62024CJ0633
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (шести състав)
22 януари 2026 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Социално осигуряване — Работници мигранти — Регламент (ЕО) № 883/2004 — Равно третиране — Сумиране на периоди — Член 58 — Споразумение между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора — Обезщетения за инвалидност — Добавка, за да се гарантира получаването на законоустановения минимален размер на помощта за инвалидност — По-строги условия за продължителност на осигурителния стаж за работниците, които са упражнили правото си на свободно движение“
По дело C‑633/24 [Sovisso] (
i
)
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) с акт от 17 септември 2024 г., постъпил в Съда на 27 септември 2024 г., в рамките на производство по дело
F.F.
срещу
Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS),
СЪДЪТ (шести състав),
състоящ се от: I. Ziemele, председател на състава, A. Kumin и S. Gervasoni (докладчик), съдии,
генерален адвокат: D. Spielmann,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за F.F., от A. Andreoni и A. Serreti, avvocati,
–
за Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS), от A. Patteri и S. Preden, avvocati,
–
за чешкото правителство, от J. Benešová, M. Smolek и J. Vláčil, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и D. Recchia, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 58 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (ОВ L 166, 2004 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82, и поправка в ОВ L 33, 2008 г., стр. 12).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между F. F. и Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Национален осигурителен институт, Италия) относно изплащането на добавка, за да се гарантира получаването на законоустановения минимален размер на помощта за инвалидност, предвиден в националното право.
Правна уредба
Международното право
3
На 21 юни 1999 г. Европейската общност и Конфедерация Швейцария сключват седем споразумения, сред които Споразумението между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора (ОВ L 114, 2002 г., стр. 6), изменено по-специално с Решение № 1/2012 на Съвместния комитет, създаден съгласно Споразумението между Европейската общност и нейните държави членки, от една страна, и Конфедерация Швейцария, от друга страна, относно свободното движение на хора, от 31 март 2012 г. (ОВ L 103, 2012 г., стр. 51) (наричано по-нататък „Споразумението за свободното движение на хора“).
4
Член 8 от Споразумението за свободното движение на хора, озаглавен „Координация на схемите за социална сигурност“, гласи:
„Договарящите се страни уреждат в съответствие с приложение II координацията на схемите за социална сигурност с конкретната цел да:
[…]
б) се определи приложимото законодателство;
[…]“ [неофициален превод].
5
Приложение II към Споразумението за свободното движение на хора е озаглавено „Координация на схемите за социална сигурност“, а член 1 от него предвижда:
„1.   Договарящите страни се договарят във връзка с координацията на схемите за социална сигурност да прилагат помежду си правните актове на Европейския съюз, на които се прави позоваване и които са изменени с раздел А от настоящото приложение, или правила, равностойни на такива актове.
2.   Понятието „държава(и)-членка(и)“, което се съдържа в правните актове, посочени в раздел А от настоящото приложение, се тълкува по такъв начин, че да включва Швейцария в допълнение към държавите, обхванати от съответните правни актове на Европейския съюз“.
6
Раздел А от приложение II към Споразумението за свободното движение на хора, озаглавен „Правни актове, на които се прави позоваване“, включва по-специално Регламент № 883/2004, който заменя Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността (ОВ L 149, 1971 г., стр. 2; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 1, стр. 26).
Правото на Съюза
7
Член 1 от Регламент № 883/2004, озаглавен „Определения“, гласи:
„За целите на настоящия регламент:
[…]
у)
„осигурителен период“ означава периодите на внасяне на осигурителни вноски, или на заетост или самостоятелна заетост, определени или признати за осигурителен период от законодателството, съгласно което е завършен или се смята за завършен, както и всички периоди, разглеждани като такива, ако посоченото законодателство ги признава за равностойни на осигурителен период;
[…]“.
8
Член 2 от този регламент, озаглавен „Персонален обхват“, предвижда в параграф 1:
„Настоящият регламент се прилага към граждани на държава членка, лица без гражданство и бежанци, които пребивават в държава членка, които са или са били подчинени на законодателството на една или повече държави членки, както и към членовете на техните семейства и към преживелите ги лица“.
9
Според член 3 от посочения регламент, озаглавен „Материален обхват“:
„1.   Настоящият регламент се прилага към всички законодателства относно следните клонове на социална сигурност:
[…]
в) обезщетения за инвалидност;
[…]“.
10
Член 4 от Регламент № 883/2004, озаглавен „Равно третиране“, гласи следното:
„Освен ако друго не е предвидено в настоящия регламент, лицата, за които се прилага настоящият регламент получават същите обезщетения и имат същите задължения съгласно законодателството на която и да е държава членка, както нейните граждани“.
11
Според член 6 от този регламент, озаглавен „Сумиране на периоди“:
„Освен ако друго не е предвидено в настоящия регламент, компетентната институция на държава членка съгласно чието законодателство:
–
придобиването […] на правото на обезщетения,
[…]
зависи от завършването на периоди на осигуряване, заетост или самостоятелна заетост или пребиваване, зачита до необходимия размер периодите на осигуряване, заетост или самостоятелна заетост или пребиваване, завършени съгласно законодателството на всяка друга държава членка, все едно че периодите са завършени съгласно прилаганото от нея законодателство“.
12
Член 52 от посочения регламент, озаглавен „Отпускане на обезщетения“, гласи:
„1.   Компетентната институция изчислява размера на дължимото обезщетение:
а)
съгласно прилаганото от нея законодателство, само когато изискванията за получаване на обезщетения са били изпълнени изключително съгласно националното право (самостоятелно обезщетение);
б)
чрез изчисляване на теоретичен размер и впоследствие на действителен размер (пропорционално обезщетение), както следва:
i)
теоретичният размер на обезщетението е равен на обезщетението, за което заинтересованото лице може да претендира, ако всички осигурителни периоди и/или периодите на пребиваване, които са завършени съгласно законодателството на другите държави членки, са били завършени съгласно прилаганото от нея законодателство към датата на отпускане на обезщетението. Ако съгласно това законодателство, размерът не зависи от продължителността на завършените периоди, този размер се смята за теоретичния размер;
ii)
компетентната институция определя след това пропорционалния размер на обезщетението, като отнася към теоретичния размер съотношението между продължителността на периодите, завършени преди настъпването на риска съгласно законодателството, което тя прилага и цялата продължителност на периодите, завършени преди настъпването на риска съгласно законодателствата на всички държави членки по случая.
[…]
3.   Заинтересованото лице има право да получи от компетентната институция на всяка държава членка, най-високия от размерите, изчислени в съответствие с параграф 1, букви a) и б).
[…]“.
13
Член 58 от същия регламент, озаглавен „Отпускане на добавка“, гласи следното:
„1.   На получаващ обезщетения, за когото се прилага тази глава, в държавата членка по пребиваване и съгласно чието законодателство му се дължи обезщетение не може да бъде отпуснато обезщетение, което е по-малко от минималното обезщетение, определено в това законодателство за осигурителен период или период на пребиваване, равен на всички периоди, зачитани за изплащане в съответствие с тази глава.
2.   Компетентната институция на тази държава членка, ако е необходимо, му изплаща по време на периода на неговото пребиваване на нейна територия добавка, равна на разликата между общия размер на обезщетенията, дължими по тази глава и размера на минималното обезщетение“.
Италианското право
Закон № 153/69
14
Член 8 от legge № 153 — Revisione degli ordinamenti pensionistici e norma in materia di sicurezza sociale (Закон № 153 за преразглеждане на пенсионните режими и правилата в областта на социалната сигурност) от 30 април 1969 г. (GURI, бр. 111 от 30 април 1969 г., наричан по-нататък „Закон № 153/69“), озаглавен „Подобряване на условията за пенсиониране“, предвижда в параграф 2, че в случай на сумиране на периоди на осигуряване и плащане на вноски, предвидено в международни споразумения или конвенции в областта на социалното осигуряване, италианските граждани имат право към пенсията им за инвалидност да бъде добавен минимален месечен размер, при условие че докажат, че са плащали осигурителни вноски в продължение на най-малко десет години по трудов договор в Италия.
Закон № 222/84
15
Член 1, параграф 3 от legge № 222 — Revisione della disciplina della invalidità pensionabile (Закон № 222 за преразглеждане на правилата за пенсиите за инвалидност) от 12 юни 1984 г. (GURI, бр. 165 от 16 юни 1984 г., наричан по-нататък „Закон № 222/84“) гласи:
„Помощта за инвалидност, предвидена в настоящия член, се изчислява в съответствие с действащите правила в общата схема за задължително осигуряване за инвалидност, старост и преживели лица на наетите лица или в специалните каси за самостоятелно заетите лица. Когато помощта е по-ниска от минималното обезщетение в отделните каси, помощта се допълва до не повече от размера на минималното обезщетение с добавка за сметка на социалния фонд, равна на социалната пенсия по член 26 от [Закон № 153/69], с последващите му изменения и допълнения“.
16
Член 4, параграф 1 от Закон № 222/84 предвижда, че за целите на придобиване на правото на помощ за инвалидност и на пенсия за нетрудоспособност, посочени в членове 1 и 2, заинтересованото лице трябва да докаже наличието на общо пет години осигурителен стаж, от които три години осигурителен стаж през петте години, предхождащи подаването на административната молба.
Закон № 335/1995
17
Член 1, параграф 16 от legge № 335 — Riforma del sistema pensionistico Obbligatorio e complementare (Закон № 335 за реформа на системата за задължително и допълнително пенсионно осигуряване) от 8 август 1995 г. (GURI, бр. 190 от 16 август 1995 г., редовна притурка № 101, наричан по-нататък „Закон № 335/1995“) гласи следното:
„Разпоредбите относно добавката до минималния размер не се прилагат за пенсиите, които се отпускат единствено по зависещата от вноски система [т.е. пенсиите, за които вноските са натрупани след 1 януари 1996 г.]“.
Декрет № 577/1992
18
Член 3, параграф 1 от decreto ministeriale № 577 — Regolamento recante norme sui trattamenti pensionistici per attività svolte all’estero e per i residenti all’estero (Министерски декрет № 577 — Наредба за пенсионното осигуряване на работниците, наети в чужбина, и на лицата, пребиваващи в чужбина) от 30 декември 1992 г. (GURI, бр. 116 от 20 май 1993 г., наричан по-нататък „Декрет № 577/1992“), гласи:
„Когато пребиваващият в Италия пенсионер е придобил правото на сумиране на периодите на осигуряване и плащане на вноски, предвидено в регламентите на Европейската икономическа общност или в международните споразумения в областта на социалното осигуряване, които задължават институцията на държавата на пребиваване да гарантира минималния размер, определен от националното законодателство, последният се предоставя, при спазване на останалите условия, дори ако изискването [свързано с минимален период на внасяне на осигурителни вноски от поне една година в Италия] не е изпълнено“.
Спорът в главното производство, преюдициалният въпрос и производството пред Съда
19
Жалбоподателят в главното производство, който пребивава в Италия, плаща социалноосигурителни вноски в Швейцария от 1991 г. до 1994 г., а след това в Италия от 1 април 2002 г. до 31 март 2012 г. В негова полза в Италия са отчетени и осигурителни вноски за период на безработица за 2012 г. и 2013 г.
20
Жалбоподателят в главното производство подава няколко искания до INPS, за да получи помощ за инвалидност пропорционално на платените в Италия социалноосигурителни вноски, както и добавка към тази помощ, предназначена да гарантира получаването на предвидения в националното право минимален размер. Исканията му са отхвърлени по същество с мотива, че той не отговаря на условията, предвидени в член 4 от Закон № 222/84. Всъщност INPS приема, че тъй като жалбоподателят в главното производство е осигурено лице, което, считано от 1996 г., е плащало социалноосигурителни вноски, той попада в обхвата на член 1, параграф 16 от Закон № 335/1995, и следователно може да получи помощта за инвалидност само по схемата, наречена „зависеща от вноски“, в рамките на която изплащането на добавка, за да се гарантира получаването на посочения законоустановен минимален размер, е изключено по силата на тази разпоредба. В представените пред Съда становища се посочва, че INPS узнал със закъснение за периодите, през които жалбоподателят в главното производство е плащал вноски в Швейцария преди 1996 г., които щели да предотвратят това изключване.
21
След като подадените му по административен ред жалби са отхвърлени от този орган, жалбоподателят в главното производство сезира Tribunale di Torino (Първоинстанционен съд Торино, Италия), който постановява, че неговото положение попада в приложното поле на член 8, параграф 2 от Закон № 153/69 и приема, че не отговаря на предвидените в тази разпоредба условия за получаване на поисканата добавка. Всъщност според посочената разпоредба при сумиране на периодите, през които са внасяни осигурителни вноски в Италия и в чужбина, заинтересованото лице трябва да докаже осигурителен период от най-малко десет години въз основа на трудов договор в Италия. Тъй като жалбоподателят в главното производство се е осигурявал само 260 седмици в Италия, което съответства на пет години осигурителен стаж, Tribunale di Torino (Първоинстанционен съд Торино) приема, че това условие не е изпълнено и че жалбоподателят в главното производство не може да претендира изплащане на добавка, предназначена да гарантира получаването на предвидения от националното право минимален размер, дори като се вземат предвид вноските, които е платил в Швейцария преди 1996 г.
22
Жалбоподателят в главното производство обжалва решението на Tribunale di Torino (Първоинстанционен съд Торино) пред Corte d’appello di Torino (Апелативен съд Торино, Италия), който потвърждава това съдебно решение. Последната юрисдикция приема, че жалбоподателят в главното производство не може да се ползва от добавката към помощта за инвалидност, за да се достигне законоустановения минимален размер, тъй като всичките му периоди, през които са внасяни осигурителни вноски в Италия, са завършени след 31 декември 1995 г., тоест по зависещата от вноски система, при която получаването на добавката за достигане на посочения законоустановен минимален размер е изключено от член 1, параграф 16 от Закон № 335/1995. Според Corte d’appello di Torino (Апелативен съд Торино) жалбоподателят в главното производство не може да претендира за тази добавка и по силата на член 8, параграф 2 от Закон № 153/69, който предвижда условие за внасяне на осигурителни вноски в Италия в продължение на десет години, с мотива че той доказва само пет години осигурителен стаж в тази държава членка. Накрая, този съд приема, че на основание член 52, параграф 3 от Регламент № 883/2004 заинтересованото лице няма право на обезщетение, което е пропорционално на вноските, платени в Швейцария и Италия.
23
Жалбоподателят в главното производство подава касационна жалба срещу решението на Corte d’appello di Torino (Апелативен съд Торино) пред Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия), който е запитващата юрисдикция. Тази юрисдикция иска да се установи дали италианската правна уредба съответства на член 58 от Регламент № 883/2004 и на принципа на свободно движение на работници, доколкото по отношение на лицата, чиито периоди, през които са внасяни осигурителни вноски, не са завършени всички в Италия, това право обвързва изплащането на добавката, предназначена да гарантира получаването на предвидения от националното право минимален размер, с условие за внасяне на осигурителни вноски от десет години в Италия, докато лицата, които са завършили в тази държава всичките си периоди, през които са внасяли осигурителни вноски, могат по силата на членове 1 и 4 от Закон № 222/84 да се ползват от тази добавка в края само на пет години, през които са внасяни осигурителни вноски, три от които през последните пет години.
24
При тези обстоятелства Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Противоречи ли на законодателството [на Европейския съюз], и по-специално на разпоредбите на член 58 от Регламент [ЕО] № 883/2004, национална правна уредба, която в случай на искане за сумиране на осигурителните вноски, натрупани в различни държави от Европейския съюз, обвързва допълването на обикновената помощ за инвалидност до размера на минималното обезщетение с изискването за десетгодишен период на плащане на вноски, натрупан в Италия по смисъла на член 8, параграф 2 от Закон № 153/69, докато на лицата, чийто период на плащане на вноски е натрупан изцяло в Италия, са достатъчни само пет години плащане на вноски (три през последните пет години) съгласно членове 1 и 4 от Закон № 222/84, за да им се признае право на минималното обезщетение?“.
25
На 24 юни 2025 г. Съдът отправя до запитващата юрисдикция искане за разяснения на основание член 101, параграф 1 от Процедурния правилник, за да определи дали с оглед на тълкуването на националното право, направено от INPS в становището му, спорът по главното производство запазва своя предмет и, ако това е така, точния обхват на националното право, включително на практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд). В отговор на това искане с писмо, постъпило в секретариата на Съда на 18 юли 2025 г., запитващата юрисдикция уточнява, че предметът на спора в главното производство не е отпаднал, и приема, че INPS се заблуждава за обхвата на италианското право и на неговата съдебна практика.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
26
Без формално да повдига възражение за недопустимост, в становището си INPS твърди, че поставеният въпрос е безпредметен, тъй като според този орган по силата на член 3 от Декрет № 577/1992, както и на тълкуването на националното право, произтичащо от практиката на самата запитваща юрисдикция, когато пребиваващото в Италия осигурено лице сумира периодите, през които са внасяни осигурителни вноски в Италия, и периодите, през които са правени вноски в друга държава членка, от него не се изисква, за да получи добавката към помощта за инвалидност, така че да достигне тя законоустановения минимален размер, да спазва допълнително условие спрямо осигурените лица, които са се осигурявали изключително в Италия.
27
В това отношение следва да се припомни, че в производството по член 267 ДФЕС Съдът трябва да вземе предвид, в рамките на разпределението на правомощията между юрисдикциите на Съюза и националните юрисдикции, фактическата обстановка и правната уредба, които запитващата юрисдикция е поела отговорността да посочи в акта за преюдициално запитване като относими към преюдициалните въпроси (решение от 27 ноември 2025 г., Santander Renta Variable España Pensiones, Fondo de Pensiones, C‑525/24, EU:C:2025:922, т. 30 и цитираната съдебна практика).
28
Следва да се припомни също, че само националният съд, който е сезиран със спора в главното производство и трябва да поеме отговорността за последващия правораздавателен акт, може да прецени, предвид особеностите на всяко дело, както необходимостта от преюдициално решение, за да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда и които се ползват с презумпция за релевантност. Следователно, след като поставеният въпрос се отнася до тълкуването или валидността на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе, освен ако е съвсем очевидно, че исканото тълкуване няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, когато проблемът е от хипотетично естество или още когато Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на поставения му въпрос (решение от 24 юни 2025 г., GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, т. 45).
29
В случая, в отговор на искането за разяснения, изпратено от Съда на запитващата юрисдикция, тя посочва, че тълкуването на националното право, представено от INPS в становището му пред Съда, не отговаря на тълкуването, защитавано от този орган до момента. Запитващата юрисдикция указва, че спорът в главното производство запазва предмета си, тъй като искането на F. F. не е било уважено. Тя смята, че тълкуването на националните разпоредби, в частност на член 3 от Декрет № 577/1992, и на практиката на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд), изложено от INPS в становището му пред Съда, е погрешно.
30
В светлината на така дадените от запитващата юрисдикция разяснения не е съвсем очевидно, че поставеният въпрос е безпредметен и следователно е от хипотетично естество по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 28 от настоящото решение.
31
От това следва, че поставеният въпрос е допустим.
По същество
32
В началото е важно да се припомни, че Споразумението за свободното движение на хора, и по-специално член 8 и приложение II към него, предвиждат, че в случаите, които касаят държавите членки на Съюза и Конфедерация Швейцария, се прилага Регламент № 883/2004, като за целите на прилагането му Конфедерация Швейцария трябва да бъде приравнена на държава членка (вж. в този смисъл решение от 15 март 2018 г., Blanco Marqués, C‑431/16, EU:C:2018:189, т. 37 и цитираната съдебна практика).
33
От акта за преюдициално запитване става ясно, че запитващата юрисдикция иска да се установи дали предвидените в италианската правна уредба условия за получаване на добавка, предназначена да гарантира получаването на минималния размер на помощ за инвалидност, противоречат на правото на Съюза, доколкото изключват възможността периодите, през които са внасяни осигурителни вноски в друга държава членка, да бъдат взети предвид, все едно са били завършени в Италия. От това следва, че поставеният въпрос трябва да се разбира като отнасящ се не само до член 58 от Регламент № 883/2004, посочен в преюдициалния въпрос, но и до членове 4 и 6 от този регламент, отнасящи се съответно до принципите на равно третиране и на сумиране на периоди.
34
Ето защо следва да се приеме, че с въпроса си по същество запитващата юрисдикция иска да установи дали член 58 от Регламент № 883/2004 във връзка с членове 4 и 6 от този регламент трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правната уредба на държава членка, по силата на която изплащането на добавка, предназначена да гарантира получаването на минималния размер на помощ за инвалидност, е обвързано за осигурените лица, които са се осигурявали в други държави членки, с десетгодишен осигурителен стаж в тази държава членка, докато за лицата, които са се осигурявали изключително в посочената държава членка, изплащането на тази добавка е обвързано с петгодишен осигурителен стаж в нея, три от които през последните пет години.
35
За да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, е важно да се припомни най-напред, че Регламент № 883/2004, чийто предмет се състои в осигуряване на координацията между различните национални схеми, позволява последните да продължат да съществуват, без да създава обща система за социално осигуряване. В този смисъл съгласно постоянната съдебна практика държавите членки запазват компетентността си да уреждат системите си за социално осигуряване (решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 29 и цитираната съдебна практика).
36
Поради това при липсата на хармонизиране на равнището на Съюза законодателството на всяка държава членка следва да определя по-специално условията, при които се предоставя право на обезщетения (решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 30 и цитираната съдебна практика).
37
При упражняването на тази компетентност обаче държавите членки трябва да спазват правото на Съюза, и в частност разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС, свързани с признатата на всеки гражданин на Съюза свобода на движение и на пребиваване на територията на държавите членки (решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 31 и цитираната съдебна практика).
38
В това отношение следва да се подчертае, че Договорът за функционирането на ЕС не дава на работника гаранции, че разширяването на неговата дейност в друга държава членка няма да имат последици, що се отнася до социалното осигуряване. Като се имат предвид различията между законодателствата за социално осигуряване на различните държави членки, подобно разширяване или преместване може в зависимост от обстоятелствата да бъде благоприятно или неблагоприятно за работника, що се отнася до социалното осигуряване. Оттук следва, че дори в случай че прилагането по този начин е по-малко благоприятно, подобно законодателство остава в съответствие с разпоредбите на членове 45 и 48 ДФЕС, ако не поставя съответното лице в по-неблагоприятно положение спрямо лицата, които упражняват цялата си дейност в държавата членка, където това законодателство се прилага (вж. в този смисъл решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 32 и цитираната съдебна практика).
39
Така Съдът многократно е посочвал, че целта на член 45 ДФЕС нямаше да бъде постигната, ако в резултат на упражняване на правото си на свободно движение работниците мигранти трябваше да загубят предимствата на социалното осигуряване, които им гарантира законодателството на държава членка. Подобна последица всъщност би могла да разубеди работник от Съюза да упражнява правото си на свободно движение и следователно би представлявала засягане на тази свобода (решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 33 и цитираната съдебна практика).
40
Изискванията, произтичащи от спазването на принципа на свободно движение на работници, са конкретизирани в областта на социалното осигуряване с Регламент № 883/2004, член 4 от който, относно принципа на равно третиране, гласи, че лицата, попадащи в приложното поле на този регламент, трябва да се третират по същия начин съгласно законодателството на държава членка като гражданите на тази държава членка.
41
Този принцип на равно третиране забранява не само явната дискриминация, основана на гражданството на лицата, ползващи се от схеми за социална сигурност, но и всички скрити форми на дискриминация, които чрез прилагане на други критерии за разграничаване фактически водят до същия резултат (решение от 5 декември 2019 г., Bocero Torrico и Bode, C‑398/18 и C‑428/18, EU:C:2019:1050, т. 40).
42
Също така за непряко дискриминационни следва да се считат условията по националното право, които, независимо че не се прилагат различно според гражданството, засягат най-много или предимно работниците мигранти, както и приложимите без разлика според гражданството условия, които могат да бъдат по-лесно изпълнени от работниците — местни граждани, отколкото от работниците мигранти, или които могат по-специално да се окажат в ущърб на последните (решение от 5 декември 2019 г., Bocero Torrico и Bode, C‑398/18 и C‑428/18, EU:C:2019:1050, т. 41).
43
От своя страна член 6 от Регламент № 883/2004 относно принципа на сумиране на периоди предвижда, че освен ако в този регламент не е предвидено друго, компетентната институция на държава членка, съгласно чието законодателство „придобиването […] на правото на обезщетения […] зависи от завършването на периоди на осигуряване, заетост или самостоятелна заетост или пребиваване, зачита до необходимия размер периодите на осигуряване, заетост или самостоятелна заетост или пребиваване, завършени съгласно законодателството на всяка друга държава членка, все едно че периодите са завършени съгласно прилаганото от нея законодателство“.
44
Накрая, по силата на член 58 от Регламент № 883/2004 получателят на обезщетение за инвалидност не може да получава обезщетение, което е по-ниско от минималното обезщетение, определено от държавата членка на пребиваване. Последната държава членка трябва евентуално да му изплати добавка, равна на разликата между сумата на дължимите обезщетения и размера на това минимално обезщетение.
45
От точки 40—44 от настоящото решение следва, че член 58 от Регламент № 883/2004 във връзка с членове 4 и 6 от този регламент не допуска изплащането на такава добавка по начин, който води до по-неблагоприятно третиране на работниците, упражнили свободата си на движение на територията на Съюза, в сравнение с работниците, които не са упражнили тази свобода, тъй като периодите, през които са плащани осигурителни вноски съгласно законодателството на други държави членки, не са взети предвид по същия начин, както ако бяха завършени съгласно законодателството на държавата членка на компетентната институция.
46
В случая от данните, с които разполага Съдът, става ясно, че жалбоподателят в главното производство, който е поискал добавката към помощта за инвалидност, за да достигне тя законоустановения в Италия минимален размер, се е осигурявал на територията на Конфедерация Швейцария от 1991 г. до 1994 г., а след това в продължение на 260 седмици в Италия между 2002 г. и 2012 г., като последният период съответства на пет години осигурителен стаж. В негова полза са отчетени и вноски за периоди на безработица в Италия за 2012 г. и 2013 г.
47
Освен това от акта за преюдициално запитване става ясно, че по силата на разглежданата в главното производство правна уредба лицата, които не попадат изключително в обхвата на зависещата от вноски система, приложима за завършените, считано от 1 януари 1996 г., периоди, през които са внасяни осигурителни вноски, имат право, когато получават помощ за инвалидност, чийто размер не достига законоустановения минимален размер, предвиден в тази правна уредба, да получат добавка към тази помощ, за да бъде достигнат минималният размер. Получаването на тази добавка към помощта за инвалидност е обвързано с условие за петгодишен осигурителен стаж, три от които през последните пет години. Запитващата юрисдикция обаче посочва, че по силата на член 8, параграф 2 от Закон № 153/69 в случай на сумиране на осигурителни периоди и на осигурителни вноски, предвидено в споразумения или международни конвенции в областта на социалното осигуряване, осигуреното лице трябва да докаже десетгодишен осигурителен стаж в рамките на трудов договор в Италия.
48
Освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, по този начин италианското право, изглежда, обвързва работниците, упражнили свободата си на движение, с условия за осигурителен стаж в Италианската република, които са по-строги от приложимите за работниците, които не са упражнили тази свобода. Тази правна уредба, в противоречие с изискваното в член 58 от Регламент № 883/2004 във връзка с членове 4 и 6 от този регламент, не изглежда да позволява — за получаване на добавката към помощта за инвалидност, така че да се достигне законоустановеният минимален размер — периодите, през които са внасяни осигурителни вноски и са завършени в държава членка, различна от Италия, да бъдат взети предвид по същия начин, както ако бяха завършени в тази държава членка.
49
В това отношение следва да се припомни още, що се отнася до последиците, които трябва да се изведат от горния анализ, че според постоянната съдебна практика, когато националното право предвижда в противоречие с правото на Съюза различно третиране на няколко групи лица, групата лица в по-неблагоприятно положение трябва да бъдат третирани по същия начин както останалите заинтересовани и за тях трябва да се приложи същият режим. При липсата на правилно прилагане на правото на Съюза режимът, приложим за групата лица в по-благоприятно положение, остава единствената валидна референтна система (решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 46 и цитираната съдебна практика).
50
Както става ясно от акта за преюдициално запитване, работниците, които не са упражнили правото си на свободно движение и са завършили целия си осигурителен стаж в Италия, имат право на добавка към помощта за инвалидност, така че да бъде достигнат законоустановения минимален размер, ако докажат петгодишен осигурителен стаж в Италия, три от които през последните пет години. Следователно тази правна рамка представлява валидната референтна система по смисъла на съдебната практика, цитирана в предходната точка (вж. по аналогия решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 47).
51
Безспорно компетентните национални органи на съответните държави членки трябва да определят какви са най-подходящите средства във вътрешното право, за да се постигне равно третиране между работниците мигранти и уседналите работници. Следва да се подчертае обаче, че поначало тази цел би могла да се постигне, като и на работниците мигранти, които се намират в положение като разглежданото в главното производство, се отпусне добавка към помощта за инвалидност, за да бъде достигнат законоустановеният минимален размер, при същите условия като приложимите за уседналите работници (вж. по аналогия решение от 14 март 2019 г., Vester, C‑134/18, EU:C:2019:212, т. 48).
52
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 58 от Регламент № 883/2004 във връзка с членове 4 и 6 от този регламент трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правната уредба на държава членка, по силата на която изплащането на добавка, предназначена да гарантира получаването на минималния размер на помощ за инвалидност, е обвързано за осигурените лица, които са се осигурявали в други държави членки, с десетгодишен осигурителен стаж в тази държава членка, докато за лицата, които са се осигурявали изключително в посочената държава членка, изплащането на тази добавка е обвързано с петгодишен осигурителен стаж в нея, три от които през последните пет години.
По съдебните разноски
53
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:
Член 58 от Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност, във връзка с членове 4 и 6 от този регламент,
трябва да се тълкува в смисъл, че
не допуска правната уредба на държава членка, по силата на която изплащането на добавка, предназначена да гарантира получаването на минималния размер на помощ за инвалидност, е обвързано за осигурените лица, които са се осигурявали в други държави членки, с десетгодишен осигурителен стаж в тази държава членка, докато за лицата, които са се осигурявали изключително в посочената държава членка, изплащането на тази добавка е обвързано с петгодишен осигурителен стаж в нея, три от които през последните пет години.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.