62002CC0457_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Před Tribunale penale di Terni je vedeno trestní řízení, v němž je obžalovaný Antonio Niselli obviněn z přepravy železného šrotu vozidlem, které nebylo způsobilé k přepravě odpadu. v předkládacím usnesení tedy Tribunale žádá Soudní dvůr o výklad směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech(2) (dále jen „směrnice 75/442“), za účelem posouzení, zda jsou italské prováděcí předpisy, které blíže vymezují pojem odpad, slučitelné se směrnicí.
2. Podle předkládajícího soudu měl být železný materiál kvalifikován podle vnitrostátních ustanovení platných v době spáchání činu jako odpad. Později přijatá ustanovení však opět vyjímají materiály, jako je železný šrot, které jsou opět použity ve stejném výrobním nebo spotřebním cyklu, z pojmu odpad. V případě, že by tato výjimka byla v rozporu se směrnicí 75/442, je nutné objasnit, jaké účinky má toto zjištění na trestní řízení.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství
3. Odpad je v čl. 1 písm. a) pododstavec 1 směrnice 75/442 vymezen následovně:
„odpadem se rozumí jakákoli látka nebo předmět spadající do kategorií uvedených v příloze I, kterých se držitel zbavuje nebo se od něho požaduje, aby se jich zbavil.“
4. Příloha I směrnice uvádí v bodě Q 14 „produkty, pro které držitel nemá další využití“. Příloha dále obsahuje dva sběrné body, a to bod Q 1 „Zbytky z výroby nebo spotřeby níže nespecifikované“ a bod Q 16 „Veškeré látky nebo produkty neobsažené ve výše uvedených kategoriích“.
5. Podle článků 9 a 10 směrnice 75/422 musí každá organizace nebo podnik, který provádí operace k odstranění odpadu podle přílohy IIA směrnice, respektive k využití podle přílohy II B, získat povolení od příslušného orgánu. Subjekty nebo podniky, které profesionálně sbírají nebo přepravují odpad, musí být podle článku 12 směrnice registrovány u příslušných orgánů.
B – Vnitrostátní právo
6. Článek 6 odst. 1 písm. a) Decreto Legislativo č. 22 ze dne 5. února 1997(3) (dále jen „Decreto Legislativo 22/97“) provádí pojem odpadu směrnice 75/442 do italského práva. Přílohy A, B a C Decreto Legislativo 22/97 odpovídají přílohám I, IIA a IIB směrnice 75/442.
7. Článek 51 Decreto Legislativo 22/97 stanoví tresty za porušení povinnosti získat povolení, povinnosti registrace nebo povinnosti hlášení, upravených v článku 27 až 33.
8. V článku 14 Decreto Legge č. 138 ze dne 8. července 2002(4) (dále jen „Decreto Legge 138/02“), schváleného zákonem č. 178 ze dne 8. srpna 2002(5), zavedl italský zákonodárce „autentický výklad“ pojmu odpad. Ustanovení zní:
„1) Výrazy ‚zbavit se‘, ‚má v úmyslu se zbavit‘ a ‚požadavek zbavit se‘ v čl. 6 odst. 1 písm. a) [Decreto Legislativo 22/97] ve znění pozdějších změn, […] jsou vykládány následovně:
a) ‚zbavit se‘: každé chování, kterým jsou přímým nebo nepřímým způsobem látka, předmět nebo věc zaslány nebo podrobeny odstranění nebo využití odpadů podle příloh B a C [Decreto Legislativo 22/97];
b) ‚má v úmyslu zbavit se‘: vůle podrobit látky, předměty nebo věci odstranění nebo využití odpadů podle příloh B a C [Decreto Legislativo 22/97];
c) ‚požadavek zbavit se odpadů‘: povinnost podrobit předmět, látku nebo věc využití nebo odstranění odpadů, stanoveným ustanovením zákona nebo aktem orgánu veřejné správy nebo vyplývajícím ze samotné podstaty předmětu, látky nebo věci nebo z důvodu skutečnosti, že jsou uvedeny na seznamu nebezpečných odpadů v příloze D [Decreto Legislativo 22/97].
2) Písmena b) a c) odst. 1 se nepoužijí na věci, látky nebo předměty, které jsou zbytky z výroby nebo spotřeby za předpokladu, že je splněna jedna z následujících podmínek:
a) tyto zbytky mohou být nebo jsou účinně a účelně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu, aniž by byly podrobeny jakémukoliv předchozímu zpracování a aniž by poškozovaly životní prostředí;
b) tyto zbytky mohou být nebo jsou účinně a účelně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu, nebo v obdobném či jiném cyklu poté, co byly podrobeny předchozímu zpracování, aniž by však vyžadovaly jakékoliv využití jedním ze způsobů využití uvedených v příloze C [Decreto Legislativo 22/97].“
III – Skutkový stav a předběžné otázky
9. Dne 18. července 2000 Carabinieri zabavili v Terni návěs patřící společnosti ILFER SpA, neboť nebyly splněny některé formality stanovené Decreto Legislativo 22/97. Právně odpovědnou osobou za přepravu ve společnosti ILFER byl Antonio Niselli.
10. Nákladní automobil přepravoval přibližně 10 m³ železného šrotu, jako jsou součásti strojů, plechy, trubky/nosníky, částečně lakovaná tvarovaná ocel, částečně lakované kovové mříže, části motorů s oleji a mazivy, drobné kovové části, kanálové poklopy, části trubek s ochranou vrstvou, prázdné lahve, ráfky od nákladních automobilů, mřížkové rošty a betonářská ocel. Tento materiál pocházel ze šrotování strojů a motorových vozidel nebo ze sběru vyřazených předmětů.
11. Proti A. Nisellimu byla před Tribunale penale di Terni vznesena obžaloba, neboť se dopustil protiprávního jednání podle čl. 51 odst. 4 a 1 písm. a) (ve spojení s článkem 28) Decreto Legislativo 22/97. Usnesením ze dne 18. prosince 2002 položil Tribunale
Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1) Je možné, aby definice pojmu ‚odpad‘ závisela výlučně na následující podmínce, a sice, že výrazy ‚zbavit se‘, ‚má v úmyslu zbavit se‘ nebo ‚požadavek zbavit se odpadů‘, provedené v Itálii čl. 6 odst. 1 písm. a) Decreto Legislativo č. 22 ze dne 5. února 1997, je třeba vykládat následovně:
a) ‚zbavuje se‘: každé chování, kterým jsou přímým nebo nepřímým způsobem látka, předmět nebo věc zaslány nebo podrobeny odstranění nebo využití podle příloh B a C Decreto Legislativo č. 22;
b) ‚má v úmyslu zbavit se‘: vůle podrobit látky, předměty nebo věci odstranění nebo využití podle příloh B a C Decreto Legislativo č. 22;
c) ‚požadavek zbavit se odpadů‘: povinnost podrobit předmět, látku nebo věc využití nebo odstranění odpadů, stanoveným ustanovením zákona nebo aktem veřejného orgánu nebo vyplývajícím ze samotné podstaty předmětu, látky nebo věci nebo z důvodu skutečnosti, že jsou uvedeny na seznamu nebezpečných odpadů v příloze D Decreto Legislativo č. 22?
2) Je možné, aby se pojem odpadu nevztahoval na věci, látky nebo předměty, které jsou zbytky z výroby nebo spotřeby za předpokladu, že je splněna jedna z následujících podmínek:
a) že tyto zbytky mohou být nebo jsou účinně a účelně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu, aniž by byly podrobeny jakémukoliv předchozímu zpracování a aniž by poškozovaly životní prostředí;
b) že tyto zbytky mohou být nebo jsou účinně a účelně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu poté, co byly podrobeny předchozímu zpracování, aniž by však vyžadovaly jakékoliv využití jedním ze způsobů využití uvedených v příloze C Decreto Legislativo č. 22 platného v Itálii (které doslovně provedlo znění přílohy IIB směrnice [75/442 ve znění směrnice] 91/156/EHS)?“
12. Předkládající soud má za to, že zákonodárce přijetím sporného předpisu zamýšlel vyloučit železný šrot z definice odpadu. Podle údajů uvedených v odůvodnění zákona představuje tento předpis reakci na příliš úzký výklad pojmu některými státními zástupci, jejichž jednání by ohrozilo fungování ocelářského průmyslu a dalších odvětví hospodářství.
13. Pokud by definice pojmu odpad, stanovená Decreto Legge 138/02, skutečně pro dotčený železný šrot platila, musel by být obžalovaný okamžitě zproštěn obvinění. Tribunale však pochybuje o tom, že definice odpadu, stanovená italským zákonodárcem v článku 14 Decreto Legge 138/02, je v souladu se směrnicí 75/442. Tyto pochybnosti spočívají mimo jiné ve skutečnosti, že Komise kvůli tomuto ustanovení zahájila proti Italské republice řízení o nesplnění povinnosti.
14. V řízení před Soudním dvorem předložili svá vyjádření obžalovaný, vlády Itálie a Rakouska a Komise. Argumentace účastníků řízení bude v nezbytném rozsahu uvedena v rámci právního posouzení.
IV – Právní posouzení
A – K přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce
15. Italská vláda má za to, že žádost o rozhodnutí o předběžných otázkách je nepřípustná, neboť položené předběžné otázky jsou pro spor v původním řízení irelevantní. Podle názoru Komise je žádost sice přípustná, nicméně ve svém
vyjádření poukazuje na skutečnost, že zodpovězení předběžných otázek nemá pro rozhodnutí vnitrostátního soudu žádný užitek.
16. V této souvislosti odkazuje na judikaturu Soudního dvora, podle které „směrnice nemůže sama o sobě a nezávisle na právní úpravě členského státu přijaté k jejímu provedení stanovit nebo zhoršit trestní odpovědnost těch osob, které jednají v rozporu s jejími ustanoveními“(6) .
17. Sporná úprava vylučuje trestní odpovědnost obžalovaného. I v případě, že by Soudní dvůr dospěl k závěru, že odpovídající úprava není v souladu se směrnicí 75/442, musel by ji vnitrostátní soudce použít. V opačném případě by se trestní odpovědnost zakládala na přímém použití směrnice.
18. Při jednání však Komise zastávala opačný názor, a to, že předkládající soud je povinen nepoužít pozdější, pro obžalovaného příznivější vnitrostátní právní úpravu, je‑li v rozporu se směrnicí 75/442.
19. Podle ustálené judikatury je věcí pouze vnitrostátních soudů, které rozhodují spor a které musí nést odpovědnost za přijaté soudní rozhodnutí, posoudit s ohledem na zvláštnosti věci jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání jejich rozsudku, tak i relevanci otázek, které kladou Soudnímu dvoru. V důsledku toho je Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout, jestliže se položené otázky týkají výkladu práva Společenství(7) .
20. Soudní dvůr sice také konstatoval, že mu ve výjimečných případech přísluší, aby se za účelem posouzení vlastní příslušnosti zabýval zkoumáním okolností, za nichž se na něj vnitrostátní soud obrátil, jasně však stanovil, že odmítnout rozhodnutí o předběžné otázce položené vnitrostátním soudem je možné pouze tehdy, pokud je zjevné, že žádaný výklad práva Společenství nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém, nebo také pokud Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny(8) .
21. V projednávané věci se nejedná o žádný z těchto případů. Otázky souvisí s předmětem sporu v původním řízení a netýkají se hypotetického problému. Důsledky vyplývající pro rozhodnutí ve sporu v původním řízení z možného porušení směrnice 75/442 článkem 14 Decreto Legge 138/02 nejsou totiž příliš jasné.
22. V době spáchání činu byl Decreto Legislativo 22/97 příslušným vnitrostátním právním předpisem. V souladu s jeho zněním bylo nutné sporný železný šrot považovat podle údajů předkládajícího soudu za odpad, takže by se A. Niselli mohl dopustit porušení zákona. Teprve na základě omezení pojmu odpad, zavedeného po spáchání činu článkem 14 Decreto Legge 138/02, již možná není žádná trestní odpovědnost dána.
23. Tato situace není nezbytně sama o sobě srovnatelná s  – ostatně vyloučenou – definicí porušení stanovenou přímo směrnicí. Použití směrnice totiž v projednávaném případě vede pouze k tomu, že se osvobozující předpis nepoužije s tím následkem, že se opětovně uplatní trestní odpovědnost podle obecných vnitrostátních předpisů.
24. Mimoto je třeba objasnit předběžnou otázku, v jakém rozsahu lze vůbec použít pro obžalovaného příznivější, později přijatý zákon. Soudní dvůr ve své dosavadní judikatuře uvedenou otázku kvalifikoval jako otázku vnitrostátního práva, kterou musí posoudit předkládající soud(9) . Je ovšem možné považovat zásadu použití pozdějšího, pro obžalovaného mírnějšího trestního zákona za zásadu práva Společenství(10) . V každém případě je třeba objasnit, zda se lze této zásady neomezeně dovolávat i v případě, že příznivější trestní zákon je v rozporu s právem Společenství(11) .
25. Konečně je třeba poukázat na to, že Soudní dvůr dosud vždy žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce považoval v podobných situacích za přípustné. V usnesení Caterino(12), uváděném Komisí, odkázal na judikaturu, podle níž nemůže přímé použití směrnice vést k dovození trestní odpovědnosti, aniž by byla zodpovězena předběžná otázka týkající se výkladu směrnice o odpadech. Soudní dvůr rozhodl usnesením (na základě čl. 104 odst. 3 jednacího řádu), protože odpověď bylo možné jasně dovodit z judikatury, nikoliv však proto, že by žádost o rozhodnutí o předběžné otázce byla hypotetické povahy, a v důsledku toho by byla nepřípustná(13) . V rozsudku ve spojených věcech C‑74/95 a C‑129/95(14) se Soudní dvůr spokojil s odkazem na uvedenou judikaturu a poté předběžné otázky zodpověděl.
26. Věci Arcaro(15) a Kolpinghuis Nijmegen(16) se lišily. V těchto věcech nevyvstala otázka přípustnosti žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce již z toho důvodu, že Soudnímu dvoru byly předloženy výslovné otázky týkající se účinku směrnice v trestním řízení.
27. Z uvedených důvodů je předmětná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce přípustná. Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi bude nutné doplňkově k výkladu směrnice 75/442 také zkoumat, zda a do jaké míry lze směrnici přímo použít v trestním řízení s ohledem na okolnosti sporu v původním řízení.
B – K první předběžné otázce
28. Podstatou první předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 75/442 brání vnitrostátní právní úpravě upřesňující pojem odpad, která stanoví, že držitel látky nebo předmětu se ho zbavuje, má v úmyslu se ho zbavit nebo [existuje] požadavek se ho zbavit, pokud látka nebo předmět je podrobena způsobu odstranění odpadů nebo způsobu využití odpadu, který je uveden v přílohách II A a II B směrnice a vnitrostátních právních předpisech totožného znění, nebo v případě, že existuje tomu odpovídající vůle nebo povinnost.
29. Předtím, než bude tato otázka zodpovězena, je nejprve nutné připomenout, že směrnice 75/442 má za cíl, podle třetího bodu odůvodnění, ochranu lidského zdraví a životního prostředí před škodlivými vlivy sběru, přepravy, zpracování, skladování a skládkování odpadů. Podle čl. 174 odst. 2 ES je politika Společenství v oblasti životního prostředí zaměřena na vysokou úroveň ochrany a je založena zejména na zásadách obezřetnosti a prevence. Z uvedeného Soudní dvůr vyvodil, že pojem odpad nemůže být vykládán úzce(17) .
30. Podle čl. 1 písm. a) pododstavce 1 směrnice 75/442 musí být za odpad považovány všechny látky nebo předměty, které spadají do skupin uvedených v příloze I a jichž se jejich držitel zbavuje, má v úmysl se zbavit nebo [existuje] požadavek se jich zbavit. Uvedená příloha stejně jako Evropský katalog odpadů(18) vysvětlují a objasňují tuto definici stanovením seznamu látek a předmětů, které mohou být kvalifikovány jako odpady. Tyto seznamy však mají podle názoru Soudního dvora pouze informativní povahu(19) .
31. Rozhodující je, zda se držitel zbavuje, má v úmyslu se zbavit nebo [existuje] požadavek zbavit se nějakého předmětu. Podle rozsudku ARCO Chemie Nederland a další je nutné tuto otázku posuzovat na základě všech okolností. Je přitom třeba vzít v úvahu cíl směrnice a dbát toho, aby její účinnost nebyla narušena(20) .
32. Může sice existovat potřeba tyto velmi neurčité pojmy blíže konkretizovat a tím jasněji vymezit pojem odpadu. Nesmí však být přitom opomenut cíl směrnice 75/442, kterým je zajištění sbližování vnitrostátních předpisů o nakládání s odpady(21) a sjednocení terminologie práva o odpadech v rámci Společenství(22) . Vnitrostátní předpisy nesmí  nikterak přesněji vymezovat skutkovou podstatu „má v úmyslu se zbavit“, která je ústřední pro pojem odpadu, takovým způsobem, který by vedl k odchýlení vnitrostátního pojmu odpadu od
pojmu práva Společenství, čímž by zpochybnil účinnost směrnice a článku 175 ES(23) .
33. Sporné italské předpisy stanoví, že pojmy „zbavuje se“, „má v úmyslu se zbavit“ a „požadavek zbavit se odpadů“ se použijí vždy a pouze tehdy, pokud je nějaká látka, materiál nebo předmět přímo nebo nepřímo odstraněn nebo využit nebo podroben odstranění nebo využití ve smyslu příloh B a C Decreto Legislativo 22/97, které odpovídají přílohám IIA a IIB směrnice 75/442 nebo pokud existuje tomu odpovídající vůle nebo povinnost.
34. Soudní dvůr naproti tomu rozhodl, že provedení jednoho z postupů stanoveného v příloze II A nebo II B směrnice 75/442 nedovoluje samo o sobě kvalifikovat látku nebo předmět jako odpad.(24) Systém kontroly a nakládání, zavedený směrnicí 75/442, se má totiž vztahovat na všechny předměty a látky, jichž se jejich vlastník zbavuje, a to i v případě, že mají obchodní hodnotu a jsou sbírány profesionálně za účelem využití, zpětného získávání a opětovného použití.(25)
35. Tím, že vnitrostátní definice kvalifikuje v rozporu s judikaturou Soudního dvora látku jako odpad pouze tehdy, pokud ji držitel přidá do jednoho z uvedených způsobů využití nebo odstranění, tím nepřípustně omezuje pojem odpadu. Italská vláda sice správně poukazuje na to, že způsoby odstranění a využití uvedené v přílohách směrnice pokrývají mnoho možností zpracování odpadů. Tyto výčty ovšem nejsou vyčerpávající. Mimoto nevylučují případ, že odpady jsou opět použity, aniž by byly předtím využity.
36. Z jiného hlediska je vnitrostátní definice pojmu „zbavuje se“ příliš široká a odlišuje se také v tomto rozsahu od odpovídajícího pojmu směrnice 75/442. Skutečnost, že látka podléhá jednomu ze způsobů nakládání uvedených v přílohách IIA a IIB směrnice 75/442, může sice naznačovat, že se jedná o postup směřující k odstranění odpadu, a že se v případě této látky tedy jedná o odpad. Okolnost, že jsou v těchto přílohách popsány způsoby odstranění a využití odpadů, však nutně nevede k tomu, že každou látku zpracovanou podle jednoho z těchto způsobů je nutné považovat za odpad(26) . Mnohé z postupů uvedených v přílohách mohou být totiž použity i na látky, které nejsou odpadem. Téměř každý předmět nebo pevná látka tak může být uložena na povrchu země (položka D 1 přílohy II A). Jako palivo (položka R 1 přílohy II B) se používají především uhlí, ropa a zemní plyn, aniž by se tyto suroviny staly odpadem.
37. Vycházíme-li ze zásady, že členské státy smí v souladu s článkem 176 ES zavést nebo zachovat vyšší úroveň ochrany, než je úroveň ochrany podle směrnice 75/442, bylo by odpovídající širší znění pojmu odpadu ve vnitrostátním právu přípustné. Skutečnost, že směrnice musí rovněž vyloučit narušení hospodářské soutěže způsobené použitím různých úrovní ochrany, tomu nicméně odporuje(27) .
38. V rozsudku Fornasar a další(28), na který odkazuje italská vláda, Soudní dvůr sice považoval za přípustné, že členské státy mohou za určitých okolností zavést vyšší úroveň ochrany, než je úroveň ochrany podle práva Společenství uvedená ve směrnici 91/689 o nebezpečných odpadech(29) . Členské státy jsou tedy oprávněny kvalifikovat další látky, které nejsou uvedeny v odpovídajícím seznamu Společenství, jako nebezpečné odpady. Tato judikatura však nemůže být přenesena na projednávanou věc, neboť směrnice 91/689 výslovně obsahuje odpovídající ustanovení o výjimkách a stanoví konkrétní podmínky pro látky, které členské státy chtějí zahrnout do působnosti směrnice nad rámec látek, které jsou uvedeny v seznamu Společenství.
39. Předkládající soud a účastníci řízení kromě toho uvádějí výrok Soudního dvora v rozsudku ARCO Chemie Nederland a další, že členské státy „svobodně rozhodují [mohou svobodně rozhodnout], v případě neexistence úpravy Společenství, v jaké formě je nutné podat důkaz o existenci různých skutkových podstat, uvedených v prováděných směrnicích, neovlivní‑li účinnost práva Společenství […] Použití
forem dokazování, jako jsou právní domněnky, které by vedly k omezení působnosti směrnice a k nezahrnutí látek nebo výrobků, odpovídajících definici pojmu ‚odpad‘ ve smyslu směrnice, by omezilo účinnost článku 130R Smlouvy [nyní po změně článek 174 ES] a směrnice [75/442]“(30) .
40. Rakouská vláda zastává názor, že v případě definic obsažených v čl. 14 odst. 1 Decreto Legge 138/02 se jedná o přípustná důkazní pravidla ve výše uvedeném smyslu.
41. S tím nelze souhlasit. Jak správně zdůrazňuje předkládající soud, neupravují uvedená ustanovení způsob, jakým je nutné podat důkaz o existenci skutkových podstat „zbavuje se“, „má v úmyslu se zbavit“ nebo „požadavku zbavit se odpadů“. Naopak se jedná o podrobnější definice těchto právních pojmů. Jak již bylo konstatováno, i v případě, že by ustanovení byla důkazními pravidly, omezovala by nepřípustným způsobem význam dotčených pojmů práva Společenství.
42. První otázku je tedy třeba zodpovědět tak, že směrnice 75/442 brání právnímu předpisu členského státu, konkretizujícímu pojem odpadu, podle kterého se držitel látky nebo předmětu této látky či předmětu zbavuje, má v úmyslu se zbavit nebo [existuje] požadavek se ho zbavit, (pouze) pokud látka nebo předmět jsou podrobeny způsobu odstranění nebo využití, který je uveden v přílohách II A a II B směrnice a v totožném znění ve vnitrostátních předpisech, respektive pokud existuje tomu odpovídající vůle nebo povinnost.
C – K druhé předběžné otázce
43. Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu je, zda směrnice 75/442 brání vnitrostátnímu předpisu členského státu konkretizujícímu pojem odpadu, podle něhož nejsou zbytky výroby nebo spotřeby odpadem, pokud:
– tyto zbytky mohou být nebo jsou skutečně a objektivně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu, aniž by byly podrobeny jakémukoliv předchozímu zpracování a aniž by poškozovaly životní prostředí;
– tyto zbytky mohou být nebo jsou skutečně a objektivně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu poté, co byly podrobeny předchozímu zpracování, aniž by bylo nutné jakékoliv využití jedním ze způsobů využití uvedených v příloze II B směrnice a vnitrostátních předpisů totožného znění.
44. Jak již bylo uvedeno, je pro kvalifikaci látky jako odpadu rozhodující, zda se jí držitel zbavuje, má v úmysl se zbavit nebo [existuje] požadavek se jí zbavit. Tuto otázku je nutné zkoumat na základě všech okolností. Při tomto přezkumu je třeba vzít v úvahu cíl směrnice a dbát toho, aby nebyla narušena její účinnost(31) .
45. Otázka metody zpracování nebo způsobu použití předmětu nebo látky není rozhodující(32) . Také skutečnost, že materiál může být hospodářsky opětovně použit nebo že využití probíhá, aniž by bylo poškozováno životní prostředí, nemá vliv na jeho vlastnost jako odpadu(33) .
46. Soudní dvůr nicméně považuje za významný znak existence odpadu skutečnost, že se jedná o zbytek z výroby, tedy o látku, která nebyla vyrobena cíleně(34) . Pouze za určitých omezených podmínek mohou být látky vyplývající z výroby považovány za vedlejší produkty, které nejsou odpadem, a to v případě, kdy jejich opětovné použití je „bez předchozího zpracování a v probíhajícím výrobním procesu“(35) . Skutečnost, že pro předmět nebo látku, pro kterou není po procesu spotřeby nebo použití žádné využití k jejich původnímu účelu, je rovněž výraznou indicií pro skutečnost, že se jí chce držitel zbavit.
47. Sporná úprava je v naprostém rozporu s těmito tvrzeními. Tato úprava platí pro zbytky z výroby nebo spotřeby, které musí být prima facie považovány za odpady. Neponechává žádný volný prostor pro zohlednění všech okolností, ale naopak vychází v podstatě z použití materiálu (s nebo bez předchozího zpracování) v obdobném cyklu výroby nebo spotřeby, přestože to podle judikatury neposkytuje žádné informace o jakosti odpadu. Dokonce vyjímá takové zbytky z výroby a spotřeby, které musí být ještě před jejich opětovným použitím podrobeny „předchozímu zpracování“ (které však nesmí být využitím), z definice odpadu.
48. Jak ukazuje názorně Komise, byla by podle sporné právní úpravy z definice odpadu vyloučena řada látek, které by podle Evropského katalogu odpadů(36) musely být nepochybně kvalifikovány jako odpad. Komise uvádí jako příklad: kovové obaly (kód 15 01 04), kovy z vyřazených vozidel (16 01 17 a 16 01 18), stavební a demoličn í odpady s obsahem kovu (17 09), papírové obaly (15 01 01), papír a lepenka z mechanického zpracování odpadů (19 12 01) a odděleně sbíraný papír jako komunální odpad (20 01 01). I přesto, že uvedení v katalogu odpadů není konečně z právního hlediska pro kvalifikaci rozhodující, má přesto účinek indicie.
49. V této souvislosti je nutné poukázat také na rozsudek Soudního dvora ve věci Mayer Parry Recycling(37) . Předmětem tohoto řízení byla otázka, kdy ztrácejí odpady kovových obalů svou kvalifikaci odpadu. Soudní dvůr dospěl k výsledku, že úprava kovového šrotu rozdrcením a roztříděním ponechává kvalifikaci odpadu nedotčenou. Teprve roztavením ve vysoké peci pro výrobu ocelových odlitků, plechů a rolí se z odpadu stane nový výrobek.
50. Podle ustanovení článku 14 Decreto Legge 138/02 by byl materiál, který Soudní dvůr v rozsudku Mayer Parry Recycling bez pochybností kvalifikoval jako odpad, vyloučen z definice odpadu(38) . Použité kovové obaly jsou totiž zbytkem spotřeby, který je po předběžném zpracování (rozdrcení a roztřídění) zařazen do podobného výrobního procesu (tavení ve vysoké peci). Tento příklad sám o sobě ukazuje, že sporný italský předpis vede i v praxi k výsledkům, které nejsou v souladu s právními předpisy Společenství v oblasti odpadů.
51. Druhou otázku je tedy nutné zodpovědět v tom smyslu, že směrnice 75/442 brání vnitrostátnímu předpisu členského státu, který konkretizuje pojem odpad, podle něhož nepředstavují zbytky z výroby nebo spotřeby žádný odpad, pokud:
– tyto zbytky mohou být a jsou skutečně a objektivně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu, aniž by byly podrobeny jakémukoliv předchozímu zpracování a aniž by poškozovaly životní prostředí;
– tyto zbytky mohou být a jsou skutečně a objektivně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu poté, co byly podrobeny předchozímu zpracování, aniž by však vyžadovaly jakékoliv využití jedním ze způsobů využití uvedených v příloze II B směrnice a vnitrostátních předpisů totožného znění.
D – K účinkům porušení směrnice 75/442 na trestní řízení zahájené ve sporu v původním řízení
52. Za účelem poskytnutí užitečné odpovědi předkládajícímu soudu pro rozhodnutí sporu v původním řízení je nutné zkoumat, jaký účinek bude mít zde navržený výklad směrnice 75/442 na trestní řízení.
53. V judikatuře již bylo prokázáno, že směrnice nemůže mít sama o sobě, a nezávisle na vnitrostátních právních předpisech vydaných k jejímu provedení, takový účinek, aby stanovovala nebo zpřísňovala trestní odpovědnost těch, kteří jednají v rozporu s ustanoveními této směrnice(39) .
54. Jednak toto konstatování vyplývá ze zásady zákonnosti trestu ( nullum crimen, nulla poena sine lege )(40), která patří k obecným právním zásadám, které tvoří základ ústavních tradic společných členským státům, a je také zakotvena v čl. 7 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a v čl. 49 odst. 1 větě první Charty základních práv Evropské unie(41), (42) . Na základě této zásady, která také zakazuje rozšiřující výklad trestních ustanovení v neprospěch dotyčné osoby, je nutné výklad v souladu se směrnicí podřídit v trestním řízení přísným omezením.(43)
55. Soudní dvůr krom toho založil pravidlo, že směrnice nemůže být přímo použita k odůvodnění nebo zpřísnění trestnosti, na základě skutečnosti, že směrnice nemůže sama o sobě ukládat jednotlivcům žádné povinnosti.(44)
56. Generální advokát Ruiz-Jarabo Colomer nedávno ve věci Pfeiffer zpochybnil zásadu, podle které směrnice nemůže ukládat povinnosti jednotlivcům, pro případ přímého použití směrnice ve vztahu ke dvěma soukromým osobám(45) . Sám však poukázal na to, že v trestních řízeních, v nichž je jednotlivec postaven proti státu, platí jiná měřítka(46) . Výsledkem tedy zůstává, že přímý účinek směrnice nemůže v každém případě v trestním řízení vést k tomu, aby ukládal jednotlivcům povinnosti.
57. Na projednávanou věc se však žádný z důvodů, které Soudní dvůr uvedl k omezení přímého použití směrnic v trestním řízení, nevztahuje.
58. Zaprvé není zásada zákonnosti trestu dotčena, neboť přímé použití směrnice 75/442 by ve sporu v původním řízení nemělo za následek vyvození trestní odpovědnosti přímo na základě směrnice a nezávisle na vnitrostátních právních předpisech, které byly vydány k jejímu provedení(47) . Pokud nebude Decreto Legge 138/02, přijatý teprve po spáchání činu, uplatněn, spočívá trestní odpovědnost ve vnitrostátním právu platném v době spáchání činu, a to opět
na použitelném obecném předpise k provedení směrnice 75/442 (článek 6 Decreto Legislativo 22/97). Směrnice by měla pouze za následek, že by se nepoužil osvobozující právní předpis, přijatý po spáchání trestného činu.
59. V rozsudku Tombesi(48), založeném na zcela obdobném vnitrostátním právním stavu, Soudní dvůr odpovídajícím způsobem uvedl:
„Jak ostatně vyplývá z předkládacích usnesení, byla jednání, která jsou předmětem původního řízení, v době svého spáchání podle vnitrostátního práva trestná a DecretI‑legge, díky nimž byla vyňata z použití sankcí podle DPR č. 915/82, vstoupily v účinnost teprve později. Za těchto okolností není tedy žádný důvod zkoumat, jaké následky by mohly vyplynout ze zásady zákonnosti trestů pro použití nařízení č. 259/93“.
60. Zadruhé není třeba žádného výkladu podle směrnice, který by mohl porušit zákaz rozšiřujícího výkladu v neprospěch obviněného. Pro určení trestní odpovědnosti by záleželo – při nepoužití Decreto Legge 138/02 – výlučně na Decreto Legislativo 22/97, který obsahuje stejnou definici odpadu jako směrnice 75/442, a nevyžaduje tedy rozšiřující výklad, aby odpovídal cílům směrnice.
61. Konečně směrnice 75/442 nezakládá v této konstelaci pro jednotlivce žádné povinnosti. Otázku, které povinnosti jednotlivce zavazují, je nutné rozhodnout podle právního stavu, který existoval v okamžiku relevantních jednání, jelikož povinnosti mohou být uloženy pouze s ohledem na budoucí chování. Povinnosti nemohou být ukládány se zpětnou účinností. v době, kdy byla provedena sporná přeprava šrotu, byla ustanovení, která měla být dodržována, a definice, které měly být vzaty v úvahu, přitom obsaženy v Decreto Legislativo 22/97, aniž by bylo nutné se přímo na směrnici odvolávat.
62. Jinak by bylo možné věc posoudit, kdyby okolnosti nastaly po přijetí Decreto Legge 138/02. Jeho ustanovení vedla mimo jiné k omezení existujících povinností pro nakládání se zbytky z výroby a spotřeby. V případě, že by se v tomto období nepoužilo Decreto Legge 138/02, bylo by možné spíše hovořit o tom, že přímé použití směrnice vedlo k uložení povinností.
63. V projednávané věci by mohla přímému použití směrnice bránit zásada, podle které je nutné použít mírnější trestní zákon, pokud tento nahradil po spáchání trestného činu trestní zákon platný v době spáchání činu.
64. Zásada zpětného použití mírnějšího trestního zákona, která je uznávána v právních řádech většiny členských států Společenství (avšak nikoliv např. v Irsku a Spojeném království), byla rovněž zahrnuta do čl. 49 odst. 1 věty třetí Charty základních práv Evropské unie. Mimoto vstoupila do sekundárního práva Společenství prostřednictvím správních sankcí z důvodu nesrovnalostí k tíži finančních zájmů Společenství(49) .
65. V rozsudku Allain(50) Soudní dvůr tuto zásadu konkludentně uznal, když stanovil, že chování, které bylo původně v rozporu s právem Společenství, a z toho důvodu bylo podle vnitrostátního práva trestné, může být nově posouzeno za použití vnitrostátních procesních zásad (zvláště zásady zpětného použití mírnějšího trestního zákona), pokud se následně změnil skutkový a právní stav.
66. Z výše uvedeného vyplývá, že tato zásada nemůže být považována za čistě vnitrostátní zásadu, ale též za obecnou právní zásadu práva Společenství, kterou musí předkládající soud vzít v úvahu při výkladu vnitrostátního práva, které bylo přijato k provedení směrnice 75/442.(51)
67. I když Decreto Legge 138/02 sám o sobě není trestněprávním předpisem, přesto vede k výkladu pojmu odpad, který je pro obžalovaného příznivější, a tím také k výkladu skutkových podstat upravených Decreto Legislativo 22/97, které existenci odpadu předpokládají.
68. Nicméně by bylo možné vyloučit zpětné použití Decreto Legge 138/02 jako „mírnějšího trestního zákona“ na činy spáchané před jeho přijetím, v rozsahu, v němž porušuje směrnici 75/442.
69. Základem pro zpětné použití mírnějšího trestního zákona je úvaha, že obžalovaný nemá být odsouzen za jednání, které už není podle (změněného) názoru zákonodárce v okamžiku hlavního líčení nadále trestné. Obžalovanému mají být změněná hodnocení zákonodárce ku prospěchu. Tím je zajištěna soudržnost právního řádu. Mimoto při uplatnění mírnějšího zákona se bere v úvahu skutečnost, že represivní účel obecné a speciální prevence odpadne, pokud dotčené jednání již není trestné.
70. Tato skutečnost ukazuje, že tato zásada je založena na úvahách o spravedlnosti, které nemají, pokud jde o hodnocení jejich významnosti, stejné pořadí jako ty, které mají za základ zásadu zákonnosti trestů (zásada právního státu a zásada právní jistoty). Z toho důvodu připouští mnoho vnitrostátních právních řádů rovněž výjimky z této zásady,
například pokud trestnost spočívá v zákoně, jehož platnost je časově omezena.
71. V případě spojeném s právem Společenství je však nutné vzít v úvahu možnost, že názory vnitrostátního zákonodárce, které jsou základem později přijatého mírnějšího trestního zákona, jsou v rozporu s hodnoceními zákonodárce Společenství, které upravují dotčenou oblast. V souhrnu by bylo možné říct, že později přijatý zákon nepředstavuje použitelný
mírnější trestní zákon.
72. Není patrný žádný důvod, proč má jednotlivec mít prospěch ze změny hodnocení vnitrostátního zákonodárce se zpětnou účinností, pokud je takové hodnocení v rozporu s předpisy práva Společenství, jež zůstávají beze změny(52) . Soudržnost právního řádu naopak vyžaduje, aby bylo dodržováno přednostně použitelné právo Společenství. Mimo to neodpadává ani represivní účel trestu z hlediska generální a speciální prevence, pokud má být chování podle práva Společenství nadále trestné.
73. Zjištění Soudního dvora v rozsudku Allain(53) nejsou se zde zastávaným názorem v rozporu. Na rozdíl od projednávaného případu se ve věci Allain skutkový stav a právní rámec Společenství
následně změnily ve prospěch obžalovaného. Tuto konstelaci nelze srovnávat se situací, kdy je na vnitrostátní úrovni zavedena následná, pro obžalovaného výhodná úprava, která je však v rozporu s právem Společenství.
74. Zásada zpětného použití mírnějšího trestního zákona, stejně jako zásada zákonnosti trestu, není zcela v rozporu s přímou použitelností směrnice. Zohlednění směrnice rovněž nevede k uložení povinností, ale má pouze nepřímé nepříznivé účinky pro obžalovaného. Tato skutečnost však nezbavuje vnitrostátního soudce jeho povinností, vyplývajících z čl. 249 odst. 3 ES a článku 10 ES, uplatňovat směrnici 75/442(54) .
75. Závěrem je třeba konstatovat, že předkládající soud je povinen zajistit uplatňování směrnice 75/442 tím, že nepoužije mírnější trestní zákon, který byl přijat po spáchání činu, je‑li tento zákon neslučitelný se směrnicí.
V – Závěry
76. S ohledem na výše uvedené navrhuji Soudnímu dvoru zodpovědět předběžné otázky Tribunale penale di Terni následovně:
„1) Směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech brání vnitrostátní právní úpravě, podle které v rámci definice odpadu existuje pojem ‚zbavit se‘, ‚má v úmyslu zbavit se‘ nebo ‚požadavek zbavit se odpadů‘ pouze tehdy, pokud látka, předmět nebo věc jsou podrobeny způsobu odstranění nebo využití uvedenému v přílohách II A a II B směrnice a ve vnitrostátních předpisech, totožného znění, respektive pokud existuje tomu odpovídající vůle nebo povinnost.
2) Směrnice 75/442 brání takové právní úpravě členského státu, která upřesňuje pojem odpadu, podle kterého předměty, látky nebo materiály které jsou zbytky z výroby nebo spotřeby, nejsou odpadem, pokud:
– mohou být nebo jsou účinně a účelně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu nebo v obdobném či jiném cyklu, aniž by byly podro beny jakémukoliv předchozímu zpracování a aniž by poškozovaly životní prostředí, nebo
– mohou být nebo jsou účinně a účelně opakovaně použity v témže výrobním nebo spotřebním cyklu, nebo v obdobném či jiném cyklu poté, co byly podrobeny předchozímu zpracování, aniž by bylo nutné jejich zpracování ve smyslu přílohy II B směrnice a ustanovení vnitrostátních předpisů totožného znění.
3) Soud členského státu je povinen uplatňovat směrnici 75/442 tím, že nepoužije mírnější trestní zákon, který byl přijat po spáchání činu, je‑li tento zákon neslučitelný se směrnicí.“
(1) .
(2)
–	Směrnice Rady 75/442/EHS ze dne 15. července 1975 o odpadech (Úř. věst. L 194, s. 39; Zvl. vyd. 15/01, s. 23), pozměněná směrnicí Rady 91/156/EHS ze dne 18. března 1991, kterou se mění směrnice 75/442/EHS o odpadech (Úř. věst. L 78, s. 32; Zvl. vyd. 15/02, s. 3), a rozhodnutím Komise (ES) č. 96/350 ze dne 24. května 1996, kterou se přizpůsobují přílohy IIA a IIB směrnice Rady 75/442/EHS o odpadech (Úř. věst. L 135, s. 32; Zvl. vyd. 15/03, s. 59).
(3)
–	GURI č. 38 ze dne 15. února 1997 (Suppl. ord. 33).
(4)
–	GURI č. 158 ze dne 8. července 2002.
(5)
–	GURI č. 187 ze dne 10. srpna 2002.
(6)
–	Rozsudek ze dne 26. září 1996, Arcaro, C‑168/95, Recueil, s. I‑4705, bod 37.
(7)
–	Rozsudek ze dne 15. prosince 1995, Bosman, C‑415/93, Recueil, s. I‑4921, bod 59.
(8)
–	Rozsudek ze dne 13. března 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Recueil, s. I‑2099, bod 39.
(9)
–	Viz rozsudek ze dne 26. září 1996, Allain, C‑341/94, Recueil, s. I‑4631, bod 12, a usnesení ze dne 15. ledna 20 04, C‑235/02, Saetti a Frediani, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 26, v němž Soudní dvůr odkazuje na nikoliv zcela jasná tvrzení v rozsudku Tombesi (rozsudek ze dne 25. června 1997 ve spojených věcech Tombesi a další, C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 a C‑224/95, Recueil, s. I‑3561, body 42 a 43.
(10)
–	Viz více k této otázce v bodech 64 a 66.
(11)
–	Viz dále bod 67.
(12)
–	Usnesení ze dne 29. května 2001, C‑311/99 (nezveřejněné).
(13)
–	Viz rovněž usnesení Saetti a Frediani (uvedené v poznámce pod čarou 9).
(14)
–	Rozsudek ze dne 12. prosince 1996 ve spojených věcech X, C‑74/95 a C‑129/95, Recueil, s. I‑6609.
(15)
–	Uvedený v poznámce pod čarou 6.
(16)
–	Rozsudek ze dne 8. října 1987, Kolpinghuis Nijmegen, 80/86, Recueil, s. 3969.
(17)  –	Rozsudky ze dne 15. června 2000, ARCO Chemie Nederland a další, C‑418/97 a C‑419/97, Recueil, s. I‑4475, bod 38 a násl., a ze dne 18. dubna 2002, Palin Granit a Vehmassalon kansanterveystyön kuntayhtymän hallitus, C‑9/00, Recueil, s. I‑3533, bod 23, stejně jako moje stanovisko ze dne 29. ledna 2004, Van de Walle, C‑1/03, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, bod 25.
(18)
–	Rozhodnutí Komise 2000/532/ES ze dne 3. května 2000, kterým se nahrazuje rozhodnutí 94/3/ES, kterým se stanoví seznam odpadů podle čl. 1 písm. a) směrnice Rady 75/442/EHS o odpadech, a rozhodnutí Rady 94/904/ES, kterým se stanoví seznam nebezpečných odpadů ve smyslu čl. 1 odst. 4 směrnice Rady 91/689/EHS o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 226, s. 3; Zvl. vyd. 15/02, s. 78), naposledy změněn rozhodnutím Rady 2001/573/ES ze dne 23. července 2001, kterým se mění rozhodnutí Komise 2000/532/ES, pokud jde o seznam odpadů (Úř. věst. L 203, s. 18; Zvl. vyd. 15/05, s. 151).
(19)
–	Viz rozsudek Palin Granit (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 22), stejně jako stanovisko Van de Walle (uvedené v poznámce pod čarou 17, bod 26).
(20)
–	Rozsudek ARCO Chemie Nederland a další (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 73) a rozsudek Palin Granit (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 24).
(21)
–	První bod odůvodnění směrnice 75/442.
(22)
–	Třetí bod odůvodnění směrnice 91/156, kterou se mění směrnice 75/442 (uvedené v poznámce pod čarou 2).
(23)
–	Viz rozsudek ARCO Chemie Nederland a další (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 42).
(24)
–	Rozsudek ARCO Chemie Nederland a další (uvedený v poznámce od čarou 17, bod 82) a rozsudek Palin Granit (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 27).
(25)
–	Rozsudek Tombesi (uvedený v poznámce pod čarou 9, bod 52) a rozsudek Palin Granit (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 29).
(26)
–	Rozsudek ARCO Chemie Nederland a další (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 49). Viz také rozsudek Palin Granit (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 27).
(27)
–	První bod odůvodnění směrnice 75/442.
(28)
–	Rozsudek ze dne 22. června 2002, Fornasar a další, C‑318/98, Recueil, s. I‑4785, bod 46 a násl.
(29)
–	Směrnice Rady (EHS) č. 91/689 ze dne 12. prosince 1991 o nebezpečných odpadech (Úř. věst. L 377, s. 20; Zvl. vyd. 15/02, s. 78), ve znění směrnice Rady (ES) č. 94/31 ze dne 27. června 1994 (Úř. věst. L 168, s. 28; Zvl. vyd. 15/02, s. 376).
(30)
–	Rozsudek ARCO Chemie Nederland a další (uvedený v poznámce pod čarou 17, body 41 a 42).
(31)
–	Viz výše bod 31.
(32)
–	Rozsudek ARCO Chemie Nederland a další (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 64).
(33)
–	Rozsudky ze dne 28. března 1990, Vessoso a Zanetti, C‑206/88 a C‑207/88, Recueil, I‑1461, bod 9, a ze dne 18. prosince 1997, Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, Recueil, s. I‑7411, bod 31.
(34)
–	Rozsudek Palin Granit (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 32) a rozsudek ARCO Chemie Nederland a další (uvedený v poznámce pod čarou 17, body 83 až 87).
(35)
–	Rozsudek Palin Granit (uvedený v poznámce pod čarou 17, bod 36). Soudní dvůr v poslední době uznal, že určité vedlejší produkty rafinace ropy (ropný koks), které byly vyrobeny cíleně, aby byly použity jako palivo, nelze za určitých okolností hodnotit jako odpad (usnesení Saetti a Frediani, uvedené v poznámce pod čarou 9, body 42 a následující).
(36)
–	Uvedený v poznámce pod čarou 18.
(37)
–	Rozsudek ze dne 19. června 2003, C‑444/00, Recueil, s. I‑6163.
(38)
–	Skutečnost, že definice recyklace, která byla v této souvislosti rovněž zmíněna, je obsažena ve směrnici Evropského parlamentu a Rady 94/62/ES ze dne 20. prosince 1994 o obalech a obalových odpadech (Úř. věst. L 365, s. 10; Zvl. vyd. 13/13, s. 349), nevylučuje, aby byla stanoviska Soudního dvora k pojmu odpad přenesena na projednávanou věc. Pro definici odpadu odkazuje totiž směrnice 94/62 na směrnici 75/442.
(39)
–	Rozsudek ze dne 11. června 1987, Prétore di Saló v. X, 14/86 Recueil, s. 2545, bod 20, rozsudek Arcaro (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 36), a rozsudek ze dne 7. ledna 2004, X, C‑60/02, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 61.
(40)
–	Stanovisko generálního advokáta Ruiz-Jaraba Colomera ze dne 18. června 1996 ve spojených věcech X, C‑74/95 a C‑129/95, Recueil, s. I‑6612, bod 43. Stanovisko generálního advokáta Jacobse ze dne 24. října 1996 ve spojených věcech Tombesi a další, C‑304/94, C‑330/94 a C‑224/95, Recueil, s. I‑3564, bod 37.
(41)
–	Úř. věst. 2000, C 364, s. 1.
(42)
–	Rozsudek ve spojených věcech C‑74/95 a C‑129/95 (uvedený v poznámce pod čarou 14, bod 25) s odkazem na rozsudky Evropského soudu pro lidská práva ze dne 25. května 1993, Kokkinakis, série A, č. 260‑A, § 52, a ze dne 22. listopadu 1995, S. W. v. Spojené království a C.R. v. Spojené království, série A, č. 335‑B, § 35, a 335‑C, § 33. Viz rovněž rozsudek ze dne 10. července 1984, Kirk, 63/83, Recueil, s. 2689, bod 22.
(43) –	Viz k tomu zvláště rozsudek ve spojených věcech C‑74/95 a C‑129/95 (uvedený v poznámce pod čarou 14, body 24 a 25), dále rozsudky Kolpinghuis Nijmegen (uvedený v poznámce pod čarou 16, bod 13) a Arcaro (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 42).
(44)
–	Rozsudek Pretore di Salò (uvedený v poznámce pod čarou 39, bod 19) a rozsudek Arcaro (uvedený v poznámce pod čarou 6, bod 36), oba s odkazem na rozsudek ze dne 26. února 1986, Marshall, 152/84, Recueil, s. 732, bod 48. Viz krom toho rozsudek Tombesi (uvedený v poznámce pod čarou 9, bod 42) a rozsudek ve spojených věcech C‑74/95 a C‑129/95 (uvedený v poznámce pod čarou 14, bod 23).
(45)
–	Stanovisko ze dne 6. května 2003 ve spojených věcech C‑397/01 až C‑403/01, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že podle názoru Soudního dvora tím byla předestřena otázka zásadního významu, týkající se přímého účinku směrnic mezi jednotlivci, postoupil věc velkému senátu a opět zahájil ústní část jednání. Ve svém druhém stanovisku ze dne 27. dubna 2004 generální advokát své stanovisko potvrdil.
(46)
–	Bod 38 (druhého) stanoviska ze dne 27. dubna 2004 ve spojených věcech Pfeiffer, C‑397/01 až C‑403/01.
(47)
–	Viz k tomu odkazy v poznámce pod čarou 39.
(48)
–	Uvedený v poznámce pod čarou 9, bod 43. Viz dále usnesení Saetti a Frediani (uvedené v poznámce pod čarou 9, bod 26).
(49)
–	Viz čl. 2 odst. 2 nařízení Rady (ES, Euroatom) č. 2988/95 ze dne 18. prosince 1995 o ochraně finančních zájmů Evropských společenství (Úř. věst. L 312, s. 1; Zvl. vyd. 01/01, s. 340).
(50)
–	Uvedený v poznámce pod čarou 9.
(51)
–	Otázku, zda se jedná o právní zásadu Společenství, položil generální advokát Fennely již ve svém stanovisku ze dne 7. března 1996, Allain, C‑341/94, Recueil, s. I‑4633, bod 43, avšak aniž by na ni poskytl odpověď.
(52)
–	Jinak je tomu v případě, kdy trestní zákon platný v době spáchání činu byl mírnější. V takovém případě se musí podle zásady zákonnosti trestů použít tento zákon, a to i v případě, že je v rozporu se směrnicí (srov. rozsudek ve věci C‑60/02, uvedený v poznámce pod čarou 39, bod 63).
(53)
–	Uvedený v poznámce pod čarou 9.
(54)
–	Rozsudek ze dne 7. ledna 2004, Delena Wells, C‑201/02, dosud nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, bod 57, a moje stanovisko ze dne 29. ledna 2004, Landelijke Vereniging tot Behoud van de Waddenzee a další, C‑127/02, dosud nezveřejněné ve Sbírce rozhodnutí, body 146 a následující.