62023CJ0686
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 3. aprila 2025 (
*1
)
„Pritožba – Posebni program za raziskave in tehnološki razvoj na področju raziskovanja živih virov – Projekt SEAPURA – Pogodba o dodelitvi nepovratnih sredstev – Poročilo Evropskega urada za boj proti goljufijam (OLAF) – Odkritje goljufije oziroma finančnih nepravilnosti – Zahteva za vračilo prispevka Evropske unije – Bremepis – Terjatev Unije – Zastaranje – Pogodba, za katero se uporablja belgijsko pravo – Začetek postopka zaradi insolventnosti proti dolžniku v Franciji – Prijava terjatve s strani Evropske komisije – Uredba (ES) št. 1346/2000 – Neposredna uporaba – Pretrganje zastaralnega roka po belgijskem pravu“
V zadevi C‑686/23 P,
zaradi pritožbe na podlagi člena 56 Statuta Sodišča Evropske unije, vložene 16. novembra 2023,
Centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) s sedežem v Pleubianu (Francija), ki jo zastopa A. Raccah, avocat,
pritožnica,
druge stranke v postopku so
Evropska komisija, ki jo zastopata J. Estrada de Solà in M. Ilkova, agenta, skupaj z E. Bouttierjem, avocat,
tožeča stranka na prvi stopnji,
SELARL AJIRE s sedežem v Rennesu (Francija),
SELARL TCA s sedežem v Saint‑Brieucu (Francija),
toženi stranki v postopku na prvi stopnji,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi S. Rodin (poročevalec), predsednik senata, N. Piçarra, sodnik, in O. Spineanu‑Matei, sodnica,
generalna pravobranilka: J. Kokott,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalne pravobranilke, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Družba centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 6. septembra 2023, Komisija/CEVA in drugi (T‑748/20, v nadaljevanju: izpodbijana sodba, EU:T:2023:521), s katero je navedeno sodišče določilo, da terjatev Evropske Komisije, ki ustreza vračilu nepovratnih sredstev, izplačanih na podlagi pogodbe o financiranju, sklenjene z družbo CEVA za izvedbo projekta v okviru posebnega programa za raziskave in razvoj, naslovljenega „Kakovost življenja in upravljanje živih virov“ (v nadaljevanju: sporna terjatev), znaša 168.220,16 EUR skupaj z zamudnimi obrestmi.
Pravni okvir
Pravo Unije
2
Člen 71 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1605/2002 z dne 25. junija 2002 o finančni uredbi, ki se uporablja za splošni proračun Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 74), je v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v zvezi s to pritožbo, v odstavkih od 1 od 3 določal:
„1.   Ugotovitev terjatev je akt, s katerim odredbodajalec na podlagi prenosa ali nadaljnjega prenosa:
(a)
preveri, da dolg obstaja;
(b)
določi ali preveri resničnost in znesek vsote, ki se dolguje;
(c)
preveri pogoje, pod katerimi je terjatev zapadla.
2.   Lastna sredstva, dana na voljo Komisiji, in vsako terjatev v fiksnem znesku in zapadlo, ki se potrdi kot resnična, je treba ugotoviti z nalogom za izterjavo računovodji, ki mu sledi opomin dolžniku, oba pa pripravi odgovorni odredbodajalec.
3.   Nepravilno plačani zneski se izterjajo.“
3
Člen 3 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191), naslovljen „Mednarodna pristojnost“, je v različici, ki se uporablja za dejansko stanje, v odstavkih 1 in 2 določal:
„1.   Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnikih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnikih glavnih interesov registrirani sedež.
2.   Kadar je središče dolžnikovih glavnih interesov na ozemlju države članice, so sodišča druge države članice pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti zoper navedenega dolžnika samo, če ima ta poslovalnico na ozemlju navedene druge države članice. Učinki teh postopkov so omejeni na dolžnikovo premoženje, ki se nahaja na ozemlju slednje države članice.“
4
Člen 4 Uredbe 1346/2000, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, je v odstavku 2 določal:
Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki [v primeru insolventnosti], določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
[…]
(f)
posledice postopkov v primeru insolventnosti na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki, razen na pravde v teku;
[…].“
5
Člen 16 te uredbe, naslovljen „Načelo“, je v odstavku 1 določal:
„Vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, pristojno po členu 3, se prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki.“
6
Člen 17 navedene uredbe, naslovljen „Posledice priznanja“, je v odstavku 1 določal:
Odločba o uvedbi postopkov iz člena 3(1) ima, brez nadaljnjih formalnosti, enake posledice v katerikoli drugi državi članici, kakor jih ima po tem pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki, če ta uredba ne določa drugače in dokler v drugi državi članici niso uvedeni nobeni postopki, navedeni v členu 3(2).“
Belgijsko pravo
7
Člen 1134 belgijskega civilnega zakonika je v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v zvezi s to pritožbo (v nadaljevanju: belgijski civilni zakonik), določal:
„Zakonito sklenjene pogodbe so za tiste, ki so jih sklenili, zavezujoče kot zakon.
[…]
Izvajati jih je treba v dobri veri.“
8
Člen 2257 belgijskega civilnega zakonika je določal:
„Zastaranje ne teče:
v zvezi s terjatvijo, ki je odvisna od pogoja, do izpolnitve pogoja;
[…].“
9
Člen 2262a(1), prvi pododstavek, belgijskega civilnega zakonika je določal:
„Vse obligacijske tožbe zastarajo v desetih letih.“
Francosko pravo
10
Člen L. 622‑21‑I francoskega trgovinskega zakonika je v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v zvezi s to pritožbo (v nadaljevanju: francoski trgovinski zakonik), določal:
„S sodno odločbo o začetku postopka se prekine oziroma prepove vsakršno pravno sredstvo vseh upnikov, katerih terjatev ni navedena v odstavku I člena L. 622‑17 in s katero se zahteva:
1.
naj se dolžniku naloži plačilo denarnega zneska;
2.
naj se pogodba odpove zaradi neplačila denarnega zneska.“
11
Člen L. 622‑24 francoskega trgovinskega zakonika je določal:
„Od objave sodne odločbe vsi upniki, katerih terjatev je nastala pred izdajo sodno odločbo o začetku postopka, razen delavcev, svoje terjatve prijavijo upravitelju v rokih, ki jih z uredbo določi Conseil d’État (državni svet, Francija). Če je bila upniku v skladu s členom L. 622‑26 ugodena vrnitev v prejšnje stanje, začnejo roki teči šele z vročitvijo te odločbe; v tem primeru se prepolovijo. Upnike, ki imajo objavljeno zavarovanje terjatve ali so z dolžnikom povezani z objavljeno pogodbo, se obvesti osebno ali, če je to primerno, na naslovu za vročanje. Rok za prijavo v zvezi z njimi začne teči od vročitve tega obvestila.
[…]“
12
Člen L. 622‑25‑I tega zakonika je določal:
„S prijavo terjatve se zastaranje pretrga do zaključka postopka; ne zahteva se noben poziv in velja kot uveljavljanje terjatve pred sodiščem.“
Pogodba Seapura
13
Člen 2(1) pogodbe, ki sta jo Komisija in družba CEVA sklenili 17. januarja 2001, ki se nanaša na izvedbo projekta v okviru posebnega programa za raziskave in razvoj, naslovljenega „Kakovost življenja in upravljanje živih virov“ (v nadaljevanju: projekt Seapura), in v kateri je bilo določeno izplačilo nepovratnih sredstev v višini 123.735 EUR (v nadaljevanju: pogodba Seapura), določa:
„Projekt traja 36 mesecev od 01/02/2001.“
14
Člen 5(1) in (2) pogodbe Seapura določa:
„1.   Za to pogodbo se uporablja belgijsko pravo.
2.   [Splošno sodišče] in v primeru pritožbe [Sodišče] sta izključno pristojni za odločanje o sporih med [Evropsko unijo] na eni strani in pogodbenimi strankami na drugi strani v zvezi z veljavnostjo, uporabo ali razlago te pogodbe.“
15
Člen 3(5) priloge II k tej pogodbi določa:
„Komisija po izteku veljavnosti pogodbe, odstopu od pogodbe ali prenehanju sodelovanja pogodbene stranke od nje lahko zahteva oziroma, odvisno od primera, zahteva zaradi goljufij ali resnih finančnih nepravilnosti, ugotovljenih v okviru revizije, vračilo vseh prispevkov Skupnosti, ki so ji bili izplačani. […]“
Dejansko stanje
16
Dejansko stanje spora je navedeno v točkah od 2 do 22 izpodbijane sodbe.
17
Komisija je 17. januarja 2001 z družbo CEVA sklenila pogodbo Seapura, s katero je bilo določeno izplačilo nepovratnih sredstev v višini 123.735 EUR.
18
Evropski urad za boj proti goljufijam (OLAF) je leta 2006 začel preiskavo zaradi suma goljufije v zvezi z več projekti, ki jih je izvedla družba CEVA, med katerimi je bil tudi projekt Seapura.
19
Urad OLAF je 11. decembra 2007 sestavil končno poročilo v zvezi s to preiskavo (v nadaljevanju: poročilo urada OLAF), v katerem je ugotovil nepravilnosti v okviru izvajanja pogodbe Seapura, ki so med drugim vključevale ponarejanje evidenc o organizaciji delovnega časa zaposlenih družbe CEVA.
20
Komisija je z dopisom z dne 29. oktobra 2008 družbo CEVA obvestila, da ji namerava zaradi resnih nepravilnosti, ugotovljenih v poročilu urada OLAF, za vračilo nepovratnih sredstev, izplačanih na podlagi pogodbe Seapura, izdati bremepise v višini 123.735 EUR skupaj z obrestmi.
21
Komisija je 13. marca 2009 družbi CEVA poslala štiri bremepise v skupnem znesku 168.220,16 EUR (v nadaljevanju: bremepisi).
22
Ker se družba CEVA do 12. junija 2009 ni odzvala niti na bremepise niti na štiri opomine, ki ji jih je poslala Komisija 11. maja 2009, ji je ta institucija vročila štiri uradne opomine.
23
Družba CEVA je 17. julija 2009 pri Splošnem sodišču vložila tožbo za razglasitev ničnosti teh opominov.
24
Splošno sodišče je s sodbo z dne 15. septembra 2011, CEVA/Komisija (T‑285/09, EU:T:2011:479), to tožbo zavrglo kot nedopustno.
25
S sodbo tribunal correctionnel de Rennes (kazensko sodišče v Rennesu, Francija) z dne 26. aprila 2011 sta bila družba CEVA in njen nekdanji direktor spoznana za kriva goljufije in poneverbe javnih sredstev ter obsojena na denarno kazen v višini 80.000 EUR in pogojno kazen zapora za 18 mesecev. To sodišče, ki je odločalo o premoženjskopravnem zahtevku, ki ga je uveljavljala Komisija, je obdolžencema naložilo, naj Komisiji delno solidarno plačata znesek 303.631 EUR za povrnitev premoženjske škode, nastale med drugim zaradi finančnih nepravilnosti, storjenih pri izvajanju pogodbe Seapura.
26
Cour d’appel de Rennes (višje sodišče v Rennesu, Francija) je s sodbo z dne 1. aprila 2014 družbo CEVA in njenega nekdanjega direktorja oprostilo vseh obtožb in zavrnilo premoženjskopravni zahtevek Komisije.
27
Kazenski senat pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) je s sodbo z dne 12. novembra 2015 razveljavil to sodbo z dne 1. aprila 2014 le v točkah izreka, s katerimi sta obdolženca oproščena poneverbe javnih sredstev, in zato zadevo vrnil cour d’appel de Caen (višje sodišče v Caenu, Francija) v razsojanje.
28
Tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (gospodarsko sodišče v Saint‑Brieucu, Francija) je s sodbo z dne 22. junija 2016 v zvezi z družbo CEVA začelo postopek v primeru insolventnosti, to je tako imenovani postopek sanacije (v nadaljevanju: postopek sanacije), in družbo SELARL TCA imenovalo za upraviteljico.
29
Komisija je 15. septembra 2016 v okviru postopka sanacije prijavila terjatev, ki ustreza skupnemu znesku bremepisov, izdanih za vračilo nepovratnih sredstev, med drugim tistih, ki so bila izplačana na podlagi pogodbe Seapura, in sicer glavnico v višini 289.012,95 EUR skupaj z zamudnimi obrestmi, kar skupaj znaša 431.002,18 EUR.
30
Družba TCA je 6. decembra 2016 terjatev Komisije prerekala.
31
Tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (gospodarsko sodišče v Saint‑Brieucu) je s sodbo z dne 21. julija 2017 sprejelo načrt sanacije družbe CEVA in družbo SELARL AJIRE imenovalo za pooblaščenko za izvajanje načrta sanacije.
32
Cour d’appel de Caen (višje sodišče v Caenu) je s sodbo z dne 23. avgusta 2017, ki je postala pravnomočna, na podlagi vrnitve zadeve v razsojanje po kasacijski pritožbi družbo CEVA oprostilo obtožbe poneverbe javnih sredstev in njenega nekdanjega direktorja obsodilo na enoletno pogojno kazen zapora in denarno kazen 20.000 EUR zaradi poneverbe javnih sredstev.
33
Stečajni sodnik v postopku sanacije je s sklepom z dne 11. septembra 2017 terjatev Komisije v celoti zavrnil.
34
Komisija je zoper ta sklep vložila pritožbo.
35
Cour d’appel de Rennes (višje sodišče v Rennesu) je s sodbo z dne 24. novembra 2020 razveljavilo navedeni sklep, ob tem pa ugotovilo obstoj dveh resnih ugovorov v zvezi s prijavo terjatve Komisije, in sicer v zvezi z zastaranjem in utemeljenostjo bremepisov, pri čemer je ugotovilo, da mora o teh ugovorih odločiti pristojno sodišče, pri kateremu mora Komisija začeti postopek.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
36
Komisija je 19. decembra 2020 v skladu z arbitražno klavzulo iz pogodbe Seapura proti družbam CEVA, TCA in AJIRE vložila tožbo na podlagi člena 272 PDEU za določitev višine njene terjatve, ki ustreza vračilu nepovratnih sredstev, dodeljenih družbi CEVA v okviru te pogodbe.
37
Komisija je na obravnavi 11. novembra 2022 pred Splošnim sodiščem izjavila, da se njena tožba ne nanaša na družbi TCA in AJIRE ter da Splošnemu sodišču ne predlaga, naj ugotovi, da morata ti družbi vrniti zneske, izplačane v okviru izvajanja pogodbe Seapura, kar je Splošno sodišče upoštevalo v točki 97 izpodbijane sodbe.
38
Družba CEVA je v svojo obrambo trdila, prvič, da je predlog Komisije zastaral, drugič, da se preiskava urada OLAF ni nanašala na projekt Seapura in da v poročilu urada OLAF ni bilo dokazano, da so bile nepravilnosti, ki jih je ugotovil, storjene v okviru izvajanja pogodbe Seapura, tretjič, da francoska kazenska sodišča zoper njo niso potrdila obtožb goljufije oziroma poneverbe javnih sredstev, in četrtič, da se Komisija v skladu z načelom procesne avtonomije ne more sklicevati na postopke, začete v Franciji na podlagi francoskega prava, saj se za pogodbo Seapura uporablja belgijsko pravo.
39
V zvezi s tem je Splošno sodišče na prvem mestu v točkah od 30 do 59 izpodbijane sodbe zavrnilo ugovor zastaranja, ki ga je podala družba CEVA.
40
Potem ko je Splošno sodišče ugotovilo, da se za vprašanje morebitnega zastaranja predloga Komisije uporablja belgijsko pravo, v skladu s katerim je zastaralni rok v obravnavani zadevi deset let, je v točkah 40 in 41 navedene sodbe ugotovilo, da je v skladu s členom 3(5) priloge II k pogodbi Seapura zapadlost terjatve Unije pogojena s predhodno zahtevo za vračilo, ki jo poda Komisija. Ugotovilo je, da se za ta datum v obravnavani zadevi šteje datum, ko je ta institucija družbi CEVA poslala bremepise, to je 13. marec 2009, ne da bi družba CEVA navedla posebno utemeljitev, na podlagi katere bi bilo mogoče ugotoviti, da je terjatev zapadla pred tem datumom. Splošno sodišče je glede na to v točki 46 iste sodbe ugotovilo, da je v skladu z belgijskim pravom datum zastaranja terjatve Unije načeloma 14. marec 2019.
41
Poleg tega je Splošno sodišče v točki 57 izpodbijane sodbe presodilo, da je bil s prijavo terjatve, ki jo je Komisija izvedla 15. septembra 2016 v okviru postopka sanacije, zastaralni rok pretrgan.
42
Splošno sodišče je v zvezi s tem na eni strani ugotovilo, da v skladu s francoskim pravom prijava terjatve pretrga zastaranje do konca postopka. Na drugi strani je ugotovilo, da v skladu s členom 4(2) Uredbe št. 1346/2000 pravo države članice, v kateri je bil uveden postopek v primeru insolventnosti, določa pogoje za to uvedbo, za vodenje in končanje postopka v primeru insolventnosti ter posledice tega postopka na postopke, ki so jih sprožili posamezni upniki. Poleg tega je Splošno sodišče ugotovilo, da se v skladu s členom 16(1) in členom 17(1) te uredbe vsaka odločba o uvedbi postopka v primeru insolventnosti prizna v vseh drugih državah članicah in učinkuje brez kakršnih koli nadaljnjih formalnosti. Splošno sodišče pa je ugotovilo, da so zaradi začetka postopka sanacije zoper družbo CEVA v Franciji in prijave terjatve, ki jo je Komisija izvedla v okviru tega postopka sanacije, na podlagi francoskega prava, natančneje člena L. 622‑25‑1 francoskega trgovinskega zakonika, nastale posledice v belgijskem pravu, in sicer natančneje, da je bil s to prijavo terjatve pretrgan zastaralni rok za predlog Komisije, tako da ta predlog, ko je bil vložen, še ni zastaral.
43
Na drugem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 66 do 80 izpodbijane sodbe pri odločanju o vsebini preverilo, ali se je Komisija utemeljeno sklicevala na poročilo urada OLAF za to, da je od družbe CEVA zahtevala vračilo vseh zneskov, ki so ji bili izplačani v okviru izvajanja pogodbe Seapura.
44
V zvezi s tem je Splošno sodišče na eni strani v točkah 70 in 71 te sodbe ugotovilo, da je preiskava urada OLAF v zvezi z družbo CEVA obsegala dva dela, od katerih se je prvi nanašal na neposredne odhodke, drugi pa na strukturne sklade, ter da se je nanašala na dve vrsti ravnanj, ki sta vzbudili sum, in sicer, prvič, ponarejanje evidenc o organizaciji delovnega časa zaposlenih, in drugič, plagiatorstvo znanstvenih dokumentov v okviru različnih projektov, ki jih je izvedla družba CEVA.
45
Na drugi strani je Splošno sodišče v točkah od 72 do 74 navedene sodbe ugotovilo, da s poročilom urada OLAF, ker niso bili identificirani dokumenti, ki naj bi bili plagirani v okviru izvajanja te pogodbe, ni bil dokazan obstoj plagiatorstva. Splošno sodišče pa je poudarilo, da je bilo v tem poročilu ugotovljeno, da obstajajo resne finančne nepravilnosti v zvezi z vsemi projekti, zaupanimi družbi CEVA, vključno s projektom Seapura. Ugotovilo je, da iz tega izhaja, prvič, da je urad OLAF dokazal obstoj resnih finančnih nepravilnosti v zvezi z evidencami o organizaciji delovnega časa zaposlenih družbe CEVA, in drugič, da so bile te evidence predmet ponarejanja v okviru vseh projektov, in to namerno in sistematično. Zato je Splošno sodišče v točki 79 izpodbijane sodbe zavrnilo trditev družbe CEVA, da nepravilnosti, ugotovljene v poročilu urada OLAF, domnevno niso povezane s projektom Seapura.
46
Na tretjem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 81 do 88 izpodbijane sodbe preučilo vpliv kazenskih postopkov pred francoskimi sodišči, ker je družba CEVA v svojo obrambo trdila, da Komisija svojega predloga ne more opreti na domnevno goljufivo naravo ravnanja z nepovratnimi sredstvi, ki so ji bila dodeljena, medtem ko je bila na koncu oproščena obtožb goljufije in poneverbe javnih sredstev. Splošno sodišče je v zvezi s tem v točki 87 te sodbe ugotovilo, da člen 3(5) priloge II k pogodbi Seapura povračilo zadevnega prispevka Unije k projektu Seapura pogojuje le z ugotovitvijo obstoja goljufij ali resnih finančnih nepravilnosti v okviru revizije, ne da bi bila ta povrnitev odvisna od kazenske obsodbe ali kazenskopravne kvalifikacije zadevnih dejstev. Iz tega je v točki 88 navedene sodbe sklepalo, da oprostitev družbe CEVA ne vpliva na uporabo te pogodbene določbe.
47
Na četrtem mestu, Splošno sodišče je v točkah od 89 do 95 izpodbijane sodbe preučilo in zavrnilo trditev družbe CEVA, ki se je nanašala na domnevno kršitev načela procesne avtonomije, ker naj učinki postopka v primeru insolventnosti, začetega v Franciji, ne bi mogli nastati v belgijskem pravu. V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 93 te sodbe presodilo, da mu je bila zadeva predložena v skladu z arbitražno klavzulo na podlagi člena 272 PDEU in da mora o sporu odločiti na podlagi materialnega prava, ki se uporablja za pogodbo, zlasti na podlagi Uredbe št. 1346/2000, na podlagi katere nekatere določbe francoskega trgovinskega zakonika učinkujejo v belgijskem pravu. Splošno sodišče je zato ugotovilo, da se je Komisija na podlagi Uredbe št. 1346/2000 utemeljeno sklicevala na učinke postopka zaradi insolventnosti, začetega v Franciji, v belgijskem pravu.
48
Splošno sodišče je na podlagi vseh teh razlogov predlogu Komisije ugodilo in določilo, da sporna terjatev znaša 168.220,16 EUR skupaj z obrestmi.
Predlogi strank v pritožbenem postopku
49
Družba CEVA Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
50
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano sodbo potrdi in
–
družbi CEVA naloži plačilo stroškov.
Pritožba
51
Družba CEVA v utemeljitev pritožbe navaja dva pritožbena razloga, od katerih se prvi v bistvu nanaša na napačno uporabo prava, ker naj bi Splošno sodišče napačno določilo zastaralni rok za vložitev tožbe Komisije, drugi pa na kršitev načela učinkovitega izvajanja sodne oblasti.
Prvi pritožbeni razlog
52
Prvi pritožbeni razlog se nanaša na točke od 42 do 59 izpodbijane sodbe in obsega štiri dele.
Prvi del prvega pritožbenega razloga
– Trditve strank
53
Družba CEVA s prvim delom prvega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je kot začetek teka zastaralnega roka štelo datum izdaje bremepisov, napačno uporabilo pravo.
54
Na prvem mestu, družba CEVA trdi, da se je Splošno sodišče v zvezi s tem napačno oprlo na člen 3(5) priloge II k pogodbi Seapura, medtem ko naj bi se ta pogodbena določba nanašala le na možnost izvedbe finančne revizije.
55
Na drugem mestu, družba CEVA meni, da je po eni strani glede na člen 2(1) pogodbe Seapura in člen 7(2) priloge II k tej pogodbi, navedena pogodba prenehala 12. oktobra 2004. Po drugi strani naj bi v skladu z belgijskim pravom zastaralni rok začel teči na dan, ko nastane pravica do vložitve tožbe, za katero velja ta rok, pri čemer ta dan ustreza dnevu, na katerega naj bi prišlo do izpolnitve obveznosti, ki je predmet tožbe.
56
Tako bi morala po mnenju družbe CEVA pravilna razlaga pogodbe Seapura in belgijskega prava pripeljati do ugotovitve, da je sporna terjatev zapadla ob predložitvi raziskav, na katere se nanaša ta pogodba. Družba CEVA dodaja, da je imela Komisija na podlagi člena 7(6) priloge II k pogodbi Seapura možnost zahtevati vračilo finančnega prispevka ob upoštevanju narave in rezultata opravljenih del. Na podlagi teh elementov meni, da je treba kot začetek teka desetletnega zastaralnega roka, ki je določen v belgijskem pravu, določiti 13. oktober 2004, tako da se je ta rok iztekel 13. oktobra 2014.
57
Družba CEVA trdi, da pri tem delu ne gre za nove trditve, tako da naj bi bil dopusten, saj je pred Splošnim sodiščem navedla podobne trditve, kot naj bi izhajalo iz njenega odgovora na tožbo in točk od 48 do 58 duplike na prvi stopnji.
58
Komisija se sklicuje na nedopustnost prvega dela prvega pritožbenega razloga, ker družba CEVA na eni strani pred Splošnim sodiščem ni trdila, da je treba kot začetek teka zastaralnega roka določiti iztek pogodbe Seapura. Na drugi strani naj bi družba CEVA pred Splošnim sodiščem priznala, da datum, ko ji je Komisija poslala bremepise, ustreza datumu, ko je terjatev te institucije zapadla, pri čemer je zastaralni rok začel teči dan po tem datumu. V tem okviru naj bi Splošno sodišče v točki 44 izpodbijane sodbe razsodilo, da „[…] družba CEVA ni navedla posebne utemeljitve, na podlagi katere bi bilo mogoče ugotoviti, da je terjatev zapadla pred 13. marcem 2009“.
59
Če bi bilo treba prvi del prvega pritožbenega razloga šteti za dopusten, Komisija trdi, da je vsekakor neutemeljen.
– Presoja Sodišča
60
Opozoriti je treba, da se v skladu s členom 170(1) Poslovnika Sodišča s pritožbo ne more spreminjati predmet spora pred Splošnim sodiščem. Tako je v skladu z ustaljeno sodno prakso pristojnost Sodišča v okviru pritožbe omejena na presojo sodne rešitve, ki je bila podana glede razlogov in trditev, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji. Stranka torej ne more pred Sodiščem prvič navesti očitka, ki ga ni navedla pred Splošnim sodiščem, ker bi se ji s tem dopustilo, da Sodišču, katerega pristojnost v pritožbenem postopku je omejena, predloži širši spor od tistega, o katerem je odločalo Splošno sodišče (sodba z dne 16. marca 2023, Komisija/Jiangsu Seraphim Solar System in Svet/Jiangsu Seraphim Solar System in Komisija, C‑439/20 P in C‑441/20 P, EU:C:2023:211, točka 83 in navedena sodna praksa).
61
V obravnavani zadevi družba CEVA trdi, da se je lotila „problematike začetka teka zastaralnega roka“ v odgovoru na tožbo in da je svoje razlogovanje „podrobneje navedla“ v točkah od 48 do 58 svoje „vloge s predlogi“, tako da je pred Splošnim sodiščem navedla tožbeni razlog v zvezi z zastaranjem predloga Komisije.
62
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da trditve, kakršne so navedene v okviru tega dela, ne izhajajo iz nobene vloge družbe CEVA pred Splošnim sodiščem.
63
Družba CEVA je namreč v točkah od 48 do 56 odgovora na tožbo in v točkah od 48 do 58 duplike trdila, da je sporna terjatev zastarala, ker – nasprotno od tega, kar trdi Komisija – ni mogoče priznati nobenega pretrganja zastaralnega roka. Družba CEVA pa ni prerekala, da začetek teka tega roka ustreza datumu izdaje bremepisov.
64
Nasprotno, družba CEVA je v točki 56 odgovora na tožbo in v točki 58 duplike izrecno navedla, da je treba „[n]a koncu […] za bremepise z dne 12. marca 2009 šteti, da so na podlagi belgijskega prava sprožili tek desetletnega zastaralnega roka“.
65
Iz tega izhaja, da je pritožbeni razlog v tem prvem delu, ki se nanaša na napačno uporabo prava, ki naj bi jo storilo Splošno sodišče s tem, da se je za določitev začetka teka zastaralnega roka oprlo na datum izdaje bremepisov, in ne na datum prenehanja pogodbe, nov razlog.
66
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da prvi del prvega pritožbenega razloga ni dopusten.
Drugi del prvega pritožbenega razloga
– Trditve strank
67
Družba CEVA trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točkah od 39 do 44 izpodbijane sodbe presodilo, da lahko pogodbena terjatev nastane z bremepisom, napačno uporabilo pravo.
68
V zvezi s tem družba CEVA trdi, da v skladu s sodno prakso sodišč Unije na eni strani bremepisi niso niti izpodbojne upravne odločbe niti izvršilni naslovi in da na drugi strani Komisija v okviru svojih pogodbenih razmerij nima pravice, da v zvezi s svojimi sopogodbeniki sprejme enostranske akte, ki imajo naravo odločbe. Družba CEVA iz tega sklepa, da Komisija ni mogla sprejeti enostranskega akta za izterjavo pogodbene terjatve, ne da bi prej od pristojnega sodišča pridobila priznanje obstoja take terjatve.
69
Komisija ugovarja, da je treba drugi del prvega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten in vsekakor zavrniti kot neutemeljen.
– Presoja Sodišča
70
Ugotoviti je treba, da pritožnica s tem delom trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je kot začetek teka zastaralnega roka za sporno terjatev določilo datum po 13. oktobru 2004.
71
Kot pa je bilo navedeno v točkah 63 in 64 te sodbe, pred Splošnim sodiščem ni prerekala, ampak je, nasprotno, pred njim priznala, da začetek teka tega roka ustreza datumu izdaje bremepisov, kar je 12. marec 2009.
72
Zato je pritožbeni razlog, ki se v tem drugem delu nanaša na to, da naj bi Splošno sodišče s tem, da ni štelo, da je navedeni rok začel teči pred zadnjenavedenim datumom, napačno uporabilo pravo, nov razlog.
73
Iz tega izhaja, da je treba tudi drugi del prvega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten.
Tretji del prvega pritožbenega razloga
– Trditve strank
74
Družba CEVA najprej trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je odločilo, da je bil zastaralni rok za sporno terjatev pretrgan s prijavo te terjatve v okviru postopka sanacije, napačno uporabilo pravo.
75
V zvezi s tem družba CEVA izpodbija obstoj sporne terjatve, ki naj je Komisija ne bi mogla dokazati zgolj s predložitvijo bremepisov ali prijavo terjatve. Družba CEVA opozarja, da je bila ta terjatev zavrnjena s sklepom stečajnega sodnika z dne 11. septembra 2017, navedenim v točki 33 te sodbe, in trdi, da Komisija svoje terjatve ni dokazala pred pristojnim sodiščem. Poleg tega naj ta prijava terjatve v okviru postopka sanacije, začetega v Franciji, po mnenju družbe CEVA ne bi vplivala na zastaranje premoženjskopravnega zahtevka, za katerega se uporablja belgijsko pravo. Splošno sodišče naj bi s tem, da je ugotovilo, da Uredba št. 1346/2000 omogoča pretrganje zastaralnega roka za terjatev, ki ob začetku postopka sanacije ni zapadla, napačno uporabilo pravo.
76
Poleg tega družba CEVA v repliki trdi, da tudi če bi se priznalo, da lahko začetek postopka sanacije pretrga zastaralni rok, mora ravnanje, ki pretrga zastaranje, izhajati iz uradnega poziva upnika, ki ga ne morejo pomeniti, kot je to v obravnavanem primeru, bremepisi.
77
Prav tako naj bi se postopek sanacije začel šele 22. junija 2016, terjatev Komisije pa naj bi zastarala leta 2014. Po mnenju družbe CEVA iz tega sledi, da prijava terjatve, ki jo je Komisija vložila v okviru tega postopka, ni mogla pretrgati zastaralnega roka, saj se je ta rok ob tej prijavi že iztekel.
78
Poleg tega je po mnenju družbe CEVA Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo, da je bilo zastaranje pretrgano z vabilom za zglasitev pred francoskimi kazenskimi sodišči, ki je bilo izdano zanjo, napačno uporabilo pravo, ker „belgijsko pravo ne določa niti pretrganja zastaralnih rokov niti uporabe belgijskih rokov, določenih za obtožnico, v postopkih, začetih v drugi državi“.
79
Družba CEVA namreč trdi, da iz sodne prakse Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Belgija) izhaja, da pretrganje zaradi vabila pred sodišče koristi le tistemu, ki je vršilec ravnanja, ki pretrga zastaranje. V obravnavanem primeru naj zadeve francoskemu kazenskemu sodišču ne bi predložila Komisija, ampak francosko državno tožilstvo. Poleg tega naj bi iz te sodne prakse izhajalo tudi, da vabilo pretrga zastaralni rok „za zahtevek, ki se z njim vloži, in za zahtevek, katerega predmet je potencialno zajet z vabilom“, za kar je treba upoštevati predmet zahtevka. V obravnavani zadevi pa sta bila predmet obtožnice v Franciji obtožbi goljufije in poneverbe javnih sredstev, medtem ko se je zahtevek Komisije nanašal na vračilo nepovratnih sredstev, dodeljenih družbi CEVA.
80
Nazadnje, družba CEVA trdi, da se v skladu z belgijskim pravom za pretrganje zastaralnega roka vsekakor šteje, da do njega ne pride, če se zahtevek tožeče stranke zavrne. Premoženjskopravni zahtevek Komisije pa naj bi bil pred francoskimi kazenskimi sodišči zavrnjen.
81
Komisija trdi, da tretji del prvega pritožbenega razloga deloma ni dopusten in deloma ni utemeljen.
82
V zvezi s tem prereka razlago člena L. 622‑25‑1 francoskega trgovinskega zakonika, ki jo zagovarja družba CEVA.
83
Komisija trdi, da je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da je prijava terjatve, podana v okviru postopka sanacije, v skladu s členom 16 Uredbe št. 1346/2000 povzročila učinek pretrganja zastaranja v vseh državah članicah. Komisija vsekakor trdi, da belgijsko pravo prijavi terjatve priznava enak učinek pretrganja.
84
Komisija v zvezi s trditvijo družbe CEVA, da je Splošno sodišče napačno ugotovilo, da je vabilo, ki ji je bilo vročeno za zglasitev pred francoskimi kazenskimi sodišči, pretrgalo zastaralni rok, trdi, da ni dopustna, ker Splošno sodišče o tem vprašanju ni odločilo.
85
Komisija podredno trdi, da je bilo zastaranje sporne terjatve pretrgano z vložitvijo premoženjskopravnega zahtevka Evropske unije pri francoskem kazenskem sodišču leta 2011 in zadržano do 23. avgusta 2017, ko je bil kazenski postopek končan.
– Presoja Sodišča
86
Na prvem mestu, v zvezi s trditvami družbe CEVA, v skladu s katerimi je Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo, da je bilo zastaranje pretrgano z vabilom za zglasitev pred francoskimi kazenskimi sodišči, ki je bilo izdano zanjo, napačno uporabilo pravo, je treba ugotoviti, da te trditve temeljijo na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe.
87
Splošno sodišče se namreč po tem, ko je v točkah od 52 do 59 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je prijava terjatve Komisije v okviru postopka sanacije pretrgala zastaranje te terjatve, ni izreklo o vprašanju, ali je vabilo, izdano družbi CEVA, naj se zglasi pred francoskimi sodišči, prav tako pretrgalo to zastaranje.
88
Na drugem mestu, v zvezi s trditvami družbe CEVA glede pretrganja zastaralnega roka s prijavo terjatve Komisije v okviru postopka sanacije je treba navesti, da je Splošno sodišče najprej v točki 52 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je tribunal de commerce de Saint‑Brieuc (gospodarsko sodišče v Saint‑Brieucu) 22. junija 2016 v zvezi z družbo CEVA začelo postopek sanacije in da je Komisija v okviru tega postopka 15. septembra 2016 prijavila svojo terjatev.
89
Dalje, Splošno sodišče je na eni strani v točki 53 izpodbijane sodbe ugotovilo, da iz člena L. 622‑24 francoskega trgovinskega zakonika izhaja, da morajo vsi upniki, katerih terjatev je nastala pred izdajo sklepa o začetku postopka sanacije, razen delavcev, prijavo svojih terjatev upravitelju poslati od objave sklepa o začetku postopka. Na drugi strani je v točki 54 te sodbe navedlo, da se v skladu s členom L. 622‑25‑1 tega zakonika s prijavo terjatve zastaranje pretrga do zaključka postopka, da se za to prijavo ne zahteva noben poziv in da velja kot uveljavljanje terjatve pred sodiščem.
90
Nazadnje, Splošno sodišče je na eni strani v točki 55 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se Uredba št. 1346/2000 uporablja neposredno. Na drugi strani je v točki 56 te sodbe v bistvu ugotovilo, da v skladu s to uredbo, prvič, pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje postopkov v primeru insolventnosti, drugič, da se v skladu z njo vsaka odločba o uvedbi postopkov v primeru insolventnosti, ki jo sprejme sodišče države članice, prizna v vseh drugih državah članicah od trenutka, ko začne učinkovati v državi, v kateri so bili uvedeni postopki, in tretjič, da ima v skladu z navedeno uredbo odločba o uvedbi postopkov, brez nadaljnjih formalnosti, enake posledice v kateri koli drugi državi članici, kakor jih ima po tem pravu države, v kateri so bili uvedeni postopki.
91
Splošno sodišče je glede na to v točki 57 izpodbijane sodbe ugotovilo, da so zaradi začetka postopka sanacije v Franciji in prijave terjatve, ki jo je izvedla Komisija, na podlagi francoskega prava nastale posledice v belgijskem pravu, to je natančneje, da je bilo zaradi njiju pretrgano zastaranje te terjatve.
92
Splošno sodišče s tem ni napačno uporabilo prava.
93
Na eni strani namreč za trditve družbe CEVA, glede na katere bi moralo za to, da bi prišlo do pretrganja zastaranja, terjatev Komisije ugotoviti sodišče, ni podlage v besedilu člena L. 622‑25‑1 francoskega trgovinskega zakonika, v skladu s katerim zgolj prijava terjatve v okviru postopka sanacije zadostuje za pretrganje zastaranja.
94
Na drugi strani navedbe družbe CEVA, da Uredba št. 1346/2000 ne more povzročiti učinkov v belgijskem pravu, ni mogoče sprejeti.
95
V zvezi s tem zadostuje opozoriti, da se uredba v skladu s členom 288 PDEU splošno uporablja. Tako je zavezujoča v celoti in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
96
Na tretjem in zadnjem mestu, v delu, v katerem pritožnica trdi, da je do prijave terjatve v okviru postopka sanacije leta 2016 prišlo po tem, ko je terjatev Unije 13. oktobra 2014 zastarala, je iz odgovora na prvi in drugi del tega pritožbenega razloga razvidno, da ta očitek ni dopusten.
97
Iz tega sledi, da je treba tretji del prvega pritožbenega razloga deloma zavreči kot nedopusten in deloma zavrniti kot neutemeljen.
Četrti del prvega pritožbenega razloga
– Trditve strank
98
Družba CEVA trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je ugotovilo obstoj terjatve Komisije in določilo njen znesek, napačno uporabilo pravo. Družba CEVA trdi, da francosko pravo vsem upnikom subjekta, ki je v postopku sanacije, prepoveduje, da po začetku tega postopka posamično sprožijo postopek sodne izterjave svoje terjatve. Družba CEVA iz tega sklepa, da „glede na francosko insolvenčno pravo francosko sodišče [izpodbijane sodbe] ne more sprejeti, ker je prijavljena terjatev naknadna“.
99
Komisija trdi, da ta del ni utemeljen.
– Presoja Sodišča
100
Zadostuje ugotoviti, da Splošno sodišče družbi CEVA ni izreklo nobene naložitve v tem smislu.
101
Iz točke 95 izpodbijane sodbe in točke 1 njenega izreka je namreč razvidno, da je Splošno sodišče zgolj ugotovilo obstoj sporne terjatve in določilo, da ta terjatev znaša 168.220,16 EUR glavnice skupaj z obrestmi, ne da bi družbi CEVA naložilo plačilo te terjatve. Navedba pritožnice zato temelji na napačnem razumevanju izpodbijane sodbe.
102
V teh okoliščinah je treba četrti del prvega pritožbenega razloga zavrniti in zato prvi tožbeni razlog zavrniti v celoti.
Drugi pritožbeni razlog
103
Drugi pritožbeni razlog je razdeljen na štiri dele.
Prvi del drugega pritožbenega razloga
– Trditve strank
104
Družba CEVA trdi, da je Splošno sodišče v točkah od 70 do 80 izpodbijane sodbe napačno ugotovilo, da je družba CEVA pri izvajanju pogodbe Seapura storila finančne nepravilnosti. V zvezi s tem družba CEVA ob sklicevanju na natančen odlomek iz poročila urada OLAF trdi, da je iz tega poročila razvidno, da očitek o finančnih nepravilnostih v zvezi z njo ni bil dokazan glede projekta Seapura. Trdi, da se ugotovitve iz tega poročila v zvezi s takimi nepravilnostmi niso nanašale na pogodbo Seapura, ampak na dve drugi pogodbi, pri čemer so bila nepovratna sredstva, dodeljena na podlagi teh pogodb, Komisiji vrnjena.
105
Družba CEVA v repliki na eni strani dodaja, da na podlagi nobenega elementa iz spisa ni mogoče dokazati obstoja ponarejanja evidenc o organizaciji delovnega časa zaposlenih v zvezi s projektom Seapura. Na drugi strani naj bi bilo iz navedenega poročila razvidno tudi, da družba CEVA v nasprotju s tem, kar ji očita Komisija, ni plagirala znanstvenih dokumentov v okviru izvajanja pogodbe Seapura.
106
Komisija meni, da prvi del drugega pritožbenega razloga ni utemeljen.
– Presoja Sodišča
107
Kot je Splošno sodišče navedlo v točki 71 izpodbijane sodbe, je poročilo urada OLAF obsegalo dva dela, od katerih se je prvi nanašal na neposredne odhodke, drugi pa na strukturne sklade, ter se nanašalo na dve vrsti ravnanj, in sicer na eni strani na ponarejanje evidenc o organizaciji delovnega časa zaposlenih in na drugi strani na plagiatorstvo znanstvenih dokumentov.
108
Splošno sodišče je v točkah 74 in 75 izpodbijane sodbe pojasnilo, da je bilo v poročilu OLAF, čeprav v njem ni bila dokazana trditev o plagiatorstvu znanstvenih dokumentov v okviru projekta Seapura, ugotovljeno, da je družba CEVA ponaredila evidence o organizaciji delovnega časa svojih zaposlenih „zlasti za evropske projekte, da bi sprostila čim več sredstev, dodeljenih posameznemu projektu“.
109
Splošno sodišče je na podlagi analize različnih odlomkov poročila urada OLAF ugotovilo obstoj resnih finančnih nepravilnosti v zvezi z vsemi projekti, zaupanimi družbi CEVA, vključno s projektom Seapura.
110
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da se s trditvami družbe CEVA v okviru tega dela v delu, v katerem se opirajo na navedeni odlomek iz poročila urada OLAF, v zvezi s pogodbo Seapura oprostitev v zvezi s trditvijo o plagiatu zamenjuje z domnevno splošno oprostitvijo vsakršne nepravilnosti. Vsekakor družba CEVA s temi trditvami dejansko predlaga, naj Sodišče presojo Splošnega sodišča nadomesti s svojo presojo dejstev.
111
Vendar je v skladu s členom 256(1) PDEU in členom 58, prvi odstavek, Statuta Sodišča Evropske unije pritožba omejena na pravna vprašanja. Splošno sodišče je edino pristojno za ugotavljanje in presojo upoštevnih dejstev ter za presojo dokazov. Presoja teh dejstev in dokazov, razen v primeru njihovega izkrivljanja, torej ni pravno vprašanje, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe (sodba z dne 10. septembra 2024, Google in Alphabet/Komisija (Google Shopping), C‑48/22 P, EU:C:2024:726, točka 61 in navedena sodna praksa).
112
Ker izkrivljanje dejstev ni niti zatrjevano niti dokazano, je treba prvi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten.
Drugi del drugega pritožbenega razloga
113
Družba CEVA z drugim delom drugega pritožbenega razloga trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točki 72 izpodbijane sodbe ugotovilo, da „je horizontalna narava področja preiskave urada OLAF nujno vključevala pogodbo Seapura“, medtem ko je poleg tega priznalo, da iz poročila urada OLAF izhaja, da trditev o plagiatorstvu znanstvenih dokumentov za to pogodbo ni bila dokazana, kršilo načelo učinkovitega izvajanja sodne oblasti, ki naj bi bilo določeno v členu 41 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah.
114
Družba CEVA tako meni, da se je Splošno sodišče pri nadzoru nad presojo poročila urada OLAF, ki jo je opravila Komisija, omejilo na splošno razlago tega poročila, s čimer je kršilo načelo učinkovitega izvajanja sodne oblasti, s katerim se je od nje zahtevala skrbna preučitev vseh upoštevnih elementov obravnavane zadeve, ob ustrezni razlagi navedenega poročila pa bi postal razviden neobstoj povezave med ugotovljenimi nepravilnostmi in pogodbo Seapura.
115
Komisija trdi, da je ta del nedopusten in vsekakor neutemeljen.
– Presoja Sodišča
116
Družba CEVA s tem delom Splošnemu sodišču očita, da je v točkah od 70 do 80 izpodbijane sodbe na splošno in zato napačno razlagalo poročilo urada OLAF, ne da bi skrbno preučilo vse upoštevne elemente obravnavane zadeve. S temi trditvami želi ta stranka dejansko doseči, da bi Sodišče presojo Splošnega sodišča nadomestilo s svojo presojo dejstev, kot naj bi izhajala iz preučitve tega poročila.
117
Kot pa je bilo navedeno v točki 111 te sodbe, presoja dejstev in dokazov – razen v primeru njihovega izkrivljanja, ki v obravnavanem primeru ni zatrjevano in nikakor ni dokazano – ni pravno vprašanje, ki bi bilo kot tako predmet nadzora Sodišča v okviru pritožbe.
118
Zato je treba drugi del drugega pritožbenega razloga zavreči kot nedopusten.
Tretji del drugega pritožbenega razloga
– Trditve strank
119
Družba CEVA trdi, da je Splošno sodišče napačno presodilo, da je Komisija kot upnica upravičena do zneska 168.220,16 EUR, ne da bi upoštevalo, da so jo francoska kazenska sodišča oprostila obtožb goljufije in poneverbe javnih sredstev ter da so dokončno zavrnila premoženjskopravne zahtevke Komisije. Te odločbe naj bi bile pravnomočne na nacionalni ravni, tako da naj bi načela enakovrednosti, učinkovitosti in pravne varnosti nasprotovala temu, da bi se take odločbe izpodbijale na podlagi prava Unije.
120
Komisija meni, da ta del ni dopusten, ker družba CEVA ni navedla točk izpodbijane sodbe, na katere se sklicuje. Vsekakor pa naj bi bil brezpredmeten.
– Presoja Sodišča
121
Najprej je treba opozoriti, da se v skladu s členom 169(2) Poslovnika Sodišča v okviru navajanih pravnih razlogov in trditev natančno opredelijo izpodbijani deli obrazložitve odločbe Splošnega sodišča. Tako je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso v pritožbi natančno navesti grajane dele sodbe, katere razveljavitev se predlaga, in pravne trditve, s katerimi se ta predlog posebej utemeljuje, sicer pritožba oziroma zadevni pritožbeni razlog nista dopustna (sodba z dne 28. septembra 2023, Changmao Biochemical Engineering/Komisija, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, točka 87 in navedena sodna praksa).
122
Čeprav družba CEVA ne navaja točk izpodbijane sodbe, ki jih graja, je glede na to, da ta sodba vsebuje podnaslov „Kazenski postopki pred francoskimi sodišči“, očitno, da so te trditve navedene zoper točke od 85 do 88 navedene sodbe.
123
V zvezi s tem je Splošno sodišče v točki 85 izpodbijane sodbe najprej opozorilo, da v okviru pogodbe, kakršna je pogodba Seapura, že ugotovitev obstoja goljufij ali resnih finančnih nepravilnosti v okviru revizije zadostuje za utemeljitev pravice Komisije, da zahteva vračilo zneskov, ki jih je dodelila. Dalje, v okviru suverene presoje dejstev je v točki 86 te sodbe ugotovilo, da ponarejanje evidenc o organizaciji delovnega časa zaposlenih, kakršno je bilo ugotovljeno v poročilu urada OLAF, pomeni vsaj resno finančno nepravilnost. Poleg tega je v točki 87 navedene sodbe v bistvu presodilo, da člen 3(5) priloge II k pogodbi Seapura Komisiji podeljuje pravico, da zahteva vračilo zadevnega prispevka Unije zgolj na podlagi ugotovitve obstoja goljufij ali resnih finančnih nepravilnosti, ne da bi bila ta pravica pogojena s tem, da je za tako ravnanje poleg tega prišlo do obsodbe ali opredelitve kot kaznivo dejanje.
124
Nazadnje, Splošno sodišče je v točki 88 izpodbijane sodbe na podlagi teh presoj razsodilo, da to, da je nacionalno kazensko sodišče družbo CEVA oprostilo obtožbe goljufije in poneverbe javnih sredstev, ne vpliva na pravico Komisije, da zahteva vračilo zadevnih nepovratnih sredstev na podlagi člena 3(5) Priloge II k pogodbi Seapura.
125
Pri takem razlogovanju ni bilo nikakor napačno uporabljeno pravo. Natančneje, nasprotno od tega, kar implicitno trdi pritožnica, se francoska kazenska sodišča niso izrekla o obstoju „resnih finančnih nepravilnosti“ v smislu te določbe, saj se ta pogodbeni pojem ne prekriva z opredelitvami goljufije ali poneverbe javnih sredstev, za kateri je šlo pri obtožbah, katerih je bila oproščena.
126
Zato je treba tretji del drugega pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Četrti del drugega pritožbenega razloga
– Trditve strank
127
Družba CEVA trdi, da je Splošno sodišče kršilo načelo procesne avtonomije, ker se pravni subjekti glede na sedanje stanje prava Unije ne morejo sklicevati na pravo države članice pred sodišči druge države članice. Napačno naj bi torej zavrnilo trditev družbe CEVA, da se Komisija ne more sklicevati na postopke, začete v Franciji na podlagi francoskega prava, medtem ko pogodba Seapura določa uporabo belgijskega prava in izključno pristojnost sodišč Unije.
128
Komisija meni, da družba CEVA ne navaja, zakaj naj bi bilo v izpodbijani sodbi napačno uporabljeno pravo, tako da je treba ta del zavreči kot nedopusten.
129
Četrti del drugega pritožbenega razloga naj vsekakor ne bi bil utemeljen.
– Presoja Sodišča
130
Najprej, čeprav družba CEVA ne navaja točk izpodbijane sodbe, ki jih graja, je glede na to, da zadnjenavedena sodba vsebuje podnaslov „Načelo procesne avtonomije“, očitno, da so te trditve navedene zoper točke od 92 do 95 navedene sodbe.
131
Glede vsebine je treba na eni strani navesti, da iz člena 288 PDEU izhaja, kot je bilo opozorjeno v točkah 94 in 95 te sodbe, da se Uredba št. 1346/2000 splošno uporablja, da je ta uredba v celoti zavezujoča in da se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
132
Na drugi strani se za uporabo načela procesne avtonomije zahteva, da na zadevnem področju ni ureditve Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 25. marca 2021, Balgarska Narodna Banka, C‑501/18, EU:C:2021:249, točka 116 in navedena sodna praksa), tako da v obravnavani zadevi ni mogoče zatrjevati nobene kršitve tega načela.
133
Zato Splošno sodišče s tem, da je v točki 93 izpodbijane sodbe ugotovilo, da uporaba belgijskega prava za pogodbo Seapura ne vpliva na neposredno uporabo Uredbe št. 1346/2000, na podlagi katere nekatere določbe francoskega trgovinskega zakonika učinkujejo v belgijskem pravu, ni kršilo načela procesne avtonomije.
134
Posledično je treba četrti del drugega pritožbenega razloga zavreči kot neutemeljen in zato drugi pritožbeni razlog zavrniti v celoti.
135
Ker ni mogoče sprejeti nobenega od razlogov, ki ju je družba CEVA navedla v utemeljitev pritožbe, je treba pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
136
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
137
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
138
Ker je Komisija predlagala, naj se družbi CEVA naloži plačilo stroškov, in ker ta s predlogoma ni uspela, se ji naloži, da poleg svojih stroškov iz tega postopka nosi stroške Komisije.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
1.
Pritožba se zavrne.
2.
Družbi centre d’étude et de valorisation des algues SA (CEVA) se naloži, da poleg svojih stroškov iz pritožbenega postopka nosi stroške Evropske komisije.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.