61999CC0154_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
1 Förevarande mål gäller ett överklagande av förstainstansrättens beslut att avvisa(1) en talan som väckts av en tidigare tillfälligt anställd mot Europeiska yrkesutbildningsstiftelsen (nedan kallad stiftelsen). Klaganden hade tillställt stiftelsen två skrivelser under den tidsperiod han hade rätt att anföra klagomål mot en rättsakt som gått honom emot. Klaganden anser att det var den andra av dessa båda skrivelser som utgjorde själva klagomålet medan förstainstansrätten ansåg att det var den första skrivelsen, då den beräknade den frist inom vilken talan skall väckas. Förstainstansrätten ansåg att talan väckts för sent och avvisade den följaktligen.
Relevanta bestämmelser
2 Stiftelsen inrättades genom rådets förordning (EEG) nr 1360/90.(2) Enligt denna förordning(3) skall stiftelsens personal omfattas av de regler och förordningar som gäller tjänstemän och andra anställda i Europeiska gemenskaperna. Dess säte är beläget i Turin.(4)
3 Enligt artikel 46 i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska gemenskaperna är avdelning VII i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän anställda i Europeiska gemenskaperna analogiskt tillämplig på tillfälligt anställda. Denna avdelning VII definierar det förfarande som skall följas vid tvist mellan en tjänsteman och den gemenskapsinstitution som tjänstemannen är anställd av. Artikel 90 fastställer det interna administrativa förfarandet och artikel 91 förfarandet inför gemenskapsdomstolarna.
4 Enligt artikel 90.2 kan en tjänsteman anföra klagomål mot en åtgärd som går honom emot inom tre månader från (i förevarande fall) den dag han delgavs beslutet om åtgärden. Den behöriga myndigheten(5) skall anta ett motiverat beslut inom fyra månader från och med den dag då klagomålet lämnades in. Om så inte görs anses ett tyst beslut om avslag ha fattats vid denna frists utgång.
5 Enligt artikel 91.2 kan samtliga uttryckliga och tysta beslut om avslag av ett klagomål som anförts i enlighet med artikel 90.2 överklagas till förstainstansrätten(6). Enligt artikel 91.3 skall överklagande ske inom tre månader från och med dagen för delgivning eller, i fall av ett tyst beslut, från och med utgången av den fyramånadersfrist som nämns i artikel 90.2.
6 Enligt artikel 1 i bilaga II till domstolens rättegångsregler (beslut om tidsfrister med hänsyn till avstånd) skall tidsfristerna för mål som anhängiggjorts vid domstolen förlängas med tio dagar för part som har sitt hemvist i Italien. Denna förlängning av tidsfristerna gäller även för förstainstansrätten i enlighet med artikel 102.2 i dess rättegångsregler.
Det överklagade beslutet
Bakgrund
7 Bakgrunden till tvisten, såsom den beskrivs i punkterna 1-9 i det överklagade beslutet kan sammanfattas enligt följande:
8 C. Politi (sökande i första instans och klagande i denna instans), bosatt i Turin, anställdes av stiftelsen med ett tillfälligt anställningskontrakt för perioden från den 1 december 1994 till den 30 november 1997 med möjlighet till förlängning.
9 Den 16 september 1997 skrev direktören för stiftelsen på den slutliga bedömningsrapporten avseende klaganden för perioden från april 1996 till och med april 1997. Genom skrivelse av den 30 september 1997, som mottogs av C. Politi den 1 oktober 1997, informerade direktören honom om att kontraktet inte skulle komma att förlängas.
10 Den 5 november 1997 skickade C. Politis ombud en skrivelse till stiftelsens direktör vari han ifrågasatte den slutliga bedömningsrapporten samt beslutet att inte förnya kontraktet. På begäran av direktören för stiftelsen skickade stiftelsens ombud ett svar på denna skrivelse vari dessa yrkanden och grunder avslogs. Den 31 december 1997 inkom klagandens ombud med ett "klagomål i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna" med begäran om att dels den slutliga bedömningsrapporten, dels beslutet att inte förlänga kontraktet skulle dras tillbaka. Detta brev har inte besvarats.
11 Den 2 augusti 1998 väckte C. Politi talan vid förstainstansrätten med yrkande om ogiltigförklaring av 1) beslutet av den 16 september 1997 om upprättande av den slutliga bedömningsrapporten och 2) beslutet av den 30 september 1997 att inte förnya hans kontrakt.
Rättslig bedömning
12 Förstainstansrätten biföll stiftelsens invändning om rättegångshinder och ansåg att talan väckts för sent och avvisade den. Förstainstansrättens resonemang (punkterna 23-42 i det överklagade beslutet) var i huvudsak följande:
13 För att en talan som väckts av en tjänsteman skall kunna tas upp till prövning krävs att det föregående administrativa förfarandet strikt iakttagits. Fristerna för att anföra klagomål och väcka talan utgör tvingande rätt och måste följas av parterna. Förstainstansrätten är ensam behörig att rättsligt kvalificera ett brev eller en skrivelse oavsett hur parterna kvalificerat dessa. En skrivelse utgör ett klagomål om en tjänsteman eller annan anställd däri tydligt avser att nå en uppgörelse i godo utan att därmed uttryckligen begära att beslutet i fråga skall dras tillbaka, liksom om klagandens avsikt att bestrida det beslut som går honom emot klart framgår av skrivelsen.
14 I sin skrivelse av den 5 november 1997 påtalade klagandens ombud tydligt de oegentligheter som såväl den slutliga bedömningsrapporten som skrivelsen av den 30 september 1997 var behäftade med. Ombudet åberopade, vad gäller bedömningsrapporten, en felaktig bedömning som inte var grundad på objektiva kriterier och, avseende skrivelsen, att de tidsfrister som anges i föreskrifterna för stiftelsens personal från januari 1997 inte respekterats, att motiveringsskyldigheten åsidosatts, att ett uppenbart bedömningsfel begåtts samt att handläggningsregler hade åsidosatts. Ombudet begärde inte bara att tvisten med stiftelsen skulle lösas i godo utan även att direktören för stiftelsen inom två veckor skulle dra tillbaka beslutet att inte förnya kontraktet. Förstainstansrätten ansåg att en dylik skrivelse skulle anses vara ett klagomål.
15 Denna slutsats ändrades inte av att det i denna skrivelse angavs att, för det fall yrkandena inte bifölls, klagomål skulle komma att anföras, och inte heller av att det i det följebrev till skrivelsen av den 31 december 1997 med titeln "klagomål" angavs att för det fall den föregående skrivelsen skulle anses som ett klagomål "skall denna skrivelse anses som ett återkallande därav". En sökande kunde inte, genom att bara förklara sig "återkalla" en skrivelse, få en tidsfrist att börja löpa på nytt.
16 Det förelåg således ingen anledning att fastställa huruvida den skrivelse av den 18 november 1997 som stiftelsens ombud skickade kunde anses utgöra ett svar på klagomålet. Om så vore fallet skulle, med hänsyn till den förlängning av fristerna som är tillämplig i förevarande fall på grund av avstånd, talan ha väckts senast den 28 februari 1998. Om så inte vore fallet skulle ett tyst beslut om avslag ha ansetts fattat den 5 mars 1998, fyra månader efter det att klagomålet lämnades in. Talan skulle ha väckts inom en tremånadersfrist från detta datum med tillägg av tio dagar med hänsyn till den förlängning av fristerna som är tillämplig i förevarande fall på grund av avstånd, det vill säga senast den 15 juni 1998.
17 Skrivelsen av den 31 december 1997 skulle anses som ett tilläggsyttrande med utveckling av de anklagelser som fördes fram i klagomålet. Det fanns inga hinder mot ett sådant yttrande men det påverkade inte fristen för att väcka talan, som enligt den tydliga ordalydelsen i artikel 91.2 i tjänsteföreskrifterna skall beräknas från den dag klagomålet inkom. Fristen för att väcka talan hade således löpt ut långt före den 2 augusti 1998.
Grunderna för överklagandet
18 C. Politi har för det första gjort gällande att förstainstansrätten felaktigt kvalificerat skrivelsen av den 5 november 1997 som ett klagomål. Skrivelsen har, såsom tydligt framgår av dess ordalydelse, författats av klagandens ombud, vilken vid denna tidpunkt inte var befullmäktigad att anföra klagomål i klagandens namn. Det angavs dessutom tydligt att klaganden ännu inte beslutat att anföra klagomål. Genom att ge stiftelsens advokat i uppdrag att svara C. Politis advokat, har stiftelsens direktör dessutom klart medgett skriftväxlingens natur, eftersom han inte kunnat delegera sin befogenhet såsom tillsättningsmyndighet till en advokat som vare sig var tjänsteman eller annan anställd i gemenskaperna. C. Politi hade inte heller befullmäktigat sitt ombud att i hans namn motta svar på ett klagomål.
19 För det andra har C. Politi hävdat att förstainstansrätten felaktigt kvalificerat skrivelsen av den 31 december 1997 som ett "tilläggsyttrande", vilket kompletterar ett klagomål då detta var det första och enda klagomål han anfört.
20 För det tredje har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten rättsstridigt minskat såväl den betänketid som en tjänsteman har rätt till enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna som den tidsfrist som institutionen har för att avge svar, särskilt genom att låta denna frist börja löpa den 5 november 1997 trots att institutionen inte behövde svara på de anförda argumenten förrän den 31 december 1997.
21 C. Politi har dragit slutsatsen att skrivelsen av den 31 december 1997 borde ha kvalificerats som ett klagomål, anfört inom tidsfristen, och att den tidsfrist om fyra månader som stiftelsen hade för att svara borde beräknats från detta datum samt att den frist om tre månader inom vilken talan skall väckas vid förstainstansrätten skulle börja löpa vid utgången av denna frist. Under dessa omständigheter var talan väckt inom den stadgade fristen.
22 I sin replik har C. Politi i andra hand tillagt att även om det vore korrekt att kvalificera skrivelsen av den 5 november 1997 såsom klagomål, borde det anses som tillbakadraget och ersatt av klagomålet av den 31 december 1997, vilket anförts inom tidsfristen och genom vilket C. Politi använde sin rätt till en tre månaders betänketid. Tillbakadragandet och ersättningen av klagomålet har således inte utlöst någon ny frist i den mening som avses i tjänsteföreskrifterna.
23 Stiftelsen anser att överklagandet inte kan tas upp till prövning på de två första grunderna som C. Politi åberopat, eftersom klaganden med dessa grunder inte åberopar åsidosättande av någon rättsregel utan ifrågasätter förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna och inte den rättsliga bedömning som förstainstansrätten gjort härav, särskilt det faktum att klagandens ombud vid denna tidpunkt inte var befullmäktigad att anföra klagomål eller att motta svar på ett klagomål. Den första grunden för överklagandet upprepar dessutom endast de argument som redan åberopats inför förstainstansrätten.
24 Stiftelsen anser dels att överklagandet inte kan tas upp till prövning på den tredje grunden, eftersom det inte klart anges vilka delar i det överklagade beslutet som ifrågasätts, dels att det är uppenbart att överklagandet inte kan bifallas på den grunden, eftersom beslutet fattats sedan tidsfristen för att inkomma med klagomål löpt ut och på intet sätt kan anses ha förkortat denna frist då det åligger tjänstemannen att besluta exakt vid vilken tidpunkt inom fristen han önskar anföra ett klagomål.
25 Vad gäller det argument som C. Politi åberopat i andra hand i sin replik, anser stiftelsen att även om en tjänsteman har rätt att dra tillbaka ett klagomål kan denne inte ersätta det med ett annat och härigenom utlösa en ny fyramånadersfrist inom vilken tillsättningsmyndigheten skall svara. Ett sådant handlande skulle strida mot principen enligt vilken de tidsfrister som anges i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna utgör tvingande rätt och skada rättssäkerheten. Detta skulle medföra en skyldighet för tillsättningsmyndigheten att vänta tills tremånadersfristen löpt ut för att utarbeta sitt svar för det fall det ursprungliga klagomålet skulle dras tillbaka och ersättas med ett annat under denna period, vilket skulle vara oförenligt med målsättningen att uppnå en uppgörelse i godo.
Analys
Upptagande till prövning av överklagandet
26 Jag anser att stiftelsen saknar grund för att påstå att klaganden, i den första och den andra grunden, inte åberopat åsidosättande av någon rättsregel, att denne inte tydligt anger vilka delar i det överklagade beslutet som ifrågasätts samt snarare ifrågasätter förstainstansrättens bedömning av de faktiska omständigheterna än den rättsliga kvalificeringen härav.
27 Det är uppenbart att C. Politi ifrågasätter förstainstansrättens slutsatser enligt vilka a) skrivelsen av den 5 november 1997 var ett klagomål och b) skrivelsen av den 31 december 1997 endast utgjorde ett "tilläggsyttrande". Klaganden har särskilt nämnt punkterna 33 och 39 i förstainstansrättens beslut vari redogörs för dessa slutsatser. De argument som klaganden framfört ger tydligt stöd för hans påstående att förstainstansrätten gjorde en felaktig tillämpning av (och därigenom åsidosatte) gemenskapsrätten då den kom fram till dessa slutsatser. Klaganden har yrkat att domstolen skall korrigera förstainstansrättens rättsliga bedömning av de faktiska omständigheterna samt de juridiska slutsatser den dragit härav.
28 Påståendet att den första grunden för talan upprepar de argument som åberopats inför förstainstansrätten saknar emellertid inte helt relevans. I stort sett hela den argumentation som C. Politi utvecklat i överklagandet avseende denna grund samt hela det avsnitt med titeln "slutsatser" som hänger nära samman härmed, upprepar nästan ord för ord vad som framförts avseende invändningen om rättegångshinder i förstainstansrätten.
29 Domstolen har sedan beslutet i målet Kupka-Floridi mot Ekonomiska och sociala kommittén(7) och fram till beslutet i målet Clauni m.fl. mot kommissionen(8) ständigt ansett att en talan som inskränker sig till att ordagrant upprepa de grunder och argument som redan framförts inför förstainstansrätten inte kan tas upp till prövning. Denna regel har emellertid tillämpats särskilt i mål där de argument som åberopats i överklagandet inte angett vilka delar i den överklagade domen eller det överklagade beslutet som ifrågasätts utan i stället inskränkt sig till att på ett otydligt sätt åberopa att rättsakten är olaglig och till att i allmänna ordalag hänvisa till eller upprepa påståenden som gjorts i första instans, särskilt då de innefattar faktiska omständigheter som förstainstansrätten uttryckligen tillbakavisat. Domstolen har ansett att en sådan talan i realiteten utgör en begäran om omprövning av den ansökan som ingivits till förstainstansrätten, vilket ligger utanför domstolens behörighet.
30 Jag anser att förevarande situation är annorlunda. C. Politi har tydligt angett den slutsats i det överklagade beslutet (i punkt 33) som ifrågasätts och har framfört tydliga rättsliga argument med stöd av vilka han anser att bedömningen är rättsligt felaktig. Trots upprepning av vissa argument som åberopats inför förstainstansrätten framstår de grunder som åberopats till stöd för överklagandet tydligt som kritik av förstainstansrättens beslut. Härvid vill jag ställa mig bakom den kritik som generaladvokaten Fenelly uttryckt över överdrivet användande av denna typ av argument för att bestrida att ett överklagande kan tas upp till prövning.(9)
31 Jag anser därför att det faktum att den första grunden för C. Politis överklagande i stor utsträckning upprepar de argument som framförts i första instans inte, med hänsyn till omständigheterna i målet, bör utgöra hinder för att överklagandet tas upp till prövning.
32 Stiftelsen har bestritt att överklagandet kan tas upp till prövning på den tredje grunden endast med motiveringen att den inte tydligt anger vilka delar i det överklagade beslutet som ifrågasätts. Denna kritik är enligt min mening oberättigad. Det är utrett att de delar av domen som ifrågasätts är desamma som i den första och den andra grunden, det vill säga det faktum att skrivelsen av den 5 november 1997 kvalificerats som ett klagomål och skrivelsen av den 31 december 1997 som ett "tilläggsyttrande".
Sakfrågan: talans upptagande till prövning i första instans
33 Överklagandet handlar om en enda sakfråga: var det rättsligt korrekt av förstainstansrätten att anse skrivelsen av den 5 november 1997, och inte skrivelsen av den 31 december 1997, som ett klagomål? C. Politi har i huvudsak anfört 1) att skrivelsen av den 5 november 1997 inte rättsligt kunde utgöra ett klagomål, 2) att skrivelsen av den 31 december 1997 inte kunde utgöra något annat än ett klagomål och 3) att genom att avgöra frågan annorlunda har förstainstansrätten på ett olagligt sätt minskat den betänketid som fastställs i tjänsteföreskrifterna.
34 Det har ofta fastställts att rätten är ensam behörig att rättsligt kvalificera en skrivelse såsom ett klagomål, oavsett parternas inställning. I vissa mål före år 1989 har domstolen ansett att en handling kunde anses som en ansökan eller ett klagomål med hänsyn till sitt innehåll, även om detta inte var den uttalade avsikten.(10) Det är dock i förstainstansrättens praxis som denna uppfattning varit föremål för en särskild formulering.(11)
35 Det skall betonas att rättens befogenheter inte tillåter den att besluta att det föreligger rättegångshinder för att avvisa en ovälkommen talan. Det krävs tungt vägande skäl för att kvalificera en handling som något annat än vad dess upphovsman avsett. Det avgörande kriteriet måste vara rättssäkerheten. De stadgade tidsfristerna utgör tvingande rätt och det måste vara möjligt att säkert fastställa den händelse som utlöser fristen. Det är anledningen till att en tjänsteman, å ena sidan inte kan inkomma med en serie tvetydiga handlingar och först senare, med hänsyn till förfarandets senare krav, avgöra vilken av handlingarna som skall anses ha utlöst den ena eller den andra fristen, och att rätten, å andra sidan, inte utan anledning kan ge en handling som parterna redan behandlat på ett visst sätt en annan rättslig kvalificering och därigenom ändra de processuella rättigheter med stöd av vilka parterna har handlat.
36 I förevarande mål angav C. Politis ombud i skrivelsen av den 5 november 1997 att om beslutet att inte förlänga [C. Politis] kontrakt inte drogs tillbaka och om ett beslut om förlängning inte fattades inom två veckor "kan jag endast råda min klient att anföra klagomål ... hos behörig myndighet i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna och artikel 46 i anställningsvillkoren för övriga anställda". Denna mening visar tydligt att skrivelsen i sig inte avsågs som ett klagomål, även om förstainstansrätten ansett detta vara utan betydelse.(12) Skrivelsen av den 31 december 1997 bär dessutom titeln "klagomål i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska gemenskaperna".
37 Trots dessa konstateranden har skrivelsen av den 5 november 1997 samma kännetecken som ett klagomål. På grundval av specifika juridiska argument ifrågasätts såväl den slutliga bedömningsrapporten av C. Politi som beslutet att inte förlänga dennes kontrakt (två rättsakter som går honom emot) och särskilt med avseende på att detta beslut skall dras tillbaka och att kontraktet skall förlängas. Dessa aspekter av skrivelsen beskrivs och analyseras tydligt i punkterna 29-33 i det överklagade beslutet vari förstainstansrätten jämför dem med kännetecknen för ett klagomål och drar slutsatsen att skrivelsen måste anses som ett sådant. Jag anser det vara helt korrekt av förstainstansrätten att dra denna slutsats. Det skulle vara mycket svårt att visa att en sådan handling inte utgör ett klagomål i den mening som avses i artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna.
38 Argumentet att det inte rörde sig om ett klagomål eftersom en uppgörelse i godo eftersträvades håller inte. Domstolen fastställde i det ovannämnda målet Lacroix mot kommissionen att "även om denna skrivelse inte uttryckligen begärde att beslutet i fråga skulle dras tillbaka framgår det ... tydligt att sökanden, genom detta administrativa förfarande, sökt uppnå en uppgörelse i godo" och ansåg skrivelsen som ett klagomål. I det ovannämnda målet Thomik mot kommissionen ansåg domstolen att en skrivelse "som uppenbarligen sökte uppnå ett beslut som ändrar det beslut som följt av (föregående) skrivelse" måste anses som ett klagomål, och i de ovannämnda förenade målen Aldinger och Virgili mot parlamentet ansåg domstolen vidare att skrivelser som "tydligt visar sökandens vilja att angripa myndighetens beslut" utgjorde klagomål.
39 Hypotesen finner inte heller stöd i argumentet att C. Politis ombud inte var befullmäktigat att anföra klagomål. Det har inte framförts att ombudet inte var behörigt att författa den skrivelse han författat, och denna skrivelse måste kvalificeras på grundval av sitt innehåll. Härvid skall påpekas att frågan huruvida skrivelsen från stiftelsens ombud kan anses som ett giltigt svar eller inte, inte påverkar själva klagomålets ställning.
40 Skrivelsen av den 5 november 1997 utgjorde ett klagomål inte bara vad gäller beslutet att inte förlänga C. Politis kontrakt utan även avseende bedömningsrapporten. Även om yrkandet att rapporten skulle dras tillbaka inte angavs uttryckligen i denna skrivelse, vilken särskilt anför en bristande motivering i strid med artikel 190 i EG-fördraget (nu artikel 253 EG), artikel 25 i tjänsteföreskrifterna samt artikel 54 i anställningsvillkoren för övriga anställda. Eftersom rapporten, vid detta tillfälle, blivit definitiv, kan ett sådant yrkande endast utgöra ett ifrågasättande av dess giltighet. Det är dessutom uppenbart att ifrågasättandet av bedömningsrapporten inte kunde skiljas från begäran om tillbakadragande av beslutet att inte förlänga kontraktet och att ifrågasättandet inte utgjorde ett självständigt yrkande. Med hänsyn till de mycket kritiska omdömena i rapporten hade det inte varit trovärdigt att påstå att C. Politis kontrakt skulle förlängas så länge denna rapport stod fast.
41 Med hänsyn till dessa överväganden anser jag att det var korrekt av förstainstansrätten att anse att C. Politi inkommit med klagomål den 5 november 1997 och att denne inte kunde utlösa en ny frist för att väcka talan genom att senare anföra ett nytt klagomål.
42 Övriga grunder kan behandlas snabbt. Argumentet att det var felaktigt att anse skrivelsen av den 31 december 1997 som ett "tilläggsyttrande" beror helt på kvalificeringen av den första skrivelsen. Om den första skrivelsen var ett klagomål kan inte den andra också vara ett klagomål. Den tredje grunden och tilläggsargumentet som C. Politi åberopat i sin replik synes grundade på en total brist på kunskap. De förutsätter att tjänsteföreskrifterna ger tjänstemän en tremånadersfrist inte enbart för att inkomma med ett klagomål utan även för att ändra, utvidga eller dra tillbaka och ersätta detta klagomål samt att fyramånadersfristen för att svara härpå inte börjar löpa förrän tjänstemannen bestämt den slutliga formen. Detta strider uppenbart mot principen om rättssäkerhet, mot formuleringen av artiklarna 90 och 91 i tjänsteföreskrifterna och mot fast praxis. Ett klagomål kan utvidgas under det administrativa förfarandet,(13) på så sätt att de grunder som åberopas i "tilläggsyttranden" också kan åberopas i en senare talan inför domstolen, men påverkar inte den frist som börjat löpa genom att klagomålet anförts.
Förslag till avgörande
43 Jag anser att domstolen skall
- ogilla överklagandet, och
- förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
(1) - Förstainstansrättens beslut (andra avdelningen) av den 9 februari 1999 i mål T-124/98, Politi mot Europeiska yrkesutbildningsstiftelsen, REGP 1999, s. I-A-9 och II-29.
(2) - Förordning av den 7 maj 1990 om inrättandet av en europeisk yrkesutbildningsstiftelse (EGT L 131, s. 1, svensk specialutgåva, område 16, volym 2, s. 3).
(3) - Artikel 14 i ändrad lydelse genom artikel 1 punkt 8 i rådets förordning (EG) nr 2063/94 av den 27 juli 1994 om ändring av förordning nr 1360/90 (EGT L 216, s. 9; svensk specialutgåva, område 11, volym 32, s. 140).
(4) - Se beslut fattat genom gemensam överenskommelse mellan företrädarna för medlemsstaternas regeringar församlade på stats- eller regeringschefsnivå av den 29 oktober 1993 (EGT C 323, s. 1)
(5) - Vad gäller tillfälligt anställda avses den myndighet som omnämns i artikel 6 i anställningsvillkoren för övriga anställda, det vill säga den person som är behörig att sluta anställningskontrakt med dessa anställda. Även om uttrycket tillsättningsmyndigheten i egentlig mening endast är tillämpligt när det gäller tjänstemän som tillsatts med stöd av tjänsteföreskrifterna, kommer jag att använda det för enkelhetens skull och eftersom det använts av parterna och förstainstansrätten i det beslut som överklagats.
(6) - Sedan rådets beslut 88/591/EKSG, EEG, Euratom av den 24 oktober 1988 om upprättandet av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt (EGT L 319, s. 1, svensk specialutgåva, område 1, volym 2, s. 89), se artikel 3.1 a.
(7) - Beslut av den 26 april 1993 i mål C-244/92 P, Kupka-Floridi mot Ekonomiska och socila kommitten (REG 1993, s. I-2041), punkt 10.
(8) - Beslut av den 20 januari 2000 i mål C-171/99 P, Clauni m.fl. mot kommissionen, (Ej publicerad i rättsfallssamlingen), punkt 16.
(9) - Punkt 8 i förslaget till avgörande i mål C-304/97 P, Carbajo Ferrero mot parlamentet (dom av den 18 mars 1999, REG 1999, s. I-1749), vilket tydligen följts av domstolen i punkterna 27 och 28 i domen, samt förslag till avgörande föredraget den 27 januari 2000 i mål C-352/98 P, Bergaderm och Goupil mot kommissionen (anhängigt vid domstolen), punkt 25.
(10) - Dom av den 28 maj 1970 i mål 30/68, Lacroix mot kommissionen (REG 1970, s. 301), punkt 4, av den 22 november 1972 i mål 19/72, Thomik mot kommissionen (REG 1972, s. 1155), punkt 4, av den 17 december 1981 i mål 178/80, Bellardi-Ricci m.fl. mot kommissionen (REG 1981, s. 3187), punkt 9, även om domstolen i detta mål endast medgett att en skrivelse som inte var avsedd som en ansökan om att väcka talan kunde anses som sådan utan att för den skull faktiskt kvalificera den som en sådan, samt dom av den 14 juli 1988 i de förenade målen 23/87 och 24/87, Aldinger och Virgili mot parlamentet (REG 1988, s. 4395), punkt 13.
(11) - I första hand i förstainstansrättens dom av den 20 mars 1991 i mål T-1/90, Pérez-Mínguez Casariego mot kommissionen (REG 1991, s. II-143), punkt 38, och senast i förstainstansrättens beslut av den 7 december 1999 i mål T-108/99, Reggimenti mot parlamentet (REGP 1999, s. II-1205), punkt 26.
(12) - Punkt 34 i det överklagade beslutet.
(13) - Dom av den 17 december 1997 i mål T-159/95, Dricot m.fl. mot kommissionen (REGP 1997, s. I-A-385 och II-1035), punkterna 22-25, vilken hänvisats till av C. Politi samt i det överklagade beslutet.