62023CJ0537_RES
Mål C‑537/23
Società Italiana Lastre SpA (SIL)
mot
Agora SARL
(begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Frankrike))
Domstolens dom (första avdelningen) av den 27 februari 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Rättsligt samarbete på privaträttens område – Förordning (EG) nr 1215/2012 – Artikel 25.1 – Avtal om domstols behörighet – Bedömning av avtalets giltighet – Oprecist och obalanserat – Tillämplig lag – Begreppet ’ogiltigt på materiell grund’”
Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 1215/2012 – Avtal om domstols behörighet – Avtal om domstols behörighet – Bedömning av avtalets giltighet – Invändningar om att avtalet är oprecist och obalanserat – Bedömningskriterier – Självständiga kriterier som följer av artikel 25 i förordningen – Tillåtlighet – Kriterier som avser grunderna för ”ogiltighet på materiell grund” – Otillåtet
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 1215/2012, artikel 25.1)
(se punkterna 32–54 samt punkt 1 i domslutet)
Civilrättsligt samarbete – Domstols behörighet och verkställighet av domar på privaträttens område – Förordning nr 1215/2012 – Avtal om domstols behörighet – Avtal om domstols behörighet som ger den ena parten fler rättigheter än den andra – Giltighet – Villkor
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 1215/2012, artikel 25.1 och 25.4)
(se punkterna 56–68 samt punkt 2 i domslutet)
Resumé
Domstolen tolkar, med anledning av en begäran om förhandsavgörande från Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), artikel 25.1 och 25.4 i förordning nr 1215/2012 (
1
) och preciserar de kriterier som ska ligga till grund för bedömningen av giltigheten av ett avtal om domstols behörighet, när det framställs invändningar om att avtalet är oprecist eller obalanserat, samt giltighetsvillkoren för ett sådant avtal, enligt vilket en av parterna till avtalet endast får väcka talan vid den domstol som anges i avtalet, medan den andra parten kan väcka talan vid varje annan domstol som är behörig.
Agora SARL, ett bolag bildat enligt fransk rätt, ingick ett avtal med Società Italiana Lastre SpA (SIL), ett bolag bildat enligt italiensk rätt, om leverans av fasadbeklädnad för uppförandet av ett byggnadsverk som beställts av fysiska personer. Detta avtal innehöll ett avtal om domstols behörighet (nedan kallat det aktuella avtalet om domstols behörighet), i vilket det föreskrevs att domstolen i Brescia (Italien) var behörig att pröva varje tvist som följde av avtalet eller hade ett samband med detta. SIL förbehöll sig emellertid rätten att väcka talan mot köparen ”vid en annan behörig domstol i Italien eller i utlandet”.
Efter att ha konstaterat oegentligheter vid utförandet av det aktuella byggnadsverket väckte byggherrarna talan mot Agora och SIL om ansvar och skadestånd vid Tribunal de grande instance de Rennes (Förstainstansdomstolen i Rennes, Frankrike). Agora väckte regresstalan mot SIL som med stöd av det aktuella avtalet om domstols behörighet bestred regresskravet och gjorde gällande en invändning om att den franska domstolen inte hade internationell behörighet. Denna invändning avslogs genom ett beslut i första instans, vilket fastställdes i andra instans, varpå SIL överklagade till Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), som är den hänskjutande domstolen.
Eftersom den hänskjutande domstolen hyste tvivel beträffande två frågor som hade samband med giltigheten av avtalet om domstols behörighet, beslutade den att begära ett förhandsavgörande från EU-domstolen. Den första frågan avser huruvida invändningarna om att ett avtal om domstols behörighet är oprecist eller obalanserat, vid bedömningen av giltigheten av avtalet, ska prövas mot bakgrund av de kriterier som avser grunderna för avtalets ”ogiltighet på materiell grund”, vilka definieras i medlemsstaternas rättsordningar i enlighet med artikel 25.1 i Bryssel Ia-förordningen eller mot bakgrund av självständiga kriterier som följer av denna artikel. I det andra fallet vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida avtalet om domstols behörighet i förevarande fall är giltigt mot bakgrund av nämnda artikel.
Domstolens bedömning
Vad gäller den första frågan, som avser de kriterier som ska beaktas vid prövningen av invändningarna om att ett avtal om domstols behörighet är oprecist eller obalanserat, erinrar domstolen inledningsvis om att begreppet ”ogiltigt på materiell grund” inte definieras i Bryssel Ia-förordningen och det hänvisas inte heller till medlemsstaternas rättsordningar för att definiera detta begrepp. En självständig och enhetlig tolkning av detta begrepp ska följaktligen fastställas. Denna tolkning ska ske i enlighet med uttryckens normala betydelse i vanligt språkbruk, med beaktande av det sammanhang i vilket de används och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som uttrycken ingår i.
EU-domstolen betonar i detta avseende för det första att uttrycket materiell grund enligt dess normala betydelse i vanligt språkbruk används i domar och processhandlingar för att ange att domstolen, efter att ha undersökt frågorna om behörighet, form och upptagande till prövning, tar upp frågor som rör själva föremålet för förfarandet, det vill säga de sak- och rättsfrågor som domstolen ska avgöra på begäran av parterna. I den mån det i artikel 25.1 första meningen i Bryssel Ia-förordningen emellertid föreskrivs att de domstolar, vilka parterna enligt avtal har kommit överens om ska ha behörighet ”såvida inte” avtalet om domstols behörighet är ”ogiltigt på materiell grund” enligt lagen i den medlemsstat vars domstolar anges i avtalet, preciserar denna bestämmelse endast vilken nationell lagstiftning som är tillämplig när det gäller frågan huruvida ett sådant avtal är ogiltigt på andra grunder enligt den nationella lagstiftningen, trots att samtliga giltighetsvillkor i denna artikel är uppfyllda.
Vad för det andra gäller det sammanhang i vilket bestämmelsen ingår, föreskrivs i artikel 25.1 första och tredje meningen i Bryssel Ia-förordningen, utöver hänvisningen till begreppet ”ogiltigt på materiell grund”, de materiella och formella giltighetsvillkoren för avtal om domstols behörighet. Detta begrepp avser således de allmänna ogiltighetsgrunderna för ett avtal, det vill säga bland annat bristande samtycke, såsom fel, vilseledande eller våld, och bristande rättshandlingsförmåga. Dessa grunder regleras, till skillnad från giltighetsvillkoren för avtal om domstols behörighet, inte av nämnda förordning utan av lagen i den medlemsstat vars domstolar anges i avtalet.
För det tredje är denna tolkning förenlig med de mål som eftersträvas med Bryssel Ia-förordningen, särskilt det mål som avser rättssäkerheten, vilket kräver att den nationella domstol vid vilken talan väckts enkelt ska kunna avgöra sin egen behörighet utan att vara tvungen att göra en prövning av målet i sak.
För det fjärde är den tolkningen förenlig med bakgrunden till artikel 25.1 i Bryssel Ia-förordningen.
Vad därefter gäller bedömningen av huruvida ett avtal om domstols behörighet är tillräckligt precist, påpekar domstolen i förevarande fall att enligt artikel 25.1 i Bryssel Ia-förordningen krävs det för att ett sådant avtal ska vara giltigt att de objektiva faktorer som enligt parternas överenskommelse ska gälla för att utse den eller de domstolar till vilka de avser att hänskjuta en redan uppkommen tvist eller framtida tvister, anges på ett tillräckligt precist sätt. Uppställandet av ett krav på precision bidrar dessutom med nödvändighet till att uppnå de mål om förutsebarhet, överskådlighet och rättssäkerhet som förordningen eftersträvar. Detta krav på precision ska således prövas mot bakgrund av de självständiga kriterier som följer av denna bestämmelse, såsom den tolkats av domstolen.
Vad slutligen gäller bedömningen av den påstådda obalansen i ett avtal om domstols behörighet, har ett sådant avtal enligt artikel 25.4 i Bryssel Ia-förordningen ingen verkan bland annat om det inte uppfyller de giltighetsvillkor som anges i artiklarna 15, 19 eller 23 i förordningen. Enligt sistnämnda artiklar är ett avtal om domstols behörighet som ger den svagaste parten i ett försäkrings-, konsument- eller anställningsavtal rätt att väcka talan vid andra domstolar än de som i princip är behöriga enligt bestämmelserna i avsnitten 3–5 i kapitel II i nämnda förordning, fortfarande giltigt. Enligt artikel 25.4 är ett sådant avtal däremot ogiltigt om det i avtalet föreskrivs ett undantag från behörigheten till förmån för försäkringsgivaren, konsumentens avtalspart eller arbetsgivaren. Bedömningen av den påstådda obalansen i ett avtal om domstols behörighet ska således prövas mot bakgrund av de självständiga kriterier som följer av artikel 25, såsom den tolkats av domstolen.
Domstolen drar härav slutsatsen att vid bedömningen av giltigheten av ett avtal om domstols behörighet ska invändningarna om att avtalet är oprecist eller obalanserat inte prövas mot bakgrund av de kriterier som avser grunderna för avtalets ”ogiltighet på materiell grund”, vilka definieras i medlemsstaternas rättsordningar, utan mot bakgrund av självständiga kriterier som följer av artikel 25.1 i Bryssel Ia-förordningen.
Vad gäller den andra frågan, som avser giltigheten av ett avtal om domstols behörighet, enligt vilket en av parterna till avtalet endast får väcka talan vid den domstol som anges i avtalet, medan den andra parten, utöver denna domstol, kan väcka talan vid varje annan domstol som är behörig, påpekar domstolen för det första att artikel 25.1 första meningen i Bryssel Ia-förordningen inte kan tolkas så, att parterna nödvändigtvis måste utse domstolarna i en och samma medlemsstat. Att föreskriva en sådan begränsning skulle nämligen strida mot partsautonomin,
Dessutom bekräftar behörighetsgrunderna enligt bestämmelserna i kapitel II i Bryssel Ia-förordningen att parterna i vissa situationer kan väcka talan vid domstol i flera medlemsstater, bland annat i den där svaranden har hemvist men även i den medlemsstat där uppfyllelseorten för den aktuella avtalsförpliktelsen, den ort där skadan inträffade eller en annan svarandes hemvist är belägen.
För det andra, de domstolar i medlemsstaterna eller de stater som är parter till konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (
2
) som utses i förevarande fall är dels en särskild domstol, dels de andra domstolar som är behöriga enligt bestämmelserna i kapitel II avsnitten 1 och 2 i Bryssel Ia-förordningen och avdelning II avsnitten 1 och 2 i nämnda konvention. Ett avtal om domstols behörighet som med tillräcklig precision anger dessa domstolar uppfyller det krav på precision som följer av artikel 25.1 i denna förordning och de mål om förutsebarhet, överskådlighet och rättssäkerhet som anges i skälen 15 och 16 i förordningen. Det rör sig nämligen i själva verket om en hänvisning till de allmänna behörighetsbestämmelser som föreskrivs i förordningen och konventionen.
Om det aktuella avtalet om domstols behörighet, i den del det avser ”en annan behörig domstol … i utlandet”, ska tolkas så, att det även utser en eller flera domstolar i en eller flera stater som varken är medlemmar i unionen eller parter till Lugano II‑konventionen, skulle det emellertid strida mot Bryssel Ia-förordningen, då det skulle strida mot dessa mål.
Vad för det tredje gäller giltigheten av ett avtal om domstols behörighet som ger den ena parten fler rättigheter än den andra, kan den omständigheten att ett sådant avtal är obalanserat inte påverka dess giltighet på grundval av de krav som anges i artikel 25 i Bryssel Ia-förordningen, utom i de fall som uttryckligen är förbjudna enligt förordningen. Denna artikel grundar sig nämligen på principen om partsautonomin, vilken unionslagstiftaren har prioriterat. Enligt artiklarna 15, 19 och 23, till vilka det hänvisas i artikel 25.4, är det dessutom uttryckligen tillåtet att ingå ett obalanserat avtal om domstols behörighet till förmån för den svagaste parten i ett försäkrings-, konsument- eller anställningsavtal. Den omständigheten att ett sådant avtal är obalanserat medför således inte att det är rättsstridigt, om parterna frivilligt har samtyckt till det.
Domstolen drar härav slutsatsen att ett sådant avtal om domstols behörighet som det aktuella under dessa omständigheter är giltigt, i den mån som det för det första anger domstolarna i en eller flera stater som antingen är medlemmar i unionen eller parter till Lugano II‑konventionen, för det andra anger objektiva faktorer som är tillräckligt precisa för att den domstol vid vilken målet är anhängigt ska kunna avgöra om den är behörig och för det tredje inte strider mot bestämmelserna i artiklarna 15, 19 eller 23 i Bryssel Ia-förordningen och inte avviker från en exklusiv behörighet enligt artikel 24 i förordningen.
(
1
)	Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av den 12 december 2012 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (EUT L 351, 2012, s. 1) (nedan kallad Bryssel Ia-förordningen).
(
2
)	Konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, som undertecknades den 30 oktober 2007 (nedan kallad Lugano II‑konventionen) och vars ingående godkändes på Europeiska gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2009/430/EG av den 27 november 2008 (EUT L 147, 2009, s. 1).