62021CJ0168_RES
Mål C‑168/21
Procureur général près la cour d’appel d’Angers
(begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike))
Domstolens dom (tredje avdelningen) av den 14 juli 2022
”Begäran om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2002/584/RIF – Artikel 2.4 – Kravet på dubbel straffbarhet för gärningen – Artikel 4.1 – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Kontroll genom den verkställande rättsliga myndighetens försorg – Vissa gärningar utgör ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten – Artikel 49.3 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Principen om proportionalitet mellan brott och straff”
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Kravet på dubbel straffbarhet – Arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd – Fängelsestraff som utdömts för gärningar som är straffbara enligt lagen i den utfärdande medlemsstaten och den verkställande medlemsstaten – Brottsrubricering som enbart i den utfärdande medlemsstaten förutsätter skada på ett rättsligt intresse som skyddas – Iakttagande av kravet på dubbel straffbarhet
(Rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artiklarna 2.4 och 4.1)
(se punkterna 44–47, 49–51, samt punkt 1 i domslutet)
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Kravet på dubbel straffbarhet – Arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd – Fängelsestraff som utdömts för ett enda brott som består av flera gärningar – Endast vissa gärningar utgör ett brott i den verkställande medlemsstaten – Iakttagande av kravet på dubbel straffbarhet – Åsidosättande av principen om proportionerliga straff – Föreligger inte – Skyldighet att verkställa den europeiska arresteringsordern
(Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 49.3; rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artiklarna 2.4, 4.1 och 5)
(se punkterna 58, 60–64, 68, 69, samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
Europeisk arresteringsorder och kravet på dubbel straffbarhet för gärningen: det krävs inte någon exakt överensstämmelse mellan rekvisiten avseende det aktuella brottet i den utfärdande medlemsstaten och den verkställande medlemsstaten
Den verkställande rättsliga myndigheten kan således inte vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder på grund av att endast vissa av de gärningar som utgör det brottet i den utfärdande medlemsstaten även utgör ett brott i den verkställande medlemsstaten
I juni 2016 utfärdade de italienska rättsliga myndigheterna en europeisk arresteringsorder mot KL för verkställighet av ett straff uppgående till tolv år och sex månaders fängelse. Det straffet motsvarade det sammanlagda straffet för fyra brott, däribland ”allmänfarlig ödeläggelse och plundring”. Cour d’appel d’Angers (Appellationsdomstolen i Angers, Frankrike) vägrade att överlämna KL på grund av att två av de gärningar som låg till grund för nämnda brott inte var straffbara i Frankrike. Den hänskjutande domstolen, som hade att pröva ett överklagande av det beslutet, angav i det hänseendet att rekvisiten avseende brottet ”allmänfarlig ödeläggelse och plundring” inte är desamma i de två berörda medlemsstaterna, eftersom hotet mot den allmänna ordningen i italiensk rätt, till skillnad från fransk rätt, är ett väsentligt rekvisit vid rubriceringen av brottet.
Den hänskjutande domstolen undrade därför huruvida kravet på dubbel straffbarhet för gärningen som föreskrivs i rambeslut 2002/584 (
1
) och som skulle vara uppfyllt för att KL skulle kunna överlämnas, hade iakttagits i förevarande fall. För det fall att nämnda krav inte utgjorde hinder för att överlämna KL, ansåg den hänskjutande domstolen att frågan då uppkom huruvida verkställighet av en europeisk arresteringsorder skulle vägras med hänsyn till principen om proportionerliga straff, vilken stadgas i artikel 49.3 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. (
2
) Nämnda domstol hänskjut därför tolkningsfrågorna till EU-domstolen.
EU-domstolen slår fast att kravet på dubbel straffbarhet för gärningen som föreskrivs i rambeslut 2002/584, (
3
) är uppfyllt i en situation där en europeisk arresteringsorder har utfärdats för att verkställa ett fängelsestraff som utdömts för gärningar som i den utfärdande medlemsstaten omfattas av ett enda brott som kräver att dessa gärningar skadar ett rättsligt intresse som skyddas i den medlemsstaten, när sådana gärningar även är straffbara enligt lagen i den verkställande medlemsstaten men skada på detta skyddade rättsliga intresse inte är ett brottsrekvisit. EU-domstolen finner vidare, med hänsyn till nämnda krav och principen om proportionerliga straff, att den verkställande rättsliga myndigheten inte får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av ett fängelsestraff, när detta straff har dömts ut i den utfärdande medlemsstaten på grund av att den eftersökta personen har begått ett enda brott som består av flera gärningar, varav endast vissa av dessa gärningar är straffbara i den verkställande medlemsstaten.
Domstolens bedömning
Vad för det första gäller räckvidden av kravet på dubbel straffbarhet för gärningen preciserar domstolen inledningsvis att för att avgöra huruvida nämnda krav är uppfyllt är det nödvändigt och tillräckligt att de gärningar som ligger till grund för utfärdandet av den europeiska arresteringsordern även utgör ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten. Det krävs således inte att brotten är identiska i de två berörda medlemsstaterna. Härav följer att det vid bedömningen av nämnda krav ankommer på den verkställande rättsliga myndigheten att – i syfte att avgöra huruvida det föreligger ett skäl till att vägra verkställighet av den europeiska arresteringsordern (
4
) – kontrollera huruvida de omständigheter som utgör det brott som legat till grund för utfärdandet av den europeiska arresteringsordern, i sig även utgör ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten om de hade ägt rum i den medlemsstaten.
Domstolen konstaterar vidare att eftersom kravet på dubbel straffbarhet för gärningen utgör ett skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras, vilket är ett undantag från regeln att den europeiska arresteringsordern ska verkställas, ska det tolkas restriktivt och inte på ett sätt som medför att det neutraliserar målet att underlätta och påskynda överlämnandet mellan de rättsliga myndigheterna. En tolkning av det kravet som innebär att detta erfordrar en exakt överensstämmelse mellan brottsrekvisiten, såsom de anges i den utfärdande respektive i den verkställande medlemsstatens lagstiftning, och det rättsliga intresse som skyddas i de båda medlemsstaternas lagstiftning, skulle undergräva överlämnandeförfarandets effektivitet. Med hänsyn till att det straffrättsliga området endast harmoniserats minimalt på unionsnivå skulle nämligen kravet på en sådan exakt överensstämmelse inte vara uppfyllt avseende ett stort antal brott. En sådan tolkning som den som anges ovan skulle således avsevärt begränsa de situationer där kravet på dubbel straffbarhet för gärningen kan vara uppfyllt, vilket äventyrar det mål som eftersträvas med rambeslut 2002/584. En sådan tolkning skulle dessutom strida mot syftet att en eftersökt person som befinner sig i ett annat land än där denne begått ett brott inte ska undkomma straff.
Domstolen påpekar för det andra inledningsvis att den omständigheten att endast vissa av de gärningar som utgör ett brott i den utfärdande medlemsstaten även utgör ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten inte medför att den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa den europeiska arresteringsordern. I annat fall skulle det skäl till att vägra verkställighet, det vill säga kravet på dubbel straffbarhet för gärningen, utvidgas till att omfatta de gärningar som utgör ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten och som följaktligen inte omfattas av tillämpningsområdet för det skälet. I rambeslut 2002/584 (
5
) föreskrivs inte något villkor avseende det förhållandet att den berörda personen inte avtjänar straffet i den utfärdande medlemsstaten för de gärningar som inte utgör ett brott i den verkställande medlemsstaten Verkställigheten av en europeisk arresteringsorder får endast underställas ett av de villkor som uttömmande räknas upp i rambeslutet.
Domstolen påpekar vidare att en tolkning av kravet på dubbel straffbarhet för gärningen som innebär att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras av det skälet att vissa av de gärningar som är straffbelagda i den utfärdande medlemsstaten inte utgör ett brott i den verkställande medlemsstaten, skulle skapa hinder för ett effektivt överlämnande av den berörda personen och leda till att nämnda person undkommer straff för samtliga aktuella gärningar. Det kravet är således uppfyllt under sådana omständigheter. Domstolen preciserar slutligen att det inte ankommer på den verkställande rättsliga myndigheten att, i samband med bedömningen av nämnda krav, bedöma det straff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten mot bakgrund av principen om proportionerliga straff.
(
1
)	Rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24) (nedan kallat rambeslut 2002/584). Kravet på dubbel straffbarhet för gärningen föreskrivs i artikel 2.4 i det rambeslutet.
(
2
)	Enligt den principen bör straffets stränghet inte vara oproportionerlig i förhållande till lagöverträdelsen.
(
3
)	Se artikel 2.4 i rambeslutet, i vilken det föreskrivs en möjlighet att förena överlämnandet med att detta krav ska vara uppfyllt när det gäller andra brott än de som omfattas av punkt 2 i samma artikel, och artikel 4.1 i samma rambeslut enligt vilken den verkställande rättsliga myndigheten får vägra att verkställa en europeisk arresteringsorder om, i något fall som avses i artikel 2.4, den gärning som ligger till grund för den europeiska arresteringsordern inte är ett brott enligt lagen i den verkställande medlemsstaten.
(
4
)	Se artikel 4.1 i rambeslut 2002/584.
(
5
)	Se artikel 5 i rambeslut 2002/584, i vilken det anges de villkor som i den verkställande medlemsstatens lagstiftning får förenas med verkställigheten av en europeisk arresteringsorder.