62022CC0573
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
MACIEJ SZPUNAR
föredraget den 12 september 2024 (
1
)
Mål C‑573/22
A,
B,
Foreningen C
mot
Skatteministeriet
(begäran om förhandsavgörande från Østre Landsret (Appellationsdomstolen för region öst, Danmark))
”Begäran om förhandsavgörande – Gemensamt system för mervärdesskatt – Direktiv 2006/112/EG – Artikel 370 och punkt 2 i del A i bilaga X – Undantag – Tillämpningsområde – Verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan och som finansieras via en obligatorisk avgift som tas ut för innehav av apparater för mottagning av radio- och tv-program”
Inledning
1.
Den danska radio- och tv-licensen hann aldrig fylla hundra år. Det som först infördes som en radiolicens år 1926 kom, efter många omstöpningar, att avskaffas år 2022, då under namnet medielicens.
2.
Licensen väcker emellertid fortfarande debatt, åtminstone ur en synvinkel, nämligen vad gäller frågan huruvida det är lagligt att belasta licensavgiften med mervärdesskatt. Sedan mervärdesskatt infördes i Danmark år 1967 har den nämligen tagits ut på de belopp som betalats för radio- och tv-licensen.
3.
Denna beskattning motiverades från ett unionsrättsligt perspektiv med hänvisning till ett undantag från de allmänna mervärdesskattereglerna, liknande det undantag som EU-domstolen prövade i GIS-målet (
2
). I det nu aktuella målet uppkommer emellertid frågan huruvida slutsatserna i den domen, med hänsyn till de ändringar som den danska radio- och tv-licensen har genomgått under sin giltighetstid, är fullt tillämpliga på denna avgift. Dessa ändringar innebär nämligen att det inte går att utan vidare överföra slutsatserna i den domen till den nu aktuella situationen, utan det behövs vissa klargöranden om vilka verkningar den domen får under de omständigheter som föreligger i förevarande mål.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
4.
I artikel 2.1 c i rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt (
3
) föreskrivs följande:
”Följande transaktioner skall vara föremål för mervärdesskatt:
…
c)
Tillhandahållande av tjänster mot ersättning som görs inom en medlemsstats territorium av en beskattningsbar person när denne agerar i denna egenskap.”
5.
I artikel 132.1 q i direktivet anges följande:
”Medlemsstaterna skall undanta följande transaktioner från skatteplikt:
…
q)
Icke-kommersiell verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan.”
6.
I artikel 370 i samma direktiv föreskrivs följande:
”De medlemsstater som den 1 januari 1978 beskattade de transaktioner som anges i del A i bilaga X får fortsätta att beskatta dem.”
7.
I del A (med rubriken ”Transaktioner som medlemsstaterna får fortsätta att beskatta”) i bilaga X till direktiv 2006/112 nämns i punkt 2 ”Verksamheter som bedrivs av icke kommersiella offentliga radio- och televisionsorgan”.
Dansk rätt
8.
Radiolicensen infördes i dansk rätt år 1926. År 1951 blev den till en radio- och tv-licens. Den definierades på grundval av lov nr. 421 om radio- og fjernsynsivrkomshed (lag nr 421 om radio- och tv-verksamhet) av den 15 juni 1973 som en ”avgift för användning av radio- och tv-mottagare”.
9.
Genom lagen om ändring av lagen om radio- och tv-verksamhet av den 27 december 1996 blev det möjligt att använda intäkterna från denna avgift för att finansiera inte bara de statliga radio- och tv-stationernas verksamhet utan även verksamhet för ”eventuella andra medierelaterade ändamål”.
10.
Ytterligare ändringar av lagen om radio- och tv-verksamhet den 20 december 2006 medförde att licensens audiovisuella del döptes om till ”medielicens”, vilken togs ut för samtliga apparater som ”kan ta emot och återge bildprogram eller bildtjänster som sänds ut till allmänheten”.
11.
Från och med år 2013 skedde ett gradvis avskaffande av licensen fram till dess att lagen om radio- och tv-verksamhet av den av den 18 december 2018 gjorde att den till slut försvann definitivt den 1 januari 2022.
Bakgrund, förfarandet och tolkningsfrågorna
12.
A, B (fysiska personer) och Foreningen C (grupp av fysiska personer som för grupptalan) väckte talan vid den hänskjutande domstolen mot Skatteministeriet (skatteministeriet, Danmark) om återbetalning av de belopp som dessa erlagt i mervärdesskatt på medielicensen under åren 2007–2017. De stödjer sig i första hand på argumentet att eftersom medielicensen inte utgör ett vederlag för tillhandahållande av tjänster mot ersättning i den mening som avses i artikel 2.1 c i direktiv 2006/112 så har mervärdesskatten på licensen tagits ut i strid med det nyss nämnda direktivet och ska återbetalas. I andra hand har sökandena i det nationella målet gjort gällande att även om uttaget av mervärdesskatt på en medielicensavgift i princip ansågs vara tillåtet med stöd av artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, innebar de ändringar av bestämmelserna om denna avgift som skedde efter den 1 januari 1978 att avgiftens karaktär ändrades i grunden blev en annan, vilket innebär att stand still-klausulen i denna bestämmelse inte kan åberopas.
13.
Den hänskjutande domstolen konstaterar att det är ostridigt att medielicensen inte utgör ett vederlag för tillhandahållande av tjänster mot ersättning i den mening som avses i artikel 2.1 c i direktiv 2006/112, i enlighet med de slutsatser som följer av domen i målet Český rozhlas (
4
). Den hänskjutande domstolen finner dock att det föreligger osäkerhet om möjligheterna att tillämpa artikel 370 i direktivet.
14.
Under dessa omständigheter beslutade Østre Landsret (Appellationsdomstolen för region öst, Danmark) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1.
Ska artikel 370, jämförd med bilaga X, del A, punkt 2, i [direktiv 2006/112] tolkas så, att den ger de berörda medlemsstaterna rätt att ta ut mervärdesskatt på en lagstadgad medielicens för att finansiera de offentliga radio- och televisionsorganens icke-kommersiella verksamhet, trots att det inte föreligger något ’[t]illhandahållande av tjänster mot ersättning’ i den mening som avses i artikel 2.1 i direktivet?
Om fråga 1 besvaras jakande, ombeds Europeiska unionens domstol att besvara följande tolkningsfrågor:
2.
Ska artikel 370, jämförd med bilaga X, del A, punkt 2, i [direktiv 2006/112] tolkas så, att en medlemsstat kan behålla möjligheten att ta ut mervärdesskatt på en sådan lagstadgad medielicens som avses i fråga 1, om medlemsstaten, efter det att [rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter – Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund (
5
)] trädde i kraft den 1 januari 1978, har ändrat licensordningen från att kräva licens för innehav av radio- och tv-apparater till att kräva licens för innehav av alla apparater som direkt kan ta emot bildprogram och bildtjänster, inklusive smarttelefoner, datorer etcetera?
3.
Ska artikel 370, jämförd med bilaga X, del A, punkt 2, i [direktiv 2006/112] tolkas så, att en medlemsstat kan behålla möjligheten att ta ut mervärdesskatt på en sådan lagstadgad medielicens som avses i fråga 1, om medlemsstaten efter det att [direktiv 77/388] trädde i kraft den 1 januari 1978, har ändrat licensordningen, så att en mindre del av licensintäkterna, i enlighet med vad kulturministern beslutar, används för att finansiera i) radio- och tv-bolag som får offentliga bidrag men som inte själva är offentliga och ii) medie- och filmföretag som bidrar till, men inte själva bedriver radio- och tv-verksamhet?”
15.
Begäran om förhandsavgörande inkom till EU-domstolen den 26 augusti 2022. Skriftliga yttranden ingavs av sökandena i det nationella målet, den danska och den franska regeringen samt Europeiska kommissionen. Dessa var samtliga närvarande vid förhandlingen den 14 mars 2024.
16.
Den 26 oktober 2023 meddelade EU-domstolen sin dom i GIS-målet.
Bedömning
17.
I förevarande mål har den hänskjutande domstolen ställt tre frågor till EU-domstolen.
18.
Den hänskjutande domstolen har ställt den första av dessa frågor för att få klarhet i huruvida artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till samma direktiv, ska tolkas så, att det är tillåtet att ta ut mervärdesskatt på en avgift som är avsedd för finansieringen av icke-kommersiell verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan, såsom den danska medielicensen, trots att avgiften inte utgör ett vederlag för tillhandahållande av tjänster mot ersättning i den mening som avses i artikel 2.1 c i direktiv 2006/112.
19.
Svaret på den frågan följer enligt min mening direkt av GIS-domen. Visserligen gäller den domen artikel 378.1 i direktiv 2006/112. Det undantag som infördes för Österrike genom den bestämmelsen var emellertid i huvudsak identiskt med undantaget i artikel 370 i detta direktiv, förutom att det gällde de stater som var medlemmar i Europeiska gemenskapen före den 1 januari 1978. Sålunda handlar artikel 378 i nämnda direktiv om den verksamhet som anges i punkt 2 i del A i bilaga X till direktivet, och således om samma typ av verksamhet som den som är aktuell i det förevarande målet. Dessutom utgör den danska medielicensen en avgift av samma typ som den avgift som behandlas i GIS-domen. Den tolkning av artikel 378 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till samma direktiv, som gjordes i den domen, kan sålunda tillämpas rakt av på den första tolkningsfrågan i förevarande mål.
20.
På grund av det ovan anförda och i enlighet med tribunalens önskemål kommer jag att begränsa diskussionen i detta förslag till förhandsavgörande, liksom även mina förslag till svar, till de två återstående tolkningsfrågorna.
Den andra tolkningsfrågan
21.
Det framgår av den andra tolkningsfrågan att den hänskjutande domstolen i huvudsak vill få det utrett huruvida artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, ska tolkas så, att den är tillämplig på beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan och som finansieras genom en lagstadgad avgift som tas ut på innehav av apparater som kan användas för mottagning av program som sänds av dessa organ, i en situation där reglerna om denna avgift har ändrats efter den 1 januari 1978 såtillvida att avgiften numera tas ut inte bara för innehav av radio- eller televisionsmottagare, såsom först var fallet, utan även för innehav av alla andra apparater som kan tjäna som mottagare för sådana program, till exempel smarttelefoner, datorer och liknande, vilket eventuellt kan göra kretsen av avgiftsskyldiga vidare.
22.
Enligt min uppfattning ska frågan besvaras jakande.
23.
Såsom framgår analogt av GIS-domen ger de ovannämnda bestämmelserna i direktiv 2006/112 de medlemsstater som där anges, varav Danmark (
6
) är en, rätt att behålla den ordning för beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan som existerade den 1 januari 1978, varvid villkoren för denna beskattning i princip ska förbli oförändrade. (
7
) Detta hindrar emellertid inte att i nämnda ordning för beskattning införa ändringar som inte är något annat än en anpassning till den tekniska utveckling som skett sedan dess, varigenom den händelse som utlöser skyldigheten att betala en avgift som används för finansieringen av nämnda verksamhet inte ändras (
8
).
24.
Dessa principer följer av EU-domstolens praxis, enligt vilken det i huvudsak framgår att medlemsstaterna vid tillämpningen av stand still-klausulen i direktiv 2006/112 (
9
) inte har rätt att utvidga tillämpningsområdet för undantagen på ett sådant sätt att de avviker från de allmänna principerna för det gemensamma systemet för mervärdesskatt, men får anpassa sina nationella bestämmelser till nya omständigheter. (
10
)
25.
Den nämnda ändringen (se analysen av den andra tolkningsfrågan) av de danska bestämmelserna om medielicensen bestod i en utvidgning av avgiftsskyldigheten – vilken till en början endast gällde för innehavare av radio- och tv-apparater – till att även omfatta innehavare av andra apparater som kan användas för att ta emot radio- och tv-program, såsom datorer, smarttelefoner och liknande. Denna ändring hängde samman med den tekniska utveckling som gjorde att det blev möjligt att ta emot radio- och tv-program med hjälp av andra apparater än sådana som särskilt utformats för detta ändamål.
26.
Dock innebar ändringen inte någon utvidgning av tillämpningsområdet för undantaget i artikel 370 i direktiv jämförd punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, vilket gör det möjligt att fortsätta beskatta verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan. I ett system såsom det danska sker beskattningen genom uttag av mervärdesskatt på en lagstadgad avgift som används för att finansiera dessa offentliga radio- och televisionsorgans verksamhet. Den avgift som det förevarande målet handlar om, det vill säga medieavgiften, används för att finansiera den verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan; detta gäller oberoende av vilka som ingår i kretsen av avgiftsskyldiga. Sett utifrån bestämmelserna i direktiv 2006/112 är situationen således oförändrad. Det som är relevant från denna synpunkt är nämligen vad intäkterna används till, och inte varifrån de kommer.
27.
Denna slutsats påverkas inte av den omständigheten, som har lyfts fram av den hänskjutande domstolen, att utvidgningen av den kategori av apparater som utgör grund för skyldigheten att betala medielicens samtidigt har medfört att kretsen av avgiftsskyldiga har utökats. Artikel 370 i direktiv 2006/112 innehåller nämligen inget krav på att den skattebas som tillåts enligt denna bestämmelse ska förbli oförändrad till sin storlek.
28.
Utan relevans är även det av sökandena i det nationella målet samt kommissionen anförda argumentet att apparater såsom datorer och smarttelefoner, till skillnad från radio- och tv-apparater, inte har som huvudfunktion att ta emot radio- och tv-program.
29.
I domen i målet Český rozhlas fastställde EU-domstolen, beträffande en avgift av samma typ som medielicensen i förevarande mål, att avgiften inte utgjorde ett vederlag för de offentliga radiostationernas tillhandhållande av tjänster, bland annat för att avgiftsskyldigheten var knuten till ägandet av vissa apparater, oberoende av hur dessa faktiskt användes (
11
). Därför gäller även att beskattning med stöd av artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, inte är en harmoniserad beskattning som utgör en integrerad del i det gemensamma mervärdesskattesystemet, utan ett undantag från mervärdesskattesystemets tillämpningsområde (
12
). För att beskattning på denna grund ska vara laglig behöver det således inte föreligga något samband mellan användningen av apparaterna – det är innehavet av dessa som utlöser skyldigheten att erlägga de belopp som utgör beskattningsunderlaget – och den beskattade verksamheten, det vill säga den verksamhet som utförs av de offentliga radio- och televisionsorganen.
30.
Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att besvara den andra tolkningsfrågan på följande sätt. Artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, ska tolkas så, att den är tillämplig på beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan och som finansieras genom en lagstadgad avgift som tas ut på innehav av apparater som kan användas för mottagning av program som sänds av dessa organ, i en situation där reglerna om denna avgift har ändrats efter den 1 januari 1978 såtillvida att avgiften numera tas ut inte bara för innehav av radio- eller televisionsmottagare, såsom först var fallet, utan även för innehav av alla andra apparater som kan tjäna som mottagare för sådana program, till exempel smarttelefoner, datorer och liknande, även om detta eventuellt kan göra kretsen av avgiftsskyldiga vidare.
Den tredje tolkningsfrågan
31.
Det framgår av den tredje tolkningsfrågan att den hänskjutande domstolen i huvudsak vill få det utrett huruvida artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, ska tolkas så, att den är tillämplig på beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan och som finansieras genom en lagstadgad avgift för innehav av apparater som kan användas för mottagning av program som sänds av dessa organ, i en situation där reglerna om denna avgift har ändrats efter den 1 januari 1978 såtillvida att en liten del av intäkterna från nämnda avgift numera kan användas för finansiering av verksamhet som utförs av andra aktörer än de statliga radio- och tv-stationerna.
32.
Att döma av upplysningarna i begäran om förhandsavgörande var, under åren 2007–2017, en liten del (inte mer än fem procent) av intäkterna från medielicensen avsedd för finansiering till andra aktörer än statliga radio- och tv-stationer. Det rörde sig framför allt om följande aktörer: en radiostation som även om den är privat tillhandahåller offentliga medietjänster, är underkastad liknande rättsliga begränsningar som de statliga radio- och tv-stationerna och till övervägande del finansieras genom intäkterna från medielicensen, det danska filminstitutet, vars uppgift är att i samarbete med de statliga radio- och tv-stationerna ekonomiskt stödja filmproduktion, samt en filmskola för barn och ungdomar som drivs av en stiftelse som bland annat de statliga radio- och tv-stationerna varit med om att grunda.
33.
Eftersom medielicensen slutgiltigt avskaffades från och med den 1 januari 2022 och det således inte är möjligt att använda intäkterna från denna för andra ändamål än dem som anges ovan, är det mot denna faktiska bakgrund som den tredje tolkningsfrågan ska prövas. Sålunda handlar det här inte om någon teoretisk bedömning av bestämmelserna i dansk lag om medielicensen, utan om en bedömning av dessa bestämmelser mot bakgrund av deras faktiska tillämpning under den period som är aktuell i det nationella målet.
34.
Artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, möjliggör för de där angivna medlemsstaterna att bibehålla beskattningen av icke-kommersiell verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan. Såsom framgår av förberedelsearbetet inför antagandet av den bestämmelsen, som den hänskjutande domstolen utförligt har redogjort för i sin begäran om förhandsavgörande, är bestämmelsens syfte att verksamhet som utförs av radio- och televisionsorgan och finansieras med hjälp av en lagstadgad avgift såsom medielicensen ska kunna beskattas av medlemsstater som före ikraftträdandet av direktiv 77/388 klassificerade sådan verksamhet som skattepliktig, även om den inte utförs mot ersättning.
35.
Bestämmelsen ska tolkas mot bakgrund av detta syfte och på ett sätt som gör det möjligt att säkerställa bestämmelsens ändamålsenliga verkan (effet utile) (
13
). En sådan tolkning förutsätter enligt min uppfattning att ”icke-kommersiell verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan”, i den mening som avses i bestämmelsen i direktiv 2006/112, sammanfaller med den verksamhet som finansieras genom den lagstadgade avgiften, i detta fall medielicensen. Kärninnehållet i undantaget enligt denna bestämmelse är nämligen att det ska vara möjligt för medlemsstaterna att ta ut mervärdesskatt på en sådan avgift. (
14
)
36.
Med detta som utgångspunkt finner jag att den omständigheten att en liten del av intäkterna från medielicensen var avsedd för finansieringen av, för det första, en radiostation som även om den hade formen av ett privat rättssubjekt utförde liknande uppdrag som de offentliga radio- och tv-stationerna och till övervägande del finansierades genom dessa intäkter, och för det andra, aktörer vilka förvisso inte bedriver någon sändningsverksamhet, men på andra sätt deltar i fullgörandet av de statliga radio- och tv-stationernas uppdrag och är organisatoriskt och funktionellt knutna till dem, inte ändrar den ovannämnda nationella regleringen på ett sätt som strider mot syftet med artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv.
37.
Denna tolkning strider inte heller mot ordalydelsen i nämnda bestämmelse i direktiv 2006/112. Bestämmelsen tillåter beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan, men anger inte vilken typ av verksamhet det ska vara fråga om. Där föreskrivs inte särskilt att det uteslutande handlar om sändningsverksamhet, och det begrepp som används är inte ”stationer” utan ”organ”. Med beaktande av detta är min uppfattning att inget hindrar att även andra typer av verksamheter kan ingå i bestämmelsens tillämpningsområde, såsom produktion eller utbildning, under förutsättning att de faller inom ramen för det uppdrag som anförtrotts de offentliga radio- och televisionsorganen och finansieras genom en lagstadgad avgift såsom den medielicens som är aktuell i förevarande mål.
38.
I nämnda bestämmelse i direktiv 2006/112 sägs heller inget om dessa organs juridiska form eller ägarstruktur. Som den danska regeringen med rätta har påpekat har EU-domstolen, i ett liknande fall beträffande undantaget i artikel 132.1 a i detta direktiv, godtagit en tolkning av begreppet ”det offentliga postväsendet” som grundar sig på den offentliga karaktären hos de tjänster som tillhandahålls av vissa aktörer, och inte på den formella kvalificeringen av dessa aktörer såsom offentligrättsliga eller offentligt ägda. (
15
) Enligt min mening kan ett liknande synsätt anläggas i förevarande fall, där – såsom den hänskjutande domstolen har angett – en del av de uppgifter som åligger de offentliga radio- och televisionsorganen har anförtrotts en privat radiostation, dock finansierad med hjälp av intäkter från medielicensen.
39.
Med hänsyn till det ovan anförda föreslår jag att den tredje tolkningsfrågan ska besvaras på följande sätt. Artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv, ska tolkas så, att den är tillämplig på beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan och som finansieras genom en lagstadgad avgift för innehav av apparater som kan användas för mottagning av program som sänds av dessa organ, i en situation där reglerna om denna avgift har ändrats efter den 1 januari 1978 såtillvida att en liten del av intäkterna från nämnda avgift numera kan användas för finansiering av verksamhet som utförs av andra aktörer än de statliga radio- och tv-stationerna.
40.
För det fall domstolen inte godtar mitt förslag till svar på den tredje tolkningsfrågan, som är – jag erkänner det – mindre självklart än svaret på de två första frågorna, anser jag att ett eventuellt konstaterande att den danska ordningen för beskattning av de offentliga radio- och televisionsorganen inte är förenlig med direktiv 2006/112 endast ska gälla den del av mervärdesskatten på medielicensen som är avsedd för att finansiera andra aktörer än de statliga radio- och tv-stationerna. I övriga delar är ordningen emellertid förenlig med det ovannämnda direktivet, vilket framgår av de svar som enligt min uppfattning ska lämnas på den första och den andra tolkningsfrågan. Det är inte svårt att beräkna den andel av den på medielicensen påförda mervärdesskatten som motsvarar den del av avgiften som är avsedd för att finansiera andra aktörer än de statliga radio- och tv-stationerna. Således ser jag inte någon grund för att ett eventuellt konstaterande av att den delen av mervärdesskatten är oförenlig med direktiv 2006/112 måste få till resultat att göra hela systemet oförenligt med det direktivet.
Förslag till förhandsavgörande
41.
Mot bakgrund av det ovan anförda föreslår jag att den andra och den tredje tolkningsfrågan från Østre Landsret (Appellationsdomstolen för region öst, Danmark) ska besvaras på följande sätt:
1)
Artikel 370 i rådets direktiv 2006/112/EG av den 28 november 2006 om ett gemensamt system för mervärdesskatt, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv,
ska tolkas så,
att den är tillämplig på beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan och som finansieras genom en lagstadgad avgift som tas ut på innehav av apparater som kan användas för mottagning av program som sänds av dessa organ, i en situation där reglerna om denna avgift har ändrats efter den 1 januari 1978 såtillvida att avgiften numera tas ut inte bara för innehav av radio- eller televisionsmottagare, såsom först var fallet, utan även för innehav av alla andra apparater som kan tjäna som mottagare för sådana program, till exempel smarttelefoner, datorer och liknande, även om detta eventuellt kan göra kretsen av avgiftsskyldiga vidare.
2)
Artikel 370 i direktiv 2006/112, jämförd med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv,
ska tolkas så,
att den är tillämplig på beskattning av verksamhet som utförs av offentliga radio- och televisionsorgan och som finansieras genom en lagstadgad avgift för innehav av apparater som kan användas för mottagning av program som sänds av dessa organ, i en situation där reglerna om denna avgift har ändrats efter den 1 januari 1978 såtillvida att en liten del av intäkterna från nämnda avgift numera kan användas för finansiering av verksamhet som utförs av andra aktörer än de statliga radio- och tv-stationerna.
(
1
)	Originalspråk: polska.
(
2
)	Dom av den 26 oktober 2023 (C‑249/22, EU:C:2023:813) (nedan kallad GIS-domen).
(
3
)	EUT L 347, 2006, s. 1.
(
4
)	Dom av den 22 juni 2016 (C‑11/15, EU:C:2016:470).
(
5
)	EGT L 145, 1977, s. 1; svensk specialutgåva, område 9, volym 1, s. 28.
(
6
)	Se ovan punkt 19.
(
7
)	GIS-domen (punkterna 42 och 43).
(
8
)	Se, för ett likande resonemang, GIS-domen (punkterna 45 och 47).
(
9
)	Eller i dess föregångare, direktiv 77/388.
(
10
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 2 maj 2019, Grupa Lotos (C‑225/18, EU:C:2019:349, punkt 31 och där angiven rättspraxis), samt även GIS-domen (punkt 42).
(
11
)	Dom av den 22 juni 2016 (C‑11/15, EU:C:2016:470, punkterna 26 och 28).
(
12
)	Se, analogt, GIS-domen (punkterna 51).
(
13
)	Se, analogt, GIS-domen (punkterna 46–49).
(
14
)	Se, för ett liknande resonemang, GIS-domen (punkt 47).
(
15
)	Se domen av den 16 oktober 2019, Winterhoff och Eisenbeis (C‑4/18 och C‑5/18, EU:C:2019:860, punkt 50 samt där angiven rättspraxis). Det är riktigt att ordalydelsen i artikel 132.1 a i direktiv 2006/112 i några språkversioner (särskilt den engelska och den franska) kan antyda att det handlar om posttjänster och inte om tillhandahållare av posttjänster. EU-domstolen har dock för länge sedan (med avseende på motsvarande bestämmelse i direktiv 77/388) förklarat att uttrycket ska förstås så, att det är aktören som avses (dom av den 11 juli 1985, kommissionen/Tyskland_107/84, EU:C:1985:332, punkt 11). I andra språkversioner av artikel 132.1 a i ovannämnda direktiv, särskilt den polska (poczta państwowa) och den tyska (öffentliche Posteinrichtungen) versionen, understryks dessutom tydligt den offentligrättsliga karaktären hos de aktörer som omfattas av undantaget, vilket inte hindrade domstolen från att göra en mer elastisk tolkning. Därför anser jag att analogin med punkt 2 i del A i bilaga X till detta direktiv är berättigad.