EUROOPA KOHTU OTSUS (suurkoda)
11. detsember 2025(*)
Apellatsioonkaebus – Majandus- ja rahapoliitika – Pangandusliit – Määrus (EL) nr 806/2014 – Krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute ühtne kriisilahenduskord – Artikkel 7 – Ülesannete jaotus ühtse kriisilahendusmehhanismi raames – Artikkel 18 – Kriisilahendusmenetlus – Tingimused – Ühtse Kriisilahendusnõukogu (SRB) otsus kriisilahendusskeemi mitte vastu võtta – Ühtse Kriisilahendusnõukogu pädevus
Kohtuasjas C‑602/22 P,
mille ese on Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 56 alusel 16. septembril 2022 esitatud apellatsioonkaebus,
ABLV Bank AS (likvideerimisel), asukoht Riia (Läti), esindaja: Rechtsanwalt O. Behrends,
apellant,
teised menetlusosalised:
Ühtne Kriisilahendusnõukogu (SRB), esindajad: H. Ehlers, L. Forestier, J. Rius Riu ja K.‑Ph. Wojcik, keda abistasid advocaat D. Arts ning avocates N. De Backer ja F. Miotto, hiljem H. Ehlers, L. Forestier ja J. Rius Riu, keda abistasid advocaat D. Arts ning avocates N. De Backer ja F. Miotto,
kostja esimeses kohtuastmes,
Euroopa Keskpank (EKP), esindajad: A. Lefterov, G. Marafioti ja R. Ugena Torrejón,
menetlusse astuja esimeses kohtuastmes,
EUROOPA KOHUS (suurkoda),
koosseisus: president K. Lenaerts, asepresident T. von Danwitz, kodade presidendid C. Lycourgos, I. Jarukaitis, M. L. Arastey Sahún, I. Ziemele, O. Spineanu Matei, M. Condinanzi ja F. Schalin, kohtunikud N. Piçarra, A. Kumin, D. Gratsias, Z. Csehi, B. Smulders ja N. Fenger (ettekandja),
kohtujurist: A. Biondi,
kohtusekretär: ametnik L. Carrasco Marco,
arvestades kirjalikus menetluses ja 20. jaanuari 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
olles 13. mai 2025. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        ABLV Bank AS (likvideerimisel) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 6. juuli 2022. aasta otsus ABLV Bank vs. SRB (T‑280/18, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“, EU:T:2022:429), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, milles paluti tühistada Ühtse Kriisilahendusnõukogu (edaspidi „kriisilahendusnõukogu“) 23. veebruari 2018. aasta otsused SRB/EES/2018/09 ja SRB/EES/2018/10, millega jäeti vastu võtmata kriisilahendusskeem vastavalt krediidiasutuse ABLV Bank AS ja krediidiasutuse ABLV Bank Luxembourg SA suhtes (edaspidi „vaidlusalused otsused“).
Õiguslik raamistik
Direktiiv 2014/59/EL
2        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/59/EL, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012 (ELT 2014, L 173, lk 190; parandus ELT 2021, L 178, lk 8), artikli 82 lõige 2 näeb ette:
„Otsus selle kohta, kas võtta kriisilahenduse meetmeid finantsinstitutsiooni või artikli 1 lõike 1punktis b, c või d osutatud ettevõtja suhtes, peab sisaldama järgmist teavet:
a)      otsuse põhjendus, sealhulgas asjaolu kindlaks tegemine, kas finantsinstitutsioon vastab või ei vasta kriisilahenduse eeltingimustele;
b)      meetmed, mis kriisilahendusasutus kavatseb võtta, sealhulgas vajaduse korral otsus teha lõpetamise ja likvideerimise taotlus või halduri nimetamise või mis tahes muu meetme võtmise taotlus tavalises maksejõuetusmenetluses, võttes arvesse artikli 37 lõike 9 ülevõtmist siseriiklikusse õigusesse.“
Määrus (EL) nr 806/2014
3        Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 225, lk 1; parandus ELT 2021, L 178, lk 12), põhjendused 2, 10–12, 24, 26, 31, 33, 58 ja 122 on sõnastatud järgmiselt:
„(2)      Usalduse puudumist teiste riikide pangandussüsteemide vastu ja [selle vastu, et liikmesriigid suudaksid pankasid toetada, nagu ka] turu ebastabiilsust süvendavad eri riikide kriisilahendusnormide ja vastavate haldustavade vahelised erinevused ning see, et pangandusliidus puudub ühtne menetlus kriisilahenduse kohta otsuste tegemiseks, kuna need ei taga pankade maksejõuetuks jäämise võimalike tagajärgede prognoositavust.
[…]
(10)      Nende küsimustega tegelemiseks on olnud vaja kiirendada finantsinstitutsioonide kriisilahenduse raamistiku integreerimist, et tugevdada [Euroopa L]iitu, taastada finantsstabiilsus ja luua alus majanduse elavdamiseks. Direktiiv [2014/59] on märkimisväärne samm pankade kriisilahenduse normide ühtlustamise suunas kogu liidus ning see näeb ette kriisilahendusasutustevahelise koostöö piiriüleste pankade maksejõuetusega tegelemiseks. Selle direktiiviga kehtestatakse aga vaid minimaalselt ühtlustavad normid ja see ei vii kriisilahenduse valdkonnas kesktasandi otsuse tegemiseni. Nimetatud direktiiviga nähakse peamiselt ette ühtsed kriisilahenduse vahendid ja -õigused, mida iga liikmesriigi ametiasutused saavad kasutada, ent nende vahendite kohaldamine ja liikmesriigi rahastu kasutamine kriisilahendusmenetluste toetuseks jäetakse liikmesriigi ametiasutuste otsustada. […]
(11)      Ühtse kriisilahenduskorra kontekstis kehtestatakse osalevate liikmesriikide puhul tsentraliseeritud kriisilahendusõigus ning see usaldatakse käesoleva määrusega loodud […] kriisilahendusnõukogule […] ja liikmesriikide kriisilahendusasutustele. Selline kehtestamine on lahutamatu osa kriisilahenduse valdkonna ühtlustamise protsessist, mida reguleerivad direktiiv [2014/59] ja käesoleva määruse kriisilahendust käsitlevad ühtsed sätted. Kriisilahenduse režiimi ühetaoline kohaldamine osalevates liikmesriikides on tõhusam, kui see usaldatakse tsentraliseeritult ühtsele kriisilahenduskorrale. […]
[…]
(12)      Tulemuslike kriisilahendusotsuste tegemise tagamine liidus maksejõuetuks jäävate pankade kohta, sealhulgas liidu tasandil kogutud rahaliste vahendite kasutamise kohta, on finantsteenuste siseturu loomise lõpuleviimisel keskse tähtsusega. Siseturu piires võib ühe liikmesriigi panga maksejõuetus mõjutada liidu kui terviku finantsturu stabiilsust. Tulemuslike ja ühtsete kriisilahendusnormide ja kriisilahenduse rahastamise võrdsete tingimuste tagamine kõigis liikmesriikides ei ole mitte ainult nende liikmesriikide huvides, kus need pangad tegutsevad, vaid üldkokkuvõttes kõigi liikmesriikide huvides, kuna see on vahend, mis tagab võrdsed konkurentsitingimused ja parandab siseturu toimimist. Pangandussüsteemid on siseturul omavahel tihedalt seotud, pankade konsolideerimisgrupid on rahvusvahelised ja pankade aktivates on suur osakaal välismaisel varal. Ühtse kriisilahenduskorra puudumisel oleks ühtses järelevalvemehhanismis osalevates liikmesriikides aset leidvatel panganduskriisidel suurem negatiivne süsteemne mõju ka selles mitteosalevatele liikmesriikidele. Ühtse kriisilahenduskorra loomine tagaks maksejõuetute pankade probleemiga tegelemisel neutraalse lähenemisviisi ja suurendaks seetõttu osalevate liikmesriikide pankade stabiilsust ja väldiks kriisi levikut mitteosalevatesse liikmesriikidesse ning hõlbustaks seega kogu siseturu toimimist. […]
[…]
(24)      Arvestades, et ainult liidu institutsioonid võivad kehtestada liidu kriisilahenduspoliitika ja kuna iga kriisilahendusskeemi vastuvõtmisel jääb teatav kaalutlusruum, on vaja sätestada [Euroopa Liidu N]õukogu ja [Euroopa K]omisjoni piisav kaasamine institutsioonidena, kes [ELTL] artikli 291 kohaselt võivad teostada rakendusvolitusi. Kriisilahendusnõukogu tehtud kriisilahendusotsuste kaalutlusaspekte peaks hindama komisjon. Arvestades kriisilahendusotsuste märkimisväärset mõju liikmesriikide ja kogu liidu finantsstabiilsusele ning liikmesriikide fiskaalsuveräänsusele, on tähtis, et rakendusvolitused teatavate kriisilahendusega seotud otsuste tegemiseks antaks nõukogule. Seepärast peaks just nõukogu komisjoni ettepaneku alusel teostama tõhusat kontrolli selle üle, kuidas kriisilahendusnõukogu on hinnanud avaliku huvi olemasolu, ning hindama kõiki olulisi muudatusi, mis on tehtud [ühtsest kriisilahendus]fondist [(edaspidi „kriisilahendusfond“)] konkreetsele kriisilahenduse meetmele antavas abisummas. Peale selle tuleks komisjonile anda õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et sätestada täiendavad kriteeriumid või tingimused, mida kriisilahendusnõukogu peab oma eri õiguste kasutamisel arvesse võtma. Selline kriisilahendusülesannete andmine ei tohiks mingil juhul takistada finantsteenuste siseturu toimimist. Euroopa Pangandusjärelevalve peaks seega säilitama oma rolli ja praegused volitused ja ülesanded: ta peaks välja töötama kõigile liikmesriikidele kohaldatavad liidu õigusaktid ja nende järjekindlale kohaldamisele kaasa aitama ning edendama kriisilahendustavade ühtlustamist kogu liidus.
[…]
(26)      [Euroopa Keskpank (edaspidi „EKP“)] kui ühtse järelevalvemehhanismi raames tegutsev järelevalveasutus ja kriisilahendusnõukogu peaksid olema võimelised hindama, kas krediidiasutus on maksejõuetu või tõenäoliselt maksejõuetuks jääv ning kas on põhjendatult alust oodata, et mõni alternatiivne erasektoripoolne või järelevalvemeede hoiaks selle maksejõuetuse mõistliku aja jooksul ära. Kui kriisilahendusnõukogu leiab, et kõik kriteeriumid kriisilahenduse käivitamiseks on täidetud, peaks ta kriisilahendusskeemi vastu võtma. Kriisilahendusskeemi vastuvõtmise menetlus, millesse on kaasatud komisjon ja nõukogu, tugevdab kriisilahendusnõukogu jaoks vajalikku tegevuslikku iseseisvust, olles samas kooskõlas Euroopa Liidu Kohtu tõlgendusega asutustele volituste delegeerimise põhimõtte kohta. Seetõttu sätestatakse käesolevas määruses, et kriisilahendusnõukogu vastuvõetud kriisilahendusskeem jõustub ainult sel juhul, kui nõukogu või komisjon ei esita 24 tunni jooksul pärast seda, kui kriisilahendusnõukogu selle on vastu võtnud, vastuväiteid või kui selle kriisilahendusskeemi kiidab heaks komisjon. Põhjused, miks nõukogu võib komisjoni ettepaneku põhjal kriisilahendusnõukogu kriisilahendusskeemile vastu olla, on rangelt piiratud avaliku huvi olemasoluga ja sellega, kui komisjon on oluliselt muutnud summat, mille kriisilahendusnõukogu on [kriisilahendus]fondist kasutamiseks välja pakkunud.
[…]
(31)      Kiire ja tulemusliku otsuste tegemise protsessi tagamiseks kriisilahenduse puhul peaks kriisilahendusnõukogu olema eriotstarbeline liidu asutus, millel on tema ülesannetele vastav spetsiifiline struktuur ja mis erineb teiste liidu asutuste puhul järgitavast mudelist. Selle koosseis peaks tagama kõigi kriisilahendusmenetlustes esinevate eri huvide arvessevõtmise. […]
[…]
(33)      Kriisilahendusnõukogu peaks oma täitevistungil valmistama ette kõik kriisilahendusmenetlust käsitlevad otsused ja need otsused võimalikult täies mahus vastu võtma. […]
[…]
(58)      Maksejõuetu ettevõtja lõpetamine ja likvideerimine tavalises maksejõuetusmenetluses võib ohustada finantsstabiilsust, põhjustada katkestusi oluliste teenuste osutamises ning nõrgendada hoiustajate kaitset. Sellisel juhul on kriisilahenduse vahendite kasutamiseks olemas avalik huvi. Kriisilahenduse eesmärgid peaksid seepärast olema oluliste finantsteenuste jätkamise tagamine, finantssüsteemi stabiilsuse säilitamine, moraaliriski vähendamine, vähendades sõltuvust maksejõuetutele ettevõtjatele antavast avaliku sektori finantstoetusest, ning hoiustajate kaitse.
[…]
(122)      Kuna käesoleva määruse eesmärke, nimelt luua tõhus ja tulemuslik üle-euroopaline ühtne raamistik ettevõtjate kriisilahenduseks ning tagada kriisilahendusreeglite järjekindel rakendamine, ei saa piisavalt saavutada liikmesriikide tasandil, küll aga saab neid paremini saavutada liidu tasandil, võib liit võtta meetmeid vastavalt [ELL] artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttele. Kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev määrus nimetatud eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale.“
4        Määruse nr 806/2014 artikli 7 „Ülesannete jaotus ühtse kriisilahenduskorra raames“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.      Kriisilahendusnõukogu vastutab ühtse kriisilahenduskorra tulemusliku ja järjepideva toimimise eest.
2.      Kriisilahendusnõukogu vastutab artikli 31 lõikes 1 osutatud sätteid järgides kriisilahenduse kavade koostamise ja kõigi selliste otsuste vastuvõtmise eest, mis on seotud järgmiste ettevõtjate või konsolideerimisgruppide kriisilahendusega:
a)      artiklis 2 osutatud ettevõtjad, mis ei kuulu konsolideerimisgruppi, ja konsolideerimisgrupid,
i)      mida peetakse [nõukogu 15. oktoobri 2013. aasta] määruse (EL) nr 1024/2013[, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (ELT 2013, L 287, lk 63),] artikli 6 lõike 4 kohaselt oluliseks, või
ii)      mille puhul EKP on otsustanud määruse [nr 1024/2013] artikli 6 lõike 5 punkti b kohaselt teostada ise vahetult kõiki asjakohaseid õigusi, ning
b)      muud piiriülesed konsolideerimisgrupid.“
5        Määruse nr 806/2014 artikli 14 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.      Tegutsedes artiklis 18 osutatud kriisilahendusmenetluse kohaselt, võtavad kriisilahendusnõukogu, nõukogu ja komisjon ning asjakohasel juhul liikmesriikide kriisilahendusasutused oma vastavate kohustuste puhul arvesse kriisilahenduse eesmärke ning valivad sellised kriisilahenduse vahendid ja õigused, mis nende arvates aitaksid konkreetsel juhul kõige paremini saavutada kriisilahenduse eesmärke.
2.      Lõikes 1 osutatud kriisilahenduse eesmärgid on järgmised:
a)      tagada kriitiliste funktsioonide jätkuvus;
b)      vältida olulist negatiivset mõju finantsstabiilsusele, eelkõige hoides ära finantsraskuste ülekandumise, sealhulgas turuinfrastruktuuridele, ja säilitades turudistsipliini;
c)      kaitsta avaliku sektori vahendeid, minimeerides tuginemist erakorralisele avaliku sektori finantstoetusele;
d)      kaitsta [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. aprilli 2014. aasta] direktiivi 2014/49/EL [hoiuste tagamise skeemide kohta (ELT 2014, L 173, lk 149)] kohaldamisalasse kuuluvaid hoiustajaid ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. märtsi 1997. aasta] direktiivi 97/9/EÜ [investeeringute tagamise skeemide kohta (EÜT 1997, L 84, lk 22; ELT eriväljaanne 06/02, lk 311)] kohaldamisalasse kuuluvaid investoreid;
e)      kaitsta klientide rahalisi vahendeid ja klientide vara.
[…]“.
6        Sama määruse artikli 15 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Tegutsedes artiklis 18 osutatud kriisilahendusmenetluse kohaselt, võtavad kriisilahendusnõukogu, nõukogu, komisjon ja asjakohasel juhul liikmesriikide kriisilahendusasutused kõik vajalikud meetmed tagamaks, et kriisilahendus toimub kooskõlas järgmiste põhimõtetega […]“.
7        Määruse artiklis 18 „Kriisilahendusmenetlus“ on sätestatud:
„1.      Kriisilahendusnõukogu võtab artikli 7 lõikes 2 osutatud ettevõtjate ja konsolideerimisgruppide ning artikli 7 lõike 4 punktis b ja lõikes 5 osutatud ettevõtjate ja konsolideerimisgruppide jaoks, kui nende lõigete kohaldamise tingimused on täidetud, kriisilahendusskeemi käesoleva artikli lõike 6 kohaselt vastu ainult siis, kui ta hindab oma täitevistungil pärast neljanda lõigu kohase teatise kättesaamist või omal algatusel, et järgmised eeltingimused on täidetud:
a)      ettevõtja on maksejõuetu või jääb tõenäoliselt maksejõuetuks;
b)      võttes arvesse ajastust ja muid asjakohaseid asjaolusid, puudub põhjendatud väljavaade, et mõni ettevõtja suhtes võetav alternatiivne erasektoripoolne meede, sealhulgas finantsinstitutsioonide kaitseskeemi meetmed, või järelevalvemeede, sealhulgas varase sekkumise meetmed või asjaomaste kapitaliinstrumentide allahindamine või konverteerimine kooskõlas artikliga 21, aitaks ettevõtja maksejõuetust mõistliku aja jooksul ära hoida;
c)      kriisilahendusmeede on vajalik avaliku huvi seisukohast vastavalt lõikele 5.
Esimese lõigu punktis a viidatud eeltingimust hindab EKP pärast kriisilahendusnõukoguga konsulteerimist. Kriisilahendusnõukogu võib sellise hinnangu oma täitevistungil anda ainult siis, kui ta on EKP-le oma kavatsusest eelnevalt teada andnud ja kui EKP ei anna kolme kalendripäeva jooksul arvates teate kättesaamisest seda hinnangut ise. EKP esitab kriisilahendusnõukogule viivitamata kogu vajaliku teabe, mida kriisilahendusnõukogu selle hindamise läbiviimiseks nõuab.
Kui EKP hindab, et esimese lõigu punktis a sätestatud eeltingimus on esimeses lõigus osutatud ettevõtja või konsolideerimisgrupi puhul täidetud, edastab ta hindamise tulemuse viivitamata komisjonile ja kriisilahendusnõukogule.
Esimese lõigu punktis b viidatud eeltingimust hindab kriisilahendusnõukogu oma täitevistungil või, kui see on kohaldatav, liikmesriigi kriisilahendusasutus tihedas koostöös EKPga. EKP võib kriisilahendusnõukogule või asjaomastele liikmesriikide kriisilahendusasutustele samuti teatada, et tema hinnangul on punktis b sätestatud eeltingimus täidetud.
[…]
4.      Lõike 1 punkti a kohaldamisel käsitatakse ettevõtjat maksejõuetuna või tõenäoliselt maksejõuetuks jäävana, kui tema puhul esineb üks või mitu järgmistest asjaoludest:
[…]
c)      ettevõtja ei suuda või on objektiivseid tõendeid, mis toetavad järeldust, et ettevõtja lähiajal ei suuda oma võlgu või muid kohustusi tasuda nende sissenõutavaks muutumisel;
[…]
5.      Käesoleva artikli lõike 1 punkti c kohaldamisel käsitatakse kriisilahenduse meedet avaliku huvi seisukohast vajalikuna, kui see on vajalik ühe või mitme artiklis 14 viidatud kriisilahenduse eesmärgi saavutamiseks ja see on nende eesmärkidega proportsionaalne ning ettevõtja lõpetamine ja likvideerimine tavalises maksejõuetusmenetluses ei aitaks kriisilahenduse eesmärke samavõrra saavutada.
6.      Kui kõik lõikes 1 sätestatud tingimused on täidetud, võtab kriisilahendusnõukogu vastu kriisilahendusskeemi. Kriisilahendusskeemiga:
a)      algatatakse ettevõtja kriisilahenduse menetlus;
b)      määratakse kindlaks kriisilahendusmenetluses oleva finantsinstitutsiooni puhul kasutatavad kriisilahenduse vahendid, millele on osutatud artikli 22 lõikes 2, eelkõige kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendi kasutamisel artikli 27 lõigete 5 ja 14 alusel tehtavad erandid;
c)      määratakse kindlaks [kriisilahendus]fondi kasutamine kriisilahenduse meetme toetamiseks kooskõlas artikliga 76 ja artikli 19 kohaselt tehtava komisjoni otsusega.
7.      Vahetult pärast kriisilahendusskeemi vastuvõtmist edastab kriisilahendusnõukogu selle komisjonile.
24 tunni jooksul pärast seda, kui kriisilahendusnõukogu on kriisilahendusskeemi edastanud, kinnitab komisjon kriisilahendusskeemi või esitab selle kohta vastuväiteid kaalutlusõigust kätkevates aspektides, mida käesoleva lõike kolmas lõik ei hõlma.
12 tunni jooksul pärast seda, kui kriisilahendusnõukogu on kriisilahendusskeemi edastanud, võib komisjon teha nõukogule ettepaneku:
a)      esitada kriisilahendusskeemi kohta vastuväited põhjendusega, et kriisilahendusnõukogu vastu võetud skeem ei vasta lõike 1 punktis c osutatud avaliku huvi kriteeriumile;
b)      kiita kriisilahendusnõukogu kriisilahendusskeemis ettenähtud [kriisilahendus]fondi summa oluline muutmine heaks või esitada selle kohta vastuväide.
Kolmanda lõigu kohaldamisel teeb nõukogu otsuse lihthäälteenamusega.
Kriisilahendusskeem võib jõustuda ainult siis, kui nõukogu ega komisjon ei ole selle kohta 24 tunni jooksul pärast seda, kui kriisilahendusnõukogu selle edastas, vastuväiteid esitanud.
Nõukogu või komisjon esitab vastuväite esitamise õiguse kasutamise põhjendused.
Kui 24 tunni jooksul pärast seda, kui kriisilahendusnõukogu on kriisilahendusskeemi edastanud, kiidab nõukogu komisjoni ettepaneku kriisilahendusskeemi muutmise kohta kolmanda lõigu punktis b toodud põhjusel heaks või kui komisjon esitab teise lõigu kohaselt vastuväite, muudab kriisilahendusnõukogu kaheksa tunni jooksul kriisilahendusskeemi kooskõlas esitatud põhjendustega.
[…]
8.      Kui nõukogu on selle vastu, et algatada finantsinstitutsiooni kriisilahendusmenetlus, ja põhjendab seda sellega, et lõike 1 punktis c osutatud avaliku huvi kriteerium ei ole täidetud, lõpetatakse ja likvideeritakse asjaomane ettevõtja kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt.
9.      Kriisilahendusnõukogu tagab, et asjaomased liikmesriikide kriisilahendusasutused võtavad kriisilahendusskeemi elluviimiseks vajaliku kriisilahenduse meetme. Kriisilahendusskeem adresseeritakse asjaomastele liikmesriikide kriisilahendusasutustele ja selles antakse neile juhiseid ning kriisilahendusasutused võtavad kõik vajalikud meetmed, et rakendada kriisilahendusskeem vastavalt artiklile 29, kasutades kriisilahendusõigusi. Kui antakse riigiabi või [kriisilahendus]fondi abi, tegutseb kriisilahendusnõukogu kooskõlas otsusega, mille komisjon on selle riigiabi kohta teinud.
10.      Komisjonil on õigus saada kriisilahendusnõukogult mis tahes teavet, mida ta peab oluliseks käesolevast määrusest tulenevate kohustuste täitmisel. Kriisilahendusnõukogul on õigus saada vastavalt käesoleva jaotise 5. peatükile kõigilt isikutelt mis tahes teavet, mida ta vajab kriisilahenduse meetme ettevalmistamiseks ja selle üle otsustamiseks, kaasa arvatud kriisilahenduse kavades esitatud ajakohastatud teavet ja täiendusi.“
8        Määruse artikli 22 „Kriisilahenduse vahendite rakendamise üldpõhimõtted“ lõikes 2 on sätestatud:
„Artikli 18 lõike 6 punktis b osutatud kriisilahenduse vahendid on järgmised:
a)      ettevõtte võõrandamine;
b)      sildasutuse loomine;
c)      vara eraldamine;
d)      kohustuste ja nõudeõiguste teisendamine.“
9        Määruse nr 806/2014 artikli 29 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriikide kriisilahendusasutused võtavad käesolevas määruses osutatud otsuste rakendamiseks vajalikud meetmed, eelkõige kontrollides artikli 7 lõikes 2 osutatud ettevõtjaid ja konsolideerimisgruppe ning artikli 7 lõike 4 punktis b ja artikli 7 lõikes 5 osutatud ettevõtjaid ja konsolideerimisgruppe, kui asjaomaste lõigete kohaldamise tingimused on täidetud, võttes vajalikke meetmeid vastavalt direktiivi [2014/59] artiklile 35 või 72 ja tagades, et järgitakse nimetatud direktiivis sätestatud kaitsemeetmeid. Liikmesriikide kriisilahendusasutused täidavad neile suunatud kriisilahendusnõukogu otsused.“
10      Määruse artikli 43 lõikes 3 on ette nähtud:
„Komisjon ja EKP määravad kumbki oma esindaja, kellel on õigus osaleda alalise vaatlejana täitevistungitel ja täiskogul.
Komisjoni ja EKP esindajal on õigus osaleda aruteludes ja tutvuda kõigi dokumentidega.“
Kohtuvaidluse taust
11      Vaidluse tausta on kirjeldatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 2–20. Käesoleva menetluse jaoks võib selle kokku võtta järgmiselt.
12      ABLV Bank on Lätis asuv krediidiasutus ja kontserni ABLV emaettevõtja. ABLV Bank Luxembourg on Luksemburgis asuv krediidiasutus ja kontserni ABLV tütarettevõtja, mille ainuaktsionär on ABLV Bank.
13      Nii ABLV Banki kui ka ABLV Bank Luxembourgi peeti „oluliseks üksuseks“ ning nad kuulusid seetõttu määrusega nr 1024/2013 kehtestatud ühtse järelevalvemehhanismi raames EKP järelevalve alla.
14      United States Department of the Treasury (Ameerika Ühendriikide rahandusministeerium) teatas 13. veebruaril 2018 Financial Crimes Enforcement Networki (finantskuritegude tõkestamise võrgustik, Ameerika Ühendriigid; edaspidi „FinCEN“) kaudu oma kavatsusest võtta erimeetmeid, et nimetada ABLV Bank suure rahapesuriskiga üksuseks (edaspidi „FinCENi meetme eelnõu“). Pärast seda teadet ei olnud ABLV Bankil enam võimalik teha makseid USA dollarites (USD).
15      EKP andis 18. veebruaril 2018 Finanšu un kapitāla tirgus komisijale (finants- ja kapitaliturgude komisjon, Läti; edaspidi „CMFC“) korralduse peatada ABLV Banki rahaliste kohustuste täitmine. EKP palus ka Commission de surveillance du secteur financier’l (rahandussektori järelevalvekomisjon, Luksemburg; edaspidi „CSSF“) võtta sarnased meetmed ABLV Bank Luxembourgi suhtes. 19. veebruaril 2018 kuulutati välja ABLV Banki moratoorium ja ABLV Bank Luxembourgi maksed peatati.
16      EKP edastas 22. veebruaril 2018 kriisilahendusnõukogule ABLV Banki ja ABLV Bank Luxembourgi maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise hinnangu projekti, et kriisilahendusnõukoguga selles küsimuses konsulteerida.
17      EKP asus 23. veebruaril 2018 seisukohale, et ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg on maksejõuetud või jäävad tõenäoliselt maksejõuetuks määruse nr 806/2014 artikli 18 lõike 1 tähenduses, ning edastas oma hinnangu kriisilahendusnõukogule.
18      Samal päeval võttis kriisilahendusnõukogu vastu otsuse SRB/EES/2018/09, millega ta otsustas ABLV Banki suhtes kriisilahendusskeemi mitte vastu võtta (edaspidi „ABLV Banki kohta tehtud otsus“), ning otsuse SRB/EES/2018/10, millega ta otsustas ABLV Bank Luxembourgi suhtes kriisilahendusskeemi mitte vastu võtta (edaspidi „ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsus“). Nendes otsustes nõustus kriisilahendusnõukogu EKP hinnanguga, et ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg on maksejõuetud või jäävad tõenäoliselt maksejõuetuks, leides, et puudub põhjendatud väljavaade, et muud meetmed aitaksid nende maksejõuetust mõistliku aja jooksul ära hoida. Ta leidis siiski, et ABLV Banki ja ABLV Bank Luxembourgi eripära arvestades ei olnud nende suhtes kriisilahenduse meede vajalik avaliku huvi seisukohast selle määruse artikli 18 lõike 1 punkti c ja lõike 5 tähenduses. Otsused tehti teatavaks nende adressaatidele, st CMFC-le ja CSSF-le.
19      ABLV Banki kohta tehtud otsuse artiklis 1 oli ette nähtud, et „[ABLV Banki] suhtes kriisilahendusmenetlust ei algatata“. Otsuse artiklis 2 oli täpsustatud, et see otsus „on adresseeritud [CMFC-le], kes on liikmesriigi kriisilahendusasutus määruse nr 806/2014 artikli 3 lõike 1 kolmanda lõigu tähenduses“, ning et „[v]astavalt määruse nr 806/2014 artikli 29 lõikele 1 rakendab [CMFC] [seda otsust] ja tagab, et kõik võetud meetmed on sellega kooskõlas, vastates selles ette nähtud tingimustele“.
20      ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse artiklite 1 ja 2 sisu oli analoogne.
21      Kriisilahendusnõukogu avaldas 24. veebruaril 2018 pressiteate vaidlusaluste otsuste kohta. Pressiteates oli täpsustatud, et „[v]astavalt [EKP] otsusele kuulutada [ABLV Bank] ja tema tütarettevõtja [ABLV Bank Luxembourg] maksejõuetuks või tõenäoliselt maksejõuetuks jäävaks, otsustas [kriisilahendusnõukogu], et kriisilahendusskeemi ei ole vaja vastu võtta, kuna nende pankade suhtes puudub avalik huvi[; m]ille tõttu likvideeritakse pangad vastavalt Läti ja Luksemburgi õigusele.“
22      ABLV Banki aktsionärid alustasid 26. veebruaril 2018 menetlust selle panga likvideerimiseks ning esitasid CMFC-le taotluse vabatahtliku likvideerimiskava heakskiitmiseks.
23      Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Luxembourgi piirkondlik kohus, Luksemburg) jättis 9. märtsil 2018 rahuldamata CSSFi esitatud ABLV Bank Luxembourgi lõpetamise ja likvideerimise avalduse, lubades pangal kohaldada maksete peatamise menetlust kuue kuu jooksul ja seda tähtaega pikendati mitu korda. Kohus lõpetas 2. juuli 2019. aasta otsusega ABLV Bank Luxembourgi tegevuse ja määras selle likvideerimise.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
24      ABLV Bank esitas vaidlusaluste otsuste tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 3. mail 2018.
25      Hagi põhjenduseks esitas ta kolmteist väidet. Esimese väite kohaselt puudus kriisilahendusnõukogul pädevus otsustada krediidiasutuse likvideerimise üle. Teise väite kohaselt puudus kriisilahendusnõukogul pädevus otsustada, et kriisilahendusskeemi vastu ei võeta. Kolmanda ja neljanda väite kohaselt oli rikutud määruse nr 806/2014 artikli 18 lõike 1 punkte a ja b. Viienda väite kohaselt oli rikutud õigust olla ära kuulatud ja õigust tutvuda toimikuga. Kuues väide käsitles põhjendamiskohustuse rikkumist. Seitsmenda ja kolmeteistkümnenda väite kohaselt oli rikutud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 41 lõikes 1 sätestatud õigust küsimuse käsitlemisele erapooletult. Kaheksas kuni üheteistkümnes väide puudutasid vastavalt proportsionaalsuse põhimõtte, võrdse kohtlemise põhimõtte, harta artiklite 16 ja 17 ning nemo auditur propriam turpitudinem allegans’i (keegi ei saa tugineda omaenda õigusvastasele tegevusele) põhimõtte rikkumist. Kaheteistkümnes väide puudutas võimu kuritarvitamist.
26      Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Üldkohus ABLV Banki hagi rahuldamata.
27      Pärast seda, kui Üldkohus oli selle kohtuotsuse punktis 36 tuvastanud, et vaidlusalused otsused on vaidlustatavad aktid, märkis ta kohtuotsuse punktides 40–42 hagiavalduse vastuvõetavust analüüsides, et esiteks esitas ABLV Bank hagi ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse peale viimase emaettevõtja ja ainuaktsionärina, ning et teiseks ei mõjuta see otsus otseselt aktsionäride olukorda, kuna see ei kahjusta aktsionäride õigust saada dividende ja osaleda ABLV Bank Luxembourgi juhtimises. Ta järeldas sellest kohtuotsuse punktis 45, et see otsus ei puudutanud ABLV Banki otseselt.
28      Seetõttu jättis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ABLV Banki nõude tühistada ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsus. Seevastu tunnistas ta hagi vastuvõetavaks ABLV Banki kohta tehtud otsuse tühistamise nõudes.
29      Sisulistes küsimustes analüüsis Üldkohus kõiki ABLV Banki väiteid ja lükkas need tagasi.
30      Esimesena lükkas Üldkohus tagasi ABLV Banki esimese väite, leides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et kriisilahendusnõukogu ei olnud ABLV Banki kohta tehtud otsuses otsustanud seda ettevõtjat likvideerida.
31      Teisena lükkas ta tagasi ABLV Banki teise väite, tuvastades kõigepealt selle kohtuotsuse punktides 81 ja 82, et 6. mai 2021. aasta kohtuotsusest ABLV Bank jt vs. EKP (C‑551/19 P ja C‑552/19 P, EU:C:2021:369) nähtub, et kriisilahendusnõukogu oli kohustatud tegema positiivse või negatiivse otsuse pärast seda, kui oli analüüsinud, kas määruse nr 806/2014 artikli 18 lõikes 1 ette nähtud tingimused olid täidetud või mitte. Seejärel leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83, et direktiivi 2014/59 artikli 82 lõige 2, mida võib pidada selle määruse artikliga 18 samaväärseks, nägi sõnaselgelt ette võimaluse teha otsus, et kriisilahendusskeemi vastu ei võeta. Lõpuks tõdes Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 84, et kui kriisilahendusnõukogul puuduks pädevus teha otsus, et kriisilahendusskeemi vastu ei võeta, seaks see ohtu asjaomase krediidiasutuse ja võimalik, et ka finantsturgude stabiilsuse, jättes õhku kahtluse, milliseid samme tuleks EKP hinnangut arvestades selle krediidiasutuse suhtes võtta.
32      Kolmandana analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 87–153 koos ABLV Banki kolmandat ja neljandat väidet. Ta leidis kõigepealt selle kohtuotsuse punktides 91 ja 92, et kuna kriisilahendusnõukogu hinnang krediidiasutuse maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta põhineb keerulistel majanduslikel hinnangutel, siis on liidu kohtute kontroll selles küsimuses piiratud. Seejärel lükkas Üldkohus tagasi ABLV Banki argumendid FinCENi meetme eelnõu õigusvastasuse kohta, leides nimetatud kohtuotsuse punktis 101, et maksejõuetuse põhjused ei ole asjaolu, mida tuleb määruse nr 806/2014 artikli 18 lõikes 4 ette nähtud analüüsi tegemisel arvesse võtta. Lõpuks lükkas ta oma kohtuotsuse punktides 103–146 tagasi ABLV Banki argumendid EKP hinnangu suhtes, mille viimane oli andnud ABLV Banki maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta ja mida kriisilahendusnõukogu oli korranud.
33      Neljandana analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 154–206 ABLV Banki viiendat kuni kolmeteistkümnendat väidet ja lükkas need tagasi.
Poolte nõuded
34      ABLV Bank palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–        peatada käesolev menetlus kuni menetlust lõpetava otsuse tegemiseni kohtuasjas C‑551/22 P: komisjon vs. SRB ning anda käesoleva menetluse pooltele võimalus väljendada oma seisukohta selle otsuse suhtes;
–        määrata menetlust korraldav meede ja menetlustoiming, millega palutaks komisjonil esitada käesolevas asjas oma seisukoht;
–        tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–        tühistada vaidlusalused otsused;
–        mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja kriisilahendusnõukogult ja
–        juhul, kui Euroopa Kohus ei saa esimeses kohtuastmes esitatud hagi lahendada, saata kohtuasi tagasi Üldkohtusse.
35      Kriisilahendusnõukogu palub Euroopa Kohtul:
–        jätta rahuldamata ABLV Banki taotlus menetlust korraldavate meetmete võtmiseks ja menetlustoimingute tegemiseks;
–        jätta apellatsioonkaebus vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja igal juhul põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        teise võimalusena saata asi tagasi Üldkohtusse;
–        kolmanda võimalusena – juhul kui Euroopa Kohus esimeses kohtuastmes esitatud hagi lahendab – jätta hagi rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja ABLV Bankilt.
36      EKP palub Euroopa Kohtul:
–        jätta apellatsioonkaebus põhjendamatuse tõttu rahuldamata ja
–        mõista kohtukulud välja ABLV Bankilt.
Menetlus Euroopa Kohtus
37      Euroopa Kohtu presidendi 22. märtsi 2023. aasta otsusega peatati käesolev menetlus kuni kohtuotsuse tegemiseni kohtuasjas C‑551/22 P: komisjon vs. SRB. Pärast 18. juuni 2024. aasta kohtuotsuse komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520) kuulutamist jätkati menetlust.
38      Euroopa Kohtu presidendi 21. juuni 2024. aasta otsusega paluti menetluse pooltel esitada oma seisukoht küsimuses, millised järeldused tuleb teha sellest kohtuotsusest käesolevas menetluses.
Apellatsioonkaebus
39      ABLV Bank esitab oma apellatsioonkaebuses neli väidet. Esimese väite kohaselt tegi Üldkohus vigu, kui ta analüüsis esimeses kohtuastmes esitatud kaht esimest väidet, mis puudutasid kriisilahendusnõukogu pädevust ja menetlusnormide rikkumist ABLV Banki kohta tehtud otsuse vastuvõtmisel. Teise väite kohaselt tegi Üldkohus vigu, kui ta analüüsis esimeses kohtuastmes esitatud kolmandat ja neljandat väidet, mis puudutasid kriisilahendusnõukogu hinnangut ABLV Banki maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta. Kolmanda väite kohaselt tegi Üldkohus vigu, kui ta analüüsis ABLV Banki argumente FinCENi meetme eelnõu ja Läti ametiasutuste otsuste kohta. Neljanda väite kohaselt tegi Üldkohus vigu ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse peale esitatud hagi vastuvõetavuse analüüsis.
Taotlus, et Euroopa Kohus paluks komisjonil esitada käesolevas asjas oma seisukoht
40      Oma repliigis palus ABLV Bank, et Euroopa Kohus paluks komisjonil esitada käesolevas asjas oma seisukoht. ABLV Bank väidab, et arvestades komisjoni argumente kohtuasjas, milles tehti 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520), jagab viimane tema arvamust käesolevas asjas esitatud apellatsioonkaebuse põhjendatuse kohta. Lisaks on komisjonil võimalik anda selgitusi määruse nr 806/2014 ettevalmistavate materjalide kohta.
41      Sellega seoses tuleb märkida, et vaatlusalune taotlus puudutab liidu institutsiooni, kes ei ole pool ei käesolevas menetluses ega olnud pool esimese kohtuastme menetluses. Lisaks leiab Euroopa Kohus, et tal on poolte argumentide ja toimiku materjalide põhjal piisavalt teavet, mistõttu tuleb see taotlus tagasi lükata.
Apellatsioonkaebuse vastuvõetavus
Poolte argumendid
42      Kriisilahendusnõukogu väidab, et käesolev apellatsioonkaebus on vastuvõetamatu, kuna see ei vasta Euroopa Kohtu kodukorra nõuetele. Apellatsioonkaebuses ei ole nõutava täpsusega välja toodud vaidlustatud kohtuotsuse neid osi, mida vaidlustatakse, ega mainitud õiguslikke argumente, mis esitatud väiteid konkreetselt põhjendaksid. Kuna apellatsioonkaebus on ebamäärane ja ebajärjekindel, on raske kindlaks teha õigusnormi rikkumisi, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses väidetavalt toime pani.
43      EKP leiab, et apellatsioonkaebus ei sisalda ühtegi konkreetset etteheidet õigusnormi rikkumise kohta ja lõppkokkuvõttes ei võimalda see esiteks Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada ning teiseks kriisilahendusnõukogul ja EKP-l oma kaitset tagada. Seetõttu kahtleb ta apellatsioonkaebuse vastuvõetavuses.
44      ABLV Bank väidab, et apellatsioonkaebus on vastuvõetav.
Euroopa Kohtu hinnang
45      Tuleb meelde tuletada, et ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb selgelt märkida selle kohtuotsuse kritiseeritavad osad, mille tühistamist palutakse, ning õiguslikud argumendid, mis konkreetselt seda nõuet põhjendavad, kuna vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjasse puutuv väide vastuvõetamatu (vt 26. aprilli 1993. aasta kohtumäärus Kupka-Floridi vs. MSK, C‑244/92 P, EU:C:1993:152, punktid 8 ja 9; 25. jaanuari 2022. aasta kohtuotsus komisjon vs. European Food jt, C‑638/19 P, EU:C:2022:50, punkt 75, ning 15. juuli 2025. aasta kohtuotsus EKP ja komisjon vs. Corneli, C‑777/22 P ja C‑789/22 P, EU:C:2025:580, punkt 58).
46      Nendele nõuetele ei vasta ja tuleb tunnistada vastuvõetamatuks apellatsioonkaebus, milles esitatud argumendid ei ole piisavalt selged ja täpsed, et võimaldada Euroopa Kohtul teha õiguspärasuse kontrolli, eelkõige seetõttu, et põhilised asjaolud, millele need argumendid tuginevad, ei nähtu piisavalt sidusalt ja arusaadavalt apellatsioonkaebuse tekstist, mis on sõnastatud ebaselgelt ja mitmeti mõistetavalt. Euroopa Kohus on samuti otsustanud, et ilmselge vastuvõetamatuse tõttu tuleb jätta läbi vaatamata apellatsioonkaebus, millel puudub ühtne struktuur, mis piirdub üldsõnaliste väidetega ega sisalda täpset teavet tühistamisnõude esemeks oleva vaidlustatud kohtuotsuse nende punktide kohta, milles on väidetavalt õigusnormi rikutud (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus thyssenkrupp vs. komisjon, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, punkt 58 ja seal viidatud kohtupraktika).
47      Kuigi käesolevas asjas ei vasta ABLV Banki osa argumente nendele nõuetele, sisaldab apellatsioonkaebus siiski mitut õiguslikku argumenti, mis puudutavad vaidlustatud kohtuotsuse selgelt määratletud asjaolusid ja võimaldavad Euroopa Kohtul oma kontrolli teostada.
48      Neid asjaolusid arvestades ei tunnistata käesolevat apellatsioonkaebust tervikuna vastuvõetamatuks.
49      See järeldus ei mõjuta siiski teatavate argumentide vastuvõetavuse hindamist eraldivõetuna (vt selle kohta 14. juuni 2016. aasta kohtuotsus Marchiani vs. parlament, C‑566/14 P, EU:C:2016:437, punkt 34 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sisulised küsimused
Esimene väide
–       Poolte argumendid
50      ABLV Banki hinnangul tegi Üldkohus esimeses kohtuastmes ABLV Banki esitatud kahe esimese väite analüüsimisel vigu ja moonutas asjaolusid. Lisaks jättis Üldkohus vääralt omal algatusel tõstatamata teatavate menetlusnormide rikkumise väited seoses ABLV Banki kohta tehtud otsusega.
51      Esimesena väidab ABLV Bank, et see, kuidas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses määruse nr 806/2014 artiklit 18 tõlgendas, on vale mitmel põhjusel.
52      Kõigepealt ei toeta seda tõlgendust ei artikli 18 sõnastus ega ka see määrus tervikuna.
53      Samuti jätab see tõlgendus tähelepanuta artiklis 18 määratletud kriisilahendusnõukogu pädevuse piirid, nagu need nähtuvad Euroopa Kohtu praktikast, mis tuleneb 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) ja 18. juuni 2024. aasta kohtuotsusest komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520). Viimati nimetatud kohtuotsuse punktist 83 nähtub muu hulgas, et see artikkel 18 ei anna kriisilahendusnõukogule pädevust võtta vastu akti, mis tekitab iseseisvaid õiguslikke tagajärgi.
54      Selle määruse põhjendus 26 kinnitab sõnaselgelt viidatud kohtupraktikast tulenevat vajadust piirata kriisilahendusnõukogu pädevust. Ent tõlgendus, mille Üldkohus andis sama määruse artiklile 18, annab kriisilahendusnõukogule väga suure, kuid selles artiklis nimetamata pädevuse määrata kindlaks panga saatus, ilma et tal oleks selleks vaja komisjonilt või nõukogult heakskiitu saada.
55      Samuti tugineb Üldkohus nimetatud artikli 18 tõlgendamisel kahele väidetavalt väärale argumendile.
56      Esiteks, mis puudutab Üldkohtu põhjendust seoses direktiivi 2014/59 artikli 82 lõikega 2, siis väidab ABLV Bank, et see säte ei ole käesolevas asjas kohaldatav ja samaväärse sätte puudumist määruses nr 806/2014 ei saa pidada õiguslüngaks, mis on sinna jäetud tahtmatult. Lisaks tuleneb sellest sättest, et meetmete üle, mis võetakse pärast kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsuse tegemist, otsustavad eranditult liikmesriigi asutused.
57      Teiseks on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 84 esitatud põhjendus, mis puudutab väidetavat vajadust kõrvaldada igasugune kahtlus selle suhtes, millised on liikmesriigi tasandil tagajärjed EKP hinnangule, et krediidiasutus on maksejõuetu või tõenäoliselt maksejõuetuks jääv, poliitilist laadi.
58      Lõpuks ei ole ka kriisilahendusnõukogu praktika pärast esimeses kohtuastmes toimunud menetluse suulise osa lõppemist kooskõlas nimetatud määruse artikli 18 selle tõlgendusega, millele kriisilahendusnõukogu käesolevas kohtuasjas tugines ja mida Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses kinnitas, eelkõige selle punktides 83 ja 84.
59      Teisena ei määranud Üldkohus õigesti kindlaks vaidlusaluste otsuste õiguslikke tagajärgi, kuigi tegemist on etapiga, mis on nende otsuste õiguspärasuse kontrollimiseks vajalik.
60      Eelkõige ei täpsustanud Üldkohus, kuidas ABLV Banki ja ABLV Bank Luxembourgi õiguslikku olukorda nende otsustega muudeti, ning piirdus selle analüüsimisega, kas need otsused näevad ette „kohustusliku likvideerimise“ või mitte.
61      Kolmandana moonutab Üldkohtu järeldus, et vaidlusalused otsused ei näe ette kohustust ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg likvideerida, nende otsuste teksti ja põhineb vigadel.
62      Kõigepealt ei jäta nende otsuste teksti sõnastus – osas, milles see nõuab, et riiklikud kriisilahendusasutused rakendaksid neid otsuseid neis esitatud tingimuste kohaselt – vähimatki kahtlust selle suhtes, et ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg tuleb likvideerida.
63      Seejärel leidis Üldkohus vääralt, et mõiste „vaidlustatav akt“ ELTL artikli 263 tähenduses viitab konkreetsele materiaalsel kujul esinevale dokumendile. Selle mõiste ese on vaidlustatud otsuste sisu, kuna materiaalsel kujul esinev dokument on vaid üks tõend, sama moodi nagu on pressikonverentsil tehtud avaldused. Ent nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 17, teatas kriisilahendusnõukogu, et vaidlusalused otsused eeldasid ABLV Banki ja ABLV Bank Luxembourgi likvideerimist.
64      Lõpuks on Üldkohus ka vääralt tõlgendanud akti adressaadi mõistet ELTL artikli 263 neljanda lõigu ja artikli 297 lõike 2 tähenduses. Üldkohus oleks pidanud asuma seisukohale, et akti adressaat ei ole mitte selle rakendamise eest vastutav asutus, vaid isik, kelle õiguslik olukord muutus. Käesoleval juhul on ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg vaidlusaluste otsuste adressaadid ja isikud, kes võivad tugineda harta artikliga 41 tagatud õigustele.
65      Neljandana on ABLV Banki kohta tehtud otsuses rikutud menetlusnorme ja nende rikkumise küsimuse oleks pidanud tõstatama omal algatusel Üldkohus, nagu seda nüüd peab tegema Euroopa Kohus. Täpsemalt ei järgitud selle otsuse vastuvõtmiseni viinud menetluses ABLV Banki õigust olla ära kuulatud ja tutvuda toimikuga. Lisaks ei edastatud seda otsust talle nõuetekohaselt ega esitatud ühtegi põhjendust.
66      Kriisilahendusnõukogu leiab, et esimene väide tuleb osaliselt vastuvõetamatuse, osaliselt tulemusetuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
67      EKP väidab, et esimene väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
68      Kõigepealt tuleb täheldada, et ABLV Banki argumendid Üldkohtu väidetavate vigade kohta seoses sellega, et ta ei määranud õigesti kindlaks vaidlusaluste otsuste õiguslikke tagajärgi ega toonud välja menetlusnormide rikkumist ABLV Banki kohta tehtud otsuses, ei ole nii selged ja täpsed, et Euroopa Kohus saaks viia läbi õiguspärasuse kontrolli. Vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 45 ja 46 viidatud kohtupraktikale tuleb need argumendid seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
69      ABLV Banki esimese väite põhjendamiseks esitatud muude argumentide kohta tuleb esimesena märkida, et mis puudutab väidetavat õigusnormi rikkumist määruse nr 806/2014 artikli 18 tõlgendamisel, siis lükkas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 86 tagasi ABLV Banki esimeses kohtuastmes esitatud teise väite, mille kohaselt puudus kriisilahendusnõukogul pädevus teha ametlik otsus selle kohta, et kriisilahendusskeem selle sätte tähenduses jäetakse vastu võtmata.
70      Esiteks tuleneb selle artikli tõlgendamise kohta Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel ei tule arvesse võtta mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusakti eesmärke, mille osa säte on (vt 17. novembri 1983. aasta kohtuotsus Merck, 292/82, EU:C:1983:335, punkt 12, ja 25. veebruari 2025. aasta kohtuotsus BSH Hausgeräte, C‑339/22, EU:C:2025:108, punkt 27).
71      Kõigepealt on selle määruse artikli 18 lõigetes 1 ja 6 sätestatud, et kriisilahendusnõukogu võtab muu hulgas selliste finantseerimisasutuste ja konsolideerimisgruppide suhtes, mida peetakse liidu finantsstabiilsuse seisukohast oluliseks, ning muude piiriüleste konsolideerimisgruppide suhtes kriisilahendusskeemi vastu ainult siis, kui ta leiab, et selle määruse artikli 18 lõike 1 punktides a–c sätestatud tingimused on täidetud. Need tingimused käsitlevad esiteks asjaomase ettevõtja või konsolideerimisgrupi maksejõuetust või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämist, teiseks kriisilahendusmeetmele alternatiivse meetme puudumist ning kolmandaks kriisilahendusmeetme vajalikkust avalikes huvides.
72      Esimene nendest tingimustest on sätestatud määruse nr 806/2014 artikli 18 lõike 1 punktis a ja selle kohta nähtub viidatud määruse artikli 18 lõike 1 teisest lõigust, et selle tingimuse täidetust hindab EKP pärast kriisilahendusnõukoguga konsulteerimist ning et viimane võib sellise hinnangu anda ainult siis, kui ta on EKP-le oma kavatsusest eelnevalt teada andnud ja kui EKP ei anna kolme kalendripäeva jooksul arvates teate kättesaamisest ise seda hinnangut. Artikli 18 lõike 1 kolmandas lõigus on täpsustatud, et kui EKP leiab, et see tingimus on täidetud, edastab ta hindamise tulemuse viivitamata komisjonile ja kriisilahendusnõukogule.
73      EKP hinnang, et asjaomane ettevõtja on maksejõuetu või tõenäoliselt maksejõuetuks jääv määruse nr 806/2014 artikli 18 lõike 1 punkti a tähenduses, toob kaasa selle määruse artiklis 18 ette nähtud menetluse algatamise ja seega artikli 18 lõikes 1 sätestatud tingimuste analüüsimise kriisilahendusnõukogu poolt (vt selle kohta 6. mai 2021. aasta kohtuotsus ABLV Bank jt vs. EKP, C‑551/19 P ja C‑552/19 P, EU:C:2021:369, punkt 67).
74      Sama määruse artiklis 18 on seega ette nähtud kriisilahendusnõukogu pädevus analüüsida selle artikli lõike 1 punktides a–c sätestatud tingimusi kõigil juhtudel, kui kriisilahendusmenetlus algatatakse EKP antud hinnangu alusel asjaomase ettevõtja või konsolideerimisgrupi maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta või kriisilahendusnõukogu enda hinnangu alusel, kui ta on väljendanud oma kavatsust selline hindamine läbi viia, isegi kui see artikkel ei sisalda sõnaselget teavet selle kohta, milliseid meetmeid tuleb kriisilahendusmenetluse järel võtta, kui kriisilahendusnõukogu leiab, et need tingimused ei ole täidetud.
75      Lisaks, kuigi ühtse kriisilahenduskorra määruse nr 806/2014 artikli 18 lõike 7 sätete kohaselt on kriisilahendusskeemi jõustumise tingimuseks selle kinnitamine komisjoni poolt, kui komisjon või nõukogu ei esita sellele vastuväiteid (vt selle kohta 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 80), ei ole komisjoni ja nõukogu selline osalemine ette nähtud juhuks, kui kriisilahendusskeemi vastu ei võeta. Seega, kui kriisilahendusnõukogu leiab, et kriisilahendusskeemi vastuvõtmise tingimused ei ole täidetud, on see kriisilahendusnõukogu järeldus viidatud määruse artiklis 18 ette nähtud kriisilahendusmenetluse lõppstaadium.
76      Mis seejärel puudutab selle määruse artikli 18 konteksti, siis tuleb ühelt poolt märkida, et sama määruse artikli 7 lõige 2 ei välista kriisilahendusnõukogu pädevust teha otsus jätta kriisilahendusskeem vastu võtmata. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 23 rõhutas, on selle sätte keeleversioonid erinevad. Seega, isegi kui eeldada, et osadest keeleversioonidest võib tuleneda, et kriisilahendusnõukogu on pädev vastu võtma vaid kriisilahendusotsuseid eelkõige liidu finantsstabiilsuse seisukohast oluliseks peetavate finantseerimisasutuste ja konsolideerimisgruppide suhtes, nagu ka muude piiriüleste konsolideerimisgruppide suhtes, on ta siiski selle sätte teiste keeleversioonide kohaselt pädev võtma vastu kõiki nende finantseerimisasutuste või konsolideerimisgruppide „kriisilahendust käsitlevaid“ otsuseid.
77      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa aga määravamaks pidada liidu õigusakti ühe või mitme keeleversiooni puhtgrammatilist tõlgendust, mis jätab ülejäänud keeleversioonid kõrvale, kuna liidu õigusnormide ühetaoline kohaldamine nõuab, et nende normide tõlgendamisel lähtutaks muu hulgas kõikides keeltes koostatud versioonidest (10. märtsi 2022. aasta kohtuotsus Landkreis Gifhorn, C‑519/20, EU:C:2022:178, punkt 76 ja seal viidatud kohtupraktika).
78      Teiselt poolt on määruse nr 806/2014 põhjenduses 33 täpsustatud, et kriisilahendusnõukogu peaks koostama kõik „kriisilahendusmenetlust käsitlevad otsused“ ja need otsused võimalikult täies mahus vastu võtma.
79      Selline täpsustus näitab, et liidu seadusandja on valinud laia käsitluse nende otsuste liikide suhtes, mida kriisilahendusnõukogul tuleb ühtse kriisilahenduskorra raames vastu võtta.
80      Lõpuks, mis puudutab selle määrusega taotletavaid eesmärke, mida käesoleva kohtuotsuse punktis 70 meenutatu kohaselt tuleb määruse sätete tõlgendamisel arvesse võtta, siis nähtub selle määruse põhjendustest 2, 10–12, 31, 58 ja 122, et kriisilahenduse valdkonnas ühtse ja tsentraliseeritud otsustusprotsessi loomisega on määruse eesmärk tagada kiirem ja tõhusam otsustamisprotsess pangandusliidus kriisilahenduseks eelkõige selleks, et tagada panga maksejõuetuse võimalike tagajärgede suurem prognoositavus, säilitada finantsstabiilsus, tagada oluliste finantsteenuste jätkamine ja kaitsta hoiustajaid (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Aeris Invest vs. komisjon ja SRB, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, punkt 164, ning 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus García Fernández jt vs. komisjon ja SRB, C‑541/22 P, EU:C:2024:820, punkt 190).
81      Ent nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 73, toob EKP hinnang, et asjaomane ettevõtja on maksejõuetu või tõenäoliselt maksejõuetuks jääv sama määruse artikli 18 lõike 1 punkti a tähenduses, kaasa selle, et kriisilahendusnõukogu algatab määruse artiklis 18 ette nähtud menetluse ja seega analüüsib artikli 18 lõikes 1 ette nähtud tingimusi.
82      Seega ei võimalda nimetatud artikli 18 tõlgendamine viisil, et kui kriisilahendusnõukogu leiab, et need tingimused ei ole täidetud, ei ole ta pädev tegema kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsust, tagada seda, et pärast ettevõtja maksejõuetuks või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise tuvastamist kriisilahendusnõukogu poolt läbiviidava kriisilahendusmenetluse tulemus oleks piisavalt läbipaistev, ega seega seda, et maksejõuetuse tagajärjed oleksid teataval määral ettenähtavad, eelkõige pärast sellise järelduse tegemist võetavate meetmete seisukohast.
83      Nagu on selle kohta märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 75, tähistab juhul, kui kriisilahendusnõukogu leiab, et need tingimused ei ole täidetud, tema järeldus määruse nr 806/2014 artiklis 18 ette nähtud kriisilahendusmenetluse lõppstaadiumi. Läbipaistvuse huvides on aga oluline, et liikmesriikide pädevaid asutusi teavitataks kriisilahendusnõukogu läbiviidava kriisilahendusmenetluse tulemusest.
84      Kõiki neid asjaolusid arvestades ei rikkunud Üldkohus õigusnormi, kui ta leidis, et selle määruse artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et kriisilahendusnõukogu on pädev tegema kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsuse, kui ta leiab, et selle artikli lõikes 1 ette nähtud tingimused ei ole täidetud.
85      Vastupidi ABLV Banki väidetule ei sea seda järeldust kahtluse alla Euroopa Kohtu praktika, mis tuleneb 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) ja 18. juuni 2024. aasta kohtuotsusest komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
86      Selle kohta tuleb meenutada, et vaatlusaluse määrusega kehtestatud kord põhineb sisuliselt määruse põhjendustes 24 ja 26 esitatud järeldusel, et selles määruses ette nähtud kriisilahendusvolituste kasutamine kuulub liidu kriisilahenduspoliitika valdkonda, mille võivad kindlaks määrata ainult liidu institutsioonid, ja et iga konkreetse kriisilahendusskeemi vastuvõtmisel jääb teatav kaalutlusruum, võttes arvesse kriisilahendusotsuste märkimisväärset mõju liikmesriikide ja kogu liidu finantsstabiilsusele ning liikmesriikide eelarvesuveräänsusele. Nendest põhjendustest tuleneb, et liidu seadusandja pidas neil põhjustel vajalikuks näha ette, et nõukogu ja komisjon osalevad sobival määral, st ulatuses, mis tugevdab kriisilahendusnõukogu tegevuse vajalikku iseseisvust, kuid võimaldab samas järgida asutustele volituste delegeerimise põhimõtet, mis on välja toodud 13. juuni 1958. aasta kohtuotsuses Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) ja mida on meelde tuletatud 22. jaanuari 2014. aasta kohtuotsuses Ühendkuningriik vs. parlament ja nõukogu (C‑270/12, EU:C:2014:18) (vt selle kohta 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 69).
87      Euroopa Kohus otsustas kahes esimesena nimetatud kohtuotsuses sisuliselt, et volituste delegeerimise tagajärjed on väga erinevad olenevalt sellest, kas delegeeritakse ühelt poolt rakendusvolitusi, mis on selgelt piiritletud ja mille teostamist saab seetõttu delegeeriva asutuse kehtestatud objektiivsete kriteeriumide alusel põhjalikult kontrollida, või teiselt poolt „kaalutlusõigust, millega kaasneb suur hindamisvabadus, mille teostamine võib endast kujutada tegeliku majanduspoliitika rakendamist“ (18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 70 ja seal viidatud kohtupraktika).
88      Esimest laadi delegeerimine ei saa tuntavalt muuta tagajärgi, mis saadud volituse teostamisega kaasnevad, samas kui teist liiki delegeerimise korral asendatakse delegeeriva asutuse valikud volituse saanud asutuse omadega, mistõttu toimub „tegelik vastutuse üleminek“ (18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 71 ja seal viidatud kohtupraktika).
89      Euroopa Kohus on samuti täpsustanud, et 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) tulenev kohtupraktika põhineb eeldusel, et liidu institutsioonilisele struktuurile omane pädevuste tasakaal on aluslepingutega antud põhitagatis ja et ulatusliku kaalutlusõiguse delegeerimine kahjustaks seda tagatist, kuna sellega antaks pädevus muudele asutustele kui need, kes on aluslepingutega asutatud selleks, et tagada ja kontrollida selle teostamist oma vastavate volituste raames (vt selle kohta 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 72).
90      Sellest kohtupraktikast tuleneb, et asutusele volituste delegeerimise õiguspärasus sõltub aluslepingutega tagatud pädevuste tasakaalu seisukohast sellest, kas delegeeritakse ulatuslik kaalutlusõigus – või vastupidi – täpselt piiritletud rakendusvolitused (vt selle kohta 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 73).
91      Määruse nr 806/2014 artikli 18 sätete kohta on Euroopa Kohus otsustanud, et nendega välditakse „vastutuse üleminekut“ 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) tuleneva kohtupraktika tähenduses.
92      Nimelt, kuigi need sätted annavad kriisilahendusnõukogule õiguse hinnata, kas kriisilahendusskeemi vastuvõtmise tingimused on konkreetsel juhul täidetud, ja määrata kindlaks sellise skeemi jaoks vajalikud vahendid, panevad need komisjonile või teataval juhul nõukogule kohustuse anda lõplik hinnang selle skeemi kaalutlusõigust kätkevatele aspektidele, mis kuuluvad krediidiasutuste kriisilahendust puudutava liidu poliitika valdkonda ja mis eeldavad niisuguste eesmärkide ja huvide kaalumist, mis on seotud liidu finantsstabiilsuse ja siseturu terviklikkuse säilitamisega, liikmesriikide eelarvesuveräänsusega arvestamisega ning aktsionäride ja võlausaldajate huvide kaitsmisega (vt selle kohta 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 81).
93      Samuti, hoolimata sellest, et need sätted annavad kriisilahendusnõukogule ulatusliku kaalutlusõiguse küsimuses, kas ja milliste vahenditega tuleb asjaomase ettevõtja suhtes läbi viia kriisilahendusmenetlus, on see õigus ühtse kriisilahenduskorra määruse artikli 18 lõigete 1 ja 4–6 alusel piiratud objektiivsete kriteeriumide ja tingimustega, mis piiravad kriisilahendusnõukogu tegevusulatust ja puudutavad nii kriisilahenduse tingimusi kui ka vahendeid. Lisaks on selles määruses ette nähtud komisjoni ja nõukogu osalemine menetluses, mille tulemusel võetakse vastu kriisilahendusskeem, mille jõustumiseks peavad komisjon ja teataval juhul nõukogu selle heaks kiitma (18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 77).
94      Nii on Euroopa Kohus otsustanud, et kuigi selle määruse artiklites 7 ja 18 on ette nähtud, et kriisilahendusnõukogu on kohustatud koostama ja vastu võtma kriisilahendusskeemi, ei anna need sätted talle siiski õigust võtta vastu iseseisvaid õiguslikke tagajärgi tekitavat akti. Ta täpsustas, et sama määruse artiklis 18 ette nähtud kriisilahendusmenetluses on komisjoni kinnitus vältimatu nii kriisilahendusskeemi jõustumiseks kui ka selle sisu kindlaksmääramiseks (vt selle kohta 18. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. SRB, C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punktid 83 ja 84).
95      Vastupidi ABLV Banki väidetule ei saa sellest järeldada, et Euroopa Kohus on otsustanud, et kriisilahendusnõukogul ei ole mingil juhul pädevust võtta vastu iseseisvaid õiguslikke tagajärgi tekitavat akti.
96      Nimelt on 18. juuni 2024. aasta kohtuotsuse komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520) punktis 83 esitatud kaalutluste eesmärk põhjendada selle kohtuotsuse punktis 82 esitatud hinnangut, mille kohaselt oleks nii määrusega nr 806/2014 kriisilahendusnõukogule antud volitustega kui ka 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) tuleneva kohtupraktikaga vastuolus seisukoht, et kriisilahendusskeem võib tekitada siduvaid õiguslikke tagajärgi sõltumata komisjoni kinnitavast otsusest. Punktis 83 esitatud järeldus, et selle määruse artiklid 7 ja 18 ei anna kriisilahendusnõukogule õigust võtta vastu akti, mis tekitab iseseisvaid õiguslikke tagajärgi, puudutab seega üksnes kriisilahendusskeeme.
97      Lisaks, kuigi – nagu märgib ABLV Bank – Euroopa Kohus otsustas 18. juuni 2024. aasta kohtuotsuses komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520), et kriisilahendusskeemi vastuvõtmisel on nõutav komisjoni ja nõukogu osalemine sobival määral, et vältida „vastutuse üleminekut“, tugines Euroopa Kohus selleks nimetatud kohtuotsuse punktides 75–81 kumulatiivsetele asjaoludele, mis on omased kriisilahendusnõukogu poolt kriisilahendusskeemi vastuvõtmisele. Neid asjaolusid aga ei esine, kui kriisilahendusnõukogu otsustab kriisilahendusskeemi mitte vastu võtta.
98      Ühelt poolt, nagu Euroopa Kohus selle kohtuotsuse punktis 76 märkis, on määruse nr 806/2014 artikli 18 lõikes 6 täpsustatud, et kui artikli 18 lõikes 1 sätestatud tingimused on täidetud, võtab kriisilahendusnõukogu vastu kriisilahendusskeemi, millega algatatakse asjaomase ettevõtja suhtes kriisilahendusmenetlus ja määratakse kindlaks selle määruse artikli 22 lõikes 2 osutatud kriisilahendusvahendite kohaldamine ja kriisilahendusfondi kasutamine. Määruse artikli 22 lõikes 4 on märgitud, et kriisilahenduse vahendeid – välja arvatud vara eraldamise vahend – võib kasutada eraldi või mis tahes kombinatsioonis, selleks et täita määruse artiklis 14 sätestatud kriisilahenduse eesmärgid kooskõlas selle määruse artiklis 15 sätestatud kriisilahenduse põhimõtetega.
99      Euroopa Kohus järeldas sama kohtuotsuse punktides 77 ja 81, et kriisilahendusskeemi vastuvõtmiseks peab kriisilahendusnõukogu oma äranägemise järgi hindama kõnealuse olukorra kahte eri aspekti, millest esimene on küsimus, kas sellise skeemi vastuvõtmise tingimused on täidetud, ja teine puudutab selleks vajalike kriisilahenduse vahendite kindlaksmääramist ning vajaduse korral kriisilahendusfondi kasutamist.
100    Kuid selleks, et kriisilahendusnõukogu teeks kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsuse, on vaja üksnes seda, et kriisilahendusnõukogu järeldaks, et selle skeemi vastuvõtmist põhjendavad kumulatiivsed tingimused ei ole täidetud, mis vabastab ta kohustusest määrata kindlaks vahendid, mis oleksid asjaomase finantsinstitutsiooni kriisilahenduseks vajalikud. Ent nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 92, on nende instrumentide kindlaksmääramisel vaja eraldi kaaluda erinevaid eesmärke ja huve, milleks on liidu finantsstabiilsuse ja siseturu terviklikkuse säilitamine, liikmesriikide eelarvesuveräänsuse arvessevõtmine ning aktsionäride ja võlausaldajate huvide kaitse.
101    Sellest järeldub, et hinnangu ulatus, mille kriisilahendusnõukogu peab oma kaalutlusõiguse raames andma kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise üle otsustamisel, on tingimata piiratum kui selle hinnangu ulatus, mille kriisilahendusnõukogu peab andma siis, kui ta otsustab kriisilahendusskeemi vastu võtta.
102    Nimelt, nagu Euroopa Kohus täpsustas 18. juuni 2024. aasta kohtuotsuse komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520) punktis 77, on kriisilahendusnõukogu õigus hinnata, kas määruse nr 806/2014 artikli 18 lõikes 1 sätestatud tingimused on täidetud, piiratud määruse artikli 18 lõigete 1, 4 ja 5 kohaselt objektiivsete kriteeriumide ja tingimustega, mis seavad piirid kriisilahendusnõukogu tegevusulatusele (vt analoogia alusel 22. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Ühendkuningriik vs. parlament ja nõukogu, C‑270/12, EU:C:2014:18, punkt 45).
103    Teiselt poolt, vastupidi kriisilahendusskeemile ei saa kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsus iseenesest tuua kaasa konkreetsete meetmete kehtestamist või fondi vahendite kasutamist, kuna selle ainus tagajärg on kriisilahendusnõukogu läbiviidava kriisilahendusmenetluse lõppemine.
104    Kõiki neid kaalutlusi arvestades tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ABLV Banki argumendid, mille kohaselt ei saa tõlgendus, mille Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses selle määruse artikli 18 lõikele 1 andis, tuleneda selle sätte sõnastusest ega nimetatud määrusest ning et selles jäetakse tähelepanuta viidatud sättes määratletud kriisilahendusnõukogu pädevuse piirid, nagu need tulenevad Euroopa Kohtu praktikast, mis lähtub 13. juuni 1958. aasta kohtuotsusest Meroni vs. Ülemamet (9/56, EU:C:1958:7) ja 18. juuni 2024. aasta kohtuotsusest komisjon vs. SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
105    Teiseks tuleb täheldada, et ABLV Banki argumendid vaidlustatud kohtuotsuse punktide 83 ja 84 kohta põhinevad selle kohtuotsuse vääral tõlgendusel, mistõttu tuleb need põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
106    Nimelt puudutab selle kohtuotsuse punktis 84 esitatud hinnang – mis käsitleb sisuliselt ebakindluse ohtu, mis tekiks siis, kui kriisilahendusnõukogul puuduks pädevus kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsust teha – ühte määruse nr 806/2014 artikliga 18 taotletavatest eesmärkidest, nimelt käesoleva kohtuotsuse punktis 82 meenutatud vajadust tagada see, et pärast ettevõtja maksejõuetuks või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise tuvastamist oleks kriisilahendusnõukogu läbiviidava kriisilahendusmenetluse tulemus piisavat läbipaistev, ja seega see, et maksejõuetuse tagajärjed oleksid teataval määral ettenähtavad, eelkõige mis puudutab pärast sellise järelduse tegemist võetavaid meetmeid. Seega ei saa sellele ohule tuginemist Üldkohtule põhjendatult ette heita.
107    Pealegi, vastupidi ABLV Banki väidetule ei tuvastanud Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 83, et direktiivi 2014/59 artikli 82 lõige 2 on kriisilahendusnõukogu suhtes kohaldatav, vaid ta viitas sellele sättele analoogia alusel, kui analüüsis selle määruse artiklit 18 kontekstipõhiselt.
108    Lisaks, isegi kui eeldada, et ABLV Bank leiab selle punkti 83 kohta esitatud argumentides, et Üldkohus rikkus niisugust analoogiat kohaldades õigusnormi, siis piisab, kui tõdeda, et arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 71–103 esitatud kaalutlusi ei tõenda sellise analoogia ekslikkus igal juhul, et kriisilahendusnõukogu ei ole pädev tegema kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsust ja seega ei saa sellele tuginedes seada kahtluse alla ABLV Banki poolt esimeses kohtuastmes esitatud teise väite tagasilükkamist. Selline argumentatsioon tuleb seega igal juhul tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
109    Kolmandaks kehtib sama ka ABLV Banki argumentide kohta, mis puudutavad kriisilahendusnõukogu praktikat pärast menetluse suulise osa lõpetamist esimeses kohtuastmes. Nimelt ei saa asjaolu, et see praktika ei ole kooskõlas määruse nr 806/2014 artiklile 18 antud tõlgendusega, mille kriisilahendusnõukogu esitas Üldkohtus ja millega Üldkohus nõustus, isegi siis, kui see oleks tõendatud, seada igal juhul kahtluse alla tõlgendust, mille Üldkohus sellele sättele vaidlustatud kohtuotsuses andis.
110    Teisena, mis puudutab ABLV Banki argumente Üldkohtu järelduse kohta, et vaidlusalused otsused ei näe ette kohustust ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg likvideerida, siis tuleb märkida, et Üldkohus lükkas oma kohtuotsuse punktis 78 tagasi ABLV Banki esimeses kohtuastmes esitatud esimese väite, mille kohaselt ületas kriisilahendusnõukogu ABLV Banki likvideerimise kasuks otsustades talle selle määrusega antud pädevust.
111    Esiteks, ABLV Banki argumentide puhul, et ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuses on väidetavaid vigu, piisab tõdemusest, et isegi kui eeldada, et need vead on tõendatud, ei saa nendele tuginedes seada kahtluse alla ABLV Banki poolt esimeses kohtuastmes esitatud esimese väite tagasilükkamist, kuna tema esitatud tühistamishagi sisuline analüüs puudutas üksnes ABLV Banki kohta tehtud otsust, sest selle panga hagi ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse peale tunnistas Üldkohus nimetatud kohtuotsuse punktis 61 vastuvõetamatuks. Järelikult tuleb need argumendid igal juhul tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
112    Teiseks, mis puudutab ABLV Banki väidet, et Üldkohus jättis tähelepanuta ABLV Banki kohta tehtud otsuse teksti, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76, et kriisilahendusnõukogu ei otsustanud selle otsusega seda krediidiasutust likvideerida, siis tuleb märkida, et selle otsuse tekstist ei nähtu, et see Üldkohtu järeldus ei ole õige.
113    ABLV Banki argumendid ABLV Banki otsuse väära tõlgendamise kohta tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
114    Samuti, isegi eeldades, et ABLV Bank väidab nende argumentidega, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75, et ABLV Banki kohta tehtud otsus ei kehtesta kohustust see pank likvideerida, tuleb need argumendid igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, kuna Üldkohus leidis punktis 75 õigesti, et ABLV Banki lõpetamine ei tulenenud mitte sellest otsusest, vaid otsusest, mille tegid panga aktsionärid pärast seda otsust (vt selle kohta 6. mai 2021. aasta kohtuotsus ABLV Bank jt vs. EKP, C‑551/19 P ja C‑552/19 P, EU:C:2021:369, punkt 49, ning 24. veebruari 2022. aasta kohtuotsus Bernis jt vs. SRB, C‑364/20 P, EU:C:2022:115, punktid 50, 51, 77 ja 78).
115    Kolmandaks, väidetava õigusnormi rikkumise kohta seoses sellega, et arvesse võeti vaid vaidlusaluste otsuste teksti, eirates nende otsuste vastuvõtja avalikke teadaandeid, tuleb tõdeda, et need argumendid põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel, mistõttu tuleb need põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
116    Nimelt, tõdedes selle kohtuotsuse punktis 77, et kriisilahendusnõukogu 24. veebruari 2018. aasta pressiteade ei asenda vaidlusaluseid otsuseid ega saa tekitada kohustusi, mida nendes otsustes ei ole ette nähtud, ei asunud Üldkohus mitte seisukohale, et nende otsuste tekst on ainus asjaolu, mida võib nende otsuste ulatuse kindlaksmääramisel arvesse võtta, välistades kõik muud asjaolud, vaid ta otsustas sisuliselt, et pressiteatel saab olla üksnes täiendav roll ning see ei saa seega seada kahtluse alla nende otsuste tekstist endast lähtuvat hinnangut.
117    Neljandaks, mis puudutab väidetavat viga, mille Üldkohus tegi mõiste „adressaat“ väära tõlgendamise tõttu ELTL artikli 263 neljanda lõigu ja artikli 297 lõike 2 seisukohast, siis ei saa sellisele veale tuginedes igal juhul kahtluse alla seada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76 esitatud Üldkohtu järeldust, et ABLV Banki kohta tehtud otsus ei nõua tema likvideerimist, ja seada seega kahtluse alla ABLV Banki esimeses kohtuastmes esitatud esimese väite tagasilükkamist. ABLV Banki argumendid sellise vea kohta tuleb seega igal juhul tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
118    Lisaks, mis puudutab argumente, et see viga jättis ABLV Banki ja ABLV Bank Luxembourgi ilma harta artikliga 41 tagatud õigustest, siis piisab, kui tõdeda, et need argumendid ei ole piisavalt selged ja täpsed, et Euroopa Kohus saaks teostada oma kontrolli, ning seetõttu tuleb need vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 45 ja 46 viidatud kohtupraktikale tunnistada vastuvõetamatuks.
119    Sellest järeldub, et esimene väide tuleb osaliselt vastuvõetamatuse, osaliselt tulemusetuse ja osaliselt põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide
–       Poolte argumendid
120    ABLV Bank väidab sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnorme ja moonutas faktilisi asjaolusid, kui ta analüüsis esimeses kohtuastmes esitatud kolmandat ja neljandat väidet, mis käsitlesid kriisilahendusnõukogu hinnangut sellele, kas ABLV Bank oli maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise olukorras määruse nr 806/2014 artikli 18 lõike 1 punkti a tähenduses.
121    Esimesena on liiga kitsendav Üldkohtu käsitlus – mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 90–96 – selle kohta, milline on liidu kohtute teostatava kohtuliku kontrolli ulatus selle hindamisel, kas krediidiasutus on maksejõuetu või tõenäoliselt maksejõuetuks jääv, ja sellega rikkus ta nii harta artiklit 47 kui ka Euroopa Kohtu ja Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikat. Üldkohus leidis vääralt, et see kontroll peab olema piiratum kui liikmesriigi kohtute poolt maksejõuetusmenetluses läbiviidav kontroll. Lisaks peaks liidu kohtute kohtuliku kontrolli tase olema proportsionaalne asjaomase otsuse tagajärgedega.
122    Teisena moonutas Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 103–109 talle esitatud toimikumaterjale, kui leidis, et ABLV Banki kohta tehtud otsus sisaldas kriisilahendusnõukogu kaudset hinnangut ABLV Banki maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta, kuigi kriisilahendusnõukogu märkis eelkõige oma kostja vastuse punktis 124, et EKP andis selle hinnangu üksi ja et kriisilahendusnõukoguga ainult konsulteeriti.
123    Kolmandana moonutas Üldkohus faktilisi asjaolusid, sest ta ei võtnud arvesse Tribunal d’arrondissement de Luxembourgi (Luxembourgi piirkondlik kohus) 9. märtsi 2018. aasta kohtuotsust ja muid vaidlusalustest otsustest hilisemaid sündmusi, mis seadsid kahtluse alla nende otsuste aluseks olevad kriisilahendusnõukogu hinnangud.
124    Neljandana ei vastanud Üldkohus nõuetekohaselt teatavatele esimeses kohtuastmes esitatud argumentidele, mis puudutasid hinnangut ABLV Banki maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta. Üldkohus ei vastanud seega argumendile, mille kohaselt ABLV Banki suhtes kohaldatud moratooriumi oleks võinud tema likviidsusprobleemide vältimiseks pikendada, argumentidele hoiuste kaitse mehhanismiga seotud väidetavate vigade kohta ning tema Eurocleari likviidsete vahendite Latvijas Banka (Läti keskpank) likviidseteks vahenditeks konverteerimise taotluse väidetava põhjendamatu ja omavolilise laadi kohta.
125    Viiendana põhineb vaidlustatud kohtuotsus määruse nr 806/2014 artiklis 18 kasutatud mõiste „pankade likviidsus“ vääral tõlgendusel ning krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet ja kriisilahendust käsitleva liidu õigusraamistiku vääral tõlgendusel. See kohtuotsus eeldab, et liidu õiguses ette nähtud likviidsuskord on asjakohane üksnes headel aegadel, mitte aga likviidsuskriisi saabudes. Lisaks ei võtnud Üldkohus selles kohtuotsuses arvesse asjaolu, et seda likviidsuskorda moonutataks, kui krediidiasutusele kehtestataks kriisi korral täiendavad likviidsusnõuded.
126    Kriisilahendusnõukogu leiab, et teine väide tuleb tagasi lükata vastuvõetamatuse tõttu ning igal juhul põhjendamatuse ja osaliselt ilmselge tulemusetuse tõttu.
127    EKP leiab, et teine väide tuleb osaliselt vastuvõetamatuse ja igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
128    Esimesena, mis puudutab väidetavat õigusnormi rikkumist seoses kriisilahendusnõukogu poolt ettevõtja maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta antud hinnangu kohtuliku kontrolli põhjalikkusega, siis annab määruse nr 806/2014 artikli 18 lõike 1 punkt a kriisilahendusnõukogule kindla kaalutlusruumi otsustada, kas selles sättes ette nähtud tingimused – mille hulgas on asjaomase ettevõtja või konsolideerimisgrupi maksejõuetus või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämine – on täidetud.
129    Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92 sisuliselt otsustas, siis kuna kriisilahendusnõukogul on selle tingimuse analüüsimisel – mis nõuab tehnilist laadi valikuid ning keeruliste majanduslike prognooside tegemist ja hinnangute andmist – teatav kaalutlusruum, ei tohi kohtulik kontroll, mida liidu kohus peab selle analüüsi põhjendatuse üle tegema, viia selleni, et ta asendab kriisilahendusnõukogu hinnangu enda omaga, vaid selle eesmärk on kontrollida, et nimetatud analüüsi tulemusel tehtud kriisilahendusnõukogu otsus ei põhine sisuliselt ebatäpsetel asjaoludel ning et selles ei ole tehtud ilmseid hindamisvigu ega võimu kuritarvitatud (vt analoogia alusel 4. mai 2023. aasta kohtuotsus EKP vs. Crédit lyonnais, C‑389/21 P, EU:C:2023:368, punkt 55; 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Aeris Invest vs. komisjon ja SRB, C‑535/22 P, EU:C:2024:819, punkt 266, ning 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus García Fernández jt vs. komisjon ja SRB, C‑541/22 P, EU:C:2024:820, punkt 275).
130    Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab ABLV Bank, ei ole kohtuliku kontrolli käsitlus, millest Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92 lähtus ja mis tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast, vastuolus ei harta artikliga 47, Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga ega proportsionaalsuse põhimõttega.
131    Nimelt, kuigi valdkonnas, kus antakse keerulisi majanduslikke hinnanguid, on liidu institutsioonidel, organitel ja asutustel majandusküsimustes kaalutlusruum, ei tähenda see, et liidu kohus peab hoiduma kontrollimast, kuidas on need institutsioonid, organid ja asutused majandusandmeid tõlgendanud. Nii ei pea liidu kohtud muu hulgas mitte ainult kontrollima esitatud tõendite tegelikkusele vastavust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka seda, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid toetavad järeldusi, mis nende põhjal tehtud on (vt analoogia alusel 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 54, ning 13. juuli 2023. aasta kohtuotsus komisjon vs. CK Telecoms UK Investments, C‑376/20 P, EU:C:2023:561, punkt 125).
132    Euroopa Kohus on aga juba otsustanud, et seda eripära arvestades vastab liidu kohtu poolt ELTL artikli 263 alusel teostatav õiguspärasuse kontroll nõuetele, mis tulenevad harta artiklis 47 sätestatud õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile, mis vastab Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artikli 6 lõikes 1 sätestatud tõhusa kohtuliku kaitse põhimõttele (vt selle kohta 10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
133    Sellest järeldub, et ABLV Banki argument, et Üldkohus esitas liiga kitsa käsitluse selle kohta, kui põhjalik peab olema kohtulik kontroll, mida liidu kohus peab tegema selle üle, kuidas kriisilahendusnõukogu hindab ettevõtja maksejõuetust või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämist, tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
134    Lisaks ei tõenda asjaolu – isegi eeldusel, et see on tõendatud –, et kohtuliku kontrolli põhjalikkuse selline käsitlus erineb riigisiseseid maksejõuetusasju lahendavate pädevate kohtute omast, et Üldkohus rikkus oma kontrolli põhjalikkuse määratlemisel õigusnormi. Sellist asjaolu käsitlev argument tuleb seega igal juhul tulemusetuse tõttu tagasi lükata.
135    Teisena, mis puudutab Üldkohtule esitatud toimikumaterjalide väidetavat moonutamist vaidlustatud kohtuotsuse punktides 103–109, siis ei ole ABLV Banki viidatud toimikumaterjale arvestades selgelt ebaõige selle kohtuotsuse punktis 107 esitatud Üldkohtu järeldus, et ABLV Banki kohta tehtud otsuses nõustus kriisilahendusnõukogu EKP hinnanguga ABLV Banki maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise kohta. Järelikult tuleb ABLV Banki argumendid sellise moonutamise kohta põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
136    Kolmandana kehtib see ka ABLV Banki nende argumentide puhul, mille kohaselt ei võtnud Üldkohus arvesse tribunal d’arrondissement de Luxembourgi (Luxembourgi piirkondlik kohus) 9. märtsi 2018. aasta otsust.
137    Nagu nimelt märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 78, ei käsitleta selles kohtuotsuses mitte ABLV Banki, vaid ainult ABLV Bank Luxembourgi olukorda. Üldkohus tunnistas aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 61 ABLV Banki tühistamishagi ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse peale vastuvõetamatuks, mistõttu ei saa asuda seisukohale, et Üldkohus rikkus õigusnormi sellega, et ta ei võtnud tribunal d’arrondissement de Luxembourgi (Luxembourgi piirkondlik kohus) kohtuotsust ABLV Banki kohta tehtud otsuse peale esitatud hagi sisulisel hindamisel arvesse.
138    Argumentides selle kohta, et Üldkohus ei võtnud arvesse muid vaidlusalustest otsustest hilisemaid sündmusi, ei ole märgitud, milliseid vaidlustatud kohtuotsuse osi kritiseeritakse, samuti ei ole need piisavalt selged ja täpsed, et Euroopa Kohtul oleks võimalik kontrollida selle kohtuotsuse õiguspärasust, mistõttu tuleb need argumendid vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 45 ja 46 viidatud kohtupraktikale vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, nagu leiavad ka kriisilahendusnõukogu ja EKP.
139    Neljandana tuleb samadel põhjustel vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata – nagu väidab ka kriisilahendusnõukogu – ABLV Banki argumendid, mille kohaselt ei vastanud Üldkohus õigesti tema argumentidele, mis puudutasid tema suhtes kohaldatud moratooriumi, hoiuste kaitse mehhanismi ja taotlust konverteerida oma Eurocleari likviidsed vahendid Läti keskpanga likviidseteks vahenditeks.
140    Viiendana, mis puudutab väidetavat õigusnormi rikkumist seoses mõiste „likviidsus“ tõlgendamisega määruse nr 806/2014 artiklis 18 ette nähtud kriisilahendusmenetluses, siis tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 115 tuvastas Üldkohus, et käesoleva juhtumi asjaoludel, mida iseloomustab hoiuste massiline väljavõtmine ABLV Banki ja tema klientide vahelise usalduse kaotuse tõttu, olid selle krediidiasutuse kattekordaja ja tema kapitaliseeritus vähem tähtsad asjaolud võrreldes sellest krediidiasutusest likviidsete vahendite kohese kättesaamise võimalusega.
141    ABLV Banki argument, et Üldkohus leidis selles kohtuotsuses, et liidu õiguses ette nähtud likviidsuskord ei ole ettevõtja maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise hindamisel üldse asjakohane, põhineb punkti 115 vääral tõlgendusel. Nimelt, vastupidi ABLV Banki väidetule ei leidnud Üldkohus, kes tuvastas, et käesoleva juhtumi asjaoludel oli kõnealuse krediidiasutuse kattekordaja vähem oluline kui sellest krediidiasutusest likviidsete vahendite kohese kättesaamise võimalus, et kattekordaja oleks üldiselt täiesti asjakohatu olnud, vaid üksnes seda, et juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades tuleb muid asjaolusid tähtsamaks pidada.
142    Lisaks – osas, milles ABLV Bank soovib selle argumendiga väita, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et lisaks liidu õiguses ette nähtud likviidsuskorrale võib krediidiasutuste suhtes kehtestada täiendavaid likviidsusnõudeid – ei tõenda ta, et selline lahendus oleks liidu õigusega vastuolus.
143    Järelikult tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ABLV Banki argumendid mõiste „likviidsus“ tõlgendamise kohta määruse nr 806/2014 artiklis 18 ette nähtud kriisilahendusmenetluse raames.
144    Sellest järeldub, et teine väide tuleb osaliselt põhjendamatuse, osaliselt tulemusetuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, ilma et oleks vaja analüüsida asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid, mille kriisilahendusnõukogu on esitanud selle väite suhtes tervikuna ja EKP selle väite raames ABLV Banki esitatud argumentatsiooni ühe osa suhtes.
Kolmas väide
–       Poolte argumendid
145    ABLV Bank väidab, et Üldkohus on FinCENi meetme eelnõu ja Läti ametiasutuste otsuseid puudutavate argumentide analüüsimisel teinud mitu viga ja neid argumente moonutanud.
146    Esimesena moonutas Üldkohus argumente, mille ABLV Bank esitas esimeses kohtuastmes FinCENi meetme eelnõu kohta, kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 100, et ABLV Bank heitis EKP-le ette üksnes seda, et viimane ei selgitanud selle eelnõu ulatust tema partneritele. Nimelt heitis ABLV Bank EKP-le ja kriisilahendusnõukogule ette, et nad viitasid sellele eelnõule kui autoriteetsele otsusele ja pidasid seda tema olukorra hindamisel oluliseks.
147    Lisaks pani Üldkohus ABLV Bankile liiga suure tõendamiskoormise ja moonutas tema argumente, lükates need tagasi põhjusel, et ettevõtja maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise põhjusi ei tule arvesse võtta. Nii väitis ABLV Bank oma argumentides, et EKP ja kriisilahendusnõukogu hinnangud tema maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise olukorra kohta ei põhinenud mitte selle olukorra tehnilisel hinnangul, vaid umbmäärastel ja üldistel kaalutlustel ning järeldusel, et ABLV Banki ärimudel ei olnud FinCENi meetme eelnõu tõttu enam elujõuline.
148    Teisena ei võtnud Üldkohus piisavalt arvesse mitut asjaolu ja tõendit, mille ABLV Bank oma argumentide põhjendamiseks esitas.
149    ABLV Bank tugines eelkõige Läti õigusele ja CMFC pädevusele rahapesuvastase võitluse valdkonnas. ABLV Bank viitas ka erinevustele FinCENi meetme eelnõu ja CMFC nende otsuste vahel, milles tuvastati, et ABLV Bank järgis selles valdkonnas kohaldatavaid õigusnorme. Lisaks väitis ABLV Bank Üldkohtus, et FinCENi meetme eelnõu kujutab endast kolmanda riigi katset avaldada Läti Vabariigile survet, et viimane muudaks oma õigusakte.
150    Lisaks esitas ABLV Bank tõendeid Korupcijas novēršanas un apkarošanas birojsi (korruptsiooni ennetamise ja tõkestamise büroo, Läti) järelduste kohta, mis näitasid EKP ametnike ja FinCENi kokkumängu, millest EKP ja kriisilahendusnõukogu olid teadlikud.
151    Kolmandana tegi Üldkohus vea, kui ta lükkas tagasi ABLV Banki väite, et kriisilahendusnõukogu on võimu kuritarvitanud, esitades selleks vaidlustatud kohtuotsuse punktis 205 põhjenduse, mille kohaselt asjaolud, mille ABLV Bank selles küsimuses esitas, ei olnud seotud kriisilahendusnõukoguga, kuigi viimane tugines suures osas EKP ja liikmesriigi tasandil tehtud tööle.
152    Kriisilahendusnõukogu ja EKP väidavad, et kolmas väide tuleb vastuvõetamatuse ja igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
153    Esimesena põhinevad ABLV Banki argumendid, mille kohaselt on Üldkohus väidetavalt toimikumaterjale moonutanud, vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel, mistõttu tuleb need põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
154    Nimelt tõdes Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 100, et ABLV Bank oli korduvalt viidanud FinCENi meetme eelnõu õigusvastasusele. Lisaks märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 179, et ABLV Banki hinnangul tuginesid EKP ja kriisilahendusnõukogu ABLV Banki kohta tehtud otsuse vastuvõtmisel FinCENi meetme eelnõule. Järelikult, vastupidi ABLV Banki väidetule ei vähendanud Üldkohus – kes leidis oma kohtuotsuse punktis 100, et ABLV Banki arvates oli EKP kohustatud tema partneritele FinCENi meetme eelnõu ulatust selgitama – ABLV Banki argumentatsiooni ulatust selle eelnõu puhul vaid seda üht argumenti käsitledes, vaid ta leidis, et see argument on osa tema argumentatsioonist, millele ABLV Bank vastu ei vaidle.
155    Lisaks, otsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 101, et kuna ettevõtja maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise põhjused ei ole asjaolu, mida tuleb määruse nr 806/2014 artikli 18 lõikes 4 ette nähtud analüüsi tegemisel arvesse võtta, siis puudus vajadus analüüsida, kas FinCENi meetme eelnõu oli põhjendatud, ei piirdunud Üldkohus – vastupidi ABLV Banki väidetule – esimeses kohtuastmes ABLV Banki esitatud argumentide sisu tutvustamisega, vaid ta põhjendas, miks ta need argumendid tagasi lükkab.
156    Lisaks, isegi kui eeldada, et ABLV Bank väidab oma argumentides, et Üldkohus rikkus õigusnormi sellega, et ta otsustas punktis 101, et ettevõtja maksejõuetuse või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämise põhjused ei kujuta endast asjaolu, mida tuleb selle määruse artikli 18 lõikes 4 ette nähtud analüüsi tegemisel arvesse võtta, tuleb need argumendid igal juhul põhjendamatuse tõttu tagasi lükata. Nimelt on Euroopa Kohus juba otsustanud, et kriisilahendusskeem on õiguspäraselt vastu võetud, kui selle määruse artiklis 18 ette nähtud tingimused on täidetud, olenemata põhjustest, mis viisid asjaomase ettevõtja maksejõuetuseni või tõenäoliselt maksejõuetuks jäämiseni (vt selle kohta 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus García Fernández jt vs. komisjon ja SRB, C‑541/22 P, EU:C:2024:820, punkt 191).
157    Teisena, mis puudutab ABLV Banki argumente tõendamiskoormise kohta, siis piisab märkusest, et need ei ole piisavalt selged ja täpsed, et Euroopa Kohus saaks teostada oma kontrolli, ning seetõttu tuleb need vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 45 ja 46 viidatud kohtupraktikale tunnistada vastuvõetamatuks.
158    Kolmandana, ABLV Banki argumentide kohta, et teatavaid asjaolusid ja tõendeid on ebapiisavalt arvesse võetud, tuleb meenutada, et ELTL artikli 256 lõikest 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebuses tuleb piirduda õigusküsimustega ning seega on ainult Üldkohus pädev tuvastama ja hindama asjasse puutuvaid faktilisi asjaolusid ja tõendeid. Faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine ei ole õigusküsimus, mis kuuluks sellisena Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui tegemist on nende moonutamisega. Faktiliste asjaolude ja tõendite moonutamine peab siiski nähtuma selgelt toimiku materjalidest, ilma et neid oleks vaja uuesti hinnata (2. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia jt, C‑425/19 P, EU:C:2021:154, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika).
159    Järelikult on need argumendid tulemuslikud üksnes juhul, kui on tõendatud, et Üldkohus moonutas faktilisi asjaolusid. ABLV Bank ei viita aga nende moonutamisele, piirdudes sisuliselt sellega, et palub faktilisi asjaolusid uuesti hinnata, mis ei kuulu aga apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse.
160    Seega tuleb see argumentatsioon vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, nagu väidavad ka kriisilahendusnõukogu ja EKP.
161    Neljandana tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ABLV Banki argumendid, et Üldkohus tegi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 205 väidetavalt vea.
162    Nimelt meenutas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 204 õigesti, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on õigusakti puhul võimu kuritarvitamisega tegemist vaid siis, kui objektiivsete, asjakohaste ja ühtelangevate tõendite põhjal selgub, et õigusakt on vastu võetud selleks, et saavutada eranditult või peamiselt muid eesmärke kui need, mille jaoks asjaomane volitus anti, või selleks, et vältida EL toimimise lepingus konkreetse juhtumi lahendamiseks spetsiaalselt ette nähtud menetlust (5. mai 2015. aasta kohtuotsus Hispaania vs. parlament ja nõukogu, C‑146/13, EU:C:2015:298, punkt 56 ja seal viidatud kohtupraktika).
163    Seega ei ole pelk asjaolu, et ABLV Banki kohta tehtud otsuse vastuvõtmisel tugines kriisilahendusnõukogu osaliselt EKP ja riigisiseste asutuste vastu võetud aktidele, mingil juhul piisav, et tõendada, et ta võttis selle otsuse vastu muudel eesmärkidel kui need, mille jaoks asjaomane volitus anti, või et tema eesmärk oli vältida EL toimimise lepingus spetsiaalselt ette nähtud menetlust.
164    Sellest järeldub, et kolmas väide tuleb osaliselt põhjendamatuse ja osaliselt vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata, ilma et oleks vaja analüüsida kriisilahendusnõukogu ja EKP esitatud asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid, mis puudutavad seda väidet tervikuna.
Neljas väide
–       Poolte argumendid
165    ABLV Bank väidab, et Üldkohus tegi mitmeid vigu, kui analüüsis tema hagi vastuvõetavust osas, milles see oli esitatud ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse peale.
166    Esimesena tegi Üldkohus vea, kui leidis, et asjakohane on üksnes vaidlusaluste otsuste tekst ning et seda teksti ei tule tõlgendada kooskõlas nende otsuste vastuvõtja avalike teadaannetega.
167    Üldkohus leidis seega vääralt, et mõiste „vaidlustatav akt“ ELTL artikli 263 tähenduses viitab konkreetsele materiaalsel kujul esinevale dokumendile, kuigi see mõiste käib vaidlusaluste otsuste sisu kohta ja materiaalsel kujul esinev dokument on vaid üks tõenditest, nagu on ka suulised avaldused. Üldkohtu tõlgendusel on lubamatud tagajärjed ja see kahjustab õigusriiki.
168    Teisena moonutas Üldkohus vaidlusaluste otsuste sõnastust, kui ta leidis, et need otsused ei näe ette kohustust asjaomased ettevõtjad likvideerida. Nimelt ei jäta otsuste tekstis valitud sõnastus osas, milles see nõuab, et riiklikud kriisilahendusasutused rakendaksid neid otsuseid nendes esitatud tingimuste kohaselt, mingit kahtlust selle suhtes, et ABLV Bank ja ABLV Bank Luxembourg tuleb likvideerida. Lisaks ei ole tähtsust küsimusel, kas otsustati ühe konkreetse likvideerimise viisi kasuks või kas vastava otsuse vahetuks tagajärjeks oli likvideerimismenetluse algatamine.
169    Kolmandana väidab ABLV Bank, et Üldkohus ei teinud järeldusi oma seisukohast, et kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsus on vaidlustatav akt. Viidates kriisilahendusnõukogu poolt teiste ettevõtjate suhtes vastu võetud kriisilahendusotsustele, väidab ta, et sellised otsused muudavad kriisilahendusskeemi esemeks oleva ettevõtja aktsionäride õiguslikku olukorda. Ta järeldab sellest, et sama kehtib ka kriisilahendusskeemi vastu võtmata jätmise otsuse kohta.
170    Neljandana väidab ABLV Bank, et Üldkohus eksis, kui ta ei asunud seisukohale, et krediidiasutuse tegevusloa kehtetuks tunnistamise otsusel on konkreetsemad tagajärjed, kuna see takistab sel krediidiasutusel teostada reguleeritud hoiustamis- ja laenutegevust.
171    Kriisilahendusnõukogu ja EKP leiavad, et neljas väide tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–       Euroopa Kohtu hinnang
172    Tuleb märkida, et analüüsides ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse peale ABLV Banki esitatud hagi vastuvõetavust, otsustas Üldkohus pärast seda, kui ta oli vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 tuvastanud, et selle otsuse kohaselt ei tulnud ABLV Bank Luxembourgi suhtes kriisilahendusskeemi vastu võtta, selle kohtuotsuse punktis 42, et nimetatud otsus ei mõjuta otseselt ABLV Bank Luxembourgi aktsionäride – nagu ABLV Bank – õiguslikku olukorda.
173    Sellega seoses, arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 112–116 esitatud kaalutlusi, tuleb samadel põhjustel põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ABLV Banki argumendid, et ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsust on moonutatud ja selle tagajärgede kindlakstegemisel on tehtud vigu.
174    Sama kehtib ABLV Banki argumendi kohta, milles tuginetakse analoogiale kriisilahendusotsustega, mille kriisilahendusnõukogu on vastu võtnud teiste ettevõtjate suhtes, kuna need otsused ei ole ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse tagajärgede kindlaksmääramisel asjakohased.
175    Ülejäänud osas ei ole ABLV Banki argumendid, millega vaieldakse vastu Üldkohtu analüüsile tema hagi vastuvõetavuse kohta osas, milles see on esitatud ABLV Bank Luxembourgi kohta tehtud otsuse peale, piisavalt selged ja täpsed, et Euroopa Kohus saaks kontrollida vaidlustatud kohtuotsuse õiguspärasust, mistõttu tuleb need vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 45 ja 46 viidatud kohtupraktikale vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
176    Sellest järeldub, et apellatsioonkaebuse neljas väide tuleb tagasi lükata, kuna see on osaliselt põhjendamatu ja osaliselt vastuvõetamatu.
177    Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
178    Kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, siis otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse.
179    Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
180    Kuna kriisilahendusnõukogu ja EKP on nõudnud kohtukulude väljamõistmist ABLV Bankilt ja viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kriisilahendusnõukogu ja EKP kohtukulud välja mõista apellandilt, kes ühtlasi kannab ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.      Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2.      Jätta ABLV Bank ASi (likvideerimisel) kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Ühtse Kriisilahendusnõukogu (SRB) ja Euroopa Keskpanga (EKP) kohtukulud.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: inglise.