62024CJ0239
TIESAS SPRIEDUMS (trešā palāta)
2026. gada 26. martā (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Brīvības, drošības un tiesiskuma telpa – Tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās – LESD 82. panta 2. punkts – Savienības likumdošanas kompetence – Direktīva 2012/29/ES – Noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālie standarti – 2. panta 1. punkta a) apakšpunkts – Jēdziens “cietušais” – Dalībvalsts krimināltiesu eksteritoriālā jurisdikcija – Šīs direktīvas nepiemērojamība
Lietā C‑239/24 [Aurnois] (
i
)
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko cour d’appel de Bruxelles [Briseles apelācijas tiesa] (Beļģija) iesniegusi ar 2023. gada 12. decembra lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 2. aprīlī, tiesvedībā, ko ierosinājuši
FP,
LD,
piedaloties
Procureur fédéral,
TIESA (trešā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs K. Likurgs [C. Lycourgos], tiesneši O. Spinjana‑Matei [O. Spineanu‑Matei], S. Rodins [S. Rodin], N. Pisarra [N. Piçarra] (referents) un N. Fengers [N. Fenger],
ģenerāladvokāte: J. Kokote [J. Kokott],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
FP un LD vārdā – M. Alié, avocate,
–
Procureur fédéral vārdā – A. d’Oultremont, magistrat fédéral,
–
Čehijas valdības vārdā – A. Pagáčová, M. Smolek un J. Vláčil, pārstāvji,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz L. Fiandaca, avvocato dello Stato,
–
Eiropas Komisijas vārdā – J. Hottiaux un J. Vondung, pārstāves,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2012/29/ES (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI (OV 2012, L 315, 57. lpp.), 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktu.
2
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību, ko Beļģijā uzsāka FP un LD pret vairākiem Saūda Arābijas Karalistes vadītājiem par noziegumiem pret cilvēci, kuri esot izdarīti pret viņu māsu SX, Saūda Arābijas valstspiederīgo un sieviešu tiesību aizstāvi.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Primārās tiesības
3
LESD 82. panta 2. punktā paredzēts:
“Tiktāl, cik tas ir nepieciešams, lai veicinātu tiesas spriedumu un lēmumu savstarpēju atzīšanu, kā arī policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, kam ir pārrobežu aspekts, Eiropas Parlaments un Padome, pieņemot direktīvas saskaņā ar parasto likumdošanas procedūru, var noteikt minimālos noteikumus. Šādos noteikumos ņem vērā dalībvalstu tiesību tradīciju un tiesību sistēmu atšķirības.
Šie noteikumi attiecas uz:
a)
pierādījumu savstarpēju pieņemamību dalībvalstu starpā,
b)
personas tiesībām kriminālprocesā,
c)
nozieguma upuru tiesībām,
d)
jebkādiem citiem īpašiem kriminālprocesa aspektiem, ko Padome iepriekš precizējusi ar lēmumu. Saņēmusi Eiropas Parlamenta piekrišanu, Padome šādu lēmumu pieņem vienprātīgi.
Šajā punktā minēto minimālo noteikumu pieņemšana neliedz dalībvalstīm paturēt spēkā vai ieviest augstāku personas tiesību aizsardzības līmeni.”
Direktīva 2012/29
4
Direktīvas 2012/29 3., 4., 13. un 50. apsvērumā norādīts:
“(3)
[LESD] 82. panta 2. punktā ir paredzēts, ka jāpieņem minimālie noteikumi, ko piemēro dalībvalstīs, lai veicinātu tiesas spriedumu un lēmumu savstarpēju atzīšanu un policijas un tiesu iestāžu sadarbību krimināllietās, kam ir pārrobežu aspekts, jo īpaši attiecībā uz “nozieguma upuru tiesībām”.
(4)
[..] šīs direktīvas mērķis saskaņā ar minēto rezolūciju ir pārskatīt un papildināt [Padomes] Pamatlēmumā 2001/220/TI [(2001. gada 15. marts) par cietušo statusu kriminālprocesā (OV 2001, L 82, 1. lpp.)] izklāstītos principus un veikt nozīmīgus pasākumus, paaugstinot cietušo aizsardzības līmeni visā Savienībā, jo īpaši saistībā ar kriminālprocesu.
[..]
(13)
Šo direktīvu piemēro attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas veikti Savienībā, un attiecībā uz kriminālprocesiem, kas notiek Savienībā. Eksteritoriālos noziedzīgos nodarījumos cietušajiem tā piešķir tiesības tikai attiecībā uz kriminālprocesiem, kas notiek Savienībā. Sūdzību iesniegšana kompetentām iestādēm ārpus Savienības, piemēram, vēstniecībām, nerada šajā direktīvā paredzētos pienākumus.
[..]
(50)
Šajā direktīvā paredzētajam pienākumam pārsūtīt sūdzības nevajadzētu ietekmēt dalībvalstu kompetenci ierosināt procesu, un tas neskar kolīziju normas, kuras attiecas uz jurisdikcijas īstenošanu, kā paredzēts Padomes Pamatlēmumā 2009/948/TI (2009. gada 30. novembris) par jurisdikcijas īstenošanas konfliktu novēršanu un atrisināšanu kriminālprocesā [(OV 2009, L 328, 42. lpp.)].”
5
Saskaņā ar tās 1. panta 1. punkta pirmo daļu šīs direktīvas mērķis ir nodrošināt, lai noziegumos cietušie saņemtu atbilstīgu informāciju, atbalstu un aizsardzību un varētu piedalīties kriminālprocesā.
6
Minētās direktīvas 2. panta 1. punktā ietvertas citastarp šādas definīcijas:
“a)
“cietušais” ir:
i)
fiziska persona, kurai nodarīts kaitējums, tostarp fizisks, garīgs vai emocionāls kaitējums, vai ekonomiski zaudējumi, ko tieši izraisījis noziedzīgs nodarījums;
ii)
tās personas, kuras nāvi ir tieši izraisījis noziedzīgs nodarījums, ģimenes locekļi, kuriem minētās personas nāves rezultātā ir nodarīts kaitējums;
b)
“ģimenes locekļi” ir laulātais, persona, kura ar cietušo pastāvīgi un ilgstoši dzīvo tuvās attiecībās un kurai ar cietušo ir kopīga mājsaimniecība, radinieki tiešā līnijā, brāļi un māsas un cietušā apgādājamie.”
Beļģijas tiesības
7
1878. gada 17. aprīļaLoi contenant le titre préliminaire du code de procédure pénale (Likums, kas satur Kriminālprocesa kodeksa ievaddaļu; Moniteur belge, 1878. gada 25. aprīlis, 1265. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, (turpmāk tekstā – “TPCPP”), 10. pantā noteikts:
“Izņemot 6. pantā un 7. panta 1. punktā paredzētos gadījumus, Beļģijā var veikt kriminālvajāšanu pret ārvalstnieku, kurš ārpus Karalistes teritorijas ir izdarījis:
[..]
1o bis
smagu starptautisko humanitāro tiesību pārkāpumu, kas minēts Kriminālkodeksa II grāmatas I bis sadaļā un kas izdarīts pret personu, kura nodarījumu laikā bija Beļģijas pilsonis vai Beļģijā saņēmusi bēgļa statusu un kurai tur bija pastāvīgā dzīvesvieta [1951. gada 28. jūlijā Ženēvā parakstītās Konvencijas par bēgļa statusu] [(Recueil des traités des Nations unies, 189. sēj., 150. lpp., Nr. 2545 (1954. gads), kas stājusies spēkā 1954. gada 22. aprīlī un papildināta ar 1967. gada 31. janvārī Ņujorkā noslēgto Protokolu par bēgļa statusu, kas stājies spēkā 1967. gada 4. oktobrī)] izpratnē, vai personu, kura vismaz trīs gadus faktiski, pastāvīgi un likumīgi uzturējusies Beļģijā.
Kriminālvajāšanu, tostarp izmeklēšanu, var uzsākt tikai pēc federālā prokurora lūguma, kurš izvērtē iespējamās sūdzības.
Saņemot sūdzību saskaņā ar iepriekšējām daļām, federālais prokurors pieprasa izmeklētājtiesnesim izskatīt šo sūdzību, izņemot ja:
1o
sūdzība ir acīmredzami nepamatota; vai
2o
sūdzībā norādītais nodarījums neatbilst Kriminālkodeksa II grāmatas I bis sadaļā minēto noziedzīgo nodarījumu kvalifikācijai; vai
3o
uz šīs sūdzības pamata nevar celt pieņemamu valsts apsūdzību; vai
[..]
Ja federālais prokurors uzskata, ka ir izpildīts viens vai vairāki 3. punkta 1., 2. un 3. apakšpunktā minētie nosacījumi, viņš cour d’appel de Bruxelles [Briseles apelācijas tiesas] Apsūdzību palātā iesniedz lūgumu attiecīgi atzīt, ka nav jāveic kriminālvajāšana vai ka valsts apsūdzība nav pieņemama. Tiek uzklausīts tikai federālais prokurors.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
8
2021. gada 2. decembrī FP un LD (turpmāk tekstā – “sūdzības iesniedzējas”) iesniedza sūdzību Federālajā prokuratūrā pret vairākiem Saūda Arābijas Karalistes vadītājiem par Beļģijas Kriminālkodeksā paredzētajiem noziegumiem pret cilvēci, kuri esot izdarīti pret viņu māsu SX, Saūda Arābijas valstspiederīgo un sieviešu tiesību aizstāvi. Tādējādi sūdzības iesniedzējas sūdzējās par Saūda Arābijas režīma represijām ne tikai pret viņu māsu, bet arī pret daudzām citām personām, kuras esot cietušas no patvaļīgas un nelikumīgas aizturēšanas un apcietināšanas, spīdzināšanas, necilvēcīgas izturēšanās, piespiedu pazušanas un slepkavības.
9
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tās ir ne tikai netieši cietušie, bet arī tieši cietušie smagos starptautisko humanitāro tiesību pārkāpumos, kas esot izdarīti attiecībā uz viņu māsu. Proti, kā personas, uz kuru attiecas šādi pārkāpumi, tuviniekiem tiem varētu būt nodarīts garīgs vai emocionāls kaitējums šo pārkāpumu izraisītās psiholoģiskās ietekmes un traumas dēļ, kā arī materiālie zaudējumi, it īpaši darba nespējas gadījumā šādas traumas dēļ.
10
Sūdzības iesniedzējas uzskata, ka tādējādi viņas ir uzskatāmas par “cietušajiem” Direktīvas 2012/29 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkta izpratnē, un apgalvo, ka šis jēdziens ir ietverts jēdzienā “persona, pret kuru ir izdarīts smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums”, kā izriet no TPCPP 10. panta pirmās daļas 1.bis punkta. Turklāt, tā kā pārmestie nodarījumi notikuši laikā no 2018. līdz 2021. gadam, proti, pēc tam, kad sūdzības iesniedzējas Beļģijā reģistrējušās kā rezidenti, pēdējās minētās atbilstot arī pēdējā minētajā tiesību normā noteiktajiem kritērijiem, lai par ārpus valsts teritorijas izdarītiem nodarījumiem Beļģijā veiktu kriminālvajāšanu pret personu, kas nav valstspiederīgais.
11
Izskatot šā sprieduma 8. punktā minēto sūdzību, Procureur fédéral (federālais prokurors) ierosināja cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa, Beļģija) Apsūdzību palātai, kas ir iesniedzējtiesa, atzīt, ka Beļģijas tiesām nav jurisdikcijas un ka valsts apsūdzība ir nepieņemama saskaņā ar TPCPP 10. panta ceturto daļu. Viņaprāt, šā panta pirmās daļas 1.bis punktā paredzētie nosacījumi nav izpildīti attiecībā uz noziedzīgajiem nodarījumiem, kas Saūda Arābijā izdarīti pret sūdzības iesniedzēju māsu. Tādējādi federālais prokurors atteicās atzīt, ka viņām ir statuss “personas, pret kurām ir izdarīts smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums”TPCPP 10. panta pirmās daļas 1.bis punkta izpratnē.
12
Iesniedzējtiesa skaidro, ka saskaņā ar TPCPP 10. panta pirmās daļas 1.bis punktu Beļģijas tiesu pasīvā personālā jurisdikcija attiecībā uz noziegumiem, kurus ārpus valsts teritorijas izdarījusi persona, kas nav valsts valstspiederīgais, ir pieļaujama tad, ja, pirmkārt, pārmestie nodarījumi ir smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums un, otrkārt, šis pārkāpums ir izdarīts pret personu, kurai ir Beļģijas pilsonība, Beļģijā piešķirts bēgļa statuss vai kura vismaz trīs gadus nodzīvojusi šajā dalībvalstī.
13
Minētā tiesa konstatē, ka SX, sūdzības iesniedzēju māsa, ir cietusī noziegumos, kas prima facie var būt smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums, bet nodarījumu laikā viņai nebija Beļģijas pilsonības, Beļģijā piešķirta bēgļa statusa un viņa arī nedzīvoja šīs dalībvalsts teritorijā. Šādos apstākļos Beļģijas tiesu eksteritoriālā jurisdikcija būtu jāizslēdz saskaņā ar TPCPP 10. panta pirmās daļas 1.bis punktu.
14
Minētā tiesa uzsver, ka, lai pamatotu Beļģijas tiesu eksteritoriālo jurisdikciju, minētais 10. panta pirmās daļas 1.bis punkts attiecas nevis uz tiešā vai netiešā “cietušā” jēdzienu, bet uz jēdzienu “persona, pret kuru ir izdarīts smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums”, un kura “nodarījumu laikā bija Beļģijas pilsonis vai Beļģijā saņēmusi bēgļa statusu un kurai tur bija pastāvīgā dzīvesvieta”. Tā precizē, ka šis pēdējais minētais jēdziens prasa stingru saikni ar Beļģiju, lai novērstu to, ka personas, kuras pārceļas uz dzīvi valsts teritorijā, iesniedz sūdzības tikai tālab, lai vērstos pēdējās minētās tiesās par tādiem noziedzīgiem nodarījumiem, kas izdarīti ārpus šīs teritorijas un kuros tām esot cietušo statuss.
15
Ciktāl sūdzības iesniedzējas ir norādījušas, pirmkārt, ka tās kvalificējamas kā “cietušie” Direktīvas 2012/29 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un, otrkārt, ka šis jēdziens ir jāsaprot kā tāds, kas ietilpst jēdzienā “persona, pret kuru ir izdarīts smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums” – kurš izriet no TPCPP 10. panta pirmās daļas 1.bis punkta, iesniedzējtiesa uzskata, ka 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta interpretācija ir nepieciešama, lai noteiktu šā pēdējā minētā jēdziena tvērumu un līdz ar to izlemtu, vai šajā gadījumā ir izpildīti nosacījumi valsts apsūdzības celšanai Beļģijā.
16
Minētā tiesa tomēr norāda, ka Cour de cassation [Kasācijas tiesa] (Beļģija) 2003. gada 17. decembra spriedumā nosprieda, ka nepastāv neviena starptautisko tiesību norma, kurā Beļģijas Karalistei būtu noteikts pienākums īstenot universālu jurisdikciju attiecībā uz noziegumiem pret cilvēci, un turklāt konstatē, ka gan 1984. gada 10. decembra Konvencijas pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem (Recueil des traités des Nations unies, 1465. sēj., 85. lpp., Nr. 24841 (1987)), 5. pants, gan 2006. gada 20. decembra Starptautiskās konvencijas par visu personu aizsardzību pret piespiedu pazušanu (Recueil des traités des Nations unies, 2716. sēj., 3. lpp., Nr. 48088 (2010)) 9. pantā ir paredzēta iespēja līgumslēdzējām valstīm noteikt savu pasīvo jurisdikciju tikai tad, “ja [tās] to uzskata par lietderīgu”.
17
Šādos apstākļos cour d’appel de Bruxelles (Briseles apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 2012/29] 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “cietušie” ietverti tādas personas tuvinieki, kas smaga starptautisko humanitāro tiesību pārkāpuma kontekstā ir bijusi pakļauta piespiedu pazušanai vai spīdzināšanai, ņemot vērā [2006. gada 20. decembra] Starptautisko konvenciju par visu personu aizsardzību pret piespiedu pazušanu un [1984. gada 10. decembra] Konvenciju pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgas, necilvēcīgas vai pazemojošas izturēšanās vai sodīšanas veidiem, tādējādi nodrošinot tiem piekļuvi direktīvā noteiktajām tiesībām?
2)
Vai [Direktīvas 2012/29] 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdzienā “cietušie” ietverti tie ģimenes locekļi, kuriem nodarīts garīgs vai emocionāls kaitējums vai materiāli zaudējumi, ko tieši izraisījis smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums, kurš primāri vērsts pret tuvinieku, – tādējādi nodrošinot šiem ģimenes locekļiem piekļuvi direktīvā noteiktajām tiesībām?”
Par tiesvedību Tiesā
18
Ar 2024. gada 29. maija informācijas pieprasījumu Tiesa aicināja iesniedzējtiesu precizēt iemeslus, kuru dēļ tā uzskata, ka pastāv saikne starp pamatlietu, kas attiecas uz Beļģijas tiesībās paredzēto eksteritoriālo jurisdikciju attiecībā uz noziegumiem pret cilvēci, un Direktīvas 2012/29 noteikumiem.
19
Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā saņemta 2024. gada 11. jūlijā, iesniedzējtiesa informēja Tiesu, ka tā ir noteikusi tiesas sēdi 2024. gada 12. novembrī, lai šo Tiesas uzdoto jautājumu nodotu uz sacīkstes principu balstītai diskusijai starp pamatlietas pusēm, vienlaikus precizējot, ka tā uz šo informācijas pieprasījumu varēs atbildēt tikai pēc šīs tiesas sēdes.
20
2024. gada 12. jūlijā Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis ģenerāladvokātu un tiesnesi referentu, nolēma apturēt tiesvedību līdz brīdim, kad tiks saņemta iesniedzējtiesas atbilde uz minēto informācijas pieprasījumu.
21
2025. gada 29. janvārī, atbildot uz šo pašu informācijas pieprasījumu, iesniedzējtiesa nosūtīja Tiesai rakstveida apsvērumus, kurus tai iesniedza sūdzības iesniedzējas un federālais prokurors.
22
2025. gada 5. februārī Tiesas priekšsēdētājs, uzklausījis ģenerāladvokātu un tiesnesi referentu, nolēma pievienot lietas materiāliem iesniedzējtiesas iesniegtos dokumentus, paziņot tos pamatlietas dalībniekiem, kā arī ieinteresētajām personām kopā ar informācijas pieprasījumu un atsākt tiesvedību.
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
23
Federālais prokurors apgalvo, ka lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir nepieņemams. Arī Komisija pauž šaubas par šā lūguma pieņemamību.
24
Federālais prokurors uzskata, ka neviena Direktīvas 2012/29 tiesību norma nav paredzēta, lai reglamentētu pieņemamības nosacījumus valsts tiesās izvirzītajai valsts apsūdzībai par ārpus valsts teritorijas izdarītiem noziegumiem, un tādējādi šīs direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkts, uz kuru attiecas prejudiciālie jautājumi, pamatlietā neesot piemērojams. Šādos apstākļos jautājumam, vai šī tiesību norma ir jāinterpretē tādējādi, ka arī smagā starptautisko humanitāro tiesību pārkāpumā cietušā tuvs ģimenes loceklis var tikt kvalificēts kā “cietušais” un līdz ar to izmantot minētajā direktīvā noteiktās tiesības, neesot nozīmes šā strīda atrisināšanā.
25
Komisija norāda, ka Direktīvā 2012/29 nav nevienas tiesību normas par dalībvalstu tiesu jurisdikcijas noteikšanu krimināllietās un ka tā ir piemērojama tikai kriminālprocesiem, attiecībā uz kuriem šāda jurisdikcija jau ir noteikta. Vispārīgi runājot, Savienības tiesībās neesot neviena noteikuma, kuram ir nozīme, interpretējot tādu valsts tiesību normu, kas reglamentē tādas eksteritoriālās jurisdikcijas īstenošanu krimināllietās kā pamatlietā aplūkotā.
26
Turklāt Komisija savas šaubas par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību pamato ar to, ka, atbildot uz šā sprieduma 18. punktā minēto informācijas pieprasījumu, iesniedzējtiesa nav skaidri izteikusies par iemesliem, kuru dēļ tā uzskata, ka pastāv saikne starp pamatlietu un šīs direktīvas normām, bet tikai ir nosūtījusi sūdzību iesniedzēju un federālā prokurora rakstveida apsvērumus šajā jautājumā.
27
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju, kurus valsts tiesa uzdevusi pašas noteiktajā tiesiskā regulējuma un faktisko apstākļu ietvarā, kuru precizitāte Tiesai nav jāpārbauda, attiecas atbilstības pieņēmums. Tiesa var atteikties lemt par valsts tiesas iesniegtu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai arī ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai tiesiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2025. gada 1. augusts, Alace un Canpelli, C‑758/24 un C‑759/24, EU:C:2025:591, 38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
28
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai jēdziens “persona, pret kuru ir izdarīts smags starptautisko humanitāro tiesību pārkāpums”, kurš izriet no TPCPP 10. panta pirmās daļas 1.bis punkta, ir jāsaprot tādējādi, ka tas ietver jēdzienu “cietušais”, kas definēts Direktīvas 2012/29 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā, kura interpretāciju tā lūdz, lai izlemtu, vai ir izpildīti nosacījumi valsts apsūdzības celšanai Beļģijā. Gadījumā, ja Tiesa nospriestu, ka šī direktīva ir piemērojama pamatlietā, jēdziena “cietušais” interpretācija ietekmētu šīs lietas iznākumu.
29
Tā kā nav acīmredzams, ka lūgtajai Direktīvas 2012/29 interpretācijai nav nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu, iebildums attiecībā uz šīs direktīvas nepiemērojamību nav saistīts ar lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību, bet attiecas uz uzdoto jautājumu būtību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 4. oktobris, Bezirkshauptmannschaft Landeck (Mēģinājums piekļūt mobilajā tālrunī saglabātajiem personas datiem), C‑548/21, EU:C:2024:830, 67. punkts, kā arī 2024. gada 17. oktobris, FA.RO. di YK & C., C‑16/23, EU:C:2024:886, 48. punkts).
Par prejudiciālajiem jautājumiem
30
Ar uzdotajiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2012/29 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā minētais jēdziens “cietušais” ietver personas, kura ir cietusi no smaga starptautisko humanitāro tiesību pārkāpuma, tuvus ģimenes locekļus vai vismaz tos no viņiem, kuriem ir nodarīts garīgs vai emocionāls kaitējums vai materiāli zaudējumi, ko tieši izraisījis šis pārkāpums.
31
Kā norādīts šā sprieduma 28. punktā, minētajai tiesai izskatāmajā lietā ir jāinterpretē valsts tiesību norma, proti, TPCPP 10. panta pirmās daļas 1.bis punkts, kurā ir noteikta valsts tiesu jurisdikcija izskatīt smagus starptautisko humanitāro tiesību pārkāpumus, kas izdarīti ārpus valsts teritorijas pret personu, kurai ir Beļģijas pilsonība, Beļģijā piešķirts bēgļa statuss vai kura šajā dalībvalstī nodzīvojusi vismaz trīs gadus. Šajā nolūkā minētā tiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai šī tiesību norma ir jāinterpretē atbilstīgi Direktīvas 2012/29 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktam.
32
Šajā kontekstā vispirms ir jāpārbauda, vai Direktīva 2012/29 ir piemērojama strīdā par dalībvalsts krimināltiesu jurisdikciju izskatīt ārpus šīs valsts teritorijas izdarītus nodarījumus, kas varētu ietekmēt tādu valsts tiesību normu tvērumu, kurās ir paredzēta šāda jurisdikcija.
33
Jāatgādina, ka šī direktīva tika pieņemta, pamatojoties uz LESD 82. panta 2. punktu. Kā izriet no minētās direktīvas 3. apsvēruma, ar šo LESD tiesību normu Savienības likumdevējs ir pilnvarots paredzēt minimālos noteikumus, kas dalībvalstīs piemērojami, lai veicinātu tiesas spriedumu un lēmumu savstarpēju atzīšanu, kā arī policijas un tiesu iestāžu sadarbību tādās krimināllietās, kam ir pārrobežu dimensija, jo īpaši attiecībā uz noziegumos cietušo tiesībām, kā arī personu tiesībām kriminālprocesā un pierādījumu savstarpēju pieņemamību starp dalībvalstīm, kā tas ir paredzēts minētā 82. panta 2. punkta a)–c) apakšpunktā.
34
Šajā ziņā jānorāda, ka Direktīvā 2012/29 atbilstoši tās nosaukumam ir noteikti noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālie standarti. Šīs direktīvas 4. apsvērumā precizēts, ka šīs direktīvas mērķis ir pārskatīt un papildināt Pamatlēmumā 2001/220 izklāstītos principus un veikt nozīmīgus pasākumus, paaugstinot cietušo aizsardzības līmeni visā Savienībā, it īpaši saistībā ar kriminālprocesu.
35
Saskaņā ar Direktīvas 2012/29 1. panta 1. punkta pirmo daļu tās mērķis ir nodrošināt, lai noziegumos cietušie saņemtu atbilstīgu informāciju, atbalstu un aizsardzību un varētu piedalīties kriminālprocesā.
36
Šīs direktīvas piemērošanas nolūkā jēdziens “cietušais” tās 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta i) punktā ir definēts kā jebkura fiziska persona, kurai nodarīts kaitējums, tostarp fizisks, garīgs vai emocionāls kaitējums, vai ekonomiski zaudējumi, ko tieši izraisījis noziedzīgs nodarījums. Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 1. punkta a) apakšpunkta ii) punktu šis jēdziens ietver arī tādas personas ģimenes locekļus, kuras nāve ir tieši saistīta ar noziedzīgu nodarījumu un kuriem šīs personas nāves dēļ ir nodarīts kaitējums. Turklāt šīs regulas 2. panta 1. punkta b) apakšpunktā “ģimenes locekļi” ir definēti kā laulātais, persona, kura ar cietušo pastāvīgi un ilgstoši dzīvo tuvās attiecībās un kurai ar cietušo ir kopīga mājsaimniecība, radinieki tiešā līnijā, brāļi un māsas un cietušā apgādājamie.
37
Direktīvā 2012/29 būtībā ir noteikta virkne tiesību, kuras attiecībā uz šiem cietušajiem ir jāparedz valsts kriminālprocesos. Pirmkārt, informācijas un atbalsta jomā šajā direktīvā tostarp ir noteiktas tiesības saprast un tikt saprastam, tiesības saņemt informāciju no pirmā saziņas brīža ar kompetento iestādi un informāciju par lietu. Otrkārt, attiecībā uz dalību kriminālprocesā minētajā direktīvā tostarp ir paredzētas tiesības tikt uzklausītam un tiesības uz juridisko palīdzību. Treškārt, cietušo, tostarp to, kuriem ir īpašas vajadzības, kā arī bērnu aizsardzības jomā šī pati direktīva garantē tiesības izvairīties no jebkādas saskarsmes starp cietušo un likumpārkāpēju, kā arī tiesības uz privātās dzīves aizsardzību.
38
Tikai Direktīvas 2012/29 13. apsvērumā ir atsauce uz “eksteritoriālos noziedzīgajos nodarījumos cietušajiem”, un precizēts, ka šajā direktīvā noteiktie pienākumi ir piemērojami tikai kriminālprocesos, kas notiek Savienībā. Tādējādi tiesību piešķiršana šiem cietušajiem nozīmē, ka dalībvalstis ir īstenojušas savu kompetenci veikt kriminālvajāšanu. Kā rakstveida apsvērumos pamatoti ir norādījuši federālais prokurors un Komisija, minētā direktīva ir piemērojama tikai kriminālprocesiem, attiecībā uz kuriem šāda kompetence ir iepriekš noteikta.
39
Šo konstatējumu apstiprina šīs pašas direktīvas 50. apsvērums, no kura izriet, ka tā neietekmē ne dalībvalstu kompetenci veikt kriminālvajāšanu, ne kolīziju normu piemērošanu attiecībā uz jurisdikcijas īstenošanu kriminālprocesā, kā paredzēts Pamatlēmumā 2009/948.
40
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos iemeslus, Direktīva 2012/29 jāinterpretē tādējādi, ka tā nav piemērojama strīdā par dalībvalsts krimināltiesu jurisdikciju izskatīt ārpus tās teritorijas izdarītus nodarījumus un nevar ietekmēt tādu valsts tiesību normu piemērojamību, kurās ir paredzēta šāda jurisdikcija.
Par tiesāšanās izdevumiem
41
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2012/29/ES (2012. gada 25. oktobris), ar ko nosaka noziegumos cietušo tiesību, atbalsta un aizsardzības minimālos standartus un aizstāj Padomes Pamatlēmumu 2001/220/TI,
jāinterpretē tādējādi, ka
tā nav piemērojama strīdā par dalībvalsts krimināltiesu jurisdikciju izskatīt ārpus tās teritorijas izdarītus nodarījumus un nevar ietekmēt tādu valsts tiesību normu piemērojamību, kurās ir paredzēta šāda jurisdikcija.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
i
)	Šīs lietas nosaukums ir izdomāts. Tas neatbilst neviena lietas dalībnieka reālajam personvārdam vai nosaukumam.