62020CC0030
MIŠLJENJE NEZAVISNOG ODVJETNIKA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA
od 22. travnja 2021. (
1
)
Predmet C‑30/20
RH
protiv
AB Volvo,
Volvo Group Trucks Central Europe GmbH,
Volvo Lastvagnar AB,
Volvo Group España SA
(zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (Trgovački sud br. 2 u Madridu, Španjolska))
„Zahtjev za prethodnu odluku – Pravosudna suradnja u građanskim stvarima – Uredba (EU) br. 1215/2012 – Posebna nadležnost – Članak 7. točka 2. – Nadležnost u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima – Mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj – Mjesto nastanka štete – Zahtjev za naknadu štete prouzročene zabranjenim sporazumom koji je proglašen protivnim članku 101. UFEU‑a i članku 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru – Izravno određivanje nadležnog suda – Mjesto stjecanja imovine – Mjesto registriranog sjedišta – Mogućnost država članica da uspostave koncentraciju nadležnosti”
I. Uvod
1.
Zahtjev za prethodnu odluku koji je uputio Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (Trgovački sud br. 2 u Madridu, Španjolska) odnosi se na tumačenje članka 7. točke 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
2
).
2.
Taj je zahtjev upućen u okviru tužbe koju je podnijelo društvo RH, sa sjedištem u Córdobi (Španjolska), za naknadu štete koja mu je nanesena povredom članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
3
), protiv četiriju društava grupe Volvo od kojih tri imaju sjedište u drugim državama članicama, osim Kraljevine Španjolske.
3.
Sudu je podnesen zahtjev kako bi pojasnio određuje li se izravno člankom 7. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012 nadležni sud a da se pritom ne upućuje na nacionalna pravila država članica.
4.
Iako se čini da se odgovor na to pitanje mogao izvesti iz određenih odluka Suda i, konkretnije, najnovijih odluka u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima, očito je, osobito s obzirom na dvojbe koje je iznio sud koji je uputio zahtjev, da ga treba upotpuniti u trima drugim usko povezanim točkama.
5.
Naime, ciljevima pravne sigurnosti i djelotvornosti složenog spora za naknadu štete prouzročene protutržišnim praksama opravdava se pružanje korisnih pojašnjenja nacionalnim sudovima u pogledu određivanja mjesno nadležnog suda i supostojanja nekoliko poveznica utvrđenih u odlukama Suda. Ovom prilikom treba ispitati i pitanje slobode država članica da objedine rješavanje tog spora pred specijaliziranima sudovima, koje su neke od tih država postavile u svojim pisanim očitovanjima.
6.
Stoga ću iznijeti razloge iz kojih u bitnome smatram:
–
da se člankom 7. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012 određuju međunarodna nadležnost i nacionalna nadležnost suda pred kojim je pokrenut postupak;
–
da je u okolnostima glavnog predmeta mjesno nadležan sud na čijem je području nadležnosti stečena predmetna imovina, i
–
da države članice imaju mogućnost u okviru ustroja svojeg pravosuđa objediniti rješavanje sporova u području protutržišnih praksi pred određenim specijaliziranim sudovima, pod uvjetom da poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti.
II. Uredba br. 1215/2012
7.
Uvodne izjave 15., 16. i 34. Uredbe br. 1215/2012 glase:
„(15)
Pravila o nadležnosti trebala bi biti što je moguće više predvidiva i zasnovana na načelu da se nadležnost općenito temelji na domicilu tuženika. Nadležnost bi uvijek trebala postojati na temelju toga, osim u nekim točno određenim slučajevima u kojima glavni predmet spora ili autonomija stranaka jamče drukčije povezane čimbenike. Samostalno se mora utvrditi domicil pravne osobe, kako bi se zajednička pravila učinila transparentnijima i izbjegli sukobi nadležnosti.
(16)
Pored domicila tuženika, trebale bi postojati alternativne osnove nadležnosti temeljene na uskoj povezanosti između suda i tužbe ili zbog olakšavanja pravilnog sudovanja. Postojanje uske povezanosti trebalo bi osigurati pravnu sigurnost i spriječiti mogućnost da tuženik bude tužen pred sudom države članice u vezi kojeg mu nije bilo moguće razumno predvidjeti. Važno je, posebno u slučajevima u vezi izvanugovornih obveza koje nastaju iz povrede privatnosti i osobnih prava, uključujući klevetu.
[…]
(34)
Treba se osigurati kontinuitet između Konvencije [od 27. rujna 1968. o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
4
), kako je izmijenjena naknadnim konvencijama o pristupanju novih država članica toj konvenciji (
5
)], Uredbe [Vijeća] (EZ) br. 44/2001 [od 22. prosinca 2000. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
6
)] i ove Uredbe, a u tom cilju potrebno je donijeti i prijelazne odredbe. Isti se zahtjev za kontinuitetom primjenjuje u pogledu tumačenja Suda Europske unije o [toj] Konvenciji […] i uredbama koje je zamjenjuju.”
8.
U poglavlju I. Uredbe br. 1215/2012, naslovljenom „Područje primjene i definicije”, člankom 1. stavkom 1. predviđa se:
„Ova se Uredba primjenjuje u građanskim i trgovačkim stvarima, bez obzira na vrstu suda […].”
9.
Poglavlje II. te uredbe, naslovljeno „Nadležnost”, u odjeljku 1. koji se odnosi na „[o]pće odredbe” sadržava članke 4. do 6.
10.
Člankom 4. stavkom 1. navedene uredbe određuje se:
„Podložno ovoj Uredbi, osobe s domicilom u državi članici, bez obzira na njihovo državljanstvo, tuže se pred sudovima te države članice.”
11.
U skladu s člankom 5. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012:
„Osobe koje imaju domicil u državi članici mogu biti tužene pred sudovima druge države članice, samo na temelju pravila iz odjeljaka 2. do 7. ovog poglavlja.”
12.
Odjeljak 2. navedenog poglavlja, naslovljen „Posebna nadležnost”, sadržava članke 7. do 9.
13.
Članak 7. točka 2. Uredbe br. 1215/2012 glasi:
„Osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici:
[…]
2.
u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima pred sudom mjesta [u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi].”
14.
Člankom 26. navedene uredbe, koji se nalazi u poglavlju II. odjeljku 7., naslovljenom „Prorogacija nadležnosti”, u stavku 1. predviđa se:
„Osim nadležnosti koja proizlazi iz drugih odredaba ove Uredbe, nadležan je sud države članice pred kojim se tuženik upušta u postupak. Ovo se pravilo ne primjenjuje ako se tuženik upustio u postupak kako bi osporavao nadležnost ili ako je drugi sud isključivo nadležan temeljem članka 24.”
III. Činjenice u glavnom postupku i prethodno pitanje
15.
Kao što proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, društvo RH, sa sjedištem u Córdobi, kupilo je za svoju djelatnost cestovnog prijevoza u razdoblju od 2004. do 2009. pet kamiona od distributera Volvo Group España SA. Vlasništvo nad jednim od kamiona preneseno je na društvo RH 2008. nakon što je u pogledu tog kamiona sklopljen ugovor o leasingu.
16.
Europska komisija donijela je 19. srpnja 2016. Odluku u vezi s postupkom na temelju članka 101. [UFEU‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (Predmet AT.39824 – Kamioni)[C(2016) 4673 final], čiji je sažetak objavljen u Službenom listu Europske unije od 6. travnja 2017. (
7
).
17.
Tom je odlukom Komisija utvrdila postojanje zabranjenog sporazuma između petnaest proizvođača kamiona, među kojima su AB Volvo, Volvo Lastvagnar AB i Volvo Group Trucks Central Europe GmbH, u razdoblju između 17. siječnja 1997. i 18. siječnja 2011., koji se odnosi na dvije kategorije proizvoda, odnosno na kamione težine između 6 i 16 tona (kamioni srednje težine) i kamione težine veće od 16 tona (teški kamioni), neovisno o tome je li riječ o tegljačima ili vučnim vozilima.
18.
U skladu s navedenom odlukom (
8
), „[p]ovreda se sastojala od tajnih dogovora o određivanju cijena i povećanjima bruto cijena u [Europskom gospodarskom prostoru (EGP)] za kamione, kao i o vremenskim planovima i troškovima uvođenja tehnologija s niskim razinama emisija za kamione srednje težine i teške kamione u skladu sa zahtjevima normi za emisije Euro 3 do Euro 6. Uprave adresata bile su izravno uključene u dogovore o cijenama, povećanjima cijena i uvođenju novih normi za emisije do 2004. Barem od kolovoza 2002. dogovori su se odvijali preko njemačkih tvrtki kćeri koje su, u manjoj ili većoj mjeri, o tome izvještavale svoje uprave. Komunikacija se odvijala i na multilateralnoj i na bilateralnoj razini. Ti tajni dogovori uključivali su sporazume i/ili usklađeno djelovanje u pogledu određivanja cijena i povećanja bruto cijena u cilju usklađivanja bruto cijena u EGP‑u, kao i u pogledu vremenskih planova i troškova uvođenja tehnologija s niskim razinama emisija u skladu sa zahtjevima normi za emisije Euro 3 do Euro 6. Povreda propisa obuhvaćala je cijeli EGP i trajala od 17. siječnja 1997. do 18. siječnja 2011.”
19.
Slijedom toga, Komisija je izrekla novčane kazne svim subjektima koji su sudjelovali, uključujući društvima Volvo, Volvo Lastvagnar i Volvo Group Trucks Central Europe, osim jednom subjektu koji je imao imunitet (
9
).
20.
Društvo RH pokrenulo je postupak protiv društava Volvo, Volvo Lastvagnar i Volvo Group Trucks Central Europe, kao i španjolskog društva kćeri tih društava majki, Volvo Group España (u daljnjem tekstu: društva Volvo).
21.
Ta su društva osporavala samo međunarodnu nadležnost (
10
) suda koji je uputio zahtjev. Pozvala su se na članak 7. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 i sudsku praksu Suda iz koje proizlazi da je kriterij nadležnosti koji se u njoj navodi, odnosno „mjest[o] [u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi]”, pojam prava Unije i da je riječ o mjestu uzročnog događaja, u ovom slučaju mjestu sklapanja zabranjenog sporazuma o kamionima. To se mjesto ne može poistovjetiti s tužiteljevim sjedištem i nalazi se izvan Španjolske, u drugim državama članicama.
22.
Sud koji je uputio zahtjev ističe da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, međunarodna nadležnost španjolskog suda može opravdati s obzirom na mjesto u kojem je nastala šteta. Podsjeća da je to mjesto ono u kojem se nalazi registrirano sjedište oštećenika u skladu s presudom od 21. svibnja 2015., CDC Hydrogen Peroxide (
11
). Dodaje da je u presudi od 29. srpnja 2019., Tibor‑Trans (
12
), koja se odnosi na tužbu podnesenu u Mađarskoj protiv drugog člana istog zabranjenog sporazuma i čiji je predmet istovjetan predmetu tužbe koju je podnijelo društvo RH, Sud odlučio da, „[a]ko se tržište na koje utječe protutržišno ponašanje nalazi u državi članici na čijem je području navodno nastala navodna šteta, valja smatrati da se mjesto nastanka štete, radi primjene članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, nalazi u toj državi članici” (
13
).
23.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji u pogledu pitanja odnosi li se ta sudska praksa na međunarodnu nadležnost sudova države članice u kojoj je nastala šteta ili se njome usto izravno utvrđuje nacionalna mjesna nadležnost u toj državi članici.
24.
Pojašnjava da se, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Tribunala Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) (
14
), pravilom utvrđenim u članku 7. točki 2. Uredbe br. 1215/2012 ne uređuje nacionalna mjesna nadležnost. Stoga su u slučaju nepostojanja posebnog nacionalnog pravila za utvrđivanje mjesne nadležnosti u rješavanju privatnopravnih sporova zbog narušavanja tržišnog natjecanja primjerena pravila o nadležnosti koja su primjenjiva u području nepoštenog tržišnog natjecanja iz članka 52. stavka 1. točke 12. Zakona o građanskom postupku 1/2000. Slijedom toga, nadležan je sud mjesta u kojem je nastala šteta, odnosno mjesta u kojem je vozilo kupljeno ili u kojem je sklopljen ugovor o leasingu.
25.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se članak 7. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 može tumačiti na jednak način na koji ga je Sud tumačio u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi sudsku nadležnost u stvarima povezanim s ugovorom. U presudama od 3. svibnja 2007., Color Drack (
15
), i od 9. srpnja 2009., Rehder (
16
), Sud je odlučio da se člankom 5. točkom 1. podtočkom (b) Uredbe br. 44/2001 izravno određuje nadležni sud a da se pritom ne upućuje na nacionalna pravila država članica. Ako je to slučaj, nadležan je sud registriranog sjedišta žrtve zabranjenog sporazuma.
26.
U tim je okolnostima Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (Trgovački sud br. 2 u Madridu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li članak 7. točku 2. Uredbe [br. 1215/2012], zato što se njime utvrđuje da osoba s domicilom u državi članici može biti tužena u drugoj državi članici ‚u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima pred sudom mjesta [u kojemu se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi]’, tumačiti na način da se njime samo utvrđuje međunarodna nadležnost sudova države članice gdje se navedeno mjesto nalazi, tako da se za određivanje nacionalnog suda mjesno nadležnog u toj državi upućuje na nacionalna postupovna pravila, ili ga treba tumačiti kao mješovito pravilo kojim se stoga izravno određuje međunarodna nadležnost i nacionalna mjesna nadležnost, bez potrebe upućivanja na nacionalne propise?”
27.
Pisana očitovanja Sudu podnijeli su društva Volvo, španjolska, francuska i nizozemska vlada te Komisija.
28.
Rasprava, koja se prvotno trebala održati 17. prosinca 2020., otkazana je zbog zdravstvene krize, a postavljeno pitanje na koje se trebao dati usmeni odgovor preoblikovano je u pitanje na koje treba dati pisani odgovor i dopunjeno je drugim pitanjima. Društva Volvo, španjolska vlada i Komisija odgovorili su na ta pitanja u određenim rokovima.
IV. Analiza
A.
Dopuštenost
29.
Društva Volvo zatražila su da se zahtjev proglasi nedopuštenim uz obrazloženje da je odgovor na pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev jasan.
30.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u okviru suradnje između njega i nacionalnih sudova uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, kao prvo, isključivo je na nacionalnom sudu pred kojim je pokrenut postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da ocijeni, uvažavajući posebnosti predmeta, nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, kada se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku. Kao drugo, pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornosti i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti, osim ako nisu povezana s glavnim postupkom (
17
).
31.
U ovom je slučaju sud koji je uputio zahtjev detaljno iznio razloge iz kojih dvoji u pogledu svoje mjesne nadležnosti, kojom se opravdao njegov zahtjev za prethodnu odluku. Ti se razlozi temelje na nepostojanju izričite odluke Suda u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima u pogledu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 i ustaljenoj sudskoj praksi Tribunala Supremo (Vrhovni sud), prema kojoj se tom odredbom ne isključuje primjena pravila o nacionalnoj nadležnosti.
32.
U tim je okolnostima pitanje koje je postavio sud koji je uputio zahtjev, prema mojem mišljenju, dopušteno.
B.
Meritum
33.
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita treba li članak 7. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 tumačiti na način da se njime u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima ne određuje samo međunarodna nadležnost sudova države članice u kojoj se nalazi poveznica predviđena tom odredbom, nego i mjesna nadležnost sudova te države.
1. Uvodne napomene
34.
U potporu svojem zahtjevu za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev pravilno je podsjetio da je Sud u činjeničnom okviru koji je jednak onomu u glavnom predmetu, odnosno kartelu kamiona, odlučio u presudi Tibor‑Trans o pitanju nadležnosti suda kojem je podnesena tužba za naknadu štete prouzročene povredom prava tržišnog natjecanja. Jednako tako, istaknuo je da se odgovor Suda u toj presudi ne odnosi izričito na „mješovitost” pravila o nadležnosti predviđenog u članku 7. točki 2. Uredbe br. 1215/2012, za razliku od odluka donesenih u stvarima povezanim s ugovorom, odnosno presudama od 3. svibnja 2007., Color Drack (
18
), i od 9. srpnja 2009., Rehder (
19
).
35.
Napominjem, s jedne strane, da se to novo pitanje ne pojavljuje samo u ovom predmetu (
20
). Stoga se čini da se od nacionalnih sudova očekuje preciznije tumačenje odredbi Uredbe br. 1215/2012. S druge strane, prema mojem mišljenju, sudu koji je uputio zahtjev valja nastojati odgovoriti s obzirom na presudu Verein für Konsumenteninformation i presudu od 24. studenoga 2020., Wikingerhof (
21
), koje su donesene nakon pokretanja postupka pred Sudom.
36.
Iz tog će se razloga moja analiza prije svega odnositi na postavljeno pitanje o dosegu pravila o nadležnosti predviđenog u članku 7. točki 2. Uredbe br. 1215/2012. Nadalje, iznijet ću razmatranja kojima se nastoje pojasniti kriteriji za određivanje mjesno nadležnog suda. Naposljetku, ispitat ću prijedlog francuske vlade i Komisije o mogućnosti država članica da odaberu konkretan ustroj sudova kojim se rješavanje određenih sporova objedinjuje pred specijaliziranim sudovima.
37.
Za potrebe ispitivanja svih tih točaka, podsjećam da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, s obzirom na to da se Uredbom br. 1215/2012 stavlja izvan snage i zamjenjuje Uredba br. 44/2001 koja je sama zamijenila Konvenciju iz Bruxellesa, tumačenje Suda u pogledu odredbi potonjih pravnih instrumenata vrijedi i za Uredbu br. 1215/2012 kad se te odredbe mogu smatrati „istovjetnima” (
22
). Takav je slučaj s člankom 5. točkom 3. te konvencije i Uredbe br. 44/2001, s jedne strane, i člankom 7. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012, s druge strane (
23
).
2. Određivanje međunarodne i nacionalne sudske nadležnosti
38.
Smatram da se dvojba koju je sud koji je uputio zahtjev iznio u pogledu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 lako može otkloniti nakon što je donesena presuda Wikingerhof. Sud je utvrdio da je „sud nadležan na temelju članka 7. točke 2. [te uredbe], odnosno […] sud tržišta na koje utječe navodno protutržišno ponašanje, najsposobniji […] odlučiti” (
24
).
39.
Slijedom toga, smatram, poput svih stranaka i zainteresiranih osoba koje su podnijele pisana očitovanja Sudu i nezavisnih odvjetnika koji su se uzgredno izjasnili o tom pitanju u prethodnim predmetima (
25
), da se može izričito pojasniti da je cilj članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 urediti nadležnost sudova ne samo među državama članicama, nego i na nacionalnoj razini s obzirom na to da se ostala postupovna pitanja uređuju pravom države članice u kojoj se nalazi sud pred kojim se vodi postupak (
26
).
40.
Stoga može biti dovoljno istaknuti, s jedne strane, kao u presudi od 9. srpnja 2009., Rehder (
27
), donesenoj u stvarima povezanim s ugovorom, što se tiče odredbi Uredbe br. 44/2001, da razmatranja jednake prirode kao što su ona na kojima je Sud temeljio tumačenje izneseno u presudi od 3. svibnja 2007., Color Drack (
28
), vrijede u pogledu ekvivalentnih pravila o posebnoj nadležnosti u Uredbi br. 1215/2012 zbog njihova podrijetla, svrhe i mjesta u sustavu uspostavljenom tom uredbom. S druge strane, zbog tih je razloga Sud na jednak način protumačio pravila o nadležnosti u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja.
41.
Međutim, kako bi se olakšalo razumijevanje odnosa odredbi Uredbe br. 1215/2012 u cjelini, čini mi se primjerenim detaljno navesti elemente koji su korisni za tumačenje članka 7. točke 2. te uredbe, pri čemu se ne uzima u obzir samo njezin tekst, nego i sustav koji se njome uspostavlja i ciljevi koji se njome nastoje postići (
29
).
42.
Kao prvo, što se tiče teksta članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, zaključke treba izvesti iz njegove usporedbe s tekstom članka 4. stavka 1. te uredbe. U tom se članku navode „sudovi” države članice u kojoj domicil imaju osobe koje se tuže. Tim se općim izrazom određuje nadležnost sudova države članice razmatranih u cjelini (
30
). Određivanje mjesno nadležnih sudova stoga se uređuje nacionalnim pravilima.
43.
Suprotno tomu, u članku 7. Uredbe br. 1215/2012, osim u točki 6., zakonodavac Unije upotrijebio je izraz „pred sudom mjesta” (
31
) ili „pred sudom” jer je riječ o mogućnosti izbora koji tužitelj ima, pri čemu se uzima u obzir konkretno mjesto, uz iznimku pravila o općoj nadležnosti (
32
), ovisno o predmetu zahtjeva. Stoga je u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima, u članku 7. točki 2. te uredbe, utvrđen kriterij „mjesta [u kojem se dogodio štetni događaj ili bi se on mogao dogoditi]”. Jednako tako, u skladu s člankom 7. točkom 1. podtočkom (a) navedene uredbe tužitelj može biti tužen „pred sudom mjesta izvršenja konkretne obveze”.
44.
Kao drugo, treba istaknuti odstupajuću prirodu sustava koji je uspostavljen Uredbom br. 1215/2012, kojim se tužitelju omogućuje da se pozove na jedno od pravila o posebnoj nadležnosti predviđenih tom uredbom (
33
) jer je ograničeno na određena područja ili namijenjeno zaštiti slabije strane.
45.
Kao treće, valja naglasiti da se utvrđivanje tih pravila o posebnoj nadležnosti opravdava, kao što je navedeno u uvodnoj izjavi 16. Uredbe br. 1215/2012, ciljem zakonodavca da odobri izbor suda države članice ovisno o mjestu s kojim je spor osobito povezan i nastojanjem da se olakša dobro sudovanje (
34
). Tim se načelima Sud stalno vodio u tumačenju pravila o posebnoj nadležnosti kako bi se priznale prikladne poveznice radi ujednačavanja pravila o sukobu nadležnosti (
35
) i određivanja suda koji je najprimjereniji za odlučivanje.
46.
Ta je analiza potkrijepljena izvješćem P. Jenarda koje se odnosi na Konvenciju iz Bruxellesa (
36
) čija je analiza potvrđena u izvješću P. Schlossera o Konvenciji o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji iz Bruxellesa, kao i u Protokolu o njezinu tumačenju koje je dao Sud (
37
).
47.
U tim uvjetima i kao što se već moglo zaključiti iz obrazloženja prethodnih presuda Suda u stvarima povezanim s ugovorom (
38
) i u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja (
39
), nema dvojbe da se člankom 7. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012 izravno određuje nadležni sud (
40
) s obzirom na ciljeve koji se tom uredbom žele postići.
48.
Takav bi odgovor, s obzirom na to da se njime sudu države članice pred kojim se vodi postupak na temelju članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 nalaže da ne primjenjuje nacionalna pravila o mjesnoj nadležnosti, prema mojem mišljenju, osobito zbog razvoja sudske prakse Suda u području nadležnosti u slučaju povrede prava tržišnog natjecanja, trebalo korisno dopuniti pojašnjenjima o mjestu nastanka navodne štete (
41
), kao i o konkretnom određivanju posebnog nadležnog suda.
3. Određivanje mjesta nastanka navodne štete i određivanje nadležnog suda
49.
U obrazloženju odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku sud koji je uputio zahtjev pozvao se na presude CDC Hydrogen Peroxide (
42
) i Tibor‑Trans, koje se odnose na određivanje nadležnog suda za odlučivanje o tužbama za naknadu štete prouzročene zabranjenim sporazumima koje je sankcionirala Komisija (
43
) a da ih pritom nije razlikovala, iako je Sud utvrdio dva različita mjesta štete i iako su činjenične okolnosti glavnog predmeta zahtijevale usporedbu s drugonavedenom presudom.
50.
Slijedom toga, prema mojem mišljenju, Sud je tako dobio priliku pružiti sva korisna pojašnjenja nacionalnim sudovima o dosegu presude Tibor‑Trans s obzirom na presude Verein für Konsumenteninformation i Wikingerhof koje je Sud donio nakon zahtjeva za prethodnu odluku. Sud bi također trebao pojasniti može li se utvrditi nekoliko kriterija nadležnosti kako bi se postigao cilj kojim se opravdava njihovo postojanje, odnosno dala prednost povezanosti sa sporom.
a) Presuda Tibor‑Trans
51.
Iako je presuda Tibor‑Trans donesena u kontekstu koji je gotovo istovjetan onomu u glavnom postupku, njezinu analizu treba detaljno provesti s nekoliko aspekata.
52.
Kao prvo, kao u glavnom predmetu, u predmetu u kojem je donesena presuda Tibor‑Trans sudu koji je uputio zahtjev podnesena je tužba radi dobivanja naknade štete, koja se sastojala od dodatnih troškova plaćenih zbog umjetno visokih cijena za kamione, prouzročene istim protutržišnim praksama.
53.
Iako je u predmetu u kojem je donesena presuda Tibor‑Trans društvo tužitelj odlučilo usmjeriti svoju tužbu protiv samo jednog sudionika predmetnog zabranjenog sporazuma kod kojeg se nije izravno opskrbljivalo (
44
), u ovom je slučaju društvo RH tužilo, među ostalim društvima koja su odgovorna za predmetni zabranjeni sporazum, nekoliko društava čije je sjedište izvan Španjolske od kojih se kamioni, koje su ta društva proizvela, nisu izravno kupili. K tomu, RH je tužio španjolsko društvo kći tih društava (
45
) o kojem ovisi španjolski distributer automobila kod kojeg se RH izravno opskrbljivao, kao što se može zaključiti iz sadržaja spisa (
46
).
54.
Kao drugo, u predmetu u kojem je donesena presuda Tibor‑Trans sud koji je uputio zahtjev dvojio je u pogledu toga da se po analogiji primijeni presuda CDC Hydrogen Peroxide u kojoj je Sud kao nadležni sud odredio sud mjesta u kojem se nalazi registrirano sjedište društva tužitelja zbog nepostojanja izravnog ugovornog odnosa između stranaka i zbog obveze da se ne utvrdi pravilo o nadležnosti kojim se potiče forum actoris (
47
).
55.
Sud je presudio da „članak 7. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se u okviru tužbe za naknadu štete koja je nastala povredom članka 101. UFEU‑a i koja se sastoji, među ostalim, od tajnih dogovora o utvrđivanju cijena i povećanjima bruto cijena kamiona, u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, ‚mjesto u kojem je nastala štetna radnja [u kojemu se dogodio štetni događaj]’ odnosi na mjesto na tržištu na koje je utjecala ta povreda, odnosno mjesto u kojem su iskrivljene tržišne cijene i u kojem oštećenik tvrdi da je pretrpio tu štetu, čak i ako je tužba podnesena protiv sudionika predmetnog zabranjenog sporazuma s kojim oštećenik nije imao ugovorne odnose” (
48
).
56.
Što se tiče utvrđivanja štete, Sud je istaknuo da „navodna šteta u glavnom predmetu u biti proizlazi iz dodatnih troškova plaćenih zbog umjetno visokih cijena, zbog čega je očito izravna posljedica povrede članka 101. UFEU‑a te je stoga izravna šteta koja u načelu dopušta uspostavu nadležnosti sudova države članice na čijem području je nastala” (
49
).
57.
Što se tiče utvrđivanja mjesta izravno pretrpljene štete, Sud je odlučio da, „[a]ko se tržište na koje utječe protutržišno ponašanje nalazi u državi članici na čijem je području navodno nastala navodna šteta, valja smatrati da se mjesto nastanka štete, radi primjene članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, nalazi u toj državi članici” (
50
).
58.
U prilog toj odluci Sud je naveo točku 40. presude flyLAL‑Lithuanian Airlines. Slijedom toga, ističem, s jedne strane, da je u predmetu koji se odnosi na zabranjeni sporazum o cijenama jednake prirode i koji je sankcioniran u jednakim uvjetima kao i onaj na kojem se temeljila tužba za naknadu štete u presudi CDC Hydrogen Peroxide (
51
), Sud proširio rješenje koje je donio u predmetu u kojem je nacionalno vijeće za tržišno natjecanje utvrdilo zloporabu vladajućeg položaja i u kojem se tvrdi da je sklopljen protutržišni sporazum (
52
). S druge strane, to se rješenje temeljilo na podudaranju dvaju elemenata, odnosno mjesta na tržištu na koje se utjecalo i mjesta u kojem je navodno nastala navodna šteta (
53
).
59.
Općenitije, u presudi Tibor‑Trans, brojna druga upućivanja na presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines odražavaju razvoj sudske prakse Suda s ciljem da se postigne podudaranje poveznica koje se odnose na mjesto u kojem je izravno pretrpljena šteta, neovisno o tome je li riječ o dodatnim troškovima koji su nastali tijekom kupnje (
54
) ili gubitku obujma prodaje (
55
), te se pritom ne uvodi razlika ovisno o tome jesu li protutržišna ponašanja bila predmet prethodne odluke tijela (
56
).
60.
Ta sudska praksa, koja ide u prilog upućivanju na tržište na koje su utjecale protutržišne prakse za koje se traži naknada, nedavno je potvrđena pred sudom u presudi Wikingerhof u kojoj je Sud presudio da je tužba kojom se žele zaustaviti određena ponašanja u okviru ugovornog odnosa između tužitelja i tuženika i koja se temelji na navodu tuženikove zlouporabe vladajućeg položaja, uz povredu prava tržišnog natjecanja, obuhvaćena stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima u smislu članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 (
57
).
61.
Sud je smatrao da je u okolnostima predmeta o kojem je riječ u glavnom postupku „sud nadležan na temelju članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, odnosno […] sud tržišta na koje utječe navodno protutržišno ponašanje, najsposobniji […] odlučiti o glavnom pitanju osnovanosti tog navoda, i to osobito u pogledu prikupljanja i ocjene relevantnih dokaza u tom pogledu” (
58
).
62.
Napominjem, s jedne strane, da je Sud u presudi Wikingerhof pridao posebnu važnost tom pojašnjenju o utvrđivanju mjesta u kojem je nastala ili može nastati štetna radnja jer se pitao o primjenjivosti članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012 ovisno o kvalifikaciji tužiteljevih zahtjeva (
59
), a ne o utvrđivanju jednog od kriterija nadležnosti koji se temelje na tom članku (
60
).
63.
S druge strane, čini mi se da zaključke treba izvesti iz upućivanja u točki 37. presude Wikingerhof na presude Tibor‑Trans i Verein für Konsumenteninformation kako bi se po analogiji opravdala odluka Suda u pogledu sudske nadležnosti.
b) Opravdanje izbora mjesta na tržištu na koje se utjecalo u svrhu utvrđivanja mjesta štete
64.
U točki 34. presude Tibor‑Trans, na koju se upućuje u presudi Wikingerhof (
61
), koju treba tumačiti u vezi s točkama 33. i 35. te prve presude, Sud je smatrao da izbor mjesta u kojem se nalazi tržište na koje se utjecalo u kojem oštećenik tvrdi da je pretrpio štetu proizlazi iz potrebe da se pronađe sud koji može najbolje ocijeniti tužbe za naknadu štete u vezi s ograničavanjem tržišnog natjecanja kako bi se osigurala predvidljivost takvog pravila za predmetni gospodarski subjekt i ispunili zahtjevi podudaranja s pravom koje se primjenjuje na takve tužbe za naknadu štete (
62
).
65.
U točki 38. presude Verein für Konsumenteninformation, na koju se također upućuje u presudi Wikingerhof (
63
), Sud je opravdao tumačenje na temelju kojeg je utvrdio da je mjesto nastanka štete mjesto stjecanja vozila o kojem je riječ (
64
) time da je „u skladu i s ciljevima blizine i dobrog sudovanja iz uvodne izjave 16. Uredbe br. 1215/2012, s obzirom na to da nacionalni sud prilikom određivanja iznosa pretrpljene štete može biti dužan ocijeniti okolnosti tržišta u državi članici na čijem je državnom području vozilo o kojem je riječ kupljeno. Sudovima potonje države članice može biti lakše pristupiti dokazima potrebnima za tu ocjenu” (
65
).
66.
U tim trima presudama razvoj opravdanja poveznice koju je utvrdio Sud pokazuje, prema mojem mišljenju, da se konkretno uzela u obzir posebna dimenzija spora u području tržišnog natjecanja. Naime, u slučaju nezakonitih ponašanja koja utječu na gospodarsko tržište, olakšan pristup dokaznim sredstvima potrebnim za ocjenu uvjeta na tom tržištu i posljedica takvih ponašanja pridonosi procesnoj ekonomiji postupka (
66
). Stoga je riječ o odlučujućem elementu u pogledu izbora najprikladnijeg suda za jamčenje poštovanja pravila zdravog tržišnog natjecanja koje uključuje sankcioniranje svake povrede tog tržišnog natjecanja i jamstvo djelotvornosti žrtvina prava na zaštitu.
67.
Stoga sudsku praksu Suda, koja je potvrđena na temelju takvih pragmatičnih razmatranja u svrhu dokazivanja, treba staviti u kontekst čija se važnost nedavno ponovno naglasila (
67
). Naime, sudska praksa Suda nastavlja pridonositi provedbi prava tržišnog natjecanja i osobito faze u kojoj se ne primjenjuje članak 101. UFEU‑a (
68
) jer daje prednost razvoju i jačanju tužbi za naknadu štete podnesenih pred nacionalnim sudovima (
69
). U tom pogledu treba naglasiti da je Sud zadužio te sudove da zaštite to pravo kojim se osnažuje operativni karakter pravila tržišnog natjecanja Unije (
70
). Usto, Sud je pojasnio da tužbe za naknadu štete zbog povrede pravila tržišnog natjecanja Unije koje su podnesene pred nacionalnim sudovima čine sastavni dio sustava provedbe tih pravila čiji je cilj suzbijanje protutržišnih ponašanja poduzetnikâ i njihovo odvraćanje od takvog ponašanja (
71
).
68.
Naposljetku, dodatna uloga tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje i nacionalnih sudova utvrđeno je u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima 81. i 82. Ugovora (
72
). Štoviše, u svrhu uređenja tužbi za naknadu štete u nacionalnom pravu zbog povreda odredbi prava tržišnog natjecanja država članica i Unije, u Direktivi 2014/104 utvrđena su nova postupovna i materijalna pravila koja su se trebala primijeniti u svim državama članicama najkasnije 27. prosinca 2016. (
73
)
69.
Međutim, iako se tim pravnim pravilima nastoji omogućiti da se oštećenim poduzetnicima isplati potpuna naknada štete, time što se osobito predviđaju pravila o dokazivanju kojima se nastoje prevladati velike poteškoće koje predstavljaju uvjeti provedbe odgovornosti u sporu za naknadu štete u pravu tržišnog natjecanja, njima se ipak ne predviđaju posebne odredbe u području nadležnosti.
70.
Slijedom toga, iako je Sud u presudi Tibor‑Trans određivanje mjesta nastanka štete kao mjesta na tržištu na koje je utjecala povreda, odnosno mjesta u kojem su iskrivljene tržišne cijene i u kojem oštećenik tvrdi da je pretrpio štetu (
74
) u načelu prilagodio kontekstu na koji sam upravo podsjetio kako bi se odredilo koji je sud međunarodno nadležan (
75
), čini mi se da to utvrđivanje mjesta štete nije dovoljno precizno kako bi se odredio mjesno nadležni sud unutar dotične države članice (
76
). Međutim, prema mojem mišljenju, s obzirom na druge presude Suda, ta presuda predstavlja izvor pravne nesigurnosti u pogledu izbora moguće nadležnosti predviđenog u članku 7. točki 2. Uredbe br. 1215/2012 koji ima tužitelj (
77
).
71.
Stoga mi se čini primjerenim da se u tom pogledu dopuni odgovor Suda na pitanja suda koji je uputio zahtjev, koji bi zbog okolnosti glavnog predmeta trebao biti u skladu s presudom Tibor‑Trans, kako bi nacionalni sudovi mogli imati odgovor koji izlazi iz strogog okvira predmeta kojim se opravdao zahtjev za prethodnu odluku. Treba uzeti u obzir i broj postupaka koji se može pokrenuti zbog važnosti predmetnog zabranjenog sporazuma.
c) Precizno utvrđivanje mjesta navodne štete na tržištu na koje se utjecalo u svrhu određivanja nadležnog suda
72.
U presudi flyLAL‑Lithuanian Airlines, koja je temelj presude Tibor‑Trans, Sud je presudio da se „u okviru tužbe za naknadu štete uzrokovane protutržišnim ponašanjem, ‚mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj’ u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku osobito odnosi na mjesto nastanka izgubljene dobiti koja se sastoji u gubitku obujma prodaje, odnosno mjesto tržišta na kojem su počinjena ta ponašanja i u odnosu na koja žrtva tvrdi da je pretrpjela te gubitke” (
78
).
73.
Precizno utvrđivanje mjesta navodne štete lako se može izvesti iz tog tumačenja. Naime, spor je nastao zbog protutržišnih ponašanja gospodarskog subjekta na tržištu na kojem je žrtva tih ponašanja, zračni prijevoznik, obavljala glavni dio svojih djelatnosti, odnosno organizirala letove iz Vilniusa (Litva) i prema njemu, glavnog grada države članice u kojem taj prijevoznik ima sjedište. Sud je utvrdio da je riječ o „u biti pogođeno[m] tržišt[u]” (
79
).
74.
K tomu, u točki 40. presude flyLAL‑Lithuanian Airlines Sud je istaknuo da se to rješenje temelji na podudaranju dvaju elementa, odnosno mjesta na tržištu na koje su utjecale prakse koje su narušile tržišno natjecanje i mjesta nastanka navodne štete prouzročene tim praksama. U tom se smislu jamči ograničenje nadležnosti na štetu pretrpljenu na državnom području jedne države članice kao i postojanje poveznice između povrede općeg interesa i povrede poduzetnikovih interesa ili općenitije privatnih interesa.
75.
Međutim, budući da je tržište na koje se utjecalo bilo tržište na kojem je žrtva obavljala glavni dio svojih djelatnosti prodaje putovanja zrakoplovom i da je pretrpjela izgubljenu dobit (
80
), taj je uvjet podudaranja nužno bio ispunjen (
81
). Taj bi uvjet konkretno trebao dovesti do toga da se kao mjesno nadležni sud odredi sud mjesta u kojem se nalazi sjedište poduzetnika koji je žrtva protutržišnih praksi (
82
) zbog prirode navodne štete.
76.
U presudi Tibor‑Trans utvrđeno je rasuđivanje slično onomu koje je utvrđeno u presudi flyLAL‑Lithuanian Airlines. Sud je mogao utvrditi postojanje poveznice između tržišta na koje je utjecala povreda i tržišta na kojem žrtva tvrdi da je pretrpjela dodatne troškove jer je, kao u glavnom predmetu, tržište na koje je utjecao zabranjeni sporazum o cijeni kamionâ tržište države članice u kojoj je poduzetnik koji je žrtva tog zabranjenog sporazuma kupio vozila preko distributera sa sjedištem u istoj državi koja je i država u kojoj poduzetnik obavlja svoje djelatnosti prijevoza (
83
).
77.
Stoga je Sud u presudi Tibor‑Trans kao mjesto nastanka štete utvrdio „mjesto u kojem su iskrivljene tržišne cijene i u kojem oštećenik tvrdi da je pretrpio […] štetu” (
84
), a ne mjesto u kojemu se izvršilo plaćanje dodatnih troškova (
85
) koje se moglo izvesti iz izravne prilagodbe točke 43. presude flyLAL‑Lithuanian Airlinest (
86
) a da pritom ipak nije pojasnio da je riječ o mjestu nastanka štete (
87
).
78.
Međutim, valja utvrditi, s jedne strane, da se mjesno nadležan sud u državi članici koji je tako određen ne može jasno utvrditi, za razliku od onoga što je Sud odlučio u presudi CDC Hydrogen Peroxide, u sličnom slučaju povrede koju je sankcionirala Komisija, odnosno da se kao poveznica utvrdi mjesto registriranog sjedišta oštećenika.
79.
S druge strane, kako bi se izašlo iz činjeničnog okvira u kojem se Sudu postavlja pitanje, treba uzeti u obzir niz okolnosti u kojima se može pretrpjeti šteta u slučaju zabranjenog sporazuma o cijenama koji se bitno razlikuje od slučajeva u kojima se narušava razvoj gospodarske djelatnosti. Naime, osobito u sektoru prodaje vozila i prijevoza, mjesto na tržištu na koje su utjecale protutržišne prakse koje su dovele do dodatnih troškova ne podudara se nužno s mjestom kupnje predmetne imovine ili mjestom obavljanja djelatnosti krajnjeg kupca, za razliku od situacije izravnog kupca.
80.
Iz tih razloga i s obzirom na načelo prema kojem pojam „mjesto u kojemu se dogodio štetni događaj” treba usko tumačiti (
88
), valja utvrditi kriterije određivanja suda koje tužitelj može primijeniti.
81.
U tu svrhu, poput društava Volvo, španjolske vlade i Komisije, predlažem Sudu da provede usporedbu s presudom Verein für Konsumenteninformation jer je ta presuda donesena u predmetu koji ima nekoliko zajedničkih točaka s glavnim predmetom, kao i predmet u kojem je donesena presuda Tibor‑Trans, i jer je riječ o nastavku te presude (
89
). Naime, predmet tužbe o kojoj je riječ jest naknada štete koja je nastala zbog stjecanja vozila od treće osobe po cijeni koja je veća od njihove stvarne vrijednosti (
90
) zbog nezakonitog ponašanja njihovih proizvođača (
91
).
82.
Sud je odlučio da šteta koju je pretrpio konačni stjecatelj nije ni neizravna ni čisto imovinska, a nastala je u trenutku kad je predmetno vozilo stečeno od treće osobe (
92
). Taj je kriterij jedina mjerodavna poveznica jer postoji poveznica s materijalnim dobrima kojom se opravdava to da se ne traže druge posebne okolnosti kao u predmetima u kojima su financijska ulaganja dovela do smanjenja imovine osoba o kojima je riječ (
93
).
83.
Prema tome, kao prvo, sad je očito da je u slučaju imovinske štete koja se temelji na gubitku vrijednosti imovine (
94
), koja stoga nije čisto imovinska šteta, mjesto nastanka štete mjesto stjecanja te imovine (
95
).
84.
K tomu, imovinska šteta proizlazi iz činjenice da je plaćanje izvršeno za stjecanje predmetne imovine koja je manje vrijednosti s obzirom na to da je otkriveno nezakonito ponašanje proizvođača tog dobra (
96
).
85.
Kao drugo, okolnostima glavnog predmeta opravdava se razmatranje značenja pojma „stjecanje” s obzirom na to da je RH sklopio ugovore o leasingu u okviru kojih je postao vlasnik kamionâ.
86.
Činjenicom da se zahtjev za naknadu štete temelji na pravu tržišnog natjecanja opravdava se, prema mojem mišljenju ekonomski pristup (
97
) pojmu „stjecanje” jer se on odražava u priznavanju imovine iskazane u bilanci koja je predmet ugovora o leasingu.
87.
U tom se smislu slažem s mišljenjem nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone prema kojem je „pravilno […] polazište radnja na temelju koje je roba postala dio imovine zainteresirane osobe i uzrokovala štetu. Mjesto nastanka štete mjesto je u kojemu je takva radnja završila” (
98
).
88.
Mjesto radnje može se stoga u širem smislu shvatiti kao mjesto u kojem je sporazum o imovini i cijeni postignut (
99
), a ne kao mjesto plaćanja cijene (
100
) ili stavljanja na raspolaganje imovine koja se može provesti na drugim mjestima u kasnijoj fazi tog sporazuma (
101
).
89.
Čini mi se da se zahtjev predvidljivosti (
102
) u odnosu na tuženika poštovao jer se, s njegova stajališta, utvrdilo mjesto prodaje imovine, u ovom slučaju, to je učinio distributer vozilâ odnosno bilo koji drugi posrednik zadužen za njihovu prodaju, neovisno o bilo kojem prijenosu vlasništva u pravnom smislu.
90.
Zahtjev dobrog sudovanja jednako je važan zbog prevladavajućeg interesa koji može imati činjenica da je sud nadležan i za ispitivanje mogućih zahtjeva posrednika zaduženih za radnju na istom temelju ili pitanja mogućeg prijenosa dodatnih troškova tog posrednika na kupca koji se nalazi niže u lancu opskrbe što predstavlja često sredstvo obrane (
103
).
91.
Čini mi se da su se i ciljevi Uredbe br. 1215/2012, koje je Sud pojasnio u najnovijim presudama u pogledu zahtjeva dokazivanja u predmetnim sporovima koje treba ispuniti u najboljim uvjetima (
104
), postigli određivanjem mjesta nastanka štete u mjestu radnje a da pritom ne postoje druge posebne okolnosti u slučaju nepostojanja prijenosa vlasništva.
92.
Naime, za razliku od sporova u kojima se navodno čisto imovinskom štetom opravdava da će nekoliko konkretnih elemenata nadoknaditi nedostatak poveznice s materijalnim dobrima, poveznica s mjestom radnje u načelu je dovoljna kako bi se odredio sud koji je objektivno u najboljem položaju za analizu konstitutivnih elemenata tuženikove odgovornosti (
105
).
93.
Slijedom toga, time što se kao nadležan određuje sud mjesta u kojem su kupljeni kamioni čije su cijene umjetno visoke ispunjavaju se potrebe dokazivanja u sporu jer žrtva tvrdi da je pretrpjela štetu povezanu s dodatnim troškovima kamiona u mjestu unutar tržišta na koje se utjecalo, koje je mjesto njezine djelatnosti, iz istih razloga kao što su oni koji su utvrđeni u presudi Verein für Konsumenteninformation (
106
). To je slučaj društva RH u ovom predmetu.
94.
Stoga, nakon tog prvog dijela svoje analize koji se odnosi na određivanje nadležnog suda na tržištu na koje su utjecale protutržišne prakse, predlažem Sudu da smatra da je nadležni sud za odlučivanje o tužbi za naknadu štete prouzročene dodatnim troškovima koje je platila osoba oštećena zabranjenim sporazumom o cijenama u načelu sud mjesta u kojem je stečena predmetna imovina.
95.
Međutim, kao što sam to već naveo (
107
), prema mojem mišljenju, situaciju u kojoj se mjesto u kojem je nastala navodna šteta ne podudara s mjestom djelatnosti žrtve praksi koje su iskrivile cijene (
108
) valja ograničiti na slučaj u kojem je primjerice riječ o kupnji vozila u nekoliko država članica ili u nekoliko mjesta opskrbe unutar iste države članice ili pak na slučaj kupnje od prodavača čije je sjedište izvan tržišta na koje se utjecalo (
109
).
96.
Ako su u mjestu svake od radnji na tržištu ili tržištima na koje se utjecalo uvjeti analize tog tržišta ili tih tržišta jednaki, isto ne vrijedi za procjenu štete koju je pretrpio tuženik koji je izravna žrtva štete (
110
). U teoriji analiza može biti teža ako nije nadležan sud na čijem području nadležnosti oštećenik obavlja svoju gospodarsku djelatnost. Međutim, kao što je to Sud već istaknuo, u slučaju nezakonitog zabranjenog sporazuma koji je utvrđen obvezujućom odlukom, ta je procjena glavna zadaća suda kojem je podnesen zahtjev za naknadu štete koja proizlazi iz tog sporazuma (
111
).
97.
U tim okolnostima smatram da treba temeljito ispitati pitanje može li i dalje biti primjereno uzimati u obzir poveznicu s mjestom registriranog sjedišta oštećenog poduzetnika koju je Sud utvrdio u posebnim okolnostima (
112
).
d) Utvrđivanje mjesta štete u mjestu registriranog sjedišta oštećenika
98.
Određenim se okolnostima opravdava, prema mojem mišljenju, s obzirom na cilj blizine utvrđen u Uredbi br. 1215/2012 (
113
), da poveznica s mjestom registriranog sjedišta žrtve protutržišnih praksi može i dalje biti mjerodavna kako bi se zajamčila djelotvornost odlučivanja o tim tužbama za naknadu štete koje su složene po prirodi (
114
) i po svojem cilju u slučaju povreda koje su zemljopisno vrlo raspršene (
115
).
99.
Naime, ne vidim kako bi u praksi bilo u skladu s tim ciljem blizine, koji sad vrlo konkretno proizlazi iz sudske prakse Suda (
116
), izabrati poveznicu kojom se obvezuje poduzetnika koji je kupio nekoliko kamiona u različitim državama članicama da pokrene postupak pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi svako mjesto stjecanja i na kojem oštećeni poduzetnik usto nije obavljao nikakvu djelatnost (
117
). K tomu, pravilima o povezanosti predviđenim u članku 30. Uredbe br. 1215/2012 ne nude se zadovoljavajuća rješenja zbog uvjeta utvrđenog u stavku 2. jer se smatra da sud može odlučivati samo o šteti nastaloj na njegovu području nadležnosti (
118
).
100.
U tim okolnostima odluci Suda donesenoj u presudi CDC Hydrogen Peroxide treba ponovno posvetiti pozornost. Predmet u kojem je donesena ta presuda odnosio se na zahtjeve za naknadu sveukupne štete koja je zabranjenim sporazumom o cijeni vodikova peroksida u nekoliko država članica na različite datume i na različitim mjestima (
119
), koji je utvrdila Komisija (
120
), prouzročena poduzetnicima koji obavljaju djelatnost u sektoru obrade celuloze i papira i koji su između 1994. i 2006. kupili značajne količine vodikova peroksida u različitim državama članicama Unije ili EGP‑a. K tomu, za neke od njih vodikov peroksid dostavljao se u postrojenja smještena u nekoliko država članica (
121
)
101.
U tim okolnostima koje obilježava veliki broj mjesta kupnje na različitim tržištima na koja je utjecao predmetni zabranjeni sporazum, Sud je presudio da je sud mjesta u kojem poduzetnik tužitelj ima registrirano sjedište nadležan za odlučivanje o tužbi protiv bilo kojeg od sudionika tog zabranjenog sporazuma ili protiv većeg broja sudionika, za sveukupnu štetu nanesenu tom poduzetniku zbog dodatnih troškova koje je morao platiti kako bi nabavio proizvode koji su predmet predmetnog zabranjenog sporazuma (
122
). U točki 52. te presude Sud je smatrao da se mjesto u kojem se šteta konkretno manifestira, što se tiče štete koja se sastoji od tih dodatnih troškova, nalazi, „u načelu”, tamo gdje je registrirano sjedište žrtve.
102.
Slijedom toga, kao prvo, čini mi se da se tumačenje iz presude CDC Hydrogen Peroxide može uskladiti s tumačenjem iz presuda koje su donesene kasnije u slučaju podudaranja mjesta na tržištu na koje je utjecalo narušavanje tržišnog natjecanja s nastankom štete zbog dodatnog troška ili gubitka obujma prodaje, odnosno presude flyLAL‑Lithuanian Airlines i presude Tibor‑Trans, jer su u predmetu u kojem je donesena ta presuda vozila kupljena u samo jednoj državi članici, onoj na čijem je državnom području oštećenik obavljao svoju djelatnost (
123
). Drugim riječima, ako se zahtjevom blizine opravdava davanje prednosti forum actoris, ne vidim što bi predstavljalo poteškoću (
124
).
103.
Kao drugo, što se tiče mjesta registriranog sjedišta ili glavnog mjesta poslovanja, koje je utvrđeno člankom 63. stavkom 1. Uredbe br. 1215/2012, to mjesto mora biti usko povezano s mjestom štete (
125
). Konkretnije, djelatnost koja se obavlja u tom mjestu, povezana sa sporom, treba potaknuti radnju na temelju koje je zahtjev za naknadu štete osnovan. Također smatram da je odlučujuće mjesto u kojem se poduzetnikova djelatnost obavlja ili mjesto iz kojeg se djelatnost organizira.
104.
Kao treće, veličina mjesta nastanka štete koja obilježava protutržišne aktivnosti na unutarnjem tržištu (
126
), kao i razvoj nagodbi sklopljenih preko interneta (
127
) idu u prilog odluci da se mjesto nastanka štete utvrdi u registriranom sjedištu. U tom mi se pogledu čini mogućim da se teži određenoj usklađenosti sa sudskom praksom Suda kojom se uzima u obzir opseg povreda prava ostvarenih u kontekstu interneta (
128
). Sud je pojasnio da se to pravo osobe koja se smatra oštećenom da pokrene postupak pred sudovima države članice u kojoj se nalazi središte njezinih interesa za cjelokupnu navodnu štetu opravdava interesom dobrog sudovanja, a ne potrebom posebne zaštite podnositelja zahtjeva (
129
).
105.
Kao četvrto, čini mi se da u području protutržišnih praksi rizik od zlouporabe postupaka, koji bi se trebali moći lakše pokrenuti u mjestu registriranog sjedišta (ili domicilu) oštećenika, kojim se djelomično opravdava odluka kojom se daje prednost mjestu u kojem tuženik ima domicil (
130
), ne predstavlja apsolutnu prepreku. Naime, treba uzeti u obzir činjenicu da se u većini slučajeva tužba za naknadu štete temelji na prethodnom utvrđenju povrede prava tržišnog natjecanja (
131
).
106.
Osim toga, čini mi se da se prijedlozi iz pravne teorije koji idu u prilog mogućnosti da se pokrene postupak pred sudom mjesta registriranog sjedišta podnositelja zahtjeva trebaju uzeti u obzir jer se temelje na utvrđenju da postoji velik broj tržišta na koje se utjecalo (
132
) ili na mogućnosti da se pokrene postupak pred sudom države članice na koju je utjecao međunarodni kartel u kojoj nijedna stranka u sporu nema sjedište (
133
) ili pak na relativizaciji cilja da se utvrdi istovjetna poveznica, odnosno poveznica tržišta na koje se utjecalo, za sukobe zakona i nadležnosti (
134
).
107.
Općenitije, smatram da je zanimljiv i prijedlog da se pri određivanju nadležnosti sudova vodi time da se osigura primjerena odšteta za nezakonite radnje ili povrede temeljnih načela (
135
). Naime, tim se prijedlogom odražava ideja da podupiranje djelotvornog ostvarivanja prava u tim posebnim područjima pridonosi provedbi opće politike sprečavanja.
108.
Iz svih tih razmatranja proizlazi da u pogledu tužbi za naknadu štete prouzročene protutržišnim praksama istodobno mogu postojati dva kriterija utvrđivanja mjesta štete za određivanje sudske nadležnosti zbog cilja blizine koji treba ispuniti i, konkretnije, cilja da se olakša pristup dokaznim sredstvima. Takvim se rješenjem osigurava usklađenost s ciljevima Direktive 2014/104 koja sadržava brojne odredbe o dokazivanju zbog poteškoća da se prikupe računovodstveni i financijski podaci o poduzetnicima kao i predmetnom tržištu (
136
) te pridonese djelotvornijem rješavanju sporova čija složenost proizlazi iz dokumenata koje je sastavila Komisija, koji su zamišljeni kao praktična pomoć nacionalnim sudovima (
137
).
109.
Čini mi se da u tim okolnostima takvo tumačenje pravila o nadležnosti pridonosi jamčenju djelotvorne sudske zaštite prava tržišnog natjecanja Unije (
138
).
110.
Nakon moje ukupne analize koja se odnosi na određivanje mjesta nastanka navodne štete i određivanje nadležnog suda na državnom području države članice u kojoj se šteta nalazi, predlažem Sudu da smatra da članak 7. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 treba tumačiti na način da se u okviru tužbe za naknadu štete koja je nastala povredom članka 101. UFEU‑a i koja se sastoji, među ostalim, od tajnih dogovora o utvrđivanju i povećanjima cijene imovine, mjesto nastanka štete nalazi u državi članici tržišta na koje je utjecala ta povreda u kojoj su pretrpljeni dodatni troškovi. Mjesno nadležan sud u načelu je sud na čijem se području nadležnosti nalazi mjesto u kojem je tu imovinu stekao poduzetnik koji obavlja svoju djelatnost u istoj državi članici, koju treba odrediti ovisno o gospodarskim kriterijima. Budući da nema podudaranja između mjesta nastanka štete i mjesta djelatnosti oštećenika, tužba se može podnijeti pred sudom na čijem se području nadležnosti nalazi sjedište oštećenika.
111.
Sad ću objasniti razloge iz kojih predlažem Sudu da pojasni da se konkretno određivanje suda, koje je utvrđeno u članku 7. točki 2. Uredbe br. 1215/2012, uređuje unutarnjim pravilima ustroja sudova koje država članice mogu definirati radi moguće specijalizacije tih sudova.
4. Koncentracija nadležnosti
112.
U svojim pisanim očitovanjima koja su podnijele Sudu, francuska vlada i Komisija u biti naglašavaju da je, iako se člankom 7. točkom 2. Uredbe br. 1215/2012 uređuje pitanje međunarodne i mjesne nadležnosti sudova za odlučivanje o prekograničnim sporovima u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima, ipak na samim državama članicama da u okviru ustroja svojeg pravosuđa definiraju područje nadležnosti sudova i, među ostalim, područje nadležnosti sudova specijaliziranih u području tužbi za naknadu štete zbog povreda odredbi prava tržišnog natjecanja. U svojem odgovoru na pisano pitanje Suda u tom pogledu, španjolska vlada podupire tu analizu.
113.
Slažem se s tim mišljenjem zbog sustava koji je uspostavljen Uredbom br. 1215/2012 i posebnosti tužbi u području naknade štete prouzročene protutržišnim praksama (
139
).
a) Sustavna analiza
114.
Čini mi se da se u određenim aspektima može primijeniti rasuđivanje analogno onom koje je Sud utvrdio u presudama Sanders i Huber (
140
), kao i u manjoj mjeri u presudi od 9. siječnja 2015., RG (
141
).
115.
U presudi Sanders i Huber Sudu su postavljena pitanja koja se odnose na koncentraciju sudske nadležnosti u stvarima koje se odnose na prekogranične obveze uzdržavanja u korist prvostupanjskog suda koji se nalazi u sjedištu žalbenog suda (
142
).
116.
Sud je tako protumačio članak 3. točku (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (
143
), na temelju kojeg je za odlučivanje o prekograničnim sporovima koji se odnose na obveze uzdržavanja nadležan sud „mjesta u kojem uzdržavana osoba ima uobičajeno boravište”.
117.
Riječ je o jednoj od odredbi koje se odnose na pravila o nadležnosti koja su zamijenila pravila iz Uredbe br. 44/2001, koja se nadovezuje na Konvenciju iz Bruxellesa (
144
). Sud je odlučio da je „[t]a odredba, koja određuje kako međunarodnu tako i mjesnu nadležnost, usmjerena […] na ujednačavanje pravila o sukobu nadležnosti (vidjeti u tom smislu presudu Color Drack, C‑386/05, EU:C:2007:262, t. 30.)” (
145
).
118.
U presudi Sanders i Huber Sud je utvrdio da, unatoč tomu što su pravila o sukobu nadležnosti ujednačena utvrđenjem zajedničke poveznice, države članice i dalje imaju pravo konkretno odrediti koji je sud nadležan, pod uvjetom da nacionalni propisi kojima to čine ne dovode u pitanje ciljeve Uredbe br. 4/2009 i ne oduzimaju joj njezin koristan učinak (
146
).
119.
Sud je pojasnio da ostvarenje ciljeva blizine i dobrog sudovanja ne znači obvezu država članica da u svakom mjestu ustanove nadležni sud (
147
) i da je važno da nadležan sud bude onaj koji je osobito usko povezan s mjestom u kojem uzdržavana osoba ima svoje uobičajeno boravište iz članka 3. točke (b) Uredbe br. 4/2009 (
148
).
120.
U tom je pogledu Sud smatrao da je koncentracija nadležnosti pozitivna jer u stvarima koje se odnose na obveze uzdržavanja takva odluka o ustroju može pridonijeti razvoju posebnih stručnih znanja koja su u skladu s dijelom ciljeva koji se nastoje ostvariti Uredbom br. 4/2009 i dobrim sudovanjem (
149
).
121.
Slijedom toga, iz istih je razloga dovoljno, prema mojem mišljenju, što se tiče članka 7. točke 2. Uredbe br. 1215/2012, smatrati da se sud pred kojim je pokrenut postupak proglasio nadležnim u tom pogledu na temelju mjerodavne poveznice koja se nalazi na njegovu području nadležnosti (
150
), odnosno u dijelu nacionalnog državnog područja diljem kojeg izvršava svoje ovlasti (
151
). Riječ je i o tome da se zemljopisni kriterij ne upotrebljava kao poveznica u užem smislu riječi, kojom se daje prednost blizini na štetu dobrog sudovanja (
152
).
122.
Međutim, u presudi Sanders i Huber Sud je utvrdio da je u slučaju koncentracije nadležnosti obvezno konkretno ispitati okolnosti koje postoje u dotičnoj državi članici kako bi se osiguralo da se nacionalnim propisima ne oduzima koristan učinak uredbi primjenjivoj na spor (
153
).
123.
Ta je zadrška ponovno istaknuta u presudi od 9. siječnja 2015., RG (
154
), koja se odnosi na dodjeljivanje specijaliziranom sudu nadležnosti za pitanja predaje djeteta ili skrbi nad djetetom, iako je pred nekim sudom već pokrenut meritorni postupak o roditeljskoj odgovornosti prema djetetu (
155
), prilikom ispitivanja odredbi koje se odnose na određivanje nadležnog nacionalnog suda o kojem odlučuju države članice. Zanimljivo je istaknuti da je u tom slučaj cilj kratkotrajnosti postupaka iz Uredbe br. 2201/2003 utvrdio Sud (
156
).
124.
Međutim, u području povrede prava tržišnog natjecanja zakonodavni okvir u kojem je uspostavljena koncentracija nadležnosti u državi članici (
157
) znatno se razlikuje. Smatram da valja istaknuti nepostojanje ograničenja u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima kao što su one koje proizlaze iz posebnog predmeta osobito Uredbe br. 4/2009 (
158
) te, što se tiče predmeta u kojem je donesena presuda Sanders i Huber, posebnosti predmetnog nacionalnog zakonodavstva s obzirom na ciljeve te uredbe (
159
).
125.
U tom se smislu slažem s mišljenjima koja su prethodno iznijeli drugi nezavisni odvjetnici u pogledu autonomije država članica u području koncentracije mjesne nadležnosti koja može proizlaziti iz podjele materijalne nadležnosti, koja je ograničena nepostojanjem povrede korisnog učinka Uredbe br. 1215/2012 i načelom ekvivalentnosti (
160
).
126.
K tomu, budući da predmet tužbi o kojima je riječ ima važnu ulogu u analizi Suda (
161
), valja naglasiti elemente koji su osobito svojstveni sporu koji se odnosi na naknadu štete prouzročene protutržišnim praksama.
b) Posebnosti tužbi za naknadu štete prouzročene protutržišnim praksama
127.
Kao prvo, valja podsjetiti da ne postoje propisi o postupovnim uvjetima za podnošenje tužbi u području prava tržišnog natjecanja kojima se opravdava da države članice u okviru ustroja svojeg pravosuđa određuju koji je sud nadležan ratione materiae i koji je opseg njegove nadležnosti, pod uvjetom da poštuju načela ekvivalentnosti (
162
) i djelotvornosti (
163
).
128.
Kao drugo, smatram, poput Komisije, da treba uzeti u obzir stupanje na snagu i prenošenje Direktive 2014/104 (
164
), kao i tehničku složenost pravila primjenjivih na tužbe za naknadu štete zbog povreda odredbi prava tržišnog natjecanja (
165
).
129.
Iz tih mi se razloga čini da je neophodno da se Sud, kako bi odgovorio sudu koji je uputio zahtjev, nadahne tekstom presuda od 16. svibnja 2013., Melzer (
166
), ili CDC Hydrogen Peroxide, u kojima je riječ o nadležnosti u stvarima koje se odnose na delikte ili kvazidelikte i u kojima se upotrebljava izraz „sud na čijem se području nadležnosti”.
130.
S obzirom na sva ta razmatranja o koncentraciji nadležnosti sudova, predlažem Sudu da članak 7. točku 2. Uredbe br. 1215/2012 protumači na način da, iako se njime na međunarodnoj i nacionalnoj razini određuje mjesna nadležnost sudova nadležnih za odlučivanje o prekograničnim sporovima u stvarima koje se odnose na delikte ili kvazidelikte, države članice imaju mogućnost objediniti rješavanje tih sporova pred određenim sudovima u okviru ustroja svojeg pravosuđa, pod uvjetom da poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti. Konkretno, u području prava tržišnog natjecanja države članice moraju osigurati da pravila koja utvrđuju ili primjenjuju ne ugrožavaju djelotvornu primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a.
V. Zaključak
131.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, predlažem Sudu da na prethodno pitanje koja je uputio Juzgado de lo Mercantil no 2 de Madrid (Trgovački sud br. 2 u Madridu, Španjolska) odgovori na sljedeći način:
Članak 7. točku 2. Uredbe (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2012. o [sudskoj] nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima treba tumačiti na način:
–
da se njime određuje nadležni sud države članice u mjestu u kojem je, među ostalim, nastala izravna šteta;
–
da se u okviru tužbe za naknadu štete koja je nastala povredom članka 101. UFEU‑a i koja se sastoji, među ostalim, od tajnih dogovora o utvrđivanju i povećanjima cijene imovine, mjesto nastanka štete nalazi u državi članici tržišta na koje je utjecala ta povreda u kojoj su pretrpljeni dodatni troškovi. Mjesno nadležan sud u načelu je sud u čijem je području nadležnosti mjesto u kojoj je tu imovinu stekao poduzetnik koji obavlja svoju djelatnost u istoj državi članici, koju treba odrediti ovisno o gospodarskim kriterijima. Budući da nema podudaranja između mjesta nastanka štete i mjesta djelatnosti oštećenika, tužba se može podnijeti pred sudom u čijem je području nadležnosti sjedište oštećenika, te
–
da države članice imaju mogućnost objediniti rješavanje sporova pred određenim sudovima u okviru ustroja svojeg pravosuđa, pod uvjetom da poštuju načela ekvivalentnosti i djelotvornosti. Konkretno, u području prava tržišnog natjecanja države članice moraju osigurati da pravila koja utvrđuju ili primjenjuju ne ugrožavaju djelotvornu primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a.
(
1
)	Izvorni jezik: francuski
(
2
)	SL 2012., L 351, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 11., str. 289. i ispravci SL 2014., L 160, str. 40. i SL 2016., L 202, str. 57.)
(
3
)	SL 1994, L 1, str. 3. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP‑u)
(
4
)	SL 1972., L 299, str. 32. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 15., str. 3.)
(
5
)	U daljnjem tekstu: Konvencija iz Bruxellesa
(
6
)	SL 2001., L 12, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.)
(
7
)	SL 2017., C 108, str. 6., u daljnjem tekstu: Odluka o kartelu kamiona
(
8
)	Točke 9. do 11.
(
9
)	Vidjeti točku 15. Odluke o kartelu kamiona. U skladu s Komisijinim navodima, ukupni iznos tih novčanih kazni u 2019. (https://ec.europa.eu/competition/cartels/statistics/statistics.pdf, str. 3.) bio je najviši od svih iznosa utvrđenih od 1969.
(
10
)	Sud koji je uputio zahtjev naglasio je da tuženici nisu doveli u pitanje njegovu mjesnu nadležnost, tako da treba smatrati da su prešutno prihvatili nadležnost tog suda u skladu s člankom 56. Leya de Enjuiciamiento Civil 1/2000 (Zakon o građanskom postupku 1/2000) od 7. siječnja 2000. (BOE br. 7 od 8. siječnja 2000., str. 575.).
(
11
)	C‑352/13, u daljnjem tekstu: presuda CDC Hydrogen Peroxide, EU:C:2015:335, t. 52. i 53.
(
12
)	C‑451/18, u daljnjem tekstu: presuda Tibor‑Trans, EU:C:2019:635
(
13
)	Presuda Tibor‑Trans (t. 33.)
(
14
)	Sud koji je uputio zahtjev navodi rješenje Tribunala Supremo, Sala de lo Civil (Vrhovni sud, Građanski odjel, Španjolska) od 26. veljače 2019., br. 262/2018, te nedavne istovjetne odluke, među ostalima, one od 8. i 15. listopada 2019. Španjolska vlada navodi i tu odluku br. 262/2018, ali i druge odluke istog suda, odnosno odluke od 7. svibnja 2019., br. 16/2019, od 9. srpnja 2019., br. 100/2019 i od 4. veljače 2020., br. 266/2019.
(
15
)	C‑386/05, EU:C:2007:262
(
16
)	C‑204/08, EU:C:2009:439
(
17
)	Vidjeti osobito presude od 14. veljače 2019., Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, t. 47. i 48.), kao i od 9. srpnja 2020., Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, u daljnjem tekstu: presuda Verein für Konsumenteninformation, EU:C:2020:534, t. 19.).
(
18
)	C‑386/05, EU:C:2007:262
(
19
)	C‑204/08, EU:C:2009:439
(
20
)	Vidjeti osobito predmet Allianz Elementar Versicherung (C‑652/20), koji je trenutačno u tijeku pred Sudom.
(
21
)	C‑59/19, u daljnjem tekstu: presuda Wikingerhof, EU:C:2020:950
(
22
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 22. i navedena sudska praksa).
(
23
)	Vidjeti presudu Wikingerhof (t. 20. i navedena sudska praksa). Potrebno je pojasniti i da članak 4. i članak 7. točka 1. Uredbe br. 1215/2012 odgovaraju članku 2. odnosno članku 5. točki 1. Uredbe br. 44/2001.
(
24
)	Vidjeti presudu Wikingerhof (t. 37. i navedena sudska praksa). Moje isticanje. U tom pogledu valja istaknuti razliku u tekstu u odnosu na tekst presude Tibor‑Trans, na koju se pozvao sud koji je uputio zahtjev. U točki 34. te presude navode se izrazi „sudovi države članice u kojoj se nalazi tržište na koje se utječe” i „sudov[i] mjesta u kojem su […] ponašanja [gospodarskog subjekta] narušavala pravila zdravog tržišnog natjecanja” koji su preuzeti iz presude od 5. srpnja 2018., flyLAL‑Lithuanian Airlines (C‑27/17, u daljnjem tekstu: presuda flyLAL‑Lithuanian Airlines, EU:C:2018:533, t. 40.), koja se u njoj navodi.
(
25
)	Vidjeti osobito mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu Melzer (C‑228/11, EU:C:2012:766, t. 34.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:253, t. 74.), kao i u predmetu Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2020:1056, t. 18.).
(
26
)	Vidjeti u tom smislu i Thode, R., „Art. 7 [Besondere Gerichtsstände]”, Beck’scher Online‑Kommentar ZPO, Brüssel Ia‑VO, C. H. Beck, München, 2020., t. 6.
(
27
)	C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 36.
(
28
)	C‑386/05, EU:C:2007:262
(
29
)	Vidjeti presudu Wikingerhof (prva rečenica t. 25. i navedena sudska praksa).
(
30
)	Vidjeti u području isključive nadležnosti i presudu od 28. travnja 2009., Apostolides (C‑420/07, EU:C:2009:271, t. 48. i 50.). Stoga je Sud odlučio da se člankom 22. Uredbe br. 44/2001, koji je istovjetan članku 24. Uredbe br. 1215/2012, koji sadržava obvezujući i iscrpni popis sudova država članica s isključivom međunarodnom nadležnosti određuje samo država članica čiji sudovi imaju nadležnost ratione materiae a da se pritom ne podijeli nadležnost unutar dotične države članice i da je na svakoj državi članici da odredi vlastiti ustroj pravosuđa. Sud je pojasnio da se pravilo forum rei sitae predviđeno u članku 22. točki 1. Uredbe br. 44/2001 odnosi na međunarodnu sudsku nadležnost država članica, a ne na njihovu nacionalnu sudsku nadležnost.
(
31
)	Moje isticanje
(
32
)	Vidjeti u tom pogledu Gaudemet‑Tallon, H., i Ancel, M.-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. izd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, zbirka „Droit des affaires”, Pariz, 2018., t. 180., str. 246. i 247. Vidjeti radi usporedbe ostale odredbe Uredbe br. 1215/2012 koje se odnose na sud određenog mjesta, odnosno članak 11. stavak 1. točku (b) i članak 12. u stvarima koje se odnose na osiguranje, članak 18. stavak 1. u stvarima koje se odnose na ugovor koji je sklopio potrošač, kao i članak 21. stavak 1. točku (b) u stvarima koje se odnose na pojedinačne ugovore o radu.
(
33
)	Vidjeti presude od 14. veljače 2019., Milivojević (C‑630/17, EU:C:2019:123, t. 81.), kao i Wikingerhof (t. 26. i 27.).
(
34
)	Vidjeti kao podsjetnik na ustaljenu sudsku praksu Suda koja se odnosi na nadležnost u stvarima povezanim s deliktima ili kvazideliktima presude Verein für Konsumenteninformation (t. 38.) i Wikingerhof (t. 28. i navedena sudska praksa).
(
35
)	Vidjeti presudu od 3. svibnja 2007., Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, t. 30.).
(
36
)	Izvješće o Konvenciji od 27. rujna 1968. o sudskoj nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (SL 1979., C 59, str. 1.), osobito str. 22.
(
37
)	SL 1979., C 59, str. 71., osobito str. 98., t. 81. podtočka (bb)
(
38
)	Vidjeti što se tiče članka 7. točke 1. podtočke (b) druge alineje Uredbe br. 1215/2012 presudu od 15. lipnja 2017., Kareda (C‑249/16, EU:C:2017:472, t. 46.).
(
39
)	Vidjeti presudu od 18. prosinca 2014., Sanders i Huber (C‑400/13 i C‑408/13, u daljnjem tekstu: presuda Sanders i Huber, EU:C:2014:2461, t. 30. i navedena sudska praksa).
(
40
)	Vidjeti u tom pogledu pojašnjenja iz presude CDC Hydrogen Peroxide (t. 55.).
(
41
)	Sud je u svojoj sudskoj praksi koja se odnosi na pojam „mjesto [u kojemu se dogodio štetni događaj]” presudio da se taj pojam istodobno odnosi na mjesto nastanka štete i mjesto uzročnog događaja zbog kojeg je ta šteta nastala, tako da bi tuženik mogao biti tužen, prema tužiteljevu izboru, pred sudom jednog ili drugog od navedenih mjesta (vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation, t. 23. i navedenu sudsku praksu), što znači da se ta mjesta ne podudaraju (vidjeti osobito presudu od 30. studenoga 1976., Bier, 21/76, EU:C:1976:166, t. 24. i 25.).
(
42
)	Vidjeti za detaljni prikaz tog predmeta točke 100. i 101. ovog mišljenja.
(
43
)	Vidjeti točku 22. ovog mišljenja.
(
44
)	Vidjeti presudu Tibor‑Trans (t. 36.).
(
45
)	Naglašavam da se dvojbe suda koji je uputio zahtjev ne odnose na odluku da se španjolskom društvu kćeri dostavi sudski poziv. U tom pogledu pojašnjavam, poput španjolske vlade, da će Sud uskoro odlučiti (predmet Sumal (C‑882/19) o pitanju ima li u okviru privatnih tužbi za naknadu štete koju je pretrpjela žrtva protutržišne prakse koju je utvrdila Komisija, u ovom slučaju, odluke o kartelu kamiona, ta žrtva pravo tražiti naknadu te štete ne od društva majke koje je izričito navedeno u Komisijinoj odluci, nego od društava kćeri koja su dio iste grupe društava na temelju doktrine gospodarske cjeline u pravu tržišnog natjecanja (vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Pitruzzelle u predmetu Sumal (C‑882/19, EU:C:2021:293)).
(
46
)	Iz spisa kojim raspolaže Sud ne proizlazi da su, kao u predmetu u kojem je donesena presuda Tibor‑Trans (vidjeti t. 30.), španjolski distributeri naplaćivali povećanu cijenu krajnjim kupcima. Nepostojanje postupka koji su pokrenuli izravni kupci ili koji je pokrenut protiv njih ide u prilog ujednačenosti prakse.
(
47
)	Vidjeti presudu Tibor‑Trans (t. 19.).
(
48
)	Presuda Tibor‑Trans (t. 37.)
(
49
)	Presuda Tibor‑Trans (t. 31.)
(
50
)	Presuda Tibor‑Trans (t. 33.)
(
51
)	Vidjeti presudu CDC Hydrogen Peroxide (t. 10.).
(
52
)	Vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines (t. 20. i 34.).
(
53
)	Vidjeti u pogledu nepostojanja podudaranja točku 95. ovog mišljenja.
(
54
)	Vidjeti presude CDC Hydrogen Peroxide (t. 52.) i Tibor‑Trans (t. 26.).
(
55
)	Vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines (t. 36.).
(
56
)	U pogledu prava svake osobe koja smatra da je oštećena povredom pravila prava tržišnog natjecanja da zatraži naknadu pretrpljene štete koja ne ovisi o tome da tijelo nadležno za tržišno natjecanje prethodno utvrdi takvu povredu vidjeti točku 67. i bilješku 68. ovog mišljenja. Vidjeti i uvodne izjave 3., 12. i 13. Direktive 2014/104/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. studenoga 2014. o određenim pravilima kojima se uređuju postupci za naknadu štete prema nacionalnom pravu za kršenje odredaba prava tržišnog natjecanja država članica i Europske unije (SL 2014., L 349, str. 1.).
(
57
)	Vidjeti presudu Wikingerhof (t. 36. i 38.).
(
58
)	Presuda Wikingerhof (t. 37.). Moje isticanje.
(
59
)	Vidjeti presudu Wikingerhof (t. 33. do 35.).
(
60
)	U tom pogledu vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Wikingerhof (C‑59/19, EU:C:2020:688, bilješka 20.).
(
61
)	U točki 34. presude Tibor‑Trans djelomično se preuzima točka 40. presude flyLAL‑Lithuanian Airlines.
(
62
)	U točki 35. presude Tibor‑Trans navode se uvodna izjava 7. i članak 6. stavak 3. točka (a) Uredbe (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. srpnja 2007. o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze (Rim II) (SL 2007., L 199, str. 40.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 6., str. 73.). Tim člankom, koji se primjenjuje od 11. siječnja 2009., predviđa se da je pravo koje se primjenjuje u slučaju tužbi za naknadu štete u vezi s ograničavanjem tržišnog natjecanja pravo one države u kojoj je došlo do štetnog djelovanja po tržište ili postoji vjerojatnost štetnog djelovanja.
(
63
)	U toj se točki upućuje na točku 34. presude Tibor‑Trans.
(
64
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 35.).
(
65
)	Moje isticanje
(
66
)	Vidjeti presude CDC Hydrogen Peroxide (t. 53.) i flyLAL‑Lithuanian Airlines (t. 27., kao i sudsku praksu navedenu u području deliktne odgovornosti).
(
67
)	Vidjeti izvješće Komisije o provedbi Direktive 2014/104 (SWD(2020) 338 final), dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: https://ec.europa.eu/competition/antitrust/actionsdamages/report_on_damages_directive_implementation_en.pdf, kao i prikaz tog izvješća koji je iznio Ronzano, A., „Dommages: La Commission européenne publie un rapport transitoire sur l’évaluation de la directive ‚dommages’ et de sa transposition par les États membres (directive 2014/104/EU)”, Concurrences, Institut de droit de la concurrence, Pariz, 2021., br. 1, te priopćenje za medije Komisije: https://ec.europa.eu/commission/presscorner/detail/fr/ip_20_2413.
(
68
)	Sud je presudio da bi puna djelotvornost članka 101. UFEU‑a, a osobito korisni učinak zabrane propisane njegovim stavkom 1. bili dovedeni u pitanje kada svaka osoba ne bi mogla zahtijevati naknadu štete koja joj je prouzročena ugovorom ili ponašanjem koje može ograničiti ili narušiti tržišno natjecanje (presuda od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 26.)) kada postoji uzročna veza između pretrpljene štete i zabranjenog sporazuma ili djelovanja zabranjenog člankom 101. UFEU‑a (presuda od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr. (C‑724/17, EU:C:2019:204, t. 25. i 26. te navedena sudska praksa).
(
69
)	Vidjeti izvješće Komisije navedeno u bilješci 67. ovog mišljenja, u kojem Komisija utvrđuje da se broj privatnih tužbi za naknadu štete pred nacionalnim sudovima zbog povreda pravila tržišnog natjecanja nakon donošenja Direktive 2014/104 povećao s otprilike 50 predmeta na početku 2014. na 239 tijekom 2019. Vidjeti i Wurmnest, W., „Forum Shopping bei Kartellschadensersatzklagen und die Kartellschadensersatzrichtlinie”, Neue Zeitschrift für Kartellrecht, C. H. Beck, München, 2017., br. 2., poglavlje III. točka 2. podtočka (c) i bilješka 64.
(
70
)	Vidjeti presudu od 30. siječnja 1974., BRT i Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs (127/73, EU:C:1974:6, t. 15. i 16.) i po analogiji presudu od 20. rujna 2001., Courage i Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465, t. 25.).
(
71
)	Vidjeti presude od 14. ožujka 2019., Skanska Industrial Solutions i dr. (C‑724/17, EU:C:2019:204, t. 45.) i od 21. siječnja 2021., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, t. 56., po analogiji).
(
72
)	SL 2003., L 1, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.). Vidjeti uvodnu izjavu 7. i članak 6. te uredbe. Vidjeti i što se tiče modernizacije pravila i postupaka koji se odnose na primjenu članaka 101. i 102. UFEU‑a, koja se provodi Uredbom br. 1/2003, mišljenje nezavisnog odvjetnika G. Pitruzzelle u predmetu Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2020:639, t. 50.).
(
73
)	Vidjeti izvješće Komisije navedeno u bilješci 67. ovog mišljenja. U tom izvješću Komisija ističe da je prenošenje Direktive 2014/104 bilo nepravodobno u 21 državi članici i da broj slučajeva u kojima su nacionalni sudovi primijenili prenesenu direktivu i dalje nije dovoljno velik. Komisija naglašava da u prosjeku prođe 13 godina od početka protutržišne prakse do sudske odluke o dodjeljivanju naknade štete. Vidjeti i t. 108. ovog mišljenja.
(
74
)	Vidjeti točke 33. do 37. te presude.
(
75
)	Vidjeti točku 39. ovog mišljenja.
(
76
)	Komisija se složila s tom tvrdnjom u odgovoru na pisana pitanja Suda. Vidjeti općenitije o poteškoći utvrđivanja mjesta predmetne povrede Ancel, M.-E., „Un an de droit international privé du commerce électronique”, Communication Commerce électronique, LexisNexis, Pariz, 2021., br. 1, t. 4.
(
77
)	Vidjeti u tom pogledu Heuzé, V., Mayer, P. i Remy, B., Droit international privé, 12. izd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariz, 2019., t. 296., str. 203. i 204. Vidjeti i što se tiče kazuistike sudske prakse Suda Thode, R., op.cit., t. 93. i 95.a.
(
78
)	Presuda flyLAL‑Lithuanian Airlines (t. 43.)
(
79
)	Vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines (t. 38. i 39.).
(
80
)	Vidjeti presudu flyLAL‑Lithuanian Airlines (t. 39.).
(
81
)	Vidjeti u pogledu podudarnosti štete pretrpljene na tržištu jer je šteta nastala na tržištu analizu Farnouxa, E., Les considérations substantielles dans le règlement de la compétence internationale des juridictions: réflexions autour de la matière délictuelle, svezak I., doktorska disertacija obranjena 20. listopada 2017., t. 303. U tom pogledu pojašnjava, prema mojem mišljenju pravilno, da bi se „čak moglo preokrenuti pretpostavku: s obzirom na to da tržište čine odnosi gospodarskih subjekata, na tržište se utječe zato što se utječe na te odnose (određeni subjekti na tom tržištu trpe štetu). U konačnici, učinak na tržištu može se analizirati kao šteta nanesena (neodređenim) žrtvama s obzirom na to da je (određena) žrtva koja traži naknadu štete nužno dio (neodređenih) žrtava.
(
82
)	Vidjeti u tom smislu i što se tiče dosega presude Wikingerhof, iz kojeg je osobito Ronzano, A. zaključio da „hotel koji se koristi platformom Booking.com može načelno tužiti to društvo pred sudom države članice u kojoj taj hotel ima sjedište kako bi se prekinula eventualna zlouporaba vladajućeg položaja, iako se osporavano ponašanje dogodilo u okviru ugovornog odnosa” („Compétence: la Cour de justice de l’Union européenne dit pour droit qu’une action en responsabilité fondée sur l’obligation légale de s’abstenir de tout abus de position dominante relève de la matière délictuelle au sens du règlement Bruxelles I bis (Wikingerhof/Booking)”, Concurrences, Institut de droit de la concurrence, Pariz, 2021., br. 1.).
(
83
)	Vidjeti presudu Tibor‑Trans (t. 12., 30. i 33.).
(
84
)	Presuda Tibor‑Trans (t. 37.)
(
85
)	Vidjeti u tom pogledu isto zapažanje u mišljenju nezavisnog odvjetnika Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:253, t. 52.). Usporediti s presudom Tibor‑Trans (t. 31. i 33.) iz koje proizlazi da se mjesto nastanka štete nalazi u državi članici u kojoj je tržište na koje je utjecala predmetna povreda, na čijem je državnom području nastala šteta koja proizlazi iz plaćenih dodatnih troškova.
(
86
)	Vidjeti točku 72. ovog mišljenja.
(
87
)	Usporediti i s točkom 55. presude CDC Hydrogen Peroxide i točkom 40. presude Verein für Konsumenteninformation.
(
88
)	Vidjeti presude flyLAL‑Lithuanian Airlines (t. 26.) i Verein für Konsumenteninformation (t. 26.).
(
89
)	Vidjeti točke 38. i 39. presude Verein für Konsumenteninformation u kojoj se upućivanjima na točke 34. i 35. presude Tibor‑Trans pridonosi pojašnjenju njezina smisla.
(
90
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 30.).
(
91
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 29., 34. i 37.).
(
92
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 35., 37. i 39.).
(
93
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 33.).
(
94
)	Taj izraz u širem smislu obuhvaća pretpostavke o umjetno visokim cijenama.
(
95
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 35.). Slijedom toga, treba smatrati da su odbijeni kriteriji koji se navode u zahtjevu za prethodnu odluku u predmetu u kojem je donesena presuda Verein für Konsumenteninformation (t. 10. i 12.), kao što je mjesto sklapanja ugovora ili predaje vozila. Za analizu tih kriterija vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:253, bilješka 31. koja se odnosi na mjesto preuzimanja obveze te točke 78. i 79. kad je riječ o mjestu predaje). U potonjem pogledu vidjeti i presudu od 27. listopada 1998., Réunion européenne i dr. (C‑51/97, EU:C:1998:509, t. 33. i 34.). U toj je presudi Sud isključio posljednje mjesto predaje. Što se tiče mjesta izvršenja ugovora vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, t. 50.).
(
96
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 34.).
(
97
)	Vidjeti u tom pogledu, što se tiče posebne nadležnosti u stvarima povezanim s ugovorom za određivanje mjesta glavne predaje ovisno o gospodarskim kriterijima, presudu od 3. svibnja 2007., Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, t. 40. i 45.). Vidjeti i mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:253, t. 36.), prema kojem se „kupnjom predmeta povećava […] imovina u koju se uključuje vrijednost koja je barem jednaka vrijednosti tog predmeta (i koja se u slučaju kupoprodaje odražava u cijeni koju se plaća za taj predmet)”.
(
98
)	Mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Verein für Konsumenteninformation (C‑343/19, EU:C:2020:253, t. 74.). Vidjeti što se tiče pojma „radnja” članak 101. stavak 1. točku (a) UFEU‑a.
(
99
)	Može se upotrijebiti i izraz „mjesto u kojem je nastala ugovorna obveza” ili izraz „mjesto u kojem je utvrđena prodajna cijena” iz presude od 16. lipnja 2016., Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, t. 30. i 31.).
(
100
)	Vidjeti u tom smislu presudu od 16. lipnja 2016., Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, t. 32. i 39.). Vidjeti i presudu od 9. srpnja 2009., Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 39.).
(
101
)	Usporediti s presudom od 16. lipnja 2016., Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, t. 38.).
(
102
)	U pogledu poštovanja tog zahtjeva koji treba relativizirati i uzimanja u obzir utvrđenja nezakonitog ponašanja vidjeti Racine, J.-B., „Le forum actoris en droit international privé”, Droit international privé, années 2016‑2018, éditions Pedone, zbirka „Travaux du Comité français de droit international privé”, Pariz, 2019., t. 79., str. 68. i t. 57., str. 57.
(
103
)	Vidjeti Amaro, R. i Laborde, J.-F., La réparation des préjudices causés par les pratiques anticoncurrentielles, recueil de décisions commentées, 2. izd., Institut de droit de la concurrence, Pariz, 2020., t. 245., str. 147. U pogledu važnosti tog pitanja koju potvrđuju Komisijini akti vidjeti bilješku 67. ovog mišljenja.
(
104
)	Vidjeti točku 66. ovog mišljenja. Vidjeti presudu od 16. lipnja 2016., Universal Music International Holding (C‑12/15, EU:C:2016:449, t. 27. i navedena sudska praksa).
(
105
)	Vidjeti presudu Verein für Konsumenteninformation (t. 33. i navedena sudska praksa).
(
106
)	Vidjeti točku 38. te presude.
(
107
)	Vidjeti točku 79. ovog mišljenja.
(
108
)	Poput španjolske vlade u njezinu odgovoru na pisana pitanja Suda.
(
109
)	Vidjeti općenitije o posebnostima tužbi za naknadu štete u slučaju povrede pravila europskog tržišnog natjecanja koja se odnose na različite države članice Gaudemet‑Tallon, H. i Ancel, M.-E., op. cit., t. 235., str. 357. Što se tiče velikog broja mjesta kupnje koja mogu biti povezana s preuzimanjem društava vidjeti primjerice činjenične okolnosti navedene u točki 14. presude Tibor‑Trans.
(
110
)	Što se tiče štete neizravnog oštećenika, nastale u mjestu različitom od mjesta štete prouzročene izravnom oštećeniku koji je prvotno pretrpio štetu, koja ne može biti osnova za uspostavu sudske nadležnosti vidjeti osobito presude Tibor‑Trans (t. 29. i navedena sudska praksa) i Verein für Konsumenteninformation (t. 27. i navedena sudska praksa).
(
111
)	Vidjeti presudu CDC Hydrogen Peroxide (t. 53. i 54.).
(
112
)	Vidjeti točke 100. i 101. ovog mišljenja.
(
113
)	Prema mojem mišljenju, poštovanje zahtjeva predvidljivosti ne izaziva poteškoće jer su sa stajališta tuženikâ, članova zabranjenog sporazuma, poznata tržišta na koja je taj sporazum utjecao kao i mjesta djelovanja izravnih i neizravnih kupaca, uzimajući u obzir predmetne proizvode. Usto, slažem se sa stajalištem koje je iznio Racine, J.-B., op. cit., t. 79., str. 68., prema kojem taj zahtjev ne smije dovesti do toga da se potiče počinitelja nezakonitih radnji. Naposljetku, u presudi Verein für Konsumenteninformation Sud je dao prednost cilju blizine (vidjeti radi usporedbe t. 78 i 79. mišljenja nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u tom predmetu (C‑343/19, EU:C:2020:253)).
(
114
)	Vidjeti točku 108. i bilješku 118. ovog mišljenja. Vidjeti osobito presudu od 21. siječnja 2021., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, t. 51. i po analogiji t. 52., 53. i 65.).
(
115
)	Vidjeti u tom pogledu elemente rasprave koje je Sudu podnio nezavisni odvjetnik N. Jääskinen u predmetu CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, t. 47. i 50.).
(
116
)	Vidjeti točke 66. i 67. ovog mišljenja. Prema mojem mišljenju, razina blizine nužno je promjenjiva. Vidjeti u tom pogledu Farnoux, E., op. cit., t. 163. i 164.
(
117
)	Vidjeti što se tiče činjenice da je šteta žrtve koju treba procijeniti povezana s djelatnošću žrtve i tržištem na kojem djeluje, Amaro, R. i Laborde, J.-F., op. cit., t. 289., str. 167. i primjer u t. 460., str. 248. i 249. Vidjeti i pitanja koja se odnose na određivanje opsega kupovine (t. 442., str. 239.) i prijenos dodatnih troškova (t. 457., str. 246.).
(
118
)	Vidjeti Gaudemet‑Tallon, H. i Ancel, M.-E., op. cit., t. 236. i 237., str. 358. do 360. Vidjeti u tom pogledu presudu od 7. ožujka 1995., Shevill i dr. (C‑68/93, EU:C:1995:61, t. 33.). Vidjeti međutim presudu CDC Hydrogen Peroxide (t. 54.). Sud je presudio da je sud mjesta registriranog sjedišta nadležan „za sveukupnu štetu nanesenu […] zbog dodatnih troškova” u pogledu bilo kojeg od sudionika tog zabranjenog sporazuma ili većeg broja sudionika. Što se tiče pojednostavljenja koje je primijenio Sud, a odobrio Amaro, R., vidjeti „Actions privées en matière de pratiques anticoncurrentielles – Aspects internationaux: juridiction compétente, loi applicable (droit international privé européen)”, JurisClasseur Concurrence – Consommation, LexisNexis, Pariz, 2015., svezak 318. od 14. rujna 2015., t. 26. Vidjeti i što se tiče raznih štetnih posljedica Amaro, R. i Laborde, J.-F., op. cit., t. 90., str. 59. i 60.
(
119
)	Vidjeti presudu CDC Hydrogen Peroxide (t. 56.).
(
120
)	Odluka Komisije 2006/903/EZ od 3. svibnja 2006. o postupku primjene članka 81. [UEZ‑a] i članka 53. Sporazuma o EGP‑u u odnosu na Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals AB, Degussa AG, Edison SpA, FMC Corporation, FMC Foret SA, Kemira OYJ, L’Air Liquide SA, Chemoxal SA, Snia SpA, Caffaro Srl, Solvay SA/NV, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA i Arkema SA (Predmet COMP/F/38.620 – Vodikov peroksid i perborat) (SL 2006., L 353, str. 54.) Komisija je utvrdila da su što se tiče vodikova peroksida i natrijeva perborata tuženici iz glavnog postupka i ostali poduzetnici sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi i tako povrijedili zabranu zabranjenih sporazuma iz članak 81. UEZ‑a (koji je postao članak 101. UFEU‑a) i članka 53. Sporazuma o EGP‑u.
(
121
)	Vidjeti presudu CDC Hydrogen Peroxide (t. 11.).
(
122
)	Vidjeti presudu CDC Hydrogen Peroxide (t. 53. i 54.).
(
123
)	Vidjeti točku 76. ovog mišljenja.
(
124
)	Vidjeti u tom smislu Racine, J.-B., op. cit., t. 62. do 64., str. 59. i 60. Vidjeti i Heuzé, V., Mayer, P. i Remy, B. op. cit., t. 297., str. 204. i 205.
(
125
)	Usporediti s presudom od 9. srpnja 2009., Rehder (C‑204/08, EU:C:2009:439, t. 39.).
(
126
)	Vidjeti, što se tiče učinaka globalizacije, posebno izvješće Europskog revizorskog suda br. 24/2020, naslovljeno „Kontrola koncentracija i protumonopolski postupci u EU‑u koje provodi Komisija: potrebno je povećati nadzor nad tržištem”, dostupno na sljedećoj internetskoj adresi: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/SR20_24/SR_Competition_policy_HR.pdf i priopćenje za medije: https://www.eca.europa.eu/Lists/ECADocuments/INSR20_24/INSR_Competition_policy_HR.pdf.
(
127
)	Taj se slučaj navodi u Komisijinu odgovoru na pisana pitanja Suda.
(
128
)	Vidjeti presude od 25. listopada 2011., eDate Advertising i dr. (C‑509/09 i C‑161/10, EU:C:2011:685, t. 47. do 50.), kao i od 17. listopada 2017., Bolagsupplysningen i Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, t. 32.). Sud je presudio da u slučaju navodne povrede osobnih prava počinjene objavom sadržaja na internetskoj stranici, osoba koja se smatra oštećenom mora imati pravo pokrenuti postupak radi naknade štete pred sudovima države članice u kojoj se nalazi središte njezinih interesa što osoba koja je objavila predmetni sadržaj može znati u trenutku objavljivanja tog sadržaja. Vidjeti što se tiče analize nedostatka činjeničnih okolnosti barem jedne stranke u sporu Farnoux, E., op. cit., t. 291.
(
129
)	Presuda od 17. listopada 2017., Bolagsupplysningen i Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, t. 38.)
(
130
)	Vidjeti Racine, J.-B., op. cit., t. 72., str. 64. i 65. Vidjeti komentare Amara, R. i Labordea, J.-F., op. cit., koji se odnose na dokazivanje krivnje u t. 249., str. 148.
(
131
)	Vidjeti Laborde, J.-F., „Cartel damages actions in Europe: How courts have assessed cartel overcharges (2019 ed.)”, Concurrences, Institut de droit de la concurrence, Pariz, 2019., br. 4, osobito str. 4. U 2019. od 239 predmeta iz 13 država članica 57 % rezultiralo je odlukom o povredi koju je donijelo nacionalno tijelo, 40 % rezultiralo je odlukom Komisije, a samo 2 % činili su izdvojeni postupci (većina izdvojenih predmeta bile su građanskopravne tužbe podnesene pred francuskim kaznenim sudovima). Sudovi su odlučili o tužbama za naknadu štete zbog zabranjenog sporazuma koje su dovele do najmanje 63 odluke o povredi (ponekad se jednom odlukom o povredi sankcioniralo nekoliko zabranjenih sporazuma). Slijedom toga, broj predmeta o zabranjenim sporazumima koji je doveo do barem jednog predmeta neznatno je veći.
(
132
)	Vidjeti Idot, L., „Le contentieux international des actions en réparation pour violation du droit de la concurrence: l’arrêt CDC revisité”, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Pariz, 2019., br. 3, str. 786. do 815., osobito t. 22.
(
133
)	Vidjeti Idot, L., „Le contentieux international des actions en réparation pour violation du droit de la concurrence: l’arrêt CDC revisité”, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Pariz, 2020., br. 1, str. 129. do 138., osobito t. 8.
(
134
)	Vidjeti Amaro, R. i Thomas B., „Le contentieux de la réparation des pratiques anticoncurrentielles (juin 2019 – nov. 2019)”, Concurrences, Institut de droit de la concurrence, Pariz, 2020., br. 1, t. 35. „drugi niz pitanja”.
(
135
)	Vidjeti Racine, J.-B., op. cit., t. 57., str. 57. i t. 70., str. 64.
(
136
)	Vidjeti Amaro R. i Laborde, J.-F., op. cit., t. 144. i 145., str. 85. i 86. Vidjeti i presudu od 21. siječnja 2021., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, t. 51.).
(
137
)	Vidjeti praktičan vodič koji se odnosi na kvantificiranje štete u tužbama za naknadu štete koje se temelje na povredama članka 101. ili 102. [UFEU‑a] (SWD(2013) 205), priložen Komunikaciji Komisije o kvantificiranju štete u tužbama za naknadu štete koje se temelje na povredi članka 101. ili 102. [UFEU‑a] (SL 2013., C 167, str. 19.), koji je usmjeren na dodatni trošak, dok se prijenos dodatnih troškova razmatra u Komunikaciji Komisije naslovljenoj „Smjernice za nacionalne sudove o načinu procjene udjela previsoke cijene koji je prenesen na neizravnog kupca” (SL 2019., C 267, str. 4.).
(
138
)	U tom pogledu upućujem na uvodne napomene nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, t. 26. i 27. te 32.). Vidjeti također u tom smislu presudu od 21. siječnja 2021., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, t. 53.).
(
139
)	Vidjeti točku 108. ovog mišljenja.
(
140
)	Vidjeti u tom smislu mišljenje nezavisnog odvjetnika M. Camposa Sánchez‑Bordone u predmetu Vereniging van Effectenbezitters (C‑709/19, EU:C:2020:1056, t. 94.).
(
141
)	C‑498/14 PPU, EU:C:2015:3
(
142
)	Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 22. i 38.). Konkretno, nadležni je sud, na temelju predmetne nacionalne odredbe, Amtsgericht (Općinski sud, Njemačka) koji se nalazi u sjedištu mjesno nadležnog Oberlandesgerichta (Visoki zemaljski sud, Njemačka), kojem se uzdržavana osoba eventualno treba obratiti u žalbenom postupku.
(
143
)	SL 2009., L 7, str. 1. (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak SL 2013., L 281, str. 29.)
(
144
)	Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 23.). Tekst članka 3. točke (b) Uredbe br. 4/2009 sadržava izraze slične onima iz pravila o „[p]osebnoj nadležnosti” koja se odnose na obveze uzdržavanja iz članka 5. točke 2. Konvencije iz Bruxellesa i članka 5. točke 2. Uredbe br. 44/2001.
(
145
)	Presuda Sanders i Huber (t. 30.)
(
146
)	Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 32. i navedena sudska praksa). Vidjeti i točku 22. te presude u pogledu predmetnog nacionalnog zakonodavstva. Tom se uredbom mjesna nadležnost za sporove koji se odnose na obveze uzdržavanja dodjeljuje ovisno o tome postoje li međunarodni elementi. Što se tiče prekograničnih situacija, moguć je prijenos mjesne nadležnosti prvostupanjskom sudu koji inače ne bi bio nadležan za dotičnu osobu zbog njezina mjesta boravišta.
(
147
)	Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 35.).
(
148
)	Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 36.).
(
149
)	Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 44. i 45.).
(
150
)	Usporediti s presudom od 16. svibnja 2013., Melzer (C‑228/11, EU:C:2013:305, t. 28.). Vidjeti u stvarima povezanim s ugovorom presudu od 3. svibnja 2007., Color Drack (C‑386/05, EU:C:2007:262, t. 37. i 44.).
(
151
)	Područje nadležnosti suda obuhvaća nekoliko mjesta ili upravnih jedinica koja su raspoređena na državnom području. Vidjeti u tom pogledu mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u spojenim predmetima Sanders i Huber (C‑400/13 i C‑408/13, EU:C:2014:2171, t. 55. i 56.).
(
152
)	U točki 29. presude Sanders i Huber Sud je naglasio da „cilj dobrog sudovanja treba promatrati ne samo iz perspektive optimiranog ustroja pravosuđa, nego i […] s obzirom na interese stranaka, bez obzira je li riječ o tužitelju ili tuženiku, kojima treba omogućiti, među ostalim, olakšan pristup pravosuđu i predvidljivost pravila o nadležnosti”.
(
153
)	Vidjeti točke 32. i 46. te presude. Vidjeti kao primjer analize poštovanja načela djelotvornosti u slučaju objedinjavanja sporova u području poljoprivrednih potpora pred sudom specijaliziranim u tom području presudu od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 50. do 58.).
(
154
)	C‑498/14 PPU, EU:C:2015:3, t. 41. i 51.
(
155
)	Sud je protumačio članak 11. stavke 7. i 8. Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 (SL 2003., L 338, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 133. i ispravak SL 2014., L 46, str. 22.).
(
156
)	Vidjeti presudu od 9. siječnja 2015., RG (C‑498/14 PPU, EU:C:2015:3, t. 52.).
(
157
)	U tom je pogledu Komisija u svojim pisanim očitovanjima pojasnila da, na temelju informacija kojima raspolaže, „u Belgiji, Njemačkoj, Grčkoj, Španjolskoj, Francuskoj, Italiji, Portugalu, Švedskoj i Slovačkoj o tužbama za naknadu štete odlučuju specijalizirani odjeli općih građanskih sudova, dok u Danskoj, Litvi, Latviji, Rumunjskoj i Ujedinjenoj Kraljevini o njima odlučuju specijalizirani sudovi”. Vidjeti što se tiče Francuske, Italije i Irske pojašnjenja koja je iznijela Riffault‑Silk, J., „Les actions privées en droit de la concurrence: obstacles de procédure et de fond”, Revue Lamy de la concurrence, siječanj/ožujak 2006., br. 6, str. 84. do 90., osobito str. 87. U tom se članku pojašnjava i da države članice mogu odlučiti koncentrirati materijalnu nadležnost sudova u drugim područjima, osobito u području intelektualnog vlasništva. Što se tiče pomorskog prava vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u spojenim predmetima Sanders i Huber (C‑400/13 i C‑408/13, EU:C:2014:2171, bilješka 72.).
(
158
)	Ta uredba proizlazi iz želje da se razvije poseban instrument, koji se razlikuje od Uredbe br. 44/2001, kako bi se povećala zaštita uzdržavanih osoba koje se smatraju slabijom strankom, osobito u području priznavanja i izvršenja sudskih odluka donesenih u tom području. Vidjeti presudu Sanders i Huber (t. 41.) i mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u spojenim predmetima Sanders i Huber (C‑400/13 i C‑408/13, EU:C:2014:2171, t. 38. i 40.).
(
159
)	Vidjeti bilješku 146. ovog mišljenja i presudu Sanders i Huber (t. 46.).
(
160
)	Vidjeti mišljenje nezavisnog odvjetnika N. Jääskinena u predmetu CDC Hydrogen Peroxide (C‑352/13, EU:C:2014:2443, bilješka 74.) i što se tiče razmatranja o različitim primjenjivim instrumentima mišljenje nezavisnog odvjetnika H. Saugmandsgaarda Øea u predmetu Guaitoli i dr. (C‑213/18, EU:C:2019:524, t. 74. te bilješke 67. i 68.).
(
161
)	Vidjeti točke 122. i 123. ovog mišljenja.
(
162
)	U skladu s tim načelom postupovna pravila za pravna sredstva namijenjena zaštiti prava koja osobe izvode iz prava Unije ne smiju biti nepovoljnija od onih koja se odnose na slična pravna sredstva u nacionalnom pravu; vidjeti osobito presudu od 27. lipnja 2013., Agrokonsulting-04 (C‑93/12, EU:C:2013:432, t. 36.). U slučaju protutržišnih praksi može biti riječ o tužbama koje su podnesene na temelju odluka nacionalnih tijela. Vidjeti Blumann, C. i Dubouis, L., Droit matériel de l’Union européenne, 8. izd., Librairie générale de droit et de jurisprudence, Pariz, 2019., t. 938., str. 665.
(
163
)	Vidjeti kao podsjetnik na ta opća načela namijenjena zaštiti prava koja osobe izvode iz izravnog učinka prava tržišnog natjecanja presudu od 13. srpnja 2006., Manfredi i dr. (C‑295/04 do C‑298/04, EU:C:2006:461, t. 62. i 71. te navedena sudska praksa). Vidjeti i presudu od 21. siječnja 2021., Whiteland Import Export (C‑308/19, EU:C:2021:47, t. 46.).
(
164
)	Vidjeti točku 68. ovog mišljenja.
(
165
)	Vidjeti bilješku 137. ovog mišljenja.
(
166
)	C‑228/11, EU:C:2013:305