62003CC0378_CS
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Úvod
1. Projednávanou žalobou na nesplnění povinnosti se Komise domáhá určení, že Belgické království tím, že opožděně zaplatilo vlastní zdroje při platbě splátek celního dlužníka, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 6, 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000(2), kterým se provádí rozhodnutí 94/728/ES, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství(3) (dále jen „nařízení o vlastních zdrojích“), které s účinností od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství(4), mající stejný předmět.
2. Podstatou projednávané věci je otázka, zda se mají splátky dovozních celních dluhů, u kterých byla sjednána úhrada ve splátkách, podle nařízení o vlastních zdrojích převést z takzvaného účtu B na účet A, a otázka, kdy mají být tyto splátky poskytnuty Komisi.
II – Právní rámec
A – Právo Společenství: nařízení o vlastních zdrojích
3. Komise se ve své žalobě dovolává nařízení č. 1150/2000, kterým bylo s účinností od 31. května 2000 zrušeno a nahrazeno nařízení č. 1552/89 účinné v zde rozhodném časovém období. S ohledem na to, že obsah ustanovení o zaúčtování, připsání a úrocích z prodlení (články 6, 10 a 11) zůstal přes rozdílné znění v podstatě stejný, takže nevznikají žádné problémy v souvislosti s právem obhajoby žalovaného členského státu, a také proto, že podle judikatury Soudního dvora je nutné posuzovat nesplnění povinnosti podle stavu práva Společenství ke dni uplynutí lhůty, kterou Komise dotčenému členskému státu poskytla(5), může Komise žádat o určení, že došlo k porušení nařízení o vlastních zdrojích, na základě znění nařízení č. 1150/2000(6) .
4. Je však třeba doplnit, že některá ustanovení nařízení č. 1552/89, zejména jeho článek 2 o určovací povinnosti(7), byla již s účinností od 14. července 1996 nařízením Rady (ES, Euratom) č. 1355/96 ze dne 8. července 1996 změněna(8) . Pro účely posouzení postupu belgických úřadů v souvislosti s celními dluhy, které vznikly v období 1990 až 1992 a byly zjištěny v březnu 1993, by bylo proto zásadně rozhodující nařízení č. 1552/89 v jeho původním znění, v každém případě – v souladu se zásadou, podle které se procesní předpisy všeobecně vztahují na všechna související řízení v době jejich účinnosti(9) – do nabytí účinnosti změny nařízením č. 1355/96 dne 14. července 1996.
5. Protože se ale, jak uvedla též belgická vláda, obsah povinností vyplývajících z nařízení o vlastních zdrojích, pokud jsou tyto v projednávané věci relevantní, ani nařízením č. 1355/96 podstatně nezměnil, budu dále v souladu se žalobou vycházet z nařízení o vlastních zdrojích ve znění nařízení č. 1150/2000, jehož relevantní ustanovení je třeba dále uvést.
6. Článek 6 odst. 1 a 3 písm. a) a b) nařízení o vlastních zdrojích upravující účtování vlastních zdrojů zní:
„(1) Účty vlastních zdrojů vede ministerstvo financí každého členského státu nebo jiný subjekt pověřený každým členským státem a jsou členěny podle jednotlivých druhů vlastních zdrojů.
[...]
(3) a) Nároky stanovené podle článku 2 se, aniž je dotčeno písmeno b), účtují nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven.
b) Stanovené nároky nezaúčtované podle písmene a), protože dosud nejsou uhrazeny a nebylo na ně poskytnuto žádné zajištění, se uvádějí na zvláštních účtech ve lhůtě stanovené v písmenu a). Členské státy mohou takto postupovat také v případě, že proti stanoveným nárokům, na něž bylo poskytnuto zajištění, jsou vzneseny námitky a jejich výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit.“
7. Článek 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích v souvislosti se lhůtou určenou k zpřístupnění vlastních zdrojů stanoví:
„(1) Po odečtení 10 % na náklady spojené s vybíráním vlastních zdrojů podle čl. 2 odst. 3 rozhodnutí 94/728/ES, Euratom se vlastní zdroje uvedené v čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) zmíněného rozhodnutí připisují na příslušné účty nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven podle článku 2 tohoto nařízení.
Nicméně nároky uváděné na zvláštních účtech podle čl. 2 odst. 3 písm. b) musí být zaúčtovány nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byly nárokované částky uhrazeny.“
8. Článek 11 nařízení o vlastních zdrojích upravuje povinnost hradit úroky z prodlení:
„V případě jakéhokoli zpoždění v připisování částek na účet uvedený v čl. 9 odst. 1 zaplatí dotyčný členský stát úrok vypočtený podle úrokové míry uplatňované ke dni uplynutí lhůty na peněžním trhu daného členského státu na krátkodobé operace veřejného financování zvýšené o dva procentní body. Tato úroková míra se zvyšuje o 0,25 procentního bodu za každý měsíc prodlení. Takto zvýšená sazba se použije na celou dobu prodlení.“
B – Vnitrostátní právní úprava týkající se narovnání uzavřeného s celním dlužníkem a splátkové platby cla
9. Ze spisů, popřípadě údajů belgické vlády a Komise vyplývá, že podle článku 281 Všeobecného zákona o clu a spotřebních daních (loi générale sur les douanes et accises, dále jen „LGDA“) přísluší stíhání porušení celních a daňových předpisů celní a daňové správě, která v této oblasti disponuje stejnými oprávněními jako státní zastupitelství.
10. Článek 263 LGDA zmocňuje celní orgány za určitých podmínek k tomu, aby s původcem porušení celních a daňových předpisů uzavřely proti platbě určité částky, která zahrnuje nejen dlužné clo, nýbrž také peněžní pokutu, dohodu o narovnání k ukončení trestního stíhání, respektive k zabránění soudnímu stíhání.
11. Za účelem zajištění úplného dodržování narovnání se v praxi belgických orgánů tato dohoda uzavírá – každopádně v předmětné dohodě o narovnání – s „rozvazovací podmínkou“, aby pro případ, že původce porušení celního a daňového předpisu nesplní své platební povinnosti, nadále existovala možnost trestního stíhání, a celní orgány tak mohly podat žalobu. Podle dohody o narovnání zůstávají již splacené částky v případě, že subjekt povinný uhradit celní dluh přestane plnit své platební povinnosti a orgány proti němu podají žalobu na jejich zaplacení, složeny „v úschově“ u celní správy.
12. V rámci dohody o narovnání je možné situaci subjektu, který má daňovou povinnost, zohlednit formou platebních úlev, respektive platebních lhůt.
III – Skutečnosti a řízení
13. Komise se v uvedeném řízení opírá hlavně o výsledky vlastní kontroly, kterou nechala v Belgii provést v listopadu 1996 a z které vyplynuly nesrovnalosti týkající se zaúčtování a připisování vlastních zdrojů z dovozních cel, které byly uhrazeny formou postupných plateb, respektive splátek. Přitom jde o dovozní cla, která byl dovozce (Tefron) povinen uhradit za dovoz textilu (trička) s neplatnými doklady o původu zboží z Bangladéše.
14. Z příslušné zprávy o kontrole ze dne 29. září 1997, která byla zaslána belgickým orgánům, vyplývá, že sporná celní částka (2 011 294 BEF) byla na celním úřadě v Antverpách ve druhém čtvrtletí roku 1993 připsána na účet B poté, co byl podvod Komisi v prvním čtvrtletí téhož roku oznámen.
15. Dne 16. listopadu 1993 poskytly belgické orgány v rámci dohody o narovnání celnímu dlužníku platební úlevu ve formě měsíčních splátek ve výši 100 000 BEF. Tento způsob platby se týkal celního dluhu ve výši 2 223 710 BEF, jehož součástí bylo i uvedené clo ve výši 2 011 294 BEF. Platby, které následně dlužník odváděl pravidelně, byly přerušeny koncem srpna 1997, tedy v době, kdy byl celní dluh do výše 1 818 710 BEF uhrazen. Poté, co byl celní dlužník následně odsouzen příslušným soudem k uhrazení zbývající částky ve splátkách, pokračoval tento od 22. října 1998 v platbách celního dluhu, nyní již v měsíčních splátkách ve výši 15 000 BEF. Částka ve výši 1 818 710 BEF zaplacená do srpna 1997 byla jako celek poukázána na účet A dne 22. ledna 2001.
16. Dopisem ze dne 12. května 1999 oznámila Komise belgickým orgánům, že v případě postupných plateb musí být všechny uhrazené částky připsány v okamžiku jejich uhrazení na účet A a poskytnuty Komisi podle čl. 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích.
17. V důsledku toho vyzvala Komise dopisem ze dne 18. listopadu 1999 belgické orgány k zaplacení částky 959 144 BEF z titulu úroků z prodlení.
18. V písemné odpovědi z 15. března 2000 odmítly belgické orgány názor Komise s tím, že bylo zaúčtování na účet B provedeno správně a že v souvislosti s připsáním vlastních zdrojů na příslušný účet nedošlo k žádnému prodlení.
19. Dne 18. července 2001 zaslala Komise belgickým orgánům výzvu dopisem a dne 11. dubna 2002 odůvodněné stanovisko, a když belgické orgány v písemných odpovědích svůj postoj potvrdily, podala Komise předmětnou žalobu.
IV – K přípustnosti žaloby
A – Hlavní argumenty účastníků řízení
20. Komise uplatňuje, že se na účtu B podle čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích účtují pouze nároky, které ještě nebyly uhrazeny a na které nebylo poskytnuto žádné zajištění, nebo nároky, na které bylo sice zajištění poskytnuto, ale byly vzneseny námitky. Účet B se naproti tomu nepoužije v případě zaplacených splátek celního dlužníka v rámci dohody o narovnání.
21. Podle názoru Komise by měly být tyto části celního dluhu, jejichž vznik belgické orgány nezpochybňují, podle čl. 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích převedeny z účtu B na účet A v rozsahu jejich úhrady, jakmile budou první platby celním dlužníkem provedeny, a nikoli, jak tvrdí belgická vláda, až po zaplacení celé částky.
22. Komise vysvětluje, že se v případě částečné platby nejedná o složení záruky nebo kauci; těmito platbami chce dlužník pouze splatit svůj celní dluh. Kromě toho neexistuje žádná „námitka“ ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích. Přerušení úhrady splátek celním dlužníkem se v žádném případě nedá považovat za námitky. Kromě toho by musely být námitky vzneseny písemně.
23. Komise nezpochybňuje belgickou praxi v uzavírání dohod o narovnání jako takovou, ale odmítá argumentaci belgické vlády, podle které jsou uhrazené částečné platby až do úplného zaplacení dlužné částky považovány nikoli za zaplacené, nýbrž za částky uložené „v úschově“. Vnitrostátní praxe narovnání, popřípadě otázka částečného nebo úplného zániku nároku belgických orgánů na stíhání podle belgického práva, by neměla mít žádný vliv na povinnost zaúčtovat a neodkladně poskytnout vlastní zdroj, jak by to vyplývalo z přímo použitelného nařízení o vlastních zdrojích.
24. Komise nakonec dospěla k závěru, že neprávem provedené zapsání uhrazených částečných plateb celního dlužníka na účet B vedlo po dobu několika měsíců k prodlení vkladu vlastních zdrojů na příslušné účty, takže podle článku 11 nařízení o vlastních zdrojích vznikly úroky z prodlení.
25. Belgická vláda uvádí, že účet B byl zaveden, aby členské státy samy nemusely nést nároky Společenství, které ještě nemohly být ve lhůtě uvedené v čl. 6 odst. 3 písm. a) nařízení o vlastních zdrojích skutečně zaplaceny. V uvedeném případě nebyl celní dluh splacen v dané lhůtě a také nebylo poskytnuto žádné zajištění, takže byla příslušná částka zanesena na účet B. Komisí nebylo toto původní zaúčtování zpochybněno.
26. Kromě toho z nařízení o vlastních zdrojích nevyplývá, že je nutné částky, které byly zúčtované a zaplacené, následně převést z účtu B na účet A.
27. Belgická vláda dále uplatňuje, že splátky, které celní dlužník uhradí, není možné ve skutečnosti považovat za „uhrazené“, nýbrž, jak to vyplývá z dohody o narovnání, pouze za platby celního dlužníka složené „v úschově“ u celní správy. Jestliže dlužník platby zastaví, pokračuje trestní stíhání a celní orgány mohou vymáhat celní dluh soudní cestou.
28. V tomto smyslu podléhá dohoda o narovnání „rozvazovací podmínce“, která je nutná k zajištění dodržování této dohody. Z této dohody vyplývá, že konečný přechod vlastnického práva a „úhrada“ ve smyslu nařízení o vlastních zdrojích nastává až v okamžiku, ke kterému bude buď celý celní dluh uhrazen, a tím zastaveno trestní stíhání, a nebo ke kterému bude nárok celní správy na celní dluh soudně potvrzen. Do této doby se splátky – jako je tomu v případě peněžních pokut v právu hospodářské soutěže, které se staly předmětem žaloby před Soudem prvního stupně a nebo před Soudním dvorem – považují za prozatímní a podmíněné. Jestliže by se na částečné platby pohlíželo jako na konečné, mělo by to za následek také zastavení trestního stíhání.
29. V projednávaném případě nebylo poskytnuto žádné zajištění. Pokud by však Soudní dvůr přesto vycházel z existence zajištění, bylo třeba považovat přerušení plateb za námitky ve smyslu účtu B v rozsahu, v jakém by se potom belgické orgány musely žalobou domáhat exekučního t itulu. Takové námitky ostatně nemusí mít žádnou konkrétní formu.
30. Belgická vláda nakonec uvádí, že úroky z prodlení nevznikly, protože bylo vybírání dlužného dovozního cla ve smyslu nařízení o vlastních zdrojích možné až na základě (vnitrostátního) rozsudku ze dne 30. září 2000 a vklad v této výši byl na příslušné účty připsán již 11. ledna 1998, aby nevznikly úroky z prodlení.
B – K věci samé
31. Zaprvé je namístě zdůraznit, že stanovení vlastních zdrojů ze sporných dovozních cel, provedené belgickými orgány v březnu 1993, je v projednávané věci nesporné.
32. Zadruhé je nutno konstatovat, že Komise nenapadla ani původní zaúčtování částky celního dluhu na účet B, ke kterému došlo po uvedeném stanovení vlastních zdrojů.
33. Za třetí se výhrady Komise nevztahují na belgickou právní úpravu, respektive praxi belgických celních orgánů, co se týká narovnání s celním dlužníkem a splátkové platby cla jako takové. Komise vytýká spíše způsob, jakým belgické orgány postupovaly v souvislosti se zaúčtováním a připsáním splátkových plateb určených k zaplacení celního dluhu, upraveným v dohodě o narovnání.
34. Nejprve je nutno spolu s belgickou vládou konstatovat, že názor Komise, podle kterého musely být splátky celního dluhu podle míry jejich zaplacení podle čl. 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích převedeny z účtu B na účet A, je nesprávný, což je také pro předmětný přezkumný rámec rozhodující.
35. Z čl. 6 odst. 3 písm. a) a b) nařízení o vlastních zdrojích vyplývá, že zaúčtování vzniklých nároků – a to platí jak pro účet A, tak pro účet B – musí být provedeno nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, ve kterém byl nárok stanoven.
36. V průběhu této lhůty, která tak navazuje na stanovení nároku, se zaúčtují na účet B podle čl. 6 odst. 3 písm. b) nařízení o vlastních zdrojích jednak dosud neuhrazené stanovené nároky, na něž nebylo poskytnuto zajištění, a jednak neuhrazené stanovené nároky, na než bylo sice zajištění poskytnuto, ale byly vzneseny námitky, a jejichž výše by se mohla po vyřešení vzniklých sporů změnit. Uhrazené pohledávky je podle toho třeba zaúčtovat na účet A, jakož i neuhrazené nároky, na něž bylo poskytnuto zajištění a nároky, proti nimž nebyly vzneseny námitky(10) .
37. Podstatný rozdíl mezi oběma účty, resp. význam způsobu účtování spočívá vlastně v rozdílných důsledcích s ohledem na připsání zúčtovaných částek, které je upraveno v čl. 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích.
38. Zatímco totiž podle prvního pododstavce tohoto ustanovení je třeba částky vedené na účet A připsat ve prospěch Komise nejpozději v první pracovní den po 19. dni druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byl nárok stanoven, musí být částky vedené na účtu B připsány až v průběhu příslušné lhůty po jejich uhrazení (11) .
39. Článek 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích tedy stanoví, že částky vedené na účtu B mají být připsány ve lhůtě, jež je v něm uvedená, od okamžiku jejich uhrazení, a nikoli, jak předpokládá Komise, zúčtovány od okamžiku uhrazení na účet A. Částky zapsané na účtu B podléhají, jakmile byly uhrazeny, v každém případě povinnosti včasného připsání, takže se převod těchto částek na účet A jeví jako nadbytečný a vedl by s ohledem na čl. 10 odst. 1 první pododstavec nařízení o vlastních zdrojích k určitým rozporům, neboť lhůta na připsání vkladů, které jsou zapsány na účtu A, je vázána na okamžik stanovení nároku.
40. Námitku Komise, podle které belgické orgány zaplacené splátky neprávem nepřevedly na účet A, je v důsledku toho nutné zamítnout.
41. V projednávané věci, ve které Komise nenapadá původní připsání sporné částky celního dluhu na účet B a nepopírá, že do tohoto okamžiku nedošlo ani k uhrazení této částky, ani nebylo poskytnuto zajištění, se přezkum proto následně omezuje pouze na otázku, zda došlo k opožděnému připsání částky celního dluhu, respektive jednotlivých zaplacených splátek – tedy až 11. ledna 1998, popřípadě ve spojitosti s rozsudkem ze dne 30. září 2000. V této souvislosti je nutné objasnit, od kdy je nárok ve smyslu nařízení o vlastních zdrojích v případech, jako jsou tyto, ve kterých došlo ke splacení stanoveného nároku formou splátek, nutné považovat za uhrazený nárok.
42. Pokud jde o tvrzení belgické vlády, podle kterého je sporný celní dluh podle dohody o narovnání a podle příslušného belgického práva vzhledem k úhradám celních dluhů a ke stíhání porušení celního práva nutno považovat za uhrazený až od okamžiku určeného soudem anebo okamžiku úplného zaplacení celního dluhu, je nejprve nutné všeobecně zdůraznit, že povinnost poskytnout vlastní zdroje, jak je upravená v nařízení o vlastních zdrojích, představuje povinnost práva Společenství, jejíž úplná účinnost musí být zajištěna(12) .
43. Jak již Komise výstižně vysvětlila, pro určení okamžiku úhrady, ke kterému se váže povinnost poskytnutí vlastních zdrojů u nároků připsaných na účtu B, není v zásadě rozhodné, zda je nutno považovat splátky celního dluhu, které odvedl celní dlužník ve prospěch belgické celní správy na základě dohody o narovnání nebo použitelného belgického práva, za splátky „v úschově“. Jestliže by se totiž členským státům ponechalo právo určit, od kdy je nutné považovat stanovené a zaúčtované nároky Společenství pro účely nařízení o vlastních zdrojích za „uhrazené“, mohlo by dojít svévolným jednáním členského státu k porušení finanční rovnováhy Společenství(13) .
44. Stejně tak není dále jasné, proč by mělo určení zaplacených splátek celního dluhu pro účely nařízení o vlastních zdrojích jako uhrazených nároků zpochybnit pokračování vnitrostátního trestního stíhání v případě přerušení splátek, jak je upraveno v dohodě o narovnání. Je-li nutné považovat zaplacené splátky za uhrazené nároky podle čl. 10 odst. 1 nařízení o vlastních zdrojích, neznamená to automaticky, že by bylo nutné považovat tyto platby za „konečnou“ úhradu, která by měla za následek zánik nároku na trestní stíhání belgických úřadů.
45. Pokud jde o pojem „úhrada nároků“ podle nařízení o vlastních zdrojích, není tento pojem v nařízení samotném definován.
46. Přesto je zaprvé nezbytné stanovit, jak uvedla i belgická vláda a jak jsem rozvedla již ve svém stanovisku ve věci C‑105/02
(14), že zavedením účtu B nařízením č. 1552/89
ze dne 29. května 1989 mělo být dosaženo nejen lepší kontrolovatelnosti postupu členských států při úhradách vlastních zdrojů, ale také ochrany finančních zájmů členských států.
47. Tím, že je povinnost připsání u určitých nároků, které jsou nyní uvedeny v čl. 6 odst. 3 písm. b), závislá na jejich uhrazení, se totiž snižuje riziko pro členské státy, že budou muset zajistit poskytnutí vlastních zdrojů z vlastních peněžních prostředků.
48. Cíl úpravy o poskytování vlastních zdrojů ohledně nároků vedených na účtu B snížit finanční riziko členských států podle mého názoru hovoří pro to, aby již zaplacené splátky celního dluhu byly považovány za uhrazené nároky Společenství, které musí být ve lhůtě stanovené v čl. 10 odst. 1 druhém pododstavci nařízení o vlastních zdrojích poskytnuty Komisi, protože jejich zaplacením, respektive – jak to nazývá belgická vláda – „úschovou“ na účtu celní správy je v každém případě zajištěno, že jestliže celnímu dlužníkovi platební povinnost zůstane, mají belgické orgány k dispozici splátky již zaplacené, a tím nevzniká v této souvislosti žádné riziko, že by členský stát musel zaplatit z vlastních prostředků vlastní zdroje z těchto splátek poskytnuté Společenstvím.
49. Zadruhé je takový výklad, podle kterého je nutno považovat takové splátkové platby jako ty, o které jde v projednávané věci, za uhrazené nároky ve smyslu čl. 10 odst. 1 druhého pododstavce nařízení o vlastních zdrojích, podle mého názoru nezbytný také s ohledem na cíl rychlého a účinného poskytnutí vlastních zdrojů Společenství, tak jak je sledován nařízením o vlastních zdrojích(15) .
50. V důsledku toho je namístě konstatovat, že Belgické království nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z nařízení o vlastních zdrojích, zejména čl. 10 odst. 1, tím, že splátky, které mu celní dlužník uhradil, nepřipsalo vždy nejpozději 19. dne druhého měsíce následujícího po měsíci, v němž byla splátka uhrazena, a tím vybrána.
51. Podle článku 11 nařízení o vlastních zdrojích je při opožděném připsání splatný úrok z prodlení, který může být podle ustálené judikatury požadován nezávisle na tom, z jakých důvodů došlo ke zpoždění v připisování na účet Společenství(16) .
52. Protože připsání s ohledem na různé splátky, které byly celním dlužníkem v rámci dohody o narovnání uhrazeny, jak vyplývá z výše uvedených vyjádření, bylo uskutečněno opožděně, vznikly úroky z prodlení, které nesporně nebyly dosud zaplaceny.
53. Proto je žaloba Komise i v tomto bodě odůvodněná.
V – K nákladům řízení
54. Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 69 odst. 3 může Soudní dvůr náklady mezi účastníky řízení rozdělit nebo rozhodnout, že každý z nich nese vlastní náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně úspěch i neúspěch, nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody.
55. Protože je žalobní důvod Komise v souvislosti s převodem sporných splátek na účet A neodůvodněný, navrhuji, aby byla Belgickému království, které co do zbývající části nemělo ve věci úspěch, uložena povinnost nést dvě třetiny nákladů řízení. Komise v důsledku toho ponese zbývající třetinu nákladů řízení.
VI – Závěry
56. Na základě shora uvedeného navrhuji, aby Soudní dvůr rozhodl takto:
„1. Belgické království tím, že opožděně připsalo vlastní zdroje při platbě splátek dlužníka, což způsobilo vznik úroků z prodlení, nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článků 10 a 11 nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 ze dne 22. května 2000, kterým se provádí rozhodnutí 94/728/EG
, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, které s účinností od 31. května 2000 zrušilo a nahradilo nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EWG
, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství, mající stejný předmět.
2. Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3. Belgickému království se ukládá náhrada dvou třetin nákladů řízení. Komisi Evropských společenství se ukládá náhrada zbývající třetiny nákladů řízení.“
(1) .
(2)
–	Úř. věst. L 130, s. 1; Zvl. vyd. 01/03, s. 169.
(3)
–	Úř. věst. L 293, s. 9.
(4)
–	Úř. věst. L 155, s. 1.
(5)
–	Viz zejména rozsudky ze dne 10. září 1996, Komise v. Německo (C‑61/94, Recueil, s. I‑3989, bod 42), a ze dne 9. listopadu 1999, Komise v. Itálie (C‑365/97, Recueil, s. I‑7773, bod 32).
(6)
–	Viz rozsudek ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie (C‑363/00, Recueil, s. I‑5767, body 21 až 24).
(7)
–	Viz moje stanovisko ze dne 26. ledna 2006 ve věci Komise v. Belgie (C‑377/03, Sb. rozh. s. I‑3733), body 4 a 5.
(8)
–	Nařízení, kterým se mění nařízení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 ze dne 29. května 1989, kterým se provádí rozhodnutí 88/376/EHS, Euratom o systému vlastních zdrojů Společenství (Úř. věst. L 175, s. 3).
(9)
–	Viz např. rozsudek ze dne 1. července 2004, Tsapalos a Diamantakis (C‑361/02 a C‑362/02, Sb. rozh. s. I‑6405, bod 19 a v něm uvedená judikatura).
(10)
–	Viz moje stanovisko ze dne 8. prosince 2005 ve věci Komise v. Německo (C‑105/02, dosud probíhající před Soudním dvorem), bod 83.
(11)
–	Tamtéž, body 2 a 81.
(12)
–	Viz v tomto ohledu rozsudek ze dne 23. září 2003, BGL (C‑78/01, Recueil, s. I‑9543, bod 57).
(13)
–	Viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko (C‑96/89, Recueil, s. I‑2461, bod 37), a ze dne 15. června 2000, Komise v. Německo (C‑348/97, Recueil, s. I‑4429, bod 64).
(14)
–	Výše uvedené stanovisko (poznámka pod čarou 10), body 81, 86 a 87.
(15)
–	Viz zejména, pokud se týká tohoto cíle, rozsudky ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko (C‑460/01, Sb. rozh. s. I‑2613, body 60 a 70), a Komise v. Německo (C‑104/02, Sb. rozh. s. I‑2689, bod 69).
(16)
–	Viz zejména výše uvedené rozsudky ze dne 16. května 1991, Komise v. Nizozemsko (poznámka pod čarou 13), bod 38; ze dne 12. června 2003, Komise v. Itálie (poznámka pod čarou 6), bod 44, a ze dne 14. dubna 2005, Komise v. Nizozemsko (poznámka pod čarou 15), bod 91.