62023TJ1103
РЕШЕНИЕ НА ОБЩИЯ СЪД (осми разширен състав)
2 юли 2025 година (
*1
)
„Марка на Европейския съюз — Производство по отмяна — Международна регистрация, посочваща Европейския съюз — Словна марка „TESTAROSSA“ — Реално използване на марката — Член 51, параграф 1, буква a) от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 58, параграф 1 буква a) от Регламент (ЕС) 2017/1001) — Използване от трети лица — Естество на използването — Мълчаливо съгласие на притежателя на марката — Доказване на реалното използване — Употребявани автомобили — Резервни части и принадлежности“
По дело T‑1103/23
Ferrari SpA, установено в Модена (Италия), представлявано от K. Muraro, G. Russo и C. Comolli Acquaviva, адвокати,
жалбоподател
срещу
Служба на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO), представлявана от Е. Markakis, в качеството на представител,
ответник,
като другата страна в производството пред апелативния състав на EUIPO, встъпила в производството пред Общия съд, е
Kurt Hesse, с местожителство в Нюрнберг (Германия), представляван от M. Krogmann, адвокат,
ОБЩИЯТ СЪД (осми разширен състав),
състоящ се от: Ал. Корнезов (докладчик), председател, G. De Baere, D. Petrlík, K. Kecsmár и S. Kingston, съдии
секретар: Г. Митрев, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
предвид изложеното в съдебното заседание от 12 декември 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателят Ferrari SpA иска отмяна на решението на пети апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 29 август 2023 г. (съединени преписки R 334/2017‑5 и R 343/2017‑5), поправено на 28 септември 2023 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Обстоятелства, предхождащи спора
2
С международна регистрация от 17 октомври 2006 г., посочваща Европейския съюз и получена от EUIPO на 8 февруари 2007 г., Ferrari SpA иска защита в Съюза на словната марка „TESTAROSSA“.
3
Стоките, обхванати от международната регистрация, попадат по-специално в клас 12 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. и отговарят на следното описание: „Превозни средства; средства за придвижване по земя, въздух или вода; сухопътни моторни превозни средства; автомобили; конструктивни и резервни части, техните компоненти и принадлежности, всички включени в този клас; спирачки, двигатели, гуми за сухопътни моторни превозни средства, включени в този клас; велосипеди, мотоциклети, микробуси и камиони“.
4
Международната регистрация е публикувана в Бюлетин на марките на Общността на 8 февруари 2007 г. и е вписана в регистъра на марките на Общността на 12 декември 2007 г.
5
На 7 септември 2015 г. встъпилата страна, г‑н Kurt Hesse, подава искане за обявяване на недействителността на международната регистрация за посочените в точка 3 по-горе стоки на основание член 158, параграф 2 от изменения Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 78, 2009 г., стр. 1) (понастоящем член 198, параграф 2 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (ОВ L 154, 2017 г., стр. 1) във връзка с член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 58, параграф 1, буква а) от Регламент 2017/1001).
6
С решение от 16 декември 2016 г. отделът по отмяна уважава частично това искане и отменя спорната марка по отношение на „превозните средства, средства за придвижване по земя, въздух или вода; сухопътни моторни превозни средства; конструктивни и резервни части, техните компоненти и принадлежности, всички включени в този клас; спирачки, двигатели, гуми за сухопътни моторни превозни средства, включени в този клас; велосипеди, мотоциклети, микробуси и камиони“, считано от 16 декември 2016 г. Той обаче отхвърля искането за отмяна по отношение на „автомобилите“.
7
На 13 февруари 2017 г. встъпилата страна подава жалба срещу решението на отдела по отмяна, с която иска частична отмяна на това решение, доколкото посоченият отдел е отхвърлил искането за отмяна на спорната марка по отношение на „автомобилите“.
8
На 14 февруари 2017 г. жалбоподателят също подава жалба срещу решението на отдела по отмяна, с която иска неговата частична отмяна, доколкото посоченият отдел е постановил отмяната на спорната марка по отношение на „конструктивни и резервни части, техните компоненти и принадлежности (за превозни средства), всички включени в този клас; двигатели“ (наричани по-нататък „резервни части и принадлежности“).
9
С обжалваното решение апелативният състав на EUIPO уважава жалбата на встъпилата страна и отхвърля жалбата на жалбоподателя. Така жалбоподателят е лишен от правата върху спорната марка за всички стоки, посочени в точка 3 по-горе.
Искания на страните
10
Жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да измени обжалваното решение, доколкото реалното използване на спорната марка е доказано за „автомобилите“ и за резервните части и принадлежностите от клас 12,
–
да осъди EUIPO и встъпилата страна да заплатят съдебните разноски, направени в производството пред апелативния състав и в настоящото производство.
11
По време на съдебното заседание жалбоподателят се отказва от второто си искане, което Общият съд отбелязва в протокола от съдебното заседание.
12
EUIPO моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски, ако бъде проведено съдебно заседание.
13
Встъпилата страна моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
По определянето на материалното и процесуалното право, приложимо ratione temporis
14
Предвид датата на подаване на разглежданото искане за отмяна, а именно 7 септември 2015 г., която е определяща, за да се установи приложимото материално право, фактите по случая се уреждат от материалноправните разпоредби на Регламент № 207/2009 и на Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (ОВ L 303, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189) (вж. в този смисъл решения от 6 юни 2019 г., Deichmann/EUIPO, C‑223/18 P, непубликувано, EU:C:2019:471, т. 2, и от 3 юли 2019 г., Viridis Pharmaceutical/EUIPO, C‑668/17 P, EU:C:2019:557, т. 3).
15
В това отношение от разпоредбите на член 55, параграф 1 от Регламент № 207/2009 следва, че евентуалното обявяване на отмяната има обратно действие, считано от датата на подаване на искането за отмяна. Освен това, доколкото съгласно постоянната съдебна практика по принцип е предвидено процесуалноправните норми да се прилагат от деня на влизането им в сила (вж. решение от 11 декември 2012 г., Комисия/Испания, C‑610/10, EU:C:2012:781, т. 45 и цитираната съдебна практика), спорът се урежда от процесуалните разпоредби на Регламент 2017/1001. Следва обаче да се отбележи, че що се отнася до доказването на реалното използване на спорната марка, съгласно по-специално член 82, параграф 2, букви г), е) и и) от Делегиран регламент (ЕС) 2018/625 на Комисията от 5 март 2018 година за допълнение на Регламент 2017/1001 и за отмяна на Делегиран регламент (ЕС) 2017/1430 (ОВ L 104, 2018 г., стр. 1), спорът се урежда от разпоредбите на Регламент № 2868/95 (решение от 24 март 2021 г., Novomatic/EUIPO — adp Gauselmann (Power Stars), T‑588/19, непубликувано, EU:T:2021:157, т. 20).
16
Следователно в случая, що се отнася до материалноправните норми, позоваванията на разпоредбите на Регламент 2017/1001 в обжалваното решение — от апелативния състав и от страните в писмените им становища — следва да се разбират като отнасящи се до разпоредбите от Регламент № 207/2009, който е с идентично съдържание.
По същество
17
Жалбоподателят изтъква четири основания, които по същество са, първото — липса на мотиви, доколкото не всички релевантни фактори са били взети предвид при преценката на реалното използване на спорната марка, второто — нарушение на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009, третото — нарушение на член 15, параграф 2 от този регламент (понастоящем член 18, параграф 2 от Регламент 2017/1001), и четвъртото — грешки в преценката относно използването на спорната марка за резервните части и принадлежностите.
18
Съгласно член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 правата на притежателя на марка на Европейския съюз се прекратяват въз основа на искане, представено в EUIPO, ако през непрекъснат период от пет години, който в случая обхваща периода от 7 септември 2010 г. до 6 септември 2015 г. включително (наричан по-нататък „релевантният период“), посочената марка не е била реално използвана в Съюза за стоките или услугите, за които тя е била регистрирана, и ако не съществуват основателни причини за това неизползване.
19
Съгласно правило 22, параграф 3 от Регламент № 2868/95, което в съответствие с правило 40, параграф 5 от същия регламент се прилага mutatis mutandis към производството по отмяна, доказателствата за използването трябва да включват данни за мястото, продължителността, обхвата и естеството на използването на по-ранната марка. Съгласно параграф 4 от това правило доказателствата по принцип се свеждат до представяне на доказателствени документи, като например опаковки, етикети, ценови листи, каталози, фактури, фотографии, рекламни съобщения в пресата, както и до писмените декларации, предвидени в член 78, параграф 1, буква е) от Регламент № 207/2009.
20
Така една марка е реално използвана, когато е използвана в съответствие с основната ѝ функция да гарантира произхода на стоките или услугите, за които е регистрирана, за да се създаде или да се запази пазар за тези стоки или услуги, като случаят не е такъв при символичното използване, чиято единствена цел е запазването на предоставените от марката права (вж. по аналогия решение от 11 март 2003 г., Ansul, C‑40/01, EU:C:2003:145, т. 43). Освен това условието, свързано с реалното използване на марката, изисква използването на последната, както е защитена на съответната територия, да е публично и насочено навън (вж. решения от 18 март 2015 г., Naazneen Investments/СХВП — Energy Brands (SMART WATER), T‑250/13, непубликувано, EU:T:2015:160, т. 25 и цитираната съдебна практика, и от 11 януари 2023 г., Hecht Pharma/EIPO — Gufic BioSciences (Gufic), T‑346/21, EU:T:2023:2, т. 22 (непубликувано) и цитираната съдебна практика).
21
Освен това реалното използване на дадена марка не може да бъде доказано с вероятности или предположения, а трябва да се основава на конкретни и обективни доказателства за действителното и достатъчно използване на марката на съответния пазар (вж. решение от 23 септември 2009 г.Cohausz/СХВП — Izquierdo Faces (acopat), T‑409/07, непубликувано, EU:T:2009:354, т. 36 и цитираната съдебна практика).
22
От постоянната съдебна практика следва, че преценката на реалното използване на марката трябва да се основава на съвкупността от факти и обстоятелства, които могат да установят действителното ѝ използване за търговски цели, и по-специално трябва да се вземат предвид считаното за обосновано в съответния икономически сектор използване за поддържането или създаването на пазарни дялове в полза на защитените от марката стоки или услуги, естеството на тези стоки или услуги, характеристиките на пазара и обхвата и честотата на използване на марката (вж. решение от 18 март 2015 г., SMART WATER, T‑250/13, непубликувано, EU:T:2015:160, т. 26 и цитираната съдебна практика).
23
Именно в светлината на тези принципи следва да се разгледат доводите на жалбоподателя, с които той оспорва по същество преценките на апелативния състав относно липсата на реално използване на спорната марка, от една страна, за „автомобилите“ от клас 12 и от друга страна, за резервните части и принадлежностите, включени в същия клас. Ето защо най-напред трябва да се разгледат заедно второто и третото основание, след това четвъртото основание и накрая, ако е необходимо, първото основание.
По второто и третото основание, свързани с доказването на реалното използване на спорната марка за автомобилите
24
В обжалваното решение апелативният състав отбелязва най-напред, че през релевантния период жалбоподателят не е произвеждал или разпространявал никакви нови автомобили със спорната марка, нито пък самият той е продавал употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“. По-нататък, що се отнася до продажбата от трети лица на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“, апелативният състав приема по същество, че за да докаже реалното ѝ използване, притежателят трябва да установи, че такива продажби са били извършвани с негово съгласие. Според него не съществува правило, по силата на което всяка продажба на употребявани стоки, за която притежателят на марката знае, трябва автоматично да се счита за нейно реално използване със съгласието му, тъй като за препродажбата на такива стоки втора употреба не се изисква съгласието на притежателя на марката. В това отношение апелативният състав приема, че жалбоподателят не е доказал, че се е съгласил с продажбата на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“ от трети лица по смисъла на член 15 от Регламент № 207/2009. Накрая, той отбелязва, че фактът, че жалбоподателят предоставя услуга, състояща се в удостоверяване, че даден употребяван автомобил е автентичен автомобил „Testarossa“ (наричана по-нататък „услугата по удостоверяване“), не е релевантен, доколкото тази услуга се предоставя под марката „Ferrari“, а не под спорната марка, поради което не доказва реалното използване на последната.
25
Жалбоподателят оспорва тези преценки, като изтъква, първо, че подкрепените с фактури продажби на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“ от оторизирани дилъри са извършени с негово съгласие. Според него фактът, че тези дилъри са му представили фактури, удостоверяващи продажбата на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“, имплицитно потвърждава, че те са използвали спорната марка с негово съгласие. Второ, жалбоподателят твърди, че предоставя на търговците услугата по удостоверяване срещу възнаграждение. Така тя му генерирала приходи и била пряко свързана с продажбите на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“ от оторизираните дилъри, тъй като издадените във връзка с това удостоверения увеличавали стойността на посочените автомобили и улеснявали препродажбата им.
26
Първо, EUIPO и встъпилата страна изтъкват, че съгласието на жалбоподателя не може да се презумира само поради факта че той не се е противопоставил на използването на спорната марка от трети лица. Липсата на лицензия, отнасяща се изрично за спорната марка, или на друга форма на съгласие на жалбоподателя за използването ѝ от трети лица показвала неговата пасивност. Второ, според EUIPO жалбоподателят не е доказал, че е възприел активно поведение на пазара на употребявани автомобили, което да му позволи да запази възможността да контролира качеството на разглежданите стоки. Встъпилата страна добавя, че апелативният състав правилно е приел, че услугата по удостоверяване не е релевантна, тъй като се предоставя под марката „Ferrari“.
27
В самото начало следва да се припомни, както бе посочено в точка 19 по-горе, че доказателствата за използването трябва да включват данни за мястото, продължителността, обхвата и естеството на използването на по-ранната марка. В случая, както впрочем бе потвърдено от EUIPO в съдебното заседание, в обжалваното решение апелативният състав е преценил само естеството на използването на спорната марка. При тези обстоятелства единствено този критерий подлежи на контрол от Общия съд по настоящото дело.
28
Следва също да се уточни, че между страните е безспорно, че производството на автомобили от модела „Testarossa“ се е осъществявало между 1984 г. и 1996 г. и че следователно през релевантния период не е произведен или пуснат на пазара нито един нов автомобил със спорната марка.
29
Също така е безспорно, както потвърждават жалбоподателят и EUIPO в съдебното заседание, че през релевантния период употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“ са продавани не от самия жалбоподател, а от трети лица, а именно оторизирани от жалбоподателя дилъри или дистрибутори, установени в Италия, Германия, Белгия, Франция и Испания.
30
Съгласно съдебната практика сама по себе си препродажбата на употребявана стока от дадена марка не означава, че тази марка е „използвана“ по смисъла на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009. Всъщност марката е била използвана, когато нейният притежател я е поставил върху новата стока при първото ѝ пускане на пазара. Ако обаче притежателят на спорната марка действително я използва в съответствие с основната ѝ функция да гарантира произхода на стоките, за които е регистрирана, при препродажбата на употребявани стоки, такова използване може да представлява „реално използване“ на посочената марка по смисъла на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari, C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 55 и 56).
31
Член 13, параграф 1 от Регламент № 207/2009, който се отнася до изчерпването на правата, предоставени от марка, потвърждава това тълкуване. Всъщност от посочената разпоредба следва, че марката не позволява на своя притежател да забрани използването ѝ във връзка със стоки, които са пуснати на пазара в Съюза под тази марка от самия притежател или с негово съгласие. От това следва, че дадена марка може да бъде използвана за стоки, които вече са пуснати на пазара с тази марка. Фактът, че притежателят на марката не може да забрани на трети лица да използват неговата марка за стоки, които вече са пуснати на пазара с нея, не означава, че самият той не може да я използва за такива стоки (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari, C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 58 и 59).
32
Освен това съгласно член 15, параграф 2 от Регламент № 207/2009 използването на марката със съгласието на притежателя се счита за използване от притежателя. При това положение, както правилно отбелязва апелативният състав в точка 76 от обжалваното решение, изводът в точка 31 по-горе се прилага и по отношение на използването на марката от трети лица със съгласието на притежателя, което впрочем страните не оспорват. Следователно за притежателя на марката остава възможността да докаже, че тя е била реално използвана за употребявани стоки, продавани под тази марка от трети лица с негово съгласие.
33
Освен това притежателят на марката трябва да докаже, че се е съгласил с използването на тази марка от трето лице (вж. в този смисъл решение от 11 май 2006 г., Sunrider/СХВП, C‑416/04 P, EU:C:2006:310, т. 44).
34
В случая е безспорно, че жалбоподателят не е представил доказателства, като например лицензия, от които да се установява изричното му съгласие за използването на спорната марка от трети лица през релевантния период. Той обаче поддържа, че представените от него доказателства могат да установят, че това използване е било извършено с мълчаливото му съгласие.
35
В това отношение според съдебната практика съгласието на притежателя на марката може да бъде изразено изрично или мълчаливо. Всъщност съгласието на притежателя трябва да е изразено по начин, който еднозначно да сочи наличието на воля за отказ от изключителното му право върху марката. Такава воля обикновено се изразява чрез изрично заявяване на съгласието. Не може обаче да се изключи възможността в някои случаи тя да се изведе имплицитно от обстоятелства и фактори, които предхождат, съпътстват или следват използването на разглежданата марка от трето лице, които също сочат — еднозначно — наличието на отказ на притежателя от неговото право (вж. решения от 13 януари 2011 г., Park/СХВП — Bae (PINE TREE), T‑28/09, непубликувано, EU:T:2011:7, т. 61 и цитираната съдебна практика, и от 8 юни 2022 г., Muschaweck/EUIPO — Conze (UM), T‑293/21, EU:T:2022:345, т. 71 (непубликувано) и цитираната съдебна практика).
36
Следователно трябва да се провери дали такова мълчаливо съгласие на притежателя се извежда от обстоятелства и фактори, които предхождат, съпътстват или следват използването на спорната марка от трето лице.
37
В това отношение съгласно съдебната практика, когато притежателят на марка, която е предмет на производство по отмяна, се позовава на действия на трето лице, свързани с използването на тази марка, за да докаже реалното използване по смисъла на член 15, параграф 1 от Регламент № 207/2009, този притежател твърди имплицитно, че това използване е било извършено с неговото съгласие (решение от 8 юли 2004 г., Sunrider/СХВП — Espadafor Caba (VITAFRUIT), T‑203/02, EU:T:2004:225, т. 24).
38
При все това, подобно на EUIPO, следва да се уточни, че в специфичния контекст на използването на марка за употребявани стоки такова мълчаливо съгласие не може да се изведе само от факта, че притежателят е знаел, че марката се използва от трето лице и не се е противопоставил на това. Всъщност от правна гледна точка съгласието на притежателя не е необходимо, за да може трето лице да използва марката за употребявани стоки. За да се установи наличието на такова мълчаливо съгласие в този конкретен контекст е необходимо още притежателят да участва в използването на марката от трети лица.
39
Релевантните обстоятелства и елементи, от които може да се установи наличието на такова мълчаливо съгласие, трябва да бъдат разгледани, както впрочем посочва EUIPO в съдебното заседание, по-специално в светлината на считаното за обосновано в съответния икономически сектор използване за поддържането или създаването на пазарни дялове в полза на защитените от марката стоки и характеристиките на пазара (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 18 март 2015 г., SMART WATER, T‑250/13, непубликувано, EU:T:2015:160, т. 26 и цитираната съдебна практика).
40
В случая, на първо място, жалбоподателят представя фактури за продажби на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“, издадени от оторизирани от него дилъри със следните данни: Ferrari Vertragshändler (дилър на Ferrari), Ferrari und Ferrari Classiche Vetragspartner (договорен партньор на Ferrari и Ferrari Classiche), Offizieller Ferrari und Maserati Vetragshändler (официален изключителен дистрибутор на Ferrari и Maserati) или още „оторизиран дистрибутор и сервиз“.
41
От това следва, че използването на спорната марка, на което се позовава жалбоподателят, не е използване от произволно трето лице без каквато и да е връзка с него, а използване от оторизирани дилъри и дистрибутори, с които жалбоподателят поддържа икономически и договорни връзки, което в случая не се оспорва.
42
В това отношение Общият съд е имал повод да постанови, че използването на марката на дружество производител от икономически свързано с него дружество дистрибутор може да бъде признато за използване на тази марка със съгласието на притежателя и следователно да се счита за използване от притежателя в съответствие с член 15, параграф 2 от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решения от 17 февруари 2011 г., J & F Participações/СХВП — Plusfood Wrexham (Friboi), T‑324/09, непубликувано, EU:T:2011:47, т. 32, от 5 март 2019 г., Meblo Trade/EUIPO — Meblo Int (MEBLO), T‑263/18, непубликувано, EU:T:2019:134, т. 80 и цитираната съдебна практика, и от 16 октомври 2024 г., Fractal Analytics/EUIPO — Fractalia Remote Systems (FRACTALIA), T‑194/23, непубликувано, EU:T:2024:696, т. 102 и цитираната съдебна практика).
43
Тези съображения се прилагат mutatis mutandis, когато марката на дружество производител, каквато е спорната марка, се използва от дружество дистрибутор, оторизирано от притежателя на тази марка, доколкото подобно оторизиране установява връзка между тези две дружества, която при липсата на данни за обратното предполага притежателят на марката да е разрешил, макар и само мълчаливо, посоченият оторизиран дилър или дистрибутор да използва марките му в рамките на икономическата си дейност на пазара.
44
В случая тази преценка се потвърждава от считаното за обосновано в съответния икономически сектор използване и характеристиките на съответния пазар. Всъщност обичайна практика на пазара на автомобили е последните да се продават едновременно под марка, обозначаваща техния производител, каквато в случая е словната марка „Ferrari“ или фигуративната марка на жалбоподателя, изобразяваща кон, изправен на задните си крака, и под втора марка, обозначаваща техния модел, каквато е спорната марка, като двете марки са неразривно свързани. Така според считаното за обосновано в този сектор използване се приема, че оторизиран от Ferrari дилър или дистрибутор има право да предлага на пазара всички модели автомобили на този производител. Освен това в съответствие с използването, считано за обосновано в сектора на употребяваните автомобили, следва да се прави разграничение между продажбите на употребявани автомобили, извършени от независимо трето лице, което няма никаква връзка с техния производител, и продажбите, извършени от дилър или дистрибутор, оторизиран от посочения производител. Това важи в още по-голяма степен, когато става въпрос, както в настоящия случай, за стари, луксозни и висококачествени употребявани автомобили с колекционерска стойност, които са особено известни и ценени сред колекционерите. Всъщност общоизвестно е, че на този специфичен пазар фактът, че такъв автомобил се продава от дилър или дистрибутор, оторизиран от притежателя на марката, може да покаже търговския произход на този автомобил и да увери клиентите, че неговата поддръжка, както и евентуално замяната на резервните части и принадлежностите към него, са извършени, без да се засяга търговският произход на автомобила.
45
Ето защо, противно на позицията на апелативния състав, следва да се приеме, че продажбата на употребяван автомобил с марката „TESTAROSSA“ от дилър или дистрибутор, оторизиран от притежателя на спорната марка, сочи, че тя е извършена с дори и само мълчаливото съгласие на последния.
46
На второ място, жалбоподателят представя и издадени от самия него фактури, адресирани до клиенти в Италия, Швейцария, Нидерландия и Обединеното кралство, за услугата по удостоверяване, посочена в точки 24 и 25 по-горе.
47
Съгласно съдебната практика действителното използване на регистрирана за определени стоки марка от нейния притежател за услуги, които се отнасят пряко до вече предлаганите на пазара стоки и целят да задоволят нуждите на клиентите на тези стоки, може да представлява „реално използване“ на тази марка по смисъла на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari, C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 62).
48
Такова използване обаче предполага действителното използване на спорната марка при предоставянето на разглежданите услуги. Всъщност, ако тази марка не се използва, очевидно не може да става въпрос за нейното „реално използване“ по смисъла на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari, C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 63).
49
В случая от преписката, и по-специално от съдържанието на фактурите, е видно, че услугата по удостоверяване има за цел да удостовери автентичността на употребяваните автомобили с марката „TESTAROSSA“ („certificazione autenticita vettura Testarossa“ на италиански език). Както обяснява жалбоподателят в съдебното заседание, такова „удостоверение за автентичност“, което той предоставя по-специално на своите оторизирани дилъри в рамките на продажбата на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“, доказва, срещу възнаграждение и след необходимите проверки, че разглежданият автомобил е оригинален модел „Testarossa“.
50
Жалбоподателят представя и документ, озаглавен „Технически фиш“, като пример за заявление за удостоверяване на употребяван автомобил с марката „TESTAROSSA“. От това следва, че за да получи удостоверение за автентичност, заявителят трябва да предостави точна информация за произхода на всяка от основните части на автомобила, като например двигателя, скоростната кутия, резервоара или още горивната помпа, както и за историята на евентуалното им заменяне, като всичко това е подкрепено със снимки на автомобила и неговите части.
51
Освен това в отговора си на писмен въпрос на Общия съд, както и в съдебното заседание жалбоподателят обяснява, че тези удостоверения играят важна роля при продажбата на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“, тъй като дават на купувачите уверение относно търговския произход на такъв автомобил и увеличават стойността му в сравнение с употребяван автомобил, който не притежава такова удостоверение.
52
От това следва, че услугата по удостоверяване е пряко свързана с продажбите на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“ от оторизирани дилъри и има за цел да задоволи нуждите на клиентите на тези автомобили, така че в съответствие с припомнената в точка 47 по-горе съдебна практика такова използване може да представлява „реално използване“ на тази марка по смисъла на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009.
53
Що се отнася до отбелязаното от апелативния състав обстоятелство, че посоченото удостоверяване се извършва не под спорната марка, а под марката „Ferrari“, достатъчно е да се отбележи, че спорната марка също е поставена по ясно видим и разпознаваем начин в самия предмет на тези фактури.
54
От постоянната съдебна практика обаче следва, че в областта на марката на Съюза не съществува правило, което да задължава притежателя на марката да доказва използването на марката си изолирано, независимо от всяка друга марка или друг знак. Следователно е възможно две или повече марки да се използват съвместно и самостоятелно със или без името на дружеството производител. В този смисъл съвместното използване на друга марка със спорната марка само по себе си не може да засегне функцията за идентифициране, която тази друга марка изпълнява по отношение на съответните стоки (вж. решение от 8 юни 2022 г., Apple/EUIPO — Swatch (THINK DIFFERENT), T‑26/21—T‑28/21, непубликувано, EU:T:2022:350, т. 87 и цитираната съдебна практика). Освен това условието за реално използване на дадена марка може да бъде изпълнено, когато тя се използва заедно с друга марка, стига първата марка все още да се възприема като указание за произхода на съответната стока (вж. решение от 23 септември 2020 г., CEDC International/EUIPO — Underberg (Форма на стръкче трева в бутилка), T‑796/16, EU:T:2020:439, т. 142 и цитираната съдебна практика).
55
В случая, както бе посочено в точка 44 по-горе, общоизвестно е, че автомобилите обикновено се продават едновременно под марка, обозначаваща техния производител, и под втора марка, обозначаваща техния модел, така че едновременното използване на марката „Ferrari“ и на спорната марка, обозначаваща конкретен модел автомобили Ferrari, във фактурите за услугата по удостоверяване е в съответствие с обичайната практика на разглеждания пазар.
56
Следователно апелативният състав неправилно е отхвърлил като ирелевантни доказателствата относно удостоверяването на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“.
57
Този извод не се поставя под въпрос от довода на EUIPO, че жалбоподателят не е бил активен през релевантния период, тъй като от изложените по-горе съображения, и по-специално от тези относно услугата по удостоверяване, е видно, че жалбоподателят е участвал в някои продажби на употребявани автомобили с марката „TESTAROSSA“, извършени от неговите оторизирани дилъри и дистрибутори, като е извлякъл икономическа полза от приходите, които е генерирал чрез тази услуга.
58
Освен това, доколкото жалбоподателят се позовава на добрата репутация на спорната марка в Съюза през релевантния период, следва да се припомни, че тежестта, която носи притежателят на спорната марка, да докаже използването, не може да бъде отменена или намалена с мотива, че тази марка се е ползвала с добра репутация в рамките на Съюза през релевантния период (решение от 8 април 2016 г., Frinsa del Noroeste/EUIPO — Frisa Frigorífico Rio Doce (FRISA), T‑638/14, непубликувано, EU:T:2016:199, т. 35), като използването трябва да се докаже независимо от добрата репутация.
59
Все пак не може да се изключи, че в зависимост от обстоятелствата, както в настоящия случай, добрата репутация на спорната марка може да представлява един от елементите, които са в състояние да дадат сведения за считаното за обосновано в съответния икономически сектор използване за поддържане или създаване на пазарни дялове в полза на защитените от марката стоки по смисъла на цитираната в точка 22 по-горе съдебна практика. По-специално, както бе посочено в точка 44 по-горе, фактът, че автомобил с особено добра репутация се продава от дилър или дистрибутор, оторизиран от притежателя на марката, може да увери клиентите, че неговата поддръжка, както и евентуално замяната на резервните части и принадлежностите към него, са извършени, без да се засяга търговският произход на автомобила.
60
С оглед на всички изложени по-горе съображения следва да се отбележи, че апелативният състав е допуснал грешка в преценката, като е заключил, че жалбоподателят не е доказал, че се е съгласил мълчаливо с използването на спорната марка от трети лица за „автомобили“ от клас 12.
61
Ето защо второто и третото основание следва да бъдат приети.
По четвъртото основание, свързано с доказването на реалното използване на спорната марка за резервни части и принадлежности
62
В обжалваното решение апелативният състав отхвърля като недопустими в рамките на подадената от жалбоподателя жалба доказателства относно използването на спорната марка за резервни части и принадлежности от клас 12, представени от жалбоподателя за първи път пред него, преди да ги отхвърли по същество. За сметка на това в рамките на подадената от встъпилата страна жалба той е разгледал по същество същите доказателства, без да се произнася по тяхната допустимост. След тази проверка той приема, че посочените доказателства не позволяват да се установи реалното използване на спорната марка за резервните части и принадлежностите.
63
Следва да се разгледат мотивите на обжалваното решение относно допустимостта на представените за първи път пред апелативния състав доказателства, а след това доводите на жалбоподателя по същество.
– По мотивите на обжалваното решение
64
Съгласно постоянната съдебна практика липсата или непълнотата на мотивите спадат към съществените процесуални нарушения по смисъла на член 263 ДФЕС и представляват абсолютно основание за отмяна, което може или дори трябва да бъде служебно разгледано от съда на Съюза (решения от 2 декември 2009 г., Комисия/Ирландия и др., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, т. 34, и от 9 март 2023 г., Les Mousquetaires и ITM Entreprises/Комисия, C‑682/20 P, EU:C:2023:170, т. 39). В това отношение е важно да се добави, че принципът на състезателност е част от правото на защита и се прилага за всяко производство, което може да приключи с решение на институция на Съюза, което засяга значително интересите на дадено лице (решение от 2 декември 2009 г., Комисия/Ирландия и др., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, т. 50) Следователно самият съд трябва да спазва принципа на състезателност, по-специално когато решава спор въз основа на съображение, което разглежда служебно (решение от 2 декември 2009 г., Комисия/Ирландия и др., C‑89/08 P, EU:C:2009:742, т. 54).
65
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 EUIPO може да пренебрегне фактите, на които страните не са се позовали, и доказателствата, които те не са представили навреме.
66
От текста на член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 следва, че при липса на разпоредба в обратния смисъл общото правило е, че представянето на факти и доказателства от страните е възможно след изтичане на сроковете, на които е подчинено това представяне съгласно разпоредбите на Регламент № 207/2009, и че в никакъв случай не е забранено EUIPO да вземе предвид такива късно посочени факти и късно представени доказателства (решения от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, т. 42, и от 24 януари 2018 г., EUIPO/European Food, C‑634/16 P, EU:C:2018:30, т. 55).
67
Като уточнява, че EUIPO „може“ в подобен случай да реши да пренебрегне такива доказателства, член 76, параграф 2 от Регламент № 207/2009 всъщност ѝ предоставя широко право на преценка, за да реши дали следва да ги вземе предвид, или да ги пренебрегне, като мотивира решението си по този въпрос (решения от 13 март 2007 г., СХВП/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, т. 43, и от 28 февруари 2018 г., mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, т. 49).
68
Що се отнася до упражняването на това право на преценка, следва да се припомни, че съгласно съдебната практика такова вземане предвид може да бъде оправдано по-специално когато EUIPO счита, от една страна, че тези късно представени факти и доказателства на пръв поглед може да са действително от значение, а от друга — че фазата на производството, в която е извършено късното представяне, и съпътстващите го обстоятелства допускат вземането предвид на фактите и доказателствата (вж. в този смисъл решения от 13 март 2007 г., OHIM/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, т. 44, от 28 февруари 2018 г., mobile.de/EUIPO, C‑418/16 P, EU:C:2018:128, т. 63, и от 4 октомври 2018 г., Blackmore/EUIPO — Paice (DEEP PURPLE), T‑344/16, непубликувано, EU:T:2018:648, т. 54).
69
В случая, първо, както бе припомнено в точка 62 по-горе, при разглеждането на подадената от жалбоподателя жалба апелативният състав е приел, че представените от жалбоподателя за първи път пред него доказателства относно резервните части и принадлежностите са недопустими, тъй като са били представени късно. В подкрепа на това в точки 168 и 169 от обжалваното решение той само посочва, че представените пред отдела по отмяна доказателства не са „задоволителни“ и че „предвид [тяхната] слабост […] правото на преценка не [би могло] да бъде упражнено в полза на [жалбоподателя]“.
70
От тези мотиви не може да се заключи, че апелативният състав е разгледал допустимостта на посочените доказателства с оглед на припомнените в точка 68 по-горе критерии от съдебната практика. По-специално те не позволяват да се провери дали апелативният състав е разгледал въпроса дали тези доказателства на пръв поглед могат да са действително от значение за произнасянето по подадената пред него жалба и дали фазата на производството, в която е извършено късното им представяне, и съпътстващите го обстоятелства не допускат да бъдат взети предвид. В това отношение самото твърдение, че представените пред отдела по отмяна доказателства не са „задоволителни“, не представлява достатъчно мотивиране, тъй като не предоставя нищо, което да показва защо в настоящия случай не са изпълнени установените от съдебната практика критерии, въз основа на които апелативните състави могат да вземат предвид късно представени доказателства.
71
Запитана в съдебното заседание дали обжалваното решение е опорочено от непълнота на мотивите относно допустимостта на доказателствата, представени за първи път пред апелативния състав, EUIPO посочва по същество, че не е необходим анализ на тези критерии, доколкото във всички случаи тези доказателства впоследствие са били разгледани по същество в обжалваното решение.
72
Въпреки това фактът, че тези доказателства така или иначе са били разгледани по същество, не отстранява непълнотата на мотивите относно тяхната недопустимост, която опорочава обжалваното решение, а по-скоро се отнася до последиците от тази непълнота за законосъобразността на обжалваното решение, които ще бъдат разгледани по-долу.
73
При тези обстоятелства следва да се отбележи, че обжалваното решение е опорочено от непълнота на мотивите, която Общият съд е длъжен да установи служебно.
74
Второ, както бе посочено в точка 62 по-горе, трябва да се отбележи, че апелативният състав, от една страна, е отхвърлил посочените доказателства като недопустими в рамките на подадената от жалбоподателя жалба, а от друга страна, в рамките на подадената от встъпилата страна жалба не е посочил предполагаемата недопустимост на същите доказателства, а направо ги е разгледал по същество.
75
С писмен въпрос Общият съд приканва страните да представят становищата си относно евентуалната непоследователност на мотивите на обжалваното решение в това отношение, в случай че счете за уместно да повдигне този въпрос служебно. В отговор жалбоподателят изтъква, че по този въпрос обжалваното решение е опорочено от противоречие в мотивите, което трябва да доведе до неговата отмяна. От своя страна EUIPO посочва, че подходът на апелативния състав не е противоречив, тъй като във всички случаи съответните доказателства са били разгледани и отхвърлени по същество в рамките на двете жалби, така че въпросното противоречие в мотивите било без значение за законосъобразността на обжалваното решение. Встъпилата страна поддържа аналогични доводи.
76
В това отношение следва да се отбележи, че обжалваното решение е опорочено от противоречие в мотивите, което Общият съд трябва да разгледа служебно, доколкото същите доказателства са били отхвърлени главно като недопустими в рамките на подадената от жалбоподателя жалба, докато в рамките на подадената от встъпилата страна жалба имплицитно, но несъмнено са били приети за допустими.
77
Що се отнася до възпроизведения в точка 75 по-горе довод на EUIPO, трябва да се отбележи, както беше направено в точка 72 по-горе, че той няма никакво отражение върху факта, че обжалваното решение е опорочено от противоречие в мотивите, що се отнася до допустимостта на доказателствата, представени за първи път пред апелативния състав, а се отнася по-скоро до последиците от това противоречие за законосъобразността на обжалваното решение, които ще бъдат разгледани по-долу.
78
С оглед на гореизложеното Общият съд не е в състояние да определи дали апелативният състав е могъл, без да допусне грешка, да отхвърли разглежданите доказателства като недопустими. Всъщност, както бе констатирано в точки 72 и 76 по-горе, обжалваното решение е опорочено, от една страна, от непълнота на мотивите, и от друга страна, от противоречие в мотивите.
79
При тези обстоятелства следва да се разгледа доводът на EUIPO, че посочените по-горе пороци в мотивите не оказват влияние върху законосъобразността на обжалваното решение, доколкото апелативният състав при всички положения е отхвърлил по същество посочените доказателства.
– По същество
80
В обжалваното решение, първо, апелативният състав приема, че спорната марка е била използвана за резервни части и принадлежности не от жалбоподателя, а от независими търговци, и че от доказателствата не може да се установи, че това използване е било извършено със съгласието на жалбоподателя. Второ, той отбелязва, че спорната марка е била използвана за посочените стоки с „описателна“ цел, а не за да бъде указан техният търговски произход. Според апелативния състав представените от жалбоподателя доказателства не правят разграничение между резервните части и принадлежностите, продавани под спорната марка, и неоригиналните резервни части и принадлежности, съвместими с автомобилите от модела „Testarossa“. Трето, що се отнася до доказателствата, показващи резервни части и принадлежности, които носят спорната марка, апелативният състав отбелязва, че става въпрос за изолирани случаи, които не са достатъчни, за да бъде доказано реално използване на спорната марка за такива части и принадлежности.
81
От една страна, жалбоподателят твърди, че апелативният състав неправилно е отказал да признае реалното използване на спорната марка за резервните части и принадлежностите. В това отношение той упреква посочения състав, че неправилно е приел, че третите лица, участващи в продажбата на тези части и принадлежности, са „независими търговци“ и че използването на спорната марка за такива стоки не може да се счита за доказателство за реално използване за автомобилите „поради несъразмерността на [тяхната] стойност“. Той подчертава също, че при своята проверка апелативният състав не е взел предвид релевантните критерии, за да се прецени реалното използване, а именно естеството на разглежданите стоки, характеристиките на пазара и честотата на използване. Освен това апелативният състав допуснал грешка при тълкуването на понятието „реално използване“ и при преценката на това използване от страна на трети лица, като неправилно приел, че представените доказателства не са достатъчни, за да се установи, че основната функция на марката е изпълнена.
82
От друга страна, жалбоподателят изтъква, че апелативният състав не е взел предвид съдебната практика, предвиждаща, че използването на регистрирана марка за резервни части, които са неразделна част от обхванатите от тази марка стоки, може да представлява реално използване не само за самите резервни части, но и за стоките, обхванати от посочената марка.
83
EUIPO и встъпилата страна оспорват доводите на жалбоподателя и поддържат, че реалното използване на спорната марка за резервните части и принадлежностите не е доказано и при всички положения не може да установи използване по отношение на „автомобилите“. Те считат, че решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari (C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854), не позволява автоматично да се заключи, че използването за резервни части представлява реално използване за автомобилите. Встъпилата страна набляга на факта, че резервните части и принадлежностите са вторични стоки, обикновено продавани от независими търговци, които използват марката „описателно“, без да установяват пряка връзка с нейния притежател. Тя поддържа също, че жалбоподателят не е представил лицензионни договори относно използването на спорната марка за резервни части и принадлежности.
84
В случая жалбоподателят не оспорва констатацията на апелативния състав, че продаваните под спорната марка през релевантния период резервни части и принадлежности са били „предимно“ употребявани.
85
Освен това страните не спорят, че използването на спорната марка за резервните части и принадлежностите, на което се позовава жалбоподателят, не е било извършено от самия него, а от трети лица.
86
В това отношение жалбоподателят не твърди, че е дал изрично съгласие за такова използване. За сметка на това той изтъква, че от съвкупността от доказателства, които е представил пред EUIPO, може да се установи, че той мълчаливо се е съгласил с такова използване.
87
В съдебното заседание жалбоподателят изтъква също, че един от неговите дилъри, който през релевантния период е продавал резервни части и принадлежности под спорната марка, а именно Maranello, всъщност принадлежи към същата група от дружества като него. Доколкото обаче това обстоятелство не е видно от преписката и не е подкрепено с никакви доказателства, Общият съд не може да го вземе предвид.
88
Първо, трябва да се отбележи, подобно на жалбоподателя и противно на посоченото от апелативния състав, че както е видно от представените от жалбоподателя доказателства, спорната марка е била използвана през релевантния период за резервните части и принадлежностите не от независими търговци, които нямат никаква връзка с жалбоподателя, а от оторизирани дилъри и дистрибутори, с които той е поддържал икономически и договорни връзки.
89
Всъщност сред представените от жалбоподателя доказателства са редица екранни снимки и извадки от уебсайта на Maranello, от които е видно, че това предприятие притежава „изключителните права за световна дистрибуция на всички фабрично произведени части за автомобилите Ferrari преди 1995 г.“, и че то продава резервни части и принадлежности „Ferrari“, описани като „оригинални части“ („genuine parts“), съответстващи на одобрените стандарти, чието качество, сигурност и надеждност са проверени. Жалбоподателят представя и фактури, издадени от Maranello, както и от други оторизирани дилъри, които показват продажбата на такива части и принадлежности на частни лица в Германия, Швейцария и Чешката република, както и услуги за поправка на автомобили с марката „TESTAROSSA“.
90
Освен това, както бе отбелязано в точки 49 и 50 по-горе, жалбоподателят предлага по-специално на оторизираните дилъри и дистрибутори услугата по удостоверяване, чиято цел е да удостовери автентичността на употребяван автомобил с марката „TESTAROSSA“ и включва проверка на търговския произход на основните части на автомобила.
91
Ето защо по съображения, аналогични на изложените в точки 34—56 по-горе, следва да се отбележи, че жалбоподателят е доказал, че е дал мълчаливото си съгласие трети лица да използват спорната марка за резервни части и принадлежности.
92
Второ, апелативният състав е приел, че представените от жалбоподателя доказателства сочат „описателно“ използване на спорната марка за резервните части и принадлежностите, единствено с цел да се укаже, че такива стоки са съвместими с автомобил с марката „TESTAROSSA“.
93
В това отношение следва да се отбележи, че апелативният състав не е отчел в достатъчна степен факта, че продажбите на резервни части и принадлежности, извършени от оторизирани дилъри, и по-конкретно от Maranello, са се отнасяли по-специално до оригинални части („genuine parts“) на марката „TESTAROSSA“, както жалбоподателят вече е изтъкнал пред апелативния състав и пред отдела по отмяна, и както следва от точка 89 по-горе. В това отношение се налага също така да се отбележи, че в някои доказателства, като издадените от Maranello фактури, се посочват множество резервни части и принадлежности, конкретно обозначени със спорната марка.
94
При всички положения самият апелативен състав признава в точка 197 от обжалваното решение, че някои резервни части и някои принадлежности носят спорната марка, като същевременно приема, че става въпрос за „изолирани случаи“. Въпросът дали става въпрос за „изолирани случаи“ обаче се отнася до степента на използването на марката за такива части и принадлежности, а не до неговото естество, което, както бе припомнено в точка 27 по-горе, е единственият предмет на настоящия спор.
95
От това следва, че преценката на апелативния състав относно използването на спорната марка за резервни части и принадлежности е опорочена от грешки.
96
Освен това следва да се отбележи, подобно на жалбоподателя, че използването на спорната марка за резервните части и принадлежностите може също да представлява използване на тази марка и за „автомобили“, което апелативният състав неправилно отрича.
97
Всъщност Съдът вече е постановил, че използването на регистрирана марка от нейния притежател или с неговото съгласие за резервни части, които са неразделна част от стоките, обхванати от тази марка, може да представлява „реално използване“ по смисъла на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 не само за самите резервни части, но и за стоките, обхванати от посочената марка. В това отношение е без значение, че в обхвата на регистрацията на посочената марка попадат не само целите стоки, но и техните резервни части (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari, C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 35).
98
При това положение марка, регистрирана за категория стоки и съставните им резервни части, трябва да се счита за „реално използвана“ по смисъла на член 51, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 за всички стоки, спадащи към тази категория, и съставните им резервни части, ако е използвана по този начин само за някои от тези стоки, като скъпи луксозни спортни автомобили или само за резервните части или аксесоарите на някои от тези стоки, освен ако от относимите фактически обстоятелства и доказателства не следва, че потребителят, който желае да придобие същите стоки, ги възприема като представляващи самостоятелна подкатегория от категорията стоки, за които съответната марка е регистрирана (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari, C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 53).
99
Следователно апелативният състав е трябвало да прецени конкретно — главно с оглед на стоките или услугите, за които притежателят на марка е доказал използването на своята марка — дали тези стоки или услуги представляват самостоятелна подкатегория по отношение на стоките или услугите, спадащи към съответния клас стоки или услуги, така че да се свържат стоките или услугите, за които е доказано реалното използване на марката, с категорията стоки или услуги, обхванати от регистрацията на тази марка (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 22 октомври 2020 г., Ferrari, C‑720/18 и C‑721/18, EU:C:2020:854, т. 41 и цитираната съдебна практика).
100
Апелативният състав обаче не е извършил такава проверка в обжалваното решение. Всъщност той не е установил, че тези резервни части и принадлежности представляват самостоятелна подкатегория по отношение на автомобилите, така че доказателството за използването на първите да бъде ирелевантно за вторите.
101
Апелативният състав само е отбелязал, от една страна, наличието на несъразмерност в икономическата стойност между, първо, резервните части и принадлежностите, и второ, автомобилите. Следва обаче да се отбележи, както прави жалбоподателят, че като се е основал на икономическата стойност на резервните части и принадлежностите, апелативният състав не е взел предвид постоянната съдебна практика, съгласно която, доколкото потребителят търси преди всичко стока или услуга, която може да отговори на неговите конкретни нужди, целта или предназначението на въпросната стока или услуга има основно значение при неговия избор. При това положение, тъй като се прилага от потребителите преди всяка тяхна покупка, критерият, свързан с целта или предназначението, е първостепенен при определянето на дадена подкатегория от стоки или услуги (решения от 13 февруари 2007 г., Mundipharma/СХВП — Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, т. 29, от 16 май 2013 г., Aleris/СХВП — Carefusion 303 (ALARIS), T‑353/12, непубликувано, EU:T:2013:257, т. 22, и от 24 януари 2024 г., Agus/EUIPO — Alpen Food Group (ROYAL MILK), T‑603/22, непубликувано, EU:T:2024:29, т. 32).
102
От друга страна, апелативният състав е отбелязал, че съответните потребители не биха счели, че производителят на резервни части и принадлежности има техническия капацитет да произвежда автомобили, доколкото е общоизвестно, че производителите на автомобили не произвеждат всички резервни части и принадлежности за автомобилите си. При все това, макар да е вярно, че обикновено не всички резервни части и принадлежности се произвеждат от самите производители на автомобили и обратно — производителите на такива части и принадлежности не произвеждат непременно автомобили, също толкова общоизвестно е, че определен брой резервни части и принадлежности действително се произвеждат от самите производители на автомобили или от трети лица по лиценз. Следователно не съществува общо правило, според което съответните потребители непременно считат, че автомобилите произхождат от производители, различни от производителите на резервните части и принадлежностите за тези автомобили.
103
С оглед на гореизложеното обжалваното решение е опорочено и от грешки в преценката, що се отнася до това дали доказателствата относно резервните части и принадлежностите са релевантни, за да се докаже използването на спорната марка за автомобилите. Тези грешки се добавят към посочената в точка 60 по-горе.
104
От изложеното по-горе следва, че четвъртото основание трябва да бъде прието.
105
С оглед на гореизложеното и противно на твърденията на EUIPO, посочените в точки 72 и 78 по-горе пороци в мотивите са от значение за разрешаването на спора. Всъщност от това следва, че обжалваното решение е опорочено както от липса на мотиви, що се отнася до допустимостта на доказателствата относно резервните части и принадлежностите, така и от грешки в преценката, що се отнася до разглеждането на тези доказателства по същество, така че то може да бъде отменено и само на това основание.
106
Поради това обжалваното решение следва да бъде отменено изцяло, без да е необходимо да се разглежда първото основание.
По съдебните разноски
107
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като EUIPO и встъпилата страна са загубили делото, те следва да бъдат осъдени да заплатят съдебните разноски в съответствие с исканията на жалбоподателя.
108
Освен това жалбоподателят е поискал EUIPO и встъпилата страна да бъдат осъдени да заплатят направените от него разноски във връзка с производството пред апелативния състав. В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 190, параграф 2 от Процедурния правилник необходимите разходи, направени от страните за целите на производството пред апелативния състав, се считат за подлежащи на възстановяване съдебни разноски. Ето защо EUIPO и встъпилата страна следва да бъдат осъдени да заплатят и необходимите разходи, направени от жалбоподателя за целите на производството пред апелативния състав.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми разширен състав)
реши:
1)
Отменя решението на пети апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 29 август 2023 г. (съединени преписки R 334/2017‑5 и R 343/2017‑5).
2)
EUIPO и г‑н Kurt Hesse понасят направените от тях съдебни разноски, както и разноските, направени от Ferrari SpA, включително необходимите разходи, направени за целите на производството пред апелативния състав.
Корнезов Baere
Petrlík
Kecsmár
Kingston
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 2 юли 2025 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.