62020CC0452
ĢENERĀLADVOKĀTA MACEJA ŠPUNARA [MACIEJ SZPUNAR]
SECINĀJUMI,
sniegti 2021. gada 14. oktobrī (
1
)
Lieta C‑452/20
PJ
pret
Agenzia delle dogane e dei monopoli – Ufficio dei monopoli per la Toscana,
Ministero dell’Economia e delle Finanze
(Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Tiesību aktu tuvināšana – Tabakas un ar to saistītu izstrādājumu ražošana, noformēšana un pārdošana – Sadarbība un īstenošanas kontrole – Noteikumi par sankcijām – Iedarbīgas, samērīgas un atturošas sankcijas – Tabakas izstrādājumu pārdevēju pienākums pārliecināties par to, ka pircējs sasniedzis valsts tiesību aktos noteikto vecumu tabakas izstrādājumu iegādei – Licences darbības apturēšana uz piecpadsmit dienām
I. Ievads
1.
Ar lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu iesniedzējtiesa lūdz Tiesu sniegt skaidrojumus, lai tā varētu novērtēt noteikumu par sankcijām, kuri piemērojami aizlieguma pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem pārkāpumiem, atbilstību Savienības tiesībām un, konkrētāk, samērīguma principam. A priori šķiet, ka šis lūgums pilnīgi atbilst klasiskajām lietām, kas saistītas ar Savienības tiesību normu interpretāciju.
2.
Tomēr ir jānorāda uz šīs lietas īpatnību, kas saistīta ar aizlieguma, kura pārkāpumi tiek sodīti ar pamatlietā apstrīdētajiem noteikumiem, pamatu.
3.
Proti, lai gan iesniedzējtiesa uzdod Tiesai jautājumu, raugoties no Direktīvas 2014/40/ES (
2
) skatpunkta, dalībvalstu pienākums veikt pasākumus, lai novērstu tabakas izstrādājumu pārdošanu nepilngadīgajiem, par ko ir runa šajā lietā, ir noteikts nevis šajā direktīvā, bet gan starptautiskajā nolīgumā, kura līgumslēdzēji ir arī dalībvalstis un Savienība.
4.
Līdz ar to šajā lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu vispirms ir izvirzīts jautājums, vai un, attiecīgā gadījumā, uz kāda pamata samērīguma princips ierobežo dalībvalstu rīcības brīvību saistībā ar pamatlietā aplūkojamajiem noteikumiem par sankcijām.
II. Atbilstošās tiesību normas
A. VKTU
5.
Pasaules Veselības organizācijas (PVO) Vispārējā konvencija par tabakas uzraudzību (turpmāk tekstā – “VKTU”), kas parakstīta Ženēvā 2003. gada 21. maijā, Savienības vārdā tika apstiprināta ar Lēmumu 2004/513/EK (
3
).
6.
VKTU 16. panta 1. un 6. punktā ir paredzēts:
“1.   Katra Puse pieņems un ieviesīs iedarbīgus likumdošanas, izpildvaras, administratīvos un citus pasākumus, kur piemērojams, attiecīgajā valdības līmenī, lai aizliegtu tabakas izstrādājumu tirdzniecību nepilngadīgām personām, saskaņā ar vietējo, valsts likumdošanu vai personām, kas jaunākas par astoņpadsmit gadiem. Šie pasākumi var ietvert sekojošo:
a)
pieprasīt, lai visi tabakas izstrādājumu tirgotāji izvieto skaidru un saskatāmu uzrakstu tirdzniecības telpu iekšpusē par tabakas produktu tirdzniecības aizliegumu nepilngadīgajiem, un, šaubu gadījumā, pieprasa katram tabakas produktu pircējam uzrādīt apliecību par pilngadības sasniegšanu;
b)
aizliegt tabakas produktu tirdzniecību jebkurā veidā, kur tie ir tieši pieejami veikala plauktos;
c)
aizliegt saldumu, uzkodu, rotaļlietu un citu objektu ražošanu un tirdzniecību tabakas produktu formā, kas piesaistītu nepilngadīgo uzmanību; un
d)
nodrošināt to, ka tabakas produktu automāti attiecīgās jurisdikcijas ietvaros nav pieejami nepilngadīgajiem un neveicina tabakas produktu tirdzniecību nepilngadīgajiem.
[..]
6.   Katra Puse pieņems un ieviesīs iedarbīgus likumdošanas, izpildvaras, administratīvos un citus pasākumus, ieskaitot naudas sodus tirgotājiem un izplatītājiem, lai nodrošinātu atbilstību šī panta 1.–5. paragrāfos [punktā] noteiktajām saistībām.”
B. Direktīva 2014/40
7.
Direktīvas 2014/40 7., 8., 21. un 60. apsvērumā ir teikts:
“(7)
Regulējoša rīcība Savienības līmenī ir vajadzīga arī, lai īstenotu [VKTU], kuras noteikumi ir saistoši Savienībai un tās dalībvalstīm. [VKTU] noteikumi par tabakas izstrādājumu sastāva reglamentēšanu, tabakas izstrādājumu informācijas izpaušanas reglamentēšanu, tabakas izstrādājumu iepakojumu un marķējumu, reklāmu un tabakas izstrādājumu nelikumīgu tirdzniecību ir īpaši būtiski. [VKTU] puses, ieskaitot Savienību un tās dalībvalstis, ir vienprātīgi pieņēmušas noteikumu īstenošanas pamatnostādņu kopumu dažādās [VKTU] pušu konferencēs.
(8)
Saskaņā ar [LESD] 114. panta 3. punktu par pamatu leģislatīviem priekšlikumiem ir jāņem augsts aizsardzības līmenis, īpašu uzmanību pievēršot visām jaunajām tendencēm, kuru pamatā ir zinātniski fakti. Tabakas izstrādājumi nav parastas preces, un, ņemot vērā tabakas īpaši kaitīgo ietekmi uz cilvēku veselību, veselības aizsardzībai būtu jāpiešķir īpaša nozīme, it īpaši, lai samazinātu smēķēšanas izplatību jauniešu vidū.
[..]
(21)
Atbilstoši šīs direktīvas mērķim – veicināt netraucētu tabakas un ar to saistīto izstrādājumu iekšējā tirgus darbību, par pamatu ņemot augsta līmeņa veselības, īpaši jauniešu veselības, aizsardzību, – un atbilstoši Padomes Ieteikumam 2003/54/EK [ (
4
)] būtu jāmudina dalībvalstis novērst šādu izstrādājumu pārdošanu bērniem un pusaudžiem, šim nolūkam pieņemot piemērotus pasākumus, ar kuriem nosaka un liek ievērot vecuma ierobežojumus.
[..]
(60)
Ņemot vērā to, ka šīs direktīvas mērķus, proti, saskaņot dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par tabakas un ar to saistītu izstrādājumu ražošanu, noformējumu un pārdošanu, nevar pietiekami labi sasniegt atsevišķās dalībvalstīs, bet to mēroga un ietekmes dēļ tos var labāk sasniegt Savienības līmenī, Savienība var pieņemt pasākumus saskaņā ar LES 5. pantā noteikto subsidiaritātes principu. Saskaņā ar minētajā pantā noteikto proporcionalitātes principu šajā direktīvā paredz vienīgi tos pasākumus, kas ir vajadzīgi minēto mērķu sasniegšanai”.
8.
Šīs direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Šīs direktīvas mērķis ir tuvināt dalībvalstu normatīvos un administratīvos aktus par:
a)
tabakas izstrādājumu sastāvdaļām un emisijām un ar tām saistītajiem ziņošanas pienākumiem, tostarp darvas, nikotīna un oglekļa monoksīda maksimālo emisijas līmeni cigaretēm;
b)
dažiem tabakas izstrādājumu marķējuma un iepakojuma aspektiem, tostarp brīdinājumiem par ietekmi uz veselību, kas jānorāda uz tabakas izstrādājumu iepakojuma vienībām un jebkāda ārējā iepakojuma, kā arī izsekojamību un drošības pasākumiem, kas tiek piemēroti tabakas izstrādājumiem, lai panāktu to atbilstību šai direktīvai;
c)
aizliegumu laist tirgū orālai lietošanai paredzētu tabaku;
d)
tabakas izstrādājumu pārrobežu tālpārdošanu;
e)
pienākumu iesniegt paziņojumu par jaunieviestiem tabakas izstrādājumiem;
f)
atsevišķu ar tabakas izstrādājumiem saistītu izstrādājumu, proti, elektronisko cigarešu un to uzpildes flakonu, un smēķēšanai paredzētu augu izcelsmes izstrādājumu, laišanu tirgū un marķēšanu,
lai sekmētu netraucētu tabakas un ar to saistītu izstrādājumu iekšējā tirgus darbību, par pamatu ņemot augstu cilvēku, īpaši jauniešu, veselības aizsardzības līmeni, un lai pildītu Savienības pienākumus, kas noteikti [VKTU].”
9.
Minētās direktīvas 23. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, ko piemēro par to valsts noteikumu pārkāpumiem, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu šādu sankciju piemērošanu. Paredzētās sankcijas ir iedarbīgas, samērīgas un atturošas. Jebkādas administratīvas finanšu sankcijas, ko var piemērot par tīšiem pārkāpumiem, atbilst ekonomiskajām priekšrocībām, ko mēģināts panākt ar pārkāpumu.”
C. Itālijas tiesības
10.
1934. gada 24. decembraregio decreto n. 2316 – Testo unico delle leggi sulla protezione ed assistenza della maternità ed infanzia (Karaļa dekrēts Nr. 2316 – likumu par mātes un bērna aizsardzību kodifikācija) (
5
) 25. panta otrajā daļā, kas aizstāta ar 2016. gada 12. janvāradecreto legislativo n. 6 Recepimento della direttiva 2014/40/UE sul ravvicinamento delle disposizioni legislative, regolamentari e amministrative degli Stati membri relative alla lavorazione, alla presentazione e alla vendita dei prodotti del tabacco e dei prodotti correlati e che abroga la direttiva 2001/37/CE (Leģislatīvais dekrēts Nr. 6 par Direktīvas 2014/40 transponēšanu) (
6
) 24. panta 3. punktu (turpmāk tekstā – “apstrīdētā valsts tiesību norma”), ir noteikts:
“Ikvienam, kas pārdod tabakas izstrādājumus, elektroniskās cigaretes vai elektronisko cigarešu uzpildes flakonus ar nikotīnu, vai jaunās paaudzes tabakas izstrādājumus, ir pienākums pieprasīt, lai pircējs pirkuma brīdī uzrādītu personu apliecinošu dokumentu, izņemot gadījumus, kad ir acīmredzams, ka viņš ir pilngadīgs.
Ikvienam, kas pārdod vai piegādā tabakas izstrādājumus vai elektroniskās cigaretes, vai elektronisko cigarešu uzpildes flakonus ar nikotīnu, vai jaunās paaudzes tabakas izstrādājumus personām, kuras jaunākas par astoņpadsmit gadiem, piemēro administratīvo naudas sodu no 500 līdz 3000 EUR un uz piecpadsmit dienām aptur uzņēmējdarbības licences darbību. Atkārtota pārkāpuma gadījumā piemēro administratīvo naudas sodu apmērā no 1000 līdz 8000 EUR un anulē uzņēmējdarbības licenci.”
III. Pamatlietas fakti, tiesvedība un prejudiciālais jautājums
11.
Prasītājam pamatlietā ir tabakas bāra darbības licence, kas viņam ļauj pārdot tabakas izstrādājumus, uz kuriem Itālijā attiecas valsts monopols.
12.
Muitas dienests 2016. gada februārī veiktās pārbaudes laikā konstatēja, ka prasītājs pamatlietā bija pārdevis cigaretes nepilngadīgai personai.
13.
Piemērojot apstrīdēto valsts tiesību normu, Muitas dienests prasītājam pamatlietā uzlika naudas sodu 1000 EUR apmērā, kā arī papildu administratīvo sodu – tabakas bāra licences darbības apturēšanu uz piecpadsmit dienām.
14.
Prasītājs pamatlietā samaksāja viņam uzlikto naudas sodu, to neapstrīdot. Turpretī papildu administratīvo sodu, ar kuru tika apturēta tabakas bāra licences darbība, viņš apstrīdēja Tribunale Amministrativo Regionale per la Toscana (Toskānas Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija).
15.
Prasītājs pamatlietā it tostarp norādīja, ka viņa licences darbības apturēšana bija pārmērīga un nesamērīga, jo šis sods viņam piemērots par vienu vienīgu pārkāpumu, kas izdarīts pirmoreiz.
16.
Viņš pauda uzskatu, ka apstrīdētā valsts tiesību norma nav saderīga ar Direktīvu 2014/40, un tādēļ viņš lūdza Tribunale Amministrativo Regionale per la Toscana (Toskānas Reģionālā administratīvā tiesa) uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu.
17.
Ar 2018. gada 27. novembra spriedumu minētā tiesa noraidīja prasītāja pamatlietā prasību un atzina, ka Direktīvas 2014/40 8. apsvēruma un 23. panta 3. punkta interpretācija neļauj uzskatīt, ka valsts tiesiskais regulējums nebūtu saderīgs ar Savienības tiesību normām.
18.
Prasītājs pamatlietā par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija). Viņš vēlreiz apgalvoja, ka pamatlietā aplūkojamais tiesiskais regulējums nav saderīgs ar Direktīvu 2014/40. Konkrētāk, viņš apgalvoja, ka šajā tiesiskajā regulējumā ir paredzēts, ka prevalē piesardzības princips, lai nodrošinātu nepilngadīgo personu tiesības uz veselību, un ka tādēļ netiek ievērots samērīguma princips.
19.
Prasītājs pamatlietā pauda uzskatu, ka Itālijas likumdevējs ir paredzējis sankcijas, kas pārsniedz saimniecisko priekšrocību, kuras gūtas, pārdodot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem, neitralizēšanu. Šo sankciju mērķis esot nodrošināt cilvēku veselības aizsardzību pēc iespējas augstākā līmenī, vienlaikus kaitējot komersantu saimnieciskajām interesēm. Šādā veidā Itālijas likumdevējs esot mainījis līdzsvaru starp dažādajām pamattiesībām, kuras garantētas Savienības tiesību aktos.
20.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka ar Direktīvas 2014/40 8. un 21. apsvērumu, kā arī 1. panta pēdējo daļu cilvēku, it īpaši jauniešu, veselības aizsardzībai ir piešķirts pārākums salīdzinājumā ar saimnieciskās darbības subjektu tiesībām veikt uzņēmējdarbību.
21.
Minētā tiesa uzskata, ka, izvērtējot pamatlietā aplūkojamo sankciju samērīgumu, ir jāņem vērā prioritāte, kas Direktīvā 2014/40 piešķirta jauniešu veselības aizsardzībai. Šī prioritāte ļaujot konkretizēt un norobežot samērīguma principu.
22.
Tā arī uzskata, ka, līdzsvarojot interesi aizsargāt jauniešu veselību, no vienas puses, un saimnieciskās darbības subjektu tiesības veikt komercdarbību, kas izpaužas kā tabakas izstrādājumu pārdošana, no otras puses, Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punktā dalībvalstīm ir atļauts pašām paredzēt noteikumus par sankcijām, kuru nolūks ir aizliegt nepilngadīgajiem lietot tabaku. Šajā tiesību normā esot tikai paredzēts, ka šīm sankcijām ir jābūt iedarbīgām, samērīgām un atturošām. Turklāt, lai gan minētajā tiesību normā ir paredzēts, ka piemērotās finansiālās sankcijas var neitralizēt ekonomiskās priekšrocības, kas gūtas no šā pārkāpuma, tomēr Savienības likumdevējs nav izslēdzis iespēju piemērot citas administratīvās sankcijas, kas nav naudas sodi. Līdz ar to esot jāuzskata, ka Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punktā neizsmeļoši ir izklāstītas iespējas ar naudas sodiem neitralizēt no tabakas izstrādājumu pārdošanas gūtās saimnieciskās priekšrocības.
23.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa uzskata, ka, paredzēdams licences, kas ļauj saimnieciskās darbības subjektam pārdot tabakas izstrādājumus, darbības apturēšanu, Itālijas likumdevējs atbilstoši Direktīvas 2014/40 prasībām cilvēku veselības aizsardzībai ir piešķīris pārākumu salīdzinājumā ar saimnieciskās darbības subjektu tiesībām pārdot tabakas izstrādājumus. Tā uzsver, ka, ņemot vērā jauniešu veselības aizsardzības prioritāti un nepieciešamību paredzēt atturošas sankcijas, lai šī aizsardzība būtu iedarbīga, uzņēmēju finansiālie zaudējumi ir attaisnojami un saprātīgi un pamatlietā aplūkojamā sankcija ir atturoša un iedarbīga.
24.
Attiecībā uz laikposmu, uz kādu var tikt apturēta licences darbība, iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Itālijas tiesību aktiem konkrētos apstākļos šīs apturēšanas maksimālais ilgums var tikt pagarināts līdz sešiem mēnešiem.
25.
Šādos apstākļos ar 2020. gada 5. augusta lēmumu, kas Tiesā reģistrēts 2020. gada 23. septembrī, Consiglio di Stato (Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [1934. gada 24. decembra Karaļa dekrēta Nr. 2316] 25. panta otrā daļa, kas ir aizstāta ar [apstrīdēto valsts tiesību normu], – daļā, kurā ir paredzēts, ka “ikvienam, kas pārdod vai piegādā tabakas izstrādājumus vai elektroniskās cigaretes, vai elektronisko cigarešu uzpildes flakonus ar nikotīnu, vai jaunās paaudzes tabakas izstrādājumus personām, kuras ir jaunākas par astoņpadsmit gadiem, piemēro administratīvo naudas sodu no 500 līdz 3000 EUR un uz piecpadsmit dienām aptur uzņēmējdarbības veikšanas licenci” – pārkāpj samērīguma un piesardzības Savienības principus, kuri nostiprināti LES 5. pantā, Direktīvas [2014/40] 23. panta 3. punktā un [šīs direktīvas] 21. un 60. apsvērumā, piešķirot pārākumu piesardzības principam, nemīkstinot to ar samērīguma principu, un tādā veidā nesamērīgi upurējot saimnieciskās darbības subjektu intereses par labu tiesību uz veselību aizsardzībai, tādējādi negarantējot pareizo līdzsvaru starp dažādām pamattiesībām, un turklāt, izmantojot sodu, ar kuru pretēji [minētās direktīvas] 8. apsvērumam netiek iedarbīgi sasniegts mērķis mazināt smēķēšanas izplatību jauniešu vidū?”
26.
Apsvērumus iesniedza prasītājs pamatlietā, Itālijas un Ungārijas valdības, kā arī Eiropas Komisija. Tiesas sēde netika rīkota.
IV. Vērtējums
27.
Ar vienīgo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai samērīguma princips, kas minēts LES 5. pantā un konkretizēts Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punktā, kā arī piesardzības princips nepieļauj tādu valsts tiesību normu, kurā gadījumam, kad aizliegums pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem ir pārkāpts pirmoreiz, papildus administratīvā naudas soda uzlikšanai ir paredzēts uz piecpadsmit dienām apturēt darbību licencei, kas saimnieciskās darbības subjektam, kurš nav ievērojis šo aizliegumu, ļauj pārdot šos izstrādājumus.
28.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, vispirms ir jāpārbauda, vai abi principi, uz kuriem atsaucas iesniedzējtiesa, ir piemērojami pamatlietā aplūkojamajā situācijā. Kā izriet no lietas dalībnieku rakstveida apsvērumiem, šo principu piemērojamība šajā lietā aplūkojamajā situācijā nav acīmredzama.
A. Par samērīguma un piesardzības principu piemērojamību
1.
Samērīguma princips
29.
Lūdzot Tiesai skaidrojumu par samērīguma principu, iesniedzējtiesa norāda, ka šis princips ir minēts LES 5. pantā un Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punktā.
30.
Līdz ar to, pirmām kārtām, ir jānovērtē, vai LES 5. pants un Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkts kā tiesību norma, ar kuru tiek konkretizēts samērīguma princips, ir piemērojami tādā situācijā kā pamatlietā aplūkojamā. Ja tas tā nebūtu, tad, otrām kārtām, būtu jāpārbauda, vai ar apstrīdēto valsts tiesību normu tiek īstenotas Savienības tiesību normas. Proti, samērīguma princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ir jāievēro ar valsts tiesiskajā regulējumā, kurš ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā vai ar kuru tās ir īstenotas (
7
); turklāt Eiropas Savienības Pamattiesību harta (turpmāk tekstā – “Harta”), kurā arī ir minēts šis princips, ir piemērojama vienīgi saistībā ar Savienības tiesību īstenošanu.
a)
Par LES 5. panta piemērojamību
31.
Samērīguma princips ir paredzēts LES 5. panta 4. punktā. Šīs tiesību normas pirmajā daļā ir noteikts, ka saskaņā ar samērīguma principu Savienības rīcības saturs un veids ir samērīgs ar Līgumu mērķu sasniegšanai nepieciešamo. Minētās tiesību normas otrā daļa attiecas uz Savienības iestādēm un uzliek tām pienākumu ievērot samērīguma principu, kad tās rīkojas kādas kompetences īstenošanai. Tātad LES 5. panta 4. punkts attiecas uz Savienības iestāžu rīcību.
32.
Šajā gadījumā prasītājs pamatlietā apstrīd valsts tiesību normu, kas ir ietverta Itālijas likumdevēja pieņemtajā Karaļa dekrētā, kurā ir noteiktas valsts muitas dienesta piemērotās sankcijas. Tātad pamatlietā aplūkojamā situācija nav saistīta ar Savienības iestāžu rīcību, un līdz ar to LES 5. panta 4. punkts šajā lietā nav piemērojams (
8
).
33.
Līdz ar to uz prejudiciālā jautājuma daļu, kas attiecas uz LES 5. panta 4. punkta interpretāciju, nav nepieciešams atbildēt.
b)
Par Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkta piemērojamību
1) Problēmas izklāsts
34.
Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis paredz noteikumus par sankcijām, ko piemēro par to valsts tiesību normu pārkāpumiem, kuras pieņemtas, piemērojot šo direktīvu.
35.
Tomēr Direktīvā 2014/40 dalībvalstīm nav noteikts pienākums veikt pasākumus, lai novērstu tabakas izstrādājumu pārdošanu personām, kuras ir jaunākas par 18 gadiem. Šajā direktīvā nav paredzēts vispārējs tabakas izstrādājumu pārdevēju pienākums pārliecināties, vai pircējs ir sasniedzis valsts tiesību aktos noteikto vecumu šo izstrādājumu iegādei.
36.
Šāda pienākuma neesamība Direktīvā 2014/40 ir saistīta ar saskaņošanas, kas īstenota ar šo direktīvu, apjomu. Kā ir norādījusi Tiesa, no minētās direktīvas vispārējās sistēmas izriet, ka ar to netiek veikta izsmeļoša saskaņošana it īpaši tabakas un ar to saistīto izstrādājumu pārdošanas jomā (
9
). Šīs pašas direktīvas 48. apsvērumā ir precizēts, ka ar to netiek saskaņoti noteikumi par vietējiem pārdošanas režīmiem vai reklāmu un ar to netiek ieviesti arī lietotāju vecuma ierobežojumi attiecībā uz elektroniskajām cigaretēm vai uzpildes flakoniem. Šajā apsvērumā ir arī norādīts, ka dalībvalstis savas jurisdikcijas ietvaros var brīvi reglamentēt šos jautājumus, un tās tiek mudinātas to darīt.
37.
Lai gan Direktīvā 2014/40 nav minēts pienākums veikt pasākumus, lai novērstu tabakas izstrādājumu pārdošanu nepilngadīgajiem, tomēr dalībvalstīm ir šāds pienākums. Proti, šis pienākums ir ietverts VKTU – jauktā nolīgumā, kuru ir noslēgušas, parakstījušas un ratificējušas visas dalībvalstis un kuru ir apstiprinājusi pati Savienība (
10
). VKTU 16. panta 1. punktā visām šīs vispārējās konvencijas līgumslēdzējiem ir noteikts pienākums pieņemt un ieviest pasākumus, lai aizliegtu tabakas izstrādājumu pārdošanu nepilngadīgām personām atbilstoši valsts tiesību aktiem vai personām, kas jaunākas par 18 gadiem.
38.
Tātad Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkts būtu piemērojams pamatlietā aplūkojamajai situācijai, ja varētu uzskatīt, ka tad, ja Savienības dalībvalsts ir noteikusi tādu aizliegumu pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem, kā paredzēts VKTU 16. panta 1. punktā, šis aizliegums izriet no valsts tiesību normas, kas pieņemta “uz šīs direktīvas pamata”.
2) Lietas dalībnieku argumenti
39.
Prasītājs pamatlietā, Itālijas valdība un Komisija uzskata, ka Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkts ir piemērojams pamatlietā aplūkojamajai situācijai.
40.
Prasītājs pamatlietā uzskata, ka Savienības tiesību akti ietver tikai dalībvalstu pienākumu noteikt vecuma ierobežojumus attiecībā uz tabakas patēriņu un likt tos ievērot. Šā apgalvojuma pamatošanai viņš tostarp atsaucas uz Direktīvas 2014/40 1. pantu un 21. apsvērumu.
41.
Turpretī Itālijas valdība, atsaucoties uz Direktīvas 2014/40 48. apsvērumu, apgalvo, ka tā tabakas pārdošanu nepilngadīgajiem nereglamentē. Tomēr šī valdība uzskata, ka ar šo direktīvu veiktās saskaņošanas apjoms, šķiet, nerada šķērsli tam, lai valsts tiesību norma, kurā noteikta piemērojamā sankcija, tiktu izvērtēta minētās direktīvas 23. panta 3. punkta gaismā. Proti, minētā valdība savā priekšlikumā par atbildi uz prejudiciālo jautājumu atsaucas uz pēdējo minēto tiesību normu, kā arī uz LES 5. pantu.
42.
Savukārt Komisija nepārprotami norāda, ka saskaņošanas pasākumu neesamība Direktīvā 2014/40 attiecībā uz aizliegumu pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem neliedz pārbaudīt, vai tās 23. panta 3. punkts tiek ievērots, un tas attiecas ne tikai uz pasākumiem, kuru nolūks ir sodīt par šajā direktīvā paredzēto konkrēto pienākumu neizpildi, bet arī uz visiem citiem pasākumiem, ko dalībvalstis ir pieņēmušas, lai sasniegtu minētās direktīvas mērķus un īstenotu Savienības tiesību normas. Šajā ziņā Komisija uzsver, ka Direktīva 2014/40 ietver tiešu atsauci uz VKTU (
11
), kuras 16. pantā ir noteikts pienākums veikt iedarbīgus pasākumus, lai aizliegtu pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem. Tātad pastāvot funkcionāla saikne starp Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punktu, kurā definēti principi, kas jāievēro dalībvalstu pieņemtajās sankcijās, lai īstenotu šīs direktīvas mērķus, un attiecīgajos valsts tiesību aktos paredzētajām sankcijām gadījumā, ja netiek ievērots aizliegums pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem.
3) Vērtējums
43.
Protams, tik tiešām ir tā, ka apstrīdētā valsts tiesību norma, kurā noteikta sankcija, kas piemērojama par tādas citas valsts tiesību normas pārkāpumiem, ar kuru aizliegts pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem, ir ietverta Itālijas tiesību aktā, kura nosaukumā ir norādīts, ka tas attiecas uz Direktīvas 2014/40 transponēšanu. Šajā ziņā ir arī lietderīgi norādīt, ka šīs direktīvas 29. panta 2. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis, pieņemot noteikumus par transponēšanu, tajos iekļauj atsauci uz minēto direktīvu. A priori tas var likt domāt, ka aizliegums pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem izriet no valsts tiesību normas, kas pieņemta uz Direktīvas 2014/40 pamata un ka līdz ar to šīs direktīvas 23. panta 3. punkts ir piemērojams arī attiecībā uz šo sankciju.
44.
Tomēr jānorāda, pirmkārt, ka Direktīvas 2014/40 29. pantā ir nošķirtas valsts tiesību normas, kas dalībvalstī stājušās spēkā, lai izpildītu šīs direktīvas prasības (
12
), un tiesību normas, kas pieņemtas jomā, ko reglamentē minētā direktīva (
13
). Ar Direktīvu 2014/40 īstenotā saskaņošana neattiecas uz visiem aspektiem, kuri ietilpst jomā, ko tā reglamentē.
45.
Otrkārt, šajā pašā kontekstā ar Direktīvu 2014/40 veiktā saskaņošana neietver pienākumu veikt pasākumus, lai novērstu tabakas izstrādājumu pārdošanu nepilngadīgajiem.
46.
Ieteikuma 2003/54 20. apsvērumā tik tiešām ir norādīts, ka ir svarīgi nodrošināt šajā ieteikumā ietverto pasākumu saskaņotību ar turpmākās VKTU sastāvdaļām. Līdzīgi šai norādei Ieteikuma 2003/54 1. pantā dalībvalstīm ir ieteikts veikt pasākumus, lai novērstu tabakas izstrādājumu pārdošanu bērniem un pusaudžiem.
47.
Turpinot – Direktīvas 2014/40 7. apsvērums liecina, ka tā ir likumdošanas pasākuma, ar kuru VKTU tika īstenota Savienības līmenī, rezultāts.
48.
Turklāt ar Direktīvas 2014/40 21. apsvērumu Ieteikums 2003/54 ir nostādīts tādā pašā līmenī kā šīs direktīvas mērķis, proti, veicināt netraucētu tabakas un ar to saistīto izstrādājumu iekšējā tirgus darbību, par pamatu ņemot veselības, īpaši jauniešu veselības, augsta līmeņa aizsardzību. Turklāt tajā ir noteikts, ka ir jāmudina dalībvalstis novērst šādu izstrādājumu pārdošanu bērniem un pusaudžiem, šajā nolūkā veicot atbilstīgus pasākumus, ar kuriem nosaka un liek ievērot vecuma ierobežojumus.
49.
Līdzīgā veidā Direktīvas 2014/40 48. apsvērumā ir apstiprināts, ka ar to nav saskaņoti noteikumi par vietējiem pārdošanas režīmiem vai reklāmu un ar to netiek ieviesti arī lietotāju vecuma ierobežojumi attiecībā uz elektroniskajām cigaretēm vai uzpildes flakoniem. Šajā apsvērumā ir arī norādīts, ka dalībvalstis savas jurisdikcijas ietvaros var brīvi reglamentēt šos jautājumus, un tās tiek mudinātas to darīt. Tādējādi tajā nekādi nav norādīts, ka dalībvalstu rīcības brīvība būtu ierobežota ar Direktīvu 2014/40.
50.
Visbeidzot, izmantojot to pašu argumentāciju, Direktīvas 2014/40 1. pantā ir izskaidrots, ka tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, lai sekmētu tabakas un ar to saistītu izstrādājumu netraucētu iekšējā tirgus darbību, par pamatu ņemot cilvēku, īpaši jauniešu, augstu veselības aizsardzības līmeni, un lai pildītu Savienības pienākumus, kas noteikti VKTU.
51.
Tomēr pamudinājums dalībvalstīm, kas norādīts Direktīvas 2014/40 21. un 48. apsvērumā, direktīvā nav izvērties tiesību normā, ar ko būtu noteikts tāds pienākums kā tas, kurš ir norādīts VKTU 16. panta 1. punktā (
14
). Tādējādi nepastāv vispārējs pienākums veikt pasākumus, lai novērstu tabakas izstrādājumu pārdošanu nepilngadīgajiem. Ņemot vērā jomas, uz kurām attiecas ar Direktīvu 2014/40 veiktā saskaņošana, nav strīda par to, ka vienīgā joma, kas ir līdzīga VKTU 16. panta 1. punktā paredzētajai, ir joma, kura ir minēta šīs direktīvas 1. panta d) punktā un 18. pantā un kura attiecas uz tabakas izstrādājumu pārrobežu tālpārdošanu. Saskaņā ar minētās direktīvas 18. panta 4. punktu mazumtirdzniecības punktiem, kas nodarbojas ar pārrobežu tālpārdošanu, ir jābūt aprīkotiem ar vecuma verifikācijas sistēmu, kura pārdošanas brīdī pārbauda, vai pircējs ir sasniedzis galamērķa dalībvalsts tiesību aktos noteikto minimālo vecumu.
52.
Turklāt, lai gan Direktīvas 2014/40 18. pantā ir reglamentēta joma, kas ir līdzīga VKTU 16. pantā minētajai jomai, tā ratio legis šķiet pilnīgi atšķirīgs. Zināmā mērā šī atšķirība var izskaidrot Savienības likumdevēja ar šo direktīvu veiktās saskaņošanas apjomu, kas neattiecas uz jomu, uz kuru ir vērsta VKTU. Proti, runājot par Direktīvas 2014/40 18. pantā minēto tabakas izstrādājumu pārrobežu tālpārdošanu, sagatavošanas darbu laikā Komisija apgalvoja, ka būtu gandrīz neiespējami, ka dalībvalsts var reglamentēt tabakas izstrādājumu tirdzniecību internetā, it īpaši attiecībā uz minimālo vecumu, no kura drīkst iegādāties tabakas izstrādājumus, ja šāda tirdzniecība citās dalībvalstīs nav reglamentēta (
15
). Savukārt saistībā ar doktrīnu VKTU 16. pantā paredzētie pasākumi galvenokārt ir valsts pasākumi, un tie skaidri nepamato starptautiska nolīguma esamību (
16
). Varētu apgalvot, ka a fortiori šie pasākumi nepamato arī Savienības likumdevēja iesaistīšanos.
53.
Treškārt, lai gan Direktīvā 2014/40 nav ietverta tiesību norma, kurā būtu pārņemts VKTU 16. panta 1. punkta saturs, šajā vispārējā konvencijā savukārt ir ietverts noteikums, kas ir analoģisks Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkta normai, proti, tās 16. panta 6. punkts. Šis pēdējais minētais noteikums ir lakoniskāks nekā Direktīvas 2014/40 norma. No tā izriet, ka sankcijām, kas paredzētas, lai nodrošinātu pienākuma novērst tabakas izstrādājumu pārdošanu bērniem un pusaudžiem ievērošanu, ir jābūt “iedarbīgām”.
54.
Dalībvalstis ir pievienojušās VKTU pirms Direktīvas 2014/40 transponēšanas datuma. Pirms šā datuma sankcijas, kas piemērojamas par tādas valsts tiesību normas pārkāpumiem, kurā reglamentēts aizliegums pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem, bija jānosaka atbilstoši šīs vispārējās konvencijas 16. panta 6. punktam. Tā tas joprojām ir pēc Direktīvas 2014/40 transponēšanas.
55.
Ceturtkārt, tā kā VKTU noteikumi ir saistoši ne tikai dalībvalstīm, bet arī Savienībai, šī konvencija tātad ir jaukts nolīgums – tās noteikumi ir Savienības tiesību neatņemama sastāvdaļa. Ir acīmredzams, ka šajā lietā runa ir par tiesību normām, kuras attiecas uz aspektiem, kas ietekmē iekšējā tirgus darbību, un kuras tātad ietilpst Savienības kompetencē. Tas, ka tiek nodrošināta atbilstība VKTU noteikumiem un tiek ieviesti pasākumi, lai novērstu tabakas izstrādājumu pārdošanu personām, kuras ir jaunākas par 18 gadiem, tātad izriet no starptautiskā pienākuma, kas ir integrēts Savienības tiesību sistēmā. Tādēļ VKTU īstenošanu var uzskatīt par Savienības tiesību īstenošanu, kas ne vienmēr nozīmē nepieciešamību pieņemt tiesību normas, lai piemērotu Direktīvu 2014/40.
56.
Šo apsvērumu neatspēko Komisijas arguments, ka Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkts ir piemērojams pamatlietā aplūkojamajai situācijai, jo pastāv funkcionāla saikne starp šo tiesību normu un apstrīdētajā valsts tiesību normā paredzētajām sankcijām.
57.
Komisijas arguments, šķiet, būtībā ir balstīts uz apgalvoto paralēlismu starp Direktīvas 2014/40 mērķiem un apstrīdētās valsts tiesību normas mērķiem, pamatojoties uz spriedumu Siragusa (
17
), uz kuru atsaucas Komisija. Saskaņā ar šo spriedumu, lai noteiktu, vai valsts tiesiskais regulējums ir Savienības tiesību piemērošana Hartas 51. panta izpratnē, papildus citiem elementiem vēl ir jāpārbauda, vai attiecīgā valsts tiesiskā regulējuma mērķis ir piemērot Savienības tiesību normu, kāda ir šā regulējuma būtība un vai tam ir vēl citi mērķi papildus tiem, kas jau ir noteikti Savienības tiesībās. Taču, ņemot vērā šos elementus, ir jānorāda, ka apstrīdētās valsts tiesību normas mērķis drīzāk ir īstenot VKTU 16. pantu, kurš kā Savienības noslēgta nolīguma noteikums ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa.
c)
Par samērīguma principa kā Savienības tiesību vispārējā principa piemērojamību
58.
Lai gan Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkts nav piemērojams pamatlietā aplūkojamajai situācijai, samērīguma princips kā Savienības tiesību vispārējais princips attiecas uz šo situāciju.
59.
Proti, pirmkārt, samērīguma princips, saskaņā ar ko dalībvalstīm ir jāveic pasākumi, kuri ir piemēroti izvirzīto mērķu sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams to sasniegšanai, ir jāievēro valsts tiesiskajā regulējumā, kurš ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā vai ar kuru tās ir īstenotas (
18
). Savienības noslēgtie starptautiskie nolīgumi, kuru noteikumi ir tās tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa, principā nav “nesaprotami” saistībā ar primārajām tiesībām, tostarp Savienības tiesību vispārējiem principiem (
19
). Līdz ar to, turpinot šo loģiku un tā kā VKTU ir Savienības tiesību neatņemama sastāvdaļa, tās īstenošanā tātad ir jāievēro samērīguma princips.
60.
Otrkārt, saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu, ievērojot samērīguma principu, visus Hartā atzīto tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojumus drīkst noteikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība, vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības. Saistībā ar to samērīgumu – tas pats būtībā ir attiecināms uz Hartā atzīto tiesību, kuras ir paredzētas Līgumos, izmantošanas ierobežojumiem (Hartas 52. panta 2. punkts) (
20
). Katrā ziņā fakts, ka šādu tiesību un brīvību izmantošanas ierobežojuma pamatā ir starptautisks pienākums, kurš ir Savienības tiesību neatņemama sastāvdaļa, nevar nozīmēt, ka ar šo ierobežojumu varētu neievērot samērīguma principu.
2.
Piesardzības princips
61.
Komisija uzskata, ka piesardzības princips šajā gadījumā nav piemērojams, jo nav nekādu neskaidrību par riskiem cilvēku veselībai, kuri saistīti ar tabakas izstrādājumu pārdošanu nepilngadīgajiem.
62.
Šajā jautājumā es piekrītu Komisijai.
63.
Proti, piesardzības princips attaisno ierobežojošu pasākumu ieviešanu, ja izrādās, ka veikto pētījumu rezultātu nepietiekamības, nepārliecinošā rakstura vai neprecizitātes dēļ nav iespējams droši noteikt apgalvotā riska esamību vai pakāpi (
21
). Šis princips savukārt neattiecas uz situāciju, kurā nav nekādu šaubu par riska esamību vai nozīmīgumu (
22
).
64.
Kā izriet no VKTU preambulas, šīs konvencijas līgumslēdzēji ir atzinuši, ka zinātniskie pētījumi ir nepārprotami pierādījuši to, ka tabakas patēriņš un pakļaušana tabakas dūmu iedarbībai var izraisīt nāvi, slimības un invaliditāti. Sekojot šai domu gaitai, lai gan Direktīvas 2014/40 21. un 48. apsvērumā ietvertais pamudinājums nav izvērties tiesību normā, kurā būtu pārņemts VKTU 16. panta 1. punkta saturs, šis pamudinājums norāda uz to, ka Savienības likumdevējs ir atzinis šo pētījumu nozīmi. Nekas neliecina par to, ka pētījumiem, kuru rezultātā tika pieņemta VKTU un Direktīva 2014/40, būtu iezīmes, kas pamatotu piesardzības principa piemērošanu.
65.
Tādējādi uz šo prejudiciālā jautājuma aspektu nav jāatbild, jo tas attiecas uz piesardzības principa interpretāciju un jo šis princips nav piemērojams pamatlietā aplūkojamajai situācijai. Līdz ar to iesniedzējtiesai ir jāsniedz norādes, kas tai ļautu izvērtēt apstrīdētās valsts tiesību normas atbilstību tikai saistībā ar samērīguma principu kā Savienības tiesību vispārējo principu.
B. Par lietas būtību
66.
Prasītājs pamatlietā vispirms apgalvo, ka ar apstrīdēto valsts tiesību normu Itālijas likumdevējs ir mainījis līdzsvaru, kas ir jārod starp dažādajām pamattiesībām, kuras ir garantētas Savienības tiesībās.
67.
Turpinot, pēc viņa domām, šī tiesību norma neļauj efektīvi sasniegt mērķi samazināt smēķēšanas izplatību jauniešu vidū, jo tās rezultātā nevis tiek samazināta smēķēšana jauniešu vidū, bet gan tiek kaitēts pārkāpēja darbībai.
68.
Visbeidzot, ar noteikumiem par sankcijām, kuri paredzēti apstrīdētajā valsts tiesību normā, netiekot ievērots samērīguma princips paredzēto sankciju pārmērīgās bardzības dēļ. Mērķis samazināt smēķēšanu jauniešu vidū varot tikt sasniegts ar mazāk apgrūtinošiem un mazāk stingriem pienākumiem, izmantojot noteikumus par sankcijām, kuri balstīti uz efektīviem progresivitātes un gradācijas mehānismiem, kas neapdraudētu pārkāpēja kā saimnieciskās darbības subjekta ekonomisko “izdzīvošanu”, tiklīdz ir izdarīts pirmais pārkāpums. Turklāt tirgotāji ne vienmēr spējot droši pārbaudīt pircēja vecumu.
69.
Ņemot vērā prasītāja pamatlietā apgalvojumus, kuri tātad ir prejudiciālā jautājuma pamatā, un to, ka Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkts nav piemērojams pamatlietā aplūkojamajai situācijai, šie apgalvojumi ir jāsaprot tādējādi, ka apstrīdētā valsts tiesību norma ir jāuzskata par darījumdarbības brīvības un, iespējams, arī tiesību uz īpašumu izmantošanas ierobežojumu, ar kuru Itālijas likumdevējs vēlas sasniegt leģitīmu mērķi, kas tiek īstenots ar aizliegumu pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem, proti, cilvēku veselības aizsardzības mērķi, it īpaši, lai samazinātu smēķēšanas izplatību jauniešu vidū. Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka prasītāja pamatlietā apgalvojumi par apstrīdētās valsts tiesību normas neatbilstību nav pamatoti. Tomēr tās nolēmumus nevarot pārsūdzēt tiesā, un tādējādi iesniedzējtiesai esot bijis pienākums uzdot prejudiciālu jautājumu par Savienības tiesību interpretāciju.
70.
Šādos apstākļos ir jāatgādina, ka tad, ja Savienības līmenī nav veikta saskaņošana attiecībā uz piemērojamajām sankcijām, dalībvalstu kompetencē ir izvēlēties sankcijas, ko tās uzskata par piemērotām.
71.
Tomēr attiecībā uz noteikumiem par sankcijām, kuras piemērojamas par aizlieguma pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem pārkāpumiem, kādi tie ir aplūkoti pamatlietā, kā tas izriet no šo secinājumu 53. un 58. punktā minētajiem apsvērumiem, ir jāievēro VKTU 16. panta 6. punktā paredzētā efektivitātes prasība, kā arī samērīguma princips (
23
).
72.
Turklāt, lai gan iesniedzējtiesai, kas ir vienīgā, kuras kompetencē ir interpretēt un piemērot valsts tiesības, ir jāizvērtē, vai šajā gadījumā tabakas bāra licences darbības apturēšana papildus naudas sodam, kas ir ticis uzlikts, ir samērīga ar leģitīma mērķa sasniegšanu, kurš tiek īstenots ar aizliegumu pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem, proti, ar cilvēku veselības aizsardzību, it īpaši, lai samazinātu smēķēšanas izplatību jauniešu vidū, Tiesa tomēr var tai sniegt interpretācijas elementus, kuri attiecas uz Savienības tiesībām, kas iesniedzējtiesai ļautu noteikt, vai tas tā ir.
73.
Šajā kontekstā, pirmkārt, attiecībā uz ierobežojumiem, kas izriet no noteikumiem par sankcijām, kuras piemērojamas par aizlieguma pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem pārkāpumiem, kādi tie ir aplūkoti pamatlietā, runa ir par darījumdarbības brīvību un tiesībām uz īpašumu, kuras ir paredzētas attiecīgi Hartas 16. un 17. pantā.
74.
Darījumdarbības brīvība un tiesības uz īpašumu nav absolūtas. Visus to izmantošanas ierobežojumus, ievērojot samērīguma principu, drīkst uzlikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko atzinusi Savienība. Veselības aizsardzības mērķis un mērķis samazināt smēķēšanas izplatību jauniešu vidū nenoliedzami ir vispārējo interešu mērķi.
75.
Šajā kontekstā spriedumā Swedish Match (
24
) Tiesa ir izvērtējusi aizlieguma sekas pārdot orālai lietošanai paredzētu tabaku, kura ir īpaši pievilcīga jauniešu vidū un kura ir minēta Direktīvas 2001/37/EK (
25
), kas bija spēkā pirms Direktīvas 2014/40, 8. pantā. Tiesa ir uzskatījusi, ka šķēršļus brīvai saimnieciskās darbības veikšanai, ko rada šāds aizliegums, nevar no sasniedzamā veselības aizsardzības mērķa viedokļa vērtēt kā tādus, kas nesamērīgi apdraud šīs brīvības īstenošanu vai tiesības uz īpašumu. Spriedumā, kas iekļaujas šīs judikatūras sāgas (
26
) turpinājumā, attiecībā uz analoģisku aizliegumu, kas paredzēts Direktīvā 2014/40, Tiesa ir uzskatījusi, ka veselības aizsardzības mērķis ir svarīgāks nekā ekonomiska rakstura intereses, jo ar šā mērķa nozīmīgumu var tikt attaisnotas negatīvas ekonomiskās sekas, pat ja tās ir ievērojamas. A fortiori tabakas bāra licences darbības apturēšana uz laiku nevar tikt uzskatīta par tādu, kas nesamērīgi apdraud tiesību uz darījumdarbības brīvību vai tiesību uz īpašumu izmantošanu.
76.
Otrkārt, attiecībā uz to, vai tabakas bāra licences darbības apturēšana var efektīvi ļaut sasniegt mērķi samazināt smēķēšanas izplatību jauniešu vidū, ir jānorāda, kā to dara Itālijas valdība, ka finansiālā sankcija, kas piemērota izolēti, nav efektīvs pasākums – zinot, ka viņi var iegādāties tabaku konkrētā uzņēmumā, nepilngadīgie tajā atgrieztos, tādējādi ievērojami palielinot uzņēmuma īpašnieka peļņu, un dalībvalstij būtu jāizmanto nesamērīgi resursi, lai veiktu ikdienas pārbaudes.
77.
Treškārt, runājot par prasītāja pamatlietā apgalvojumiem, ar kuriem viņš kritizē apstrīdēto valsts tiesību normu, pamatojoties uz to, ka tai nav pakāpeniska un progresīva rakstura, protams, tik tiešām ir tā, ka saskaņā ar samērīguma principu piemērotajai sankcijai ir jāatbilst pārkāpuma smagumam (
27
).
78.
Tomēr prasība, lai sankcijas bardzība būtu atbilstoša attiecīgā pārkāpuma smagumam, ne vienmēr var būt pamats aizliegumam piemērot tādus noteikumus par sankcijām, kuriem pārkāpuma, kas izdarīts pirmoreiz, gadījumā nav pakāpeniska un progresīva rakstura. Katram aizlieguma pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem pārkāpumam, aplūkojot to atsevišķi, parasti ir līdzīgas iezīmes gan attiecībā uz pārdoto izstrādājumu skaitu, gan attiecībā uz personām, kuru rīcībā šie izstrādājumi tiek nodoti. Šādos apstākļos nešķiet, ka vienotas un standartizētas sankcijas piemērošana, runājot par tabakas bāra licences darbības apturēšanu, gadījumā, kad šis aizliegums ir pārkāpts pirmoreiz, būtu pretrunā samērīguma principam.
79.
Turklāt saskaņā ar apstrīdēto valsts tiesību normu, pretēji naudas soda summai, kas tam var būt apmērā no 500 līdz 3000 EUR, licences, kura attiecīgajam saimnieciskās darbības subjektam ļauj pārdot tabakas izstrādājumus, darbība pirmā pārkāpuma gadījumā vienmēr tiek apturēta uz konkrētu piecpadsmit dienu laikposmu. Tādējādi ar apstrīdēto valsts tiesību normu saistība starp soda bardzību un attiecīgā pārkāpuma smagumu vismaz daļējā mērā tiek nodrošināta ar naudas sodu, kuru papildina tabakas bāra licences darbības apturēšana.
80.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir uzskatāms, ka samērīguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka gadījumā, kad aizliegums pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem ir pārkāpts pirmoreiz, saimnieciskās darbības subjektam, kurš pārkāpis šo aizliegumu, tiek uzlikts administratīvs naudas sods un papildus – uz piecpadsmit dienām – tiek apturēta tā licences darbība.
V. Secinājumi
81.
Ņemot vērā izklāstītos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Consiglio di Stato (Valsts padome, Itālija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Samērīguma princips ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj, ka gadījumā, kad aizliegums pārdot tabakas izstrādājumus nepilngadīgajiem ir pārkāpts pirmoreiz, saimnieciskās darbības subjektam, kurš pārkāpis šo aizliegumu, tiek uzlikts administratīvs naudas sods un papildus – uz piecpadsmit dienām – tiek apturēta tā licences darbība.
(
1
)	Oriģinālvaloda – franču.
(
2
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2014. gada 3. aprīlis) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu un ar ko atceļ Direktīvu 2001/37/EK (OV 2014, L 127, 1. lpp.).
(
3
)	Padomes Lēmums (2004. gada 2. jūnijs) attiecībā uz PVO Pamatkonvencijas par tabakas kontroli noslēgšanu (OV 2004, L 213, 8. lpp.).
(
4
)	Padomes Ieteikums (2002. gada 2. decembris) par smēķēšanas novēršanu un iniciatīvām tabakas kontroles uzlabošanai (OV 2003, L 22, 31. lpp.).
(
5
)	1935. gada 25. februāraGURI Nr. 47, 811. lpp.
(
6
)	2016. gada 18. janvāraGURI Nr. 13, 102. lpp.
(
7
)	Spriedums, 2018. gada 4. oktobris, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 40. punkts).
(
8
)	Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 25. jūlijs, TTL (C‑553/16, EU:C:2018:604, 33. un 35. punkts), un rīkojumu, 2020. gada 13. februāris, MAK TURS (C‑376/19, nav publicēts, EU:C:2020:99, 18. un 19. punkts).
(
9
)	Spriedums, 2016. gada 4. maijs, Philip Morris Brands u.c. (C‑547/14, EU:C:2016:325, 77. punkts).
(
10
)	Skat. Direktīvas 2014/40 7. apsvēruma pirmo teikumu. Saistībā ar VKTU kvalificēšanu par jauktu nolīgumu skat. arī Klamert, M., “Public Health Policy”, no: Koffman, H. C. H., Rowe, G. C., Türk, A. H. (red.), Specialized Administrative Law of the European Union: A Sectoral Review, Oxford University Press, Oksforda, 2012, 422. lpp.
(
11
)	Skat. Direktīvas 2014/40 7. apsvērumu.
(
12
)	Skat. Direktīvas 2014/40 29. panta 1. un 2. punktu.
(
13
)	Skat. Direktīvas 2014/40 29. panta 3. punktu, kurā ir paredzēts, ka dalībvalstis dara zināmus Komisijai to tiesību aktu galvenos noteikumus, ko tās pieņēmušas jomā, uz kuru attiecas šī direktīva.
(
14
)	Skat. šo secinājumu 35. punktu.
(
15
)	Priekšlikums Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas un saistīto izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu (COM(2012) 788 final).
(
16
)	Burci, G. L., La convention‑cadre de l’OMS pour la lutte antitabac, United Nations Audiovisual Library of International Law, legal.un.org/avl/, 4. lpp. Šis autors norāda divus iemeslus, kuri var izskaidrot starptautiska līguma intereses, proti, pasākumu kā starptautisku pienākumu noteikšana ir ļāvusi, pirmkārt, pasargāt valstis no spiediena, ko tabakas ražotāji varētu īstenot, un, otrkārt, pastiprināt veselības ministru pilnvaras, ļaujot viņiem atsaukties uz šiem pienākumiem.
(
17
)	Spriedums, 2014. gada 6. marts (C‑206/13, EU:C:2014:126, 25. punkts).
(
18
)	Spriedums, 2018. gada 4. oktobris, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 40. punkts).
(
19
)	Lenaerts, K., un De Smijter, E., “The European Union as an Actor under International Law”, Yearbook of European Law, 2000, 19. sēj., 105. lpp.
(
20
)	Samērīguma principam Savienības tiesībās ir dažādi avoti, un tam kā Savienības tiesību vispārējam principam ir dažādi izpausmes veidi. Šis princips it īpaši garantē iekšējā tirgus pamatbrīvību netraucētu izmantošanu, un tas ir paredzēts Hartas 49. panta 3. punktā, kā arī 52. panta 1. punktā. Šajā lietā šie avoti vai izpausmes veidi nav jānošķir.
(
21
)	Skat. it īpaši spriedumu, 2010. gada 29. aprīlis, Solgar Vitamin’s France u.c. (C‑446/08, EU:C:2010:233, 70. punkts).
(
22
)	Šajā nozīmē skat. manus secinājumus lietā Deutsche Parkinson Vereinigung (C‑148/15, EU:C:2016:394, 69. punkts).
(
23
)	Savukārt Direktīvas 2014/40 23. panta 3. punkts nav piemērojams pamatlietā aplūkotajai situācijai. Tas, ka šajā tiesību normā ir paredzēts, ka jebkādas administratīvas finansiālās sankcijas, kuras atbilst ekonomiskajām priekšrocībām, ko mēģināts panākt ar pārkāpumu, var tikt piemērotas par tīšiem pārkāpumiem, tātad tieši neietekmē apstrīdētās valsts tiesību normas atbilstības Savienības tiesībām pārbaudes rezultātu.
(
24
)	Spriedums, 2004. gada 14. decembris (C‑210/03, EU:C:2004:802, 74. punkts).
(
25
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva (2001. gada 5. jūnijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz tabakas izstrādājumu ražošanu, noformēšanu un pārdošanu (OV 2001, L 194, 26. lpp.).
(
26
)	Spriedums, 2018. gada 22. novembris, Swedish Match (C‑151/17, EU:C:2018:938, 54. punkts).
(
27
)	Spriedums, 2018. gada 4. oktobris, Link Logistik N&N (C‑384/17, EU:C:2018:810, 45. punkts).