62005CJ0023_LV
Puses
Sprieduma pamatojums
Rezolutīvā daļa
Puses
Lieta C‑23/05
par prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi atbilstoši EKL 226. pantam,
ko 2005. gada 25. janvārī cēla
Eiropas Kopienu Komisija, ko pārstāv Ž. Rozē [ G. Rozet ] un N. Jerela [ N. Yerrell ], pārstāvji, kas norādīja adresi Luksemburgā,
prasītāja,
pret
Luksemburgas Lielhercogisti, ko pārstāv S. Šreiners [ S. Schreiner ], pārstāvis,
atbildētāja.
TIESA (sestā palāta)
šādā sastāvā: Ž. P. Puisošē [J.‑P. Puissochet], kas veic sestās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši S. fon Bārs [ S. von Bahr ] un E. Borgs Bartets [ A. Borg Barthet ] (referents),
ģenerāladvokāte J. Kokote [ J. Kokott ],
sekretārs R. Grass [ R. Grass ],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā lēmumu, kas pieņemts pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas, izskatīt lietu bez ģenerāladvokātes secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
Sprieduma pamatojums
1. Ar savu prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, nepieņemot normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvas 2000/34/EK, ar ko groza Padomes Direktīvu 93/104/EK attiecībā uz darba laika organizēšanas konkrētiem aspektiem, lai aptvertu sektorus un darbības, uz kurām neattiecas minētā direktīva (OV L 195, 41. lpp.) (turpmāk tekstā – “Direktīva”), prasības, vai jebkurā gadījumā nedarot šos aktus zināmus Komisijai, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 2. panta 1. punkts.
2. Direktīvas 2. panta 1. punkts precizē, ka “[d]alībvalstis ne vēlāk kā līdz 2003. gada 1. augustam ievieš normatīvus un administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu šīs direktīvas prasības, vai arī nodrošina, ka vēlākais līdz šai dienai attiecīgās nozares darba devēji un darba ņēmēji ar līgumu ievieš vajadzīgos pasākumus, turklāt dalībvalstīm jāveic vajadzīgie pasākumi, lai tās spētu jebkurā laikā garantēt rezultātus, kādus pieprasa šī direktīva. Attiecībā uz ārstiem mācībās šī diena ir 2004. gada 1. augusts. Dalībvalstis par to tūlīt informē Komisiju.”
3. Uzskatot, ka Direktīva Luksemburgas tiesībās noteiktajā termiņā nav transponēta, Komisija uzsāka pienākumu neizpildes procedūru, ko paredz EKL 226. panta pirmajā daļā. Pēc tam, kad 2003. gada 6. oktobrī Luksemburgas Lielhercogiste tika brīdināta iesniegt savus apsvērumus, Komisija 2004. gada 9. jūlijā izdeva argumentētu atzinumu, aicinot dalībvalsti veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža. Tā kā Luksemburgas iestāžu pēc šī atzinuma nosūtītā informācija parādīja, ka Direktīva vēl nav transponēta, Komisija nolēma celt šo prasību.
4. Luksemburgas valdība neapstrīd, ka šī direktīva noteiktajā termiņā nav tikusi transponēta. Tomēr tā uzsver, ka tam vajadzīgie pasākumi ir izstrādes procesā. Cita starpā likumprojekts, kas transponē Direktīvu, jau ir sagatavots.
5. Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 92. panta 2. punktu Tiesa jebkurā laikā pēc savas ierosmes var apsvērt, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam.
6. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Direktīva 2. panta 1. punktā paredz, ka dalībvalstis veic transponēšanu vēlākais līdz 2003. gada 1. augustam. Attiecībā uz ārstiem mācībās šī diena ir 2004. gada 1. augusts. Tomēr brīdinājuma vēstule, ko Komisija nosūtīja Luksemburgas Lielhercogistei, tika datēta ar 2003.gada 6. oktobri. Uz to brīdi Direktīvas transpozīcijas termiņš attiecībā uz ārstiem mācībās vēl nebija beidzies.
7. Kā Tiesa jau ir spriedusi, brīdinājuma vēstules izdošana paredz, ka tiek apgalvota iepriekšēja pienākumu neizpilde attiecībā uz attiecīgajai dalībvalstij uzlikto pienākumu (skat. 2000. gada 13. septembra rīkojumu lietā C‑341/97 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑6611. lpp., 18. punkts, un 2001. gada 15. februāra spriedumu lietā C‑230/99 Komisija/Francija, Recueil, I‑1169. lpp., 32. punkts). Iespēja šai dalībvalstij iesniegt savus apsvērumus rada pat ja dalībvalsts uzskata, ka tā nav jāizmanto – būtisku garantiju, ko piešķir EK līgums un kuras ievērošana ir dalībvalstu pienākumu neizpildes procedūras likumības būtiska forma. Līdz ar to, ja direktīvas īstenošanas termiņš vēl nav beidzies, tās netransponēšana nevar būt brīdinājuma vēstules priekšmets (skat. 1970. gada 17. februāra spriedumu lietā 31/69 Komisija/Itālija, Recueil, 25. lpp., 12.‑14. punkts).
8. Līdz ar to šajā lietā apgalvotā direktīvas neizpilde attiecībā uz ārstiem mācībās nav konstatēta un prasība jāatzīst par daļēji nepieņemamu tiktāl, ciktāl tā attiecas uz Direktīvas īstenošanu attiecībā uz ārstiem mācībās.
9. Savukārt attiecībā uz jomām, uz kurām attiecas Direktīva, izņemot ārstus mācībās, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pienākumu neizpildes esamība ir jāvērtē atkarībā no situācijas dalībvalstī, kāda tā ir, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, un ka pēc tam sekojošās izmaiņas Tiesa neņem vērā (skat. it īpaši 2002. gada 30. maija spriedumu lietā C‑323/01 Komisija/Itālija, Recueil, I‑4711. lpp., 8. punkts, un 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā C‑322/00 Komisija/Nīderlande, Recueil, I‑11267. lpp., 50. punkts).
10. Šajā lietā nav strīda, ka, beidzoties argumentētajā atzinumā noteiktajam termiņam, prasītie pasākumi, lai nodrošinātu Direktīvas transpozīciju valsts tiesību sistēmā, nebija veikti.
11. Šādos apstākļos Komisijas iesniegtā prasība ir jāuzskata par daļēji pamatotu.
12. Tāpēc ir jākonstatē, ka, nepieņemot normatīvus vai administratīvus aktus, kas vajadzīgi, lai izpildītu Direktīvas prasības, izņemot attiecībā uz noteikumiem, kas jāpieņem attiecībā uz ārstiem mācībās, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šīs direktīvas 2. panta 1. punkts.
Par tiesāšanās izdevumiem
13. Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Luksemburgas Lielhercogistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Rezolutīvā daļa
Ar šādu pamatojumu Tiesa (sestā palāta) nospriež:
1) nepieņemot normatīvus vai administratīvus aktus, kas
vajadzīgi, lai izpildītu Eiropas Parlamenta un Padomes 2000. gada 22. jūnija Direktīvas 2000/34/EK, kas groza Padomes Direktīvu 93/104/EK attiecībā uz darba laika organizēšanas konkrētiem aspektiem, lai aptvertu sektorus un darbības, uz kurām neattiecas minētā direktīva, prasības, izņemot attiecībā uz noteikumiem, kas jāpieņem attiecībā uz ārstiem mācībās, Luksemburgas Lielhercogiste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šīs direktīvas 2. panta 1. punkts;
2) prasību pārējā daļā noraidīt;
3) Luksemburgas Lielhercogiste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.