62011CC0228
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
NIILO JÄÄSKINEN
föredraget den 29 november 2012 (
1
)
Mål C-228/11
Melzer
mot
MF Global UK Ltd
(begäran om förhandsavgörande från Landgericht Düsseldorf (Tyskland))
”Domstols behörighet på privaträttens område — Tolkning av artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 — Särskild behörighet i mål om skadestånd utanför avtalsförhållanden — Gränsöverskridande deltagande av flera personer i samma påstått skadevållande handling — Eventuell möjlighet att fastställa att en domstol i en medlemsstats är behörig i förhållande till en svarande som har hemvist i en annan medlemsstat, på grundval av den ort där den skadevållande handlingen företagits av en förmodad medansvarig eller medhjälpare mot vilken inget skadeståndsanspråk har riktats”
I – Inledning
1.
Denna begäran om förhandsavgörande som ingetts av Landgericht Düsseldorf (Tyskland) avser tolkningen av artikel 5.3 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. (
2
) Begäran rör närmare bestämt definitionen av ”den ort där skadan inträffade” i den mening som avses i behörighetsregeln i förordningen, om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, när omständigheter som gav upphov till denna skada antas ha haft sitt ursprung dels i två olika medlemsstater, dels i den ena av dem.
2.
Den hänskjutande domstolen, vid vilken talan väckts om skadestånd utanför avtalsförhållande av gränsöverskridande karaktär, har, i syfte att kunna fastställa om den är behörig att pröva målet eller inte, ställt frågan huruvida talan kan väckas mot en av de enligt sökanden ansvariga för den påstådda skadan, som har hemvist i en medlemsstat (
3
), vid en domstol i en annan medlemsstat, på grundval av den ort där en medhjälpare eller medansvarig företagit en skadevållande handling, även om den sistnämnda inte är svarande i målet.
3.
Enligt beslutet om hänskjutande har Landgericht Düsseldorf föreslagit att domstolen ska godta en ny behörighetsgrund som skulle ge sökanden en ytterligare valmöjlighet (
4
) utöver huvudalternativet, vilken följer av den distinktion som sedan länge görs i rättspraxis, när den ort där skadan uppkom inte är densamma som den ort till vilken kan knytas den omständighet som orsakade skadan. (
5
) Det är härvid fråga om en behörighet grundad på den ort där den skadevållande handlingen företagits av en annan person än svaranden, i överensstämmelse med en bestämmelse i tysk nationell rätt. (
6
)
4.
I förevarande mål synliggörs ännu en gång vissa medlemsstaters domstolars benägenhet att anse att förordning nr 44/2001 kan tolkas på ett sådant sätt att nationella egenheter får beaktas, samt att domstolen anmodas medge dessa egenheter gränsöverskridande verkningar, (
7
) trots att denna unionsrättsakts grundläggande syfte är att göra bestämmelserna på området mer enhetliga. Utöver målets avsevärda teoretiska betydelse, kan det även få ett påtagligt praktiskt inflytande enligt de upplysningar som parterna lämnat till domstolen. (
8
)
II – Tillämpliga bestämmelser
5.
Det framgår av skäl 2 i förordning nr 44/2001 att förordningens syfte är att, för att den inre marknaden ska fungera väl, införa ”bestämmelser som gör reglerna om behörighetskonflikter på privaträttens område mer enhetliga …”.
6.
Skäl 11 i förordningen har följande lydelse: ”Behörighetsbestämmelserna måste uppfylla kravet på förutsebarhet och bygga på den allmänna principen om svarandens hemvist, och det måste alltid kunna gå att bestämma vilken domstol som är behörig utifrån denna princip, utom i vissa bestämda fall när tvistens art eller hänsynen till partsautonomin gör det berättigat att använda någon annan anknytning.”
7.
I skäl 12 i förordningen föreskrivs det att ”[p]rincipen om att domstolen där svaranden har hemvist är behörig bör kompletteras med alternativa behörighetsregler i de fall där det finns en nära koppling mellan domstolen och tvisteföremålet eller då detta krävs för att underlätta rättskipningen”.
8.
Det anges i skäl 15 i förordningen att ”[f]ör att rättskipningen skall fungera väl, måste man minimera möjligheten för samtidiga förfaranden och se till att oförenliga domar inte meddelas i två medlemsstater…”.
9.
Reglerna om domstols behörighet finns i kapitel II i förordning nr 44/2001.
10.
Artikel 2.1 i förordningen, som ingår i avsnitt 1 med rubriken ”Allmänna bestämmelser”, i kapitel II, har följande lydelse:
”Om inte annat föreskrivs i denna förordning, skall talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas vid domstol i den medlemsstaten, oberoende av i vilken stat han har medborgarskap.”
11.
I artikel 3.1 i samma avsnitt i förordningen föreskrivs följande: ”Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat får väckas vid domstol i en annan medlemsstat endast med stöd av bestämmelserna i avsnitten 2–7 i detta kapitel.”
12.
Artikel 5.1 och 5.3 i förordningen, som ingår i avsnitt 2, angående ”Särskilda behörighetsregler”, i kapitel II, har följande lydelse:
”Talan mot den som har hemvist i en medlemsstat kan väckas i en annan medlemsstat
1)
a)
om talan avser avtal, vid domstolen i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser;
b)
i denna bestämmelse, och såvida inte annat avtalats, avses med uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser
—
vid försäljning av varor, den ort i en medlemsstat dit enligt avtalet varorna har eller skulle ha levererats,
—
vid utförande av tjänster, den ort i en medlemsstat där enligt avtalet tjänsterna har eller skulle ha utförts;
c)
om punkt b inte gäller, skall punkt a gälla.
…
3)
om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid domstolen i den ort där skadan inträffade eller kan inträffa.”
13.
I artikel 6.1 i samma avsnitt i förordningen föreskrivs att ”[t]alan mot den som har hemvist i en medlemsstat … även [kan] väckas … [o]m han är en av flera svarande, vid domstol där någon av svarandena har hemvist, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom skall vara påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar”.
III – Målet vid den nationella domstolen, tolkningsfrågan och förfarandet vid domstolen
14.
Melzer, med hemvist i Berlin (Tyskland), värvades som kund via telefon av firman Weise Wertpapier Handelsunternehmen (nedan kallat W.W.H.) med säte i Düsseldorf. Melzer fick även support denna väg. W.W.H. öppnade ett konto i Melzers namn hos MF Global UK, som är en brittisk mäklarfirma med säte i London (Förenade kungariket) och som, mot ersättning, utförde terminsaffärer på börsen för Melzers räkning.
15.
Under åren 2002 och 2003 betalade Melzer totalt in 172000 euro på detta konto. Den 9 juli 2003 betalade MF Global UK ut 924,88 euro till Melzer. MF Global UK fakturerade Melzer ett belopp på 120 USD i courtage, behöll av denna summa 25 USD och betalade tillbaka mellanskillnaden på 95 USD till W.W.H.
16.
Melzer väckte talan vid Landgericht Düsseldorf och yrkade att MF Global UK skulle betala skadestånd till honom som motsvarade skillnaden mellan det belopp som han erlagt och det belopp som han mottagit, nämligen 171075,12 euro jämte ränta. (
9
)
17.
Till stöd för sitt yrkande har Melzer anfört att varken W.W.H. eller MF Global UK i tillräcklig grad förklarat riskerna med terminsaffärer för honom vad gäller optionskontrakten. Enligt Melzer motsvarade inte handlingarna han fått av W.W.H. (
10
) de krav som formulerats i tysk rättspraxis för att en kund ska anses i tillräcklig mån ha upplysts om dessa risker. Ej heller har Melzer upplysts om den ”kick-back”-överenskommelse som MF Global UK och W.W.H. träffat, eller om den intressekonflikt som därmed uppstod. Vidare har Melzer hävdat att det courtage som MF Global UK tagit ut var överdrivet högt. Melzer har gjort gällande att MF Global UK var skyldigt att betala skadestånd till honom eftersom bolaget bistått W.W.H. med att orsaka uppsåtlig otillbörlig skada.
18.
MF Global UK har bestritt att Landgericht Düsseldorf har lokal behörighet och yrkat att käromålet ska ogillas.
19.
Den hänskjutande domstolen har anfört att bestämmelserna i förordning nr 44/2001 är tillämpliga i det nationella målet, eftersom svaranden är en juridisk person vars stadgeenliga säte är beläget i en medlemsstat. Samtidigt som den har förtydligat att ingen prorogationsklausul kan bli aktuell i förevarande mål, (
11
) anser den att de tyska domstolarnas internationella behörighet grundas på artikel 5.3 i förordningen med anledning av att skadan inträffat i Tyskland. Den hänskjutande domstolen har uppgett att den förmögenhetsskada, för vilken skadestånd yrkas, enligt Melzer uppstod i Tyskland, eftersom han gjorde överföringarna till kontot i London från Tyskland och skadan uppstod på tillgodohavandet på hans bankkonto i Tyskland.
20.
Däremot har den hänskjutande domstolen uttryckt tvivel i fråga om sin egen behörighet enligt artikel 5.3 i förordning nr 44/2001. Den hänskjutande domstolen har erinrat om att sökanden kan väcka talan mot svaranden antingen i den ort där skadan uppkom, den så kallade skadeorten, eller i den ort där den skadevållande händelsen inträffade, den så kallade handlingsorten, såvida det inte rör sig om samma ort. Den hänskjutande domstolen anser att skadan uppkommit i Berlin, där Melzer har sin hemvist, och inte i Düsseldorf där domstolen är belägen. Med hänsyn till var orten där skadan uppkom är belägen, är det avgörande i vilken ort den skadevållande händelsen inträffade i förevarande mål. Eftersom MF Global UK endast är verksamt i London kan emellertid behörigheten endast grundas på den verksamhet som W.W.H. bedriver i Düsseldorf.
21.
Enligt den hänskjutande domstolen finns det ett sådant anknytningsmoment i tysk rätt. Det föreskrivs nämligen att om fler än en person deltar i en otillåten handling, kan var och en hållas medansvarig för en annan persons del i den uppkomna skadan. Mot bakgrund av Melzers påståenden i förevarande mål, att MF Global UK uppsåtligen i vart fall biträtt W.W.H. när företaget begått otillåtna handlingar i Tyskland och närmare bestämt i Düsseldorf, är det tänkbart att nämnda domstols behörighet kan grundas på den ort där en sådan medansvarig eller medhjälpare företagit handlingar. (
12
)
22.
Eftersom förordning nr 44/2001 inte innehåller någon liknande regel om anknytning till tredje mans handlande, vilken motiverar internationell eller lokal behörighet, uppkommer frågan om artikel 5.3 i förordningen ska tolkas så, att ett skadevållande handlande av en huvudansvarig eller en medhjälpare även kan motivera internationell eller lokal behörighet i förhållande till den mot vilken talan väckts. Den hänskjutande domstolen har anfört att det råder olika meningar i denna fråga, såväl i rättspraxis som i doktrinen.
23.
Mot denna bakgrund beslutade Landgericht Düsseldorf, genom beslut som inkom den 16 maj 2011, att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Kan ’den ort där skadan inträffade’ bestämmas utifrån orten till vilken kan knytas den omständighet som gjorde att skadan uppkom, vid tillämpning av reglerna om behörig domstol i mål avseende skadestånd utanför avtalsförhållanden i artikel 5.3 i [förordning nr 44/2001], för det fall flera [fysiska eller juridiska] personer deltagit i, och är ansvariga för, ett gränsöverskridande skadevållande handlande?”
24.
Skriftliga yttranden har inkommit till domstolen från Melzer och MF Global UK, den tyska, den tjeckiska, den portugisiska och den schweiziska regeringen samt Europeiska kommissionen.
25.
Vid förhandlingen den 5 juli 2012 var Melzer, MF Global UK, den tyska regeringen och kommissionen företrädda.
IV – Bedömning
26.
Med hänsyn till hur tolkningsfrågan formulerats, vars avgränsning kan verka något otydlig, anser jag det nödvändigt att börja med att precisera föremålet för begäran om förhandsavgörande samt de problem som är förenade med den innan jag föreslår ett sätt på vilket den kan besvaras.
A – Tolkningsfrågans räckvidd
27.
I förevarande mål har talan väckts om utomobligatoriskt skadestånd. Det följer av artikel 2 jämförd med artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 att på detta område kan talan mot den som har hemvist i en medlemsstat väckas enligt sökandens önskan antingen vid domstol i den medlemsstaten eller i en annan medlemsstat, nämligen vid domstolen inom vars jurisdiktion” skadan inträffade eller kan inträffa”.
28.
Den sistnämnda bisatsen som utvidgar behörigheten för domstolen på skadeorten till att omfatta även talan i förebyggande syfte utgör det enda tillägget i artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 i förhållande till artikel 5.3 i Brysselkonventionen, (
13
) vilken har ersatts av förordningen. Trots det tillägg som således gjorts, (
14
) som för övrigt inte är relevant i förevarande mål, har domstolen godtagit att dessa bestämmelser i huvudsak motsvarar varandra, vilket innebär att rättspraxis angående tolkningen av den behörighetsregel som kommer till uttryck i konventionen även gäller behörighetsregeln i förordningen. (
15
)
29.
Eftersom det har noterats att Melzer i det nationella målet förmodligen är bunden av ett avtal med MF Global UK, såväl som med W.W.H., kan det till en början verka förvånande att den hänskjutande domstolen inte anser att punkt 1 i artikel 5 i förordning nr 44/2001, som avser behörighet om talan avser avtal, skulle kunna tillämpas i förevarande mål, åtminstone i samma mån som punkt 3 i artikel 5 om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden. (
16
) MF Global UK har gjort inledande anmärkningar med ett liknande resonemang och anser att det skulle vara användbart att göra en distinktion mellan tillämpningsområdet för punkt 1 respektive punkt 3 i artikel 5 i förordningen. Det följer i vart fall av fast rättspraxis, oavsett denna anmärkning, att den hänskjutande domstolen ensam bestämmer föremålet för sin begäran om förhandsavgörande och att domstolen inte ska uttala sig i en fråga som en av parterna tagit upp i det nationella målet, när tolkningsfrågan inte är utformad på detta sätt. (
17
)
30.
Den hänskjutande domstolen har inledningsvis uppgett att de tyska domstolarnas internationella behörighet, i dess helhet, inte innebär något problem. Enligt denna domstol är det ostridigt att behörigheten med beaktande av att den ort där skadan inträffade, i den mening som avses i artikel 5.3 i förordning nr 44/2001, är Berlin, det vill säga den stad där Melzer både har sin hemvist och sitt bankkonto, med hjälp av vilket de omtvistade transaktionerna finansierades.
31.
Kommissionen har dock uttryckt en motsatt åsikt och hävdat att domen i målet Kronhofer (
18
) utgör hinder mot att tillerkänna behörighet för domstolen i den ort där sökanden har sin hemvist och ”huvuddelen av sin förmögenhet”, av det enda skälet att sökanden har lidit ekonomisk skada där till följd av en förmögenhetsförlust som inträffat och som han har lidit i en annan medlemsstat, när samtliga faktorer som är av betydelse för uppkomsten av skadeståndsansvaret finns i den sistnämnda staten. (
19
)
32.
Jag delar kommissionens uppfattning, eftersom den förmögenhetsskada som Melzer har begärt ersättning för, vilken består i förlust av en del av det kapital som han investerat, verkar ha inträffat i London och inte i Berlin. De omtvistade medlen placerades på ett konto som öppnats hos mäklarfirman i London och förlorades i denna stad, eftersom optionskontraktet eller utgången av optionstiden fick till följd att de belopp som återbetalades till nämnda konto understeg de belopp som investerats.
33.
Det framgår av beslutet att den hänskjutande domstolen endast vill få klarhet i huruvida den har ”lokal” behörighet eller med andra ord, på nationell nivå, huruvida det är den, bland alla tyska domstolar, som ska pröva talan, med tillämpning av artikel 5.3 i förordning nr 44/2001.
34.
Jag understryker i detta hänseende skillnaden i ordalydelse i bestämmelserna i förordningen mellan, å ena sidan, artikel 2.1 som fastställer behörigheten för alla domstolar i en medlemsstat (
20
) och, å andra sidan, artikel 5.1 och 5.3 som avser en bestämd domstol, definierad utifrån den ort till vilken tvisten har speciell anknytning (
21
). Den bestämmelse vars tolkning har begärts gör det således möjligt att, såsom den hänskjutande domstolen önskar, direkt fastställa huruvida en viss domstol har lokal behörighet, bland alla domstolar som är behöriga i materiellt hänseende i en medlemsstat. Följaktligen menar jag att det är onödigt och till och med felaktigt att i likhet med den hänskjutande domstolen använda begreppet internationell behörighet innan den har fastställt att bestämmelsen ska tillämpas.
35.
Svårigheten för den hänskjutande domstolen är rent konkret att veta huruvida det, i det gränsöverskridande mål som anhängiggjorts, är möjligt att fastställa en behörighet i Düsseldorf – där W.W.H. har sitt säte – i egenskap av ort där en av de två förmodade skadevållarna har agerat, i förhållande till den andra skadevållaren, nämligen MF Global UK, som endast verkar ha bedrivit sin verksamhet från Förenade kungariket.
36.
Härvidlag bör det erinras om att en person som begär skadestånd utanför avtalsförhållanden har två huvudsakliga val, som består i att antingen väcka talan vid domstolen i den ort där svaranden har sin hemvist, i enlighet med artikel 2 i förordning nr 44/2001, eller att tillämpa den särskilda behörighetsregeln i artikel 5.3 i förordningen.
37.
Den sistnämnda behörighetsgrunden kan uppdelas i två huvudsakliga delgrunder, eller flera, om de specifika tvister beaktas där domstolen har formulerat ytterligare kriterier för anknytning, (
22
) exempelvis det fall där de faktorer som är av betydelse för den skadevållande händelsen och således anknytningsmomenten är spridda mellan olika medlemsstater. Domstolen har nämligen vid flera tillfällen tolkat uttrycket ”orten där skadan inträffade” i artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 att i en sådan situation avse både den ort där skadan uppkommit, det vill säga den medlemsstat där den inträffade skadan haft sina direkta verkningar för den skadelidande, och den ort till vilken kan knytas den omständighet som orsakade skadan, det vill säga den medlemsstat där den skadevållande händelsen har sitt ursprung på grund av handlingar som företagits av den som orsakat skadan. (
23
) Härav följer att talan kan väckas mot svaranden vid domstolen i den av de båda orter som sökanden väljer.
38.
De särskilda omständigheterna i det nationella målet är följande. Orten där skadan uppkom, som är den första av delgrunderna ovan, är belägen i Tyskland, enligt den hänskjutande domstolen, som funnit att den påstådda skadan närmare bestämt uppkom i Berlin, med motiveringen att Melzer har sin hemvist och sitt bankkonto som debiterats där (
24
) och inte i Düsseldorf. I syfte att fastställa sin egen behörighet i förevarande mål försöker Landgericht Düsseldorf följaktligen finna stöd för en behörighet som grundas på den andra av de två ovannämnda delgrunderna, med beaktande av de otillåtna handlingar som påstås ha företagits av dem som antas ha orsakat skadan. Härvidlag skulle den ort där den skadevållande handlingen företagits kunna vara antingen London, eftersom terminsaffärerna utfördes där av MF Global UK, eller Düsseldorf, eftersom bolaget W.W.H. – mot vilket talan inte har väckts men som samarbetade med den enda svaranden – hade sitt säte där.
39.
Det handlar om att avgöra huruvida de handlingar som bolaget med säte i Düsseldorf företog – bestående i värvningen av kunden och uppföljning samt den omständighet att kunden drevs till att handla på ett alltför riskfyllt sätt – skulle kunna betraktas som omständigheter som gett upphov till den skada som kunden lidit. Landgericht Düsseldorf har i synnerhet anmodat domstolen att besvara frågan huruvida orten för dessa handlingar i sig skulle kunna utgöra grund för att Landgericht Düsseldorf är behörig att pröva talan om skadeståndsansvar för bolaget med säte i Förenade kungariket. Det är endast mot detta bolag som talan har väckts om skadeståndsansvar för handlingar som företagits av det tyska bolaget, som enligt sökanden var medskyldigt till skadan.
40.
Tolkningsfrågan är således begränsad till tolkningen av begreppet den ort där den skadevållande händelsen inträffade i en situation där tre komplicerande faktorer sammanfaller. För det första är de orter där de skadevållande handlingarna som orsakat skadan företagits belägna i olika medlemsstater. För det andra är skadeståndsansvaret delat, det rör sig alltså om ett fall där det inte endast finns en person som företagit dessa handlingar, utan flera medansvariga eller medhjälpare. För det tredje har sökanden väckt talan mot endast en av dem som enligt sökanden är ansvariga för skadan, vid en domstol i en medlemsstat där en av de ansvariga bedrev sin verksamhet. De två första faktorerna har redan belysts ur olika vinklar i domstolens praxis, men de har aldrig förut kombinerats med den tredje.
41.
Med beaktande av vad som framkommit i målet vill jag ta upp ett särskilt problem med att identifiera MF Global UK:s och W.W.H.:s respektive juridiska ståndpunkter. I de yttranden som inkommit till domstolen är det ofta oklart vem som är huvudansvarig och vem som är medansvarig eller medhjälpare i den ifrågavarande skadevållande händelsen. Även om Melzer enbart har riktat skadeståndsanspråk mot MF Global UK, som således i hans ögon verkar ha spelat en avgörande roll för skadans uppkomst, framgår det av beslutet om hänskjutande att det snarare är W.W.H. som är huvudansvarig, medan MF Global UK åtminstone är medhjälpare, enligt sökandens påståenden. Hur det än förhåller sig med den saken, har tolkningsfrågan formulerats på ett sådant sätt att den rymmer både scenariot att den person som inte ställts inför domstol varit medhjälpare och att den varit medansvarig. Följaktligen kommer jag att beakta båda dessa scenarion när jag besvarar tolkningsfrågan i förevarande förslag.
42.
Den hänskjutande domstolen har väsentligen ställt frågan huruvida det skulle vara möjligt att väcka talan vid den domstol inom vars domkrets en medhjälpare eller medansvarig har handlat på ett otillåtet sätt, i en situation där det förekommit ett flertal omständigheter i olika medlemsstater. Detta skulle innebära att man skulle ta hänsyn till i vilken ort den skadevållande händelsen inträffade, orsakad av en av dem som varit delaktiga i skadans uppkomst, utan att den som påstått sig ha lidit skada är tvungen att väcka talan mot denna medhjälpare eller medansvariga, i likhet med fallet i det nationella målet.
43.
Landgericht Düsseldorf skulle med andra ord vilja att domstolen slår fast att det finns en ytterligare möjlighet att välja domstol i en situation där svarande med hemvist i olika medlemsstater är medansvariga för en otillåten handling, genom att godta en ”alternativ anknytning till den ort till vilken kan knytas omständigheten som orsakade skadan”, i enlighet med begäran om förhandsavgörande. Att införa en ny behörighetsgrund, vilket har föreslagits, skulle leda till att de valmöjligheter som domstolens praxis hittills erbjudit en sökande utökas. Enligt min mening skulle detta knappast skapa en ny delgrund för behörighet utöver ”orten där skadan uppkom” och ”orten där den skadevållande händelsen inträffade”. Vad den hänskjutande domstolen har föreslagit är snarare en utvidgning av tolkningen av den andra av dessa delgrunder för behörighet, för att eventuellt, när det är fråga om ett gränsöverskridande deltagande av flera personer i en otillåten handling, godta att den ort där en av dem företagit skadevållande handlingar kan utgöra grund för en domstols behörighet i förhållande till en annan av dessa personer.
B – Svaret på tolkningsfrågan
1. Olika ståndpunkter
44.
Efter att ha läst de yttranden som ingetts till domstolen har jag noterat att det finns två motsatta uppfattningar. Melzer och den tyska, den tjeckiska, den portugisiska samt den schweiziska regeringen anser att den nya behörighetsgrund som den hänskjutande domstolen föreslagit ska godtas, medan MF Global UK och kommissionen bedömer att tolkningsfrågan ska ges ett nekande svar.
45.
Det framgår av den hänskjutande domstolens motivering till beslutet att den tar ställning till förmån för möjligheten att som alternativ grund för en domstols internationella behörighet använda orten där den skadevållande handlingen företagits av en påstådd medansvarig eller medhjälpare, även om denne inte är svarande i målet.
46.
Den inriktningen, liksom själva tolkningsfrågan, förklaras av de uppgifter Landgericht Düsseldorf tillhandahållit om innehållet i nationell rätt. I 830 § tyska civillagen (Bürgerliches Gesetzbuch) föreskrivs nämligen att när flera personer gemensamt företar en skadevållande handling betraktas var och en av dem som ansvarig för de övrigas deltagande i handlingen. Härutöver har den hänskjutande domstolen preciserat att enligt 32 § tyska civilprocesslagen (Zivilprozessordnung), kan materiell behörighet på det skadeståndsrättsliga området grundas på otillåtna handlingar begångna av de olika deltagarna, eftersom varje deltagare hålls ansvarig för övriga deltagares handlande.
47.
Om tvisten i det nationella målet hade varit rent nationell skulle således, mot bakgrund av vad sökanden Melzer lagt svaranden MF Global UK och den förmodade medansvariga eller medhjälparen W.W.H. till last (
25
), domstolen i den ort där en av skadevållarna företagit den otillåtna handlingen som åberopats, på grundval härav, anse sig behörig att pröva den talan om skadestånd utanför avtalsförhållanden som väckts mot en av deltagarna. (
26
)
48.
Dock blir lösningen inte alls lika tydlig när situationen, som i förevarande mål, har koppling till flera medlemsstater i stället för att vara begränsad till Tyskland. Beslutet om hänskjutande betonar nämligen att det finns skilda meningar i denna fråga i tysk rättspraxis och doktrin. Det anförs nämligen i beslutet att vissa domstolar har ansett att artikel 5.3. i förordning nr 44/2001 gör det möjligt att knyta en gränsöverskridande tvist till den ort där den skadevållande handlingen företagits av en medansvarig eller medhjälpare, med motiveringen att tyngdpunkten för den handlingen eller underlåtenheten att företa den fanns på den orten. (
27
) Dessa avgöranden har fått stöd av samstämmiga åsikter från några företrädare för doktrinen, medan ett stort antal andra författare har opponerat sig mot detta och framfört argument som jag kommer att återkomma till i detalj längre fram, eftersom jag delar de senares åsikt.
49.
Det är i ett mycket speciellt sammanhang det resonemang som är upphovet till begäran om förhandsavgörande har uppkommit. Domstolen är emellertid på intet sätt bunden av den inställning som råder på nationell nivå. Enligt fast rättspraxis ska de begrepp som används i förordning nr 44/2001 ges en fristående tolkning för att säkerställa att denna tillämpas enhetligt i samtliga medlemsstater. (
28
)
2. Förslag till tolkning
a) Riktlinjer för tolkningen
50.
Det är säkert att begreppet ”den ort där skadan inträffade” i artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 ska tolkas oberoende av innehållet i medlemsstaternas rättsordningar, eftersom genomförandet av de behörighetsregler som uttalas i förordningen inte, utan att förlora sin ändamålsenliga verkan, kan vara beroende av nationella särintressen, då den syftar till att göra behörighetsreglerna mer enhetliga. (
29
)
51.
Enligt domstolens praxis är det nödvändigt att göra en tolkning av förordning nr 44/2001 som inte endast utgår från bestämmelsens lydelse, utan från det system som har inrättats genom förordningen och de mål som eftersträvas med denna. (
30
)
52.
Inledningsvis vill jag precisera att jag inte förespråkar en tolkning av artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 som, enligt vad Landgericht Düsseldorf har förutsett, skulle leda till att sökanden i fråga med giltig verkan kunde välja att anhängiggöra målet vid denna, i dess egenskap av domstol i den ort där en medansvarig eller medhjälpare mot vilken talan inte har väckts har medverkat till att företa den skadevållande handlingen, i stället för att endast kunna välja mellan domstolen i den ort där svaranden har sin hemvist, den ort där skadan uppkom och den ort där den skadevållande händelsen inträffade, i enlighet med den traditionella uppfattningen i rättspraxis. En sådan tolkning är alltför vid enligt min mening, med hänsyn till såväl de systematiska, som de teleologiska skäl som följer. (
31
)
b) Tolkning som utgår från systematiken i förordning nr 44/2001
53.
Först och främst vill jag nämna att det finns bestämmelser i förordning nr 44/2001, nämligen artikel 6.1, som uttryckligen ger möjlighet att väcka talan mot en svarande vid en domstol som har anknytning till den tvist som angår honom via en annan person. Men denna härledda behörighet förutsätter att det finns flera svarande, vilket innebär en risk för att oförenliga domar meddelas, (
32
) vilket inte är fallet i det nationella målet. Av skäl som inte preciseras i beslutet om hänskjutande (
33
), valde Melzer att väcka talan vid Landgericht Düsseldorf endast mot MF Global UK, vars säte är beläget i London, och inte mot W.W.H. med säte i Düsseldorf, och detta trots att det han förefaller ha anklagat det Londonbaserade bolaget för endast är medhjälp. Genom att sökanden gjorde det valet, vars eventuellt negativa konsekvenser han måste ta, förlorar han möjligheten att göra gällande en utvidgad behörighet grundad på tredje mans hemvist och således i praktiken även möjligheten att i enlighet med artikel 6 göra gällande de handlingar som denne har kunnat företa på denna ort.
54.
Dessutom föreskriver den allmänna behörighetsregel som uppställs i artikel 2.1 i förordning nr 44/2001, vilken syftar till att tillvarata den parts intressen som inte har tagit initiativet till en gränsöverskridande talan, att domstolarna i en medlemsstat i princip är behöriga att pröva en talan mot den som har sin hemvist där. I överensstämmelse med fast rättspraxis, när en bestämmelse som artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 fastställer en behörighetsregel som innebär ett undantag från den allmänna principen, genom att sökanden får välja domstol, ska denna tolkas strikt och till och med restriktivt. (
34
) Följaktligen får artikelns räckvidd inte gå utöver de fall som uttryckligen anges i förordning nr 44/2001, (
35
) för att inte den ändamålsenliga verkan av artikel 2 i samma mån ska gå förlorad och unionslagstiftarens syfte förbises. Eftersom domstolen har funnit att begreppet ”den ort där skadan inträffade” inte kan ges en alltför extensiv tolkning vad beträffar anknytningen till den ort där skadan uppkom, (
36
) anser jag att detsamma borde gälla anknytningen till den ort där den skadevållande handlingen företagits. Till följd härav kan det inte godtas att den omständigheten att en svarande hålls ansvarig för handlingar som företagits av tredje man i en annan medlemsstat, kan utgöra grund för en domstols behörighet att pröva en talan om skadestånd utanför avtalsförhållanden.
55.
Som jag redan understrukit kan man med stöd av artikel 5.3 i förordning nr 44/2001, i motsats till artikel 2, dessutom slå fast vilken av alla domstolar i medlemsstaterna som har materiell behörighet. Med beaktande av skäl 12 i förordningen ska den domstol som avses i artikel 5 i förordningen vara den som geografiskt sett är nära tvisten och alltså den bäst lämpade av pröva den.
56.
Domstolen har vid ett flertal tillfällen funnit att denna regel grundas på att det finns ett särskilt nära samband mellan tvisten och domstolen i den ort där skadan inträffade, vilket med hänsyn till intresset av en god rättskipning och ett ändamålsenligt förfarande gör det befogat att denna domstol ges behörighet, särskilt med hänsyn till dess närhet till tvisten och med hänsyn till att bevisupptagningen underlättas. (
37
)
57.
Om den nya behörighetsgrund som den hänskjutande domstolen föreslagit godtogs, skulle detta resonemang, i en situation som den i det nationella målet, leda till att den domstol som förklarades behörig på grund av handlingar som företagits av tredje man mot vilken talan inte har väckts, i förvarande fall en tysk sådan, skulle vara föranledd att uttala sig om skadeståndsansvaret med avseende på en svarande, i förevarande fall med säte i Förenade kungariket, vars påstått otillåtna handlingar således inte företagits nära utan långt ifrån denna domstols domkrets, eftersom det inte har bestritts att MF Global UK varit verksamt uteslutande i Förenade kungariket. I brist på en tillräckligt påtaglig anknytning till tvisten är denna domstol, objektivt sett, inte den bäst lämpade att under sådana förhållanden pröva talan.
58.
Följaktligen anser jag att det strider mot systematiken i förordning nr 44/2001 att behörighet ges domstolen i varje ort där medhjälpare eller medansvariga till den huvudansvariga har säte, i egenskap av alternativ ort för den skadevållande handlingen, även när den ort där den skadevållande handlingen primärt företagits är belägen i en annan medlemsstat. Denna inställning bekräftas av andra överväganden angående förordningens ändamål.
c) Tolkning som utgår från syftet med förordning nr 44/2001
59.
I skäl 12 i förordning nr 44/2001 in fine anges det förfarandemässiga argumentet att rättskipningen bör underlättas. Jag kan dock inte se, när det – som i förevarande mål – finns en enda svarande, hur detta syfte direkt skulle kunna tillgodoses genom en utvidgad behörighet grundad på en annan aktörs handlingar mot vilken talan avsiktligt inte har väckts. Det skulle naturligtvis förhålla sig annorlunda om det handlade om att främja att flera förfaranden med olika svarande ägde rum vid samma domstol, men en sådan centralisering av behörigheten är det inte alls fråga om i förevarande fall. (
38
)
60.
Enligt den tyska regeringen skulle visserligen det faktum att en ytterligare valmöjlighet infördes på de villkor som föreslagits i tolkningsfrågan kunna tillfredsställa det i princip lovvärda syftet att utvidga den påstått skadelidandes valmöjligheter, så att han inte ska behöva väcka talan vid en domstol i en ort där det skulle vara kostsammare eller mer osäkert att göra det, bland annat vad gäller den bevisning som ska läggas fram. Det angelägna i att värna om den skadelidande är emellertid inte vad som legat till grund för behörighetsregeln i artikel 5.3 i förordning nr 44/2001. Domstolen har uttalat att den, till skillnad från andra bestämmelser i förordningen, inte avser att erbjuda den svagare parten ett stärkt skydd. (
39
)
61.
Kravet på att underlätta att talan väcks vid den domstol som är närmast tvisteföremålet enligt vad som uttryckligen anges i början av ovannämnda skäl 12, skulle snarare leda till ett nekande svar på den tolkningsfråga som ställts i förevarande mål. Enligt min mening bör det sättas vissa gränser för det val av behörig domstol som erbjuds sökanden, även om det rör sig om den part som hävdar att han tillfogats skada, för att minska riskerna för ”forum shopping”. (
40
)
62.
Vidare är det väsentligt att värna om att rättssäkerhetsprincipen iakttas vilken har varit ett rättesnöre för upphovsmännen till förordning nr 44/2001. (
41
) Det understryks således i skäl 11 i förordningen att behörighetsreglerna ”måste uppfylla kravet på förutsebarhet”. I enlighet med domstolens praxis kräver rättssäkerhetsprincipen att de behörighetsregler som avviker från huvudregeln i artikel 2 i förordningen ska tolkas på så sätt att en normalt välunderrättad svarande rimligtvis kan förutse vid vilka domstolar, utöver domstolarna i den medlemsstat där han har sitt hemvist, som talan kan väckas mot honom. (
42
)
63.
Jag vill tillägga att intentionen att anta enhetliga regler, som ”skapar en rimlig balans mellan de intressen som den vars ansvar görs gällande och den skadelidande har” (
43
), har motiverat författarna till artikel 5.3 i förordning nr 44/2001. (
44
) Det borde även vara vägledande för domstolen att eftersträva en sådan balans i sin tolkning av artikel 5.3 i förordningen.
64.
En viss förutsebarhet när det gäller domstols behörighet i mål om skadestånd utanför avtalsförhållanden är nödvändig för den som påståtts bära ansvar för en skada, annars skulle de ekonomiska aktörerna kunna avskräckas från att bedriva gränsöverskridande verksamhet. Det faktum att en sökande tillåts väcka talan vid varje domstol i en medlemsstat inom vars domkrets någon medansvarig eller medhjälpare har deltagit i en otillåten handling utan att talan väcks mot den sistnämnda, förefaller mig vara att gå för långt, med hänsyn till rättssäkerhetsprincipen och principen om jämvikt mellan parternas intressen.
65.
Enligt vad som framhållits i rapporten om den konkreta tillämpningen av förordning nr 44/2001 (
45
) kan ett mångfaldigande nästan i det oändliga av giltiga behörighetsgrunder i mål om skadestånd utanför avtalsförhållanden tvinga en person, mot vilken ett skadeståndsanspråk har riktats, att försvara sig vid domstolar i olika medlemsstater och, följaktligen, i enlighet med en mängd rättsordningar, varibland den strängaste av dem kan komma att dominera.
66.
Det visar sig att artikel 5.3 i förordning nr 44/2001 redan har tolkats med en viss flexibilitet. Det finns emellertid en risk för att domstolen, till följd av att en mängd nya anknytningsmoment godtas, inte endast bygger upp en rättspraxis som på grund av att den utvecklas i olika riktningar blir svårbegriplig, utan även, försåtligen, initierar en omskrivning av artikel 5.3. Om en sådan tendens att göra en extensiv tolkning av denna text skulle fortskrida utan nödvändig återhållsamhet, skulle detta kunna leda till att den centrala mekanismen i förordning nr 44/2001 rubbas genom att den grundläggande princip skulle hamna i andra rummet enligt vilken talan mot personer som har hemvist i en medlemsstat i normalfallet ska väckas i denna stat. (
46
) Domstolen bör således, enligt min åsikt, akta sig för att gå för långt på denna väg i sin tolkning av nämnda artikel.
67.
Följaktligen anser jag att ett negativt svar på den tolkningsfråga som den hänskjutande domstolen ställt bättre motsvarar de krav som följer av systematiken och syftet med förordning nr 44/2001.
V – Förslag till avgörande
68.
Mot bakgrund av ovanstående överväganden föreslår jag att domstolen ska besvara tolkningsfrågan från Landgericht Düsseldorf enligt följande:
Artikel 5.3 i rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område ska tolkas så, att den särskilda behörighetsregel i mål om skadestånd utanför avtalsförhållanden som uppställs i denna förordning inte är tillämplig när flera personer har medverkat i påstått skadevållande handlingar i olika medlemsstater, och den talan som väckts mot en av dem har anknytning till den domstol vid vilken talan väckts enbart på grundval av den ort där den skadevållande handling företagits av en medhjälpare eller en medansvarig mot vilken talan inte har väckts vid denna domstol.
(
1
)	Originalspråk: franska.
(
2
)	EGT L 12, 2001, s. 1.
(
3
)	Enligt artikel 1.3 i förordning nr 44/2001 avses med termen medlemsstat samtliga medlemsstater i Europeiska unionen med undantag av Konungariket Danmark.
(
4
)	En valmöjlighet som den hänskjutande domstolen har kallat ”alternativ anknytning”.
(
5
)	I dom av den 30 november 1976 i mål 21/76, Bier (REG 1976, s. 1735; svensk specialutgåva, volym 3, s. 209), punkt 19, infördes distinktionen mellan ”den ort där skadan uppkom” och ”den ort där den skadevållande händelsen inträffade” som låg till grund för skadan, vilket nyligen erinrades om i dom av den 25 oktober 2012 i mål C-133/11, Folien Fischer och Fofitec, punkt 39 och där angiven rättspraxis.
(
6
)	Den hänskjutande domstolen har åberopat begreppet ”wechselseitige Handlungsortzurechnung”, vilket i fri översättning betyder ”ömsesidigt erkännande av behörighet utifrån den ort där den skadevållande händelsen inträffade”.
(
7
)	Bundesgerichtshof har således föreslagit att domstolen ska fastställa att en talan om ”negative Feststellungsklage”, det vill säga ”negativ fastställelsetalan” som existerar i tysk nationell rätt, bör omfattas av tillämpningsområdet för artikel 5.3 i förordning nr 44/2001. Den franska Cour de cassation har frågat domstolen huruvida ”en prorogationsklausul, som ingåtts mellan en tillverkare av en vara och en köpare med tillämpning av artikel 23 i förordning [nr 44/2001] och ingår i en kedja av gemenskapsrättsliga avtal, [kan] göras gällande mot en köpare i senare led”, enligt vad som är möjligt i fransk nationell rätt. För behandling av dessa frågor, se de förslag till avgöranden som jag lade fram i det ovannämnda målet Folien Fischer och Fofitec, och i mål C-543/10, Refcomp, som ännu inte avgjorts av domstolen.
(
8
)	Vid förhandlingen hävdade MF Global UK Ltd:s (nedan kallat MF Global UK) ombud att domstolens svar var särskilt välkommet, eftersom ett stort antal börsmäklare hade stämts i samma typ av mål – närmare bestämt omkring 150 förfaranden, liknande det i målet vid den nationella domstolen, pågick och sysselsatte hans egen advokatbyrå.
(
9
)	Vid förhandlingen hävdade Melzers ombud att han hade valt att inte stämma W.W.H., eftersom bolaget var insolvent vid tidpunkten för talans väckande (det preciseras inte i beslutet om hänskjutande vilken dag talan väcktes vid Landgericht Düsseldorf, men då detta beslut är daterat den 29 april 2011, framgår det att målet anhängiggjorts vid den tiden). I sitt yttrande uppgav dock Melzer att MF Global UK befann sig i likvidation sedan den 31 december 2011.
(
10
)	I beslutet om hänskjutande nämns härvidlag ”Avtal om förmedling av börsaffärer”, skrivelsen ”En sammanfattning av riskerna med terminsaffärer” och informationsbladet ”Viktiga upplysningar angående förlustrisken vid terminsaffärer”.
(
11
)	Eftersom den hänskjutande domstolen visste att det fanns en prorogationsklausul i ett av de ingångna avtalen tog den således indirekt avstånd från det åberopade skadeståndsansvaret på avtalsrättsliga grund.
(
12
)	Jag noterar redan på detta stadium att efter läsning av beslutet om hänskjutande kvarstår en viss osäkerhet angående den roll som MF Global UK, respektive W.W.H. spelade i egenskap av huvudansvarig eller medhjälpare i den skadebringande handlingen.
(
13
)	Konventionen av den 27 september 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (EGT L 299, 1972, s. 32; svensk utgåva, EGT C 15, 1997, s. 30), senare ändrad genom konventioner om nya medlemsstaters anslutning till denna konvention (nedan kallad Brysselkonventionen).
(
14
)	Det nya med detta tillägg är endast relativt, eftersom principen redan hade slagits fast i domstolens praxis angående tolkningen av Brysselkonventionen, även om en viss tvetydighet kvarstår i detta avseende enligt kommissionen (se Förslag till rådets förordning (EG) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, KOM(1999) 348 slutlig, s. 15).
(
15
)	Se domen i det ovannämnda målet Folien Fischer och Fofitec, punkterna 31 och 32 och där angiven rättspraxis.
(
16
)	Melzers påstående om uppsåt eller oaktsamhet vid avtalets ingående (culpa in contrahendo) syftar på förhandlingarna som fördes mellan parterna och som ledde till att ett avtal ingicks. Vad gäller det motsatta typfallet, anges det i dom av den 17 september 2002 i mål C-334/00, Tacconi (REG 2002, s. I-7357), att en talan om att svaranden ådragit sig ansvar före avtals ingående, när det inte föreligger några förpliktelser eller något avtal under avtalsförhandlingarna, inte avser skadeståndsansvar som har anknytning till ett avtal, utan skadestånd utanför avtalsförhållanden.
(
17
)	Se, bland annat, dom av den 20 mars 1997 i mål C-352/95, Phytheron International (REG 1997, s. I-1729), punkt 14, och av den 16 september 1999 i mål C-435/97, WWF m.fl. (REG 1999, s. I-5613), punkt 29.
(
18
)	Dom av den 10 juni 2004 i mål C-168/02, Kronhofer (REG 2004, s. I-6009), punkt 18 och följande punkter.
(
19
)	Kommissionen har preciserat att även om de skadliga följderna av handlingarna, det vill säga de mycket riskfyllda börstransaktioner som MF Global UK genomförde i Förenade kungariket blev kännbara för Melzers del i Tyskland, kan denna omständighet, i enlighet med domstolens praxis, inte utgöra en anknytning som gör de tyska domstolarna behöriga enligt artikel 5.3, då det var i Förande kungariket som både den skadevållande handlingen företogs och hela skadan uppkom.
(
20
)	Den terminologi som används i bestämmelsen, det vill säga ”domstol i den medlemsstaten” anger att det rör sig om en generell regel, såtillvida att den avser en medlemsstats domstolsväsende i dess helhet. Det preciseras i artikel 59 i förordning nr 44/2001 att behörigheten på lokal nivå regleras i nationella rättegångsregler som definierar begreppet hemvist.
(
21
)	Genom att dessa bestämmelser föreskriver att sökanden kan väcka talan ”vid domstol” i uppfyllelseorten för den förpliktelse som talan avser, respektive den ort där skadan inträffade, utgör dessa behörighetsregler avsteg från huvudregeln.
(
22
)	Rättspraxis har utvecklats främst på grund av de särskilda problemen med att lokalisera gränsöverskridande otillåtna handlingar via press och telekommunikation (radio, TV och internet) och tog sin början med dom av den 7 mars 1995 i mål C-68/93, Shevill m.fl. (REG 1995, s. I-415). I fall av kränkning av personlighetsskyddet genom publicering på internet har domstolen funnit att även domstolen i den ort där den skadelidande hade centrum för sina intressen är behörig att pröva talan (se dom av den 25 oktober 2011, i de förenade målen C-509/09 och C-161/10, eDate Advertising och Martinez, REU 2011, s. I-10269, punkt 47 och följande punkter).
(
23
)	De båda val som sökanden erbjuds till följd av domen i det ovannämnda målet Bier, punkt 19, angående tolkningen av artikel 5.3 i Brysselkonventionen, har upprepats många gånger, bland annat i domen i det ovannämnda målet Folien Fischer och Fofitec, punkterna 39 och 40.
(
24
)	Av skäl som jag redogjort för i punkterna 31 och 32 i detta förslag till avgörande kan det faktum att den förmodat drabbade personens bankkonto finns i en medlemsstat inte utgöra en tillräcklig anknytning för att en domstol i denna stat ska vara behörig, med beaktande av att detta kriterium är helt slumpmässigt till sin karaktär.
(
25
)	Enligt beslutet om hänskjutande har Melzer anfört att W.W.H. inte har fullgjort sin informationsskyldighet och uppsåtligen orsakat honom otillbörlig skada genom att utföra fullständigt utsiktslösa terminsaffärer, i strid med 826 § tyska civillagen. MF Global UK påstås uppsåtligen åtminstone ha hjälpt till med att begå dessa otillåtna handlingar i Tyskland.
(
26
)	Landgericht Düsseldorf har anfört att om tysk lag tillämpades skulle den ha lokal behörighet att pröva talan eftersom W.W.H. utförde den skadebringande handlingen i Düsseldorf, nämligen värvningen av Melzer som kund.
(
27
)	Det anges närmare bestämt i beslutet om hänskjutande att i den situation som det är fråga om i det nationella målet, var det i Tyskland som de avgörande hindren övervanns: att värva den påstådda skadelidande och förmå honom att öppna ett konto hos den utländska mäklarfirman MF Global UK, låta överföra optionskontrakt, ställa belopp till förfogande för placeringar i optioner utan att få tillbaka värdet av placeringar som gjorts.
(
28
)	Se dom av den 6 september 2012 i mål C-190/11, Mühlleitner, punkt 28, och domen i det ovannämnda målet Folien Fischer och Fofitec, punkt 30, samt i dessa domar angiven rättspraxis.
(
29
)	Se skäl 2 i förordningen.
(
30
)	Se, bland annat, dom av den 6 september 2012 i mål C-619/10, Trade Agency, punkt 27.
(
31
)	Vad gäller tillblivelsen av artikel 5.3 i förordning nr 44/2001, finns det såvitt jag vet inga uppgifter som skulle kunna vara till nytta vid besvarandet av tolkningsfrågan, då texten är knapphändig i sin nuvarande utformning. I detta ämne, se den sammanställning som professor F. Pocar gjorde i sin förklarande rapport till konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, undertecknad i Lugano den 30 oktober 2007 (EUT C 319, 2009, s. 1), punkt 58 och följande punkter.
(
32
)	Enligt denna bestämmelse är, när talan väcks av en och samma sökande mot en av flera svarande, den domstol behörig där någon av svarandena har hemvist, förutsatt att det finns ett tillräckligt nära samband mellan käromålen för att en gemensam handläggning och dom ska vara påkallad, för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar. Detta gäller även om det inte föreligger överensstämmande rättsliga grunder i dem (dom av den 11 oktober 2007 i mål C-98/06, Freeport (REG 2007, s. I-8319), punkt 38 och följande punkter.
(
33
)	Angående de motiveringar som Melzers ombud har gett uttryck för, se ovan fotnot 9.
(
34
)	Se, bland annat, dom av den 16 juli 2009 i mål C-189/08, Zuid-Chemie (REG 2009, s. I-6917), punkt 22.
(
35
)	Se, analogt, dom av den 17 september 2009 i mål C-347/08, Vorarlberger Gebietskrankenkasse (REG 2009, s. I-8661), punkt 39, och av den 12 maj 2011 i mål C-144/10, BVG (REU 2011, s. I-3961), punkt 30.
(
36
)	I domen i det ovannämnda målet Kronhofer, punkt 19, erinrade domstolen om att begreppet ”den ort där skadan inträffade” inte kan tolkas extensivt i sådan utsträckning att det omfattar varje ort där man kan märka de skadliga följderna av en omständighet som redan har förorsakat en skada som faktiskt har uppkommit på en annan ort.
(
37
)	Se, bland annat, dom av den 19 april 2012 i mål C-523/10, Wintersteiger, punkt 18, och domen i det ovannämnda målet Folien Fischer och Fofitec, punkterna 37 och 38.
(
38
)	Se, analogt, domen i det ovannämnda målet Kronhofer, punkt 18, enligt vilken det inte finns någon anledning att tillerkänna behörighet för domstolar i en annan konventionsstat än den där den skadevållande handlingen företagits och där skadan uppkommit, det vill säga samtliga anknytningsfakta som är av betydelse för prövningen av skadeståndsskyldigheten. En sådan behörighet skulle inte vara motiverad av några sakliga skäl ur bevis- och processföringssynpunkt.
(
39
)	Se domen i det ovannämnda målet Folien Fischer och Fofitec, punkterna 45 och 46 och där angiven rättspraxis.
(
40
)	Detta problem förutsågs av Europaparlamentet som, när förordning nr 44/2001 omarbetades, föreslog att det skulle införas ett krav på ”en tillräcklig, innehållslig eller betydande koppling” för att ”begränsa möjligheterna till s.k. forum shopping” i mål om skadestånd utanför avtalsförhållanden. Se Europaparlamentets resolution av den 7 september 2010 om tillämpning och översyn av förordning nr 44/2001 (2009/2140(INI), P7_TA(2010)0304, skäl Q och punkt 25).
(
41
)	I kommissionens ovannämnda förslag som ledde till antagandet av förordning nr 44/2001, hänvisades till behovet av ”förutsebarhet när det gäller vilken domstol som är behörig” och till att ”det krävs klara bestämmelser om domstols behörighet” (KOM (1999) 348 slutlig, punkt 1.1).
(
42
)	Se, bland annat, dom av den 1 mars 2005 i mål C-281/02, Owusu (REG 2005, s. I-1383), punkt 40. Rättssäkerhetssyftet kan nämligen inte förstås så att det enbart syftar till att en sökande utan svårighet ska kunna avgöra vid vilken domstol denne ska väcka talan, vilket erinrats om bland annat i domarna i de ovannämnda målen Kronhofer, punkt 20, samt Folien Fischer och Fofitec, punkt 33.
(
43
)	Se, analogt, skäl 16 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för utomobligatoriska förpliktelser (Rom II) (EUT L 199, s. 40).
(
44
)	Kommissionens ovannämnda förslag som ledde till antagandet av förordning nr 44/2001 ”återspeglar i allt väsentligt … vad rådet enats om när det gäller att skapa jämvikt mellan de parter som kan vara inblandade i en tvist” (KOM(1999) 348 slutlig, punkt 2.1).
(
45
)	Se de invändningar som framförts mot den uppfattning som kallas mosaikteorin, vilken är en följd av domen i det ovannämnda målet Shevill m.fl. i Hess, B., Pfeiffer, T. och Schlosser, P., Report on the Application of Regulation Brussels I in the Member States, Study JLS/C4/2005/03, slutlig, september 2007, punkt 214.
(
46
)	Se, analogt, dom av den 22 maj 2008 i mål C-462/06, Glaxosmithkline och Laboratoires Glaxosmithkline (REG 2008, s. I-3965), punkt 32, i vilken domstolen konstaterar att ”[o]m gemenskapsdomstolen omvandlade särskilda behörighetsregler – som syftar till att underlätta en god rättskipning – till unilaterala behörighetsregler till skydd för den part som anses svagast, skulle det ändra den intressebalans som gemenskapslagstiftaren i nuläget har slagit fast som gällande rätt”.