62023CJ0562
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
27 февруари 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Разрешение за електронни съобщителни мрежи и услуги — Хармонизиран радиочестотен спектър — Индивидуални права на ползване за ограничен период — Удължаване на срока на тези права — Директива 2002/20/ЕО — Член 5, параграф 2 — Директива 2002/20, изменена с Директива 2009/140/EО — Член 5, параграф 2 — Европейски кодекс за електронни съобщения — Директива (EС) 2018/1972 — Член 49, параграфи 1 и 2 — Приложимост във времето“
По дело C‑562/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Upravno sodišče (Административен съд, Словения) с акт от 24 август 2023 г., постъпил в Съда на 11 септември 2023 г., в рамките на производство по дело
T - 2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o.
срещу
Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: T. von Danwitz (докладчик), заместник-председател на Съда, изпълняващ функцията на председател на шести състав, A. Kumin и I. Ziemele, съдии,
генерален адвокат: P. Pikamäe,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за словенското правителство, от V. Klemenc, в качеството на представител,
–
за испанското правителство, от L. Aguilera Ruiz, в качеството на представител,
–
за полското правителство, от B. Majczyna, в качеството на представител,
–
за Европейската комисия, от O. Gariazzo, L. Malferrari и B. Rous Demiri, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 2 от Директива 2002/20/ЕO на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги („Директива за разрешение“) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 21; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 183), на член 5, параграф 2, четвърта алинея от Директива 2002/20, изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (ОВ L 337, 2009 г., стр. 37) (наричана по-нататък „изменената Директива 2002/20“), както и на член 49, параграфи 1 и 2 от Директива (ЕС) 2018/1972 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година за установяване на Европейски кодекс за електронни съобщения (ОВ L 321, 2018 г., стр. 36).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между учреденото по словенското право дружество T - 2 družba za ustvarjanje, razvoj in trženje elektronskih komunikacij in opreme d.o.o (наричано по-нататък „T‑2“) и Agencija za komunikacijska omrežja in storitve Republike Slovenije (Агенция за комуникационни мрежи и услуги на Република Словения, наричана по-нататък „Агенцията“) по повод отказа на последната да удължи срока на действие на решението, с което тя е предоставила на T‑2 индивидуални права на ползване на радиочестотния спектър.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2002/20
3
Член 5 от Директива 2002/20, озаглавен „Права на ползване на радиочестоти и номера“, е гласял в параграф 2, втора алинея:
„[…] Когато държавите членки предоставят права на използване за ограничен срок, продължителността му е пропорционална за съответната услуга“.
4
Член 5 от изменената Директива 2002/20, озаглавен „Права на ползване на радиочестоти и номера“, е гласял в параграф 2, четвърта алинея:
„Когато държавите членки предоставят права на ползване за ограничен период, продължителността му е подходяща за съответната услуга с оглед на преследваната цел, като се отчита надлежно необходимостта да се предвиди съответен период за амортизация на инвестицията“.
5
Директива 2002/20 е отменена и заменена с Директива 2018/1972.
Директива 2018/1972
6
Съображения 1, 131 и 323 от Директива 2018/1972 гласят:
„(1)
Директиви […] 2002/20/ЕО […] бяха съществено изменени. Поради по-нататъшни изменения и с оглед постигане на яснота, посочените директиви следва да бъдат преработени.
[…]
(131)
Ефективното управление на радиочестотния спектър може да се осигури, като се улесни трайното ефикасно използване на вече предоставения радиочестотен спектър. За да се гарантира правна сигурност за притежателите на права, възможността за удължаване на срока на права за ползване следва да се разглежда в подходящ срок преди изтичането на съответните права, например, когато правата са били предоставени за 15 години или повече, най-малко 2 години преди изтичането на срока на тези права, освен в случаите, когато възможността за удължаване на срока е била изрично изключена към момента на предоставянето на правата. […]
[…]
(323)
Доколкото целите на настоящата директива, а именно постигането на хармонизирана и опростена рамка за регулиране на електронните съобщителни мрежи, на електронните съобщителни услуги, на прилежащите съоръжения и услуги, на условията за разрешаване на мрежи и услуги, на ползването на радиочестотния спектър […] не може да бъде постигната в достатъчна степен от държавите членки, а поради мащаба и последиците от действието ѝ, могат да бъдат по-добре постигнати на равнището на [Европейския съюз], Съюзът може да приеме мерки […]“.
7
Член 1 от Директива 2018/1972 е озаглавен „Предмет, обхват и цели“ и предвижда в параграф 1:
„Настоящата директива установява хармонизирана рамка за регулиране на електронните съобщителни мрежи, електронните съобщителни услуги, прилежащите съоръжения и услуги и някои аспекти на крайните устройства. Тя установява задачите на националните регулаторни органи и където е приложимо — на другите компетентни органи, и установява съвкупност от процедури за осигуряване на хармонизирано прилагане на регулаторната рамка в целия Съюз“.
8
Съгласно член 2 от тази директива, озаглавен „Определения“:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
25)
„хармонизиран радиочестотен спектър“ означава радиочестотен спектър, за който са установени хармонизирани условия във връзка с неговата разполагаемост и ефикасно използване чрез технически мерки за изпълнение в съответствие с член 4 от Решение № 676/2002/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно регулаторната рамка за политиката на Европейската общност в областта на радиочестотния спектър (Решение за радиочестотния спектър) (ОВ L 108, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 163)];
[…]“.
9
Член 47 от Директива 2018/1972, озаглавен „Условия, свързани с индивидуални права за ползване на радиочестотен спектър“, предвижда в параграф 1:
„Компетентните органи обвързват с определени условия индивидуалните права за ползване на радиочестотен спектър в съответствие с член 13, параграф 1 така, че да се гарантира оптималното и най-ефективното и ефикасно използване на радиочестотния спектър. Те ясно определят тези условия преди предоставянето или удължаването на срока на тези права, включително нивото на необходимото ползване и възможността да се изпълни това изискване чрез търгуване или отдаване под наем, за да се гарантира прилагането на тези условия в съответствие с член 30. Условията за продължаване на срока на правата за ползване на радиочестотен спектър не могат да предоставят неправомерни предимства на съществуващите притежатели на тези права.
[…]
Компетентните органи своевременно и по прозрачен начин провеждат консултации със заинтересованите страни и ги информират за условията, свързани с индивидуалните права за ползване преди тяхното налагане. Те определят предварително и информират заинтересованите страни по прозрачен начин относно критериите за оценка на изпълнението на тези условия“.
10
Член 49 от тази директива, озаглавен „Срок на правата“, гласи в параграфи 1 и 2 следното:
„1.   Когато държавите членки разрешават използването на радиочестотния спектър чрез индивидуални права за ползване за ограничен период, те гарантират, че правото за ползване се предоставя за период, който е подходящ с оглед на преследваните цели в съответствие с член 55, параграф 2, като се отчита надлежно необходимостта да се гарантира конкуренцията, както и по-специално да се осигури ефективното и ефикасно използване на радиочестотния спектър и да се стимулират иновациите и ефикасните инвестиции, включително като се предвиди съответен период за амортизация на инвестицията.
2.   Когато държавите членки предоставят за ограничен период от време индивидуални права за ползване на радиочестотен спектър, за който са установени хармонизирани условия чрез технически мерки за изпълнение в съответствие с Решение № 676/2002/ЕО, за да се даде възможност за използването му за безжични широколентови електронни съобщителни услуги („безжични широколентови услуги“), те гарантират на притежателите на права регулаторна предвидимост за период от поне 20 години по отношение на условията за инвестиции в инфраструктура, която се основава на използването на този радиочестотен спектър, като се вземат предвид изискванията, посочени в параграф 1 от настоящия член. Настоящият член подлежи, когато е уместно, на изменение на условията, свързани с тези права за ползване в съответствие с член 18.
За тази цел държавите членки гарантират, че тези права са валидни за срок от най-малко 15 години, и когато е необходимо, за да се спази първа алинея, включват съответно удължаване на срока, според условията, определени в настоящия параграф.
Държавите членки предоставят общите критерии за удължаване на срока на правата за ползване по прозрачен начин на разположение на всички заинтересовани страни преди да бъдат предоставени правата за ползване, като част от условията, посочени в член 55, параграфи 3 и 6. Тези общи критерии се отнасят до:
a)
необходимостта да се гарантира ефективно и ефикасно използване на съответния радиочестотен спектър, постигане на целите по член 45, параграф 2, букви а) и б) или необходимостта да се постигнат целите от общ интерес, свързани с осигуряването на безопасността на човешкия живот, обществения ред, обществената сигурност или отбраната; и
б)
необходимостта да се гарантира конкуренция без нарушения.
Най-късно две години преди да изтече първоначалният срок на действие на индивидуално право за ползване, компетентният орган прави обективна и перспективна оценка на общите критерии за удължаване на срока на това право за ползване в светлината на член 45, параграф 2, буква в). Ако компетентният орган не е започнал принудително изпълнение за неспазване на условията за правата за ползване съгласно член 30, той предоставя удължаване на срока на правото за ползване, освен ако не е стигнал до заключението, че това удължаване не би било в съответствие с общите критерии, определени в трета алинея, букви а) или б) от настоящия параграф.
Въз основа на тази оценка компетентният орган уведомява притежателя на правото за това дали следва да бъде предоставено удължаване на срока на правото за ползване.
Ако не трябва да бъде предоставено такова удължаване, компетентният орган прилага член 48 за предоставяне на права за ползване за този конкретен радиочестотен спектър.
Всички мерки по настоящия параграф трябва да бъдат пропорционални, недискриминационни, прозрачни и обосновани.
Чрез дерогация от член 23 заинтересованите страни имат възможност да изразят мнение относно всяка проектомярка по трета и четвърта алинея от настоящия параграф в срок най-малко от 3 месеца.
Настоящият параграф не засяга прилагането на членове 19 [относно ограничаването или отнемането на права] и член 30 [относно спазването на условията на общото разрешение или на правата на ползване на радиочестотен спектър и на номерационни ресурси и изпълнение на специалните задължения].
При определянето на таксите за правата за ползване държавите членки вземат предвид механизма, предвиден по настоящия параграф“.
11
Член 124 от Директива 2018/1972 е озаглавен „Транспониране“ и параграф 1 от него предвижда:
„Държавите членки приемат и публикуват до 21 декември 2020 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с настоящата директива. […]
Държавите членки прилагат тези мерки считано от 21 декември 2020 г.
Когато държавите членки приемат тези мерки, в тях се съдържа позоваване на настоящата директива […]“.
12
Съгласно член 125 от тази директива, озаглавен „Отмяна“:
Директиви […] [2002/20] […], посочени в приложение XII, част А, се отменят, считано от 21 декември 2020 г. […]
[…]“.
13
Член 126 от Директива 2018/1972, озаглавен „Влизане в сила“, предвижда:
„Настоящата директива влиза в сила на третия ден след публикуването ѝ в Официален вестник на Европейския съюз“.
Решение № 676/2002
14
Член 1 от Решение № 676/2002, озаглавен „Цел и приложно поле“, гласи в параграф 1:
„Целта на настоящото решение е да се създадат политика и правна рамка в Общността, за да се гарантира координация на политическите подходи и, ако е необходимо, хармонизирани условия по отношение на наличието на ефективното използване на радиочестотния спектър, които са необходими за създаване и функциониране на вътрешния пазар в такива области на общностната политика като електронните комуникации, транспорта и научноизследователската и развойна дейност (НИРД)“.
15
Член 2 от това решение озаглавен „Определение“, предвижда:
„По смисъла на настоящото решение „радиочестотен спектър“ означава радиовълните в честотите между 9 кHz и 3 000 GHz; радиовълните са електромагнитни вълни, разпространявани в пространството без изкуствено насочване.“
Словенското право
16
Съгласно член 155 от Ustava Republike Slovenije (Конституция на Република Словения):
„Закони, други правила и актове с общо приложение не могат да се прилагат със задна дата. Единствено законът може да предвиди, че някои от неговите конкретни разпоредби се прилагат със задна дата, когато общественият интерес го изисква и при условие че не се засягат придобити права“.
17
Член 50, параграф 1 от Zakon o elektronskih komunikacijah (Закон за електронните съобщения) (Uradni list RS, бр. 43/04, наричан по-нататък „Zekom“) е гласял:
„Решението за разпределяне на радиочестоти се издава от Агенцията за определен срок, и по-специално за максимален срок от 15 години, с изключение на разпределянето на радиочестоти за въздухоплавателни и морски мобилни радиовръзки“.
18
Член 51 от Zekom е предвиждал:
„Валидността на решение за разпределяне на радиочестоти може да бъде удължена по искане на лицето, на което е разпределена съответната радиочестота, ако са изпълнени всички условия, определени към момента на изтичане на валидността му за използването на тези радиочестоти“.
19
Съгласно член 53, параграф 1 от Zakon o elektronskih komunikacijah (ZEKom-1) (Закон за електронните съобщения (ZEKom-1), Uradni list RS, бр. 109/12, наричан по-нататък „Zekom-1“), който е заменил Zekom и се прилагал от 15 януари 2013 г. до 9 ноември 2022 г.:
„Решението за разпределяне на радиочестоти се издава от Агенцията за определен срок, като се спазва подходящ период, необходим за амортизация на инвестициите, и във всеки случай за максимален срок от 15 години, с изключение на разпределянето на радиочестоти за въздухоплавателни и морски мобилни радиовръзки“.
20
Член 54, параграф 1 от Zekom-1 е гласял:
„Валидността на решението за разпределяне на радиочестоти, с изключение на решенията за разпределяне на радиочестоти с цел осигуряване на предоставянето на обществени съобщителни услуги на крайните потребители, може да бъде удължена по искане на лицето, на което е разпределена съответната радиочестота, ако са изпълнени всички условия, определени към момента на изтичане на валидността му за използването на тези радиочестоти, както и като се вземат предвид целите, предвидени в членове 194, 195, 196 и 197 от този закон“.
21
Член 240 от Zekom-1 е предвиждал решенията, приети въз основа на Zekom, да могат да бъдат изменяни, отменяни или прекратявани при условията и по начина, предвидени в Zekom-1.
22
Съгласно член 307, параграф 1 от Zakon o elektronskih komunikacijah (ZEKom-2) (Закон за електронните съобщения (ZEKom-2), Uradni list RS, № 130/22, наричан по-нататък „Zekom-2“), който заменя Zekom-1 и транспонира в словенското право Директива 2018/1972, приложим от 10 ноември 2022 г., решенията, издадени въз основа на Zekom-1 и свързани със срокове, които все още не са изтекли към момента на влизане в сила на Zekom-2, подлежат на изменение, отмяна или прекратяване при условията и по реда, предвидени в Zekom-2.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
23
С решение от 21 септември 2006 г. Агенцията предоставя на T‑2 индивидуални права на ползване на радиочестоти за срок от петнадесет години с цел осигуряване на обществени комуникационни услуги на крайните потребители. Обявлението за обществена поръчка, въз основа на което е прието това решение, не предвижда възможност за удължаване на този период.
24
На 20 август 2021 г. T‑2 иска удължаване с пет години на валидността на това решение за една част от тези радиочестоти, като се позовава по-специално на член 49 от Директива 2018/1972.
25
На 1 октомври 2021 г. Агенцията отхвърля това искане с мотива, от една страна, че по силата на Zekom-1 срокът на действие на посоченото решение не може да бъде продължен над петнадесет години, и от друга страна, че такова удължаване не може да бъде предоставено и на основание член 49 от Директива 2018/1972.
26
Що се отнася до тази разпоредба, Агенцията уточнява, че удължаването на срока на индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър в съответствие с член 49, параграф 2, втора алинея от Директива 2018/1972 е било предвидено за първи път в тази директива, за да се гарантира регулаторна 20‑годишна предвидимост, и че при това положение тази цел не можела да бъде известна през 2006 г., когато Агенцията е предоставила правата на ползване на T‑2.
27
T‑2 обжалва решението за отхвърляне на заявлението му пред Upravno sodišče (Административен съд, Словения).
28
Пред тази юрисдикция T‑2 твърди, че Zekom-1 противоречи на Директива 2018/1972 и че член 49, параграф 2 от нея има директен ефект. Тази разпоредба се прилагала за индивидуалните права на ползване на радиочестоти, които са били предоставени преди приемането на тази директива и които не са изтекли към датата на влизането ѝ в сила. От това следвало, че Агенцията била длъжна да проведе процедура по подновяване на индивидуалните права на ползване, предоставени на T‑2 през 2006 г., най-малко две години преди изтичането им, и че считано от 21 декември 2020 г. — датата, на която изтича срокът за транспониране на посочената директива, Агенцията е трябвало да позволи индивидуалните права на ползване, предоставени за срок под 20 години, да се ползват със срок на валидност от 20 години.
29
В своя защита Агенцията възразява, че член 49, параграф 2 от Директива 2018/1972 не предвижда автоматично продължаване на индивидуалните права на ползване, предоставени преди приемането на тази директива, а оставя на държавите членки свобода на преценка в това отношение. Освен това предвидените в тази разпоредба условия за продължаване на индивидуалните права на ползване, и по-специално необходимостта да се гарантира регулаторна 20‑годишна предвидимост, не са могли да бъдат известни през 2006 г. към момента на предоставянето на разглежданите в главното производство права на ползване.
30
От своя страна запитващата юрисдикция отбелязва, че член 124 от посочената директива не предвижда преходен режим, приложим към тези права, и че член 49, параграфи 1 и 2 от същата директива не изглежда да се прилага с обратна сила, тъй като тази разпоредба предвижда, че общите критерии за удължаване на срока на индивидуалните права на ползване трябва да бъдат известни още преди предоставянето на тези права.
31
Що се отнася до националното право, запитващата юрисдикция подчертава, че предвиденият за прилагането на Директива 2018/1972 преходен режим, съдържащ се в приетия на 28 септември 2022 г. Zekom-2, се прилага, считано от датата на влизането му в сила, на 10 ноември 2022 г., само по отношение на действащите към тази дата права, без възможност за обратно действие.
32
Тази юрисдикция добавя, че макар към датата на предоставяне на правата на ползване на T‑2 да е било възможно удължаване на срока по силата на Zekom, това вече не било така при изтичането на срока им, на 21 септември 2021 г., тъй като Zekom-1 изключвал всякакво продължаване на срока на такива права над петнадесет години.
33
В този контекст запитващата юрисдикция счита, че изходът на спора в главното производство зависи от това дали индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър, предоставени на T‑2 преди влизането в сила на Директива 2018/1972, трябва да бъдат удължени с пет години в приложение на член 49, параграфи 1 и 2 от тази директива и дали тази разпоредба има директен ефект в спора по главното производство, тъй като тя не е била транспонирана в словенското право в предвидения в посочената директива срок. При утвърдителен отговор тази юрисдикция счита за необходимо Съдът да уточни общите критерии за удължаване на срока на правата, предвидени в посочената разпоредба.
34
Освен това, в случай че Съдът приеме, че член 49, параграфи 1 и 2 от Директива 2018/1972 не се прилага за удължаването на индивидуалните права на ползване, предоставени преди влизането му в сила, посочената юрисдикция иска да се установи дали следва да се приложи пряко член 5, параграф 2 от Директива 2002/20, или член 5, параграф 2 от изменената Директива 2002/20 и евентуално какви са критериите, позволяващи да се прецени подходящият характер на срока на предоставяне на индивидуалните права на ползване и задължението за продължаването му в съответствие с тези разпоредби.
35
При тези обстоятелства Upravno sodišče (Административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Ясни, безусловни и достатъчно точни ли са разпоредбите на член 49, параграфи 1 и 2 от Директива [2018/1972], за да могат частноправните субекти да се позовават на тях в производствата пред националните административни органи и националните съдилища?
2)
Трябва ли член 49, параграфи 1 и 2 от Директива [2018/1972] да се прилага и по отношение на удължаването на индивидуалните права на ползване на РЧС [радиочестотен спектър], предоставени преди влизането в сила на тази директива, и какви са общите критерии, които се прилагат в такъв случай, за да се определи дали срокът на действие на дадено индивидуално право следва да бъде удължен?
3)
При отрицателен отговор на въпрос 2) [Upravno sodišče (Административен съд)]се пита: дали, за да се прецени подходящата продължителност на действие на индивидуалните права на ползване на РЧС, които са били предоставени при действието на Директива [2002/20], и следователно във връзка с възможността за тяхното удължаване, следва да се приложи разпоредбата на член 5, параграф 2 от [тази директива] или член 5, параграф 2, четвърта алинея от [изменената Директива 2002/20], и дали за целта тези разпоредби са достатъчно ясни, безусловни и точни, за да може въз основа на тях да се прецени дали е адекватна продължителността на действие на дадено индивидуално право на ползване на РЧС?
4)
При утвърдителен отговор на въпрос 3): какви критерии следва да се приложат, за да се прецени адекватността на продължителността на действие на дадено индивидуално право на ползване на РЧС или на задължението за удължаването ѝ?
5)
При утвърдителен отговор на въпроси 1), 2) или 3), при вземането на решение относно удължаването трябва ли да се отчете, че възможността за удължаване над 15 години е била изрично изключена от националните правила, които са били в сила към момента на преустановяване на действието на това право на ползване?“.
По преюдициалните въпроси
По втория въпрос
36
С втория си въпрос, който следва да се разгледа на първо място, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 49, параграфи 1 и 2 от Директива 2018/1972 се прилага за удължаването на срока на индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър, които са предоставени преди датата на влизането в сила на тази директива, но чийто срок изтича след тази дата. При необходимост тя иска от Съда да уточни условията, при които този срок се удължава в приложение на тази разпоредба.
37
В самото начало е важно да се припомни, че Директива 2018/1972 установява Кодекса за електронни съобщения. От съображения 1 и 323, както и от член 1, параграф 1 от тази директива следва, че тя преработва няколко директиви, сред които Директива 2002/20, и установява хармонизирана и опростена рамка за регулиране на електронните съобщителни мрежи, електронните съобщителни услуги и прилежащите съоръжения и услуги. Посочената директива не се ограничава до кодифициране на актовете от правото на Съюза, които изменя или заменя, а внася изменения в регулаторната рамка, която е била в сила преди нейното приемане, за да се отчетат технологичните и пазарните промени (вж. в този смисъл решения от 14 март 2024 г., Комисия/Полша (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑452/22, EU:C:2024:232, т. 84, и от 14 март 2024 г., Комисия/Словения (Европейски кодекс за електронни съобщения), C‑457/22, EU:C:2024:237, т. 74).
38
Съгласно член 124, параграф 1 от Директива 2018/1972 държавите членки приемат и публикуват до 21 декември 2020 г. законовите, подзаконовите и административните разпоредби, необходими, за да се съобразят с тази директива и да прилагат тези разпоредби считано от тази дата. При все това посочената директива не предвижда преходен режим по отношение на индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър, съществуващи към посочената дата.
39
При това положение следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика новата правна норма се прилага от датата на влизане в сила на акта, с който тя се въвежда, и че макар да не се прилага към правните положения, възникнали и окончателно установени преди тази дата, новата правна норма се прилага незабавно спрямо бъдещите последици на положение, възникнало при действието на стария закон, както и спрямо новите правни положения. Без да се засяга принципът на забрана на прилагането на правните актове с обратна сила, изключения са възможни единствено ако новата правна норма е придружена от особени разпоредби, които определят изрично условията за прилагането ѝ във времето (решение от 15 май 2020 г., Azienda Municipale Ambiente, C‑15/19, EU:C:2020:371, т. 57 и цитираната съдебна практика).
40
Освен това при процесуалноправните норми по-специално принципът е да се прилагат към деня на влизането им в сила, докато материалноправните норми по правило се тълкуват като отнасящи се до заварени при влизането им в сила положения само доколкото от тяхната формулировка, предназначение или систематика ясно личи, че трябва да имат именно такова правно действие (решение от 15 юни 2021 г., Facebook Ireland и др., C‑645/19, EU:C:2021:4837, т. 100 и цитираната съдебна практика)
41
За да се определи дали член 49, параграфи 1 и 2 от Директива 2018/1972 се прилага по отношение на удължаването на индивидуалните права на ползване като предоставените на T‑2, в самото начало следва да се припомни, че към датата на предоставяне на тези права, тоест 21 септември 2006 г., член 5, параграф 2 от Директива 2002/20 е предвиждал, че „когато държавите членки предоставят права на използване за ограничен срок, продължителността му е пропорционална за съответната услуга“. В редакцията си, изменена с Директива 2009/140, този член 5, параграф 2 от Директива 2002/20 възпроизвежда тази формулировка, като добавя, че адаптирането на продължителността на периода към съответната услуга се извършва „с оглед на преследваната цел, като се отчита надлежно необходимостта да се предвиди съответен период за амортизация на инвестицията“. Следователно тези правила не са определяли конкретна продължителност на индивидуалните права на ползване, нито условия относно удължаването ѝ.
42
Що се отнася до параграфи 1 и 2 от този член 49, важно е да се отбележи, че те се отнасят съответно до индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър и до правата на ползване, за които са установени хармонизирани условия чрез технически мерки за изпълнение в съответствие с Решение № 676/2002, за да се даде възможност за използването му за безжични широколентови електронни съобщителни услуги. В случая от предоставената на Съда преписка е видно, че освен ако запитващата юрисдикция не установи друго при проверката си, разглежданите в главното производство права попадат единствено в приложното поле на посочения параграф 2.
43
В първа алинея от тази разпоредба се предвижда, че държавите членки трябва да гарантират „на притежателите на права регулаторна предвидимост за период от поне 20 години“ по отношение на условията за инвестиции в инфраструктурата, като се вземат предвид изискванията, посочени в параграф 1 от този член, а във втора алинея от нея — че „[з]а тази цел държавите членки гарантират, че тези права са валидни за срок от най-малко 15 години, е когато е необходимо, за да се спази първа алинея, включват съответно удължаване на срока, според условията, определени в настоящия параграф“.
44
Следователно посочената разпоредба представлява материалноправна норма, която съгласно припомнената в точка 39 от настоящото решение съдебна практика се прилага към правни положения, възникнали и окончателно установени преди влизането ѝ в сила, само доколкото от формулировката, предназначението или систематиката ѝ ясно личи, че трябва да има именно такова правно действие.
45
На първо място обаче, предоставянето на T‑2 на права на ползване за срок от петнадесет години представлява възникнало и окончателно установено правно положение, като следва да се припомни, от една страна, че решението за предоставяне не предвижда никакво удължаване след изтичането на този срок, а от друга страна, че такова удължаване не е било предвидено и в Директива 2002/20 или в изменената Директива 2002/20, които са били приложими преди влизането в сила на Директива 2018/1972. Освен това от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че на 17 декември 2020 г., преди изтичането на срока за транспониране на Директива 2018/1972, Агенцията е започнала процедура за възлагане на разглежданите в главното производство права, довела до предоставянето им на предприятие, различно от T‑2. Впрочем от тази преписка не става ясно, че T‑2 е придобило права на удължаване на срока или е получило уверения, които са от естество да породят у него оправдани правни очаквания в този смисъл, което запитващата юрисдикция следва да провери.
46
На второ място, от текста на член 49, параграф 2 от Директива 2018/1972 следва, че тази разпоредба не е предназначена да се прилага с обратна сила. Всъщност трета алинея от него предвижда, че общите критерии за удължаване на срока на индивидуалните права на ползване трябва да се предоставят на заинтересованите страни „преди да бъдат предоставени правата за ползване“. Освен това четвърта алинея от него гласи, че „[н]ай-късно две години преди да изтече първоначалният срок на действие на [подобно право], компетентният орган прави обективна и перспективна оценка“ на тези критерии, и добавя, че удължаването на срока на индивидуално право на ползване зависи от спазването на тези критерии.
47
Текстът на член 47, параграф 1 от тази директива, отнасящ се до условията, свързани с индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър, потвърждава предходната констатация. Всъщност в първа алинея от тази разпоредба се предвижда, че компетентните органи определят ясно всички тези условия „преди“ предоставянето или удължаването на срока на тези права, а в трета алинея — че компетентните органи провеждат консултации и информират „своевременно и по прозрачен начин“ заинтересованите страни относно условията, с които са обвързани посочените права „преди тяхното налагане“.
48
При липсата на изрични указания целта на срока на валидност на правата на ползване, предвидена в член 49, параграф 2, първа алинея от Директива 2018/1972, а именно да се гарантира регулаторна предвидимост за период от поне 20 години, считано от предоставянето на индивидуалните права на ползване, като се вземат предвид инвестициите в инфраструктурата, които трябва да се направят, също не може да подкрепи тълкуване с обратна сила, още повече че член 5, параграф 2 от изменената Директива 2002/20, който е бил приложим към момента на влизане в сила на тази директива, се е позовавал единствено на „необходимостта да се предвиди съответен период за амортизация на инвестицията“.
49
Накрая, следва да се добави, че Директива 2018/1972 се позовава на срокове, които трудно могат да бъдат спазени при процедура по подновяване, приложима, както в делото по главното производство, към права, вече предоставени преди влизането в сила на тази директива. Всъщност съображение 131 от посочената директива гласи, че възможността за удължаване на срока на права на ползване следва да се разглежда в подходящ срок преди изтичането на съответните права, например когато правата са били предоставени за 15 години или повече, най-малко 2 години преди изтичането на срока на тези права, освен в случаите, когато възможността за удължаване на срока е била изрично изключена към момента на предоставянето на правата.
50
Вследствие на това, тъй като член 49, параграф 2 от Директива 2018/1972 не се прилага ratione temporis към правно положение като разглежданото в главното производство, възникнало и окончателно установено преди влизането в сила на тази директива, разпоредбите на параграф 1 от този член, към които препраща първата разпоредба, също не са предназначени да се прилагат към него.
51
При това положение не следва да се разглеждат условията, при които срокът на индивидуалните права на ползване, като предоставените на T‑2 преди влизането в сила на посочената директива, може да бъде удължен в приложение на тези разпоредби.
52
С оглед на всички изложени по-горе съображения на втория въпрос следва да се отговори, че член 49, параграфи 1 и 2 от Директива 2018/1972 не се прилага за удължаването на срока на индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър, спадащи към този параграф 2 и предоставени преди датата на влизането в сила на тази директива, но чийто срок изтича след тази дата.
По първия, третия, четвъртия и петия въпрос
53
С първия, третия, четвъртия и петия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се уточни, при утвърдителен отговор на втория въпрос, дали член 49, параграфи 1 и 2 от Директива 2018/1972 има директен ефект. При отрицателен отговор на втория въпрос тази юрисдикция иска от Съда да установи дали в главното производство следва да се приложи пряко член 5, параграф 2 от Директива 2002/20, или член 5, параграф 2 от изменената Директива 2002/20, за да се прецени дали срокът на индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър е подходящ, както и евентуално критериите за тази преценка. Запитващата юрисдикция също така иска от Съда да уточни дали в единия или другия случай трябва да се вземе предвид обстоятелството, че приложимата към момента на изтичане на срока на правата национална правна уредба е изключвала всякакво удължаване над петнадесет години.
54
Предвид отговора на втория въпрос не е необходимо произнасяне по това дали член 49, параграфи 1 и 2 от Директива 2018/1972 има директен ефект.
55
Що се отнася до въпроса дали член 5, параграф 2 от Директива 2002/20, или член 5, параграф 2 от изменената Директива 2002/20 може да се приложи пряко в спора по главното производство, той изглежда ирелевантен, тъй като е безспорно, че тези разпоредби са били транспонирани правилно в словенското право.
56
Поради това не е необходимо да се уточнява и дали обстоятелството, че приложимата към момента на изтичане на срока на правата национална правна уредба е изключвала всякакво удължаване над петнадесет години, е релевантно за анализа на тези въпроси.
По съдебните разноски
57
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
Член 49, параграфи 1 и 2 от Директива (EС) 2018/1972 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2018 година за установяване на Европейски кодекс за електронни съобщения не се прилага за удължаването на срока на индивидуалните права на ползване на радиочестотния спектър, спадащи към този параграф 2 и предоставени преди датата на влизането в сила на тази директива, но чийто срок изтича след тази дата.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: словенски.