace ve francouzském znění je poněkud nejednoznačná, neboť používá spojení „le consommateur ayant difficilement accès à ‚l'étiquetage‘“. Jiná jazyková znění tohoto bodu 2.1. písm. b) přílohy prováděcího rozhodnutí 2013/63 však potvrzují, že právě v případě omezeného přístupu k označení musí být povinné informace stanovené v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006 sděleny jiným způsobem (viz např. v anglickém jazyce: „[m]andatorní information shall be available to the consumer before purchase and in the cases of distance selling where access to the ‘labelling’ is restricted, mandatory information must be included in the presentation and advertising of the food, in the material supporting the distance selling whether this is a website, a catalogue, a leaflet, a letter, etc.“, ve španělském jazyce: „[l]a información obligatoria estará a disposición del consumidor antes de que se realice la compra y, en el caso de las ventas a distancia en las que el acceso al „etiquetado“ está limitado, la información obligatoria deberá incluirse, en la presentación y la publicidad de los alimentos, en el soporte de la venta a distancia, ya se trate de un sitio web, de un catálogo, de un folleto, de una carta, etc.“, a v litevském jazyce: „[p]rivaloma informacija pateikiama vartotojui prieš perkant, o tais nuotolinės prekybos atvejais, kai prieiga prie „ženklinimo“ yra ribota, privaloma informacija turi būti nurodyta „pateikime“ bei „reklamoje“ ir informacinėje medžiagoje, kuria naudojamasi prekiaujant nuotoliniu būdu, kaip antai, tinklalapyje, kataloge, informaciniame lapelyje, rašte ir t. t“.
26      Bod 10 odůvodnění nařízení č. 1169/2011.
27      KOM(2006)0368 v konečném znění.
28      Článek 9 odst. 1 nařízení č. 1169/2011
29      Mám na mysli zejména reklamní plakáty u vchodu do supermarketů nebo například katalogy distribuované v těchto supermarketech.
30      Tím není dotčeno právo provozovatelů potravinářských podniků uvádět tyto informace v reklamě, i když k tomu nejsou povinni.
31      Obdobně viz rozsudek ze dne 7. července 2016, Ambisig (C‑46/15, EU:C:2016:530, bod 33).
32      Článek 2 odst. 2 písm. j) nařízení č. 1169/2011
33      Podle mého názoru je tento závěr nezbytný z důvodu právní jistoty a konzistentnosti v oblasti označování potravin.
34      Článek 2 písm. a) směrnice 2006/114.
35      Rozsudek ze dne 11. července 2013, Belgian Electronic Sorting Technology, C‑657/11, EU:C:2013:516, bod 35.
36      Kromě toho je třeba poznamenat, že rozdíl mezi pojmy „označení“ a „reklama“ lze zřejmě nepřímo odvodit již ze směrnice 2000/13, která byla doplněna nařízením č. 1924/2006 před jejím zrušením nařízením č. 1169/2011. Tato směrnice rozlišuje mezi pravidly použitelnými na jeden a druhý z těchto pojmů (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 15. července 2004, Douwe Egberts, C‑239/02, EU:C:2004:445, bod 34).
37–      Bod 37 odůvodnění a čl. 10 odst. 4 nařízení č. 1924/2006.
38      Tím není dotčena skutečnost, že označení může obsahovat i informace, které mohou být považovány za nepodstatné. Mám na mysli nepovinné informace, jako jsou například zdravotní tvrzení, která – jak bylo vysvětleno výše – ačkoli spotřebitele informují, je jejich hlavním cílem upoutat jeho pozornost a nakonec ho přimět ke koupi. Z tohoto důvodu musí být jejich sdělení na označení potravin nejen podloženo vědeckými údaji [viz čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 1924/2006], ale vzhledem k jejich propagační úloze musí být doplněno doplňkovými informacemi uvedenými v čl. 10 odst. 2 nařízení č. 1924/2006, aby byli spotřebitelé chráněni před zavádějícími a nepodloženými informacemi.
39      Například písemná reklama v novinách nebo na billboardech, audiovizuální reklama v televizi nebo rozhlase nebo digitální reklama, jak je tomu často na sociálních sítích.
40      Například v závislosti na tónu a záměru sdělení, které může být informativní, týkající se vlastností výrobku, přesvědčovací, zdůrazňující výhody výrobku s cílem přesvědčit spotřebitele ke koupi, nebo emocionální, vyvolávající emoce, které mohou ovlivnit koupi.
41      Podle čl. 1 odst. 1 nařízení č. 1169/2011 je cílem tohoto nařízení zajištění vysoké úrovně ochrany spotřebitelů v souvislosti s informacemi o potravinách s přihlédnutím k rozdílům ve vnímání spotřebitelů a jejich informačních potřebách při současném zajištění plynulého fungování vnitřního trhu.
42      Rozsudek ze dne 30. ledna 2020, Dr. Willmar Schwabe (C‑524/18, EU:C:2020:60, body 31 a 55 a citovaná judikatura).
43      Bod 11 odůvodnění nařízení č. 1924/2006.
44      Článek 1 odst. 1 nařízení č. 1924/2006.
45      V tomto ohledu je reklama bezpochyby prostředkem k otevření odbytišť na vnitřním trhu zboží a služeb, z něhož by měli mít možnost maximálně těžit jak spotřebitelé, tak obchodníci. Nutit provozovatele potravinářského podniku, aby se vzdal reklamní techniky, kterou považuje za zvláště účinnou, v tomto případě uvedení jednoho zdravotního tvrzení, z důvodu překrývání pojmů „označení“ a „reklama“ by vedlo k omezení těchto odbytišť, a tudíž k narušení účinného fungování vnitřního trhu.
46–      Mohli by si pak navíc provozovatelé v potravinářském odvětví zvolit použitelný právní režim? Jaké důsledky může mít takové překrývání pro jiné právní nástroje, které používají stejné definice? To je jen několik příkladů praktických potíží, které by vznikly, kdyby se pojmy „označení“ a „reklama“ ve své písemné podobě překrývaly.