62024CO0001
ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА (девети състав)
2 октомври 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда — Член 267 ДФЕС — Понятие „юрисдикция“ — College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека, Нидерландия) — Задължителна юрисдикция — Решение с незадължителен характер — Явна недопустимост“
По дело C‑1/24
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека, Нидерландия) с акт от 8 май 2023 г., постъпил в Съда на 2 януари 2024 г., в рамките на производство по дело
X
срещу
Achmea Schadeverzekeringen NV,
СЪДЪТ (девети състав),
състоящ се от: O. Spineanu-Matei, председател на състава, J.‑C. Bonichot (докладчик) и S. Rodin, съдии,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, да се произнесе с мотивирано определение в съответствие с член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда,
постанови настоящото
Определение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз и на Директива 2004/113/ЕО на Съвета от 13 декември 2004 година относно прилагане на принципа на равното третиране на мъжете и жените по отношение на достъпа до стоки и услуги и предоставянето на стоки и услуги (ОВ L 373, 2004 г., стр. 37; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 135).
2
Запитването е отправено в рамките на производство пред College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека, Нидерландия) по спор между X, собственик на еднолично дружество, и Achmea Schadeverzekeringen NV, застрахователно дружество (наричано по-нататък „Achmea“), относно принципа на равното третиране на мъжете и жените при достъпа на работодателите до застраховането на последиците от отсъствие на техни служители.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Член 3 от Директива 2004/113, озаглавен „Приложно поле“, предвижда:
„1.   В рамките на компетенциите, предоставени на [Европейската общност], настоящата директива се прилага спрямо всички лица, предоставящи стоки или услуги за населението, независимо от заинтересованото лице, както в частния, така и в обществения сектор, включително и публичните органи, и които се предлагат извън сферата на личния и семейния живот, както и за сделките, които се извършват в тези рамки.
[…]
4.   Настоящата директива не се прилага за въпроси, свързани със заетостта и професията. Настоящата директива не се прилага относно въпроси, свързани със самоосигуряване, доколкото тези въпроси са обхванати в други законодателни актове на Общността“.
4
Член 5 от тази директива, озаглавен „Актюерски фактори“, предвижда в параграф 1:
„Държавите членки гарантират, че във всички нови договори, сключени след 21 декември 2007 г. най-късно, използването на пола като фактор при изчисляването на премии и обезщетения за целите на осигурителните услуги и свързаните с тях финансови услуги не води до различия по отношение на премиите и престациите“.
Нидерландското право
5
Член 7 от Algemene wet gelijke behandeling (Общ закон за равното третиране) от 2 март 1994 г. (Stb. 1994, бр. 230) (наричан по-нататък „Законът за равното третиране“) предвижда в параграф 1:
„Забранява се дискриминацията при доставката на стоки или услуги или при предоставянето на достъп до стоки или услуги, както и при сключването, изпълнението или прекратяването на договори в тази област и при даването на насоки за кариерно развитие и на съвети или информация за училищна или професионална ориентация, когато се извършват:
a.
при упражняване на професия или търговска дейност;
b.
от публичните органи;
c.
от институции, работещи в областта на жилищното настаняване, социалната закрила, здравеопазването, културата или образованието, или
d.
от физически лица, които не упражняват професия или търговска дейност, ако доставката се извършва в публичната сфера“.
6
Член 10, параграф 1 от Wet College voor de rechten van de mens (Закон за Института по правата на човека) от 24 ноември 2011 г. (Stb. 2011, бр. 573) има следния текст:
„След отправено писмено искане [College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека)] може да проведе разследване, за да установи дали е била извършена или в момента се извършва дискриминация по смисъла на Общия закон за равното третиране, на [Wet gelijke behandeling van mannen en vrouwen (Закон за равното третиране на мъжете и жените)] или на член 646, книга 7 от [Burgerlijk Wetboek (Граждански кодекс)], и да обяви решението си по този въпрос. [College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека)] може също така да проведе разследване по собствена инициатива, за да установи дали такава дискриминация се извършва систематично, и да обяви решението си по този въпрос“.
7
Член 11, параграф 1 от Закона за Института по правата на човека гласи:
„[College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека)] започва разследване и изпраща писмено уведомление за решението си заедно с мотивите на подалото оплакване лице, на лицето, извършило дискриминацията, и евентуално на жертвата на дискриминацията“.
8
Член 13, параграф 1 от този закон предвижда:
„[College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека)] може да предприеме действия по съдебен ред, за да поиска поведение, което противоречи на Общия закон за равното третиране, на Закона за равното третиране на мъжете и жените или на член 646, книга 7 от Гражданския кодекс, да бъде обявено за незаконосъобразно, да се забрани или да се разпореди отстраняването на неговите последици“.
9
Съгласно член 28 от Besluit werkwijze onderzoek gelijke behandeling (Наредба относно реда и условията за провеждане на разследването за равно третиране):
„Решението на [College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека)], евентуално заедно с препоръки, е публично. Ако [College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека)] счете това за оправдано с оглед на защитата на съществените интереси на страните, засегнатите лица или трети страни, е достатъчно връчването на анонимизирано копие на решението“.
Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
10
В предприятието си Х наема само жени.
11
Achmea предлага на предприемачите общо застраховане, включително на последиците от отсъствие на техни служители.
12
Съгласно нидерландското право при отсъствие на служител поради заболяване работодателят трябва да продължи да плаща част от възнаграждението за период, който по принцип може да продължи до 102 седмици. Работодателят може да се застрахова срещу този риск при застраховател, като сключи застраховка срещу последиците от такова отсъствие. Тази застраховка предвижда на работодателя да се изплаща обезщетение, покриващо част от възнаграждението на болен служител, през първите две години от заболяването.
13
На уебсайта на Achmea е качен инструмент, с който може да се изчисли размерът на премията по застрахователната полица. X използва този инструмент, изхождайки от факта, че персоналът ѝ се състои само от жени, и според направеното с този инструмент изчисление премията възлиза на около 920,64 евро месечно. След това прави ново изчисление в хипотезата, при която персоналът ѝ се състои само от мъже, като посочената премия става 691,88 евро месечно.
14
В отговор на запитване на X Achmea обяснява, че размерът на премията се изчислява въз основа на данни за риска и такива за минали периоди, включващи различни фактори, сред които и пола.
15
В условията за застраховане на Achmea се посочва, че размерът на премията зависи от дейността на предприятието, от данните за отсъствията на служителите в сектора на дейност, а именно от броя на служителите, степента на покритие, данните за служителите, като гарантирана годишна заплата, година на раждане и пол, дни на отсъствие и обезщетения, платени през последните три години.
16
X подава искане до College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека), който е запитващият орган, за решение с отговор на въпроса дали при описаните по-горе обстоятелства е налице дискриминация, основана на пола, която е забранена. В това отношение тя счита, че Achmea осъществява такава дискриминация, като включва фактора пол в изчисляването на размера на премията за застраховане на последиците от отсъствие на служители. Така премията, искана за персонал, съставен изцяло от жени, ставала по-висока от премията, искана за персонал, съставен изцяло от мъже.
17
От друга страна, Achmea изтъква пред запитващия орган, че иска по-висока застрахователна премия за жените, тъй като при тях средният процент на отсъствията поради заболяване е статистически по-висок. Според Achmea от Директива 2004/113 следва само че използването на пола като фактор в осигуряването не може да води, за частноправните субекти, до различия по отношение на премиите и престациите. Следователно тази директива се прилагала само в сферата на частните, доброволни и несвързани с трудово правоотношение осигурителни и пенсионни режими. Не такъв обаче бил случаят със застраховката по делото пред запитващия орган. Съответно използването на пола като фактор при определяне на премията било допустимо.
18
Запитващият орган иска да се установи, на първо място, дали Х може да се позове на Директива 2004/113. Той счита, че X не може да се позовава на закрилата, предоставена с член 7 от Закона за равното третиране, тъй като дискриминирана е не тя, а служителите ѝ. Според него обаче трябва да се приеме, че този член транспонира в нидерландското право член 3 от Директивата, което налага да се определи нейното приложно поле.
19
На второ място, този орган счита, че от член 5, параграф 1 от Директива 2004/113 би могло имплицитно да се заключи, че различия в премиите и обезщетенията за лица, които не са частноправни субекти, дължащи се на използването на пола като актюерски фактор, са допустими. Той счита, че ако Директива 2004/113 е приложима в случая, следва да се определи дали вземането предвид на актюерските разлики, свързани с пола, при изчисляването на размера на премията за застраховане на последиците от отсъствие на служители води до непряка дискриминация, основана на пола, доколкото работодателят евентуално би бил по-малко склонен да наема жени. Посоченият орган иска да се установи защо актюерските разлики между мъжете и жените могат да се вземат предвид в премиите, които предприемачите или работодателите плащат за застраховане на последиците от отсъствие на служители, но не и в премиите, които осигурените лица плащат за частни осигуровки в качеството си на частноправни субекти.
20
При тези обстоятелства College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните въпроси:
„1)
Трябва ли Директива [2004/113] да се тълкува в смисъл, че се прилага и в случая на подалото искане лице, което само по себе си не е дискриминирано въз основа на своя пол, но е поставено в по-неблагоприятно положение, поради това че наема само жени, в резултат на което плаща по-висока премия от тази, която би плащало, ако наемаше (и) мъже?
2)
Като се има предвид също така член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз — и ако Директива 2004/113 се прилага за положението на подалото искането лице в качеството му на работодател — следва ли тази директива да се тълкува в смисъл, че използването на пола като фактор за целите на осигурителните услуги и свързаните с тях финансови услуги не трябва да води до различия по отношение на премиите и престациите и за работодателите (които не са частноправни субекти)?“.
По допустимостта на преюдициалното запитване
21
По силата на член 53, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато преюдициално запитване е явно недопустимо, Съдът може във всеки един момент, след изслушване на генералния адвокат и без да провежда докрай производството, да реши да се произнесе с мотивирано определение.
22
Тази разпоредба следва да се приложи по настоящото дело.
23
Съгласно постоянната практика на Съда въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор (решение от 7 май 2024 г., NADA и др., C‑115/22, EU:C:2024:384, т. 33 и цитираната съдебна практика).
24
Освен това, за да прецени дали даден запитващ орган притежава качеството на „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС — въпрос, уреден единствено от правото на Съюза, Съдът взема предвид съвкупност от обстоятелства, а именно дали органът е законоустановен, дали е постоянно действащ, дали юрисдикцията му е задължителна, дали производството е състезателно, дали той прилага правни норми и дали е независим (вж. в този смисъл решения от 30 юни 1966 г., Vaassen-Göbbels, 61/65, EU:C:1966:39, т. 395, от 3 май 2022 г., CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, т. 41, и от 7 май 2024 г., NADA и др., C‑115/22, EU:C:2024:384, т. 35).
25
От постоянната практика на Съда следва също, че националните юрисдикции могат да го сезират само ако пред тях има висящ спор и ако се произнасят в производство, което приключва с правораздавателен акт (решение от 3 май 2022 г., CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, т. 42 и цитираната съдебна практика).
26
В случая обстоятелствата, от които може да се прецени наличието на „юрисдикция“, се съдържат в отговора на запитващия орган, постъпил в Съда на 5 април 2024 г. във връзка с отправено от последния искане за информация.
27
Макар да е вярно, че законоустановеният характер и компетентността на College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека), прилагането на правните норми от него, както и състезателността на производството пред него, изглежда, се потвърждават от разпоредбите на Закона за Института по правата на човека и от предоставените от този институт уточнения, същото не може да се каже за изискването юрисдикцията на запитващия орган да е задължителна.
28
В това отношение следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда юрисдикцията на запитващия орган, чиято подсъдност не зависи от наличието на съгласие между страните, е задължителна, когато решението на този орган е задължително за тях (вж. в този смисъл решения от 17 септември 1997 г., Dorsch Consult, C‑54/96, EU:C:1997:413, т. 27 и 29, и от 6 октомври 2015 г., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, т. 22—25).
29
В настоящия случай това очевидно не е така.
30
На първо място, следва да се отбележи, че в отговора си на искането за информация на Съда този институт уточнява, че решенията му нямат силата на съдебно решение по смисъла на нидерландското законодателство.
31
На второ място, съгласно член 10, параграф 1, първа алинея от Закона за Института по правата на човека след отправено писмено искане този институт може да проведе разследване, за да установи дали е била извършена или в момента се извършва дискриминация по-специално по смисъла на Закона за равното третиране или на нидерландския Граждански кодекс. Съгласно член 11, параграф 1 от Закона за Института по правата на човека посоченият институт изпраща своето мотивирано решение на подалото оплакване лице, на лицето, извършило дискриминацията, и евентуално на жертвата. Освен това съгласно член 28 от Наредбата относно реда и условията за провеждане на разследването за равно третиране решението на този институт е публично.
32
В тези разпоредби обаче не се уточнява какво е конкретното правно действие на „решенията“, взети след проведено от College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) разследване.
33
Наистина, според отговора на този институт решенията му могат да имат правно действие. Съгласно цитираната в този отговор практика на Hoge Raad (Върховен съд, Нидерландия) съдът не може да се отклонява от решение на Commissie gelijke behandeling (Комисия по въпросите за равното третиране) — органа, който предшества College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека), без надлежно да мотивира позицията си в това отношение. Освен това, съгласно проучване на „последиците“ от решенията на този институт, в приблизително 74 % от случаите тези решения са довели до приемане от ответника на съответстващи на тях мерки. Впрочем, тъй като посочените решения най-често се публикуват на уебсайта на този институт, като в тях се посочва името на страната, срещу която е подадено оплакването, те имали възпиращ ефект.
34
Следователно единствената правна последица от решение на College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) е, че поражда специално задължение на съда, който ще се произнася по съществото на спора, да се мотивира, в случай че се отклони от такова решение.
35
Ето защо, макар спазването и принципното приемане на решенията на College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) да изглеждат безспорни, това не променя факта, че те не са задължителни за страните и не обвързват съдилищата, които евентуално ще бъдат сезирани по спор, възникнал след такова решение. Задължението на евентуално сезирания съд да обясни причините, поради които се отклонява от позицията на този институт, разглеждано като засилено задължение за мотивиране, само по себе си не означава, че това решение е задължително. Следователно решенията на посочения институт не са задължителни по смисъла на практиката на Съда.
36
На трето място, съгласно член 13 от Закона за Института по правата на човека този институт може да предприеме действия по съдебен ред, за да поиска поведение, което противоречи на нидерландското законодателство относно равното третиране, да се обяви за незаконосъобразно, да се забрани или да се разпореди отстраняването на неговите последици. Освен това в отговора си на искането за информация College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) потвърждава, че може да предприеме действия по съдебен ред след приключването на производството, по което е сезиран в случая.
37
Това обстоятелство обаче не само не доказва правораздавателния характер на College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) по смисъла на практиката на Съда, а показва, че становищата му не са задължителни. Всъщност, ако решението на този институт беше задължително, нямаше да е необходимо да се образува съдебно производство, след като неговото разследване приключи. Следователно запитващият орган, изглежда, стъпва по-скоро на правомощията си да следи за изпълнението на решенията си, като в случай на неизпълнение посоченият институт или заинтересованите страни могат да сезират нидерландските граждански съдилища.
38
На четвърто място, съгласно отговора на запитващия орган заинтересовано лице може да сезира и компетентните граждански съдилища, без да е длъжно преди това да сезира College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека). В това отношение посоченият институт уточнява, че компетентността му е „факултативна“, а не „изключителна“.
39
Макар че запитващ орган може да бъде счетен за „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС независимо от факултативната си компетентност, в смисъл че подаващото оплакване лице има избор да сезира пряко друг съд (вж. в този смисъл решения от 6 октомври 2015 г., Consorci Sanitari del Maresme, C‑203/14, EU:C:2015:664, т. 23—25, и от 20 септември 2018 г., Montte, C‑546/16, EU:C:2018:752, т. 23 и 24), това не променя факта, че както става ясно от точки 30—37 от настоящото определение, решенията на College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) не са обвързващи за страните по производството пред него.
40
Следователно запитващият орган по настоящото дело очевидно не отговаря на изискването неговата юрисдикция да е задължителна. Ето защо College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека) не е „юрисдикция“ по смисъла на член 267 ДФЕС и преюдициалното запитване е явно недопустимо.
По съдебните разноски
41
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващия орган, последният следва да се произнесе по съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (девети състав) определи:
Преюдициалното запитване, отправено от College voor de Rechten van de Mens (Институт по правата на човека, Нидерландия) с акт от 8 май 2023 г., постъпил в Съда на 2 януари 2024 г., е явно недопустимо.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.