62013CC0398_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Se je zakonodajalec Unije smel leta 2009 opreti na člen 95 ES (zdaj člen 114 PDEU), da bi v veliki meri prepovedal dajanje v promet izdelkov iz tjulnjev na evropskem notranjem trgu? To je v bistvu vprašanje, s katerim se Sodišče ukvarja v tem pritožbenem postopku.
2. Ni treba posebej poudarjati, kako občutljivi so pravni problemi, ki zadevajo razlago in uporabo člena 95 ES za razmejitev pristojnosti med Unijo in državami članicami.(2) Ne glede na obseg te splošne pristojnosti za usklajevanje na notranjem trgu se v zvezi s tem primerom pojavljajo tudi problemi s področja temeljnih pravic v Uniji. Razpravljati je treba tudi o tem, kakšne učinke je treba znotraj Unije pripisati deklaraciji Generalne skupščine Združenih narodov.
3. Inuit Tapiriit Kanatami kot zastopnik interesov kanadskih Inuitov(3) ter vrste nadaljnjih udeležencev – predvsem proizvajalcev izdelkov iz tjulnjev ali trgovcev s temi izdelki – pred sodiščem Unije že drugič predlagajo obravnavo teh vprašanj. Potem ko za direktno tožbo zoper osnovno uredbo Evropskega parlamenta in Sveta(4) niso imeli procesnega upravičenja,(5) zdaj izpodbijajo izvedbeno uredbo Evropske komisije(6) in pri tem posredno grajajo (na podlagi člena 277 PDEU) protipravnost osnovne uredbe.
4. Inuit Tapiriit Kanatami in sosporniki na prvi stopnji tudi tokrat niso uspeli s svojimi zahtevki. Splošno sodišče Evropske unije je njihovo ničnostno tožbo s sodbo z dne 25. aprila 2013(7) zavrnilo kot neutemeljeno. To zdaj izpodbijajo z obravnavano pritožbo.
II – Upoštevna pravna besedila
A – Določbe prava Unije
5. Določbe prava Unije o dajanju izdelkov iz tjulnjev na evropski notranji trg so vsebovane deloma v osnovni uredbi, ki sta jo sprejela Evropski parlament in Svet Evropske unije leta 2009 (Uredba št. 1007/2009), deloma v izvedbeni uredbi Komisije, sprejeti leta 2010 (Uredba št. 737/2010). Ta postopek se formalno sicer nanaša na izvedbeno uredbo, toda vsebinsko se navajajo izključno očitki zoper zakonitost osnovne uredbe.
1. Osnovna uredba (Uredba št. 1007/2009)
6. Predmet Uredbe št. 1007/2009 je v členu 1 določen tako:
„Ta uredba vzpostavlja usklajena pravila o dajanju na trg izdelkov iz tjulnjev.“
7. V skladu s členom 3 Uredbe št. 1007/2009 veljajo ti „pogoji za dajanje na trg“:
„(1) Dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev je dovoljeno samo, če so pridobljeni z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo Eskimi in druge avtohtone skupnosti in pomeni sredstvo za njihovo preživljanje. Navedeni pogoji za uvožene izdelke veljajo v trenutku uvoza izdelkov ali na kraju njihovega uvoza.
(2) Z odstopanjem od odstavka 1:
(a) se uvoz izdelkov iz tjulnjev dovoli tudi, kadar je priložnostne narave in je sestavljen izključno iz izdelkov za osebno uporabo potnikov ali njihovih družin. Narava in količina tega blaga ne dopuščata domneve, da se blago uvaža za komercialne namene;
(b) se dajanje na trg dovoli tudi za izdelke iz tjulnjev, ki izhajajo iz stranskih izdelkov, pridobljenih z lovom, ki ga ureja nacionalna zakonodaja in katerega izključni namen je trajnostno upravljanje morskih virov. Tako dajanje na trg se dovoli le na nepridobitni osnovi. Narava in količina teh izdelkov ne dopuščata domneve, da se izdelki dajejo na trg za komercialne namene.
Uporaba tega odstavka ne sme spodkopati izpolnitve cilja te uredbe.
(3) Komisija v skladu z upravljalnim postopkom […] izda tehnična navodila z okvirnim seznamom oznak kombinirane nomenklature, ki lahko zajemajo izdelke iz tjulnjev, za katere velja ta člen.
(4) Brez poseganja v odstavek 3 se ukrepi za izvajanje tega člena, namenjeni spreminjanju nebistvenih določb te uredbe z njenim dopolnjevanjem, sprejmejo v skladu z regulativnim postopkom s pregledom […]“
8. Člen 2, točka (4), Uredbe št. 1007/2009 poleg tega tako opredeljuje pojem „Eskim“:
„avtohton[i] član[…] eskimskega ozemlja, in sicer arktičnega in subarktičnega področja, kjer imajo Eskimi sedaj ali po tradiciji domačinske pravice in interese, ki ga Eskimi priznavajo za člana njihovega ljudstva in vključuje Inupiate, Jupike (Aljaska), Inuite, Inuvialuite (Kanada), Kalaalite (Grenlandija) in Jupike (Rusija)“.
9. Poleg tega je treba izpostaviti še uvodno izjavo 14 Uredbe št. 1007/2009:
„Izogniti bi se bilo treba negativnim vplivom na bistvene gospodarske in družbene interese Eskimov, ki jim lov na tjulnje pomeni sredstvo za preživljanje. Lov je pomemben sestavni del kulture in identitete Eskimov in ga kot takega priznava deklaracija Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev. Zato bi bilo treba dovoliti dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev, pridobljenih z lovom, ki ga po tradiciji izvajajo Eskimi in druge avtohtone skupnosti in ki predstavlja sredstvo za njihovo preživljanje.“
2. Izvedbena uredba (Uredba št. 737/2010)
10. Na podlagi člena 3(4) Uredbe št. 1007/2009 je Komisija 10. avgusta 2010 v obliki Uredbe (EU) št. 737/2010 (v nadaljevanju: tudi: izvedbena uredba) sprejela izvedbene določbe glede trgovanja z izdelki iz tjulnjev.
11. Člen 1 Uredbe št. 737/2010 določa:
„Ta uredba določa podrobna pravila za dajanje na trg izdelkov iz tjulnjev v skladu s členom 3 Uredbe (ES) št. 1007/2009.“
12. V členu 3 Uredbe št. 737/2010 je določeno, kateri pogoji morajo biti izpolnjeni, da se lahko izdelki iz tjulnjev, ki izvirajo iz lova Eskimov ali drugih avtohtonih skupnosti, dajo na trg.
13. Člen 4 Uredbe št. 737/2010 določa, pod katerimi pogoji se lahko uvozijo izdelki iz tjulnjev za osebno uporabo potnikov ali njihovih družin.
14. Pod katerimi pogoji se lahko izdelki iz tjulnjev, ki izvirajo iz upravljanja morskih virov, dajo na trg, je nazadnje določeno v členu 5 Uredbe št. 737/2010.
B – Resolucije Združenih narodov
15. Generalna skupščina Združenih narodov je z Resolucijo 61/295, sprejeto na svoji 107. plenarni seji dne 13. septembra 2007, slavnostno razglasila „Deklaracijo Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev“ (DZNPDL).
16. Člen 19 DZNPDL se glasi:
„Države se sporazumejo in v dobri veri sodelujejo z zadevnimi avtohtonimi ljudstvi, preko njihovih lastnih predstavniških institucij, da bi pridobile njihovo prostovoljno predhodno soglasje, dano na podlagi poznavanja položaja, preden sprejmejo in izvedejo zakonodajne in upravne ukrepe, ki bi lahko imeli posledice za ta ljudstva.“
17. Iz zadnje uvodne izjave v preambuli deklaracije izhaja, da je bila DZNPDL razglašena „kot ideal, za dosego katerega si je treba prizadevati v duhu partnerstva in medsebojnega spoštovanja“.(8)
III – Postopek pred Sodiščem
18. Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki (v nadaljevanju: tudi: pritožniki) so 8. julija 2013 skupaj vložili obravnavano pritožbo. Sodišču predlagajo, naj:
– razveljavi izpodbijano sodbo, razglasi Uredbo št. 1007/2009 za nezakonito in na podlagi člena 277 PDEU odloči, da se ne uporablja, in razglasi ničnost Uredbe št. 737/2010 v skladu s členom 263 PDEU, če bi Sodišče menilo, da so izpolnjeni vsi pogoji, ki se zahtevajo za vsebinsko odločitev o tožbi za razglasitev ničnosti sporne uredbe;
– podredno, razveljavi izpodbijano sodbo in zadevo vrne v ponovno razsojanje Splošnemu sodišču;
– Evropski komisiji naloži plačilo stroškov pritožnikov.
19. Komisija predlaga, naj
– se pritožba zavrne in
– se pritožnikom solidarno naloži plačilo stroškov.
20. Parlament, ki je sodeloval v sporu na prvi stopnji kot intervenient na strani Komisije, predlaga, naj
– se pritožba zavrne in
– se pritožnikom naloži plačilo stroškov.
21. Nazadnje Svet, ki je prav tako že v sporu na prvi stopnji podpiral Komisijo kot intervenient, predlaga Sodišču, naj
– pritožbo v celoti zavrne in
– pritožnikom naloži plačilo stroškov Sveta.
22. V zvezi s pritožbo je pred Sodiščem potekal pisni postopek in 9. februarja 2015 obravnava.
IV – Presoja
23. Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki se v pritožbi ne navezujejo več na vse teme, ki so bile predmet postopka na prvi stopnji. Nasprotno: pravna razprava v pritožbenem postopku se omejuje le še na nekaj izbranih problemov, ki se vsi po vrsti nanašajo na zakonitost osnovne uredbe.(9) Gre za to, da naj bi Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je zavrnilo očitek nezakonitosti, ki so ga Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki incidenter navedli zoper osnovno uredbo (člen 277 PDEU). Preden se posvetim tem materialnopravnim očitkom,(10) naj podam kratko predhodno pripombo glede dopustnosti ničnostne tožbe na prvi stopnji.
A – Predhodna pripomba glede dopustnosti ničnostne tožbe na prvi stopnji
24. Kljub ugovorom, ki jih je podal Svet v postopku na prvi stopnji, se je Splošno sodišče, kot je bilo opaziti, odpovedalo podrobnejšemu preizkusu procesnega upravičenja Inuit Tapiriit Kanatami in njegovih sospornikov in se je takoj posvetilo utemeljenosti tožbe.(11)
25. Ta okoliščina Sodišču načeloma sicer ne preprečuje, da bi se na pritožbeni stopnji po uradni dolžnosti prepričalo o tem, ali imajo Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki potrebno procesno upravičenje v smislu člena 263, četrti odstavek, PDEU.(12)
26. Drugače kakor v prvem postopku, ki so ga začeli Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki in ki se je nanašal neposredno na osnovno uredbo,(13) pa se v tem sporu, ki se nanaša na izvedbeno uredbo, ne odpirajo nobeni temeljni problemi glede dopustnosti z vidika procesnega upravičenja. Kajti mogoče je argumentirati, da se na vsaj tiste tožeče stranke, ki same dajejo na trg izdelke iz tjulnjev in jih prodajajo na evropskem trgu, izvedbena uredba Komisije neposredno nanaša in v razmerju do njih niso potrebni nobeni nadaljnji izvedbeni ukrepi. Zato je mogoče šteti, da imajo procesno upravičenje v skladu s tretjo možnostjo iz člena 263, četrti odstavek, PDEU.(14) To v skladu s sodno prakso zadostuje, da se ničnostna tožba na prvi stopnji, ki so jo vložile vse tožeče stranke skupaj,(15) v celoti šteje za dopustno.
B – Izbira člena 95 ES kot pravne podlage za osnovno uredbo (prvi pritožbeni razlog)
27. S svojim prvim pritožbenim razlogom Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki Splošnemu sodišču očitajo, da je dvakrat napačno uporabilo pravo v zvezi s členom 95 ES. Pri tem ne dvomijo o splošni primernosti te določbe kot pravne podlage za široko prepoved dajanja določenih izdelkov na trg. Omejujejo se na to, da postavljajo za predmet postopka dva ozko omejena problema: na eni strani gre za dan v zakonodajnem postopku, na katerega morajo biti izpolnjeni pogoji za uporabo člena 95 ES, na drugi pa za pomen obsega trgovanja, ki mora biti dosežen, da je upravičeno sklicevanje na člen 95 ES.
1. Dan, upošteven za presojo pogojev iz člena 95 ES (prvi del prvega pritožbenega razloga)
28. Pritožniki grajajo glede točk od 36 do 64 izpodbijane sodbe, da Splošno sodišče, ko je preverjalo, ali so bili glede osnovne uredbe izpolnjeni pogoji iz člena 95 ES, ni izhajalo iz pravega trenutka. Menijo, da ni odločilen dan sprejetja osnovne uredbe, temveč zgodnejši trenutek, in sicer dan, na katerega je Komisija dala svoj predlog navedene uredbe.
29. Ta trditev ni utemeljena.
30. Za presojo zakonitosti akta Unije so v skladu z ustaljeno sodno prakso vselej merodajne dejanske in pravne okoliščine, ki so obstajale na dan sprejetja tega akta.(16) To ne nazadnje velja tudi za vprašanje, ki je sporno med strankami v tem postopku, namreč, ali so bile obstoječe razlike med nacionalnimi ureditvami dovolj velike, da so upravičile poseg zakonodajalca Unije na podlagi člena 95 ES.(17)
31. Drugače bi bilo Parlamentu in Svetu med rednim zakonodajnim postopkom (nekdanji postopek soodločanja) zelo oteženo spreminjati akt, ki ga je predlagala Komisija, bodisi da bi upoštevala nove dejanske ali pravne okoliščine bodisi da bi izrazila sozakonodajalčevo drugačno politično presojo vprašanj, o katerih je treba odločiti – vključno z vprašanjem pravilne pravne podlage.
32. Niti načelo prenosa pristojnosti, ki ga navajajo pritožniki (člen 5(2), prvi stavek, PEU v povezavi z odstavkom 1, prvi stavek, istega člena, prej člen 5, prvi odstavek, ES) niti cilj uskladitve iz člena 95 ES ne nasprotujeta temu, da bi pri sodnem nadzoru izhajali iz dne sprejetja vsakokratnega akta.
33. Res je sicer, da naj bi Komisija Parlamentu in Svetu dajala predloge za zakonodajne akte, samo če je mogoče predvideti, da bodo na dan njihovega verjetnega sprejetja od obeh sozakonodajalcev izpolnjeni vsi pogoji za uporabo člena 95 ES, torej tudi potreba po usklajevalnem ukrepu na ravni Unije. To sledi iz institucionalne odgovornosti Komisije (člen 17(1) in (2) PEU) ter iz njene dolžnosti lojalnega sodelovanja z drugimi institucijami Unije (člen 13(2), drugi stavek PEU) in državami članicami (člen 4(3), prvi pododstavek PEU). Toda predmet sodnega nadzora zakonodajnega akta ni ravnanje institucije, ki je dala predlog, temveč ravnanje institucij, ki so zakonodajni akt sprejele. Glede na to mora Splošno sodišče izhajati iz dne, na katerega sta Parlament in Svet sprejela odločitev, in ne iz dne, na katerega je Komisija začela zakonodajni postopek.
34. Bojazen pritožnikov, da bi lahko predlog, ki bi ga Komisija dala kar na lepem – podobno kot samoizpolnjujoča se prerokba – sploh šele izzval sprejetje razhajajočih se nacionalnih zakonov in drugih predpisov, s tem pa nazadnje sam priklical pogoje za uporabo člena 95 ES, se mi zdi brez podlage. Veliko verjetneje je, da bodo nacionalni zakonodajalci opustili urejanje določene vsebine v nacionalnem okviru, brž ko bo Komisija na ravni Unije podala predlog za usklajevalni ukrep.
35. Skratka, Splošno sodišče ni napačno uporabilo prava, ko je pri preizkusu pogojev iz člena 95 ES izhajala iz dne sprejetja osnovne uredbe, namesto da bi upoštevala dan, na katerega je Komisija dala predlog.
2. Pogoji za uporabo člena 95 ES
36. Kot drugo pritožniki trdijo, da v tem primeru niso bili izpolnjeni pogoji za uporabo člena 95 ES ne glede na to, iz katerega dne se izhaja. To kritiko je zaznati že v prvem delu tega prvega pritožbenega razloga v obliki nekaj podredno navedenih argumentov, v drugem delu pa se nadaljuje. Pri tem je mogoče ločiti dve vprašanji: ali so bile razlike med zakoni in drugimi predpisi dovolj velike, da je moral ukrepati zakonodajalec Unije (o tem v nadaljevanju, oddelek a), in ali je bila trgovina z izdelki iz tjulnjev znotraj Unije dovolj pomembna, da je upravičila usklajevalni ukrep (o tem glej spodaj, oddelek b).
a) Razlike med nacionalnimi zakoni in drugimi predpisi (podredna trditev glede prvega dela prvega pritožbenega razloga)
37. Po mnenju pritožnikov na dan sprejetja osnovne uredbe – in tudi prej na dan predloga Komisije – razlike med nacionalnimi ureditvami o dajanju izdelkov iz tjulnjev na trg še zdaleč niso bile dovolj velike, da bi se zaradi njih začel zakonodajni postopek na podlagi člena 95 ES.
38. To mnenje ni prepričljivo.
39. Res je, da mora biti dejanski cilj ukrepov iz člena 95(1) ES izboljšanje pogojev za vzpostavitev in delovanje notranjega trga.(18)
40. Čeprav ugotovitev razlik med nacionalnimi ureditvami in abstraktnega tveganja oviranja temeljnih svoboščin ali izkrivljanja konkurence ne zadostuje za utemeljitev izbire člena 95 ES kot pravne podlage, ga zakonodajalec Unije lahko med drugim uporabi v primeru razlik med nacionalnimi predpisi, če lahko te ovirajo temeljne svoboščine in tako neposredno vplivajo na delovanje notranjega trga(19) ali občutno izkrivljajo konkurenco.(20)
41. Te zahteve osnovna uredba vsekakor izpolnjuje.
42. V skladu z ugotovitvami dejstev Splošnega sodišča,(21) ki jim pred Sodiščem ni bilo očitano izkrivljanje, je bilo več držav članic sprejelo ali pa sprožilo postopek sprejemanja ali proučevanja predpisov za omejitev ali prepoved gospodarskih dejavnosti v zvezi s proizvodnjo izdelkov iz tjulnjev. Natančneje povedano: ob sprejetju osnovne uredbe so bile posamezne države članice že prepovedale dajanje izdelkov iz tjulnjev na trg, druge pa so načrtovale sprejetje takih predpisov, medtem ko v drugih ni bilo nobenih omejitev trgovine za te izdelke, tako da so se pogoji trgovanja znotraj Unije razlikovali in da je obstajala bojazen, da bi prišlo do drobljenja notranjega trga.
43. Te razlike v upoštevnih nacionalnih ureditvah, na katere se večkrat sklicujejo uvodne izjave osnovne uredbe,(22) je zakonodajalec Unije lahko štel za povod za usklajevalni ukrep na ravni Unije. Kajti take razlike lahko otežijo trgovanje z izdelki iz tjulnjev na evropskem notranjem trgu.(23) Poleg tega je zaradi razkoraka med nacionalnimi ureditvami obstajala nevarnost, da bi evropski potrošniki postali nezaupljivi celo do izdelkov, ki sicer niso izdelani iz tjulnjev, a jih je le težko razlikovati od takih izdelkov.(24)
44. Toda Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki očitajo, da se je Splošno sodišče v zvezi s tem zanašalo na skrajno ohlapne in splošne trditve v uvodnih izjavah osnovne uredbe. Kot trdijo, je bilo napačno tudi, da je Splošno sodišče pri svojih preudarkih upoštevalo podatke, ki jih je Komisija pisno podala šele med postopkom.
45. A tudi ta očitek ni upravičen.
46. Prvič, pripomniti je treba, da za obrazložitev akta Unije s splošno veljavo ni mogoče postavljati enakih zahtev kot za obrazložitev odločb institucij Unije v posameznih primerih. Pri splošnih pravnih aktih je lahko obrazložitev omejena na navedbo celotnega položaja, ki je pripeljal do sprejetja navedenega akta, in splošnih ciljev, ki jim sledi; iz nje morajo biti razvidne zgolj bistvene značilnosti cilja, ki mu sledi akt.(25)
47. Drugič, institucije Unije morajo v skladu z ustaljeno sodno prakso pravico v postopku pred sodiščem v okviru svoje obrambe podrobneje pojasniti razloge za izpodbijani akt.(26) Pri tem se sicer ne sme „naknadno dodajati“ povsem novih razlogov.(27) Vendar ni nobenega razloga, iz katerega institucije Unije ne bi smele Splošnemu sodišču podati zakulisnih podatkov o zakonodajnem aktu, s katerimi bi lahko Splošno sodišče preverilo utemeljenost razlogov za sprejetje akta, navedenih v preambuli akta, in s tem v končni fazi bolje presodilo njegovo zakonitost.
48. Natanko tako je v obravnavanem primeru: Komisija je v svoji vlogi, ne da bi se opirala na nove razloge, na prvi stopnji kvečjemu ponazorila, kdaj so katere države članice v svojem nacionalnem pravu sprejele prepovedi dajanja izdelkov iz tjulnjev na trg ali sprejetje takih prepovedi načrtovale.
49. Poleg tega je Splošno sodišče(28) upravičeno obširno navedlo, da ni niti v besedilu niti v ciljih člena 95 ES postavljen pogoj najmanjšega števila držav članic, katerih nacionalni predpisi morajo odstopati drug od drugega zato, da bi se na ravni Unije lahko sprejeli usklajevalni ukrepi.
50. Drugače kakor to, kar, kot se zdi, menijo Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki, zgolj okoliščina, da sta na dan začetka zakonodajnega postopka nacionalno prepoved izdelkov iz tjulnjev sprejeli le dve državi članici,(29) ni predstavljala ovire za uporabo člena 95 ES.(30)
51. Kajti pogoji za ukrepanje zakonodajalca Unije na podlagi člena 95 ES niso količinski, temveč kakovostni. Za sprejetje usklajevalnega ukrepa ni tako pomembno, ali in v koliko državah članicah je določen izdelek predmet ureditev ali celo prepovedi. Vsaka motnja v trgovanju na notranjem trgu, ki obstaja ali jo je treba konkretno pričakovati, lahko upraviči usklajevalni ukrep, če se spoštujejo splošna načela za izvajanje pristojnosti za usklajevanje – zlasti načeli subsidiarnosti in sorazmernosti (člen 5(3) in (4) PEU).
52. Dodajam, da je uskladitev na ravni Unije, ne glede na to, ali razhajanja med nacionalnimi ureditvami obstajajo ali ne, lahko potrebna, tudi če za določen izdelek novega tipa v Evropi sploh še ne obstajata trg in ureditev za trgovanje, ker je treba najprej šele ustvariti enoten pravni okvir.
53. Skratka, ne vidim nobenih znakov za to, da bi Splošno sodišče pri preverjanju okoliščin, ki v obravnavanem primeru upravičujejo uporabo člena 95 ES, napačno uporabilo pravo.
b) Pomen upoštevnega obsega trgovanja za ukrepanje na podlagi člena 95 ES (drugi del prvega pritožbenega razloga)
54. Pritožniki nadalje v okviru tega prvega pritožbenega razloga zatrjujejo, da je Splošno sodišče izhajalo iz napačnega merila za presojo obstoječih razlik med nacionalnimi predpisi glede trgovanja z izdelki iz tjulnjev, ko je na koncu točke 56 izpodbijane sodbe navedlo, da „trgovanje s temi izdelki med državami članicami prav gotovo ni zanemarljivo“.
55. Drugače kakor to, kar, kot se zdi, meni Parlament, pri tem očitku ne gre za poskus dvoma o presoji dejstev in dokazov Splošnega sodišča, kar v pritožbenem postopku ne bi bilo dopustno. Nasprotno: gre za vprašanje, ali je Splošno sodišče pri preizkusu zakonitosti sporne odločbe uporabilo ustrezna pravna merila in ali je pri oblikovanju sklepov o ugotovljenem dejanskem stanju pravilno uporabilo pravo. Preverjanje tega pa vsekakor spada med naloge Sodišča kot pritožbenega sodišča.(31)
56. Pritožniki Splošnemu sodišču v bistvu očitajo, da je postavilo prenizke zahteve za sprejetje usklajevalnih ukrepov s strani zakonodajalca Unije. Ob sklicevanju na formulacije v nekaterih zgodnejših sodbah Sodišča menijo, da se sme člen 95 ES kot pravna podlaga uporabiti, samo če gre za trg, na katerem trgovanje med državami članicami „igra razmeroma pomembno vlogo“(32) ali – izraženo drugače – na katerem je to trgovanje „relativno pomembno“.(33)
57. Zdi se mi, da ta očitek temelji na dvojnem nesporazumu.
58. Prvič, Splošno sodišče s svojimi spornimi navedbami glede „nezanemarljivega trgovanja“ ni hotelo določiti posebnega merila za uporabo člena 95 ES, temveč kvečjemu posamično odgovoriti na argument, ki so ga Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki navedli v postopku na prvi stopnji. Trdili so namreč, da je proizvodnja izdelkov iz tjulnjev v Uniji „zanemarljiva“.(34)
59. Drugič, očitek pritožnikov izhaja iz napačnega branja sodne prakse Sodišča glede člena 95 ES. Res je sicer, da se je Sodišče večkrat sklicevalo na „relativno pomemben“ značaj ali „razmeroma pomembno vlogo“ trgovanja z zadevnimi izdelki.(35) A pri tem je šlo zgolj za posebno presojo okoliščin vsakokratnega posameznega primera, ne pa morebiti za pravno zahtevo za uporabo člena 95 ES, ki naj bi jo izpolnil zakonodajalec Unije.
60. Za splošno pristojnost za usklajevanje na notranjem trgu (člen 95 ES, zdaj člen 114 PDEU) ne velja noben prag de minimis take vrste, da pod določenim najnižjim obsegom trgovanja zakonodajalec Unije ne bi smel sprejeti usklajevalnih ukrepov za zadevni izdelek.(36)
61. Na eni strani bi bilo zaradi raznolikosti trgov izdelkov v Evropi verjetno nemogoče opredeliti tovrsten prag de minimis
tako, da bi imel splošno veljavo, zaradi česar bi bila posledica takega praga stanje brez pravne varnosti. Na drugi strani bi obstajala resna nevarnost, da pride do „notranjega trga z dvema razredoma“, na katerem bi imeli korist od enotnega pravnega okvira, ki bi veljal v vsej Uniji, samo pomembni izdelki z velikim obsegom trgovanja, medtem ko bi bilo trgovanje z manj pomembnimi izdelki prikrajšano zanjo. To bi lahko škodovalo zlasti določenim izdelkom novega tipa s še nizkim obsegom trgovanja, ki bi za prodor na notranjem trgu morda potrebovali enoten pravni okvir.
62. Približevanje nacionalnih zakonov in drugih predpisov s strani zakonodajalca Unije glede izdelkov z nepomembnim obsegom trgovanja v členu 95 ES nikakor ni izključeno, če se spoštujejo splošna načela za izvajanje pristojnosti za usklajevanje – zlasti načeli subsidiarnosti in sorazmernosti (člen 5(3) in (4) PEU).
3. Vmesni sklep
63. Skratka, prvi pritožbeni razlog je v celoti neutemeljen.
C – Temeljne pravice (drugi pritožbeni razlog)
64. Z drugim pritožbenim razlogom Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki zatrjujejo, da je Splošno sodišče po njihovem mnenju skupaj trikrat napačno uporabilo pravo glede na splošna pravna načela z naravo temeljnih pravic.
1. Upoštevanje EKČP (prvi del drugega pritožbenega razloga)
65. Pritožniki v okviru drugega pritožbenega razloga najprej očitajo, da se je Splošno sodišče sklicevalo samo na Listino Evropske unije o temeljnih pravicah,(37) ne pa na EKČP kot vir splošnih pravnih načel z naravo temeljnih pravic. Splošnemu sodišču očitajo, da je njihovo navedbo na prvi stopnji glede EKČP „prekvalificiralo“. Menijo, da je to pomenilo napačno uporabo prava.
66. Glede tega je treba pripomniti, da EKČP sedaj ni del prava Unije, saj doslej ni bila formalno prevzeta v pravno ureditev Unije kot pravni instrument.(38) Zato te konvencije do nadaljnjega ni mogoče uporabljati kot merilo za preizkus zakonitosti aktov institucij Unije.
67. Namesto tega se je Splošno sodišče v obravnavanem primeru popolnoma upravičeno oprlo na Listino EU o temeljnih pravicah, ki ima, odkar je 1. decembra 2009 stopila v veljavo Lizbonska pogodba, ustavno veljavo (člen 6(1), prvi pododstavek, PEU) in je postala najpomembnejši vir temeljnih pravic v pravu Unije.(39)
68. EKČP res tudi še naprej izpolnjuje dve pomembni funkciji za varstvo temeljnih pravic na ravni Unije: po eni strani informira o pomenu in obsegu temeljnih pravic, opredeljenih v Listini EU o temeljnih pravicah, v delu, v katerem ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP (člen 52(3), prvi stavek, Listine EU o temeljnih pravicah). Po drugi strani pa je in ostaja najpomembnejši vir za nenapisane temeljne pravice, ki so kot splošna načela del prava Unije (člen 6(3) PEU). S tem EKČP v končni fazi opredeljuje minimalni standard varstva temeljnih pravic, ki ga je treba zagotavljati na ravni Unije(40) (glej tudi člen 53 Listine EU o temeljnih pravicah).
69. Vendar pa v obravnavanem primeru ni razvidno, v katerem delu naj bi na ta način iz EKČP za zakonodajalca Unije – bodisi v povezavi s členom 6(3) PEU bodisi s členom 52(3), prvi stavek, Listine EU o temeljnih pravicah – izhajale višje zahteve kakor iz Listine EU o temeljnih pravicah, na katero se sklicuje Splošno sodišče. Glede tega niso Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki v pritožbi navedli ničesar konkretnega. Tudi na obravnavi tega na moje izrecno vprašanje niso pojasnili.
70. Ni torej razvidno, kakšna naj bi bila v obravnavanem primeru korist od sklicevanja Splošnega sodišča na EKČP, ki ga pogrešajo pritožniki, in v katerem delu bi bila posledica tega neobstoječega sklicevanja razveljavitev izpodbijane sodbe.(41)
71. V teh okoliščinah soglašam s Parlamentom, da je trditev pritožnikov glede EKČP brezpredmetna (francosko: „inopérant“). Tako prvi del drugega pritožbenega razloga ni utemeljen.
2. Upoštevanje poslovnih interesov v okviru temeljne pravice do varstva lastnine (drugi del drugega pritožbenega razloga)
72. Kot drugo pritožniki v okviru drugega pritožbenega razloga trdijo, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je poslovne interese izključilo iz varstva pravice do lastnine.
73. Tudi ta argument je brez osnove.
74. V skladu z ustaljeno sodno prakso se varstvo lastninske pravice, zajamčeno v pravu Unije, kakor je zdaj opredeljeno v členu 17 Listine EU o temeljnih pravicah, ne nanaša le na poslovne interese ali priložnosti, katerih negotovost je značilna za bistvo gospodarske dejavnosti.(42) Gospodarski subjekt ne more uveljavljati pridobljene pravice oziroma celo legitimnega pričakovanja za ohranitev obstoječega položaja, ki se lahko spremeni z akti zakonodajalca Unije.(43)
75. Nič drugega ne izhaja iz člena 1 prvega dodatnega protokola k EKČP, ki ga je treba upoštevati v skladu s členom 52(3), prvi stavek, Listine EU o temeljnih pravicah in členom 6(3) PEU. Kajti tudi jamstvo lastnine, ki je opredeljeno tam, v skladu s sodno prakso ESČP ne zajema poslovnih priložnosti.(44)
76. V skladu s sodno prakso ESČP lahko člen 1 prvega dodatnega protokola k EKČP v določenih okoliščinah sicer res zajema celo upravičeno pričakovanje prihodnje uresničitve premoženjskih zahtevkov.(45) Toda Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki se v obravnavanem primeru ne morejo sklicevati na tako upravičeno pričakovanje. Kajti njihova zahteva temelji zgolj na subjektivni želji, da bi lahko tudi v prihodnosti trgovali z izdelki iz tjulnjev na evropskem notranjem trgu v enakem obsegu kot doslej. Ne razpolagajo pa z dovoljenjem, soglasjem ali kakšnim pravnim stališčem druge vrste, na katerem bi lahko temeljilo njihovo prihodnje poslovanje.(46) Celo na vprašanje na obravnavi niso mogli glede tega navesti ničesar konkretnega.
77. Tudi različne sodbe ESČP, na katere so se pritožniki sklicevali v pritožbenem postopku, ne vodijo do nobenega drugačnega sklepa. V tistih sodbah je šlo namreč – drugače kakor v obravnavanem primeru – za veliko več kot le za pridobitne možnosti podjetij: tam so bile osrednjega pomena med drugim licence in baze strank, to je pridobljene pravice oziroma sredstva podjetja, ki vplivajo na njegovo poslovno vrednost.(47)
78. Skratka, ni mogoče govoriti o tem, da v izpodbijani sodbi ni upoštevan minimalni standard varstva lastnine, ki izhaja iz EKČP. Pri presoji Splošnega sodišča, da pričakovanje družbe Inuit Tapiriit Kanatami in njegovih sospornikov, da bodo še naprej dajali v promet izdelke iz tjulnjev na evropskem notranjem trgu v enakem obsegu kot doslej, ni varovano z lastninsko pravico, ni bilo napačno uporabljeno pravo.(48)
79. Zato tudi drugi del drugega pritožbenega razloga ni utemeljen.
a) Dodatne navedbe glede svobode gospodarske pobude
80. V primeru, da bi se Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki zdaj, v fazi pritožbe, želeli dodatno sklicevati na temeljno pravico do svobode gospodarske pobude (člen 16 Listine EU o temeljnih pravicah),(49) njihova trditev ni dopustna iz dveh razlogov.
81. Prvič, posledica preizkusa te temeljne pravice bi bila razširitev predmeta spora, o katerem se je razpravljalo na prvi stopnji.(50)
82. Drugič, spomniti je treba na to, da svoboda gospodarske pobude ni absolutna pravica, temveč jo je treba upoštevati glede na njeno vlogo v družbi. Podvržena je lahko širokemu spektru posegov organov javne oblasti, ki lahko v splošnem interesu določijo omejitve za izvajanje gospodarske dejavnosti.(51) S to okoliščino se Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki nikjer v pritožbi ne ukvarjajo niti v zametkih. Njihova trditev glede svobode gospodarske pobude ostaja torej premalo podkrepljena, da bi jo lahko Sodišče presodilo.(52)
3. Upoštevanje Deklaracije Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev (tretji del drugega pritožbenega razloga)
83. Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki v okviru drugega pritožbenega razloga nazadnje grajajo napačno uporabo prava, ki naj bi bila v tem, da Splošno sodišče „ni preizkusilo osnovne uredbe glede na člen 19 Deklaracije Združenih narodov o pravicah domorodnih ljudstev“.
a) Dopustnost
84. Čeprav ta očitek, kar zadeva jasnost, ni ravno zgledno formuliran, vendarle – drugače kakor Parlament – menim, da je dovolj razumljiv, da je mogoče v pritožbenem postopku o njem smiselno odločati. Kajti v bistvu se Splošnemu sodišču očita, da ob preizkusu zakonitosti osnovne uredbe ni v zadostni meri upoštevalo zahtev iz člena 19 DZNPDL.
85. Vendar pa ta tretji del drugega pritožbenega razloga ni dopusten v delu, v katerem s e sklicuje na mednarodno običajno pravo. Kajti ta vidik ni bil predmet postopka na prvi stopnji pred Splošnim sodiščem. Kakor je upravičeno pripomnil Parlament, se zato Inuit Tapiriit Kanatami in njegovi sosporniki tudi v pritožbenem postopku ne smejo sklicevati na mednarodno običajno pravo.(53) Če pa bi Sodišče obširne navedbe pritožnikov vendarle priznalo zgolj kot poglobitev njihove trditve na prvi stopnji,(54) se bom v nadaljevanju zaradi popolnosti posvetila tudi temu vidiku.
b) Utemeljenost
86. Načeloma velja, da Unija v skladu s členom 3(5) PEU prispeva k doslednemu spoštovanju in razvoju mednarodnega prava. Zato mora ob sprejetju akta spoštovati mednarodno pravo v celoti, vključno z mednarodnim običajnim pravom, ki veže institucije Unije.(55)
87. Pri površni analizi bi dejansko lahko nastal vtis, da člen 19 DZNPDL s svojim sklicevanjem na „prostovoljno predhodno soglasje, dano na podlagi poznavanja položaja“ avtohtonim ljudstvom daje nekakšno pravico veta zoper zakonodajne in upravne ukrepe, ki bi lahko vplivali na ta ljudstva.
88. Ob natančnejši preučitvi pa iz DZNPDL ni mogoče razbrati nobenih zavezujočih pravnih pravil, ki bi jih zakonodajalec lahko prekršil ob sprejetju osnovne uredbe.
89. Prvič, resolucija Generalne skupščine Združenih narodov, s kakršno je bila slavnostno razglašena DZNPDL, nima nobenih zavezujočih pravnih učinkov. Pogled v preambulo DZNPDL to ugotovitev podkrepljuje. V skladu z njo se ta deklaracija ne razume toliko kot zavezujoče pravno besedilo, temveč kot „ ideal, za dosego katerega si je treba prizadevati v duhu partnerstva in medsebojnega spoštovanja“.(56) Glede na povedano ta deklaracija torej ni praven, temveč političen dokument in torej ne more biti merilo za preizkus zakonitosti aktov institucij Unije.
90. Drugič, DZNPDL – v nasprotju z mnenjem pritožnikov – ni mogoče šteti za kodifikacijo mednarodnega običajnega prava. Za nastanek mednarodnega običajnega prava je, kot je znano, potrebna splošna praksa zadevnih mednarodnopravnih subjektov ( consuetudo ; objektivni element), ki se prizna za pravo ( opinio iuris sive necessitatis ; subjektivni element).(57) O tem v obravnavanem primeru ne more biti govora. Resolucijo Generalne skupščine, s katero je bila DZNPDL slavnostno razglašena, je sicer podprla široka večina držav članic Združenih narodov. Toda opaziti je, da so nekatere pomembne države, v katerih živijo avtohtona ljudstva, izrecno glasovale proti resoluciji ali pa so se vsaj vzdržale glasovanja.(58) V teh okoliščinah – vsaj v času sprejetja osnovne uredbe, ki je bila sprejeta samo okrog dve leti po slavnostni razglasitvi DZNPDL – ni mogoče izhajati iz kakršne koli splošne prakse in prepričanja zadevnih subjektov mednarodnega prava o obstoju prava glede pravic avtohtonih ljudstev.
91. Tretjič, zavezujočih pravnih učinkov DZNPDL v razmerju do Unije tudi ni mogoče izpeljati ob uporabi sodne prakse Sodišča, ki jo navajajo pritožniki in ki prihaja do izraza v zadevah NTN Toyo Bearing, Fediol in Nakajima. Kajti obravnavani primer ni primerljiv z navedenimi zadevami:
– Pri DZNPDL ne gre za splošen in zavezujoč pravni okvir, ki bi ga (so)ustvarila Unija, v smislu sodbe NTN Toyo Bearing,(59) in ki bi se ga zakonodajalec Unije moral držati ob sprejetju prepovedi dajanja izdelkov iz tjulnjev na trg.
– Položaj v obravnavani zadevi tudi ni primerljiv s tistim v zadevi Fediol.(60) Osnovna uredba se na enem mestu v preambuli(61) res izrecno sklicuje na DZNPDL. Vendar nikakor ni namen tega sklica dajati posameznikom določene pravice, ki bi izhajale iz člena 19 DZNPDL in ki bi bile iztožljive.
– Nazadnje pa namen osnovne uredbe ni izpolnjevanje mednarodnih obveznosti Unije, kakor je bilo v zadevi Nakajima.(62) Kajti DZNPDL, kot je bilo že omenjeno, ne vsebuje prav nobenih pravno zavezujočih zahtev za ravnanje Unije ali njenih držav članic.
92. Dejstvo, da DZNPDL nima lastnosti „hard law“, seveda ne sme pripeljati do napačnega sklepa, da taka deklaracija nima nobenega pomena za institucije Unije. Kajti kot „soft law“(63) ima vsaj naravo priporočila, poleg tega pa tudi znatno politično težo. To velja še toliko bolj, ker je bila DZNPDL slavnostno razglašena v obliki resolucije Generalne skupščine Združenih narodov in jo je podprlo veliko držav, med njimi tudi vse države članice Unije.
93. Spoštovanje do Združenih narodov (člen 3(5), drugi stavek, PEU) in lojalnost Unije do svojih držav članic (člen 4(3), prvi pododstavek, PEU) zahtevata, da institucije Unije vsebinsko preučijo DZNPDL in jo pri izvajanju svojih pristojnosti kolikor mogoče upoštevajo, celo če ta deklaracija ne vsebuje nobenih zahtev, ki bi bile pravno zavezujoče za ravnanje Unije.
94. Teh „učinkov ‚soft law‘“ DZNPDL Splošno sodišče nikakor ni prezrlo. Nasprotno: prepričalo se je, da je zakonodajalec Unije preučil vsebino DZNPDL. Po ugotovitvah v izpodbijani sodbi(64) se je Komisija z zastopniki Inuitov obsežno in večkrat posvetovala med pripravo tako osnovne uredbe kakor ukrepov za izvajanje, zakonodajalec Unije pa je nato v osnovno uredbo vnesel „izjemo za Inuite“ (člen 3(1) Uredbe št. 1007/2009), ki Inuitom in drugim avtohtonim skupnostim v omejenem obsegu še naprej omogoča, da na evropskem notranjem trgu za preživljanje prodajajo izdelke iz tjulnjev, pridobljene s tradicionalnimi metodami lova. Več od zakonodajalca Unije v danih okoliščinah ni bilo mogoče zahtevati.
95. Skratka, tudi tretjega, zadnjega dela drugega pritožbenega razloga – če je sploh dopusten – ni mogoče sprejeti in ga je treba zavrniti kot neutemeljen.
D – Povzetek
96. Ker niti prvi niti drugi pritožbeni razlog nista utemeljena, nima pritožba nobene možnosti za uspeh in jo je treba deloma zavreči kot nedopustno, deloma pa zavrniti kot neutemeljeno.
V – Stroški
97. Če bo pritožba zavrnjena, kot predlagam v obravnavanem primeru, potem o stroških odloča Sodišče v skladu s členom 184(2) Poslovnika, pri čemer so podrobnosti določene v členih od 137 do 146 v povezavi s členom 184(1) tega poslovnika.
98. Iz člena 138(1) in (2) v povezavi s členom 184(1) Poslovnika izhaja, da se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki; če je neuspelih strank več, Sodišče odloči o porazdelitvi stroškov. Ker je Komisija podala tak predlog, pritožniki pa s pritožbenimi razlogi niso uspeli, se jim naloži plačilo stroškov. Ker so vložili pritožbo skupaj, jih morajo nositi solidarno.(65)
99. Posebej je treba odločiti o stroških Parlamenta in Sveta. Ti instituciji, ki sta se udeležili prvostopenjskega postopka kot intervenientki v podporo Komisiji, sta sodelovali pri pisnem in ustnem postopku tudi na pritožbeni stopnji. Takim strankam lahko Sodišče v skladu s členom 184(4), drugi stavek, Poslovnika naloži, da nosijo svoje stroške.
100. Kot je razvidno iz njegovega besedila („lahko“), pa zadnja določba nikakor ne izključuje, da v ustreznih primerih Sodišče odloči tudi drugače in neuspelim pritožnikom naloži stroške nasprotne intervenientke na prvi stopnji, če je – kakor tu Parlament in Svet – v pritožbenem postopku s svojimi predlogi uspela.(66) V obravnavanem primeru pa se mi zdi primerno, da se ostane pri pravilu, določenem v členu 184(4), drugi stavek. V prid temu govori tudi člen 140(1) v povezavi s členom 184(1) Poslovnika.(67)
VI – Predlog
101. Na podlagi zgornjih preudarkov Sodišču predlagam, naj odloči tako:
1. Pritožba se zavrne.
2. Evropski parlament in Svet Evropske unije nosita svoje stroške.
3. Pritožniki v preostalem solidarno nosijo stroške postopka.
(1) .
(2)  – Nerešenih je še več sporov glede člena 114 PDEU, zlasti C‑358/14 (Poljska/Parlament in Svet), C‑477/14 (Pillbox 38) in C‑547/14 (Philip Morris in drugi).
(3)  – Inuiti so avtohtona etnična skupina, ki živi pretežno na arktičnih in subarktičnih področjih v srednji in severovzhodni Kanadi, na Aljaski, Grenlandiji in v delih Rusije. Pojem Eskim(i), ki se uporablja v pogovornem jeziku, poleg Inuitov včasih označuje še druge arktične etnične skupine.
(4)  – Uredba (ES) št. 1007/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o trgovini z izdelki iz tjulnjev (UL L 286, str. 36).
(5)  – Sklep Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (T‑18/10, EU:T:2011:419), potrjen s sodbo Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
(6)  – Uredba Komisije (EU) št. 737/2010 z dne 10. septembra 2010 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe (ES) št. 1007/2009 Evropskega parlamenta in Sveta o trgovini z izdelki iz tjulnjev (UL L 216, str. 1).
(7)  – Sodba Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Komisija (T‑526/10, EU:T:2013:215), v nadaljevanju: izpodbijana sodba.
(8)  – Angleško: „as a standard of achievement to be pursued in a spirit of partnership and mutual respect“; francosko: „qui constitue un idéal à atteindre dans un esprit de partenariat et de respect mutuel“; špansko: „como ideal común que debe perseguirse en un espíritu de solidaridad y respeto mutuo“.
(9)  – Postopka, ki sta ju pred arbitražnim organom Svetovne trgovinske organizacije zoper Evropsko unijo začeli Kanada in Norveška („EC – Seal Products“, DS 400 in DS 401), glede katerih sta bili 18. julija 2014 sprejeti končni poročili s priporočili, sta se nanašala na druga vprašanja in ne t ista, ki so sporna v tem pritožbenem postopku.
(10)  – V zvezi s tem glej točke od 27 do 96 teh sklepnih predlogov.
(11)  – Glede tega se Splošno sodišče opira na sodno prakso, ki jo je priložnostno uporabilo Sodišče v skladu s sodbama Svet/Boehringer (C‑23/00 P, EU:C:2002:118, točki 51 in 52) in Francija/Komisija (C‑233/02, EU:C:2004:173, točka 26).
(12)  – Sodba Stadtwerke Schwäbisch Hall in drugi/Komisija (C‑176/06 P, EU:C:2007:730, točka 18).
(13)  – V zvezi s tem glej zgoraj opombo 5.
(14)  – V skladu s tretjo možnostjo člena 263, četrti odstavek, PDEU, ki je nastala z Lizbonsko pogodbo, imajo fizične in pravne osebe procesno upravičenje zoper predpise, ki se nanje neposredno nanašajo in za katere niso potrebni izvedbeni ukrepi.
(15)  – Sodba CIRFS in drugi/Komisija (C‑313/90, EU:C:1993:111, točki 30 in 31).
(16)  – Sodbe Francija/Komisija (15/76 in 16/76, EU:C:1979:29, točka 7), Crispoltoni in drugi (C‑133/93, C‑300/93 in C‑362/93, EU:C:1994:364, točka 43), IECC/Komisija (C‑449/98 P, EU:C:2001:275, točka 87) in Schaible (C‑101/12, EU:C:2013:661, točka 50).
(17)  – Sodbe Arnold André (C‑434/02, EU:C:2004:800, točka 38), Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802, točka 37), Nemčija/Parlament in Svet (C‑380/03, EU:C:2006:772, točke 46, 51 in 55) in Vodafone in drugi (C‑58/08, EU:C:2010:321, predvsem točka 39).
(18)  – Sodbe British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, točka 60), Združeno kraljestvo/Parlament in Svet (C‑217/04, EU:C:2006:279) in Vodafone in drugi (C‑58/08, EU:C:2010:321, točka 32).
(19)  – Sodbi Nemčija/Parlament in Svet (C‑380/03, EU:C:2006:772, točka 37) in Vodafone in drugi (C‑58/08, EU:C:2010:321, točka 32).
(20)  – Sodbi Nemčija/Parlament in Svet (C‑376/98, EU:C:2000:544, točki 84 in 106) in Vodafone in drugi (C‑58/08, EU:C:2010:321, točka 32).
(21)  – Glej predvsem točko 36 izpodbijane sodbe.
(22)  – Uvodne izjave 5, 6 in 7 Uredbe št. 1007/2009.
(23)  – Uvodna izjava 6 Uredbe št. 1007/2009.
(24)  – Uvodni izjavi 7 in 10 Uredbe št. 1007/2009.
(25)  – Sodba AJD Tuna (C‑221/09, EU:C:2011:153, točka 59).
(26)  – Sodba Stora Kopparbergs Bergslags/Komisija (C‑286/98 P, EU:C:2000:630, točka 61); v istem smislu že sodbi Präsident Ruhrkohlen-Verkaufsgesellschaft in drugi/Visoka oblast (od 36/59 do 38/59 in 40/59, EU:C:1960:36, predvsem str. 926 in 927) in Picciolo/Parlament (111/83, EU:C:1984:200, točka 22).
(27)  – Sodbe Michel/Parlament (195/80, EU:C:1981:284, točka 22), Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točka 463), Elf Aquitaine/Komisija (C‑521/09 P, EU:C:2011:620, točka 149) in Alliance One International in Standard Commercial Tobacco/Komisija (C‑628/10 P in C‑14/11 P, EU:C:2012:479, točka 74).
(28)  – Točka 51 izpodbijane sodbe.
(29)  – Belgija in Nizozemska.
(30)  – V istem smislu sodbi Arnold André (C‑434/02, EU:C:2004:800, točka 38) in Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802, točka 37).
(31)  – Sodbe Sumitomo Metal Industries in Nippon Steel/Komisija (C‑403/04 P in C‑405/04 P, EU:C:2007:52, točka 40), Bertelsmann in Sony Corporation of America/Impala (C‑413/06 P, EU:C:2008:392, točka 117), Solvay/Komisija (C‑109/10 P, EU:C:2011:686, točka 51) in Komisija/Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, točka 59).
(32)  – Sodbe British American Tobacco (Investments) in Imperial Tobacco (C‑491/01, EU:C:2002:741, točka 64), Arnold André (C‑434/02, EU:C:2004:800, točka 39) in Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802, točka 38).
(33)  – Sodba Nemčija/Parlament in Svet (C‑380/03, EU:C:2006:772, točka 53).
(34)  – Glej točko 55 izpodbijane sodbe.
(35)  – V zvezi s tem glej znova sodbe, navedene zgoraj v opombah 30 in 31.
(36)  – Neke vrste prag de minimis
se je v sodni praksi včasih priznal le glede intenzivnosti posegov v temeljne svoboščine, ne pa glede pomena zadevnega obsega trgovanja; glej npr. sodbe CMC Motorradcenter (C‑93/92, EU:C:1993:838, točka 12), Graf (C‑190/98, EU:C:2000:49, točka 25) in Komisija/Španija (C‑211/08, EU:C:2010:340, točka 72).
(37)  – O tem glej predvsem točko 105 izpodbijane sodbe.
(38)  – Sodbi Schindler Holding in drugi/Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, točka 32) in Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, točka 44) ter Mnenje 2/13 (EU:C:2014:2454, točka 179).
(39)  – V istem smislu sodbe Otis in drugi (C‑199/11, EU:C:2012:684), Chalkor/Komisija (C‑386/10 P, EU:C:2011:815) in Schindler Holding in drugi/Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522); tudi v sodbi Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28) se je Sodišče ukvarjalo zgolj z določbami Listine EU o temeljnih pravicah, čeprav se je predloženo vprašanje sklicevalo tudi na prvi dodatni protokol k EKČP.
(40)  – V zvezi s tem glej tudi moje sklepne predloge v zadevi Akzo Nobel Chemicals in Akcros Chemicals/Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:229, točka 143) ter moje stališče v postopku za izdajo mnenja 2/13 (EU:C:2014:2475, točka 203).
(41)  – Kar zadeva trditev pritožnikov, da prihaja varstvo poslovnih interesov v EKČP bolj do izraza kot v Listini EU o temeljnih pravicah, se bom temu vprašanju posvetila v okviru drugega dela drugega pritožbenega razloga (o tem glej spodaj, točke od 72 do 82 teh sklepnih predlogov).
(42)  – Sodbe Nold/Komisija (4/73, EU:C:1974:51, točka 14), FIAMM in drugi/Svet in Komisija (C‑120/06 P in C‑121/06 P, EU:C:2008:476, točka 185) in Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, točka 34).
(43)  – Sodbe Faust/Komisija (52/81, EU:C:1982:369, točka 27), Swedish Match (C‑210/03, EU:C:2004:802, točka 73) in Alliance for Natural Health in drugi (C‑154/04 in C‑155/04, EU:C:2005:449, točka 128).
(44)  – Sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 13. junija 1979 v zadevi Marckx proti Belgiji (pritožba št. 6833/74, série A št. 31, točka 50), z dne 11. januarja 2007 v zadevi Anheuser-Busch proti Portugalski (pritožba št. 73049/01, Recueil des arrêts et décisions
2007-I, točka 64) in z dne 13. marca 2012 v zadevi Malik proti Združenemu kraljestvu (pritožba št. 23780/08, točka 93).
(45)  – Glej npr. sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 20. novembra 1995 v zadevi Pressos Compania Naviera proti Belgiji (pritožba št. 17849/91, série A št. 322, točka 31) in z dne 6. oktobra 2005 v zadevi Maurice proti Franciji (pritožba št. 11810/03, Recueil des arrêts et décisions
2005-IX, točka 63).
(46)  – V tem smislu tudi sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice Maurice proti Franciji (navedena zgoraj v opombi 42, točki 65 in 66) in z dne 12. julija 2001 v zadevi Prinz Hans-Adam II. von Liechtenstein proti Nemčiji (pritožba št. 42527/98, Recueil des arrêts et décisions
2001-VIII, točke od 83 do 87).
(47)  – Sodbe Evropskega sodišča za človekove pravice z dne 7. julija 1989 v zadevi Tre Traktörer proti Švedski (pritožba št. 10873/84, série A št. 159, točka 53), z dne 26. junija 1986 v zadevi Van Marle in drugi proti Nizozemski (pritožba št. 8543/79 in druge, série A št. 101), z dne 25. marca 1999, Iatridis proti Grčiji (pritožba št. 31107/96, Recueil des arrêts et décisions
1999-II, točki 54 in 55), z dne 7. junija 2012, Centro Europa 7 in Di Stefano proti Italiji (pritožba št. 38433/09, Recueil des arrêts et décisions
2012, točki 178 in 179) in Malik proti Združenemu kraljestvu (navedena zgoraj v opombi 41, točka 93).
(48)  – Glej predvsem točko 109 izpodbijane sodbe.
(49)  – Na to kaže njihovo sklicevanje na sodbo Alliance for Natural Health in drugi (C‑154/04 in C‑155/04, EU:C:2005:449, točka 127).
(50)  – Sodba Groupe Gascogne/Komisija (C‑58/12 P, EU:C:2013:770, točka 35); glej tudi sodbe Dansk Rørindustri in drugi/Komisija (C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, EU:C:2005:408, točka 165), Alliance One International in Standard Commercial Tobacco/Komisija (C‑628/10 P in C‑14/11 P, EU:C:2012:479, točka 111) ter Nexans in Nexans France/Komisija (C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, točka 45).
(51)  – Sodba Sky Österreich (C‑283/11, EU:C:2013:28, točki 45 in 46).
(52)  – Glej v tem smislu sodbe Lindorfer/Svet (C‑227/04 P, EU:C:2007:490, točka 83), Schindler Holding in drugi/Komisija (C‑501/11 P, EU:C:2013:522, točki 45 in 106) in MasterCard in drugi/Komisija (C‑382/12 P, EU:C:2014:2201, točka 151).
(53)  – V zvezi s tem glej spet sodno prakso, navedeno v opombi 47.
(54)  – Namesto številnih drugih glej sodbe Scaramuzza/Komisija (C‑76/93 P, EU:C:1994:371, točka 18), Akzo Nobel in drugi/Komisija (C‑97/08 P, EU:C:2009:536, točki 38 in 39) in Komisija/Poljska (C‑504/09 P, EU:C:2012:178, točki 35 in 36).
(55)  – Sodba Air Transport Association of America in drugi (C‑366/10, EU:C:2011:864, točka 101).
(56)  – Glej zadnjo uvodno izjavo preambule DZNPDL (poudarjeno samo tukaj).
(57)  – V zvezi s tem glej predvsem sodbi Meddržavnega sodišča z dne 20. februarja 1969 v zadevah Kontinentalna polica v Severnem morju (Nemčija proti Nizozemski in Nemčija proti Danski), C.I.J. Recueil
1969, str. 4 (točka 77), in z dne 27. junija 1986 v zadevi Vojaške in paravojaške dejavnosti v Nikaragvi in proti njej
(Nikaragva proti Združenim državam Amerike), C.I.J. Recueil
1986, str. 14 (točki 183 in 184).
(58)  – Resolucija 61/295 je bila sprejeta s 143 glasovi za, 4 glasovi proti ob 11 vzdržanih ( Official Records of the General Assembly, Sixty-First Session, Supplement Nr. 53, A/61/53, prvi del, Poglavje II, Oddelek A). Proti so glasovale Avstralija, Kanada, Nova Zelandija in Združene države Amerike; med vzdržanimi so bili med drugimi Bangladeš, Kenija, Kolumbija, Nigerija in Ruska federacija.
(59)  – Sodba NTN Toyo Bearingin drugi/Svet (113/77, EU:C:1979:91, točka 21).
(60)  – Sodba Fediol/Komisija (191/82, EU:C:1983:259, točka 22); glej nedavno tudi sodbo Svet in Parlament/Komisija in Komisija/Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (od C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, točka 58).
(61)  – Uvodna izjava 14 Uredbe št. 1007/2009.
(62)  – Sodba Nakajima/Svet (C‑69/89, EU:C:1991:186, točka 31); glej nedavno tudi sodbo Svet in Parlament/Komisija in Komisija/Vereniging Milieudefensie und Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht (od C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, točka 59).
(63)  – Glede pojma „ soft law “ glej npr. v zadnjem času sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Cruza Villalóna v zadevi Nemčija/Svet (C‑399/12, EU:C:2014:289, točka 97 in navedena sodna praksa).
(64)  – Točki 114 in 115 izpodbijane sodbe.
(65)  – Sodba Akzo Nobel Chemicals in Akcros Chemicals/Komisija (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, točka 123); v istem smislu sodba D in Švedska/Svet (C‑122/99 P in C‑125/99 P, EU:C:2001:304, točka 65), v zadnjem primeru sta D in Kraljevina Švedska vložili celo ločeni pritožbi, a jima je bilo vseeno naloženo, da solidarno nosita stroške.
(66)  – V tem smislu npr. sodba Svet/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, točka 112); v tistem primeru so bili Svetu kot pritožniku, ki ni uspel, naloženi med drugim stroški družbe Audace kot intervenientki v podporo nasprotni stranki iz postopka na prvi stopnji, ki je s svojimi predlogi v pritožbenem postopku uspela.
(67)  – V tem smislu glej sodbo Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet (C‑583/11 P, EU:C:2013:625, točka 116).