JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
NILS WAHL
25 päivänä heinäkuuta 2018(1)
Asia C‑150/17 P
Euroopan unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin,
vastaan
Kendrion NV
Muutoksenhaku – Tutkittavaksi ottaminen – Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto – Euroopan unionin tuomioistuin – Velvollisuus ratkaista asia kohtuullisessa ajassa – Aineellinen vahinko – Pankkitakauskulut – Korko – Syy-yhteys – Aineeton vahinko – Oikeushenkilöt
1.        Minkä tyyppisiä vahinkoja Euroopan unionin on SEUT 340 artiklan nojalla korvattava yksityisille, joiden oikeutta asiansa ratkaisemiseen kohtuullisessa ajassa Euroopan unionin tuomioistuin on loukannut? Tarkemmin ottaen, missä olosuhteissa olisi maksettava korvausta kohtuuttomasta viivästyksestä väitetysti aiheutuneesta vahingosta?
2.        Lähinnä nämä keskeiset kysymykset tulevat esille valituksissa, jotka Euroopan unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin,(2) ja Kendrion NV ovat tehneet unionin yleisen tuomioistuimen 1.2.2017 antamasta tuomiosta Kendrion v. Euroopan unioni, T-479/14 (jäljempänä valituksenalainen tuomio),(3) jossa unionin yleinen tuomioistuin myönsi Kendrionille tiettyjä korvauksia aineellisesta ja aineettomasta vahingosta, joita kyseiselle yritykselle oli aiheutunut, koska 16.11.2011 annettuun tuomioon Kendrion v. komissio (T‑54/06) johtaneessa asiassa oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyi.(4)
3.        Pitkälti vastaavia kysymyksiä liittyy myös neljään muuhun valitukseen – joista Euroopan unioni on tehnyt kaksi ja muut yritykset ovat tehneet toiset kaksi – kahdesta unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta, joissa se myönsi korvausta aineellisesta ja aineettomasta vahingosta, joita asianomaisille yrityksille aiheutui siitä, ettei asiaa ratkaistu kohtuullisessa ajassa. Esitän ratkaisuehdotukseni samana päivänä myös näissä asioissa.(5) Tätä ratkaisuehdotusta olisi siten luettava yhdessä näiden muiden ratkaisuehdotusten kanssa.
I       Asian tausta
4.        Kendrion nosti 22.2.2006 jättämällään kannekirjelmällä (nykyisen) SEUT 263 artiklan nojalla kanteen [SEUT 101] artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.354 – Teollisuussäkit) 30.11.2005 tehdystä komission päätöksestä K(2005) 4634 (jäljempänä päätös K(2005) 4634).(6)
5.        Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen 16.11.2011 antamallaan tuomiolla.(7) Kendrion valitti unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta. Unionin tuomioistuin hylkäsi sen valituksen 26.11.2013 antamallaan tuomiolla.(8) Tuomiossaan unionin tuomioistuin kuitenkin totesi, että ”unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäynnin kestoa, joka on lähes viisi vuotta ja yhdeksän kuukautta, ei voida oikeuttaa millään nyt käsiteltävän oikeusriidan taustalla olevalle asialle ominaisella seikalla”.(9)
II      Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
6.        Kendrion nosti 26.6.2014 jättämällään kannekirjelmällä SEUT 268 artiklan nojalla kanteen Euroopan unionia vastaan ja vaati korvausta vahingoista, joita sille oli väitetysti aiheutunut unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnin, jonka päätteeksi annettiin 16.11.2011 tuomio asiassa T-54/06, kohtuuttoman keston vuoksi. Kendrion lähinnä vaati, että unionin yleinen tuomioistuin velvoittaa unionin maksamaan korvauksena aineellisesta vahingosta 2 308 463,98 euroa ja korvauksena aineettomasta vahingosta 11 050 000 euroa (tai ainakin 1 700 000 euroa). Se myös vaati, että kaikille rahamäärille maksetaan unionin yleisen tuomioistuimen kohtuuden mukaan vahvistamaa viivästyskorkoa 26.11.2013 alkaen.
7.        Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin ratkaisi asian seuraavasti: i) Euroopan unioni velvoitettiin maksamaan Kendrionille 588 769,18 euron suuruinen korvaus aineellisesta vahingosta, joka tälle yhtiölle on aiheutunut siitä, että 16.11.2011 annettuun tuomioon Kendrion v. komissio (T‑54/06) johtaneessa asiassa oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyi, ii) unioni velvoitettiin maksamaan Kendrionille 6 000 euron korvaus aineettomasta vahingosta, joka tälle yhtiölle on aiheutunut siitä, että asiassa T‑54/06 oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyi, ja iii) korvauksiin lisättiin viivästyskorot, jotka lasketaan tuomion julistamisesta siihen asti, kunnes korvaus on kokonaan maksettu, sen korkokannan mukaisesti, jonka määrä vastaa Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioihinsa soveltamaa korkokantaa korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen muilta osin.
8.        Oikeudenkäyntikuluista unionin yleinen tuomioistuin päätti seuraavaa: i) Euroopan unioni vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitettiin korvaamaan Kendrionille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut siltä osin kuin ne liittyvät oikeudenkäyntiväitteeseen, josta annettiin 6.1.2015 määräys Kendrion v. Euroopan unioni (T‑479/14), ii) Kendrion ja Euroopan unioni vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka liittyvät kyseiseen tuomioon johtaneeseen oikeudenkäyntiin, ja iii) Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
III    Asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
9.        Euroopan unioni vaatii 24.3.2017 tekemässään valituksessa, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohdan
–        hylkää Kendrionin ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän vaatimuksen aineellisen vahingon korvaamisesta tai toissijaisesti alentaa tämän vahingonkorvauksen määrän 175 709,87 euroksi
–        velvoittaa Kendrionin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10.      Päävalituksen osalta Kendrion puolestaan vaatii, että unionin tuomioistuin
–        jättää valituksen tutkimatta
–        toissijaisesti hylkää valituksen perusteettomana
–        velvoittaa Euroopan unionin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
11.      Kendrion teki 31.5.2017 unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 176 artiklan mukaisen liitännäisvalituksen, jossa se vaatii, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1–6 kohdan
–        velvoittaa Euroopan unionin maksamaan aineellisesta vahingosta korvausta 2 308 463,98 euroa tai toissijaisesti unionin tuomioistuimen asianmukaisena pitämän määrän ja aineettomasta vahingosta korvausta 1 700 000 euroa tai toissijaisesti unionin tuomioistuimen asianmukaisena pitämän määrän
–        lisää korvauksiin asianmukaisina pitämänsä viivästyskorot
–        toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen
–        velvoittaa Euroopan unionin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
12.      Komissio hyväksyttiin oikeudenkäynnissä väliintulijaksi tukemaan Euroopan unionin vaatimuksia.
IV      Valitusperusteiden arviointi
13.      Euroopan unioni vetoaa valituksensa tueksi kolmeen valitusperusteeseen. Ensimmäisessä ja toisessa valitusperusteessaan Euroopan unioni väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen syy-yhteyden ja vahingon käsitteiden tulkinnassa. Kolmannessa valitusperusteessaan Euroopan unioni väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja esitti puutteelliset perustelut määrittäessään ajanjaksoa, jonka aikana väitetty aineellinen vahinko on tapahtunut.
14.      Kendrion väittää, että valitus on jätettävä tutkimatta tai joka tapauksessa hylättävä perusteettomana.
15.      Liitännäisvalituksensa tueksi Kendrion vetoaa neljään valitusperusteeseen. Ensimmäisessä valitusperusteessaan Kendrion väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen eikä esittänyt riittäviä perusteluja, kun se totesi, että kirjallisen vaiheen päättymisen ja suullisen vaiheen alkamisen välisen ajan asianmukaiseksi kestoksi on katsottava 26 kuukautta. Toisessa valitusperusteessaan Kendrion moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä hylkäsi sen vaatimuksen saada korvausta koroista, jotka se maksoi komissiolle oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittävältä ajalta (jäljempänä ylitys). Kolmannessa valitusperusteessaan Kendrion väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tai ei ainakaan esittänyt riittäviä perusteluja arvioidessaan ajanjaksoa, jonka osalta Kendrionille myönnettiin korvausta pankkitakauskuluista. Neljännessä valitusperusteessaan Kendrion väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen eikä esittänyt riittäviä perusteluja, kun se myönsi Kendrionille aiheutuneesta aineettomasta vahingosta ainoastaan 6 000 euron suuruisen symbolisen korvauksen.
16.      Euroopan unioni, jota komissio tukee, vaatii unionin tuomioistuinta hylkäämään liitännäisvalituksen.
17.      Tutkin tässä ratkaisuehdotuksessa aluksi Kendrionin väitettä, jonka mukaan valitus on jätettävä tutkimatta. Sen jälkeen tarkastelen valitusperusteita, jotka koskevat ensinnäkin aineellista ja toiseksi aineetonta vahinkoa. Käsittelen lisäksi Kendrionin väitteitä, jotka koskevat oikeudenkäynnin kohtuullista kestoa.
A       Tutkittavaksi ottaminen
18.      Ennen asiakysymyksen tutkimista on tarpeen käsitellä tiettyjä Kendrionin esille tuomia tutkittavaksi ottamiseen liittyviä kysymyksiä.
19.      Kendrion väittää lähinnä, että päävalitus on jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta tähän oikeudenkäyntiin liittyvän eturistiriidan vuoksi: Euroopan unionia edustaa Euroopan unionin tuomioistuin (toimielin), joka on asianosaisena unionin tuomioistuimen (kyseisen toimielimen ylimmänasteinen tuomioistuin) menettelyssä.(10) Valitus on siten Kendrionin näkemyksen mukaan ristiriidassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan kanssa, jossa taataan oikeudenkäynti riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa. Kendrion väittää lisäksi, että jos valitus otetaan tutkittavaksi, unionin tuomioistuimen valvonnan pitäisi rajoittua unionin yleisen tuomioistuimen tekemiin ilmeisiin virheisiin.
20.      Kendrionin väitteet päävalituksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta on mielestäni hylättävä.
21.      SEUT 268 artikla ja SEUT 340 artiklan toinen ja kolmas kohta ovat erittäin selviä sikäli, että niissä annetaan Euroopan unionin tuomioistuimelle yksinomainen toimivalta ratkaista sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella Euroopan unionia vastaan nostetut vahingonkorvauskanteet.(11) Näihin määräyksiin ei sisälly poikkeuksia: Euroopan unionin tuomioistuimen on siten ratkaistava myös omaan toimintaansa tai toimimatta jättämiseensä liittyvä vastuu riippumatta siitä, onko se toiminut tällöin hallinnollisessa vai tuomioistuimen ominaisuudessa. Ensiksi mainituissa tapauksissa todellista syytä huoleen ei nähdäkseni ole,(12) kun taas toimivaltaa jälkimmäisissä tapauksissa voitaisiin eittämättä pitää ratkaisuna, joka ei ole paras mahdollinen. Oli kuitenkin kiistattomasti perussopimusten laatijoiden päätös antaa Euroopan unionin tuomioistuimelle tällainen laaja ja täysimääräinen toimivalta vahingonkorvauskanteiden osalta.
22.      SEU 13 artiklan 2 kohdan mukaan Euroopan unionin tuomioistuin ”toimii sille perussopimuksissa annetun toimivallan rajoissa sekä niissä määrättyjen menettelyjen, edellytysten ja tavoitteiden mukaisesti”. Euroopan unionin tuomioistuin ei siten voi katsoa, ettei sillä ole toimivaltaa, jos perussopimuksissa määrätyt toimivallan edellytykset täyttyvät. Euroopan unionin tuomioistuin ei myöskään voi luoda uutta perustetta jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivallalle, joka ylittää SEUT 274 artiklassa määrätyn toimivallan.(13) Jäsenvaltioiden asiana on niin halutessaan muuttaa tällä hetkellä voimassa olevaa oikeussuojakeinoja koskevaa järjestelmää SEU 48 artiklan mukaisesti.(14)
23.      SEUT 268 ja SEUT 340 artiklan nojalla vireille pannuissa oikeudenkäynneissä on noudatettava Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä vahvistettua toimivaltajakoa. Unionin tuomioistuin onkin jo todennut, että vaatimus, jolla pyritään saamaan korvausta Euroopan unionilta siitä aiheutuneesta vahingosta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole antanut tuomiota kohtuullisessa ajassa, on esitettävä unionin yleisessä tuomioistuimessa.(15)
24.      Tällaisessa tapauksessa Euroopan unionia edustaa lähtökohtaisesti toimielin, joka on vastuussa asiasta, josta väitetty vahinko oletettavasti johtuu.(16) Käsiteltävässä asiassa se on Euroopan unionin tuomioistuin, koska unionin yleinen tuomioistuin on osa tätä toimielintä.(17) Tämä oli myös kanta, jota Kendrion puolusti unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä.(18)
25.      Näin ollen nyt kyseessä olevien kaltaisissa oikeudenkäynneissä kyseinen toimielin toimii asianosaisena kaikkine siihen liittyvine oikeuksineen ja velvollisuuksineen. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan mukaan muutosta unionin yleisen tuomioistuimen päätöksiin unionin tuomioistuimessa ”voivat hakea kaikki asianosaiset, joiden vaatimukset on kokonaan tai osittain hylätty”.(19) On vaikea nähdä, miksi tämän olisi tulkittava tarkoittavan kaikkia asianosaisia lukuun ottamatta Euroopan unionia, kun sitä edustaa Euroopan unionin tuomioistuin.
26.      Kun otetaan huomioon asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate,(20) on katsottava, että jos yhdellä asianosaisella on muutoksenhakuoikeus, tällainen oikeus on oltava myös muilla asianosaisilla, kunhan asiaa koskevat edellytykset täyttyvät. En näin ollen löydä tukea sille näkemykselle, ettei Euroopan unionin tuomioistuin voi tehdä valitusta unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta, jossa se toimi vastaajana Euroopan unionin puolesta ja jota se pitää virheellisenä.
27.      Haluan kuitenkin korostaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen näkemyksen mukaan takeet riippumattomasta ja puolueettomasta tuomioistuimesta ovat oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden kulmakivi. Tästä syystä jokaisella tuomioistuimella on velvollisuus tarkastaa omasta aloitteestaan, että se on mainitunlainen riippumaton ja puolueeton tuomioistuin.(21) Kun otetaan huomioon Kendrionin esittämät väitteet, on nähdäkseni tarpeen tutkia, onko mahdollista, ettei unionin tuomioistuin ole tässä oikeudenkäynnissä kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitettu puolueeton tuomioistuin.
28.      Tältä osin on syytä muistaa, että tuomioistuimen puolueettomuusvaatimus kattaa kaksi näkökohtaa: Yhtäältä tuomioistuimen on oltava subjektiivisesti puolueeton, eli yhdelläkään sen jäsenistä ei saa olla ennakolta määritettyä kantaa tai henkilökohtaisia ennakkoluuloja. Toisaalta tuomioistuimen on oltava objektiivisesti puolueeton eli annettava riittävät takeet, jotta kaikki perustellut epäilykset voidaan tältä osin sulkea pois.(22)
29.      Kun tarkastellaan ensimmäistä edellytystä, tuomioistuimen jäsenen oletetaan olevan puolueeton, ellei ole näyttöä päinvastaisesta.(23) Vaikka unionin tuomioistuimen työjärjestykseen(24) ei sisälly nimenomaista määräystä sen jäsenten päätöksenteosta pidättymisestä ja jääviydestä,(25) asianosaiset voivat vedota Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 18 artiklassa vahvistettuihin periaatteisiin, jos ne katsovat, että yhden tai useamman unionin tuomioistuimen jäsenen (tuomarin tai julkisasiamiehen)(26) ei pitäisi kuulua asiaa käsittelevään kokoonpanoon.(27) Tällaisia seikkoja ei kuitenkaan ole tullut esille käsiteltävässä asiassa, eikä Kendrion ole esittänyt väitettä tai näyttöä, joka voisi herättää epäilyjä tältä osin.
30.      Oikeuskäytännöstä joka tapauksessa ilmenee, että sen välttämiseksi, että asiaa käsittelevät tuomarit eivät ole puolueettomia tai että heitä ei yksinkertaisesti mielletä puolueettomiksi, Kendrionin nostaman kaltaista vahingonkorvauskannetta käsittelevän Euroopan unionin tuomioistuimen on ratkaistava asia sen oikeudenkäynnin, jonka kestoa on arvosteltu, taustalla olevan asian ratkaisseesta kokoonpanosta poikkeavassa kokoonpanossa.(28) Toisin sanoen yksikään Euroopan unionin tuomioistuimen jäsen, joka käsitteli ensimmäistä kannetta, ei voi kuulua valitusta käsittelevään kokoonpanoon.
31.      Keskeinen kysymys käsiteltävässä asiassa on siis pikemminkin se, tarjoaako unionin tuomioistuin elimenä riittävät takeet sen objektiivista puolueettomuutta koskevan perustellun epäilyn poissulkemiseksi. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että lainkäyttötehtävien ja muiden kuin lainkäyttötehtävien yhdistäminen mahdollisesti vaikuttaa tai ei vaikuta – olosuhteiden mukaan – tuomioistuimen puolueettomuuteen.(29)
32.      Jäljempänä esitettävistä syistä ja unionin tuomioistuinjärjestelmän institutionaaliset rajoitteet huomioon ottaen katson, että unionin tuomioistuin täyttää nyt kyseessä olevan kaltaisessa oikeudenkäynnissä puolueettoman tuomioistuimen edellytykset. Kendrionin esittämissä väitteissä ei etenkään oteta huomioon sitä, että on erotettava toisistaan Euroopan unionin tuomioistuin toimielimenä ja tähän toimielimeen kuuluvat tuomioistuimet (nykyisin unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin).(30)
33.      Tältä osin on syytä tähdentää, että toimielimen sisällä erotetaan selkeästi hallinnolliset ja lainkäyttöä koskevat virat. Tämä tarkoittaa, että yhtäältä Euroopan unionin tuomioistuimen hallintoasioiden oikeudellinen neuvonantaja ja hänen alaisensa ja toisaalta unionin tuomioistuimen jäsenet ja heidän henkilöstönsä työskentelevät erillisesti ja itsenäisesti. Mahdollisen eturistiriidan tai muiden oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin liittyvien ongelmien välttämiseksi ne eivät viesti ex parte keskenään oikeudenkäynnin kohteesta.
34.      Tärkein yhteyspiste näiden toimielimen kahden haaran välillä on Euroopan unionin tuomioistuimen presidentti (jäljempänä presidentti), koska hän johtaa samanaikaisesti sekä toimielintä että sen ylimmänasteista lainkäyttöelintä. Käsiteltävässä asiassa päätöksen unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta valittamisesta teki itse asiassa presidentti, joka nimesi tämän päätöksen toimeenpanoa varten asiamieheksi Euroopan unionin tuomioistuimen hallintoasioiden oikeudellisen neuvonantajan.(31)
35.      Juuri tästä samasta syystä presidentti ei osallistu tämän asian käsittelyyn lainkäyttömielessä: hän ei kuulu valitusta käsittelevään unionin tuomioistuimen kokoonpanoon, ja vastuu menettelyllisistä toimista, joita hänen unionin tuomioistuimen presidenttinä olisi toteutettava, on siirretty unionin tuomioistuimen varapresidentille.
36.      Edellä esitetyn huomioon ottaen katson, että unionin tuomioistuin elimenä täyttää myös objektiivista puolueettomuutta koskevan edellytyksen tässä oikeudenkäynnissä. Perusoikeuskirjan 47 artiklaa ei siten ole rikottu.
37.      Nähdäkseni ei myöskään ole perusteita katsoa, että nyt kyseessä olevan kaltaisissa oikeudenkäynneissä unionin tuomioistuimen olisi hoidettava tehtäväänsä valituksen ratkaisijana (ja ylimpänä oikeusasteena) eri tavalla kuin sen edellytetään toimivan missä tahansa muussa asiassa. Muutoksenhakua koskevia EUT-sopimuksen määräyksiä (etenkin SEUT 256 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa) ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön määräyksiä (etenkin 58 artiklaa) voidaan soveltaa täysimääräisesti myös tässä oikeudenkäynnissä.
38.      Koska Kendrion ei ole esittänyt mitään konkreettisia seikkoja tästä kysymyksestä, minun on vaikea ymmärtää syitä, miksi unionin tuomioistuimen olisi sovellettava kulloisenkin asiaa koskevan valitusperusteen esittäneen asianosaisen henkilöllisyyden mukaan lievempiä tai tiukempia arviointiperusteita valvoessaan valituksenalaisen tuomion laillisuutta. Ei voida myöskään hyväksyä sitä, että Euroopan unionilla (joka on todellinen vastaaja SEUT 268 ja SEUT 340 artiklan mukaisissa vahingonkorvauskanteissa) voi olla vahvemmat tai heikommat menettelylliset oikeudet sen mukaan, mikä toimielin sitä edustaa.
39.      Tässä tilanteessa valitus on nähdäkseni otettava tutkittavaksi.
B       Asiakysymys
1       Aineellinen vahinko
40.      Euroopan unionin esittämät kolme valitusperustetta samoin kuin Kendrionin esittämät toinen ja kolmas valitusperuste koskevat kaikki unionin yleisen tuomioistuimen Kendrionille väitetysti aiheutuneesta aineellisesta vahingosta esittämiä toteamuksia. Molemmat asianosaiset väittävät etenkin, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tutkiessaan Kendrionin väitteitä vahingosta, joka sille aiheutui siihen pankkitakaukseen liittyvistä kuluista, jonka Kendrion hankki, jotta sen ei tarvitsisi välittömästi maksaa sille päätöksellä K(2005) 4634 määrättyä sakkoa. Kendrion myös väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen hylätessään sen vaatimuksen saada korvausta komissiolle ylityksen ajalta maksamistaan koroista.
41.      On nähdäkseni tarkoituksenmukaista aloittaa näiden kysymysten oikeudellinen arviointi tarkastelemalla väitteitä, jotka koskevat Kendrionin maksamia pankkitakauskuluja. Aloitan näin ollen Euroopan unionin esittämästä ensimmäisestä valitusperusteesta. Seuraavaksi tarkastelen, ainoastaan kattavuuden vuoksi, Euroopan unionin toista valitusperustetta. Sen jälkeen ei ole enää tarpeen tutkia pankkitakauskuluja koskevia muita valitusperusteita.
42.      Käsittelen lopuksi Kendrionin toista valitusperustetta, joka koskee korkojen maksamista sakosta ylityksen ajalta.
a)      Pankkitakauskulut: syy-yhteyden olemassaolo
43.      Ensimmäisessä valitusperusteessaan Euroopan unioni, jota Euroopan komissio tukee, moittii sitä, miten unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut ja soveltanut syy-yhteyden käsitettä. Euroopan unioni lähinnä väittää, ettei sen, ettei unionin yleinen tuomioistuin ratkaissut asiaa T-54/06 kohtuullisessa ajassa, ja pankkitakauskulujen maksamisesta Kendrionille aiheutuneen vahingon välillä ole suoraa syy-yhteyttä. Euroopan unioni etenkin korostaa, että kyseinen vahinko oli seurausta Kendrionin päätöksestä hankkia pankkitakaus koko oikeudenkäynnin ajalle sen sijaan, että se olisi maksanut komission sille määräämän sakon. Kendrion puolestaan puolustaa valituksenalaista tuomiota tältä osin: sen näkemyksen mukaan ylitysajanjaksolta maksetut pankkitakauskulut aiheutuivat siitä, ettei unionin yleinen tuomioistuin ratkaissut asiaa kohtuullisessa ajassa.
44.      Jäljempänä kuvaan ensin lyhyesti unionin yleisen tuomioistuimen päättelyä ja selitän sen jälkeen, miksi Euroopan unionin ensimmäinen valitusperuste on mielestäni perusteltu.
45.      Valituksenalaisen tuomion 64 ja 65 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin palautti mieleen vakiintuneen oikeuskäytännön, jonka mukaan vahingon, josta sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevassa kanteessa vaaditaan korvausta, on oltava todellinen ja varma, mikä kantajan on todistettava. Kantajan on myös näytettävä toteen, että moititun toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys – toisin sanoen riittävän suora syy-yhteys.
46.      Valituksenalaisen tuomion 81–84 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että jos asiassa T‑54/06 olisi annettu ratkaisu kohtuullisessa ajassa, Kendrion ei olisi joutunut maksamaan pankkitakauskuluja tämän ylityksen ajalta. Unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan sen, ettei asiaa ratkaistu kohtuullisessa ajassa, ja vahingon, joka muodostui menetyksistä, joita Kendrionille aiheutui siitä, että se joutui maksamaan pankkitakauskuluja oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittävältä ajalta, välillä oli näin ollen syy-yhteys.
47.      Aiempaan oikeuskäytäntöön (jäljempänä Holcim-oikeuskäytäntö)(32) viitaten unionin yleinen tuomioistuin totesi – valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa –, että yhtiölle, jolle on määrätty seuraamuksia komission päätöksellä, pankkitakauksen asettamisesta syntyneet kulut ovat lähtökohtaisesti aiheutuneet yhtiön omasta valinnasta hankkia pankkitakaus voidakseen olla täyttämättä sakonmaksuvelvollisuutta riidanalaisessa päätöksessä asetetussa määräajassa. Näiden kulujen ei siten voida tavallisesti katsoa olevan suora seuraus toimielimen menettelystä.
48.      Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin jatkoi – valituksenalaisen tuomion 87–89 kohdassa – erottamalla käsiteltävän asian Holcim-oikeuskäytännön taustalla olleista asioista.Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että sillä hetkellä, kun Kendrion nosti kanteen asiassa T‑54/06, ja sillä hetkellä, kun se hankki pankkitakauksen, ei ollut ennakoitavissa, että oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyisi, ja että Kendrion saattoi oikeutetusti odottaa, että kanne käsiteltäisiin kohtuullisessa ajassa. Se myös huomautti, että asiassa T‑54/06 käydyn oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittyminen tapahtui vasta sen jälkeen, kun kantaja oli alun perin päättänyt hankkia pankkitakauksen. Näistä syistä unionin yleinen tuomioistuin totesi, että Kendrionin alkuperäinen päätös olla maksamatta sille määrättyä sakkoa välittömästi ja hankkia pankkitakaus ei siis ole voinut katkaista syy-yhteyttä asiassa T‑54/06 käydyn oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittämisen ja sen välillä, että pankkitakauksesta aiheutuneita kuluja on ollut maksettava tämän ylityksen ajalta. Se katsoi näin ollen valituksenalaisen tuomion 90 kohdassa, että näiden välillä on riittävän suora syy-yhteys SEUT 340 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
49.      Unionin yleisen tuomioistuimen päättely on mielestäni virheellinen. Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy pääosin Holcim-oikeuskäytäntöön perustuvan näkemyksen mutta erottaa sen jälkeen käsiteltävän asian kyseisen oikeuskäytännön kohteena olleista asioista. Unionin yleisen tuomioistuimen tapaan pidän Holcim-oikeuskäytäntöä perusteltuna, mutta unionin yleisen tuomioistuimen käsityksestä poiketen käsiteltävä asia ei mielestäni eroa merkittävästi mainitun oikeuskäytännön perustana olleista asioista: kumpikaan unionin yleisen tuomioistuimen tälle erottelulle esittämistä kahdesta perusteesta ei mielestäni ole – yksin tai yhdessä – vakuuttava.
50.      Ennen kuin selitän yksityiskohtaisesti, miksi olen tätä mieltä, haluan korostaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 340 artiklaa ei voida tulkita siten, että Euroopan unionilla on velvollisuus korvata kaikki sen toimielinten menettelystä aiheutuneet, kaukaisetkin vahingolliset seuraukset.(33) Unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevassa kanteessa ei siten riitä, että moitittu menettely on yksi väitetyn vahingon syistä, vaan kyseisen menettelyn on oltava vahingon ratkaiseva syy.(34) Toisin sanoen, riittävä yhteys on olemassa vain, jos vahinko on suora seuraus vastuussa olevan toimielimen lainvastaisesta toimesta ja jos se ei ole riippuvainen muiden syiden olemassaolosta, ovatpa ne myönteisiä tai kielteisiä.(35)
1)      Lainvastaisen menettelyn ennakoitavuus
51.      Unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäinen peruste käsiteltävän asian erottamiselle Holcim-oikeuskäytännön perustana olleista asioista oli se, että sillä hetkellä, kun Kendrion nosti kanteen asiassa T‑54/06, ja sillä hetkellä, kun se hankki pankkitakauksen, ei ollut ennakoitavissa, että oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyisi.
52.      Tämä toteamus on kuitenkin ensinnäkin virheellinen. Oikeudenkäynnin kesto oli valitettavasti huomattava tietyissä asioissa, jotka unionin yleinen tuomioistuin oli ratkaissut vähän ennen kanteen nostamista asiassa T-54/06.(36) Tämä pätee etenkin tapauksiin, joissa on kyse unionin kilpailusääntöjen soveltamisesta, eritoten kartelleista,(37) ja jotka ovat tunnetusti monimutkaisia ja aikaa vieviä ja voivat edellyttää useiden asioiden käsittelyä rinnakkain tai koordinoidusti samanaikaisesti.
53.      On totta, että minkä tahansa muun kantajan tapaan Kendrion saattoi odottaa asiansa ratkaisemista kohtuullisessa ajassa. Kun otetaan huomioon unionin yleisen tuomioistuimen käytäntö ja menettelyjen kesto merkityksellisenä ajankohtana, oli kuitenkin jokseenkin epävarmaa ja vaikeaa laskea oikeudenkäynnin todennäköistä kestoa, jotta voidaan arvioida pankkitakauksen mahdollisia kokonaiskuluja.
54.      Toiseksi on tärkeämpää, että riippumatta siitä, oliko oikeudenkäynnin kohtuuton pitkittyminen asiassa T‑54/06 ennakoitavissa, unionin yleinen tuomioistuin teki virheen käyttäessään ennakoitavuuden käsitettä Euroopan unionin vastuun synnyttävän riittävän syy-yhteyden olemassaolon toteamiseksi.
55.      Käsiteltävässä asiassa keskeinen kysymys ei ole se, saattoiko väitetyn vahingon kärsijä ennakoida lainvastaista tapahtumaa, joka aiheutti väitetyn vahingon. Ratkaisevaa sen kannalta, onko Euroopan unionilla sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu käsiteltävässä asiassa, on ennen kaikkea se, onko väitetty vahinko suora seuraus toimielimen lainvastaisesta menettelystä.
56.      Tätä seikkaa unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut yksityiskohtaisesti. Tämän tutkinnan yhteydessä kohtuuttoman pitkittymisen mahdollinen ennakoimattomuus olisi nähdäkseni voinut olla merkityksellinen vain kahdessa tapauksessa. Käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse kummastakaan tapauksesta.
57.      Yhtäältä tämä seikka olisi voinut olla merkityksellinen, jos Kendrionilla ei olisi ollut mahdollisuutta muuttaa myöhemmin alkuperäistä päätöstään lykätä sakon maksamista ja hankkia pankkitakaus. Kuten jäljempänä 68–74 kohdassa kuitenkin osoitetaan, näin ei ollut: Kendrionilla oli oikeudenkäynnin kaikissa vaiheissa mahdollisuus maksaa sakko ja peruuttaa pankkitakaus. Vaikka pitkittymistä ei siten voitukaan ennakoida aluksi, Kendrion olisi voinut mukauttaa menettelyään tämän uuden seikan valossa.
58.      Toisaalta kohtuuttoman pitkittymisen mahdollinen ennakoimattomuus olisi voinut olla merkityksellistä myös, jos Euroopan unioni olisi väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa, ettei Kendrion osoittanut kohtuullista huolellisuutta sen vahingon välttämisessä tai sen rajoittamisessa, joka oli saattanut aiheutua sen päätöksestä lykätä sakon maksamista oikeudenkäynnin päättymiseen asti.
59.      Tältä osin on syytä muistaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevassa kanteessa on selvitettävä, onko vahinkoa kärsinyt henkilö osoittanut huolellisen oikeusalamaisen tavoin kohtuullista huolellisuutta välttääkseen vahingon tai rajoittaakseen sitä, ja jos näin ei ole, se joutuu vastaamaan vahingosta itse. Syy-yhteys voi katketa vahinkoa kärsineen henkilön huolimattoman menettelyn vuoksi silloin, kun tällainen menettely osoittautuu vahingon ratkaisevaksi syyksi.(38)
60.      Tämä ei kuitenkaan ole syy siihen, miksi unionin yleinen tuomioistuin viittasi tähän seikkaan valituksenalaisessa tuomiossa. Unionin yleinen tuomioistuin ei käyttänyt ennakoitavuuden perustetta sen tutkimiseen, oliko Kendrionin huolimattomuus rikkonut väitetyn vahingon ja moititun unionin toimielimen menettelyn välisen syy-yhteyden; sen sijaan se käytti syy-yhteyden käsitettä ensimmäisessä vaiheessa eli tällaisen yhteyden olemassaolon toteamisessa.
61.      Väitetyn vahingon aiheuttavan tapahtuman mahdollinen ennakoimattomuus ei kuitenkaan kerro mitään väitetyn vahingon ratkaisevasta syystä. Vaikka oletettaisiin, ettei kohtuutonta pitkittymistä voitu ennakoida, tämä seikka ei ole välttämätön eikä riittävä synnyttämään Euroopan unionin vastuuta.
62.      Edellä esitetyn perusteella katson, että valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi ja sovelsi virheellisesti ennakoitavuuden käsitettä SEUT 340 artiklan yhteydessä väitetyn vahingon ja moititun menettelyn välisen syy-yhteyden olemassaolon toteamiseksi.
2)      Kendrionin valinnanmahdollisuuksien puuttuminen
63.      Toinen unionin yleisen tuomioistuimen peruste käsiteltävän asian erottamiselle Holcim-oikeuskäytännön perustana olleista asioista oli se, että asiassa T‑54/06 käydyn oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittyminen tapahtui vasta sen jälkeen, kun Kendrion oli alun perin päättänyt hankkia pankkitakauksen.
64.      Tämäkin seikka on nähdäkseni merkityksetön.
65.      On ensinnäkin syytä muistaa, että komission päätös, kuten päätös K(2005) 4634, on oikeudellisesti sitova ja oletusarvoisesti pätevä, niin kauan kuin unionin tuomioistuimet eivät kumoa sitä. Jos yritys, jolle komissio on määrännyt sakon, katsoo, että komission päätös on lainvastainen ja että sille voi aiheutua peruuttamatonta vahinkoa päätöksen välittömästä noudattamisesta, yritys voi esittää unionin tuomioistuimille pyynnön määrätä välitoimia SEUT 278 ja SEUT 279 artiklan nojalla ja samanaikaisesti riitauttaa päätöksen pätevyyden.
66.      Jos tällaista pyyntöä ei esitetä tai jos unionin tuomioistuimet hylkäävät tällaisen pyynnön, sakko on pääsääntöisesti maksettava päätöksessä säädetyssä määräajassa. Unionin talousarviosäännöissä(39) kuitenkin annetaan komissiolle mahdollisuus hyväksyä, että sakon maksamista lykätään, jos velallinen sitoutuu maksamaan korkoa lykätystä maksusta ja antaa vakuuden, joka kattaa sekä maksamattoman velan pääoman että sen korot.
67.      Yritykset, jotka aikovat riitauttaa sakon unionin tuomioistuimissa, voivat siten joko maksaa sakon välittömästi (pääsääntö) tai pyytää mahdollisuutta esittää pankkitakaus (poikkeus). Yrityksen valinnan on oltava taloudellisesti neutraali unionin kannalta: maksun lykkäys ei saa johtaa menetyksiin unionin talousarviossa. Tilinpitäjällä, joka yhteistyössä tulojen ja menojen hyväksyjän kanssa tekee päätöksen yrityksen pyynnöstä lykätä sakon maksamista, ei ole valtuuksia muuttaa sen sakon määrää, josta komissio (toisin sanoen komission jäsenten kollegio) on toimielimenä päättänyt. Samanaikaisesti yrityksen päätöksen maksaa sakko välittömästi – vaikka yritys aikookin riitauttaa komission päätöksen unionin tuomioistuimissa – ei pitäisi johtaa siihen, että Euroopan unioni saa perusteetonta etua. Tästä syystä yhtäältä, jos unionin tuomioistuimet pysyttävät komission päätöksen, sakko, jonka maksua on lykätty, on maksettava korkoineen. Toisaalta riitautetun komission päätöksen kumoaminen synnyttää unionin velvollisuuden maksaa takaisin sakkona maksetut määrät sovellettavalla viivästyskorolla lisättyinä.(40)
68.      On ilmeistä, että päätös lykätä sakon maksamista antaa yritykselle mahdollisuuden käyttää sakkoa vastaavia määriä niin kauan kuin oikeudenkäynti on vireillä. Siitä kuitenkin myös aiheutuu ylimääräisiä kuluja (jotka liittyvät pankkitakauksen asettamiseen), joista yrityksen on vastattava siinäkin tapauksessa, että riitautettu päätös lopulta kumotaan. Kunkin yrityksen, jolle komissio on määrännyt sakkoja, on siten arvioitava, onko sen taloudellisten etujen mukaista maksaa sakko asetetussa määräajassa vai pyytää maksun lykkäystä ja asettaa pankkitakaus.
69.      On tärkeää huomata, että toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin antoi ymmärtää, kyseessä ei ole valinta, joka voidaan tehdä vain kerran. Mikä tahansa yritys, joka on päättänyt asettaa pankkitakauksen, voi aina pyörtää alkuperäisen päätöksensä ja maksaa sakon.(41) Toimimalla näin se välttää uusien korkojen kertymisen sakon pääomalle ja voi peruuttaa aiemmin asettamansa pankkitakauksen.
70.      Unionin oikeuden nojalla mikään ei estä yritystä peruuttamasta pankkitakausta ja maksamasta sakkoa, jos se pitää tällaista toimintatapaa itselleen edullisempana. Voidaan siten olettaa, että jos yritys ei oikeudenkäynnin kuluessa missään vaiheessa muuta alkuperäistä päätöstään, tämä johtuu siitä, että pankkitakauksen käyttäminen edelleen on yrityksen näkemyksen mukaan yhä sen etujen mukaista. Se, onko alkuperäinen päätös myöhemminkin edullinen yrityksen kannalta, riippuu nimittäin monista tekijöistä, jotka – kuten komissio huomauttaa – voivat vaihdella huomattavasti eri aikoina (rahan lainauskustannukset, pankin takauksesta perimät palkkiot, tuotto, jonka sakkoa vastaava rahamäärä tuottaa sijoitettuna muuhun liiketoimintaan, jne.). Taloudellisesta näkökulmasta voidaan siten kohtuudella olettaa, että yritys voi harkita alkuperäistä päätöstään uudelleen aika ajoin.
71.      Kuten Euroopan unioni on perustellusti väittänyt, päätöstä asettaa pankkitakaus komission asettaman sakon maksamisen sijasta ei tehty ainoastaan menettelyn alussa: Kendrion pysytti (tai vahvisti) vapaaehtoisesti ja tietoisesti tämän valinnan koko sen ajanjakson ajan, jonka oikeudenkäynti asiassa T-54/06 kesti, myös silloin, kun se oli pitkittynyt.
72.      Tämän vahvistavat jossain määrin myös Kendrionin esittämät toteamukset.
73.      Kendrion toteaa huomautuksissaan, että alkuperäinen päätös pankkitakauksen asettamisesta tehtiin, koska sitä pidettiin tuolloin ”taloudellisesti järkevänä”. Se väittää lisäksi, että päätöstä peruuttaa pankkitakaus ja maksaa sakko ennen oikeudenkäynnin päättymistä olisi ollut vaikea tehdä siihen liittyvien taloudellisten seurausten (puolta sen omasta pääomasta vastaavan suuren summan maksaminen) ja siitä aiheutuvien käytännön ongelmien vuoksi (erityisesti pankkitakauksen myöntämiin rahoituslaitoksiin sekä osakkaisiin ja muihin sidosryhmiin nähden).
74.      Nämä väitteet osoittavat Kendrionin olleen tietoinen siitä, että se olisi voinut peruuttaa pankkitakauksen ja maksaa sakon milloin tahansa. Ne myös osoittavat, että Kendrion teki (epäsuorasti tai nimenomaisesti) oikeudenkäynnin kuluessa kustannus-hyötyanalyysin vaihtoehdoista, joita lainsäädäntöön sisältyy maksamatta olevan sakon osalta. Se, että Kendrion päätti jatkaa pankkitakausta koko unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnin keston useista strategisista, taloudellisista, rahoituksellisista ja käytännön syistä, osoittaa, että se toimi tavalla, jonka se uskoi olevan etujensa mukainen. Sivuhuomautuksena on lisättävä, että pankkitakausta jatkettiin unionin tuomioistuimessa käydyn muutoksenhakumenettelyn päättymiseen asti, vaikka Kendrion oli hävinnyt asian ensimmäisessä oikeusasteessa.
75.      Tämän seikan osalta on todettava, että unionin yleisen tuomioistuimen toinen peruste käsiteltävän asian erottamiselle Holcim-oikeuskäytännön perustana olleista asioista perustuu siten virheelliseen olettamaan: siihen, että käsiteltävän asian kannalta ainoa merkityksellinen päätös oli Kendrionin alkuperäinen päätös lykätä sakon maksamista ja asettaa pankkitakaus ennen oikeudenkäynnin alkamista.
76.      Valituksenalainen tuomio vahvistaa myös epäsuorasti tämän olettaman virheellisyyden.
3)      Valituksenalaiseen tuomioon sisältyvä ristiriita
77.      Valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että pankkitakauksesta aiheutuneiden kulujen maksamisella sen jälkeen, kun tuomio asiassa T‑54/06 oli annettu, ei ollut riittävän suoraa syy-yhteyttä ylitykseen. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan näiden kulujen maksaminen aiheutui Kendrionin kyseisen tuomion antamisen jälkeen tekemästä omasta ja itsenäisestä päätöksestä olla maksamatta sakkoa, jättää hakematta päätöksen K(2005) 4634 täytäntöönpanon lykkäystä ja valittaa edellä mainitusta tuomiosta. Jos asia on näin, minulle on epäselvää, miksi päätös jatkaa pankkitakausta oli unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan ratkaiseva Euroopan unionin vastuun poissulkemiselle tuomion antamisen jälkeen muttei ennen sitä.
78.      Kuten Euroopan unioni on väittänyt, näiden ajanjaksojen välillä ei vaikuta olevan mielekästä eroa, joka voisi olla merkityksellinen SEUT 340 artiklan nojalla. Myös ensimmäisessä oikeusasteessa käydyn oikeudenkäynnin aikana Kendrion tietoisesti päätti olla pyytämättä riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäystä ja jatkaa pankkitakausta oikeudenkäynnin päättymiseen saakka. Valituksenalaisen tuomion 98 kohta vahvistaa siten, että seikat, joita unionin yleinen tuomioistuin piti merkityksellisinä saman tuomion 87–89 kohdassa käsiteltävän asian Holcim-oikeuskäytännöstä erottamisen kannalta, ovat merkityksettömiä.
4)      Välipäätelmä
79.      Ei voida näin ollen kiistää, että se seikka, että Kendrionin oli vastattava komissiolle asetettuun pankkitakaukseen liittyvistä kuluista ylityksen aikana, on seurausta muun muassa siitä, ettei unionin yleinen tuomioistuin kyennyt ratkaisemaan asiaa kohtuullisessa ajassa.
80.      Se ei kuitenkaan ollut väitetyn vahingon ratkaiseva syy. Ratkaiseva syy oli Kendrionin päätös hyötyä edelleen poikkeuksesta, jota se oli pyytänyt soveltamaan sakonmaksuvelvollisuuteensa täysin tietoisena päätökseensä liittyvistä kustannuksista ja riskeistä. Holcim-oikeuskäytäntöön perustuvia periaatteita voidaan siten soveltaa käsiteltävässä asiassa.
81.      Edellä esitetyistä syistä katson, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi ja sovelsi virheellisesti SEUT 340 artiklassa tarkoitettua syy-yhteyden käsitettä. Sen, ettei unionin yleinen tuomioistuin ratkaissut asiaa T-54/06 kohtuullisessa ajassa, ja Kendrionille pankkitakauskulujen maksamisesta ylityksen ajalta aiheutuneen väitetyn vahingon välillä ei nähdäkseni ole riittävän suoraa syy-yhteyttä.
82.      Tästä syystä valituksenalainen tuomio on kumottava siltä osin kuin siinä velvoitettiin Euroopan unioni maksamaan Kendrionille 588 769,18 euron suuruinen korvaus aineellisesta vahingosta, joka tälle yhtiölle on aiheutunut siitä, että 16.11.2011 annettuun tuomioon Kendrion v. komissio (T‑54/06, EU:T:2011:667) johtaneessa asiassa oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyi.
83.      Tämä tarkoittaa, että jos unionin tuomioistuin yhtyy näkemykseeni tältä osin, Euroopan unionin toista ja kolmatta valitusperustetta ja Kendrionin kolmatta valitusperustetta ei olisi tarpeen tutkia. Koska Euroopan unionin toisessa valitusperusteessa esille tuotu kysymys on kuitenkin tärkeä tulevien oikeustapausten kannalta, voi olla hyödyllistä käsitellä tätä valitusperustetta ainoastaan kattavuuden vuoksi. Tässä analyysissa käsitellään myös seikkoja, jotka ovat hyödyllisiä tutkittaessa Kendrionin toista valitusperustetta.
b)      Pankkitakauskulut: vahingon käsite
84.      Toisella valitusperusteellaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 81–99 kohtaa, Euroopan unioni, jota komissio tukee, väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti vahingon käsitettä. Sen näkemyksen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia, olivatko Kendrionin ylityksen ajalta maksamat pankkitakauskulut suuremmat kuin hyöty, jonka se sai, kun sakkoa vastaava rahasumma oli edelleen sen käytettävissä. Kendrion puolestaan vaatii unionin tuomioistuinta hylkäämään tämän valitusperusteen perusteettomana. Kendrionin mukaan sen saamien hyötyjen ja sille ylityksen ajalta syntyneiden tappioiden välillä ei ole yhteyttä.
85.      Pidän tätäkin valitusperustetta perusteltuna. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin teki oikeudellisen virheen, kun se – asiaa erityisesti selittämättä tai lisäselvityksiä tekemättä – rinnasti valituksenalaisen tuomion 81 ja 82 kohdassa pankkitakauskulut ylityksen ajalta SEUT 340 artiklan nojalla korvattavaan vahinkoon.
86.      Nämä kaksi käsitettä on erotettava toisistaan.
87.      Unionin toimielimen toimella tai laiminlyönnillä voi olla erilaisia seurauksia Kendrionin kaltaisen yrityksen taloudelliselle tilanteelle. Siitä voi aiheutua yritykselle tiettyjä kuluja, mutta samanaikaisesti yritys voi hyötyä siitä. Kyseessä on SEUT 340 artiklassa tarkoitettu vahinko vain, jos kulujen ja hyötyjen välinen nettoerotus on negatiivinen.(42) Toisin sanoen moititusta menettelystä on täytynyt aiheutua kokonaisuutena tarkasteltuna menetyksiä. Muutoin syntyisi sellainen paradoksaalinen tilanne, jossa yritys, joka on hyötynyt taloudellisesti unionin toimielimen menettelystä, olisi myös oikeutettu vaatimaan korvausta unionilta.
88.      Kuten edellä 68 ja 70 kohdassa selitettiin, yrityksen päätöksestä lykätä sakon maksamista ja asettaa pankkitakaus aiheutuu yhtäältä tiettyjä kuluja, mutta toisaalta yrityksellä on sen ansiosta tietyn ajanjakson käytettävissään summa, josta voidaan saada tuottoa. Nämä eri vaikutukset eivät ole irrallisia, kuten Kendrion virheellisesti väitti, vaan ne liittyvät toisiinsa erottamattomasti: ne ovat saman kolikon kaksi eri puolta.
89.      Taloudelliselta kannalta tarkasteltuna päätös lykätä sakon maksamista merkitsee pohjimmiltaan eräänlaista rahoitusvälinettä kyseiselle yritykselle: oikeudenkäynnin päättymiseen saakka yritys käytännössä lainaa unionilta itseltään summan, joka sen on maksettava unionille. Tämän rahoitusvälineen kokonaiskulut muodostuvat yksinkertaistetusti pankkitakauskulujen summasta ja, jos yritys häviää oikeudenkäynnin, sakon pääomalle kertyvistä koroista. Valituksenalaisessa tuomiossa keskitytään kuitenkin ainoastaan Kendrionille aiheutuneisiin kuluihin eikä mainita lainkaan mahdollisia hyötyjä tai säästöjä, joita se on saanut sakon maksamisen lykkäämisen ansiosta.
90.      Tässä unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt mielestäni virheen. Kuten edellä 70 ja 74 kohdassa mainittiin, yrityksen oletetaan toimivan aina tavalla, jota se pitää järkevänä taloudellisesta ja rahoituksellisesta näkökulmasta. Siten voidaan kohtuudella olettaa, että koko asiassa T-54/06 käydyn oikeudenkäynnin ajan Kendrionin mukaan oli sille edullisempaa jatkaa sille määrättyä sakkoa vastaavan summan lainaamista unionilta kuin käyttää omaa likviditeettiään tai lainata kyseinen määrä rahoituslaitoksilta.
91.      Tässä tilanteessa ei voida sulkea pois, että oikeudenkäynnin kohtuuttomasta pitkittymisestä asiassa T-54/06 ei ainoastaan aiheutunut menetyksiä Kendrionille vaan että Kendrion sai siitä myös taloudellista hyötyä. Tätä ei kuitenkaan voida varmistaa valituksenalaisen tuomion perusteella, koska unionin yleinen tuomioistuin katsoi asiaa tarkemmin selvittämättä, että pankkitakauskulut ylityksen ajalta vastasivat Kendrionille kyseisenä ajanjaksona aiheutunutta vahinkoa.
92.      Lisään vielä, että valituksenalainen tuomio vaikuttaa ristiriitaiselta myös tältä osin. Väitetyn vahingon toisesta muodosta (korkojen maksaminen sakon määrästä) unionin yleinen tuomioistuin nimittäin totesi, ettei Kendrion esitä sellaisia seikkoja, jotka osoittaisivat, että ”sen myöhemmin komissiolle maksamien viivästyskorkojen määrä olisi asiassa T‑54/06 käydyn oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittävänä aikana ylittänyt hyödyn, jonka se sai voidessaan pitää käytössään summaa, joka vastasi sakon määrää viivästyskorkoineen”.(43)
93.      On vaikea ymmärtää, miksi unionin yleinen tuomioistuin ei soveltanut samanlaisia vaatimuksia väitettyyn vahinkoon, joka koostui pankkitakauskulujen maksamisesta samalta ajanjaksolta.
94.      Näin ollen on katsottava, että myös Euroopan unionin toinen valitusperuste on perusteltu.
c)      Korot
95.      Toisella valitusperusteellaan, joka kohdistuu valituksenalaisen tuomion 75–80 kohtaan, Kendrion väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen hylätessään sen vaatimuksen saada korvausta vahingosta, joka koostuu 3,56 prosentin koroista sille määrätyn sakon määrästä ylityksen ajalta.
96.      Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tuomiossaan, ettei Kendrion ollut esittänyt sellaisia seikkoja, jotka osoittaisivat, että sen myöhemmin komissiolle maksamien viivästyskorkojen määrä olisi ylityksen aikana ylittänyt hyödyn, jonka se sai voidessaan pitää käytössään summaa, joka vastasi sakon määrää viivästyskorkoineen.
97.      Edellä 43–94 kohdassa esitetyistä syistä unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi mielestäni perustellusti Kendrionin vaatimuksen. Koska unionin tuomioistuimet hylkäsivät Kendrionin vaatimuksen, komissiolle sakon määrästä maksettavat viivästyskorot ovat selkeästi kuluerä, josta Kendrionin oli vastattava niin kauan kuin oikeudenkäynti oli vireillä. Tämä ei kuitenkaan automaattisesti tarkoita, että tällainen kuluerä muodostaa SEUT 340 artiklassa tarkoitetun vahingon.
98.      Mikä tärkeämpää, käsiteltävässä asiassa oikeudenkäynnin kohtuuttoman pitkittymisen ja ylityksen ajalta maksetuista koroista koostuvan menetyksen välillä ei ole riittävän suoraa SEUT 340 artiklassa tarkoitettua syy-yhteyttä. Kuten edellä 71–74 kohdassa selitettiin, tästä kuluerästä vastaamiseen liittyvä riski seurasi Kendrionin päätöksestä lykätä sakon maksamista oikeudenkäynnin päättymiseen saakka. Kendrion teki kyseisen päätöksen vapaaehtoisesti ja täysin tietoisena sen taloudellisista seurauksista.
99.      Kendrionin toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
2       Aineeton vahinko
100. Kendrionin neljäs valitusperuste kohdistuu valituksenalaisen tuomion 121–135 kohtaan, joissa unionin yleinen tuomioistuin myönsi Kendrionille 6 000 euron korvauksen aineettomasta vahingosta, joka sille oli aiheutunut asiassa T‑54/06 käydyn oikeudenkäynnin kohtuuttomasta pitkittymisestä. Kendrion väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, ja vaatii korvauksen suurentamista.
101. Euroopan unioni puolestaan katsoo, ettei Kendrionin väitteitä voida ottaa tutkittaviksi ja että ne ovat joka tapauksessa perusteettomia.
102. Selitän seuraavaksi, miksi Kendrionin neljäs valitusperuste ei mielestäni voi menestyä. Tätä tarkoitusta varten on nähdäkseni hyödyllistä selventää ensin joitain keskeisiä käsitteitä.
a)      Aineettoman vahingon käsite
103. SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että ”sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti”.(44) Unionin tuomioistuimet ovat johdonmukaisesti tulkinneet tätä määräystä siten, että se käsittää lähtökohtaisesti sekä rahalliset menetykset (varojen pienenemisen(45) ja voittojen menettämisen muodossa(46)) että muut kuin rahalliset menetykset.(47)
104. Tämän oikeuskäytännön mukaisesti unionin tuomioistuin selvensi 26.11.2013 antamassaan tuomiossa Kendrion v. komissio,(48) että ”silloin kun on kyse vahingonkorvauskanteesta, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, koska se ei ole noudattanut niitä vaatimuksia, jotka liittyvät tuomion antamiseen kohtuullisessa ajassa, unionin yleisen tuomioistuimen on – – muun muassa selvitettävä, onko aineellisen vahingon lisäksi mahdollista yksilöidä sellainen aineeton vahinko, joka asianosaiselle on aiheutunut kohtuullisen ajan ylittämisestä ja josta olisi tarvittaessa määrättävä asianmukainen korvaus”.(49)
105. SEUT 340 artiklan mukaisella korvauksella pyritään mahdollisuuksien mukaan palauttamaan vahingonkärsijän varat sellaisiksi kuin ne olivat ennen unionin toimielimen lainvastaista menettelyä.(50) Rahalliset menetykset, jotka ovat suoraa seurausta tästä menettelystä, on tavallisesti korvattava maksamalla näitä menetyksiä vastaava summa.
106. Tämä on kuitenkin mahdotonta sellaisten menetysten tapauksessa, jotka eivät ole rahallisia tai aineellisia.(51) Useimmissa oikeusjärjestelmissä aineettoman vahingon käsitteellä tarkoitetaan vahinkoja, jotka ovat vaikeasti määriteltävissä ja joiden taloudellista arvoa ei voida helposti määrittää, koska niillä ei tarkasti ottaen ole markkina-arvoa. Tyypillisiä esimerkkejä tällaisista vahingoista ovat kipu ja särky, henkinen kärsimys, kuolema tai lähiomaisen menettäminen. Se kattaa lähinnä erilaisia fyysisen ja/tai psyykkisen haitan muotoja.
107. Missään näistä tilanteista aiemmin vallinnutta tilannetta (status quo ante) ei selvästikään voida palauttaa. Siten mikä tahansa tuomioistuimen myöntämä korvaus on aina ja väistämättä ”toiseksi paras”. Tästä syystä rahasumman maksaminen voi kulloistenkin olosuhteiden mukaan joko olla tarkoituksenmukaisin korvausmuoto tai sitten ei.(52) Unionin tuomioistuimet ovat nimittäin tietyissä tapauksissa todenneet, että symbolinen rahallinen korvaus(53) oli riittävä tai että voidaan myöntää luontoissuorituksena maksettava korvaus.(54) Toisissa tapauksissa unionin tuomioistuimet eivät myöntäneet mitään tiettyä korvausta, sillä ne katsoivat, että virheellisen toimen kumoaminen(55) tai pelkkä lainvastaisen tapahtuman mainitseminen tuomiossa(56) voi olla SEUT 340 artiklan kannalta riittävä korvaus.(57)
108. Jos rahallista (ja muuta kuin symbolista) korvausta pidetään tarkoituksenmukaisimpana hyvityksenä tietyssä tapauksessa, myönnettävän summan määrittäminen ei ole helppo tehtävä. Tällaisessa tapauksessa toimivaltaisen tuomioistuimen on arvioitava määrä, joka kuvastaa riittävästi vahingonkärsijälle aiheutunutta vahinkoa, rankaisematta kohtuuttomasti lainvastaisesta menettelystä vastuussa olevaa tahoa. Ellei käytettävissä ole ilmeisiä tai yleisesti hyväksyttyjä taloudellisia mittapuita, tuomarit voivat käyttää ohjenuorana vain sellaisia yleisiä periaatteita kuin esimerkiksi yhtäältä kohtuus, oikeudenmukaisuus ja oikeasuhteisuus sekä toisaalta ennakoitavuus, oikeusvarmuus ja yhdenvertainen kohtelu.
109. On siten vääjäämätöntä, että tuomioistuimilla on merkittävä harkintavalta määrittäessään aineettoman vahingon olemassaoloa, yksilöidessään parhaita tapoja hyvittää vahinko riittävästi ja tarvittaessa laskiessaan myönnettävää summaa.
110. On kuitenkin syytä korostaa, että aineeton vahinko ei nähdäkseni ole pelkästään vahinko, jonka rahallista arvoa voi olla vaikea arvioida käytännön syistä. Se on pikemminkin vahinko, jota ei josen luonteen vuoksi voida määrittää taloudellisesti tarkasti ja yksiselitteisesti.
111. Tämä näkökohta on mielestäni erityisen merkityksellinen silloin, kun kyse on oikeushenkilöiden aineettomasta vahingosta vaatimien korvausten mahdollisesta myöntämisestä. Aineettoman vahingon käsite ei selvästikään sovi helposti yhteen sen ajatuksen kanssa, että oikeushenkilölle voisi aiheutua jonkinlaista psyykkistä tai fyysistä haittaa. Tämän vuoksi oikeushenkilöiden mahdollisuus vaatia korvausta aineettomasta vahingosta on kiistelty kysymys monilla oikeudenkäyttöalueilla.(58) Tätä kysymystä ei kuitenkaan ole tarpeen käsitellä seikkaperäisesti tässä menettelyssä. Riittää, kun tältä osin huomautetaan, että unionin tuomioistuinten ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan joissain tapauksissa myös oikeushenkilöillä on oikeus vaatia korvausta aineettomasta vahingosta.
112. Äskettäin antamassaan tuomiossa Safa Nicu Sepahan unionin tuomioistuin pysytti unionin yleisen tuomioistuimen tuomion, jossa tämä oli myöntänyt aineetonta vahinkoa aiheutuneen yhteisölle, joka ”yhdistetään julkisesti toimintaan, jota pidetään vakavana uhkana kansainväliselle rauhalle ja turvallisuudelle, mistä on seurauksena, että sen suhteen herää halveksuntaa ja epäluottamusta, jotka siis loukkaavat sen mainetta, ja sille aiheutuu aineetonta vahinkoa”.(59) Toisissa tapauksissa unionin yleinen tuomioistuin myönsi korvausta aineettomasta vahingosta yrityksille, joille unionin toimielimen lainvastainen menettely oli aiheuttanut ”epävarmuustilanteen ja [jotka oli pakotettu] ryhtymään tarpeettomiin ponnistuksiin pystyäkseen hoitamaan edellä mainitun kiireellisen tilanteen”(60) tai joiden ”yrityskuvaa ja mainetta” oli loukattu.(61) Samaan tapaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut useissa tapauksissa, että jotta oikeushenkilöille, joille voi aiheutua aineetonta vahinkoa, taataan riittävä korvaus, ”olisi otettava huomioon yrityksen maine, päätöksentekoon liittyvä epävarmuus, yrityksen johtamisen häiriintyminen – – ja – – johtoryhmän jäsenille aiheutuva huoli ja epämukavuus”.(62)
113. Näihin toteamuksiin on kuitenkin mielestäni suhtauduttava harkiten. Edellä 110 kohdassa selitetystä syystä katson, ettei aineettomina voida pitää kaikkia vahinkoja, jotka aiheutuvat esimerkiksi yrityksen maineen vahingoittumisesta tai yrityksen johtamiseen liittyvästä epävarmuustilanteesta. Kielteiset seuraukset, kuten asiakkaiden tai liiketoimintamahdollisuuksien menettäminen ja mainontaan tai brändäykseen kohdistuvien lisäinvestointien tarve, ovat nimittäin – otaksuttavasti – luonteeltaan rahallisia.
114. On totta, että tällaisia seurauksia voi olla vaikea näyttää toteen ja/tai esittää määrällisesti, etenkin jos osan vahingosta odotetaan aiheutuvan tulevaisuudessa. Niistä ei kuitenkaan tule ”aineetonta vahinkoa” vain niiden käytännön hankaluuksien vuoksi, joita vahingonkärsijöillä saattaa olla vaatimustensa toteen näyttämisessä. Myös tulevia menetyksiä voidaan korvata, jos luotettavat tosiseikat osoittavat, etteivät ne perustu spekulointiin ja että ne toteutuvat kohtuullisen ajan kuluessa.(63) Lisäksi, jotta varmistetaan riittävä korvaus silloin, kun todistuskynnystä koskevien sääntöjen tiukka soveltaminen asettaisi vahingonkärsijälle liian suuren taakan, asiaa käsittelevä tuomioistuin voi päättää hyväksyä alhaisemman todistuskynnyksen tai käyttää arvioita tai olettamia.(64) unionin tuomioistuimilla on joka tapauksessa laaja harkintavalta asianosaisen väittämän vahingon määrän laskemisessa ja arvioimisessa käytettävien tietojen valinnan suhteen.(65)
115. Väitetystä vahingosta vastuussa oleva unionin toimielin ei puolestaan voi tyytyä lausumissaan siihen, että se kiistää kantajien unionin tuomioistuimissa esittämät tiedot ja luvut. Sen on eriteltävä esittämänsä arvostelu yksityiskohtaisesti.(66) Yleisemmällä tasolla unionin toimielinten on toimittava vilpittömässä mielessä, ja tässä yhteydessä ne eivät saa kieltäytyä auttamasta kantajaa esimerkiksi antamalla asiakirjoja ja tietoja, jotka eivät muutoin olisi kantajan saatavilla.(67)
116. Siten ainoastaan vaikutuksia, jotka liittyvät (kuten sitä tässä nimitän) yrityksen ahdinkoon, olisi pidettävä aineettomana vahinkona, josta oikeushenkilölle voidaan myöntää korvausta.(68)
117. Tätä taustaa vasten tutkin Kendrionin tästä kysymyksestä esittämiä perusteluita.
b)      Väitetyt virheet
118. Neljännen valitusperusteensa tueksi Kendrion esittää useita perusteluita. Se väittää ensinnäkin, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole selittänyt riittävästi perusteita, joita se käytti määrittäessään aineettomasta vahingosta maksettavan 6 000 euron korvauksen määrää. Kendrion pitää joka tapauksessa tätä määrää puhtaasti symbolisena ja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt myöntää korvaus, joka vastaa 5:tä prosenttia komission määräämän sakon määrästä (toisin sanoen 1 700 000 EUR). Kendrion viittaa tältä osin unionin tuomioistuimen tuomioon Heineken.(69) Toissijaisesti Kendrion vaatii unionin tuomioistuinta määrittämään oikeudenmukaisen korvauksen ex aequo et bono.
119. En pidä näitä väitteitä vakuuttavina. Selittääkseni syyt tähän on palautettava mieleen valituksenalaisen tuomion asiaa koskevat kohdat.
120. Valituksenalaisen tuomion 121–128 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin hylkäsi Kendrionin vaatimuksen aineettomasta vahingosta, joka koski sen maineelle väitetysti aiheutunutta vahinkoa. Sen jälkeen unionin yleinen tuomioistuin myönsi, että vaikka kaikki kantajat kokevat väistämättä jonkinlaista epävarmuutta kanteensa kohtalon suhteen, se, ettei asiaa T‑54/06 ratkaistu kohtuullisessa ajassa, oli omiaan ”aiheuttamaan [Kendrionille] enemmän epävarmuutta kuin oikeudenkäyntimenettelyissä tavanomaisesti aiheutuisi”. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tällainen pitkittynyt epävarmuus on ”vaikuttanut kyseisen yrityksen päätöksenteon suunnitteluun ja liikkeenjohtoon ja siten osaltaan aiheuttanut aineetonta vahinkoa”.
121. Valituksenalaisen tuomion 129–134 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ”nyt käsiteltävän asian olosuhteissa sitä aineetonta vahinkoa, joka [Kendrionille] aiheutui sen kokeman pitkittyneen epävarmuuden vuoksi, ei voida täysin hyvittää toteamalla, että oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyi”. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin hylkäsi Kendrionin vaatimuksen myönnettävän korvauksen laskentamenetelmästä, jossa komission määräämän sakon määrästä vähennettäisiin tietty prosenttiosuus. Unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan tämä johtaisi sakon määrän kyseenalaistamiseen, vaikkei ole näytetty toteen, että oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittyminen asiassa T‑54/06 oli vaikuttanut sakon määrään.
122. Valituksenalaisen tuomion 135 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin siten totesi, että Kendrionille aineettomasta vahingosta myönnettävän korvauksen määrän määrittämiseksi oli asianmukaista ottaa huomioon erityisesti ”oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylityksen pituus, kantajan oma menettely ja sen oikeudenkäynnin aikana ilmaisema odotus, tarve varmistaa unionin kilpailusääntöjen noudattaminen ja tämän kanteen tehokkuus”. Tämän perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi kohtuulliseksi myöntää 6 000 euron korvaus, jota voidaan pitää riittävänä korvauksena vahingosta, joka Kendrionille on aiheutunut sen asiassa T‑54/06 käydyn oikeudenkäynnin aikana kokemasta pitkittyneestä epävarmuudesta.
123. Aluksi on syytä muistaa vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraavan, että silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin on todennut vahingon olemassaolon, se on yksin toimivaltainen arvioimaan esitetyn vaatimuksen rajoissa vahingonkorvauksen laadun ja laajuuden. Jotta unionin tuomioistuin voisi kuitenkin harjoittaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomioihin kohdistuvaa laillisuusvalvontaa, näiden tuomioiden on oltava riittävästi perusteltuja, ja niissä on vahingon arvioinnin yhteydessä ilmoitettava ne perusteet, joita on käytetty vahingonkorvauksen suuruutta määritettäessä.(70)
124. Tätä taustaa vasten katson, että valituksenalainen tuomio oli tältä osin riittävästi perusteltu. Unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin esittänyt, lyhyesti mutta selvästi, syyt, joiden vuoksi se katsoi, että tietyntyyppiset Kendrionin väittämät aineettomat vahingot oli näytetty toteen riittävästi, toisin kuin muita vahinkoja. Unionin yleinen tuomioistuin toiseksi selitti, miksi rahallisen korvauksen myöntämistä pidettiin tarpeellisena, ja viittasi kolmanneksi perusteisiin, joita on käytetty vahingonkorvauksen määrää vahvistettaessa.(71)
125. Unionin yleinen tuomioistuin ei mielestäni tehnyt oikeudellista virhettä myöskään valitessaan nämä perusteet tai laajemmin tulkitessaan SEUT 340 artiklaan sisältyvää korvauksen käsitettä. Tältä osin on jälleen syytä tähdentää, että – kuten edellä 106–110 kohdassa selitettiin – aineettomasta vahingosta myönnettävän korvauksen ei suinkaan ole tarkoitus kattaa kantajalle aiheutuneita taloudellisia menetyksiä. Tästä syystä sellaisen määrän korvaaminen, jota voidaan pitää pelkästään ”symbolisena”, ei ole kokonaan poissuljettua. Kendrionille valituksenalaisessa tuomiossa myönnetty korvaus saattaa eittämättä vaikuttaa pieneltä, mutta sitä ei tulisi pitää korvauksena lisäkuluista ja tulonmenetyksestä, joita on saattanut aiheutua epävarmuudesta, jota oikeudenkäynnin kohtuuton pitkittyminen asiassa T-54/06 Kendrionille aiheutti. Se on vain korvaus Kendrionin (sen elinten ja koko yhtiön) ylityksen aikana kärsimästä ahdingosta.
126. Toisin kuin Kendrion on väittänyt, unionin tuomioistuimen tuomiossa Heineken(72) ei edellytetä, että unionin tuomioistuimet määrittävät oikeudenkäynnin kohtuuttomasta pitkittymisestä myönnettävät korvaussummat tiettynä prosenttiosuutena komission määräämästä sakosta. Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin pelkästään hylkäsi valittajan väitteet siitä, että unionin yleinen tuomioistuin oli loukannut asianosaisten yhdenvertaisuusperiaatetta ja suhteellisuusperiaatetta alentaessaan komission määräämää sakkoa 5 prosenttia sen hallinnollisen menettelyn perusteella, jota komissio itsekin oli pitänyt kohtuuttoman pitkänä. Unionin tuomioistuin huomautti, että unionin yleinen tuomioistuin oli käyttänyt yksinomaista toimivaltaansa myöntää valittajalle kyseinen alennus sakon määrästä. Unionin tuomioistuin totesi, että valittajan asiaa koskevaa väitettä oli tarkasteltu ja ettei kyseinen yhtiö voinut vaatia lisäalennusta sakosta samalla perusteella.(73)
127. Komissio ei myöskään ollut valittanut tästä ensimmäisen oikeusasteen tuomion osasta. Näin ollen unionin tuomioistuimen ei voida katsoa yhtyneen unionin yleisen tuomioistuimen tältä osin esittämiin toteamuksiin sen vuoksi, että se pysytti valituksenalaisen tuomion. Joka tapauksessa, vaikka tuomion Heineken tulkittaisiinkin tukevan Kendrionin väitettä, kyseistä tuomiota ei voida tältä osin pitää enää pätevänä oikeuskäytäntönä. Unionin yleinen tuomioistuin oli nimittäin noudattanut tuomiossaan lähestymistapaa, jonka innoittajana toimi selvästikin unionin tuomioistuimen tuomio Baustahlgewebe.(74) Noin kaksi vuotta tuomion Heineken jälkeen unionin tuomioistuin kuitenkin nimenomaisesti ja varauksetta kumosi Baustahlgewebe-oikeuskäytännön.(75) Kendrion oli tuloksetta vedonnut samankaltaiseen väitteeseen myös oikeudenkäynnissä, jossa unionin tuomioistuin antoi tuomionsa 26.11.2013.(76) En näe mitään hyvää syytä, miksi tästä seikasta olisi tehtävä nyt toisenlainen päätelmä.
128. Tässä tilanteessa unionin tuomioistuin ei voi tutkia muutoksenhaun yhteydessä valituksenalaisen tuomion 135 kohdassa esitettyä toteamusta, jonka mukaan on katsottava kohtuulliseksi myöntää Kendrionille 6 000 euron korvaus, jota voidaan pitää riittävänä korvauksena aineettomasta vahingosta.(77) Unionin tuomioistuin ei siten voi yksinkertaisesti jättää huomiotta aineettomasta vahingosta maksettavan korvauksen määrää koskevaa unionin yleisen tuomioistuimen arviointia ja määrittää itse vastaavan kohtuullisena pitämänsä korvauksen.
129. Kendrionin neljäs valitusperuste on näin ollen hylättävä.
3       Menettelyn kohtuullinen kesto
130. Ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka kohdistuu valituksenalaisen tuomion 44–63 kohtaan, Kendrion väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että asiassa T‑54/06 käydyn oikeudenkäynnin (joka kesti yhteensä noin viisi vuotta ja yhdeksän kuukautta), joka päättyi 16.11.2011 annettuun tuomioon, kohtuullinen kesto ylittyi 20 kuukaudella. Kendrionin näkemyksen mukaan oikeudenkäynnin kohtuullinen enimmäiskesto pitäisi tämäntyyppisissä asioissa olla kaksi ja puoli vuotta. Se viittaa tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja oikeuslaitoksen toimivuutta tarkastelevan Euroopan neuvoston pysyvän komitean (CEPEJ) vuonna 2012 julkaistuun raporttiin.(78) Kendrion moittii lisäksi unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on keskittynyt ainoastaan kirjallisen menettelyn päättymisen ja suullisen käsittelyn alkamisen väliseen ajanjaksoon, kun sen olisi pitänyt ottaa huomioon koko oikeudenkäynnin kesto.
131. Euroopan unioni väittää, että unionin yleinen tuomioistuin arvioi oikein ylityksen keston, ja vaatii unionin tuomioistuinta hylkäämään Kendrionin ensimmäisen valitusperusteen.
132. Suhtaudun jossain määrin myönteisesti muutamiin Kendrionin esittämiin perusteluihin. Valituksenalaisen tuomion lähemmässä tarkastelussa kuitenkin osoittautuu, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt Kendrionin mainitsemia oikeudellisia virheitä.
133. Ensinnäkin on korostettava, että olen samaa mieltä Kendrionin kanssa siitä, että käsitellessään aiemman oikeudenkäynnin mahdolliseen kohtuuttomaan pitkittymiseen liittyviä kysymyksiä unionin yleisen tuomioistuimen on tarkasteltava ennen kaikkea oikeudenkäynnin kokonaiskestoa. Voi nimittäin olla keinotekoista yrittää jakaa koko menettely eri vaiheisiin, jotta voidaan arvioida yhden tai usean tällaisen vaiheen keston kohtuullisuutta ”kliinisesti erillään” muista vaiheista. Yhtäältä pienet viivästykset oikeudenkäynnin eri vaiheissa voivat vaikuttaa vähämerkityksisiltä erikseen tarkasteltuina, mutta yhdessä ne voivat silti johtaa koko oikeudenkäynnin kohtuuttomaan pitkittymiseen.(79) Samaan tapaan ei voida sulkea pois, että merkittävä viivästys yhdessä oikeudenkäyntivaiheessa voidaan kompensoida käsittelemällä asiaa ripeämmin muissa vaiheissa.
134. Esimerkiksi kirjallisen menettelyn päättymisen ja suullisen käsittelyn aloittamisen välillä kulunut huomattava aika ei välttämättä merkitse koko oikeudenkäynnin huomattavaa kestoa. Käänteisesti näiden kahden vaiheen välinen verrattain lyhyt aika ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että koko oikeudenkäynti pitkittyy kohtuuttomasti. Tämä kaikki riippuu siitä, miten jaosto, joka on toimivaltainen ratkaisemaan asian, on järjestänyt työnsä ja miten menettely näin ollen etenee.
135. Jaosto voi hyvinkin päättää hoitaa mahdollisimman suuren osan työmäärästä ennen istuntoa tai käänteisesti pitää istunnon pian kirjallisen menettelyn päättymisen jälkeen, jolloin merkittävä osa työstä jää tehtäväksi istunnon jälkeen. Valinta näiden vaihtoehtojen välillä voi riippua monista tekijöistä: asian ratkaisevan jaoston kokoonpanoon kuuluvien tuomareiden työskentelytavoista, heidän työmäärästään tiettynä ajankohtana ja kunkin asian erityispiirteistä (esimerkiksi onko kuulemisessa selvennettävänä monia kysymyksiä).
136. Kirjallisen ja suullisen menettelyn välisestä lyhyestä ajanjaksosta ei ole asianosaisille juurikaan hyötyä, jos asiaa harkitaan myöhemmin erityisen pitkään. Käänteisesti kirjallisen ja suullisen menettelyn välinen tavallista pitempi aika voi olla hyödyllinen, jos se mahdollistaa asian ripeän harkinnan sen jälkeen.
137. Asian käsittelyssä ilmeneviä merkittäviä toimettomuuden ajanjaksoja voidaan pitää vankkana osoituksena oikeudenkäynnin kohtuuttomasta pitkittymisestä. Ajanjakso, joka voi asianosaisille vaikuttaa toimettomalta, ei kuitenkaan välttämättä ole sitä.
138. Tämä pätee etenkin kirjallisen menettelyn päättymisen ja suullisen käsittelyn alkamisen väliseen ajanjaksoon. Tänä ajanjaksona hoidetaan useita tärkeitä toimintoja, vaikka niistä ei ilmoitetakaan asianosaisille (ja joistakin näistä toiminnoista ei voida ilmoittaa asianosaisille unionin tuomioistuinten neuvottelujen salassa pitämiseen liittyvistä syistä).(80) Tarvittavien käännösten teettämisen lisäksi tässä oikeudenkäyntivaiheessa esittelevä tuomari antaa unionin yleiselle tuomioistuimelle alustavan kertomuksen, johon sisältyy kanteen johdosta esiin tulevien, asiaan vaikuttavia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevien kysymysten tarkastelu, ehdotukset siitä, tarvitaanko asiassa prosessinjohto- tai selvittämistoimia ja järjestetäänkö sen käsittelyssä suullinen vaihe, sekä ehdotus asian mahdollisesta siirtämisestä suurelle jaostolle tai jaostolle, jossa asian käsittelyyn osallistuu eri määrä tuomareita, tai asian mahdollisesta siirtämisestä yhden tuomarin kokoonpanoon.(81)
139. On vaikea yliarvioida tällaisen asiakirjan tärkeyttä oikeudenkäynnille. On myös mahdotonta arvioida etukäteen tämän asiakirjan laatimiseen kussakin tapauksessa tarvittavaa aikaa: ennen sen laatimista esittelevän tuomarin on pohdittava perinpohjaisesti asiassa esille tulevia oikeuskysymyksiä voidakseen määrittää sen, miten sitä olisi arvioitava, ja seikat, joita on tarkasteltava lähemmin tai selvennettävä.(82) Hänen ehdotuksensa siitä, miten asian käsittelyssä olisi edettävä, perustuvat tähän alustavaan oikeudelliseen tarkasteluun.
140. Unionin tuomioistuimen mahdollinen toimettomuus oikeudenkäynnin jossakin vaiheessa ei ole myöskään ainoa tekijä, joka on otettava huomioon tässä yhteydessä. Asian tehotonta käsittelyä voi yhtä lailla olla mahdotonta hyväksyä perusoikeuskirjan 47 artiklan nojalla. Vain pari esimerkkiä mainitakseni: Näin voi olla silloin, jos oikeudenkäyntiasiakirjojen käännättämiseen kuluu kohtuuton aika unionin tuomioistuinten henkilöstöön tai organisaatioon liittyvien sisäisten ongelmien takia.(83) Näin voi olla myös silloin, jos tuomareilta kuluu pitkä aika päästä yksimielisyyteen asian käsittelyn kyseisessä oikeusasteessa päättävän ratkaisun tekstistä useista ja toistuvista yrityksistä huolimatta. Näin voi tapahtua myös silloin, jos asiaa käsittelevän jaoston kokoonpanossa tapahtuu useita tai peräkkäisiä muutoksia, jolloin kyseisen jaoston jäsenten on tehtävä uudelleen työtä, joka oli jo saatu päätökseen. Kaikissa näissä tapauksissa oikeudenkäynti voi pitkittyä kohtuuttomasti syistä, jotka eivät johdu asianosaisista ja joiden ei oletettavasti pitäisi vaikuttaa asianosaisten oikeuteen saada asiansa käsiteltyä nopeasti.
141. Olen näin ollen samaa mieltä Kendrionin kanssa siitä, että sen määrittämiseen, onko aiempi oikeudenkäynti pitkittynyt kohtuuttomasti, tarvittavassa tarkastelussa olisi lähtökohtaisesti keskityttävä tavallisesti oikeudenkäynnin kokonaiskestoon. Yleisesti ei voida painottaa ainoastaan tai pääasiallisesti mahdollisia toimettomuusjaksoja eikä etenkään kirjallisen menettelyn päättymisen ja suullisen menettelyn alkamisen välillä kulunutta aikaa.
142. Käsiteltävässä asiassa unionin yleistä tuomioistuinta ei kuitenkaan voida moittia oikeudenkäynnin muiden vaiheiden huomiotta jättämisestä. Valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa se katsoi, että ”asian T‑54/06 asiakirja-aineistojen tarkastelussa ei ole tullut esille mitään sellaisia seikkoja, joista olisi voitu päätellä, että yhtäältä kannekirjelmän jättämispäivän ja vastaajan vastauskirjelmän jättämispäivän ja toisaalta suullisten käsittelyjen aloittamisen ja – – tuomion – – julistamisen välillä on ollut perusteeton toimettomuusjakso”.
143. Unionin yleinen tuomioistuin tutki siis asianmukaisesti tuomioistuimen toimintaa (tai toimettomuutta) koko oikeudenkäynnissä. Unionin yleinen tuomioistuin keskittyi tarkastelussaan tiettyyn oikeudenkäyntivaiheeseen, koska asian tosiseikat osoittivat, että oikeudenkäyntiä pitkittäneet ongelmat ilmenivät kyseisenä ajanjaksona. Unionin tuomioistuin oli nimittäin 26.11.2013 antamassaan tuomiossa jo huomauttanut, että kirjallisen käsittelyn päättymisajankohdan ja suullisen käsittelyn alkamisajankohdan välisen ajanjakson, joka oli noin kolme vuotta ja kymmenen kuukautta, pituutta ”ei voida selittää asiaan liittyvillä olosuhteilla, olipa kyse oikeusriidan monimutkaisuudesta, siitä, miten asianosaiset ovat menetelleet, tai oikeudenkäyntimenettelyyn liittyvien seikkojen ilmenemisestä”.(84)
144. Vaikka siis Kendrionin esittämät väitteet menetelmistä, joita unionin yleisen tuomioistuimen olisi sovellettava käsiteltävässä asiassa tehdyn kaltaisessa tarkastelussa, eivät olekaan virheellisiä, sen unionin yleiseen tuomioistuimeen kohdistama arvostelu perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan.
145. Kun tarkastellaan lisäksi Kendrionin väitettä, jonka mukaan tämäntyyppisen oikeudenkäynnin kohtuullisen enimmäiskeston pitäisi olla kaksi ja puoli vuotta, pidän sitä kestämättömänä.
146. Kendrion ensinnäkin väittää, että tällainen aikaraja ilmenee Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä. Se ei kuitenkaan mainitse mitään tiettyä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomiota. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön pintapuolinen tarkastelu osoittaa sen sijaan, että tätä arvioidaan tapauskohtaisesti; Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vaikuttaa hyvin haluttomalta asettamaan tiukkoja tai kiinteitä määräaikoja.(85)
147. Riippumatta siitä, millainen arvo mainitulle CEPEJ:n raportille olisi annettava, raportti ei nähdäkseni myöskään tue selkeästi Kendrionin väitettä. Huomautan ensinnäkin, että tällaisen raportin on tarkoitus kuvastaa kansallisiin oikeudenkäynteihin liittyviä näkökohtia. Unionin tuomioistuinten – monikielisessä ympäristössä käytäviä – oikeudenkäyntejä koskevat toisenlaiset rajoitteet kuin kansallisia oikeudenkäyntejä. Kendrionin mainitsemassa raportin kohdassa todetaan toiseksi pelkästään, että oikeudenkäynnin kestoa, joka on enintään kaksi vuotta, pidetään tavallisesti hyväksyttävänä muissa kuin monimutkaisissa tapauksissa. Raportissa todetaan lisäksi, että monimutkaisissa tapauksissa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin voi hyväksyä lisäajan mutta että se kiinnittää huomiota mahdollisiin toimettomuusjaksoihin. Kyseistä asiakirjaa tulkitaan mielestäni väärin toteamalla, että sen mukaan unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäynnin keston ei pitäisi missään olosuhteissa ylittää kahta ja puolta vuotta asian monimutkaisuudesta riippumatta.
148. Näistä syistä katson, että Kendrionin ensimmäinen valitusperuste on myös hylättävä.
V       Arvioinnin seuraukset
149. Jos unionin tuomioistuin yhtyy arviointiini, Euroopan unionin valitus on hyväksyttävä ja valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohta on vastaavasti kumottava.
150. Kun otetaan huomioon käytettävissä olevat tosiseikat ja unionin tuomioistuimessa käyty näkemystenvaihto, käsiteltävä asia on mahdollista ratkaista lopullisesti, joten unionin tuomioistuimen olisi hylättävä Kendrionin korvausvaatimus, joka koskee aineellista vahinkoa, joka sille on aiheutunut pankkitakauskulujen maksamisesta sen ajanjakson osalta, jona asian T-54/06, Kendrion v. Euroopan komissio, ratkaiseminen pitkittyi kohtuuttomasti.
151. Kendrionin valitus olisi hylättävä kokonaisuudessaan.
VI      Oikeudenkäyntikulut
152. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
153. Jos unionin tuomioistuin yhtyy valituksista esittämääni arvioon, unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 137, 138 ja 184 artiklan mukaisesti Kendrion olisi velvoitettava korvaamaan tässä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut olisi nähdäkseni pysytettävä sellaisina kuin unionin yleinen tuomioistuin on niistä määrännyt. Euroopan komission olisi vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan molemmissa oikeusasteissa.
VII    Ratkaisuehdotus
154. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin
–        kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-479/14, Kendrion v. Euroopan unioni, 1.2.2017 antaman tuomion tuomiolauselman 1 kohdan
–        hylkää Kendrionin korvausvaatimuksen, joka koskee aineellista vahinkoa, joka sille on aiheutunut pankkitakauskulujen maksamisesta sen ajanjakson osalta, jona asian T-54/06, Kendrion v. Euroopan komissio, ratkaiseminen pitkittyi kohtuuttomasti
–        hylkää Kendrionin tekemän liitännäisvalituksen
–        määrää, että Kendrion vastaa muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaa muutoksenhakumenettelyyn liittyvät Euroopan unionin, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, oikeudenkäyntikulut sekä vastaa ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan
–        määrää, että Euroopan unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, vastaa ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan ja
–        määrää, että Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan molemmissa oikeusasteissa.
1      Alkuperäinen kieli: englanti.
2      Yksinkertaisuuden vuoksi jäljempänä Euroopan unioni.
3      EU:T:2017:48.
4      Ei julkaistu, EU:T:2011:667.
5      Yhdistetyt asiat Euroopan unioni v. Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne ja Gascogne Sack Deutschland ja Gascogne v. Euroopan unioni, C‑138/17 P ja C‑146/17 P, ja yhdistetyt asiat Euroopan unioni v. ASPLA ja Armando Álvarez ja ASPLA ja Armando Álvarez v. Euroopan unioni, C‑174/17 P ja C‑222/17 P.
6      Myös edellä alaviitteessä 5 mainitut asiat koskevat sellaisten muiden yritysten käynnistämiä menettelyjä, joille päätös K(2005) 4634 oli osoitettu.
7      Tuomio 16.11.2011, Kendrion v. komissio (T-54/06, ei julkaistu, EU:T:2011:667).
8      Tuomio 26.11.2013, Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771).
9      Ibid., tuomion 102 kohta.
10      Näistä kahdesta tuomioistuimesta (unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin) käytetään jäljempänä yhteisesti nimitystä ”unionin tuomioistuimet”.
11      Ks. myös tuomio 17.7.2008, komissio v. Cantina Sociale di Dolianova ym. (C‑51/05 P, EU:C:2008:409, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
12      Nämä asiat koskevat useimmiten henkilöstöä tai julkisia hankintoja.
13      Kyseisen määräyksen sanamuoto on seuraava: ”Jollei toimivaltaa ole perussopimuksilla annettu Euroopan unionin tuomioistuimelle, riidat, joissa unioni on asianosainen, eivät unionin asianosaisuuden perusteella ole jäsenvaltioiden tuomioistuinten tuomiovallan ulkopuolella” (kursivointi tässä).
14      Vastaavasti tuomio 25.7.2002, Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto (C‑50/00 P, EU:C:2002:462, 45 kohta).
15      Ks. erityisesti tuomio 26.11.2013, Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771, 95 kohta).
16      Ks. lisäksi ratkaisuehdotukseni Feralpi ym. v. komissio (C‑85/15 P, C‑86/15 P, C‑88/15 P ja C‑89/15 P, EU:C:2016:940, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
17      Ks. SEU 13 artiklan 1 kohta ja SEU 19 artiklan 1 kohta.
18      Ks. määräys 6.1.2015, Kendrion v. Euroopan unioni (T-479/14, ei julkaistu, EU:T:2015:2, 10 kohta).
19      Kursivointi tässä.
20      Unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti todennut, että perusoikeuskirjan 47 artikla, joka on osa tehokkaan oikeussuojan periaatetta, sisältää asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteen eli menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen. Ks. mm. tuomio 30.6.2016, Toma and Biroul Executorului Judecătoresc Horațiu-Vasile Cruduleci (C-205/15, EU:C:2016:499, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
21      Tuomio 1.7.2008, Chronopost v. UFEX ym. (C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 46–48 kohta).
22      Ibid., tuomion 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.
23      Ks. julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v komissio (C‑385/07 P, EU:C:2009:210, 335 kohta ja siinä mainittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö).
24      Tällaista määräystä ei sisälly myöskään unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestykseen.
25      Voidaan kysyä, eikö unionin lainsäätäjän pitäisi täyttää tämä aukko. Voi nimittäin vaikuttaa ristiriitaiselta, ettei Euroopan unionin tuomioistuimella ole yksityiskohtaisia sääntöjä päätöksenteosta pidättymisestä ja jääviydestä, vaikka se on johdonmukaisesti pitänyt tällaisten sääntöjen olemassaoloa kansallisella tasolla välttämättömänä edellytyksenä sille, että kansallista elintä voidaan pitää SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna ”tuomioistuimena” (ks. vastaavasti tuomio 9.10.2014, TDC, C-222/13, EU:C:2014:2265, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä kysymys ei kuitenkaan ole merkityksellinen käsiteltävän asian kannalta.
26      Ks. vastaavasti tuomio 27.2.2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses (C-64/16, EU:C:2018:117, 42 kohta).
27      Ei voida sulkea pois, että se seikka, ettei unionin tuomioistuimen jäsen jäävää itseään tai pidättäydy päätöksenteosta eturistiriidasta huolimatta, voi edellytysten täyttyessä olla peruste tuomion purkamiselle Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 44 artiklan mukaisesti.
28      Ks. erityisesti tuomio 26.11.2013, Kendrion v. komissio, C‑50/12 P, EU:C:2013:771, 101 kohta.
29      Ks. julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland v komissio, (C‑385/07 P, EU:C:2009:210, 330–332 kohta ja niissä mainittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö).
30      Ks. SEU 13 artiklan 1 kohta ja SEU 19 artiklan 1 kohta.
31      On tärkeää huomata, etteivät muut unionin tuomioistuimen jäsenet osallistuneet kyseisen päätöksen tekemiseen, toisin kuin Kendrion väitteissään olettaa.
32      Ks. tuomio 21.4.2005, Holcim (Deutschland) v. komissio (T-28/03, EU:T:2005:139, 123 kohta) ja määräys 12.12.2007, Atlantic Container Line ym. v. komissio (T‑113/04, ei julkaistu, EU:T:2007:377, 38 kohta). Huomautan, ettei unionin tuomioistuimella ole ollut tilaisuutta vahvistaa tätä oikeuskäytäntölinjaa.
33      Ks. vastaavasti tuomio 4.10.1979, Dumortier ym. v. neuvosto (64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, EU:C:1979:223, 21 kohta). Ks. äskettäin määräys 31.3.2011, Mauerhofer v. komissio (C‑433/10 P, ei julkaistu, EU:C:2011:204, 127 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34      Ks. määräys 31.3.2011, Mauerhofer v. komissio (C‑433/10 P, ei julkaistu, EU:C:2011:204, 127 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
35      Ks. vastaavasti julkisasiamies Trabucchin ratkaisuehdotus Compagnie continentale France v. neuvosto (169/73, EU:C:1974:32, 4 kohta).
36      Ks. esim. tuomio 13.1.2004, Thermenhotel Stoiser Franz ym. v. komissio (T-158/99, EU:T:2004:2); tuomio 11.5.2005, Saxonia Edelmetalle v. komissio (T-111/01 ja T-133/01, EU:T:2005:166); tuomio 19.10.2005, Freistaat Thüringen v. komissio (T-318/00, EU:T:2005:363) ja tuomio 14.12.2005, Laboratoire du Bain v. neuvosto ja komissio (T-151/00, ei julkaistu, EU:T:2005:450).
37      Ks. mm. tuomio 11.12.2003, Marlines v. komissio (T-56/99, EU:T:2003:333); tuomio 8.7.2004, Mannesmannröhren-Werke v. komissio (T-44/00, EU:T:2004:218); tuomio 14.12.2005, Honeywell v. komissio (T-209/01, EU:T:2005:455) ja tuomio 15.3.2006, BASF v. komissio (T-15/02, EU:T:2006:74).
38      Ks. esim. tuomio 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov v. neuvosto ja komissio (C‑419/08 P, EU:C:2010:147, 61 kohta). Kuten unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, tämä periaate on jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteinen yleisperiaate: ks. vastaavasti tuomio 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame (C-46/93 ja C-48/93, EU:C:1996:79, 85 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
39      Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (EYVL 2002, L 357, s. 1) 85 artikla. Kyseinen merkityksellisenä ajankohtana sovellettu asetus on nyt korvattu unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 soveltamissäännöistä 29.10.2012 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) N:o 1268/2012 (EUVL 2012, L 362, s. 1).
40      Ks. vastaavasti tuomio 12.2.2015, komissio v. IPK International (C 336/13 P, EU:C:2015:83). Sellaisten korkojen tyypistä ja määrästä, jotka komission on maksettava takaisin yritykselle, joka oli maksanut sakon SEUT 101 artiklan nojalla tehdyn ja unionin tuomioistuimissa myöhemmin kumotun päätöksen mukaisesti, ks. vireillä oleva asia T-201/17, Printeos v. komissio.
41      Ks. esim. tuomio 12.5.2016, Trioplast Industrier v. komissio (T-669/14, ei julkaistu, EU:T:2016:285, 103 kohta).
42      Ks. vastaavasti tuomio 19.5.1992, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio (C-104/89 ja C-37/90, EU:C:1992:217, 26 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
43      Valituksenalaisen tuomion 77 kohta.
44      Kursivointi tässä.
45      Ks. esim. tuomio 17.12.1998, Embassy Limousines & Services v. parlamentti (T-203/96, EU:T:1998:302, 89 kohta).
46      Ks. tuomio 27.1.2000, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio (C-104/89 ja C-37/90, EU:C:2000:38, 59 kohta ja sitä seuraavat kohdat).
47      Ks. esim. tuomio 3.2.1994, Grifoni v. komissio (C-308/87, EU:C:1994:38, 36–38 kohta).
48      Tuomio 26.11.2013, Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771, 100 kohta).
49      Kursivointi tässä.
50      Ks. vastaavasti julkisasiamies Capotortin ratkaisuehdotus Ireks-Arkady v. ETY (238/78, ei julkaistu, EU:C:1979:203, s. 29839.
51      Näitä kahta käsitettä käytetään usein toistensa synonyymeina.
52      Ks. tuomio 7.2.1990, Culin v. komissio (C-343/87, EU:C:1990:49, 26–29 kohta).
53      Tuomio 14.6.1979, V. v. komissio (18/78, EU:C:1979:154, 19 kohta).
54      Tuomio 10.5.2006, Galileo International Technology ym. v. komissio (T-279/03, EU:T:2006:121, 63 kohta).
55      Ks. mm. tuomio 11.7.2007, Sison v. neuvosto (T-47/03, EU:T:2007:207, ei julkaistu, 241 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
56      Ks. mm. tuomio 9.7.1981, Krecké v. komissio (59/80 ja 129/80, ei julkaistu, EU:C:1981:170, 74 kohta) ja tuomio 9.7.1987, Hochbaum ja Rawes v. komissio (44/85, 77/85, 294/85 ja 295/85, EU:C:1987:348, 22 kohta).
57      Tässä yhteydessä voi olla hyvä huomauttaa, että myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on joissain tapauksissa pitänyt vahvistustuomioita ja symbolisia korvauksia Euroopan ihmisoikeussopimuksen 41 artiklassa tarkoitettuna ”kohtuullisena hyvityksenä”. Ks. mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.2.1975, Golder v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1975:0221JUD000445170, 50 kohta); tuomio 23.11.1976, Engel ym. v. Alankomaat (CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, 10 ja 11 kohta); tuomio 17.10.2002, Agga v. Kreikka (CE:ECHR:2002:1017JUD005077699, 65 ja 66 kohta) ja tuomio 30.11.2004, Vaney v. Ranska (CE:ECHR:2004:1130JUD005394600, 55–57 kohta).
58      Ks. Wilcox, V., A Company’s Right to Damages for Non-Pecuniary Loss, Cambridge University Press, Cambridge, 2016 ja siihen sisältyvät viittaukset.
59      Tuomio 25.11.2014, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto (T-384/11, EU:T:2014:986, pysytetty merkityksellisin osin tuomiolla 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto, C‑45/15 P, EU:C:2017:402).
60      Tuomio 17.12.1998, Embassy Limousines & Services v. parlamentti (T-203/96, EU:T:1998:302).
61      Tuomio 9.7.1999, New Europe Consulting ja Brown v. komissio (T-231/97, EU:T:1999:146, 69 kohta).
62      Ks. mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 6.4.2000, Comingersoll S.A. v. Portugali (CE:ECHR:2000:0406JUD003538297, 35 kohta).
63      Ks. vastaavasti tuomio 2.6.1976, Kampffmeyer ym. v. ETY (56/74–60/74, EU:C:1976:78, 6 kohta) ja julkisasiamies Reischlin ratkaisuehdotus Milch-, Fett- und Eier-Kontor v. neuvosto ja komissio (44/76, EU:C:1977:21, s. 413). Tämä vaikuttaisi kuvastavan jäsenvaltioiden lainsäädännöille yhteistä periaatetta: ks. vastaavasti Van Gerven, W. (toim.), Tort Law, Hart Publishing, Oxford, 2000, s. 816–845.
64      Ks. vastaavasti tuomio 9.12.1965, Société anonyme des laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence ym. v. korkea viranomainen (29/63, 31/63, 36/63, 39/63–47/63, 50/63 ja 51/63, EU:C:1965:120, s. 938) ja tuomio 9.11.2006, Agraz ym. v. komissio (C‑243/05 P, EU:C:2006:708, 42 kohta). Ks. myös tuomio 28.4.2010, BST v. komissio (T-452/05, EU:T:2010:167, 168 kohta).
65      Ks. vastaavasti tuomio 27.1.2000, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio (C-104/89 ja C-37/90, EU:C:2000:38, 79 kohta).
66      Ks. vastaavasti tuomio 27.1.2000, Mulder ym. v. neuvosto ja komissio (C-104/89 ja C-37/90, EU:C:2000:38, 83 kohta).
67      Vastaavasti julkisasiamies Lagrangen ratkaisuehdotus Société anonyme des laminoirs, hauts fourneaux, forges, fonderies et usines de la Providence ym. v. korkea viranomainen (29/63, 31/63, 36/63, 39/63–47/63, 50/63 ja 51/63, EU:C:1964:27, s. 943 ja 944). Ks. myös Toth, A.G., ”The Concepts of Damage and Causality as Elements of Non-contractual liability” teoksessa Heukels, T. ja McDonnell, A., The Action for Damages in Community Law, 1. painos, Kluwer Law International, 1997, s. 185.
68      Tämän näkemyksen tueksi ks. analogisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.5.2001, Z ym. v. Yhdistynyt kuningaskunta, CE:ECHR:2001:0510JUD002939295, 124 ja 130 kohta.
69      Tuomio 19.12.2012, Heineken Nederland ja Heineken v. komissio, C‑452/11 P, ei julkaistu, EU:C:2012:829.
70      Ks. tuomio 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 50 ja 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71      Ks. vastaavasti tuomio 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto (C‑45/15 P, EU:C:2017:402, 52 ja 53 kohta).
72      Tuomio 19.12.2012, Heineken Nederland ja Heineken v. komissio (C‑452/11 P, ei julkaistu, EU:C:2012:829).
73      Tuomio 19.12.2012, Heineken Nederland ja Heineken v. komissio (C‑452/11 P, ei julkaistu, EU:C:2012:829, 91–102 kohta).
74      Tuomio 17.12.1998, Baustahlgewebe v. komissio (C‑185/95 P, EU:C:1998:608).
75      Ks. erityisesti tuomio 26.11.2013, Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771, 77–108 kohta).
76      Unionin tuomioistuin ei käsitellyt tätä väitettä suoranaisesti tuomiossaan, kun taas julkisasiamies hylkäsi sen nimenomaisesti: ks. julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus Kendrion v. komissio (C-50/12, EU:C:2013:350, 130–132 kohta).
77      Ibid. Ks. myös tuomio 1.6.1994, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, 66 kohta.
78      CEPEJ on Euroopan neuvoston ministerikomitean vuonna 2012 perustama komitea.
79      Ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.2.2018, Ruotolo v. Italia, CE:ECHR:1992:0227JUD001246086, 17 kohta.
80      Ks. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 2, 8 ja 35 artikla. Ks. myös unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artikla ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 21 artikla.
81      Ks. unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artikla.
82      Ks. julkisasiamies Geelhoedin ratkaisuehdotus Sumitomo Metal Industries v. komissio, C‑403/04 P ja C‑405/04 P, EU:C:2006:546, 158 kohta.
83      Ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.2.1997, Guillemin v. Ranska, CE:ECHR:1997:0221JUD001963292, 43 kohta.
84      Tuomio 26.11.2013, Kendrion v. komissio (C‑50/12 P, EU:C:2013:771, 103 kohta).
85      Ks. Edel, F., The length of civil and criminal proceedings in the case-law of the European Court of Human Rights among many, 2. painos, Council of Europe Publishing, 2007, s. 33–39, johon sisältyy runsaasti viittauksia oikeuskäytäntöön.