Preliminär utgåva
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JULIANE KOKOTT
föredraget den 30 oktober 2025(1)
Mål C‑770/23 P
Europeiska kommissionen
mot
HB
” Överklagande – Offentlig upphandling av tjänster – Kommissionen inkassering av en avtalsenlig fordran genom avräkning mot en fordran som avtalspartnern har gentemot kommissionen – Avtal som omfattas av en nationell domstols behörighet – Kommissionens befogenhet att anta beslutet om avräkning – Unionsdomstolarnas behörighet att pröva en talan mot avräkningsbeslutet ”
Innehållsförteckning
I. Inledning
II. Tillämpliga bestämmelser
III. Bakgrund till överklagandet
A. De faktiska omständigheterna före målet vid tribunalen
B. Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
C. Händelser som inträffat efter det att den överklagade domen meddelades och det nu aktuella överklagandet ingavs
IV. Målet om överklagande och parternas yrkanden
V. Rättslig bedömning
A. Överklagandet
1. Huruvida ändamålet med överklagandet kvarstår
2. Prövning i sak
a) Möjligheten att inkassera en bestridd fordran genom avräkning (första grunden för överklagandet)
b) Möjligheten att genom avräkning inkassera en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet (andra grunden för överklagandet)
1) Beslut om avräkning av avtalsenliga fordringar utgör rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF
2) Det är ändå möjligt att anta ett beslut om avräkning för inkassering av en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet
3. Förslag till avgörande om överklagandet
B. Talan inför tribunalen
C. Förslag till avgörande i denna del
VI. Rättegångskostnader
A. Rättegångskostnader i målet om överklagande
B. Rättegångskostnader i första instans
VII. Förslag till avgörande
I.      Inledning
1.        Enligt artikel 272 FEUF ska Europeiska unionens domstol vara behörig att träffa beslut med stöd av en skiljedomsklausul i ett offentligrättsligt eller privaträttsligt avtal, som ingåtts av unionen eller för dess räkning. Enligt artikel 274 FEUF ska tvister i vilka unionen är part, utom i de fall där domstolen är behörig enligt fördragen, inte på denna grund vara undantagna från de nationella domstolarnas behörighet.
2.        I avsaknad av en skiljedomsklausul till förmån för unionsdomstolarna omfattas således tvister avseende avtal som Europeiska kommissionen har ingått av de nationella domstolarnas behörighet.(2)
3.        Trots denna till synes enkla behörighetsfördelning, har domstolen många gånger ställts inför frågan huruvida en tvist med koppling till ett avtal som kommissionen har ingått ska avgöras av unionsdomstolen eller av den nationella domstolen.(3)
4.        I domen i målet ADR Center/kommissionen (nedan kallad ADR-domen)(4) slog domstolen fast att kommissionen endast kan använda sig av sin befogenhet att anta verkställbara beslut i den mening som avses i artikel 299 FEUF om det berörda avtalet innehåller en skiljedomsklausul till förmån för unionsdomstolen.
5.        Ett sådant verkställbart beslut utgör nämligen en akt mot vilken talan om ogiltigförklaring kan väckas enligt artikel 263 FEUF, inom ramen för vilken unionsdomstolen ska pröva den fordran som avses med återkravet i sak. Antagandet av ett sådant beslut om återkrav av en fordran som uppkommit till följd av ett avtal som omfattas av en nationell domstols behörighet, innebär följaktligen att tvisten undantas från den behöriga domstolen varvid den behörighetsfördelning som fastställs i fördraget kringgås.(5)
6.        Gäller samma begränsning även när kommissionen ska inkassera en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet genom avräkning, i stället för att anta ett verkställbart beslut? Är kommissionen med andra ord förhindrad att genom avräkning inkassera en fordran som den gör gällande enligt ett avtal som inte innehåller någon skiljedomsklausul till förmån för unionsdomstolen?
7.        I den överklagade domen(6) slog tribunalen fast att så var fallet. Tribunalen menade att ett avräkningsbeslut, i likhet med ett verkställbart beslut i den mening som avses i artikel 299 FEUF, är en rättsakt mot vilken talan kan väckas enligt artikel 263 FEUF. Prövning i sak av en fordran som härrör från ett avtal som inte innehåller någon skiljedomsklausul omfattas av en nationell domstols behörighet. Antagandet av ett avräkningsbeslut för inkassering av en sådan fordran är följaktligen också ett kringgående av den behörighetsfördelning som fastställs i fördraget.(7)
8.        I det nu aktuella målet om överklagande ska domstolen ta ställning till huruvida det finns stöd för denna lösning.
9.        Innan domstolen kan ägna sig åt den frågan ska det fastställas huruvida ändamålet inte kan anses ha förfallit i det nu aktuella målet om överklagande. Frågan uppkommer på grund av att HB:s fordran gentemot kommissionen, mot vilken kommissionen har företagit den omtvistade avräkningen, inte längre existerar, vilket innebär att ändamålet i det avräkningsbeslut som bestriddes i första instans kan anses ha förfallit.
II.    Tillämpliga bestämmelser
10.      Den nu aktuella tvisten regleras genom bestämmelserna i förordning (EU, Euratom) 2018/1046 om finansiella regler för unionens allmänna budget (nedan kallad 2018 års budgetförordning).(8)
11.      I artikel 98 i 2018 års budgetförordning, som har rubriken ”Fastställande av fordringar”, anges bland annat följande:
”1.      I syfte att fastställa en fordran ska den behöriga utanordnaren
a)      kontrollera att gäldenärens skulder existerar,
b)      fastställa eller kontrollera att skuldbeloppet är riktigt, och dess storlek, och
c)      kontrollera fordringens förfallovillkor.
Fastställandet av en fordran bekräftar unionens rättigheter gentemot en gäldenär och att unionen kan kräva att denne betalar sin skuld.
2.      Varje fordran som identifieras som säker, uppgående till ett fast belopp och förfallen till betalning ska fastställas genom ett betalningskrav genom vilket den behöriga utanordnaren instruerar räkenskapsföraren att inkassera fordran. Betalningskravet ska åtföljas av en debetnota ställd till gäldenären, om inte ett förfarande för avstående från fordran omedelbart genomförs i enlighet med punkt 4 andra stycket. Både betalningskravet och debetnotan ska upprättas av den behöriga utanordnaren.
Utanordnaren ska skicka debetnotan omedelbart efter fastställandet av fordran och senast inom fem år från den tidpunkt då unionsinstitutionen under normala omständigheter kunnat göra sin fordran gällande. …
3.      Vid fastställandet av fordringar ska den behöriga utanordnaren försäkra sig om följande:
a)      Att fordran är säker, vilket innebär att den inte är underställd några villkor.
b)      Att fordran är likvid och fastställd exakt i form av ett belopp.
c)      Att fordran har förfallit och inte omfattas av någon ytterligare betalningsfrist.
…
4.      Genom debetnotan ska gäldenären informeras om att
a)      unionen har fastställt fordran,
…”
12.      I artikel 101.1 tredje stycket i 2018 års budgetförordning anges att ”[r]äkenskapsföraren ska inkassera belopp som ska inbetalas till budgeten genom att avräkna dem i enlighet med artikel 102.”
13.      Artikel 102 i 2018 års budgetförordning, som har rubriken ”Inkassering genom avräkning”, har följande lydelse:
”1.      Om gäldenären har en fordran på unionen eller på ett genomförandeorgan vilket genomför budgeten, som är säker i den mening som avses i artikel 98.3 a, uppgår till ett fast belopp och är förfallen till betalning på grundval av ett belopp som har fastställts i en betalningsorder, ska räkenskapsföraren, efter att tidsfristen enligt artikel 98.4 första stycket b har löpt ut, inkassera en fastställd fordran genom avräkning.
Under exceptionella omständigheter får räkenskapsföraren inkassera beloppet genom avräkning före utgången av tidsfristen enligt artikel 98.4 första stycket b, om det är nödvändigt för att skydda unionens ekonomiska intressen och om räkenskapsföraren på motiverade grunder bedömer att beloppet riskerar att gå förlorat.
Räkenskapsföraren får också inkassera beloppet genom avräkning innan tidsfristen enligt artikel 98.4 första stycket b har löpt ut om gäldenären samtycker till detta.
2.      Före all inkassering i enlighet med punkt 1 i denna artikel ska räkenskapsföraren samråda med den behöriga utanordnaren och underrätta berörda gäldenärer, inklusive om de möjligheter till omprövning som avses i artikel 133.
…
3.      En avräkning enligt punkt 1 ska anses likvärdig med betalning och således befria unionen från skyldigheten att betala skulden och, i förekommande fall, upplupen ränta.”
14.      I artikel 103 i 2018 års budgetförordning, som har rubriken ”Förfarande för inkassering när ingen frivillig betalning sker”, anges följande:
”1.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 102 ska räkenskapsföraren, om hela beloppet inte har inkasserats innan tidsfristen enligt artikel 98.4 första stycket b har löpt ut, informera den behöriga utanordnaren om detta och utan dröjsmål inleda ett förfarande för att inkassera beloppet via alla de rättsliga medel som står till buds, inklusive i tillämpliga fall genom att i förväg ställda garantier tas i anspråk.
2.      Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 102 ska räkenskapsföraren, när den inkasseringsmetod som anges i punkt 1 i denna artikel inte kan användas och gäldenären inte har verkställt någon betalning efter en formell underrättelse som sänts av räkenskapsföraren, inkassera skulden genom att verkställa ett beslut som säkerställts i enlighet med artikel 100.2 eller genom rättsliga åtgärder.”
III. Bakgrund till överklagandet
A.      De faktiska omständigheterna före målet vid tribunalen
15.      Bakgrunden till tvisten beskrivs i punkterna 14–37 i den överklagade domen och kan sammanfattas som följer.
16.      Den 24 oktober 2007 publicerade unionen, företrädd av Europeiska byrån för återuppbyggnad, en anbudsinfordran i syfte att ingå Cards-kontraktet, ett tjänstekontrakt för tillhandahållande av tekniskt stöd till Höga domarrådet i Serbien.
17.      Den 10 juni 2008 vann det av HB samordnade konsortiet Cards-upphandlingen. Det tillhörande kontraktet undertecknades sedan den 30 juli 2008 för ett maximalt värde på 1 999 125 euro. I kontraktet angavs bland annat att alla tvister som härrörde från kontraktet eller avsåg detsamma skulle avgöras av domstolarna i Bryssel (Belgien).(9)
18.      Sedan Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf) hade fastställt oegentligheter antog kommissionen den 15 oktober 2019 beslut C(2019) 7319 final. I beslutet angav kommissionen att de 1 197 055,86 euro som hade betalats ut inom ramen för Cards-kontraktet, hade betalats ut felaktigt och skulle krävas tillbaka från HB (nedan kallat Cards-beslutet om återkrav).
19.      Den 19 november 2019 väckte HB talan vid tribunalen i två mål i vilka HB bland annat bestred lagenligheten av Cards-beslutet om återkrav och vilka registrerades under målnummer T‑795/19 respektive T‑796/19.
20.      Den 7 februari 2020 väckte HB talan mot unionen, företrädd av kommissionen, vid Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Franskspråkiga förstainstansdomstolen i Bryssel, Belgien). HB yrkade bland annat att nämnda domstol skulle fastställa att unionen inte hade rätt att säga upp Cards-kontraktet. I andra hand yrkade HB att unionen skulle förpliktas att betala skadestånd motsvarande beloppet för Cards-kontraktet.
21.      Den 19 februari 2021 meddelade Tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Franskspråkiga förstainstansdomstolen i Bryssel) en dom i vilken den förklarade sig behörig att pröva HB:s talan. Förstainstansdomstolen beslutade samtidigt att vilandeförklara målet i väntan på avgörandet i mål T‑795/19 och mål T‑796/19.
22.      Genom domarna av den 21 december 2021 i dessa mål, HB/kommissionen(10) och HB/kommissionen(11) (nedan tillsammans kallade domarna i målen T‑795/19 och T‑796/19, HB/kommissionen), avvisade tribunalen talan i båda målen i den del talan avsåg ogiltigförklaring av Cards-beslutet om återkrav. Tribunalen förpliktade också kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna, inbegripet kostnaderna för det interimistiska förfarande som hade inletts av HB.
23.      Genom skrivelse av den 31 mars 2022 samtyckte kommissionen till det belopp som den förpliktats att ersätta enligt domarna i målen T‑795/19 och T‑796/19, sammanlagt 19 904,76 euro. Kommissionen angav emellertid att den hade för avsikt att betala detta belopp genom avräkning, eftersom bland annat den fordran som följde av Cards-beslutet om återkrav var förfallen.
24.      Den 13 maj 2022 antog kommissionen ett beslut genom vilket den företog en avräkning mellan, å ena sidan, HB:s fordran på kommissionen avseende rättegångskostnaderna i målen T‑795/19 och T‑796/19 och, å andra sidan, den fordran på 1 197 055,86 euro som kommissionen förklarade sig ha gentemot HB enligt Cards-beslutet om återkrav (nedan kallat det omtvistade beslutet).
B.      Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
25.      Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 18 juli 2022 väckte HB talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet och yrkade att kommissionen skulle förpliktas att ersätta den förmögenhetsskada som HB lidit.
26.      Genom den överklagade domen ogiltigförklarade tribunalen det omtvistade beslutet (punkt 1 i domslutet), ogillade talan i övrigt (punkt 2 i domslutet) och förpliktade HB och kommissionen att bära sina rättegångskostnader (punkt 3 i domslutet).
C.      Händelser som inträffat efter det att den överklagade domen meddelades och det nu aktuella överklagandet ingavs
27.      Genom dom av den 26 september 2024 i de förenade målen C‑160/22 P och C‑161/22 P, kommissionen/HB, upphävde domstolen domarna i målen T‑795/19 och T‑796/19, återförvisade målen till tribunalen och förordnade att frågan om rättegångskostnader skulle anstå (nedan kallad domen i de förenade målen C‑160/22 P och C‑161/22 P, kommissionen/HB).(12)
IV.    Målet om överklagande och parternas yrkanden
28.      Kommissionen överklagade den överklagade domen genom en handling av den 13 december 2023, vilken rättades den 15 december 2023.
29.      Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–        upphäva punkterna 1 och 3 i domslutet i den överklagade domen,
–        slutligt avgöra målet i enlighet med artikel 61 i stadgan för Europeiska unionens domstol och ogilla den talan om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet som väckts av HB i första instans, och
–        förplikta HB att ersätta rättegångskostnaderna i målet vid domstolen och i målet vid tribunalen.
30.      HB har yrkat att domstolen ska
–        ogilla kommissionens överklagande, och
–        förplikta kommissionen att ersätta samtliga rättegångskostnader.
31.      Genom en begäran enligt artikel 149 i domstolens rättegångsregler, som översändes till parterna den 21 oktober 2024, anmodade domstolen parterna att ta ställning i frågan huruvida ändamålet med överklagandet hade förfallit till följd av domen i de förenade målen C‑160/22 P och C‑161/22 P, kommissionen/HB. Parterna yttrade sig inom den fastställda fristen.
32.      EU-domstolen har i enlighet med artikel 76.2 i rättegångsreglerna beslutat att inte hålla någon muntlig förhandling.
V.      Rättslig bedömning
33.      I det nu aktuella målet ska domstolen först pröva överklagandet (A) och därefter talan vid tribunalen (B).
A.      Överklagandet
34.      Innan jag kommer in på prövningen av överklagandet i sak (2) ska jag undersöka huruvida ändamålet med överklagandet består, då ändamålet med det omtvistade beslut som angreps i första instans har förfallit (1)
1.      Huruvida ändamålet med överklagandet kvarstår
35.       En avräkning företas när en gäldenär (i det nu aktuella fallet kommissionen) gentemot vilken en borgenär (i förevarande fall HB) har en så kallad huvudfordran eller en ”passiv” fordran, räknar av denna fordran från en så kallad motfordran eller ”aktiv” fordran som gäldenären själv har gentemot borgenären till huvudfordran. I stället för att betala det belopp som avses med huvudfordran till borgenären drar gäldenären med andra ord av detta belopp från motfordran, för att undvika två motsatta betalningstransaktioner mellan samma personer.
36.      Avräkning är alltså en särskild metod för utsläckning av en gäldenärs skyldigheter och samtidigt det motsatta, en metod för inkassering av fordringar som gäldenären i sin tur påstår sig ha gentemot sin borgenär.(13)
37.      Såsom anges ovan i punkterna 22–24 uppgick den huvudfordran som HB hade gentemot kommissionen till 19 904,76 euro. Fordran härrörde från de rättegångskostnader som tribunalen förpliktat kommissionen att ersätta i målen T‑795/19 och T‑796/19, HB/kommissionen. Kommissionens motfordran gentemot HB, som kommissionen delvis krävt tillbaka genom det omtvistade beslutet, uppgick till 1 197 055,86 euro och utgjordes av det belopp som kommissionen krävde av HB med avseende på Cards-kontraktet.
38.      Såsom anges ovan i punkt 27 upphävde domstolen genom domen i de förenade målen C‑160/22 P och C‑161/22 P, kommissionen/HB, domarna i målen T‑795/19 och T‑796/19, HB/kommissionen. Domstolen återförvisade samtidigt målen till tribunalen och förordnade att frågan om rättegångskostnader skulle anstå. Kommissionen är således inte längre skyldig att ersätta HB:s rättegångskostnader, vilket innebär att huvudfordran inte längre existerar.
39.      Såsom kommissionen har medgett i sitt svar på domstolens frågor har det omtvistade beslutet i första instans följaktligen förlorat sitt ändamål och ska återkallas.
40.      I domen i de förenade målen C‑160/22 P och C‑161/22 P, kommissionen/HB, fann domstolen dessutom att Cards-beslutet om återkrav skulle kvalificeras som en rättsakt mot vilken talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF och att tribunalen hade gjort en oriktig bedömning när den fann att beslutet ingick i ett avtalsförhållande. Kommissionens motfordran gentemot HB i det omtvistade beslutet omfattas alltså av tribunalens behörighet. Av detta följer att lösningen i ADR-domen, avseende återkrav av en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet och som lades till grund för den lösning som valdes i den överklagade domen, inte är relevant i det nu aktuella fallet.
41.      Kommissionen anser emellertid att ändamålet med det nu aktuella överklagandet inte har förfallit, i synnerhet eftersom domstolen måste klargöra huruvida den lösning som tribunalen valde i den överklagade domen är giltig med avseende på framtida beslut om återkrav genom avräkning av fordringar som härrör från avtal som inte innehåller skiljedomsklausuler till förmån för unionsdomstolen.
42.      Under de förutsättningarna ska det erinras om att enligt domstolens fasta praxis får saken i målet inte ha förfallit innan domstolsavgörandet meddelas, och en sökandes berättigade intresse av att få saken prövad måste också bestå fram till denna tidpunkt, vid äventyr av att det beslutas att det saknas anledning att döma i målet.(14)
43.      Det följer vidare av artikel 56 andra och tredje styckena i stadgan för Europeiska unionens domstol att privilegierade parter som kommissionen inte behöver styrka ett berättigat intresse för att överklaga.(15) En anhängiggjord tvist kan dock bara avgöras när rättsfrågorna inte är rent hypotetiska på grund av att talan saknar föremål.(16) Privilegierade parters möjlighet att angripa tribunalens domar inför domstolen är alltså inte obegränsad,(17) och de är inte heller undantagna alla skyldigheter vad beträffar kravet att saken i målet inte ska ha förfallit.(18)
44.      Det ankommer således inte på domstolen att i samband med ett överklagande ta ställning till allmänna och abstrakta frågor eller att ge en ”lektion i juridik”.(19) Domstolen ska följaktligen avvisa ett överklagande om den dom som domstolen meddelar endast skulle vara relevant i framtida liknande hypotetiska fall.(20)
45.      Vid bedömning av en icke privilegierad parts intresse av att få saken prövad, medger domstolen emellertid att en sådan part under vissa omständigheter kan behålla ett intresse av att få en upphävd rättsakt ogiltigförklarad under målets handläggning, för att på så sätt förmå den angripna rättsaktens upphovsman att i framtiden vidta lämpliga ändringar och därmed förhindra att de rättsstridigheter som rättsakten påstås vara behäftad med upprepas.(21) Att en part kan bibehålla ett sådant intresse medges bland annat om det kan förutses att den berörda institutionen på kort eller medellång sikt, kommer att anta nya rättsakter som grundar sig just på den rättstolkning som bestritts av parten.(22)
46.      Ett sådant resonemang är än mer berättigat när det gäller att bedöma huruvida ändamålet består i ett mål, i detta fall ändamålet med det nu aktuella överklagandet, vilket har getts in av en privilegierad part som inte behöver styrka sitt intresse av att få saken prövad.
47.      Som anges ovan i punkt 7 slog tribunalen i den överklagade domen fast att kommissionen, i ett fall som det nu aktuella, där en motfordran som inkasseras genom avräkning härrör från ett avtal som inte innehåller någon skiljedomsklausul till förmån för unionsdomstolen, inte är behörig att använda sig av detta sätt att inkassera en fordran.
48.      Av detta följer att kommissionen, såsom den har angett i sina inlagor, i det rättsliga läge som fastställts i domskälen i den överklagade domen, som det ankommer på kommissionen att iaktta,(23) inte längre kan använda sig av avräkning för att inkassera fordringar som den gör gällande gentemot avtalsparter som den är bunden till genom avtal som inte innehåller någon skiljedomsklausul till förmån för unionsdomstolen. Kommissionen har med stöd av sifferunderlag visat att antalet sådana fordringar är stort och att de utgör en ansenlig utgift i budgeten.
49.      Av detta följer att den omständigheten att det omtvistade beslutet, som ogiltigförklarats genom domslutet i den överklagade domen, har förlorat sitt ändamål inte undanröjer de följder som lösningen i domskälen i nämnda dom får för kommissionen(24) och, mer allmänt, för unionens rättsordning. Den omständigheten att ändamålet har förfallit innebär nämligen inte att den rättsliga bedömning som ligger till grund för domslutet i den överklagade domen,(25) vilken är i fråga i det nu aktuella överklagandet, inte kvarstår. Om denna bedömning avslutades med att det saknas anledning att döma i saken, skulle denna lösning i de domskäl som är nödvändiga för domslutet i den överklagade domen således vinna laga kraft.(26)
50.      Under dessa omständigheter skulle det strida både mot rättssäkerhetsprincipen, principen om skydd för och god förvaltning av unionens finanser och mot principerna om processekonomi och god rättskipning att anse att ändamålet med det nu aktuella överklagandet har förfallit och tvinga kommissionen att försöka utröna rättsläget i fråga om avräkning av avtalsenliga fordringar genom att framkalla fler överklaganden.
51.      I vart fall tycks inte heller den omständigheten att det omtvistade beslutet har förlorat sitt ändamål leda till att tvisten mellan parterna upphör och att överklagandet därför har förlorat sitt ändamål.(27)
52.      Av detta följer att ändamålet med det nu aktuella överklagandet inte har förfallit, utan att det påverkar det förhållandet att ändamålet i målet i första instans har förfallit (se ovan punkterna 105 och 106), och att överklagandet alltså ska prövas i sak.
2.      Prövning i sak
53.      Kommissionen menar att tribunalens resonemang i den överklagade domen är behäftat med felaktig rättstillämpning i två avseenden.
54.      Kommissionen har för det första klandrat tribunalen för att den felaktigt slog fast att kommissionen inte kunde använda sig av avräkning för att inkassera en avtalsenlig fordran som hade bestritts vid behörig nationell domstol (a).
55.      För det andra har kommissionen anfört att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den likställde beslut om avräkning med verkställbara beslut och tillämpade övervägandena i ADR-domen på avräkningsbeslut (b).
a)      Möjligheten att inkassera en bestridd fordran genom avräkning (första grunden för överklagandet)
56.      Genom den första grunden för överklagandet har kommissionen gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i punkterna 60 och 61 i den överklagade domen. Tribunalen förväxlade prövningen av huruvida en fordran är säker, likvid och förfallen till betalning med prövningen av fordran i sak och fann felaktigt att ett bestridande är en omständighet som ska beaktas vid bedömningen av huruvida fordran är säker, likvid och förfallen till betalning.
57.      I nämnda punkter slog tribunalen fast att kommissionen, när den antog det omtvistade beslutet, åsidosatte behörighetsfördelningen mellan unionsdomstolen och de nationella domstolarna i fråga om lagenlighetsprövningen av en avräkning som avsåg en avtalsenlig fordran som bestritts vid en nationell domstol, vilken ensam var behörig att pröva fordran i sak och avgöra huruvida den, mer allmänt, var säker, likvid och förfallen till betalning, så att den kunde beaktas vid en avräkning.(28)
58.      Såsom kommissionen mycket riktigt har påpekat följer det faktiskt av detta resonemang att tribunalen underförstått men med nödvändighet ansåg att frågan huruvida en fordran har bestritts är en omständighet som ska beaktas vid prövningen av huruvida fordran är säker, likvid och förfallen till betalning i den mening som avses i 2018 års budgetförordning.
59.      Den tolkningen håller inte när de relevanta bestämmelserna i denna förordning granskas mot bakgrund av deras lydelse, systematik och syfte.
60.      Fastställandet av en fordran bekräftar för det första unionens rättigheter gentemot en gäldenär och att unionen kan kräva att denne betalar sin skuld (artikel 98.1 andra stycket i 2018 års budgetförordning). För att fastställa en fordran ska den behörige utanordnaren bland annat säkerställa följande: a) Att fordran är säker, vilket innebär att den inte är underställd några villkor. b) Att fordran uppgår till ett fast belopp som uttrycks exakt och kontant. c) Att fordran har förfallit och inte omfattas av någon ytterligare betalningsfrist (artikel 98.3 a–c i denna förordning).
61.      För det andra ska behörig utanordnare fastställa varje fordran som identifieras som säker, uppgående till ett fast belopp och förfallen till betalning genom ett betalningskrav genom vilket utanordnaren instruerar räkenskapsföraren att inkassera fordran. Betalningskravet ska åtföljas av en debetnota ställd till gäldenären, genom vilken gäldenären informeras om att fordran är fastställd och om betalningsfristen (artikel 98.2 första stycket och 98.4 första stycket samt artikel 100.1 i 2018 års budgetförordning).
62.      För det tredje får den behöriga utanordnaren endast avstå från att inkassera en fastställd fordran, såvida utanordnaren inte helt eller delvis annullerar den, i vederbörligen motiverade fall, om inkassering är omöjlig eller orimlig (artikel 101.2–101.6 i 2018 års budgetförordning).
63.      Slutligen ska räkenskapsföraren för det fjärde, när gäldenären i sin tur har en fordran gentemot unionen, inkassera unionens fastställda fordran genom avräkning, efter att ha gett gäldenären tillfälle att yttra sig (artikel 101.1 tredje stycket, artikel 102.1 och 102.2 första stycket samt artikel 133 i 2018 års budgetförordning).
64.      En jämförelse av dessa bestämmelser visar att det enda som avses med att fordran ska vara säker är att den inte ska påverkas av något villkor (punkt 60 ovan) och att detta inte ska förväxlas med att den ska vara obestridd.(29)
65.      Att en fordran är säker fastställs således, och betalningskravet upprättas, redan innan gäldenären genom debetnotan underrättas om att fordran har fastställts, vilket kan leda till ett bestridande (punkt 61 ovan). Räkenskapsföraren ska visserligen bereda gäldenären tillfälle att yttra sig innan den inkasserar den fastställda fordran genom avräkning (punkt 63 ovan). Räkenskapsföraren kan emellertid inte avstå från att inkassera en fordran när den väl är fastställd, även om den bestrids, såvida räkenskapsföraren inte beslutar att annullera den (punkt 62 ovan).
66.      Att en fordran är obestridd är följaktligen inte ett villkor för att fastställa fordran och inkassera den genom avräkning. Tvärtom får behörig utanordnare och räkenskapsförare inte avstå från att inkassera en fordran genom avräkning när fordran väl är fastställd.
67.      Detta är helt i enlighet med syftet med 2018 års budgetförordning, som är att skydda unionens ekonomiska intressen och en sund förvaltning av unionens budget, vilket är nödvändigt för att unionen ska fungera.(30)
68.      Tribunalen gjorde alltså en riktig bedömning när den i tidigare mål slog fast att ett bestridande av en fordran inte utgjorde hinder för att den inkasserades genom avräkning.(31)
69.      Av detta följer att tribunalen gjorde en felaktig bedömning när den i punkterna 60 och 61 i den överklagade domen, underförstått men med nödvändighet, grundade sitt resonemang på att ett bestridande av en fordran som fastställts av unionen skulle utgöra hinder för att fordran inkasserades genom avräkning. Kommissionens överklagande ska således bifallas såvitt avser den första grunden.
b)      Möjligheten att genom avräkning inkassera en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet (andra grunden för överklagandet)
70.      Genom den andra grunden för överklagandet har kommissionen gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att antagandet av ett beslut om avräkning för inkassering av en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet medförde att den fördelning av domstolars behörighet som fastställs i primärrätten kringgicks. Även om ett sådant beslut om avräkning utgjorde en rättsakt mot vilken talan kan väckas vid unionsdomstolen, kan det i detta avseende inte likställas med ett verkställbart beslut i den mening som avses i artikel 299 FEUF, såsom det beslut som var föremål för ADR-domen.
71.      För att bedöma dessa invändningar är det nödvändigt att först bekräfta att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den kvalificerade avräkningsbesluten som rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF (punkterna 52 och 54 i den överklagade domen) (1).
72.      Därefter ska det prövas huruvida kommissionen ändå är behörig att anta sådana beslut för att inkassera avtalsenliga fordringar som vid en prövning i sak omfattas av en nationell domstols behörighet (2)
1)      Beslut om avräkning av avtalsenliga fordringar utgör rättsakter mot vilka talan kan väckas i den mening som avses i artikel 263 FEUF
73.      När det finns ett bindande avtal mellan sökanden och en av institutionerna kan talan enligt rättspraxis väckas vid unionsdomstolarna enligt artikel 263 FEUF endast om den angripna akten är avsedd att ha bindande rättsverkningar som ligger utanför avtalsförhållandet mellan parterna och som uppkommer med anledning av myndighetsutövning som den avtalsslutande institutionen anförtrotts i egenskap av administrativ myndighet.(32)
74.      Det är riktigt att avräkning är en mekanism som ofta används i civilrätten mellan enskilda som inte har offentliga maktbefogenheter.(33) Antagandet av ett beslut om avräkning, enligt den ordning som inrättades genom 2018 års budgetförordning, för inkassering av en avtalsenlig fordran, är emellertid en handling som faller utanför avtalsförhållandet mellan parterna och som innebär utövande av offentliga maktbefogenheter som den avtalsslutande institutionen tilldelats i egenskap av administrativ myndighet.
75.      När kommissionen räknar av en motfordran som den påstår sig ha gentemot sin avtalspart enligt ett avtal från en huvudfordran som den sistnämnda har gentemot kommissionen enligt ett annat avtalsförhållande eller ensidigt,(34) får detta beslut bindande rättsverkningar som går utöver det avtalsförhållande som motfordran härrör från.
76.      När kommissionen antar ett sådant beslut utövar den dessutom offentliga maktbefogenheter i egenskap av administrativ myndighet. De bindande rättsverkningarna av ett sådant beslut går därför utöver alla avtalsförhållanden mellan parterna, oberoende av huruvida den huvudfordran och den motfordran som är föremål för avräkningsbeslutet härrör från samma avtal eller inte.
77.      Som jag förklarade i målet ADR är de bindande rättsverkningarna av ett beslut som antagits med stöd av offentliga maktbefogenheter som den avtalsslutande institutionen har tilldelats i egenskap av administrativ myndighet aldrig begränsade till avtalsförhållandet mellan parterna. Ett sådant beslut har alltid även rättsverkningar som faller utanför avtalsområdet redan på grund av att dessa verkningar grundar sig på en allmän utomobligatorisk befogenhet som innebär avsteg från avtalsförhållandet och som tillkommer den avtalsslutande institutionen.(35)
78.      Beslut om avräkning faller inom utövandet av sådana offentliga maktbefogenheter av huvudsakligen två skäl.
79.      Antagande av ett beslut om avräkning utgör myndighetsutövning, eftersom det ankommer på kommissionen, såsom anges ovan i punkterna 64–66, att anta ett sådant beslut även om den fordran som på så sätt inkasseras är föremål för ett bestridande.
80.      Vidare kan kommissionens avtalspartner framför allt inte göra gällande avräkning mot denna institution om den bestrider den fordran som gjorts gällande mot den, i motsats till vad som är fallet i civilrättsliga förhållanden mellan enskilda parter. Budgetförordningen föreskriver ingen avräkningsmekanism som gör det möjligt för avtalspartnern att företa en avräkning under sådana omständigheter.
81.      Det framgår dessutom av artikel 102.1 jämförd med artikel 111.3–111.5 i 2018 års budgetförordning att en avtalspartner till kommissionen endast kan ha en fordran gentemot unionen som är säker, likvid och förfallen till betalning om motsvarande penningbelopp har fastställts i en betalningsorder. En sådan betalningsorder utfärdas inte förrän den behöriga utanordnaren dessförinnan har godkänt att en utgift ska belasta budgeten, efter att bland annat ha kontrollerat att villkoren i det rättsliga åtagande som avser denna utgift är uppfyllda. Om kommissionen anser att en utgift som den avkrävs av en avtalspartner inte är berättigad, kommer en sådan betalningsorder inte att utfärdas och avtalspartnern kommer alltså inte att ha en fordran som är säker, likvid och förfallen till betalning och som kan göras gällande i en avräkningstransaktion.
82.      Av detta följer att tribunalens bedömning inom ramen för fast rättspraxis är riktig: kommissionens beslut om avräkning utgör rättsakter mot vilka talan kan väckas vid unionsdomstolarna genom en talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF.(36)
2)      Det är ändå möjligt att anta ett beslut om avräkning för inkassering av en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet
83.      I det nu aktuella målet om överklagande delar kommissionen förvisso tribunalens ståndpunkt i den överklagade domen, nämligen att ett beslut om avräkning av en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet är en rättsakt mot vilken talan kan väckas vid unionsdomstolen enligt artikel 263 FEUF. Kommissionen anser emellertid att tribunalen gjorde en oriktig bedömning när den utifrån detta konstaterande fann att den i fördraget fastställda fördelningen av domstolars behörighet kringgås när ett sådant beslut antas. Det skäl som ligger till grund för ADR-domen kan inte överföras på beslut om avräkning.
84.      I ADR-domen klargjorde domstolen att kommissionen inte är behörig att anta verkställbara beslut i den mening som avses i artikel 299 FEUF för att inkassera avtalsenliga fordringar som omfattas av de nationella domstolarnas behörighet. Kommissionen kan följaktligen inte anta sådana beslut för att inkassera fordringar som härrör från avtal som inte innehåller någon skiljedomsklausul till förmån för unionsdomstolen.(37)
85.      Skälet till denna begränsning är inte bara att ett verkställbart beslut i den mening som avses i artikel 299 FEUF utgör en rättsakt mot vilken talan kan väckas enligt artikel 263 FEUF, utan även, och framför allt, att unionsdomstolen inom ramen för en sådan talan ska pröva fordran i sak.
86.      Som jag angav i ADR-målet, kan verkställigheten av ett verkställbart beslut enligt artikel 299 fjärde stycket FEUF endast skjutas upp genom ett beslut av Europeiska unionens domstol samtidigt som de nationella domstolarna endast är behöriga att pröva om åtgärderna för genomförandet är lagenliga. Dessutom föreskrivs i rättegångsreglerna för tribunalen, liksom även i rättegångsreglerna för domstolen, att ansökningar enligt artikel 299 FEUF om uppskov med verkställighet av akter endast kan tas upp till prövning i samband med en talan vid tribunalen eller domstolen.(38)
87.      Under dessa omständigheter kräver rätten till ett effektivt rättsmedel att unionsdomstolen, vid vilken en sådan talan har väckts, även prövar den fordran som gjorts gällande i sak.(39) I annat fall skulle en fordran kunna inkasseras helt utan rättslig prövning.
88.      Genom att ett verkställbart beslut antas för inkassering av en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet undandras alltså prövningen i sak av denna fordran från den behöriga nationella domstolen och därmed kringgås den ordning för domstolars behörighet som fastställs i fördraget.
89.      Såsom kommissionen mycket riktigt har anfört gäller detta resonemang inte för beslut om avräkning i den mening som avses i artikel 102 i 2018 års budgetförordning, såsom det omtvistade beslut som är föremålet för den överklagade domen.
90.      I artikel 102.3 i 2018 års budgetförordning anges visserligen att en avräkning enligt punkt 1 i samma artikel ska anses likvärdig med betalning och således befria unionen från skyldigheten att betala skulden och, i förekommande fall, upplupen ränta.
91.      Vid inkassering av en avtalsenlig fordran som ska prövas i sak av en nationell domstol på grund av att det inte finns någon skiljedomsklausul i det berörda avtalet, finns det emellertid skäl att ge bestämmelsen en teleologisk tolkning, det vill säga att tolka den restriktivt så att avräkningen inte befriar unionen från skuldbeloppet (huvudfordran). Avräkningen befriar endast kommissionen från skyldigheten att betala huvudfordran till dess att ett eventuellt bestridande av den motfordran som inkasserats genom avräkning har prövats i sak.
92.      Som jag påpekade i målet ADR har ett beslut om avräkning under dessa omständigheter endast en praktisk men ingen rättslig verkan med avseende på den motfordran som inkasserats.(40) Ett sådant beslut kan visserligen bli slutgiltigt, antingen på grund av att avtalspartnern inte väcker talan mot beslutet inför unionsdomstolen, eller på grund av att den senare fastställer dess giltighet i en dom som vinner laga kraft. Det påverkar emellertid inte frågan om den motfordran som är föremål för nämnda beslut är välgrundad. Beslutet kan nämligen inte ge rättslig verkan åt fastställandet av denna fordran. Förutsättningarna för att fastställandet av nämnda fordran ska få rättslig verkan bestäms tvärtom av den rättsliga och avtalsrättsliga ordning som det är underställt och omfattas av den behöriga domstolens bedömning.
93.      Under dessa omständigheter ska unionsdomstolens prövning av en talan om ogiltigförklaring av ett beslut om avräkning som antagits med stöd av artikel 102 i 2018 års budgetförordning begränsas till en kontroll av de villkor som ställs upp i denna förordning för antagande av ett sådant beslut (se ovan punkterna 60–66). Däremot kan varken denna kontroll eller rättskraften hos den således meddelade domen omfatta frågan om den inkasserade avtalsenliga motfordran är välgrundad.(41) Den frågan omfattas nämligen inte av unionsdomstolens behörighet, eftersom det inte finns någon skiljedomsklausul i det berörda avtalet.(42)
94.      Unionsdomstolens kontroll av ett beslut om avräkning innebär följaktligen inte att den behörighetsordning som fastställts i primärrätten kringgås. I motsats till vad som gäller för verkställbara beslut, som är föremål för ADR-domen, är det alltså i fråga om avräkningsbeslut tänkbart att den domstol som ska pröva lagenligheten av ett avräkningsbeslut är en annan än den domstol som ska pröva den fordran som kommissionen har gjort gällande och inkasserat genom denna avräkning.
95.      Begränsningen av unionsdomstolens kontroll till de villkor som ställs upp i 2018 års budgetförordning för antagande av ett beslut om avräkning, i vilken prövningen i sak av den berörda motfordran inte ingår, utgör samtidigt inte något åsidosättande av rätten till ett effektivt rättsmedel. Det följer av den omständigheten, som anges ovan i punkterna 91 och 92, att avräkningsbeslutet inte medför att fastställandet av motfordran vinner laga kraft. Beslutet medför endast att betalningen av den huvudfordran som avtalspartnern innehar skjuts upp till dess att prövningen i sak av motfordran har avslutats vid den behöriga nationella domstolen.
96.      Såsom kommissionen mycket riktigt har medgett skulle den naturligtvis, för det fall den behöriga nationella domstolen fastställer att det inte föreligger någon sådan fordran, vara skyldig att till sin avtalspartner betala den del av huvudfordran som innehållits, i förekommande fall jämte ränta.(43) Som tribunalen redan har medgett under snarlika omständigheter kan den även, i den utsträckning som den har möjlighet enligt rättegångsreglerna, vilandeförklara målet om talan mot avräkningsbeslutet till dess att den nationella domstolen har meddelat sitt avgörande om den berörda fordran i sak.(44)
97.      Det är visserligen riktigt att avräkningsbeslutets antagande, i och med att det i praktiken medför inkassering av kommissionens motfordran (på grund av att avtalspartnerns huvudfordran inte är betald), innebär att det blir avtalspartnern som måste väcka talan vid behörig avtalsdomstol för att få motfordran prövad i sak. Det är således inte kommissionens sak att väcka talan vid denna domstol för att få sin påstådda fordran prövad i sak och erhålla ett verkställbart beslut för att inkassera den. I stället är det avtalspartnerns sak att väcka talan för att få kommissionens fordran prövad i sak och, i förekommande fall, erhålla ett avgörande genom vilket kommissionen förpliktas att betala den huvudfordran som innehållits med stöd av avräkningsbeslutet.
98.      Att avtalspartnern missgynnas på detta sätt i förhållande till kommissionen genom att kommissionen getts denna möjlighet vid inkassering av fordringar, beror emellertid på att det är nödvändigt att skydda unionens ekonomiska intressen.(45) Som jag påpekade redan i målet ADR skulle det inte vara förenligt med denna princip att tvinga kommissionen att utbetala ytterligare medel ur unionens budget till försumliga eller insolventa eller helt enkelt ovilliga gäldenärer.(46)
99.      Det är för övrigt av detta skäl som avräkning enligt 2018 års budgetförordning är det obligatoriska förstahandsvalet vid inkassering av unionens fordringar, vilken metod ska väljas framför alla andra inkasseringsmetoder.(47) Såsom tribunalen mycket riktigt påpekat i andra mål kan räkenskapsföraren således inte avstå från avräkning när gäldenären har en fordran på unionen och inte fullgör sina skyldigheter frivilligt.(48) Om en fordran däremot inte har kunnat drivas in genom avräkning eller genom att i förväg ställda garantier tas i anspråk, kan räkenskapsföraren inkassera fordran antingen genom att anta ett verkställbart beslut eller genom rättsliga åtgärder.(49)
100. Verkställbara beslut i den mening som avses i artikel 299 FEUF, vilka avsågs i ADR-domen, skiljer sig alltså även i detta avseende från beslut om avräkning, föremålet för det nu aktuella målet. Eftersom de förstnämnda är ett alternativ som står till kommissionens förfogande på samma sätt som rättsliga åtgärder, är det motiverat att deras användning begränsas på grundval av artiklarna 272 FEUF och 274 FEUF (se ovan punkterna 1–5). Omvänt gäller att de sistnämnda besluten, i och med att det är obligatorisk och inte valfritt att använda sig av sådana beslut, inte kan ge rättsverkan åt ett fastställande av en fordran, vilket enligt dessa primärrättsliga bestämmelser ankommer på en nationell domstol vad beträffar prövningen i sak.
101. Av det ovan anförda följer att tribunalen felaktigt fann att kommissionen, under de nu aktuella omständigheterna, inte hade befogenhet att anta det omtvistade beslutet med stöd av den lösning som valdes i ADR-domen. Kommissionens överklagande ska således bifallas även såvitt avser den andra grunden.
3.      Förslag till avgörande om överklagandet
102. Av det ovan anförda följer att tribunalens resonemang som ligger till grund för punkt 1 i domslutet i den överklagade domen är behäftat med felaktig rättstillämpning. Domen ska således upphävas i den del det omtvistade beslutet ogiltigförklarades i punkt 1 i domslutet.
B.      Talan inför tribunalen
103. Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol kan domstolen, om den upphäver tribunalens avgörande, själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande.
104. Så är fallet i det nu aktuella målet.
105. Såsom anges ovan i punkterna 37–39 har ändamålet med det omtvistade beslutet förfallit, eftersom HB:s huvudfordran gentemot kommissionen, som kommissionen har räknat av från sin påstådda motfordran gentemot HB enligt Cards-avtalet, inte längre existerar.
106. Det saknas således anledning att pröva HB:s yrkande om ogiltigförklaring av beslutet, vilket framställdes vid tribunalen.
C.      Förslag till avgörande i denna del
107. Av det ovan anförda följer att den överklagade domen ska upphävas i den del det omtvistade beslutet ogiltigförklarades i punkt 1 i domslutet och att det inte längre finns anledning att pröva yrkandet om ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet som HB framställde vid tribunalen.
VI.    Rättegångskostnader
A.      Rättegångskostnader i målet om överklagande
108. Enligt artikel 184.2 i rättegångsreglerna beslutar domstolen om rättegångskostnaderna när överklagandet avvisas eller ogillas, eller när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken. Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
109. Kommissionen har yrkat att HB ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i målet om överklagande. Eftersom HB har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
B.      Rättegångskostnader i första instans
110. I artikel 149 i rättegångsreglerna föreskrivs att domstolen beslutar om rättegångskostnaderna om den finner att ändamålet med talan har förfallit och att det inte finns anledning att döma i saken. Enligt artikel 142 i rättegångsreglerna beslutar domstolen om rättegångskostnaderna enligt vad den finner skäligt om domstolen anser att det saknas anledning att döma i saken.
111. I det nu aktuella fallet saknas anledning att pröva HB:s talan om ogiltigförklaring i första instans, eftersom ändamålet med det omtvistade beslutet har förfallit.
112. Den nu aktuella bedömningen visar att tribunalens ogiltigförklaring av det omtvistade beslutet var felaktig, då kommissionen hade befogenhet att anta beslutet. Således skulle kommissionens yrkanden i detta avseende i första instans bifallas. Punkt 2 i domslutet i den överklagade domen, i vilken HB:s yrkande om ersättning för förmögenhetsskada ogillades, ska inte upphävas.
113. Den nu aktuella bedömningen visar emellertid även att de tillgängliga rättsmedlen när det gäller ett beslut om avräkning som rör en avtalsenlig fordran som omfattas av en nationell domstols behörighet inte är okomplicerade. HB har också iakttagit tillbörlig aktsamhet genom att i fråga om den omtvistade avräkningen väcka talan både vid tribunalen och vid den nationella domstol som är behörig att pröva den aktuella fordran i sak.
114. Under dessa omständigheter är det skäligt att vardera parten förpliktas att bära sina rättegångskostnader i första instans, såsom i den överklagade domen. Kommissionens yrkande, att punkt 3 i domslutet i ska upphävas och att HB ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna i förfarandet vid tribunalen, ska alltså ogillas.
VII. Förslag till avgörande
115. Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att domstolen ska besluta följande:
1)      Punkt 1 i domslutet i den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 4 oktober 2023, HB/kommissionen (T‑444/22, EU:T:2023:604), upphävs.
2)      Det saknas anledning att pröva yrkandet om ogiltigförklaring i mål T‑444/22.
3)      HB ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader i målet om överklagande.
1      Originalspråk: franska.
2      Dom av den 11 juli 1985, Maag/kommissionen (43/84, EU:C:1985:328, punkt 26), dom av den 9 september 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punkt 19), och dom av den 28 februari 2019, Alfamicro/kommissionen (C‑14/18 P, EU:C:2019:159, punkt 49).
3      Se, för att bara nämnda de mest talande exemplen, dom av den 18 april 2013, kommissionen/Systran och Systran Luxembourg (C‑103/11 P, EU:C:2013:245), dom av den 9 september 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen (C‑506/13 P, EU:C:2015:562), dom av den 16 juli 2020, ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2020:576), och dom av den 26 september 2024, kommissionen/HB (C‑160/22 P och C‑161/22 P, EU:C:2024:799). Se även mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkt 95 och följande punkter), och mitt förslag till avgörande i målet kommissionen/HB (C‑160/22 P, C‑161/22 P och C‑597/22 P, EU:C:2024:84, punkt 60 och följande punkter).
4      Dom av den 16 juli 2020 (C‑584/17 P, EU:C:2020:576, punkt 73).
5      Se även mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkterna 48–58 och 95–105).
6      Dom av den 4 oktober 2023, HB/kommissionen (T‑444/22, EU:T:2023:604) (nedan kallad den överklagade domen).
7      Den överklagade domen, punkterna 56, 57, 60 och 61.
8      Europaparlamentets och rådets förordning av den 18 juli 2018 om finansiella regler för unionens allmänna budget, om ändring av förordningarna (EU) nr 1296/2013, (EU) nr 1301/2013, (EU) nr 1303/2013, (EU) nr 1304/2013, (EU) nr 1309/2013, (EU) nr 1316/2013, (EU) nr 223/2014, (EU) nr 283/2014 och beslut nr 541/2014/EU samt om upphävande av förordning nr 966/2012 (EUT L 193, 2018, s. 1). Denna förordning har ersatts av Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2024/2509 av den 23 september 2024 om finansiella regler för unionens allmänna budget (EUT L, 2024/2509).
9      Dom av den 21 december 2021, HB/kommissionen (T‑795/19, EU:T:2021:917, punkt 4).
10      T‑795/19, EU:T:2021:917.
11      T‑796/19, EU:T:2021:918.
12      EU:C:2024:799.
13      Se förslaget till avgörande av generaladvokaten Léger i målet kommissionen/CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punkt 26), och förslag till avgörande av generaladvokaten Spielmann i målet E (Kvittning av fordringar) (C‑481/24, EU:C:2025:632, punkt 22 och följande punkter).
14      Se dom av den 19 september 2024, Coppo Gavazzi m.fl./parlamentet (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punkt 40 och där angiven rättspraxis).
15      Dom av den 8 juli 1999, kommissionen/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P, EU:C:1999:356, punkt 171), dom av den 22 februari 2005, kommissionen/max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2005:98, punkt 48), och dom av den 21 december 2016, rådet/Front Polisario (C‑104/16 P, EU:C:2016:973, punkterna 69 och 70). Dessa privilegierade sökande behöver inte heller styrka att de har ett intresse av att väcka talan om ogiltigförklaring. Se dom av den 13 oktober 2011, Deutsche Post och Tyskland/kommissionen (C‑463/10 P och C‑475/10 P, EU:C:2011:656, punkt 36).
16      Se mitt förslag till avgörande i målet rådet/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:22, punkt 35).
17      Förslag till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i de förenade målen kommissionen/Siemens Österreich m.fl. och Siemens Transmission & Distribution m.fl./kommissionen (C‑231/11 P–C‑233/11 P, EU:C:2013:578, punkt 33).
18      Se, för ett liknande resonemang, förslag till avgörande av generaladvokaten Poiares Maduro i målet kommissionen/max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, punkt 19).
19      Förslag till avgörande av generaladvokaten Poiares Maduro i målet kommissionen/max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, punkt 21).
20      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 juli 2012, rådet/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punkt 50).
21      Se bland annat dom av den 6 mars 1979, Simmenthal/kommissionen (92/78, EU:C:1979:53, punkt 32), dom av den 7 juni 2007, Wunenburger/kommissionen (C‑362/05 P, EU:C:2007:322, punkterna 55–62), dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, punkt 63), dom av den 4 september 2018, ClientEarth/kommissionen (C‑57/16 P, EU:C:2018:660, punkt 48), och dom av den 19 september 2024, Coppo Gavazzi m.fl./parlamentet (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punkt 42).
22      Se, bland annat, dom av den 19 september 2024, Coppo Gavazzi m.fl./parlamentet (C‑725/20 P, EU:C:2024:766, punkterna 43–47), dom av den 19 september 2024, Santini m.fl./parlamentet (C‑198/21 P, EU:C:2024:768, punkterna 38–42), och dom av den 19 september 2024, Falqui/parlamentet (C‑391/21 P, EU:C:2024:769, punkterna 41–44).
23      Dom av den 26 april 1988, Asteris m.fl./kommissionen (97/86, 99/86, 193/86 och 215/86, EU:C:1988:199, punkt 27), dom av den 3 oktober 2000, Industrie des poudres sphériques/rådet (C‑458/98 P, EU:C:2000:531, punkt 81), och dom av den 20 juni 2024, EUIPO/Indo European Foods (C‑801/21 P, EU:C:2024:528, punkt 92).
24      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2011, Frankrike/People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 49), och dom av den 19 juli 2012, rådet/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punkt 47).
25      Se, beträffande betydelsen av domskälen i en överklagad dom vid bedömningen av föremålet för överklagandet, förslag till avgörande av generaladvokaten Poiares Maduro i målet kommissionen/max.mobil (C‑141/02 P, EU:C:2004:646, punkt 22), och förslaget till avgörande av generaladvokaten Mengozzi i de förenade målen kommissionen/Siemens Österreich m.fl. och Siemens Transmission & Distribution m.fl./kommissionen (C‑231/11 P à C‑233/11 P, EU:C:2013:578, punkterna 34–38).
26      Dom av den 14 september 1999, kommissionen/AssiDomän Kraft Products m.fl. (C‑310/97 P, EU:C:1999:407, punkt 54), dom av den 1 juni 2006, P & O European Ferries (Vizcaya) och Diputación Foral de Vizcaya/kommissionen (C‑442/03 P och C‑471/03 P, EU:C:2006:356, punkt 44), och dom av den 19 april 2012, Artegodan/kommissionen (C‑221/10 P, EU:C:2012:216, punkt 87).
27      Se, beträffandet beaktandet av denna aspekt vid bedömning av huruvida föremålet för överklagandet kvarstår, beslut av den 1 december 2004, harmoniseringskontoret/Zapf Creation (C‑498/01 P, EU:C:2004:760, punkt 12), och dom av den 21 december 2011, Frankrike/People’s Mojahedin Organization of Iran (C‑27/09 P, EU:C:2011:853, punkt 48), och dom av den 19 juli 2012, rådet/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group (C‑337/09 P, EU:C:2012:471, punkt 51).
28      Min kursivering.
29      Se, beträffande definitionen av en fordran som anses vara obestridd, artikel 3 i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 805/2004 av den 21 april 2004 om införande av en europeisk exekutionstitel för obestridda fordringar (EUT L 143, 2004, s. 15).
30      Se, för ett liknande resonemang, artikel 317 och artikel 322.1 FEUF samt ADR-domen, punkt 100 och där angiven rättspraxis. Se också, för ett liknande resonemang, redan innan avräkning som metod för inkassering av unionens fordringar kodifierades genom artikel 73 i rådet förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (EGT L 248, 2002, s. 1), förslaget till avgörande av generaladvokaten Léger i målet kommissionen/CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punkt 68).
31      Se dom av den 17 januari 2007, Grekland/kommissionen (T‑231/04, EU:T:2007:9, punkt 118), och dom av den 21 september 2017, Eurofast/kommissionen (T‑87/16, EU:T:2017:641, punkt 65). Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 8 november 2011, Walton/kommissionen (T‑37/08, EU:T:2011:640, punkt 60).
32      Dom av den 9 september 2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro/kommissionen (C‑506/13 P, EU:C:2015:562, punkt 20), och ADR-domen, punkt 65.
33      Se förslagen till avgörande av generaladvokaten Léger i målet Danværn Production (C‑341/93, EU:C:1995:139, punkterna 27–31), och i målet kommissionen/CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punkterna 44 och 45), samt förslaget till avgörande av generaladvokaten Spielmann i målet E (Kvittning av fordringar) (C‑481/24, EU:C:2025:632, punkt 22 och följande punkter).
34      I det nu aktuella fallet handlade det om rättegångskostnader som kommissionen hade förpliktats att betala i ett annat mål. Se, beträffande andra exempel, det mål som avgjordes genom dom av den 10 juli 2003, kommissionen/CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2003:400) (bidrag som i övrigt beviljats kommissionens avtalspartner) eller det mål som avgjordes genom dom av den 11 juli 2019, IPPT PAN/kommissionen och REA (T‑805/16, EU:T:2019:496) (fordran som skulle betalas till kommissionens avtalspartner enligt ett annat avtal).
35      ADR-domen, punkterna 69 och 70. Se också mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkterna 100–104). Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 17 januari 2019, Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis/ERCEA (T‑348/16 OP, EU:T:2019:14, punkt 165), och dom av den 11 juli 2019, IPPT PAN/kommissionen och REA (T‑805/16, EU:T:2019:496, punkt 175).
36      Se särskilt dom av den 8 oktober 2008, Helkon Media/kommissionen (T‑122/06, EU:T:2008:418, punkterna 46–52), dom av den 6 oktober 2015, Technion och Technion Research & Development Foundation/kommissionen (T‑216/12, EU:T:2015:746, punkt 53), och dom av den 14 november 2017, Alfamicro/kommissionen (T‑831/14, EU:T:2017:804, punkterna 191–193). Tribunalen har bland annat grundat denna rättspraxis på domen av den 10 juli 2003, kommissionen/CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2003:400, punkterna 42 och 45 samt domslutet).
37      ADR-domen, punkt 73.
38      Se artikel 161.1 jämförd med artikel 156.1 och 156.2 i tribunalens rättegångsregler och artikel 165.1 jämförd med artikel 160.1 och 160.2 i domstolens rättegångsregler samt mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkt 49).
39      ADR-domen, punkt 88. Se även mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkterna 133–136).
40      Se mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, fotnot 41).
41      Se, för en snarlik lösning, 322 § stycke 1 i Zivilprozessordnung (den tyska civilprocesslagen), enligt vilken domar endast kan vinna laga kraft i den mån de avser framställda yrkanden.
42      Liknande frågor uppkommer i allmänhet när prövningen i sak av en fordran som inkasseras genom avräkning (kan) omfattas av behörigheten för en annan domstol än tribunalen. Se dom av den 5 februari 2025, Polen/kommissionen (T‑830/22 och T‑156/23, EU:T:2025:131, punkterna 23–31) (överklagad i mål C‑296/25 P som ännu inte har avgjorts), och dom av den 5 februari 2025, Polen/kommissionen (T-1033/23, EU:T:2025:129, punkterna 18–26) (överklagad i mål C‑297/25 P som ännu inte har avgjorts). Det förhåller sig annorlunda om tribunalen själv är behörig att pröva en inkasserad motfordran i sak. Se till exempel dom av den 11 juli 2019, IPPT PAN/kommissionen och REA (T‑805/16, EU:T:2019:496, punkt 33 och följande punkter). Se emellertid ADR-domen, punkterna 80–89 och mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkterna 113 och följande).
43      Se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 januari 2019, Aristoteleio Panepistimio Thessalonikis/ERCEA (T‑348/16 OP, EU:T:2019:14, punkterna 175 och 176). På samma sätt förefaller det tänkbart att avtalspartnern, i förekommande fall, bestrider storleken på den huvudfordran som kommissionen medgett att den är skyldig att betala inför den behöriga domstolen, om avtalspartnern inte godtar beloppet. Avräkningsbeslutet, i förekommande fall fastställt av tribunalen, kan inte heller medföra att fastställandet av detta belopp får slutlig rättslig verkan om en annan domstol än tribunalen är behörig att pröva detta belopp.
44      Se i tillämpliga delar, för ett liknande resonemang, dom av den 4 maj 2017, Meta Group/kommissionen (T‑744/14, EU:T:2017:304, punkterna 47, 49 och 258).
45      Se mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, punkt 111).
46      Se mitt förslag till avgörande i målet ADR Center/kommissionen (C‑584/17 P, EU:C:2019:941, fotnot 41). Se även, för ett liknande resonemang, förslaget till avgörande av generaladvokaten Léger i målet kommissionen/CCRE (C‑87/01 P, EU:C:2002:501, punkt 57).
47      Se artikel 101.1 tredje stycket, artikel 102.1 första stycket och artikel 103 i 2018 års budgetförordning.
48      Se dom av den 15 april 2011, Republiken Tjeckien/kommissionen (T‑465/08, EU:T:2011:186, punkterna 129 och 130), och dom av den 21 september 2017, Eurofast/kommissionen (T‑87/16, EU:T:2017:641, punkterna 67 och 68).
49      Se artikel 103 i 2018 års budgetförordning.