ROZSUDEK SOUDNÍHO DVORA19. června 1990 (*)„Práva
vyplývající z ustanovení práva Společenství – Ochrana poskytovaná
vnitrostátními soudy – Pravomoc vnitrostátních soudů nařídit předběžné
opatření v případě, kdy je podána žádost o rozhodnutí
o předběžné otázce“Ve věci C‑213/89_jejímž
předmětem je žádost, kterou Soudnímu dvoru podle článku 177 Smlouvy
o EHS zaslal House of Lords, směřující k získání, ve sporu
projednávaném před tímto soudem mezi The QueenaSecretary of State for Transport, na žádost : Factortame Ltd a dalších_rozhodnutí
o předběžné otázce o výkladu práva Společenství ohledně
rozsahu pravomoci vnitrostátních soudů k nařizování předběžných
opatření, jsou-li dotčena práva přiznaná právem Společenství_SOUDNÍ DVŮR_ve
složení O. Due, předseda, Sir Gordon Slynn,
C. N. Kakouris, F. A. Schockweiler, M. Zuleeg,
předsedové senátů, G. F. Mancini, R. Joliet,
J. C. Moitinho de Almeida, G. C. Rodríguez Iglesias,
F. Grévisse, M. Díez de Velasco, soudci_generální advokát: G. Tesaurovedoucí kanceláře: H. A. Rühl, vrchní radas ohledem na písemná vyjádření předložená:–        za
vládu Spojeného království T. J. G. Prattem,
Principal Assistant Treasury Solicitor, jako zmocněncem, ve spolupráci
se Sirem Nicholasem Lyellem, QC, Solicitor General, Christopherem
Bellamym, QC, a Christopherem Vajdou, barrister_–        za
irskou vládu Louisem J. Dockerym, Chief State Solicitor, jako
zmocněncem, ve spolupráci s Jamesem O‘Reillyem, SC, z irské
advokátní komory_–        za
Factortame Ltd a další Davidem Vaughannem, QC, Geraldem
Barlingerem, barrister, Davidem Andersonem, barrister, a Stephenem
Swabeyem, solicitor, z advokátní kanceláře Thomas Cooper &
Stibbard_–        za
Komisi p. Götzem zur Hausen, právním poradcem a Peterem Oliverem,
členem její právní služby, jako zmocněnci_vzhledem ke zprávě k jednání_po
vyslechnutí ústních vyjádření vlády Spojeného království, Factorame Ltd
a dalších, společnosti Rawlings (Trawling) Ltd, zastoupené N.
Forwoodem, QC, a Komise na jednání k přednesu řečí konaném dne
5. dubna 1990_po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 17. května 1990_vydává tentoRozsudek1        Rozsudkem
ze dne 18. května 1989, došlým Soudnímu dvoru dne
10. července 1989, položil House of Lords na základě článku 177
Smlouvy o EHS dvě předběžné otázky týkající se výkladu práva
Společenství a týkající se rozsahu pravomoci vnitrostátních soudů
nařizovat předběžná opatření, jsou-li dotčena práva
přiznaná právem Společenství.2        Tyto
otázky vyvstaly v rámci sporu mezi Secretary of State for
Transport a společností Factortame Ltd a jinými společnostmi,
které se řídí právem Spojeného království, jakož i členy
představenstev a akcionáři těchto společností, z nichž většina
jsou španělští státní příslušníci (dále jen „odvolatelé v původním
řízení“).3        Ze
spisu vyplývá, že dotčené společnosti jsou vlastníky nebo provozovateli
95 rybářských lodí, které byly zapsány v rejstříku britských lodí
na základě Merchant Shipping Act 1894 (zákon o obchodní plavbě
z roku 1894). Padesát tři těchto lodí bylo původně zaregistrováno
ve Španělsku a plulo pod španělskou vlajkou, ale k různým
datům od roku 1980 byly tyto lodě zapsány
v britském rejstříku. Zbývajících 42 lodí bylo vždy
registrováno ve Spojeném království, ale tyto lodě byly v různých
obdobích, zejména od roku 1983, zakoupeny dotčenými společnostmi.4        Právní
režim týkající se registrace britských rybářských lodí byl zásadně
změněn částí II Merchant Shipping Act 1988 (zákon o obchodní plavbě
z roku 1988, dále jen „zákon z roku 1988“), a Merchant
Shipping (Registration of Fishing Vessels) Regulations 1988 (nařízení
z roku 1988 týkající se zápisu rybářských lodí, dále jen „nařízení
z roku 1988“; S.I. 1988, č. 1926). Je nesporné, že Spojené
království přikročilo k této změně proto, aby skoncovalo
s praktikami zvanými „quota hopping“, totiž s postupem, který
podle vlády Spojeného království spočívá ve „vykrádání“ rybolovných kvót
přidělených Spojenému království loděmi plujícími sice pod britskou
vlajkou, ale ve skutečnosti nikoliv britskými.5        Zákon
z roku 1988 stanovil vytvoření nového rejstříku, ve kterém
napříště musí být zapsány všechny britské rybářské lodě, včetně těch,
které již byly zapsány ve starém obecném rejstříku na základě zákona
o obchodní plavbě z roku 1894. V novém rejstříku však
mohou být zapsány pouze rybářské lodě, které splňují podmínky uvedené
v článku 14 zákona z roku 1988.6        Tento
článek stanoví ve svém odstavci 1, že s výhradou výjimky stanovené
ministrem dopravy může být do nového rejstříku zapsána rybářská loď
pouze pokud:„a)      je vlastněná britským občanem_b)      je
provozována ze Spojeného království a její užívání je řízeno
a kontrolováno ze Spojeného království ac)      nájemce, rejdař nebo provozovatel lodi je způsobilou osobou nebo společností“.Podle
odstavce 2 uvedeného článku je rybářská loď pokládána za majetek
britského vlastníka, jestliže právní vlastnictví (legal ownership) je
jako celek drženo jednou nebo více způsobilými osobami nebo způsobilou
společností a jestliže skutečné vlastnictví (beneficial ownership)
lodě náleží jedné nebo více způsobilým společnostem nebo nejméně ze
75 % jedné nebo více způsobilým osobám; odstavec 7 téhož
článku upřesňuje, že „způsobilou osobou“ se rozumí osoba, která je
britským státním příslušníkem, s trvalým pobytem a bydlištěm
ve Spojeném království a „způsobilou společností“ společnost
zřízená ve Spojeném království a mající tam své sídlo, jejíž
kapitál je nejméně ze 75 % ve vlastnictví jedné nebo více
způsobilých osob nebo společností a nejméně 75 % jejích členů
představenstva je tvořeno způsobilými osobami.7        Zákon
a nařízení z roku 1988 vstoupily v platnost dnem
1. prosince 1988. Nicméně na základě článku 13 zákona byla platnost
zápisů do rejstříku učiněných podle předchozího zákona přechodně
prodloužena do 31. března 1989.8        Dne
4. srpna 1989 předložila Komise Soudnímu dvoru žalobu podle článku
169 Smlouvy o EHS směřující k tomu, aby bylo určeno, že
Spojené království uložením podmínek týkajících se státního občanství,
které stanoví článek 14 zákona z roku 1988, nesplnilo své
povinnosti podle článků 7, 52 a 221 Smlouvy o EHS. Tato žaloba
je předmětem věci 246/89, která je v současné době projednávána.
Samostatným podáním, došlým kanceláři Soudního dvora téhož dne,
žádala Komise Soudní dvůr o vydání předběžného opatření
nařizujícího Spojenému království, aby pozastavilo uplatnění těchto
podmínek týkajících se státní příslušnosti, pokud jde o státní
příslušníky jiných členských států a rybářské lodě, které až do
31. března 1989 prováděly rybolov pod britskou vlajkou
a s britským povolením rybolovu. Usnesením ze dne
10. října 1989 ve věci 246/89 R, Komise v. Spojené
království (Recueil, s. 3125), předseda Soudního dvora této žádosti
vyhověl. Na základě tohoto usnesení přijalo Spojené království
královské nařízení měnící článek 14 zákona z roku 1988
s účinností od 2. listopadu 1989.9        V době
zahájení řízení, které vyvolalo spor v původním řízení,
neodpovídalo 95 rybářských lodí odvolatelů v původním řízení
přinejmenším jedné z podmínek registrace stanovených článkem 14
zákona z roku 1988, a tyto lodě proto nemohly být zapsány do
nového rejstříku.10      Vzhledem
k tomu, že tyto lodě měly být od l. dubna 1989 zbaveny práva
rybolovu, napadly zmíněné společnosti slučitelnost části II zákona
z roku 1988 s právem Společenství prostřednictvím žádosti
o soudní přezkum, kterou předložily dne 16. prosince 1988 High
Court of Justice, Queen‘s Bench Division; rovněž žádaly o nařízení
předběžného opatření pro celé období, během kterého nebude
s konečnou platností rozhodnuto o jejich žádosti o soudní
přezkum.11      Rozsudkem
ze dne 10. března 1989 Divisional Court Queen‘s Bench
Division: i) rozhodl o přerušení řízení a zaslal Soudnímu
dvoru na základě článku 177 Smlouvy o EHS žádost o rozhodnutí
o předběžné otázce o otázkách práva Společenství vyvstalých
v průběhu řízení; ii) nařídil jako předběžné opatření
pozastavení uplatňování části II zákona a nařízení z roku 1988
vůči žadatelkám.12      Dne
13. března 1989 se Secretary of State for Transport odvolal
proti usnesení Divisional Court nařizujícímu předběžné opatření.
Rozsudkem ze dne 22. března 1989 Court of Appeal rozhodl, že
podle vnitrostátního práva nemají soudy pravomoc pozastavit
prostřednictvím předběžného opatření účinnost zákona. V důsledku
toho usnesení Divisional Court zrušil.13      House
of Lords, jemuž byl spor předložen, vynesl svůj výše zmíněný rozsudek
dne 18. května 1989. Tímto rozsudkem nejprve shledal, že
tvrzení odvolatelů v původním řízení, pokud jde
o nenapravitelnou škodu, kterou by utrpěli v případě
nepovolení požadovaného předběžného opatření a úspěchu jejich
hlavního návrhu, jsou opodstatněná. Rozhodl však, že na základě
vnitrostátního práva nemají britské soudy pravomoc nařizovat předběžná
opatření v případě, jako je ten, o který jde ve věci
v původním řízení; na překážku je zde konkrétněji staré pravidlo
common law, podle kterého nemůže být vydáno žádné předběžné opatření
vůči Koruně, tedy vůči vládě, ve spojení s právní domněnkou, podle
které jsou vnitrostátní zákony v souladu s právem
Společenství, dokud není rozhodnuto o jejich slučitelnosti
s tímto právem.14      House
of Lords si poté položil otázku, zda bez ohledu na zmíněné pravidlo
vnitrostátního práva mají britské soudy pravomoc nařizovat předběžná
opatření vůči Koruně na základě práva Společenství.15      Maje
tedy za to, že spor vyvolává otázku výkladu práva Společenství, House
of Lords rozhodl na základě článku 177 Smlouvy o EHS přerušit
řízení do doby, než Soudní dvůr rozhodne o těchto předběžných
otázkách:„1)      Pokudi)      se
v řízení před vnitrostátním soudem účastník dovolává práv majících
podle práva Společenství přímý účinek (‚dovolávaná práva‘)_ii)      použití
vnitrostátního předpisu výslovně zbavuje automaticky tohoto účastníka
dovolávaných práv_iii)      existují
závažné argumenty jak příznivé, tak nepříznivé existenci dovolávaných
práv a vnitrostátní soud požádal o rozhodnutí o předběžné
otázce podle článku 177 ohledně toho, zda dovolávaná práva existují, či
nikoliv_iv)      vnitrostátní
právo předpokládá, že dotčený vnitrostátní předpis je slučitelný
s právem Společenství, pokud a dokud jeho neslučitelnost
nebyla zjištěna, v)      vnitrostátní
soud nemá pravomoc vydat předběžné opatření na ochranu
dovolávaných práv tak, že by pozastavil účinnost předmětného
vnitrostátního předpisu, dokud není rozhodnuto o předběžné otázce_vi)      je-li
konečně rozhodnutí o předběžné otázce nakonec ve prospěch
dovolávaných práv, účastník, který by se těchto práv mohl dovolávat,
pravděpodobně utrpí nenapravitelnou škodu, pokud toto předběžné opatření
na ochranu dovolávaných práv nebylo nařízeno_je třeba mít za to, že právo Společenstvía)      ukládá
vnitrostátnímu soudu nařídit toto předběžné opatření na ochranu
dovolávaných práv, nebob)      uděluje soudu pravomoc nařídit takové předběžné opatření na ochranu dovolávaných práv?2)      V případě
záporné odpovědi na otázku 1 a) a kladné na otázku 1 b), jaká jsou
měřítka, která mají být použita pro rozhodnutí otázky, zda nařídit
takové předběžné opatření na ochranu dovolávaných práv, anebo jej
zamítnout?“16      Podrobnější
výklad skutečností sporu v původním řízení, průběhu řízení
a vyjádření předložených Soudnímu dvoru je uveden ve zprávě
k jednání. Tyto údaje ze spisu jsou opakovány níže jen v míře
nezbytné pro sled úvah Soudního dvora.17      Ze
spisu a zejména z předkládacího rozhodnutí a výše
popsaného průběhu řízení ve věci před vnitrostátními soudy prvního
a druhého stupně vyplývá, že předběžnou otázkou usiluje
vnitrostátní soud v podstatě o to, aby se dozvěděl, zda
vnitrostátní soud, který se ve sporu týkajícím se práva Společenství
domnívá, že jedinou překážkou, která se staví proti tomu, aby nařídil
předběžné opatření je pravidlo vnitrostátního práva, musí od použití
tohoto pravidla upustit.18      Pro
odpověď na tuto otázku je vhodné připomenout, že Soudní dvůr ve svém
rozsudku ze dne 9. března 1978, Simmenthal (106/77, Recueil,
s. 629), prohlásil, že pravidla přímé použitelnosti práva
Společenství „musí působit plně a jednotným způsobem účinky ve
všech členských státech od svého vstupu v platnost a po celou
dobu své platnosti“ (bod 14) a že „na základě zásady přednosti
práva Společenství mají ustanovení Smlouvy a přímo použitelné akty
orgánů ve svých vztazích s vnitrostátním právem členských států za
následek […], že pouhým svým vstupem v platnost činí bez dalšího
nepoužitelným jakékoli ustanovení vnitrostátního práva, které by
s nimi bylo v rozporu“ (bod 17).19      Podle
judikatury Soudního dvora přísluší vnitrostátním soudům, aby uplatněním
zásady spolupráce uvedené v článku 5 Smlouvy, zajistily právní
ochranu, která pro účastníky řízení vyplývá z přímého účinku práva
Společenství (viz naposledy rozsudky ze dne 10. července 1980,
Ariete, 811/79, Recueil, s. 2545, a Mireco, 826/79, Recueil,
s. 2559).20      Soudní
dvůr rovněž rozhodl, že s požadavky vlastními samotné povaze práva
Společenství by bylo neslučitelné jakékoli ustanovení vnitrostátního
právního řádu, či jakákoli právní, správní nebo soudní praxe, které by
měly za následek oslabení účinnosti práva Společenství tím, že by
odmítaly soudci příslušnému pro použití tohoto práva pravomoc učinit
v samotném okamžiku tohoto použití vše, co je nezbytné, pro to, aby
byly ponechány stranou vnitrostátní legislativní ustanovení případně
tvořící překážku, byť jen dočasnou, pro plnou účinnost norem
Společenství (výše uvedený rozsudek ze dne 9. března 1978,
Simmenthal, body 22 a 23).21      Je
třeba dodat, že plná účinnost práva Společenství by byla stejně tak
oslabena, jestliže by pravidlo vnitrostátního práva mohlo zabránit soudu
rozhodujícímu spor, který se řídí právem Společenství, nařídit
předběžné opatření za účelem zajištění plné účinnosti soudního
rozhodnutí, které má být vydáno ohledně existence práv dovolávaných
podle práva Společenství. Z toho vyplývá, že soudce, který by za
těchto okolností nařídil předběžné opatření, pokud by nenarazil na
pravidlo vnitrostátního práva, je povinen od použití tohoto pravidla
upustit.22      Tento
výklad je potvrzen systémem zavedeným článkem 177 Smlouvy o EHS,
jehož užitečný účinek by byl oslaben, pokud by vnitrostátní soud, který
přeruší řízení do té doby, než Soudní dvůr odpoví na jeho předběžnou
otázku, nemohl nařídit předběžné opatření, dokud nevydá své rozhodnutí
na základě odpovědi Soudního dvora.23      Na
položenou otázku je tedy třeba odpovědět tak, že právo Společenství
musí být vykládáno v tom smyslu, že domnívá-li se vnitrostátní
soud, kterému je předložen spor týkající se práva Společenství, že
jedinou překážkou, která brání tomu, aby nařídil předběžné opatření, je
pravidlo vnitrostátního práva, musí od použití tohoto pravidla upustit. K nákladům řízení24      Náklady
vzniklé vládě Spojeného království, irské vládě a Komisi
Evropských společenství, které předložily Soudnímu dvoru vyjádření, se
nenahrazují. Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde
o účastníky hlavního řízení, povahu incidenčního řízení ve sporu
probíhajícím před vnitrostátním soudem, k rozhodnutí
o nákladech řízení je příslušný uvedený soud.Z těchto důvodůSOUDNÍ DVŮRo otázce, kterou mu položil House of Lords rozsudkem ze dne 18. května 1989, rozhodl takto:Právo
Společenství musí být vykládáno v tom smyslu, že domnívá-li se
vnitrostátní soud, kterému je předložen spor týkající se práva
Společenství, že jedinou překážkou, která brání tomu, aby nařídil
předběžné opatření, je pravidlo vnitrostátního práva, musí od použití
tohoto pravidla upustit.Due Slynn       Kakouris       Schockweiler ZuleegMancini Joliet Moitinho de AlmeidaRodriguez Iglesias Grevisse Diez de VelascoTakto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 19. července 1990.Vedoucí soudní kanceláře       PředsedaJ.-G. Giraud       O. Due* Jednací jazyk: angličtina.