Väliaikainen versio
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
MACIEJ SZPUNAR
27 päivänä marraskuuta 2025 (1)
Asia C‑421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
vastaan
Google Ireland Limited
(Ennakkoratkaisupyyntö – Consiglio di Stato (ylin hallintotuomioistuin, Italia))
Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2000/31/EY – 1 artiklan 5 kohdan d alakohta – Onnenpelien mainostaminen – 14 artiklan 1 kohta – Vapautus välittäjinä toimivien säilytyspalvelun tarjoajien vastuusta – Säilytyspalvelun tarjoajan ja käyttäjän välinen kumppanuussopimus
I       Johdanto
1.        Jäsenvaltio on päättänyt kieltää kaikenlaisen onnenpelien (ts. uhkapelien) mainonnan alueellaan. Koska tätä alaa ei ole yhdenmukaistettu unionin lainsäädännössä ja koska onnenpelien haitalliset seuraukset yksilöille ja yhteiskunnalle on tunnustettu, tällainen kielto voi lähtökohtaisesti olla sallittu unionin oikeuden nojalla.
2.        Kokonaan toinen kysymys on tällaisen kiellon täytäntöönpano ja erityisesti se, keneen se kohdistuu. Jäsenvaltioille onnenpelialalla annettu harkintavalta on etenkin saatettava tasapainoon direktiivin 2000/31/EY(2) mukaisen tietoyhteiskunnan palvelujen vapaan liikkuvuuden kanssa.
3.        Voidaanko onnenpelien mainonnan ehdoton kielto panna täytäntöön sellaiseen säilytyspalvelun tarjoajaan nähden, joka ylläpitää videonjakoalustaa, jolla tallennetaan tällaista mainontaa sisältävää kolmansien osapuolten tuottamaa sisältöä? Tämä kysymys tulee esille nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä. Kysymykseen vastaamiseksi unionin tuomioistuimen on ensin tutkittava, sovelletaanko direktiiviä 2000/31 kyseisen säilytyspalvelun tarjoajan toimintaan. Jos sovelletaan, sen on seuraavaksi tarkasteltava, kuuluuko tällainen palveluntarjoaja kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa vastuusta säädetyn poikkeuksen piiriin. Jos kuuluu, unionin tuomioistuimen on lopuksi arvioitava, täyttääkö palveluntarjoaja edellytykset kyseiseen säännökseen vetoamiselle.
II     Asiaa koskevat oikeussäännöt
A       Euroopan unionin oikeus
4.        Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 12, 21 ja 42 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(12)      On tarpeen jättää tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tietyt toiminnat sen vuoksi, että palvelujen tarjoamisen vapautta ei näillä aloilla voida tässä vaiheessa taata perustamissopimuksen tai voimassa olevan johdetun oikeuden nojalla. – –
– –
(21)      – – Yhteensovitettu ala kattaa ainoastaan vaatimukset, jotka liittyvät verkossa suoritettavaan toimintaan, kuten verkossa suoritettavaan tiedotukseen, mainontaan, ostoihin ja verkossa tehtäviin sopimuksiin. – –
– –
(42)      Poikkeukset tässä direktiivissä säädetystä vastuusta koskevat ainoastaan tapauksia, joissa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajan toiminta rajoittuu tietoverkon teknisenä operaattorina toimimiseen ja käyttöoikeuden tarjoamiseen viestintäverkkoon, jossa kolmansien osapuolten antamia tietoja siirretään tai talletetaan väliaikaisesti siten, että tarkoituksena on pelkästään tietojen siirron tehostaminen. Tämä toiminta on luonteeltaan puhtaasti teknistä, automaattista ja passiivista, jolloin tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaja ei tunne siirrettäviä tai tallennettavia tietoja eikä valvo niitä.”
5.        Kyseisen direktiivin 1 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä ei sovelleta:
a)      verotuksen alalla;
b)      direktiivien 95/46/EY[(3)] ja 97/66/EY[(4)] soveltamisalaan kuuluviin tietoyhteiskunnan palveluihin liittyviin kysymyksiin;
c)      kysymyksiin, jotka liittyvät kartellilainsäädännön piiriin kuuluviin sopimuksiin tai käytänteisiin;
d)      seuraaviin tietoyhteiskunnan palveluihin liittyviin toimiin:
–        notaarien tai vastaavien ammatinharjoittajien toimet siltä osin kuin niihin sisältyy suora ja nimenomainen yhteys julkisen vallan käyttämiseen,
–        asiakkaan edustaminen ja hänen etujensa puolustaminen tuomioistuimessa,
–        arpajaistoiminta, johon liittyy rahallista arvoa omaavien panosten asettaminen esimerkiksi rahapeleissä, lotossa ja veikkauksessa tai vedonlyönnissä.”
6.        Kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdan i alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Yhteensovitettu ala kattaa vaatimukset, joita palvelujen tarjoajan on noudatettava:
– –
–        jatkaessaan toimintaa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajana, kuten palvelun tarjoajan käyttäytymistä koskevat taikka palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset, joihin kuuluvat myös mainontaa ja sopimuksia koskevat vaatimukset, tai palvelun tarjoajan vastuuta koskevat vaatimukset.”
7.        Saman direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueelle sijoittautuneen palvelun tarjoajan tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen osalta noudatetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavia, yhteensovitettuun alaan kuuluvia kysymyksiä koskevia kansallisia säännöksiä.
2.      Jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.”
8.        Direktiivin 2000/31 4 jakson otsikko on ”Välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien vastuu”. Siihen kuuluvan 14 artiklan, jonka otsikko on ”Säilytys (’hosting’)”, 1 ja 2 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1.      Jos tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaminen käsittää palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen tallentamisen, jäsenvaltioiden on varmistettava, että palvelun tarjoaja ei ole vastuussa palvelun vastaanottajan pyynnöstä tallennettujen tietojen osalta, edellyttäen, että:
a)      palvelun tarjoajalla ei ole tosiasiallista tietoa laittomasta toiminnasta tai tiedoista – – tai
b)      palvelun tarjoaja toimii viipymättä tietojen poistamiseksi tai niihin pääsyn estämiseksi heti saatuaan tiedon tällaisista seikoista.
2.      Edellä 1 kohtaa ei sovelleta, kun palvelun vastaanottaja toimii palvelun tarjoajan johdon tai valvonnan alaisena.”
B       Italian oikeus
9.        Työntekijöihin ja yrityksiin kohdistuvaa arvonantoa koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 12.7.2018 annetun asetuksen nro 87 (decreto-Legge 12 luglio 2018, n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese; jäljempänä asetus nro 87/2018) 9 §:ssä kielletään kaikenlainen, myös epäsuora, rahavoittoja sisältävien pelien tai veikkausten ja vedonlyönnin sekä onnenpelien millä tahansa välineellä toteutettu mainonta. Siinä myös otetaan käyttöön kiellon rikkomisesta aiheutuva rahamääräinen hallinnollinen seuraamus, joka kohdistetaan muun muassa ”tähän mainontaan käytetyn välineen tai sivuston haltijaan” ja jonka suuruus on 20 prosenttia sponsoroinnin tai mainonnan arvosta ja joka tapauksessa vähintään 50 000 euroa. Lisäksi siinä annetaan Autorità per le Garanzie nelle Comunicazionille (viestintäalan sääntelyviranomainen, Italia; jäljempänä AGCOM) toimivalta soveltaa näitä seuraamuksia.
III  Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
10.      AGCOM määräsi 19.7.2022 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) Google Ireland Limitedille (jäljempänä Google) 750 000 euron suuruisen rahamääräisen seuraamuksen sillä perusteella, että se oli asetuksen nro 87/2018 9 §:n vastaisesti mainostanut lukuisia rahavoittoja sisältävien pelien verkkosivustoja YouTube-videonjakoalustalla. AGCOM etenkin totesi, että 630 videota (jäljempänä kyseessä olevat videot) oli ladattu viidelle YouTube-kanavalle, jotka kuuluvat Spike-nimiselle sisällöntuottajalle, jonka kanssa Google oli allekirjoittanut kaupallisen kumppanuussopimuksen YouTube-kumppaniohjelman (YouTube Partnership Programme; jäljempänä YPP) yhteydessä. AGCOM määräsi Googlen poistamaan YouTubesta kyseessä olevat videot ja kaikki muut Spiken jakamat videot, joissa oli samankaltaista sisältöä kuin riidanalaisessa päätöksessä yksilöidyissä videoissa. Google poisti kyseessä olevat videot YouTubesta riidanalaisen päätöksen seurauksena.
11.      Se nosti riidanalaisesta päätöksestä kanteen Tribunale amministrativo regionale per il Laziossa (Latiumin alueellinen hallintotuomioistuin, Italia), joka hyväksyi kanteen. Kyseinen tuomioistuin katsoi, että Googlen toiminnan erityispiirteet, joihin AGCOM oli vedonnut, eivät olleet riittäviä, jotta Google ei voisi kuulua direktiivin 2000/31 14 artiklan täytäntöönpanevassa Italian lainsäädännössä vastuusta säädetyn poikkeuksen piiriin.
12.      AGCOM valitti kyseisestä tuomiosta Consiglio di Statoon (ylin hallintotuomioistuin, Italia), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin. AGCOM väittää kyseisessä tuomioistuimessa ensinnäkin, ettei direktiiviä 2000/31 sovelleta käsiteltävään asiaan, koska sen 1 artiklan 5 kohdan d alakohdan mukaan kyseistä direktiiviä ei sovelleta onnenpelitoimintaan, johon liittyy rahallista arvoa omaavien panosten asettaminen. Asetuksen nro 87/2018 9 §:ssä säädetty kielto voidaan siten panna täytäntöön säilytyspalvelun tarjoajiin nähden. Toiseksi, vaikka Googlen toiminta ei jäisikään direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle, sen 14 artiklan 1 kohdassa vastuusta säädettyä poikkeusta ei sovelleta Googlen ja sisällöntuottajan allekirjoittaman kaupallisen kumppanuussopimuksen vuoksi.
13.      Google puolestaan väittää ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohta koskee ainoastaan sähköisten onnenpelipalvelujen tarjoajia. Säilytyspalvelun tarjoajat eivät sitä vastoin kuulu sen soveltamisalaan. Direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisesta Google väittää, että se on ”passiivisen” säilytyspalvelun tarjoaja ja ettei se ollut tietoinen kyseessä olevien videoiden lainvastaisuudesta. Google etenkin väittää, ettei sillä ole ad personam ‑sopimusta sisällöntuottajan kanssa, sillä viimeksi mainitusta tulee osa YPP:tä pelkästään hyväksymällä Googlen yksipuolisesti laatima vakiomuotoinen sopimus.
14.      Ensinnäkin arpajaistoiminnan jäämisestä direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kyseisen direktiivin johdanto-osan 21 perustelukappaleen valossa kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle on tarkoitus jäädä kaikki onnenpelialaan liittyvät toiminnot, myös verkossa tapahtuva mainostaminen.
15.      Toiseksi, jos unionin tuomioistuin katsoo, että direktiiviä 2000/31 sovelletaan säilytyspalvelun tarjoajien toimintaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, kuuluuko Google käsiteltävän asian olosuhteissa kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa vastuusta säädetyn poikkeuksen piiriin.
16.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa tältä osin siihen, että kyseistä sääntelyä sovelletaan ainoastaan ”passiivisen” säilytyspalvelun tarjoajiin.
17.      Tätä taustaa vasten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa Googlen ja sisällöntuottajan YPP:n yhteydessä allekirjoittaman kumppanuussopimuksen pääpiirteitä:
–        Kyseinen sopimus tehdään sisällöntuottajan toimittaman pyynnön perusteella ja Googlen etukäteen suorittaman tarkistuksen jälkeen. Google tutkii ensinnäkin, täyttääkö sisällöntuottaja YPP:lle asetetut kelpoisuusvaatimukset: 1 000 tilaajan 4 000 ehdot täyttävää julkista katselutuntia 12 edellisen kuukauden ajalta tai 1 000 tilaajan 10 miljoonaa hyväksyttävää julkista Shorts-katselukertaa 90 viime päivän ajalta. (5) Google arvioi lisäksi, asuuko sisällöntuottaja maassa/alueella, jossa YPP on saatavana, ja sitä, ettei kanavalla ole voimassa olevia ”varoituksia yhteisösääntöjen rikkomisesta”.(6)
–        Samoin Googlen ”YouTube-kumppaniohjelman yleiskatsaus ja kelpoisuusvaatimukset”
‑verkkosivuston mukaan ”tarkastajamme ja automaattiset järjestelmämme arvioivat kanavasi kokonaisuudessaan ja varmistavat, että se on kaikkien käytäntöjemme ja sääntöjemme mukainen”. Tarkastamiseen voi mennä aikaa kuukausi.(7)
–        Osana ”YouTube-kanavien kaupallistamiskäytäntöjään” Google erityisesti tarkastaa säännöllisesti, ”noudattavatko sisältöään kaupallistaneet kanavat näitä käytäntöjä”. (8) Näitä tarkastuksia tekevät Googlen tarkastajat, jotka arvioivat, onko kanavan sisältö YouTuben käytäntöjen mukaista. Koska kaikkia videoita ei voida tarkastaa, arvioinnissa voidaan keskittyä kanavan pääteemaan, katselluimpiin videoihin, uusimpiin videoihin, sisältöön, jonka katseluaika on pisin, videoiden metadataan (esim. nimet, pikkukuvat ja kuvaukset) ja Tietoja-osioon.(9)
–        Kun kaupallinen kumppanuussopimus on allekirjoitettu, sisällöntuottaja saa Verified Partner ‑kumppanin aseman. Tällaiset kumppanit saavat osuuden tuloista, joita Google saa heidän videoidensa katsojille näytetyistä mainoksista. Lisäksi osallistumalla Googlen kaupallistamiskäytäntöihin sisällöntuottajat voivat tarjota jäsenyyttä kanavalleen Googlen suoraan perimää maksua vastaan. Käyttäjät saavat tästä jäsenyydestä etuja, jotka vaihtelevat valitun tilauksen tyypin ja hinnan mukaan. Näihin etuihin voi kuulua muun muassa pääsy jäsenille tarkoitettuun sisältöön, livestriimeihin tai verkkochatiin.
18.      Ottaen huomioon nämä YPP:n ominaisuudet ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, ettei Google välttämättä ole pelkästään ”neutraali” tai ”passiivinen” ja että se saattaa näin ollen jäädä direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.
19.      Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Sovelletaanko [direktiivin 2000/31] 14 artiklassa tarkoitettua hosting-palvelujen tarjoajien vastuujärjestelmää saman direktiivin 1 artiklan 5 kohdan perusteella myös rahavoittoja sisältävien pelien tai veikkausten ja vedonlyönnin verkkomainontaan sekä onnenpelien mainontaan?
Jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen myöntävästi – –, unionin tuomioistuinta pyydetään SEUT 267 artiklan mukaisesti vastaamaan myös toiseen kysymykseen:
2)      Sovelletaanko [direktiivin 2000/31] 14 artiklassa tarkoitettua vastuujärjestelmää Googlen kaltaiseen hosting-palvelujen tarjoajaan niiden YouTube-kanavien haltijoiden julkaiseman sisällön osalta, joiden kanssa Google on tehnyt edellä mainitun kaltaisen kaupallisen kumppanuussopimuksen?”
20.      Kirjallisia huomautuksia esittivät Google sekä Belgian, Tšekin, Italian ja Portugalin hallitukset ja Euroopan komissio. Tšekin hallitusta lukuun ottamatta samat osapuolet osallistuivat 10.9.2025 pidettyyn istuntoon.
IV     Asian tarkastelu
A       Ensimmäinen kysymys
1.     Alustavat huomautukset
21.      Ensinnäkin, vaikka ensimmäisen kysymyksen sanamuoto saattaakin antaa toisin ymmärtää, YouTube on kiistatta moneen aihepiiriin keskittyvä videonjakoalusta, jota ei ole tarkoitettu erityisesti onnenpeleihin liittyvän sisällön jakamiseen.
22.      Lisäksi Google vetoaa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa siihen, etteivät kyseessä olevat videot ole luonteeltaan mainontaa, ja toteaa, että ne sisältävät pelkästään tietoa onnenpeleistä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin katsoo, että kyseessä olevat videot sisältävät onnenpelien mainontaa. Sekä ensimmäisen kysymyksen sanamuoto että perustelut vaikuttavat nimittäin perustuvan tähän olettamukseen. Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välinen tehtävänjako, jossa viimeksi mainituilla on yksinomainen toimivalta arvioida käsiteltävänään olevan asian tosiseikkoja,(10) ehdotan, että unionin tuomioistuin lähtee myös tästä olettamuksesta.
23.      Tästä seuraa näin ollen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, olisiko direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohtaa tulkittava siten, että säilytyspalvelun tarjoajan toiminta, joka muodostuu onnenpelien mainontaa sisältävien videoiden tallentamisesta, kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
2.     Asian tarkastelu
a)     Direktiivin 2000/31 yleinen kehys
24.      Jotta ensimmäiseen kysymykseen voidaan vastata, on ensin kuvattava lyhyesti direktiivin 2000/31 perustana olevat pääperiaatteet.
25.      Direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä. Kuten saman artiklan 2 kohdassa todetaan, tätä tarkoitusta varten sillä lähennetään tiettyjä tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia kansallisia säännöksiä, jotka koskevat sisämarkkinoita (3 artikla); palvelun tarjoajien sijoittautumista (II luvun 1 jakso); kaupallista viestintää (II luvun 2 jakso), sähköisessä muodossa tehtäviä sopimuksia (II luvun 3 jakso), välittäjien vastuuta (II luvun 4 jakso), käytännesääntöjä, tuomioistuinten ulkopuolella tapahtuvaa riitojen ratkaisemista, oikeussuojakeinoja ja jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä (III luku).
26.      Tältä osin direktiivin 2000/31 3 artiklassa vahvistettu ”sisämarkkinalauseke” perustuu alkuperäjäsenvaltiossa suoritettavaa valvontaa ja vastavuoroista tunnustamista koskevien periaatteiden soveltamiselle, joten kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdassa määritellyllä yhteensovitetulla alalla tietoyhteiskunnan palveluja säännellään ainoastaan siinä jäsenvaltiossa, johon kyseisten palvelujen tarjoajat ovat sijoittautuneet (”alkuperämaaperiaate”).(11) Kyseisen direktiivin II ja III luvun säännöksillä puolestaan pyritään yhdenmukaistamaan tiettyjä sähköisen kaupankäynnin erityisiä näkökohtia.(12)
b)     Onnenpelitoiminnan jättäminen direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle
27.      Direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdassa luetellaan tiettyjä ”aloja”, ”kysymyksiä” ja ”toimia”, jotka jätetään kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Nämä kaikki ilmaisut ovat laajasisältöisiä.(13)
28.      Lisäksi monikon (”toimiin”) käyttö viittaa siihen, että direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohtaan sisältyy useampia toimia kuin pelkästään onnenpelien tarjoaminen internetissä.(14)
29.      Onnenpelitoiminnan käsitteen arkikielen mukainen tavanomainen merkitys ei sen sijaan vaikuta sisältyvän säilytyspalvelujen alaan. ”Säilyttäminen” nimittäin käsittää palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen tallentamisen palvelun vastaanottajan pyynnöstä.(15) Tämän toiminnan keskeinen osa on tietojen tallentaminen riippumatta siitä, liittyykö se onnenpeleihin vai ei. Tämä tarkoittaa, ettei kyseinen toiminta ole onnenpelialalle ominaista.
30.      Tätä tulkintaa tukee lisäksi tiettyjen toimien direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle jättämisen tavoite. Kyseistä direktiiviä koskevasta ehdotuksesta nimittäin käy ilmi, että ”ei ole mahdollista taata palvelujen vapaata liikkuvuutta jäsenvaltioiden välillä, koska keskinäistä tunnustamista ei sovelleta ja yhteensovittaminen ei ole riittävää, jotta yleisen edun mukaisia tavoitteita vastaavan suojelun taso voitaisiin taata”.(16) Sama logiikka ilmenee kyseisen direktiivin johdanto-osan 12 perustelukappaleesta.(17)
31.      Tästä seuraa näin ollen, että direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohdalla pyritään estämään erityisesti alkuperämaaperiaatteen soveltaminen siinä lueteltuihin toimiin, jotta vastaanottavat jäsenvaltiot voivat edelleen soveltaa omasta lainsäädännöstään johtuvia vaatimuksia ilman, että vastavuoroisen tunnustamisen periaate sitoo niitä.(18)
32.      Nimenomaisesti onnenpelitoiminnan yhteydessä unionin tuomioistuin on korostanut, että onnenpelejä koskeva lainsäädäntö kuuluu alueisiin, joilla on huomattavia eroja jäsenvaltioiden välillä moraalisten, uskonnollisten ja kulttuuristen näkökohtien osalta. Se on myös tunnustanut peleihin ja vedonlyöntiin liittyvät yksilön tai yhteiskunnan kannalta moraalisesti ja taloudellisesti vahingolliset seuraukset. Koska alaa ei ole yhdenmukaistettu Euroopan unionissa, jokaisen jäsenvaltion on arvioitava näillä alueilla omien arvoarvostelmiensa mukaisesti, mitä vaatimuksia on asetettava kuluttajien ja yhteiskuntajärjestyksen suojaamiseksi.(19) Nämä ovat selkeästi alakohtaisia etuja, jotka eivät liity mitenkään säilytyspalvelujen toimintaan.
33.      On totta, että unionin tuomioistuin on myös katsonut, että mainonta on osa onnenpelitoiminnan hallitun kasvattamisen politiikkaa, jolla toiminta pyritään kanavoimaan valvottavissa oleviin pelimuotoihin houkuttelemalla pelaajia luvallisen ja säännellyn toiminnan piiriin ja siten torjumaan laitonta onnenpelaamista.(20) Tämän voidaan tulkita tarkoittavan, että onnenpelien mainonta on direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohdassa tarkoitettua onnenpelitoimintaa. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korosti, tämä tulkinta voi saada tukea kyseisen direktiivin 2 artiklan h alakohdan i alakohdasta ja johdanto-osan 21 perustelukappaleesta, joiden mukaan palvelun laatuun tai sisältöön liittyviin vaatimuksiin kuuluvat myös mainontaa koskevat vaatimukset.(21)
34.      Jotta jäsenvaltiot voivat harjoittaa onnenpelitoiminnan hallitun kasvattamisen politiikkaa, ei kuitenkaan ole mielestäni tarkoitukseen soveltuvaa eikä tarpeen jättää direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle myös säilytyspalvelun tarjoajan toimintaa, joka koostuu onnenpelien mainontaa sisältävien videoiden tallentamisesta. Samaan tapaan tämän toiminnan kuuluminen direktiivin 2000/31 soveltamisalaan ei vaikuta kyseisen direktiivin 1 artiklan 5 kohdan d alakohdassa säädetyn soveltamisalan ulkopuolelle jättämisen tavoitteeseen, johon viitattiin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 30–32 kohdassa.
35.      Tästä seuraa näin ollen, että – kuten komissio huomautti – vaikka direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohdassa jätetään onnenpelitoiminta kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, sen 12–15 artiklaa sovelletaan myös tällaiseen toimintaan liittyvän sisällön säilyttämiseen.(22)
36.      Digipalvelusäädöksen antaminen vaikuttaa vahvistaneen tämän lähestymistavan. Sen 89 artiklan 1 kohdalla kumottiin direktiivin 2000/31 12–15 artikla. Samanaikaisesti digipalvelusäädöksen 4–8 artiklassa toistetaan olennaisin osin direktiivin 2000/31 12–15 artikla (kuten digipalvelusäädöksen 89 artiklan 2 kohta vahvistaa). Merkittävää on se, ettei digipalvelusäädöksessä jätetä onnenpelitoimintaa sen soveltamisalan ulkopuolelle, mikä tarkoittaa, ettei alkuperämaaperiaatetta sovelleta edelleenkään onnenpelitoimintaan direktiivin 2000/31 nojalla. Sitä vastoin onnenpeleihin liittyvään sisältöön sovelletaan digipalvelusäädöksen 6 artiklaa, joka vastaa direktiivin 2000/31 14 artiklaa.
37.      Lyhyesti sanottuna toiminta, jossa onnenpelejä tarjotaan internetissä, ja mahdollisesti onnenpelien mainostaminen ovat direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohdassa tarkoitettuja toimia. Videonjakoalusta ei harjoita kumpaakaan näistä toimista. Se kuuluu näin ollen kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
38.      Tämä ei estä onnenpelien mainonnan kieltävän Italian säännöksen täytäntöönpanoa sellaisiin tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin nähden, jotka tarjoavat onnenpelipalvelujen aitoa mainontaa. Tämä johtuu siitä, että nämä palvelut jätetään direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohdassa kyseisen direktiivin soveltamisalan ja siten alkuperämaaperiaatteen ulkopuolelle.
39.      Voidaan lisäksi esittää yksi menetelmiä koskeva huomautus. Tässä vaiheessa ei mielestäni pitäisi pyrkiä määrittämään, valvooko säilytyspalvelun tarjoaja käytännössä tallentamaansa sisältöä. Tätä arviointia edellytetään direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdassa, koska palveluntarjoaja, joka valvoo tallentamiaan tietoja, ei kuulu kyseisen säännöksen soveltamisalaan. Sitä vastoin kyseisen direktiivin 1 artiklan 5 kohdan d alakohdan soveltamisen yhteydessä riittää, että kyseessä olevan toiminnan katsotaan käsittävän palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen tallentamisen palvelun vastaanottajan pyynnöstä.(23)
40.      Ehdotankin, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan, että direktiivin 2000/31 1 artiklan 5 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että säilytyspalvelun tarjoajan toiminta, joka muodostuu onnenpelien mainontaa sisältävien videoiden tallentamisesta, kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
B       Toinen kysymys
1.     Direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan systematiikka
41.      Jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen myöntävästi, sen on seuraavaksi määritettävä, kuuluuko Googlen kaltaisen säilytyspalvelun tarjoajan toiminta, johon liittyy kolmansien osapuolten, joiden kanssa se on tehnyt kaupallisen kumppanuussopimuksen, tuottaman sisällön tallentamista, direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
42.      Kyseisessä säännöksessä säädetään poikkeuksesta säilytyspalvelun tarjoajien vastuusta, joka koskee niiden alustoilla tallennettavaa kolmansien osapuolten tuottamaa sisältöä.
43.      Kuten unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, kyseinen säännös edellyttää pohjimmiltaan kaksivaiheista arviointia.(24)
44.      Ensinnäkin, jotta palveluntarjoaja kuuluu direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sen on tarjottava tietoyhteiskunnan palvelua, joka koostuu sen 14 artiklassa tarkoitetusta ”säilyttämisestä”;(25) lisäksi sen toiminnan on rajoituttava ”välittäjänä toimivan palvelun tarjoajan” toimintaan.(26)
45.      Toiseksi kyseisen säännöksen a ja b alakohdassa määritetään, voidaanko vastuuta koskevaan poikkeukseen vedota tietyssä tapauksessa.(27) Jotta näin olisi, palvelun tarjoajalla ei saa olla tosiasiallista tietoa laittomasta toiminnasta (a alakohta), tai sen on toimittava viipymättä tietojen poistamiseksi tai niihin pääsyn estämiseksi heti saatuaan tiedon tällaisista seikoista (b alakohta).
46.      Kuten jäljempänä lähemmin esitän, tältä osin sen varmistamiseksi, rajoittuuko palveluntarjoajan toiminta välittäjänä
(ensimmäinen vaihe) toimimiseen, olisi keskityttävä lähinnä siihen, valvooko palveluntarjoaja alustalleen tallennettua sisältöä sen perusteella, miten sen liiketoimintamalli on suunniteltu ja toimii. Ellei näin ole, edetään toiseen vaiheeseen, jossa on tarkasteltava sitä, oliko palveluntarjoajalla tietoa tietyn sisällön lainvastaisesta luonteesta.(28)
47.      Tällä on asian kannalta merkityksellisiä seurauksia.
48.      Ensinnäkin, kuten unionin tuomioistuin selvensi tuomiossaan YouTube ja Cyando, edellytykset sille, että direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan a tai b alakohdan edellytysten ei katsota täyttyvän, ovat erityisen tiukat, koska ne ratkaisevat viime kädessä sen, että säilytyspalvelun tarjoajan voidaan katsoa olevan vastuussa käyttäjän sen alustalle lataamasta tietystä lainvastaisesta sisällöstä.(29) Näin korkeaa kynnystä ei edellytetä arvioitaessa sitä, valvooko palveluntarjoaja kolmansien osapuolten sen alustalle lataamaa sisältöä. Ensimmäisen vaiheen väliin jättäminen johtaisi siten ei-toivottuihin tilanteisiin: tietyt palveluntarjoajat, jotka lähtökohtaisesti puuttuvat sisältöön ja valvovat sitä liiketoimintamallinsa perusteella, voisivat tästä huolimatta välttyä vastuulta väittämällä, ettei niillä ollut tosiasiallista tietoa tietystä lainvastaisesta sisällöstä.
49.      Toiseksi, ja samaan tapaan, a ja b alakohta eivät vaikuta soveltuvan alustan liiketoimintamallin sellaisten erityispiirteiden tarkasteluun, jotka voivat estää sitä viime kädessä vetoamasta vastuuta koskevaan poikkeukseen. Näiden kahden vaiheen välisen eron hämärtyminen uhkaisi siten tehdä tietyn alustan liiketoimintamallista enimmäkseen merkityksettömän.
50.      Tarkastelun kaksi vaihetta liittyvät kuitenkin tietysti toisiinsa. Ensimmäinen vaihe toimii lähinnä ”suodatusmekanismina”, ja se on ennakkoedellytys a ja b alakohdan soveltamiselle.(30)
2.     Välittäjänä toimivana säilytyspalvelun tarjoajana pitämisen kannalta merkitykselliset arviointiperusteet
51.      Jotta palveluntarjoaja voisi kuulua direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, oikeuskäytännön mukaan on olennaista, että tämä on välittäjänä toimiva palveluntarjoaja lainsäätäjän kyseisen direktiivin II luvun 4 jaksossa tarkoittamalla tavalla.(31)
52.      Kyseisen direktiivin johdanto-osan 42 perustelukappaleesta ilmenee tältä osin, että direktiivissä säädetyt vastuuta koskevat poikkeukset koskevat ainoastaan tapauksia, joissa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajan toiminta on ”luonteeltaan puhtaasti teknistä, automaattista ja passiivista”, mikä merkitsee sitä, että kyseinen palvelun tarjoaja ”ei tunne siirrettäviä tai tallennettavia tietoja eikä valvo niitä”.(32)
53.      Unionin tuomioistuin on siten päätellyt direktiivin 2000/31 johdanto-osan 42 perustelukappaleesta, että on tutkittava, onko kyseisen ylläpitäjän rooli neutraali eli onko sen menettely puhtaasti teknistä, automaattista ja passiivista, mikä merkitsee sitä, että se ei tunne tallentamiaan sisältöjä eikä valvo niitä, vai onko mainitulla ylläpitäjällä sitä vastoin sellainen aktiivinen rooli, jonka vuoksi tämä tuntee nämä sisällöt tai valvoo niitä.(33)
54.      Huomautan tältä osin, että ratkaisuehdotuksessaan L’Oréal ym. julkisasiamies Jääskinen totesi, että direktiivin 2000/31 johdanto-osan 42 perustelukappaleen olisi koskettava ainoastaan 12 artiklaa (Pelkkä siirtotoiminta) ja 13 artiklaan (Välimuistiin tallentaminen), sillä siinä asetetut edellytykset eivät sovellu 14 artiklaan.(34) On myös esitetty, että tuomiossa L’Oréal ym. unionin tuomioistuin noudatti implisiittisesti julkisasiamiehen lähestymistapaa, sillä se ei viitannut kyseisen direktiivin johdanto-osan 42 perustelukappaleeseen.(35)
55.      Minun näkemykseni on, että tämä keskustelu on yliampuvaa. Vaikka unionin tuomioistuin ei maininnutkaan tuomiossa L’Oréal ym. nimenomaisesti direktiivin 2000/31 johdanto-osan 42 perustelukappaletta, se vahvisti tuomion Google France 114 kohdassa kehitetyt arviointiperusteet.(36) Tuomiossaan YouTube ja Cyando unionin tuomioistuin myös viittasi nimenomaisesti johdanto-osan 42 perustelukappaleeseen.(37) Lisäksi digipalvelusäädöksen johdanto-osan 18 perustelukappaleessa on kehitetty ja selvennetty kyseisen direktiivin johdanto-osan 42 perustelukappaletta ”kodifioimalla” tarkasti oikeuskäytäntö, jossa tukeudutaan johdanto-osan 42 perustelukappaleeseen direktiivin 2000/31 14 artiklan soveltamisen yhteydessä. Näin ollen on selvää, että kyseisestä perustelukappaleesta johtuvia arviointiperusteita, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut, sovelletaan myös säilytyspalvelun tarjoajiin.
56.      Yhdyn kuitenkin julkisasiamies Jääskisen näkemykseen, jonka mukaan ”neutraalisuus” erikseen tarkasteltuna ei välttämättä ole täysin oikea tapa arvioida, kuuluuko säilytyspalvelun tarjoaja direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.(38) On nimittäin kyseenalaista, voitaisiinko säilytyspalvelun tarjoajia koskaan pitää täysin ”neutraaleina”. Säilytyspalvelun tarjoaja, joka saa mainostuloja alustastaan, on lähtökohtaisesti kiinnostunut kasvattamaan käyttäjien ja katselujen määrää. Kahtiajako passiiviseen tai aktiiviseen rooliin vaikuttaa samoin riittämättömältä, kun tarkastellaan säilytyspalvelun tarjoajan toimintoja erityisesti tällaisella jatkuvasti muuttuvalla alalla. Joka tapauksessa vaikuttaa siltä, että oikeuskäytännön mukaan sekä neutraalius että passiivisuus kuvastavat liiketoimintamallia, joka perustuu a priori siihen, että toimija ei ”tunne sisältöä tai valvo sitä”.(39) Neutraalisuuden ja passiivisuuden olisi pohjimmiltaan ymmärrettävä viittaavan sisältöön, jonka sisällöntuottajat lataavat alustalle.
57.      Millainen säilytyspalvelun tarjoajan toiminta voi siten johtaa siihen, ettei se kuulu direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan? Tähän kysymykseen vastaamiseksi ehdotan, että keskitytään ensin edellytyksiin, jotka koskevat sisällön tuntemista tai valvomista samoin kuin päinvastaista tilannetta, nykyisen oikeuskäytännön mukaisesti. Käsiteltävän asian olosuhteiden valossa ehdotan sen jälkeen joidenkin näiden edellytysten merkityksen selventämistä.
a)     Sisällön tuntemiseen tai valvontaan liittyvät edellytykset
58.      Tuomioon Google France johtanut asia koski AdWords-nimisen maksullisen indeksointipalvelun toimintaa. Tämä palvelu mahdollistaa sen, että talouden toimijat voivat yhden tai useamman avainsanan valitsemalla saada aikaiseksi sen, että tilanteessa, jossa tämä sana vastaa tai nämä sanat vastaavat internetin käyttäjän hakukoneelle esittämässä pyynnössä esiintyvää sanaa tai siinä esiintyviä sanoja, näkyviin tulee mainoslinkki kyseisen talouden toimijan sivustolle. Tämä mainoslinkki esitetään otsakkeen ”Sponsorilinkit” alla joko ruudun oikeassa reunassa luonnollisten tulosten oikealla puolella tai ruudun yläreunassa kyseisten luonnollisten tulosten yläpuolella.(40)
59.      Tutkiessaan, kuuluiko kyseinen toiminta direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, unionin tuomioistuin totesi, että tämän tutkimuksen yhteydessä merkitystä on roolilla, joka Googlella on mainoslinkin yhteydessä olevan kaupallisen viestin laatimisessa tai avainsanojen asettamisessa tai valinnassa.(41) Tämä tarkoittaa lähinnä sitä, että sisällön laatimiseen, luomiseen tai valitsemiseen osallistuva ylläpitäjä ei kuulu kyseisen säännöksen soveltamisalaan.
60.      Tuomioon L’Oréal ym. johtanut asia koski eBay International AG:n (jäljempänä eBay) ylläpitämää sähköistä markkinapaikkaa, jolla esitetään listauksia eBayssä myyjätilin luoneiden henkilöiden kaupan pitämistä tavaroista. eBay veloittaa tietyn prosenttiosuuden toteutetuista kaupoista. eBay sallii sen, että mahdolliset ostajat ostavat myyjien tarjoamia tuotteita huutokaupalla ja myös kiinteään hintaan. Lisäksi myyjät voivat luoda eBayn verkkosivuilla verkkokauppoja (online shops). eBay auttaa tarvittaessa myyjiä optimoimaan tarjouksensa, luomaan omat verkkokauppansa sekä edistämään ja lisäämään myyntiään. Se myös mainostaa tiettyjä sen sähköisellä markkinapaikalla kaupan pidettäviä tuotteita esittämällä listauksia Googlen kaltaisissa hakukoneissa.(42)
61.      Ottaen huomioon nämä eBayn markkinapaikan piirteet unionin tuomioistuin vahvisti, että kun kyseinen ylläpitäjä antaa apua, joka muodostuu muun muassa kyseessä olevien myyntitarjousten esityksen optimoinnista tai näiden tarjousten edistämisestä, on katsottava, että sillä ei ole neutraalia asemaa asianomaisen asiakkaanaan olevan myyjän ja mahdollisten ostajien välillä, vaan sillä on aktiivinen rooli, jonka vuoksi se tuntee näitä tarjouksia koskevat tiedot tai valvoo niitä. Se ei näin ollen voi kyseisten tietojen yhteydessä vedota direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun vastuuta koskevaan poikkeukseen.(43)
62.      Lisäksi tuomiossa YouTube ja Cyando unionin tuomioistuin tarkasteli erityisesti sitä, kuuluuko direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan YouTuben kaltaisen verkkoalustan, jolle käyttäjät voivat ladata ilmaiseksi omia videoitaan ja saattaa ne muiden internetin käyttäjien saataviin, toiminta.(44) Huomautan, että kyseinen asia koski lähinnä YouTuben säilytyspalvelujen ”tavanomaista” tarjoamista, joka ei siis tapahdu käsiteltävässä asiassa tarkasteltavana olevan YPP:n yhteydessä.
63.      Unionin tuomioistuin totesi muun muassa, että videonjakoalusta, joka ei osallistu sen alustan käyttäjien alustalle lataamien sisältöjen luomiseen tai valitsemiseen ja joka ei käy läpi eikä valvo näitä sisältöjä ennen niiden lataamista alustalle automaattisessa prosessissa, voi kuulua direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.(45)
b)     Sisällön tuntemisen tai valvonnan puuttumiseen liittyvät edellytykset
64.      Tuomiossa L’Oréal ym. unionin tuomioistuin totesi, että pelkästään se, että sähköisen markkinapaikan ylläpitäjä tallentaa palvelimelleen myyntitarjoukset, vahvistaa palvelunsa yksityiskohtaiset säännöt, saa palvelustaan korvauksen ja antaa yleisluonteisia neuvoja asiakkailleen, ei voi merkitä sitä, että siltä evätään direktiivissä 2000/31 säädetyt vastuuta koskevat poikkeukset.(46)
65.      Tuomiossaan Youtube ja Cyando unionin tuomioistuin huomautti, että se seikka, että YouTuben kaltaisen videonjakoalustan ylläpitäjä soveltaa teknisiä toimenpiteitä, joilla pyritään löytämään sen alustan välityksellä yleisölle välitetyistä videoista sisällöt, jotka saattavat loukata tekijänoikeutta, ei merkitse sitä, että kyseisellä ylläpitäjällä on näin tehdessään aktiivinen rooli, jonka vuoksi se tuntee nämä videot tai valvoo niiden sisältöä, ja näin on, koska muutoin tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajat, jotka toteuttavat toimenpiteitä, joilla pyritään nimenomaan estämään tällaiset loukkaukset, eivät kuuluisi direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdassa säädetyn vastuusta vapauttamista koskevan järjestelmän piiriin.(47)
66.      Samoin tulkitessaan direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa asetettua edellytystä unionin tuomioistuin totesi, että sen perusteella, että sisällönjakoalustan pitäjä indeksoi automaattisesti kyseiselle alustalle ladattuja sisältöjä, että mainittu alusta sisältää hakutoiminnon ja että siinä suositellaan videoita käyttäjien profiilin ja mieltymysten mukaan, ei voida katsoa, että se on konkreettisesti tietoinen tällä samalla alustalla tapahtuvasta laittomasta toiminnasta tai sille tallennetuista laittomista tiedoista.(48) A fortiori, kuten ratkaisuehdotuksessani Russmedia
Digital ja Inform Media Press totesin, tällainen palveluntarjoaja ei voi myöskään jäädä kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa säädetyn vastuusta vapauttamisen ulkopuolelle näiden seikkojen perusteella.(49)
c)     Tiettyjen edellytysten selventäminen ja soveltaminen käsiteltävään asiaan
67.      Kuten edellä todettiin, säilytyspalvelun tarjoaja voi jäädä direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle i) osallistumalla sisällön laatimiseen, luomiseen ja valitsemiseen, ii) käymällä läpi tai valvomalla sisältöä ennen sen lataamista tai iii) optimoimalla sitä.
68.      Käänteisesti säilytyspalvelun tarjoaja voi kuulua kyseisen säännöksen soveltamisalaan, vaikka se i) saa korvauksen kyseisestä palvelusta, ii) soveltaa teknisiä toimenpiteitä lainvastaisen sisällön löytämiseksi tai iii) tarjoaa alustallaan tiettyjä esittämistoimintoja.
69.      Kaksi näistä edellytyksistä on erityisen merkityksellisiä käsiteltävän asian kannalta: sisällön esittämisen optimointi ja korvausta koskeva näkökohta. Keskityn näin ollen seuraavaksi niihin.
1)     Optimointia koskeva edellytys
70.      Optimointi on epämääräinen edellytys, jota voidaan tulkita monella tavalla. Voidaan erityisesti väittää, että tarjoamalla Verified Partner ‑kumppaneille lisätoimintoja heidän kanavilleen, kuten livestriimausta, tietyille tilaajille tarkoitettua erityissisältöä ja livechatin,(50) YouTube ”optimoi” sisällöntuottajan tarjontaa.
71.      En kuitenkaan usko, että unionin tuomioistuin tarkoitti optimoinnilla tätä tuomiossa L’Oréal ym. Kuten julkisasiamies Saugmandsgaard Øe ratkaisuehdotuksessaan Youtube ja Cyando jo totesi,(51) tämä edellytys olisi ymmärrettävä ottamalla huomioon eBayn toiminnan erityispiirteet.
72.      Tosiasiassa eBay tarjosi valikoitua ja yksilöllistä apua tietyille käyttäjille parantamalla heidän myyntitarjoustensa sisältöä, auttamalla heitä luomaan verkkokauppoja ja suoraan edistämällä heidän myyntitarjouksiaan kolmansien osapuolen palvelujen avulla. Tässä asiayhteydessä unionin tuomioistuin viittasi myyntitarjousten optimointiin ja edistämiseen merkkinä sisällön valvonnasta.
73.      Sitä vastoin tarkastellessaan sitä, kuuluiko eBayn toiminta direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, unionin tuomioistuin ei antanut lainkaan painoarvoa sille seikalle, että sähköinen markkinapaikka oletettavasti määritteli myyjien eri tasot heidän myyntilukujensa perusteella.(52)
74.      Vaikuttaa siten siltä, että käyttäessään optimoinnin käsitettä unionin tuomioistuimella oli mielessään sellaiset säilytyspalvelujen toiminnot, joissa puututaan suoraan käyttäjien lataamaan sisältöön. Tietyille käyttäjille tarjottavalla avulla säilytyspalvelun tarjoaja väistämättä valvoo sisältöä.
75.      Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu, tällaista apua ei ilmeisestikään anneta Verified Partner ‑kumppaneille, kun otetaan huomioon YPP:tä koskevan sopimuksen ehdot ja tapa, jolla ne neuvotellaan. Heille yksinkertaisesti tarjotaan tasavertaisesti samat videonjakoalustan lisätoiminnot,(53) jotka eivät vaikuta suoraan heidän luomaansa ja kyseiselle alustalle lataamaansa sisältöön.
76.      Sisällöntuottajien eri ryhmien määritteleminen sinänsä ei siten ole mielestäni ongelmallista, edellyttäen että kunkin ryhmän sisällä tietyt sisällöntuottajat eivät saa yksilöllistä kohtelua. Tällaista kohtelua tarjotessaan palveluntarjoaja on väistämättä vuorovaikutuksessa sisällön kanssa tavalla, jossa ei ole kyse pelkästä sen tallentamisesta. Tämä puolestaan antaa palveluntarjoajalle mahdollisuuden valvoa kyseistä sisältöä.
77.      Näin ollen on hyödyllistä erottaa ”tekninen optimointi tai esittämisen optimointi” ja ”sisällön optimointi”, sillä ainoastaan jälkimmäinen johtaa siihen, ettei direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohtaa voida soveltaa.(54)
78.      Tämä jako seuraa nähdäkseni jo tuomiosta YouTube ja Cyando. Kuten edellä jo mainitsin, kyseisestä tuomiosta ilmenee, että pelkästään sisällön indeksoinnin, hakutoiminnon luomisen ja sen perusteella, että videoita suositellaan käyttäjien profiilin ja mieltymysten mukaan, ei voida jättää soveltamatta direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohtaa.(55)
79.      Näiden YouTuben toiminnan piirteiden, joita unionin tuomioistuin tarkasteli tuomiossaan YouTube ja Cyando, ja käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien piirteiden välillä ei mielestäni ole merkittävää eroa. Ne molemmat kuuluvat näin ollen ”esittämisen optimoinnin” luokkaan.
80.      YPP:hen liittyvät lisätoiminnallisuudet vaikuttavat itse asiassa olevan luontaista kehitystä YouTuben kaltaisen videonjakoalustan tarjoamassa tietoyhteiskunnan palvelussa.(56) Ne parantavat käyttäjäkokemusta ja siten yleensä lisäävät videoiden katselumääriä, mikä on olennaista minkä tahansa videonjakoalustan liiketoimintamallissa. Jos tämä kuuluu vielä esittämisen optimoinnin piiriin, kyse on edelleen välittäjänä toimimisesta. Videoiden katselumäärien kasvamisesta tulee ongelmallista vasta, jos alusta vaikuttaa itse sisältöön kasvattaakseen näitä määriä.
81.      Tämä tulkinta on linjassa innovaatiotoiminnan edistämistä(57) ja käyttäjien sananvapauden ja tiedonvälityksen vapauden suojelua(58) koskevien tavoitteiden kanssa, joiden seurauksena annettiin direktiivin 2000/31 12–15 artiklassa vahvistetut säännöt vastuusta vapauttamisesta. Optimointia koskevan edellytyksen laaja tulkinta, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 70 kohdassa kuvatun kaltainen, saisi todennäköisesti alustat luopumaan uusien tapojen kehittämisestä sellaisen sisällöntuottajien jakaman sisällön esittämiseen, joka saattaa kiinnostaa käyttäjiä.(59)
82.      Lisäksi seuraavat kolme asiayhteyteen liittyvää huomautusta osoittavat, että sisällön tietyntasoinen valvonta saattaa olla itse asiassa välttämätöntä.
83.      Ensinnäkin direktiivin 2000/31 12 artiklan 3 kohdan, 13 artiklan 2 kohdan ja 14 artiklan 3 kohdan mukaan kansalliset viranomaiset voivat vaatia palveluntarjoajaa lopettamaan tai estämään väärinkäytökset.(60) Tämä tarkoittaa väistämättä sitä, että palveluntarjoaja voi valvoa sisältöä tietynasteisesti, jolloin se ei voi vedota vastuusta vapauttamiseen.(61)
84.      Toiseksi, ja vaikka unionin tuomioistuin tukeutuukin direktiivin 2000/31 johdanto-osan 42 perustelukappaleeseen niiden edellytysten määrittämiseksi, joiden täyttyessä säilytyspalvelun tarjoaja kuuluu kyseisen direktiivin 14 artiklan soveltamisalaan, se vaikuttaa hyväksyvän, että kyseinen palvelu edellyttää olennaisena osana sisällön laajempaa valvontaa(62)”pelkkään siirtotoimintaan” ja ”välimuistiin tallentamiseen” verrattuna.(63)
85.      Kolmanneksi sisällön valvontaa koskevaa arviointiperustetta on sovellettava ottaen huomioon niin kutsuttu laupias samarialainen
‑lauseke, johon unionin tuomioistuin tukeutui tuomiossa YouTube ja Cyando(64) ja joka on nykyisin kirjattu digipalvelusäädöksen 7 artiklaan.
86.      Ymmärrän kuitenkin, että videonjakoalustojen toimintojen muuttuessa yhä monimutkaisemmiksi, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on korostanut, on erittäin vaikea erottaa toimintoja, jotka vaikuttavat sisältöön, ja niitä, jotka eivät vaikuta siihen.(65)
87.      Jotta ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta voidaan auttaa tässä tehtävässä, on valaisevaa tarkastella muutamia erilaisia tilanteita.
88.      Videonjakoalusta auttaa tiettyjä sisällöntuottajia saavuttamaan tietyn tilaajamäärän, nimittäin tarjoamalle heille tilastoja käyttäjiä kiinnostavista aiheista, tekemällä näiden mieltymysten perusteella ehdotuksia ladattavista videoista ja neuvomalla, miten kanavan kuvaus kannattaisi muotoilla.(66) Nämä ovat mielestäni selkeitä esimerkkejä ”optimoinnista”, joka johtaa oikeuskäytännössä tarkoitettuun sisällön valvontaan.
89.      Lopuksi haluaisin keskittyä YPP:n erääseen toiseen piirteeseen. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Googlen tarkastajat voivat tarkastaa sisällöntuottajan kanavan, nimittäin tarkastamalla otoksen sinne ladatuista videoista.(67) Ehdottamani ”optimointia” koskevan edellytyksen tulkinta huomioon ottaen tällaiset tarkastukset eivät itsessään ole osoitus Googlen vaikutusvallasta Verified Partner ‑kumppanien lataamaan sisältöön. Merkityksellistä on se, mitä tarkastajat tekevät näiden tarkastusten jälkeen: Ehdottavatko he tiettyä sisällön muokkaamista? Pyytävätkö he joidenkin videoiden poistamista? Hyväksyvätkö he joitain kumppaneita toisten sijasta heidän kanaviensa sisällön perusteella? Jos näihin kysymyksiin vastataan myöntävästi, Googlen toiminta voi jäädä direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.
90.      Tätä taustaa vasten unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista ilmenee, ettei Google tarkasta tai valvo videoiden sisältöä ennen kuin käyttäjät lataavat ne. Google vaikuttaa tarkastavan vain videoita, jotka ovat jo sisällöntuottajan kanavalla.(68) Tuomiossa YouTube ja Cyando määriteltyjen edellytysten mukaisesti(69) tämä viittaa sisältöä koskevan valvonnan puuttumiseen.
91.      Näin ollen on katsottava, että jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu, Google ei vaikuta harjoittavan videonjakoalustalleen ladatun sisällön optimointia YPP:n yhteydessä.
2)     ”Korvaus”
92.      Italian, Portugalin ja Belgian hallitukset ovat tässä menettelyssä väittäneet lähinnä, ettei direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohtaa voida soveltaa jo senkään vuoksi, että Google jakaa mainonnasta ja kanavien jäsenyydestä saadut tulot Verified Parner ‑kumppanien kanssa. Jakamalla tuloja sisällöntuottajien kanssa Google ei siten ole pohjimmiltaan neutraali.
93.      En yhdy tähän käsitykseen.
94.      Muistutan aluksi, että unionin tuomioistuin on nimenomaisesti sulkenut pois sen, että korvauksen saaminen tarkoittaa automaattisesti säilytyspalvelun tarjoajan toiminnan jäämistä direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalan ulkopuolelle.(70)
95.      Sen arvioimiseksi, onko käsiteltävässä asiassa perusteltua omaksua toisenlainen lähestymistapa, ehdotan niiden ehtojen tarkastelua, joilla tuomiossa Google France, tuomiossa L’Oréal ym. ja tuomiossa YouTube ja Cyando kyseessä olleet toimijat saivat korvauksen. Väitän, ettei mainittujen asioiden ja käsiteltävän asian välillä ole merkittävää eroa.
96.      Kun tarkastellaan AdWords-indeksointipalvelua, mainostaja maksoi indeksointipalvelusta aina, kun mainoslinkkiä napsautetaan.(71)
97.      Kun tarkastellaan puolestaan eBayn markkinapaikkaa, oli riidatonta, että eBay sai korvauksen, koska se veloitti tietyn prosenttiosuuden myyntitarjousten perusteella toteutetuista kaupoista. Tulojen jakaminen käyttäjien kanssa kuului siten olennaisena osana eBayn liiketoimintamalliin.
98.      Tuomioon YouTube ja Cyando johtaneessa asiassa oli riidatonta, että YouTube sai alustaltaan mainostuloja ja antoi sisällöntuottajille ja ja tekijänoikeuden haltijoille mahdollisuuden saada osan näistä tuloista.(72) Siinä ei viitattu kanavien jäsenyyksistä saataviin tuloihin.(73)
99.      Cyando AG:n tapauksessa sen tiedostojen hosting- ja jakoalusta tarjosi kaikille internetin käyttäjille ilmaista säilytystilaa tiedostojen alustalle lataamiseksi. Cyando loi kunkin alustalle ladatun tiedoston osalta automaattisesti latauslinkin (download-link), jonka kautta asianomaiseen tiedostoon oli mahdollista päästä, ja välitti sen automaattisesti tiedoston ladanneelle käyttäjälle. Käyttäjillä oli mahdollisuus jakaa internetissä Cyandon heille välittämiä latauslinkkejä, ja tällä tavalla muiden internetin käyttäjien oli mahdollista päästä Cyandon alustalle tallennettuihin tiedostoihin. Tiedostojen lataaminen Cyandon alustalta oli ilmaista. Tietomäärä ja latausnopeus kuitenkin vaihtelivat tilaustyypin mukaan (maksullinen vai maksuton). Huomautan, että niin kutsutussa kumppanuusohjelmassa Cyando maksoi tietyille käyttäjille, jotka olivat ladanneet tiedostoja, korvauksen sen mukaan, kuinka monta kertaa kyseisiä tiedostoja on ladattu sen palvelimilta.(74)
100. Siten siinä, että alusta jakaa tuloja tiettyjen käyttäjiensä kanssa, ei vaikuta olevan mitään uutta. On huomionarvoista, että Cyandon alustan liiketoimintamalli muistutti käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa YPP:tä. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan päätellyt tämän piirteen perusteella, ettei Cyando kuulu direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.(75)
101. Tästä seuraa näin ollen, että tulojen jakaminen sisällöntuottajien kanssa ei sinänsä johda välttämättä siihen, että säilytyspalvelun tarjoaja jää direktiivin mainitun säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle.
102. Ei kuitenkaan voida sulkea pois, että mahdollisuus alustalla toimivien kanavien menestyksen ja tuottojen jakamiseen voi kannustaa alustaa vaikuttamaan näiden kanavien sisältöön. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia on tutkia, onko asia näin, tukeutuen tässä yhteydessä tämän ratkaisuehdotuksen 75–80 ja 88–90 kohdassa yksilöityjen kaltaisiin tekijöihin.
d)     Päätelmä
103. Muistutettakoon, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin saattoi unionin tuomioistuimen tietoon seuraavat YPP:n piirteet: kaupallisen kumppanuussopimuksen tekeminen ainoastaan tiettyjen käyttäjien kanssa, otokseen valittujen sisällöntuottajien lataamien videoiden tarkastaminen, ainoastaan Verified Partner ‑kumppaneiden käytettävissä olevat alustan parannetut ominaisuudet ja tulojen jakaminen.
104. Kun pidetään mielessä edellisessä jaksossa tarkastellut edellytykset, vaikuttaa siltä, ettei yksikään näistä piirteistä anna Googlelle mahdollisuutta valvoa sisällöntuottajien YouTubeen lataamaa sisältöä direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä.
3.     Direktiivin 2000/31 14 artiklan 2 kohta
105. Tätä päätelmää ei kyseenalaista direktiivin 2000/31 14 artiklan 2 kohta, jonka mukaan ”1 kohtaa ei sovelleta, kun palvelun vastaanottaja toimii palvelun tarjoajan johdon tai valvonnan alaisena”.
106. Komission lainsäädäntömenettelyn kuluessa esittämien selitysten mukaan ”palvelun tarjoajan johdolla ja valvonnalla viitattiin sopimussuhteeseen”.(76)
107. Palvelun tarjoajan ja käyttäjän välisen sopimussuhteen pelkkä olemassaolo ei kuitenkaan mielestäni selvästikään riitä siihen, ettei direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohtaa voida soveltaa. Sen määrittämiseksi, toimiiko käyttäjä palvelun tarjoajan johdon tai valvonnan alaisena, on tutkittava sopimuksen ehtoja.
108. On etenkin määritettävä, perustetaanko kyseisellä sopimuksella palvelun tarjoajan ja kunkin sen käyttäjän välinen yksilöllinen suhde.
109. Näin vaikuttaa olevan ”esimerkiksi jos sellaisen verkkoalustan tarjoaja, joka antaa kuluttajille mahdollisuuden tehdä etäsopimuksia elinkeinonharjoittajien kanssa, määrittää elinkeinonharjoittajan tarjoamien tavaroiden tai palvelujen hinnan”. Tässä tilanteessa ”voitaisiin katsoa, että elinkeinonharjoittaja toimii kyseisen verkkoalustan johdon tai valvonnan alaisena” (digipalvelusäädöksen johdanto-osan 23 perustelukappale).
110. Sitä vastoin, kuten olen tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa todennut, näin ei vaikuta olevan Googlen ja kaikkien sen Verified Partner ‑kumppaneiden allekirjoittaman kumppanuussopimuksen tapauksessa.
4.     Direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta
111. Jos Googlen toiminnan todetaan kuuluvan direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, se vapautetaan vastuusta vain, jos se täyttää jommankumman kyseisen kohdan a ja b alakohdassa vahvistetuista edellytyksistä.
112. Se, täyttyykö tällainen edellytys tietyssä tapauksessa, riippuu täysin tosiseikoista. Kyse on siten kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan kuuluvasta asiasta, jossa niiden on otettava huomioon unionin tuomioistuimen esittämät tulkintaohjeet.
113. Direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetystä edellytyksestä unionin tuomioistuin on erityisesti selventänyt, ettei sen voida katsoa jäävän täyttymättä pelkästään siitä syystä, että kyseinen ylläpitäjä on yleiseltä kannalta tietoinen siitä, että sen alustaa käytetään myös lainvastaisten sisältöjen jakamiseen. Unionin tuomioistuin katsoikin, että ilmaisu ”tosiasiallista tietoa laittomasta toiminnasta tai tiedoista” viittaa konkreettiseen laittomaan toimintaan ja konkreettisiin laittomiin tietoihin.(77)
114. Varmistaessaan, onko Googlella tosiasiallista tietoa laittomista tiedoista, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi mielestäni kiinnitettävä erityistä huomiota Googlen tarkastajien tekemiin tarkastuksiin. Tuomiossa L’Oréal ym. unionin tuomioistuin nimittäin totesi, että ylläpitäjä voi saada tällaista tosiasiallista tietoa sisällön laittomasta luonteesta muun muassa oma-aloitteisen tutkimuksen seurauksena.(78) Huomautan lisäksi, että tuomioon YouTube ja Cyando johtaneessa asiassa, jossa ei ollut kyse tällaisista tarkastuksista, Google vaikutti tietävän pelkästään abstraktisti, että sen alustalla saatetaan laittomasti saataviin suojattuja sisältöjä.
115. Tällaista arviointia tehtäessä merkityksellisiin seikkoihin kuuluu kyseessä olevan lainvastaisen sisällön tyyppi. Huomautan tältä osin, että tuomioon YouTube ja Cyando johtanut asia koski immateriaalioikeuksia loukkaavaa sisältöä. Käsiteltävä asia sitä vastoin koskee onnenpelien mainontaa, joka on kielletty Italian lainsäädännössä, sisältävää sisältöä. Kun tarkastellaan juuri tämäntyyppistä lainvastaista sisältöä, olisi myös arvioitava, tuleeko Google tietoiseksi tällaisesta lainvastaisesta sisällöstä tarkastamalla esimerkiksi kanavan teeman sekä sen uusimmat ja katselluimmat videot. Tässä yhteydessä se seikka, että kyseinen kanava keskittyy kokonaan onnenpelaamiseen, kuten Italian hallitus istunnossa huomautti, voi olla osoitus siitä, että tarkastajiensa tekemien tarkastusten seurauksena Google sai tiedon nimenomaisesta lainvastaisesta sisällöstä. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska Google on laatinut käyttäjille kattavia ohjeita, jotka koskevat onnenpelejä ja sisältöä, jossa markkinoidaan onnenpelejä. Näihin ohjeisiin sisältyy maakohtaisia, myös Italiaa koskevia, vaatimuksia.(79) Lisäksi voi olla tarkoituksenmukaista varmistua siitä, oliko Googlen mahdollista saada tarkastajien käsiteltävässä asiassa tarkastamien videoiden perusteella tieto lainvastaisesta sisällöstä.
116. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tarkastajiensa tekemien tarkastusten perusteella Google on saanut tosiasiallista tietoa laittomasta sisällöstä, direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetty edellytys ei myöskään täyty. Google ei nimittäin tässä tapauksessa ”toiminut viipymättä tietojen poistamiseksi tai niihin pääsyn estämiseksi” heti saatuaan tiedon tällaisista seikoista (tällaisten tarkastusten yhteydessä).
117. Ehdotankin, että toiseen kysymykseen vastataan siten, että säilytyspalvelun tarjoajan toiminta, joka sisältää kolmansien osapuolten, joiden kanssa se on tehnyt kaupallisen kumppanuussopimuksen, tuottaman sisällön tallentamista, kuuluu direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan edellyttäen, että tarkat edellytykset, joiden mukaisesti kyseinen sopimus neuvoteltiin, ja sopimuksen ehdot eivät ole sellaisia, että säilytyspalvelun tarjoaja saa tietoa alustalleen tallennetusta sisällöstä tai mahdollisuuden valvoa sitä. Jos tällainen säilytyspalvelun tarjoaja saa tarkastajiensa tekemien tarkastusten seurauksena tosiasiallista tietoa lainvastaisesta sisällöstä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava, kyseisen säännöksen a ja b alakohdassa säädetyt edellytykset eivät voi täyttyä.
V       Ratkaisuehdotus
118. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Consiglio di Staton esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:
1)      Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (”Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) 1 artiklan 5 kohdan d alakohtaa
on tulkittava siten, että
säilytyspalvelun tarjoajan toiminta, joka muodostuu onnenpelien mainontaa sisältävien videoiden tallentamisesta, kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
2)      Säilytyspalvelun tarjoajan toiminta, joka sisältää kolmansien osapuolten, joiden kanssa se on tehnyt kaupallisen kumppanuussopimuksen, tuottaman sisällön tallentamista, kuuluu direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan edellyttäen, että tarkat edellytykset, joiden mukaisesti kyseinen sopimus neuvoteltiin, ja sopimuksen ehdot eivät ole sellaisia, että säilytyspalvelun tarjoaja saa tietoa alustalleen tallennetusta sisällöstä tai mahdollisuuden valvoa sitä. Jos tällainen säilytyspalvelun tarjoaja saa tarkastajiensa tekemien tarkastusten seurauksena tosiasiallista tietoa lainvastaisesta sisällöstä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava, kyseisen säännöksen a ja b alakohdassa säädetyt edellytykset eivät voi täyttyä.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (”Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) (EYVL 2000, L 178, s. 1).
3      Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 1995, L 281, s. 31).
4      Henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta televiestinnän alalla 15.12.1997 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 1998, L 24, s. 1).
5      Ks. seuraava verkkosivusto: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=fi-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
6      Ks. seuraava verkkosivusto: https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
7      Ks. seuraava verkkosivusto: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=fi-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
8      Verkkosivustollaan, jotka otsikko on ”YouTube-kanavien kaupallistamiskäytännöt” (https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=fi-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU), Google täsmentää tältä osin, että ”nämä käytännöt koskevat kaikkia, jotka kuuluvat tai aikovat liittyä YouTube-kumppaniohjelmaan”; ks. myös seuraava sivusto: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=fi-GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
9      Ks. seuraava verkkosivusto: https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=fi-GB&ref_topic=9153642&sjid=14318423154464006262-EU.
10      Tuomio 16.3.1978, Oehlschläger (104/77, EU:C:1978:69, 4 kohta). Ks. myös tuomio 1.8.2025, T. ym. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 ja C‑493/23, EU:C:2025:592, 121 kohta).
11      Tuomio 9.11.2023, Google Ireland ym. (C‑376/22, EU:C:2023:835, 42 kohta) ja tuomio 30.5.2024, Airbnb Ireland ja Amazon Services Europe (C‑662/22 ja C‑667/22, EU:C:2024:432, 55 kohta). Ks. myös Crabit, E., ”La Directive sur le Commerce Électronique: le projet ’Méditerranée’”_Revue du droit de l’Union européenne, osa 4, Bruylant, Bryssel, 2000, s. 749–833, sivulla 759.
12      Ks. tältä osin ratkaisuehdotukseni WebGroup Czech Republic ym. (C‑188/24 ja C‑190/24, EU:C:2025:709, 54 ja 55 kohta).
13      Ks. ”verotuksen alasta” tuomio 27.4.2022, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY (EUVL 2006, L 376, s. 36) 2 artiklan 2 kohdassa luetellaan myös tiettyjä ”toimia”, joihin kyseistä direktiiviä ei sovelleta. Ks. tältä osin tuomio 15.10.2015, Grupo Itevelesa ym. (C‑168/14, EU:C:2015:685, 45 kohta).
14      Unionin tuomioistuin vaikuttaa käyttävän ”games of chance”, ”gambling”
ja ‘betting and gaming”
‑termejä toistensa synonyymeinä. Ks. tältä osin mm. tuomio 8.9.2010, Stoß ym. (C‑316/07, C‑358/07–C‑360/07, C‑409/07 ja C‑410/07, EU:C:2010:504, 77, 79, 80 ja 82 kohta; jäljempänä tuomio Stoß ym.). Viittaamisen helpottamiseksi käytän samaa menetelmää.
15      Direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohta ja digitaalisten palvelujen sisämarkkinoista ja direktiivin 2000/31/EY muuttamisesta 19.10.2022 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2022/2065 (digipalvelusäädös) (EUVL 2022, L 277, s. 1) 3 artiklan g alakohdan iii alakohta.
16      Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi sähköista kaupankäyntiä sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista (KOM(1998) 586 lopullinen, s. 32).
17      Direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan h alakohdassa jätetään samalla tavalla onnenpelitoiminta sen soveltamisalan ulkopuolelle. Tässä yhteydessä kyseisen direktiivin johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan, että ”rahapelitoiminta, mukaan luettuina arpajaiset ja vedonlyönti, olisi jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tällaisen toiminnan erityisluonteen vuoksi, sillä se edellyttää jäsenvaltioilta yleistä järjestystä koskevia ja kuluttajia suojelevia toimenpiteitä”. Ks. tältä osin myös ratkaisuehdotukseni AUTOTECHNICA FLEET SERVICES  (C‑278/22, EU:C:2023:401, 38 kohta, alaviite 11).
18      Huomautan, että sen 1 artiklan 5 kohdan d alakohdassa luetellut toimet jätetään direktiivin 2000/31 koko soveltamisalan, myös sen 3 artiklan ja II ja III luvun mukaisen alkuperämaaperiaatteen, ulkopuolelle. Kuten kyseisen direktiivin ehdotuksesta ilmenee (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohta), tämän soveltamisalan ulkopuolelle jättämisen ensisijainen tavoite on turvata vastaanottavien jäsenvaltioiden harkintavalta toimissa, jotka eivät kuulu vastavuoroisen tunnustamisen piiriin, kuten onnenpelitoiminta.
19      Tuomio 2.3.2023, Recreatieprojecten Zeeland ym. (C‑695/21, EU:C:2023:144, 14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös tuomio Stoß ym., 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
20      Tuomio Stoß ym., 101 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Jäsenvaltioiden onnenpelilaitoksille asettamista onnenpelien mainostamista koskevista kielloista ks. tuomio 2.3.2023, Recreatieprojecten Zeeland ym. (C‑695/21, EU:C:2023:144).
21      Ks. tältä osin tuomio 1.10.2020, A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa) (C‑649/18, EU:C:2020:764, 53 ja 59 kohta).
22      Online gambling in the Internal Market Accompanying the document Communication from the Commission to the European Parliament, the Council, the Economic and Social Committee and the Committee of the Regions Towards a comprehensive framework for online gambling, SWD(2012) 345 final, s. 17.
23      Myönnän, että huomautuksissaan komissio väittää epäsuorasti, että direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohtaan sisältyvä säilyttämisen käsite edellyttää sitä, ettei palveluntarjoaja valvo tallennettua sisältöä. Katson kuitenkin, että tämä vaatimus on merkityksellinen ainoastaan sen määrittämisen kannalta, sovelletaanko kyseisessä säännöksessä vastuusta säädettyä poikkeusta.
24      Ks. tältä osin tuomio 12.7.2011, L’Oréal ym. (C‑324/09, EU:C:2011:474, 118 ja 119 kohta; jäljempänä tuomio L’Oréal ym.) ja tuomio 22.6.2021, YouTube ja Cyando (C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2021:503, 109 ja 110 kohta; jäljempänä tuomio YouTube ja Cyando). Ks. myös ratkaisuehdotukseni Russmedia Digital ja Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, 53 kohta) ja ratkaisuehdotukseni WebGroup Czech Republic ym. (C‑188/24 ja C‑190/24, EU:C:2025:709, 236 kohta).
25      Vaikuttaa riidattomalta, että nämä kaksi edellytystä täyttyvät käsiteltävässä asiassa. Ks. vastaavasti tuomio YouTube ja Cyando (103 ja 104 kohta) ja tuomio 26.4.2022, Puola v. parlamentti ja neuvosto (C‑401/19, EU:C:2022:297, 28 kohta).
26      Ks. tältä osin Wilman, F., The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020, s. 35 ja Wilman, F., Kalėda, S. ja Loewenthal, P., The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024, s. 52 ja 53 (joissa kommentoidaan digipalvelusäädöksen 4–6 artiklaa; ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 36 kohta). Ks. myös vastaavasti julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus YouTube ja Cyando (C‑682/18 ja C‑683/18, EU:C:2020:586, 141 ja 148 kohta; jäljempänä julkisasiamies Sugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus YouTube ja Cyando).
27      Ks. edellä alaviitteessä 52 mainittu teos Wilman, F., Kalėda, S. ja Loewenthal, P., s. 52
28      Ks. erityisesti ensimmäisen ja toisen vaiheen erottamisesta em. teos Wilman, F., s. 35. Ks. myös Van Eecke, P., ”Online Service Providers and Liability: A Plea for a Balanced Approach”, Common Market Law Review, osa 48, 2011, s. 1455–1502, sivulla 1472, jossa erotetaan toisistaan ”yleinen tietämys” ja ”erityinen tietämys”. Selkeyden vuoksi viittaan tässä ratkaisuehdotuksessa enimmäkseen ”sisällön valvontaan” tutkittaessa sitä, kuuluuko Google direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.
29      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 113 kohta. Muistutan tältä osin, että direktiivin 2000/31 14 artikla koskee mitä tahansa vastuuta, rikosoikeudellinen vastuu mukaan luettuna.
30      Toinen ennakkoratkaisukysymys vaikuttaa koskevan ainoastaan direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaa, toisin sanoen säilytyspalvelun tarjoajan välittäjän tehtävää (tarkastelun ensimmäinen vaihe). Hyödyllisen vastauksen antamiseksi kansalliselle tuomioistuimelle tarkastelen kuitenkin myös sitä, voiko toinen kyseisen säännöksen a ja b alakohdassa säädetyistä kahdesta edellytyksestä täyttyä (tarkastelun toinen vaihe).
31      Ks. tuomio 23.3.2010, Google France ja Google (C‑236/08–C‑238/08, EU:C:2010:159, 112 kohta; jäljempänä tuomio Google France) ja tuomio L’Oréal ym. (112 kohta).
32      Ks. tuomio Google France, 113 kohta ja tuomio YouTube ja Cyando, 105 kohta.
33      Ks. tuomio 11.9.2014, Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, 41 kohta). Ks. myös tuomio YouTube ja Cyando, 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
34      Julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus L’Oréal ym. (C‑324/09, EU:C:2010:757, 138–141 kohta).
35      Ks. muun muassa edellä alaviitteessä 26 mainittu Wilman, F., s. 30.
36      Ks. tuomio L’Oréal ym., 113 kohta.
37      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 105 kohta.
38      Julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus L’Oréal ym. (C‑324/09, EU:C:2010:757, 146 kohta).
39      Ks. tältä osin Kuczerawy, A., ”Active vs. passive hosting in the EU intermediary liability regime: time for a change?”, KU Leuven Centre for IT and IP Law (blog), 2018 ja Riordan, J., The Liability of Internet Intermediaries, Oxford University Press, Oxford, 2016, s. 404.
40      Ks. tuomio Google France, 23 kohta. Luonnolliset hakutulokset ovat lähinnä niitä, jotka hakukone esittää osuvuuden mukaan tärkeysjärjestyksessä, kun internetin käyttäjä suorittaa haun yhden tai useamman sanan perusteella (ks. tuomio Google France, 22 kohta).
41      Ks. tuomio Google France, 118 kohta.
42      Ks. tuomio L’Oréal ym., 28, 29 ja 31 kohta. Siitä, että eBay käyttää Googlen Adwords-palvelua edistääkseen verkkosivuillaan myynnissä olevien tuotteiden myyntiä, ks. myös tuomion 39, 84 ja 85 kohta.
43      Ks. tuomio L’Oréal ym., 116 kohta.
44      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 19 kohta.
45      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 92 ja 109 kohta.
46      Ks. tuomio L’Oréal ym., 115 kohta. Korvauksesta ks. myös tuomio Google France, 116 kohta.
47      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 109 kohta.
48      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 114 kohta.
49      Ks. ratkaisuehdotukseni Russmedia Digital ja Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, 53 kohta).
50      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta.
51      Mainitun ratkaisuehdotuksen 158 ja 159 kohta.
52      Ks. tältä osin julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus L’Oréal ym. (C‑324/09, EU:C:2010:757, 26 kohta).
53      Tältä osin Googlen mukaan Verified Partner ‑kumppaneita on noin kolme miljoonaa.
54      Julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus YouTube ja Cyando, 160 ja 162 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 39 mainittu Riordan, J., s. 409.
55      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 66 kohta. Ks. myös julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus YouTube ja Cyando, 157 kohta.
56      Ks. tältä osin direktiivin 2000/31 johdanto-osan 40 perustelukappale.
57      Ks. em. direktiiviehdotus KOM(1998) 586, s. 4. Ks. myös komission ensimmäinen kertomus tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistäkaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista8. kesäkuuta 2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (”direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) soveltamisesta, KOM(2003) 702, s. 13.
58      Ks. direktiivin 2000/31 johdanto-osan 9 ja 46 perustelukappale. Ks. myös tuomio YouTube ja Cyando, 113 kohta.
59      Ks. digipalvelusäädöksen johdanto-osan 16 perustelukappale. Ks. myös edellä alaviitteessä 26 mainittu Wilman, F., Kalėda, S. ja Loewenthal, P., s. 72 ja Husovec, M., Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017, s. 55.
60      Ks. direktiivin 2000/31 14 artiklan 3 kohdasta tuomio YouTube ja Cyando, 131 kohta.
61      Ks. tältä osin Stalla-Bourdillon, S. ja Thorburn, R., ”The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors”, teoksessa Petkova, B. ja Ojanen, T. (toim.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, s. 157.
62      Ks. tuomio Google France, 26 ja 115 kohta, joissa ei kiinnitetty lainkaan huomiota siihen seikkaan, että AdWords-indeksointipalvelussa mainoslinkkien esittämisjärjestys määritettiin muun muassa napsautuskohtaisen enimmäishinnan ja Googlen arvioiman mainoksen laadun mukaan.
63      Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 43 perustelukappale; ks. myös tuomio 15.9.2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, 60–63 kohta). Ks. myös edellä alaviitteessä 28 mainittu Van Eecke, P., s. 1463.
64      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 65 kohta.
65      Ks. tältä osin myös edellä alaviitteessä 61 mainittu Stalla-Bourdillon, S. ja Thorburn, R., s. 149.
66      Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 59 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 28 mainittu Van Eecke, P., s. 1472.
67      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta.
68      Ks. tältä osin ratkaisuehdotukseni Russmedia Digital ja Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, 60 kohta).
69      Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 63 kohta.
70      Ks. tuomio Google France, 116 kohta ja tuomio L’Oréal ym., 115 kohta.
71      Ks. tuomio Google France, 25 kohta.
72      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 96 kohta.
73      Julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus YouTube ja Cyando, 142 kohta.
74      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 41–43 kohta. Ks. myös julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus YouTube ja Cyando, 31 kohta.
75      Ks. tältä osin tuomio YouTube ja Cyando, 109 kohta.
76      Ks. neuvoston asiakirja 6251/99 (1999), s. 4.
77      Ks. tuomio YouTube ja Cyando, 111 ja 112 kohta.
78      Tuomion 122 kohta.
79      Ks. seuraava verkkosivusto: https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=fi-GB&sjid=5810413720643412243-EU.