62014CC0591
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
P. MENGOZZI
представено на 30 март 2017 година (
1
)
Дело C‑591/14
Европейска комисия
срещу
Кралство Белгия
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Неизпълнение на решение на Комисията в областта на държавните помощи — Решение 2011/678/ЕС — Държавна помощ за финансиране на диагностиката на трансмисивни спонгиформни енцефалопатии (ТСЕ) по говедата — Невъзстановяване на отпуснатите помощи — Основания на защитата — Трудности при идентифицирането на получателите на помощите“
Въведение
1.
Настоящото дело се води по иск на основание член 108, параграф 2 ДФЕС, с който Европейската комисия моли Съда да установи, че Кралство Белгия не е изпълнило задълженията си по член 288, четвърта алинея ДФЕС и по членове 2—4 от Решение 2011/678/ЕС на Комисията от 27 юли 2011 година относно държавната помощ за финансиране на диагностиката на трансмисивни спонгиформни енцефалопатии (ТСЕ) по говедата, приведена в действие от Белгия (държавна помощ C 44/08 (ex NN 45/04) (наричано по-нататък „спорното решение“) (
2
), тъй като не е взело в определените срокове всички необходими мерки, за да си възстанови от получателите държавните помощи, които с член l, параграфи 3 и 4 от това решение са обявени за неправомерни и несъвместими с вътрешния пазар, и тъй като не е информирало Комисията в определения срок за мерките, взети за изпълнение на това решение.
Обстоятелствата по спора
Финансирането на тестовете за диагностика на трансмисивните спонгиформни енцефалопатии (ТСЕ) по говедата в Белгия
2.
Видно от преписката, между 2001 г. и 2006 г. Кралство Белгия покрива изцяло или частично разходите за тестовете за диагностика на ТСЕ по говедата (наричани по-долу „тестовете за СЕГ“), които са задължителни от 1 януари 2001 г.
3.
В периода между 1 януари 2001 г. и 31 декември 2001 г. тези разходи са финансирани с пряка субсидия от държавата (Белгия).
4.
От 1 януари 2002 г. до 30 юни 2004 г. тестовете за СЕГ са предварително финансирани от Белгийската служба за помощи и възстановяване (Bureau d’intervention et de restitution belge, наричана по-нататък „BIRB“), федерално ведомство със статут на юридическо лице.
5.
От 1 юли 2004 г. до 30 ноември 2004 г. тестовете са предварително финансирани от Федералната агенция за безопасност на храните в хранителната верига (Agence fédérale pour la sécurité de la chaîne alimentaire, Белгия, наричана по-нататък „AFSCA“), държавно ведомство със статут на юридическо лице.
6.
Между 1 декември 2004 г. и 31 декември 2005 г. тестовете за СЕГ са финансирани въз основа на разпоредбите на Кралски декрет от 15 октомври 2004 г. за финансирането на диагностиката на трансмисивните спонгиформни енцефалопатии по животните (Arrêté royal du 15 octobre 2004 relatif au financement du dépistage des encéphalopathies spongiformes transmissibles chez les animaux, наричан по-нататък „Кралският декрет от 15 октомври 2004 г.“) (
3
) и на Закона от 9 декември 2004 г. за финансирането на AFSCA (Loi du 9 décembre 2004 relative au financement de l’AFSCA, наричан по-нататък „Законът от 9 декември 2004 г.“) (
4
). Кралският декрет от 15 октомври 2004 г. въвежда такса от 10,70 EUR за всяко изпратено за клане говедо, на което трябва да се извърши бърз тест за СЕГ, и предвижда, че AFSCA събира тази такса от кланиците (
5
). Видно от преписката, през този период тестовете за СЕГ са финансирани отчасти чрез таксите, събирани на основание на Кралския декрет от 15 октомври 2004 г., и отчасти от резервите на AFSCA и от подлежащия на възстановяване аванс, предоставен ѝ от държавата (
6
).
7.
Начинът на финансиране на тестовете за СЕГ отново е изменен с влизането в сила на два кралски декрета, приети на 10 ноември 2005 г., единият от които урежда таксите по член 4 от Закона от 9 декември 2004 г. (
7
), а другият — таксите по член 5 от същия закон (наричани по-нататък „кралските декрети от 10 ноември 2005 г.“) (
8
). Първият от тези декрети, който отменя Кралския декрет от 15 октомври 2004 г., предвижда, че операторите заплащат на AFSCA годишна такса за всеки сектор на дейност и за всеки обект. Посочени са конкретно седем сектора на дейност (доставки за селското стопанство, първично производство, преработка, търговия на едро, търговия на дребно, обществено хранене, транспорт) (
9
). Вторият кралски декрет предвижда да се плаща възнаграждение за услугите, извършвани от AFSCA в полза на конкретни оператори, сред които са в частност услугите „вземане на проба и регулаторно изискуеми анализи“ (
10
). Кралските декрети от 10 ноември 2005 г. влизат в сила на 31 декември 2005 г.
8.
Финансирането на тестовете за СЕГ в Белгия става повод за различни мерки от страна на Комисията въз основа на правилата на Договора в областта на държавните помощи.
9.
Така с решение от 13 февруари 2002 г. (
11
) Комисията одобрява помощта, отпускана за периода между 1 януари и 30 юни 2002 г. (наричано по-нататък „решението от 2002 г.“).
10.
През 2005 г. на основание член 15, буква г) от Регламент (ЕО) № 1/2004 (
12
) тя разрешава схемата за помощ, наречена „предварително финансиране на тестовете за ТСЕ“ и въведена на 1 януари 2003 г., и схемата за помощ, наречена „финансиране на тестовете за ТСЕ“ и въведена на 15 октомври 2004 г. (
13
) Първата схема установява помощ с максимален размер 40 EUR, а втората — помощ с максимален размер 33,38 EUR на тест.
11.
Отново през 2005 г. на основание член 87, параграф 3, буква в) ЕО Комисията одобрява — до сумата от 33,38 EUR на тест — помощта, която се финансира чрез таксите, събирани по цялата хранителна верига, и която е планирана в рамките на реформата на системата за финансиране на AFSCA, въведена с кралските декрети от 10 ноември 2005 г. (наричано по-нататък „решението от 2005 г.“) (
14
). В същото решение Комисията приема, че не е държавна помощ нито финансирането на AFSCA чрез възнагражденията за услугите, извършвани за конкретни оператори, нито финансирането на „общите проверки на случаен принцип“ чрез системата от такси, събирани по цялата хранителна верига (
15
).
Спорното решение
12.
След като през 2004 г. получава няколко жалби, Комисията изпраща на Кралство Белгия искане за информация относно мерките за финансиране на тестовете за СЕГ. Белгийските власти отговарят на искането на 6 февруари и 14 май 2004 г.
13.
С писмо от 23 януари 2004 г. Кралство Белгия уведомява Комисията за мярка за помощ, предназначена за покриване на разходите за диагностика на ТСЕ по животните (
16
). Планирано е с тази мярка да се осигури предварително финансиране на разходите за тестовете за СЕГ, чийто размер впоследствие ще подлежи на възстановяване чрез парафискални такси. Според обясненията, които Кралство Белгия дава на Комисията, тази схема вече е прилагана за тестовете, извършени през 2002 г. и 2003 г. (
17
). След като се установява, че вече е приведена в изпълнение, нотифицираната мярка е вписана с номер NN 45/04 в регистъра на помощите, за които не е постъпило уведомление.
14.
На 16 септември 2004 г. белгийските власти съобщават за изготвянето на нов проект за кралски декрет (въз основа на който е приет Кралският декрет от 15 октомври 2004 г.), който установява система за заплащане на възнаграждение за услуга в размер на 10,70 EUR за всяко говедо, изпратено за клане.
15.
В по-нататъшния ход на производството белгийските власти обясняват, че целта им е чрез новата система за финансиране на AFSCA да въведат система за солидарно възстановяване на разходите за тестовете за СЕГ в течение на период от 15 години и че от всички действащи оператори, които са имали говеда през спорния период, ще се очаква да участват във финансирането на тази система (
18
).
16.
С писмо от 26 ноември 2008 г. Комисията информира Кралство Белгия, че е решила да започне процедурата, предвидена в член 108, параграф 2 ДФЕС (
19
).
17.
В съображение 31 от спорното решение Комисията пояснява, че то се отнася „само до помощта за финансиране на тестовете за СЕГ през периода 2001—2006 г. и до нейната система за финансиране, тъй като помощта за тестовете за СЕГ през този период е била предварително финансирана и защото това предварително финансиране е предмет на възстановяване в течение на няколко години“.
18.
В съображения 32 и 33 от спорното решение Комисията припомня „терминологичната разлика“ между „възнаграждение за услуга“, каквото в случая е сумата от 10,70 EUR, която Кралство Белгия събира, считано от 1 декември 2004 г., и „такса“, каквато са сумите, които AFSCA събира от стопанските единици, разположени на белгийска територия и разпределени в седем сектора. В частта от спорното решение, която съдържа оценката на спорните мерки, Комисията най-напред констатира, че финансирането на тестовете за СЕГ чрез такси и други държавни ресурси осигурява предимство по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС на „земеделските производители, кланиците и другите субекти, които преработват, обработват, продават или пускат на пазара продукти, произхождащи от говеда и подлагани задължително на изследване за СЕГ по силата на действащото законодателство“, и поради това съставлява помощ (
20
). В съображение 100 от спорното решение Комисията констатира, че тъй като не е постъпило уведомление за тази помощ, същата е неправомерна.
19.
По-нататък тя преценява съвместимостта на помощите въз основа на член 107, параграф 3, буква в) ДФЕС. За тази цел тя разграничава два периода „[в] зависимост от приложимостта на различните правни разпоредби“ (
21
).
20.
Помощите, отпуснати през първия период — между 1 януари 2001 г. и 31 декември 2002 г., са оценени и обявени за съвместими въз основа на точка 11.4 от Насоките на Общността за държавните помощи в земеделието (
22
).
21.
За сметка на това помощите, отпуснати през втория период — между 1 януари 2003 г. и 31 декември 2005 г., са преценени въз основа на точка 21 и сл. от Насоките на Общността за държавните помощи във връзка с тестовете за ТСЕ на мъртви животни и на отпадъците от кланици (наричани по-нататък „Насоките за ТСЕ“) (
23
). В рамките на тази преценка Комисията констатира, че максималният размер от 40 EUR на тест, предвиден в точка 24 от тези насоки, е бил надвишен през периода от 1 януари 2003 г. до 30 юни 2004 г. (
24
).
22.
Затова в съображение 125 от спорното решение тя приема, че помощта, предоставена за финансирането на тестовете за СЕГ, „която надвишава размера от 40 EUR на тест през периода от 1 януари 2003 г. до 30 юни 2004 г. и чиято обща сума възлиза на 6619810,74 EUR, е несъвместима с вътрешния пазар“.
23.
В съображения 126—129 от спорното решение Комисията преценява предложената от Кралство Белгия система за възстановяване на тези помощи чрез събирането на таксите за финансирането на AFSCA и заключава, че тази система не съответства на изискванията в областта на възстановяването, произтичащи от практиката на Съда и от член 14 от Регламент (ЕО) № 659/1999 (
25
).
24.
Член 1, параграфи 3 и 4 от спорното решение гласи:
„3.   Финансирането на тестовете за СЕГ посредством използване на държавни ресурси за периода от 1 януари 2003 г. до 30 юни 2004 г. представлява помощ, съвместима с вътрешния пазар, в полза на земеделските производители, кланиците и другите субекти, които преработват, обработват, продават или пускат на пазара продукти, произхождащи от говеда и подлагани задължително на изследване за СЕГ, за сумите под 40 EUR на тест. Сумите над 40 EUR на тест са несъвместими с вътрешния пазар и трябва да бъдат възстановени, с изключение на помощта, предоставена на конкретни проекти, които към момента на предоставяне на тази помощ са изпълнявали всички условия, определени в приложимия регламент de minimis.
4.   Белгия неправомерно е привела в действие помощта за финансирането на тестовете за СЕГ в нарушение на член 108, параграф 3 […] ДФЕС през периода от 1 януари 2001 г. до 30 юни 2004 г.“.
25.
Член 2, параграф 1 от спорното решение гласи, че „[Кралство] Белгия предприема необходимите мерки за възстановяване от получателите на неправомерната и несъвместимата помощ, посочена в член 1, параграфи 3 и 4“. В параграф 4 от същия член се уточнява, че „[в]ъзстановяването се извършва незабавно и в съответствие с процедурите, предвидени от националното законодателство, при условие че те позволяват незабавното и ефективно изпълнение на настоящото решение“.
26.
Член 3, първа и втора алинея от спорното решение гласи, че „[в]ъзстановяването […] се извършва незабавно и ефективно“ и че „[Кралство] Белгия осигурява изпълнението на [това] решение в срок от четири месеца от датата, на която е уведомена за него“.
27.
Член 4, параграф 1, букви а)—г) от спорното решение гласи, че в срок от два месеца от датата на уведомлението за това решение Кралство Белгия трябва да предостави на Комисията следната информация: списък на получателите на помощта, посочена в член 1, параграфи 3 и 4, и общия размер на помощта, получена от всеки от тях, общата сума (главница и лихви), подлежаща на възстановяване от получателите, подробно описание на вече предприетите или планираните мерки за спазване на решението и документи, доказващи, че на получателите е наредено да възстановят помощта. Член 4, параграфи 2 и 3 гласи, че „[Кралство] Белгия уведомява Комисията за напредъка, постигнат вследствие на предприетите национални мерки за изпълнение на настоящото решение, до пълното възстановяване на помощта, посочена в член 1, [параграф 3]“, и че „[с]лед изтичане на двумесечния срок, посочен в параграф 1, при обикновено искане от страна на Комисията [Кралство] Белгия предава доклад относно вече предприетите или планираните мерки за спазване на настоящото решение. Този доклад предоставя също подробна информация относно сумите на помощта и лихвите, които вече са възстановени от получателите“.
28.
Кралство Белгия обжалва спорното решение пред Общия съд на Европейския съюз, който отхвърля жалбата (
26
). Подадената от Кралство Белгия жалба срещу решението на Общия съд е отхвърлена от Съда (
27
).
Кореспонденцията между Кралство Белгия и Комисията след приемането на спорното решение
29.
На 27 септември 2011 г. Кралство Белгия изпраща на Комисията по пощата отговора си във връзка със спорното решение.
30.
На първо място, то припомня своето становище, че публичното финансиране на тестовете за СЕГ не съставлява държавна помощ.
31.
На второ място, то посочва, че тече проверка на белгийските органи по конкуренцията за евентуалното наличие на незаконни ценови картели между лабораториите във връзка с тестовете за СЕГ и че резултатите от тази проверка ще са от значение за изчисляването на подлежащите на връщане помощи.
32.
На трето място, Кралство Белгия изтъква, че член 2 от спорното решение, който изисква възстановяване на въпросните помощи, е практически неизпълним. В това отношение то заявява на Комисията, че е невъзможно да установи обективна връзка между тестваното животно и различните получатели на помощи на всички етапи от процеса на производство и продажба на крайния продукт.
33.
На четвърто място, то изтъква, че към „обсъжданите средни суми“ е приложимо правилото de minimis. За да поясни този довод, най-напред то посочва, че получателите, споменати в спорното решение, могат да се разпределят в шест категории (животновъди, продавачи на живи животни, кланици, производители и преработватели на продукти, търговци на едро и търговци на дребно) и че общият размер на подлежащата на възстановяване помощ може да се раздели поравно между тези шест категории, при което се получава сума от 1103301,79 EUR за всяка категория. По-нататък то разделя тази сума на броя на операторите от всяка категория, като стига до средна сума на оператор под приложимия за категорията праг de minimis.
34.
Накрая, то заявява, че е невъзможно да представи информацията по член 4 от спорното решение.
35.
В отговор на възраженията на Кралство Белгия, с факс от 18 юли 2012 г. Комисията уточнява, че „пряк получател на помощта е операторът, който е имал задължението да извърши тест за СЕГ и на когото кланицата е фактурирала възнаграждението, с което се покриват разходите за тестовете за СЕГ“. Оттук тя стига до извода, че следва да се провери за съответния период дали „индивидуалните получатели на услугата, състояща се в извършване на тест за СЕГ на техните говеда, са получили несъвместима помощ (тоест над 40 EUR), надвишаваща прага de minimis“. В това отношение Комисията представя примерен изчислителен метод, при който сумата de minimis се разделя на сумата, надвишаваща съвместимата помощ от 40 EUR, за да се получи броят на тестовете за всеки отделен оператор, над който помощта би надвишавала прага de minimis.
36.
С писмо, изпратено на Комисията на 29 август 2012 г., Кралство Белгия отново излага мнението си, че в случая не е налице държавна помощ, посочва, че проверката на органите по конкуренцията все още е в ход, а след това заявява на Комисията, че методът, който тя предлага във факса от 18 юли 2012 г., може да се приложи само по отношение на получателите от един от секторите, упоменати в спорното решение, а не са дадени никакви насоки за останалите сектори.
37.
С факс от 19 октомври 2012 г. Комисията припомня на Кралство Белгия, че е длъжно да изпълни спорното решение незабавно и ефективно, и подчертава, че изтъкнатите от тази държава членка трудности за определянето на размера на помощта не съставляват абсолютна невъзможност за изпълнение. Тя също така уведомява Кралство Белгия, че следва да вземе всички необходими мерки за възстановяването на помощта и за изпращането на информацията за размера ѝ най-късно до 1 декември 2012 г. и че в противен случай тя ще прецени възможността да сезира Съда по реда на член 108, параграф 2 ДФЕС.
38.
На 30 ноември 2012 г. Кралство Белгия изпраща на Комисията отговора си във връзка с факса от 19 октомври 2012 г. В този отговор то най-напред подчертава, че не е възможно да си възстанови ефективно разглежданата помощ, докато все още е в ход проверката на органите по конкуренцията. По-нататък то настоява на изчислителния метод, който вече е предложило в отговора си от 27 септември 2011 г., а именно разделяне на общата сума на помощта между шестте упоменати в спорното решение сектора, и заключава, че предвид сравнително малката подлежаща на възстановяване сума и големия брой засегнати оператори „е почти изключено да бъдат надвишени праговете de minimis“. Накрая, Кралство Белгия моли Комисията да отложи изпълнението на решението в частност с оглед на ограниченото икономическо въздействие и ограниченото нарушение на конкуренцията в резултат от този случай, както и с оглед на висящото дело пред Общия съд по жалбата против спорното решение.
39.
Комисията преценява, че ще е полезно да анализира по-подробно предложения от Кралство Белгия метод, и на 14 март 2013 г. приканва Кралство Белгия да ѝ изпрати точни данни в национален мащаб в частност за броя на тестваните животни, за броя на обектите, в които са заклани животните, за разпределянето на помощите между въпросните шест сектора и за размера на помощта de minimis, вече отпусната в меродавния период.
40.
С писмо, изпратено на Комисията на 17 април 2013 г., в отговор на искането на Комисията Кралство Белгия най-напред посочва, че националните горни граници за помощта de minimis за първичното производство далеч не са достигнати, при положение че между 2004 г. и 2006 г. от разрешените 22077000 EUR все още е било възможно да се платят 18737738 EUR. Що се отнася до посочените в спорното решение категории получатели извън сектора на първичното производство, то отбелязва, че горната граница de minimis при всички случаи е много по-висока — 200000 EUR на оператор за три години, а не 3000 EUR. По-нататък, Кралство Белгия посочва, че средната сума, с която са надвишени разрешените 40 EUR на тест, тоест в случая сумата от 12,34 EUR, разпределена между шестте съответни сектора (2,06 EUR на сектор) и отнесена към средния брой говеда, изпращани за клане всяка година, тоест в случая 380738 животни, показва, че каквато и да е разглежданата хипотеза, прагът de minimis не е достигнат, доколкото това би било възможно само за стопанствата, които са изпращали за клане над 1458 животни в рамките на една и съща година. Накрая, Кралство Белгия подчертава, че последната документирана връзка между тестваното животно и даден животновъден обект не означава непременно, че същият обект е и получател на помощта, тъй като в срок от осем дни след заколването собствеността върху животното може да се смени, без това да е задължително това да се вписва в базите данни.
41.
С писмо от 16 октомври 2013 г. Комисията приканва Кралство Белгия да представи най-късно до 15 ноември 2014 г. пълен списък на индивидуалните получатели, за които се прилага правилото de minimis, пълен списък на получателите на помощта и достатъчно доказателства, че са им изпратени актове за възстановяване на помощта, като припомня, че обмисля да сезира Съда. Тя уточнява и че нейните служби не споделят становището, че общият размер на подлежащата на възстановяване помощ би могъл да се разпредели пропорционално между шестте разглеждани сектора, и че „[п]ри липсата на точни данни по-скоро изглежда, че схемата за помощи е ползвана предимно от производителите на първичната земеделска продукция“. Освен това Комисията припомня на белгийските власти, че предложената от тях изчислителна формула за целите на прилагането на правилото de minimis не е в съответствие с изискването да се докаже приложимостта на условията за помощта de minimis по отношение на всеки индивидуален получател. Накрая, Комисията предлага алтернативен изчислителен метод, при който за 2003 г. всички стада с най-малко 97 заклани животни остават под границата de minimis. Съответно тя приканва Кралство Белгия да установи броя на стадата, от които през 2003 г. са заклани над 97 животни, и да приложи същото изчисление за 2004 г.
42.
На 13 ноември 2013 г. Кралство Белгия отговаря, че изчислителният метод, предложен от Комисията в писмото ѝ от 16 октомври 2013 г., е в противоречие със спорното решение, в което се приема, че твърдяната помощ е ползвана не само от земеделските производители, но и от други оператори с дейност в различните сектори от хранителната верига за говеждите продукти. Макар да смятат, че разпределянето на сумата на помощта между тези различни сектори е единствената логична възможност предвид текста на решението, в дух на сътрудничество белгийските власти предлагат на Комисията „най-напред да определят ясно и точно приложимите принципи“, а след това да пристъпят, с ограничените средства, с които разполагат, към потенциално доста тежката задача за определяне на размера на помощта за всеки отделен получател. Накрая, Кралство Белгия уведомява Комисията, че белгийският орган по конкуренцията е приключил проверката за възможен картел между лабораториите по отношение на цените на тестовете за СЕГ и че взетото от този орган решение няма да се отрази на процедурата по възстановяването на помощите.
Производството пред Съда
43.
С искова молба, постъпила в секретариата на Съда на 19 декември 2014 г., Комисията предявява разглеждания понастоящем иск за неизпълнение на задължения. Устните състезания между страните са изслушани в съдебното заседание от 8 декември 2016 г.
По иска
Доводи на страните
44.
Комисията твърди, че макар белгийските власти да са били длъжни да си възстановят разглежданата помощ в срок от четири месеца от датата на уведомлението за спорното решение, тоест най-късно до 28 ноември 2011 г., към въпросния момент не само няма възстановени суми и няма изпратени до получателите актове за възстановяване на помощта, но и дори не е изготвен списъкът на получателите и списъкът на дължимите от всеки от тях суми.
45.
В случая Кралство Белгия не било изправено пред абсолютна невъзможност да си възстанови разглежданата помощ, което пък е единственото защитно основание, което държавата членка може да изтъкне в производството по член 108, параграф 2 ДФЕС.
46.
Всъщност, от една страна, Комисията изтъква, че противно на твърденията на Кралство Белгия, в спорното решение са идентифицирани получателите и естеството на полученото от тях предимство, като такива са земеделските производители, кланиците и другите субекти, които преработват, обработват, продават или пускат на пазара продукти от говеда, подложени задължително на изследване за СЕГ, доколкото разглежданите мерки за помощ са облекчили разходите на тези лица. Ето защо било важно във всеки отделен случай да се определи кой от тези оператори е трябвало да понесе разходите за тестовете. Според случая този оператор можело да е или земеделският производител, или кланицата, или предприятието, в което е преработено или обработено животното, или предприятието, което е продало или пуснало на пазара говеждите продукти. От друга страна, тя твърди, че в цялата си кореспонденция с Кралство Белгия е предлагала практични методи за изпълнение на спорното решение, които не създавали непреодолими трудности.
47.
Що се отнася до твърдението на Кралство Белгия за приложимост на регламентите de minimis, Комисията отбелязва, че за целта най-напред е било необходимо белгийските власти да идентифицират индивидуалните получатели на помощта, да определят размера на тази помощ, да проверят какви други помощи de minimis са отпуснати на тези получатели в рамките на същия тригодишен период, да се уверят, че общият размер на тези помощи не надвишава горната граница на разрешеното с тези регламенти, и да установят, че са изпълнени всички останали условия, предвидени в регламентите. Белгийските власти обаче не предприели нито едно от тези действия. Освен това твърдението на Кралство Белгия, че праговете de minimis не били надхвърлени, се основавало изцяло на оценка на получената от всеки оператор помощ въз основа на усредняване между секторите и между операторите във всеки сектор, тоест въз основа на двойна фикция. Подобен метод за оценка не можело да се приеме и затова посоченото твърдение трябвало да се отхвърли.
48.
Кралство Белгия изтъква три защитни довода.
49.
На първо място, то оспорва квалификацията на финансирането на тестовете за СЕГ като помощ. Тъй като разходите за тези тестове произтичали от законово задължение, наложено с цел защита на общественото здраве, не можело да се приеме, че те са обичайна тежест за бюджета на предприятието.
50.
На второ място, при условията на евентуалност Кралство Белгия поддържа, че въпросните помощи отговарят на всички условия за прилагане на регламентите de minimis. По-точно, що се отнася до получателите, които не са оператори с дейност в областта на първичното производство на селскостопански продукти, помощите попадали в приложното поле на член 1 от Регламент (ЕО) № 1998/2006 на Комисията от 15 декември 2006 година за прилагане на членове [107 ДФЕС и 108 ДФЕС] към минималната помощ (
28
). За сметка на това, що се отнася до получателите, които са земеделски производители, помощите попадали в обхвата на Регламент (ЕО) № 1860/2004 на Комисията от 6 октомври 2004 година относно прилагането на членове [107 ДФЕС и 108 ДФЕС] спрямо минималните помощи в секторите на земеделието и рибарството (
29
).
51.
Кралство Белгия изтъква, че размерът на помощта за всеки индивидуален получател не надхвърля прага de minimis, който възлиза на 3000 EUR за земеделските производители и на 200000 EUR за получателите с дейност в другите сектори. В това отношение то препраща към изчислителния метод, описан в писмото му от 26 септември 2011 г. и отново споменат в писмата му от 30 ноември 2012 г. и 15 април 2013 г. В съответствие с този метод, основан на „пропорционално разпределение на общия размер на помощта“ между шестте сектора на дейност, средните суми на помощта за всяко предприятие във всеки отделен сектор били дотолкова под приложимия праг de minimis, че съществувала „достатъчна сигурност, че нито един индивидуален получател не надвишава [този] праг“, без да е нужно да се изяснява „евентуалното хипотетично предимство за всяко отделно предприятие във всеки сектор“. Този подход бил „подходящ и разумен“, в частност като се имало предвид, че „с оглед на икономическите реалности […] разходите за тестовете за СЕГ би трябвало да са разпределени между всички съответни сектори“.
52.
Според Кралство Белгия в цялата кореспонденция с белгийските власти Комисията заемала непоследователни и противоречиви позиции, които били и несъвместими със спорното решение. От една страна, в писмото си от 14 март 2013 г. тя посочвала, че „заслужава да се анализира подробно“ предложеният от Кралство Белгия изчислителен метод, а след това без обяснение отхвърлила този метод в писмото си от 16 октомври 2013 г. От друга страна, в отговорите си до Общия съд в производството по делото, по което е постановено решение от 25 март 2015 г., Белгия/Комисия (T‑538/11, EU:T:2015:188), тя признала, че въпросната помощ е ползвана по цялата хранителна верига, и посочила кланиците като преки получатели на помощта, докато в писмото си от 16 октомври 2013 г. приела, че помощта е ползвана предимно от земеделските производители. От някои становища на Комисията също така личало, че тя смята за определящ критерия за собствеността върху животното, въпреки че този критерий не бил споменат в спорното решение. В това отношение Кралство Белгия изтъква, че спорното решение не позволява да се заключи, че за всяко тествано животно има само един получател на помощ и че например ресторанти или месарници биха могли да бъдат квалифицирани като получатели само ако са били собственици на тестваните животни към момента на заколването им. Освен това подобен критерий се основавал единствено на факта, че кланиците „често“ неволно включват разходите за тестовете СЕГ в цената, която им заплаща собственикът на тестваното животно. От една страна обаче, щом тези разходи се включват в цената неволно, не можело да се приеме, че това става във всички случаи, и от друга страна, ако наистина се вземе предвид прехвърлянето на тези разходи през всички различни етапи на производството и търговията с продукти от говеждо месо, за да се издири кой реално е ползвал помощта, всъщност се стигнало до крайния потребител, който като такъв няма как да е получател на помощи.
53.
На трето място, при условията на евентуалност спрямо предходното Кралство Белгия поддържа, че е сътрудничило лоялно и конструктивно на Комисията въпреки обективните проблеми за идентифицирането на индивидуалните получатели на помощта и изчисляването на сумите, получени от всеки от тях. За сметка на това Комисията действала нелоялно и не дала ясни насоки за възстановяването на разглежданите помощи.
54.
В заключение Кралство Белгия изтъква, че или трябва да се следва спорното решение, съгласно което разглежданите помощи са осигурили предимство за всички оператори с дейност в различните сектори по хранителната верига за говеждите продукти, което означава, че просто е невъзможно да се изчислят сумите за всеки отделен получател, или трябва да се възприеме позицията на Комисията в писмото ѝ от 16 октомври 2013 г., съгласно която помощите трябва да бъдат възстановени само от земеделските производители, което пък би наложило извода, че спорното решение „страда от особено тежки и явни пороци до такава степен, че може да се смята за несъществуващо“ по смисъла на практиката на Съда (
30
).
Анализ
55.
В началото следва да се отбележи, че Кралство Белгия не оспорва факта, че във връзка с мерките за финансиране, квалифицирани като помощи в член 1, параграфи 3 и 4 от спорното решение, не е предприело никакви действия за възстановяване на сумите от получателите, нито е изпратило на Комисията в съответния срок информацията по член 4 от решението.
56.
Кралство Белгия обаче изтъква три категории доводи, за да оспори твърдението, че не е изпълнило задълженията си. Тези доводи гласят, че финансирането на тестовете за СЕГ неправилно е квалифицирано като държавна помощ, че в случая са приложими правилата de minimis и че не е възможно да бъде изпълнено спорното решение.
Относно доводите, че финансирането на тестовете за СЕГ неправилно е квалифицирано като държавна помощ
57.
Като главен довод Кралство Белгия оспорва възприетата в спорното решение квалификация на финансирането на тестовете за СЕГ като държавна помощ.
58.
В това отношение ще напомня, че съгласно постоянната съдебна практика, когато срещу държава членка е предявен иск за установяване на неизпълнение на задълженията ѝ по дадено решение, тя не може в своя защита да изтъква, че това решение е незаконосъобразно (
31
). Всъщност законосъобразността на актовете от правото на Съюза се оспорва по различен ред, а именно с жалба за отмяна по член 263 ДФЕС (
32
).
59.
В случая, както посочих в точка 43 от настоящото заключение, Общият съд отхвърля подадената от Кралство Белгия жалба за отмяна на спорното решение, а след това Съдът отхвърля жалбата срещу решението на Общия съд. В допълнение следва да се отбележи, че по въпросните две дела Кралство Белгия изтъква същите доводи срещу възприетата в спорното решение квалификация на финансирането на тестовете за СЕГ като държавна помощ като изложените в писмената му защита по настоящото дело. Следователно това са доводи, които вече са разгледани и отхвърлени както от Общия съд, така и от Съда.
60.
Единственото изключение от правилото, упоменато в точка 58 от настоящото заключение, се отнася до хипотезата, в която решението, чието неизпълнение се оспорва, трябва да се смята за несъществуващо (
33
). Както посочих в точка 54 от настоящото заключение, в писмената си защита Кралство Белгия твърди именно че спорното решение е несъществуващо. Както обаче ще покажа по-нататък в изложението си, това твърдение не може да се приеме.
61.
Оттук следва, че не е допустимо Кралство Белгия да изтъква доводи за неправилно квалифициране на разглежданите мерки като държавна помощ, за да оспори предявеното от Комисията искане за установяване на неизпълнение.
Относно доводите, че са приложими правилата de minimis
62.
На второ място, при условията на евентуалност Кралство Белгия твърди, че е налице „достатъчна сигурност“, че по отношение на разглежданите помощи не са надхвърлени праговете de minimis.
63.
Както посочих в точки 29 и 50 от настоящото заключение, изчислителният метод, използван от Кралство Белгия, за да достигне до този извод, се състои в пропорционално разпределяне на общия размер на разглежданите помощи между шестте сектора, посочени в писмата му до Комисията от 26 септември 2011 г., 30 ноември 2012 г. и 17 април 2013 г. (
34
) и по същество съответстващи на категориите получатели, упоменати в спорното решение. Кралство Белгия по същество поддържа, че този изчислителен метод е единственият съвместим със спорното решение.
64.
По съображенията, които ще изложа по-нататък, аз не мисля така. Напротив, според мен този метод е в противоречие както с буквата, така и с духа на решението.
65.
Държавното финансиране за тестовете за СЕГ е квалифицирано в спорното решение като държавна помощ въз основа на разбирането, че това финансиране води до облекчаване на разходите, които обикновено са в тежест на бюджета на дадено предприятие, и по този начин осигурява на въпросното предприятие селективно предимство (
35
). Така от съображения 90, 92 и 93 от спорното решение, а и от общата логика на това решение ясно личи, че макар кръгът на потенциалните получатели на помощта, свързана с това финансиране, да включва различните оператори по хранителната верига за продуктите от говеда, които подлежат на задължително тестване за СЕГ, реалният получател на помощта е отделното предприятие, което носи задължението да вземе мерки за извършването на теста и пряко или косвено да поеме разходите за него (
36
). Това е и логично. Тъй като разходите за тестовете за СЕГ възникват на етапа на клането, помощта се отпуска и съответно трябва да се възстанови именно на този етап.
66.
Важно е да се подчертае, че в това отношение спорното решение отразява трайно становище на Комисията, което се открива още в решението ѝ за започване на официалната процедура по разследване (
37
), а и в решението от 2005 г.
67.
В последното решение Комисията провежда разграничение в частност между финансирането на „общите проверки на случаен принцип“, „които не могат да бъдат фактурирани на някое индивидуално предприятие, тъй като целта им е да се упражнява контрол по цялата хранителна верига“, от една страна, и финансирането на „разходите за задължителните проверки, свързани с производството или пускането на пазара на продукти“, от друга. Докато първото финансиране „не осигурява конкретно икономическо предимства за определени оператори“, второто създава селективно предимство за съответните предприятия (
38
). Така в съображения 74 и 75 от посоченото решение Комисията приема, че предвиденото от Кралство Белгия в нотифицирания проект за кралски декрет финансиране на част от разходите за тестовете за СЕГ чрез задължителни такси „облекчава разходите, които обикновено са в тежест на бюджета на дадено предприятие“, с което му предоставя селективно предимство по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО (
39
).
68.
Комисията изразява същото становище и в решението от 2002 г. (
40
) В това решение нотифицираната мярка е квалифицирана като помощ, „тъй като осигурява на получателите икономическо предимство […], което се изразява по-конкретно в това, че собствениците на живите животни, които трябва да бъдат тествани, не заплащат част от разходите за задължителните тестове, които се финансират чрез таксата, която се събира за говедата, които не трябва да бъдат тествани“ (
41
). Прието е, че получатели на помощта са земеделските производители.
69.
Накрая, в същия смисъл са и Насоките за ТСЕ. Точка 25 от тези насоки предвижда, че „[д]ържавните помощи за покриване на разходите за тестове за ТСЕ трябва да се изплатят на оператора на мястото, където трябва да се вземат проби за тестовете“, и „трябва да се отразят в съответно намалените цени, които операторът определя“ [неофициален превод]. С други думи, по принцип помощта се изплаща на кланицата (
42
), а кланицата задължително я прехвърля на оператора, за когото е извършен тестът (
43
). Важно е да се подчертае, че не е посочено, че този оператор е земеделският производител, за разлика от предходната уредба в точка 11.4 от Насоките на Общността за държавните помощи в земеделието, приложими по отношение на помощите за финансиране на тестовете за СЕГ до 31 декември 2002 г. (
44
) Макар че очевидно най-често ще става дума именно за земеделския производител, все пак критерият по член 25 от Насоките за ТСЕ позволява да се отчетат и случаите, в които въпросният оператор е не земеделски производител, а предприятие с дейност на други етапи от производството и разпространението на говежди продукти или пък самата кланица, действала не за свой клиент, а за себе си.
70.
Ето защо, видно от изложените в спорното решение причини за квалифицирането на публичното финансиране на тестовете за СЕГ като държавна помощ, получател на помощта е предприятието, което щеше да е длъжно да плати цената за теста, ако разходите за него не се покриваха от държавата, както Комисията ясно посочва в писмото си от 18 юли 2012 г., а не всяко предприятие, участващо в процеса на производство, преработка и продажба на продуктите от тестваното животно, както неправилно твърди Кралство Белгия.
71.
Наистина в спорното решение като получатели на помощта са посочени „земеделските производители, кланиците и другите субекти, които преработват, обработват, продават или пускат на пазара продукти от говеда, подложени задължително на изследване за СЕГ“. Както обаче подчертах в точка 65 от настоящото заключение, от това решение ясно следва, че дадено предприятие с дейност на един от тези различни етапи на производството и разпространението на говежди продукти може да се смята за получател на предимство по смисъла на член 107 ДФЕС, състоящо се в облекчаване на разходите, и съответно може да се приеме за реален получател на разглежданата помощ само ако е отговаряло за извършването на теста за СЕГ и е било длъжно да поеме разходите за него.
72.
Това има две последици за изпълнението на спорното решение. Първата е, че противно на поддържаното от Кралство Белгия в писмото му от 27 септември 2011 г., за идентифицирането на получателите на разглежданата помощ изобщо не е необходимо да се установи обективна връзка между всяко тествано животно и всички съответни оператори от кланицата до продавача на крайния продукт. Ето защо не може да се приеме защитният довод на Кралство Белгия, че такова действие е невъзможно.
73.
Втората и по-съществена последица е, че методът на „глобализирано възстановяване“, състоящ се в разпределяне на общия размер на помощта между различните сектори на производството и разпространението на говежди продукти и след това между всички оператори във всеки отделен сектор, не отговаря на изискванията за правилно изпълнение на спорното решение, доколкото не гарантира, че помощта ще бъде възстановена от предприятието, което реално я е ползвало.
74.
Подобен метод не само е в противоречие с логиката, въз основа на която в спорното решение финансирането на тестовете за СЕГ е квалифицирано като помощ, но и е в разрез с буквата на това решение.
75.
Всъщност в точки 126—129 от решението Комисията отхвърля предложения от Кралство Белгия метод за възстановяване на помощта чрез таксите, събирани за финансирането на AFSCA, като го определя като „[несъответстващ] на изискванията в областта на възстановяването на неправомерна и несъвместима помощ“. Противно на внушаваното от Кралство Белгия, има ясна прилика между отхвърления в спорното решение метод и предложения от тази държава членка в кореспонденцията ѝ с Комисията. Всъщност резултатът и в двата случая е, че помощите се възстановяват не индивидуално, от реалните получатели, а „глобализирано“, от всички оператори в областта на производството и разпространението на говежди продукти.
76.
Ето защо, за да се съобрази със спорното решение и с принципите в областта на възстановяването на несъвместима с вътрешния пазар помощ, Кралство Белгия е длъжно да изиска индивидуално възстановяване на разглежданите помощи от реалните им получатели. Впрочем това е в съответствие с принципа, че възстановяването на помощите има за цел да се премахне нарушението на конкуренцията, причинено от конкурентното предимство, от което получателят на тази помощ се е възползвал на пазара по отношение на своите конкуренти, и по този начин да се възстанови положението, съществувало преди предоставянето на посочената помощ (
45
).
77.
Доколкото настоящият случай се отнася до схема за помощи, напълно възможно е в отделни случаи отпуснатата въз основа на схемата сума да не попада под действието на забраната по член 107, параграф 1 ДФЕС, тъй като за нея важат правилата de minimis. Белгийските власти обаче могат да стигнат до подобен извод само след като определят размера на получената от съответното предприятие помощ и след като проверят дали по отношение на това предприятие са изпълнени всички условия, предвидени в приложимите правила de minimis. Освен това белгийските власти са длъжни да предоставят на Комисията всички данни, които обосновават прилагането на правилото de minimis във всеки отделен случай (
46
).
78.
Ето защо не е достатъчно просто да се твърди, че „съществува достатъчна сигурност, че нито един индивидуален получател не надвишава прага de minimis“, още повече че в разглеждания тук случай това твърдение се основава на прилагането на изчислителен метод, който, както току-що показах, е в противоречие с буквата и духа на спорното решение и с принципите в областта на възстановяването на помощи.
79.
Затова според мен доводите на Кралство Белгия за приложимост на правилата de minimis трябва да бъдат отхвърлени.
Относно доводите, че е невъзможно да се изпълни спорното решение
80.
На трето място, при условията на евентуалност спрямо предходното Кралство Белгия излага редица доводи за невъзможност да изпълни спорното решение — от една страна, понеже това решение било неясно и указанията на Комисията били противоречиви, и от друга, понеже имало трудности от практическо естество. Освен това Кралство Белгия изтъква, че лоялно е сътрудничило на Комисията.
81.
Според мен всички тези доводи трябва да бъдат отхвърлени.
82.
Най-напред, противно на неговите твърдения, Кралство Белгия е разполагало с достатъчно ясни указания как да изпълни спорното решение, включително по въпроса кои оператори трябва да възстановят помощите.
83.
Както вече имах повод да посоча в точки 65—75 от настоящото заключение, тези указания не само са ясно изложени в спорното решение и допълнително конкретизирани от Комисията в кореспонденцията ѝ с Кралство Белгия, но и личат от предходните решения на Комисията относно белгийската схема за финансиране на тестовете за СЕГ, а също и от приложимата правна уредба.
84.
Всъщност в спорното решение и в следващите пояснения на Комисията като получател на разглежданите помощи за всяко тествано животно отчетливо е посочен операторът, който е бил длъжен да вземе мерки за извършване на теста и на когото е трябвало да бъдат фактурирани разходите за теста, а това също ясно следва и от Насоките за ТСЕ, решението от 2002 г., решението от 2005 г. и решението за започване на официалната процедура по разследване. Ще добавя, че различни части от спорното решение сочат, че Кралство Белгия отлично е разбрало тезата на Комисията, че разходите за тестовете за СЕГ трябва да се оставят в тежест на отделни оператори, най-често земеделски производители, и че тези оператори трябва да възстановят сумата на разглежданите помощи (
47
).
85.
Кралство Белгия пренебрегва всички тези еднозначни указания. В кореспонденцията си с Комисията и след това в писмените си изявления пред Съда Кралство Белгия само повтаря своята теза, че „с оглед на икономическите реалности“, а и с оглед на факта, че „епидемията от СЕГ е проблем, засягащ цялата хранителна верига“, „разходите за тестовете за СЕГ би трябвало да са разпределени между всички съответни сектори“ и понесени поравно от всички оператори в областта на производството и разпространението на говежди продукти (
48
).
86.
Всъщност тази теза не само не е съвместима със спорното решение, както твърди Кралство Белгия, но и е в противоречие с него, а което е още по-съществено, тя на практика поставя под съмнение самата констатация в това решение, че финансирането на тестовете за СЕГ представлява помощ. Впрочем тази теза изрично е отхвърлена от Общия съд в решението му от 25 март 2015 г., Белгия/Комисия (T‑538/11, EU:T:2015:188), а след обжалване — и от Съда в решение от 30 юни 2016 г., Белгия/Комисия (C‑270/15 P, EU:C:2016:489), като и в двете решения се потвърждава, че разходите за тестовете за СЕГ са „разходи в тежест на бюджета на дадено предприятие“ (
49
).
87.
По-нататък, що се отнася до доводите за невъзможност за изпълнение на спорното решение поради непреодолими трудности от практическо естество, ще отбележа, че противно на поддържаното от Кралство Белгия, не е прекомерно сложно да се идентифицират индивидуалните получатели на разглежданите помощи и да се определи размерът на помощите за всеки от тях.
88.
Първо, както вече споменах в точка 72 от настоящото заключение, доводът за невъзможност да се установи обективна връзка между всяко тествано животно и всички съответни оператори от кланицата до продавача на крайния продукт трябва да се отхвърли като напълно ирелевантен, доколкото спорното решение не изисква да се предприема подобно действие.
89.
Второ, констатирам, че към момента на приемането на спорното решение Кралство Белгия от години е прилагало система за заплащане на възнаграждение на услуга, заплащано на AFSCA от кланицата, но за сметка на оператора, за когото се извършва тестът за СЕГ (
50
). При това положение идентифицирането на този оператор не е нищо ново за белгийските власти.
90.
Трето, обстоятелството — изтъкнато и от Кралство Белгия в подкрепа на довода за невъзможност да се идентифицира реалният получател на разглежданата помощ — че разходите за теста за СЕГ може в зависимост от пазарните условия да бъдат прехвърляни на операторите по-нататък по веригата чак до крайния потребител, не позволява да се приеме, че когато тези разходи се покриват от държавата, получател на помощта е именно крайният потребител, а не операторът, освободен изцяло или отчасти от задължението да ги плати (
51
).
91.
Четвърто, Кралство Белгия няма основание да се позовава на факта, че идентифицирането на реалните получатели на помощта може да се окаже твърде времеемко и скъпо за съответните служби, в частност предвид ограничените ресурси, с които разполагат, нито пък на обстоятелството, че част от съответните оператори вече са се оттеглили от пазара. Всъщност съгласно постоянната съдебна практика практическите трудности, които не водят до абсолютна невъзможност за изпълнение на съответното решение, сами по себе си не са достатъчни, за да се оправдае неизпълнението.
92.
Пето, според мен в подкрепа на твърдението за невъзможност за изпълнение на спорното решение не може да се изтъква и изложеният от Кралство Белгия довод, че ако компетентните органи трябва да прилагат критерия кой е собственик на тестваното животно, за да идентифицират получателите на помощта, няма да могат да отчетат случаите, при които собствеността е прехвърлена в периода от осем дни преди заколването, тъй като няма задължение за вписване на такива промени в собствеността. Всъщност, от една страна, евентуалните случаи, за които говори Кралство Белгия, видимо ще са съвсем ограничени на брой, и от друга, неправилно идентифицираният като собственик на животното оператор ще може при всички случаи да оспори акта за възстановяване, като докаже прехвърлянето на собствеността. За сметка на това този довод ми позволява да заключа, че освен в така упоменатите случаи идентифицирането на собственика на тестваното животно не създава съществени проблеми за белгийските власти. Същевременно, както посочва Комисията, собствеността върху животното към момента на заколването му би могла да е релевантен критерий за идентифицирането на оператора, за когото е бил извършен тестът и който трябва да понесе разходите за него.
93.
От всички изложени съображения следва, че спорното решение нито е неизпълнимо, нито е несъществуващо, поради това че, както се твърди, било „мъгляво“ и противоречиво, нито пък е налице невъзможност за изпълнението му поради пречки от практическо естество.
94.
Що се отнася накрая до довода на Кралство Белгия, че е сътрудничило лоялно на Комисията, дори и да допусна, че подобно обстоятелство би могло да е достатъчно да оправдае цялостното неизпълнение на спорното решение, мисля, че по изложените по-горе съображения и този довод трябва да бъде отхвърлен.
95.
За сметка на това, противно на твърденията на Кралство Белгия, според мен няма основание да се констатира неизпълнение от страна на Комисията на задължението ѝ за сътрудничество, доколкото тя ясно представя становището си относно практическия ред за изпълнение на спорното решение още с факса от 18 юли 2012 г., а в същото време демонстрира склонност да вземе под внимание сочените от Кралство Белгия трудности и готовност да разгледа алтернативните му предложения.
Относно неизпълнението на задължения
96.
Безспорно е, че към датата на предявяването на разглеждания иск, над три години след приемането на спорното решение, Кралство Белгия не е взело необходимите мерки за възстановяване на неправомерните и несъвместими помощи, посочени в член 1, параграфи 3 и 4 от това решение. Към тази дата не само няма издадени от белгийските власти актове за възстановяване, но и тези власти още не са пристъпили към идентифициране на индивидуалните получатели на помощите и изчисляване на получените от всеки от тях суми. Освен това, в разрез със задължението му по член 4 от спорното решение, Кралство Белгия не е изпратило на Комисията информацията по член 4, параграф 1, букви а)—г).
97.
Съгласно постоянната съдебна практика единственото основание, което държава членка може да изтъква в своя защита срещу предявен от Комисията иск за установяване на неизпълнение на задължения на основание член 108, параграф 2 ДФЕС, е абсолютната невъзможност да изпълни въпросното решение (
52
).
98.
От всички изложени съображения обаче следва, че Кралство Белгия не е доказало подобна невъзможност да изпълни спорното решение.
99.
В това отношение следва да се припомни, че Съдът е изяснил, че условието да е налице абсолютна невъзможност за изпълнение, не е спазено, когато ответната държава членка само уведомява Комисията за правните, политическите или практическите трудности, свързани с изпълнението на решението, без да предприеме никакви реални стъпки за възстановяване на тези помощи от въпросните предприятия и без да предложи на Комисията алтернативни способи за изпълнение на решението, които биха позволили преодоляването на тези трудности (
53
).
100.
В случая Кралство Белгия наистина предлага на Комисията алтернативен метод за изпълнение на спорното решение, но този метод всъщност предполага да се пренебрегне индивидуалното естество на разглежданите помощи и Комисията правилно го отхвърля. Що се отнася до останалото, Кралство Белгия оправдава невъзстановяването на разглежданите помощи само с наличието на практически трудности за изпълнението на спорното решение, които, както показах по-горе, не водят до невъзможност за изпълнението му.
Заключение
101.
По изложените съображения предлагам на Съда:
–
да установи, че Кралство Белгия не е изпълнило задълженията си по член 288, четвърта алинея ДФЕС и по членове 2—4 от Решение 2011/678/ЕС на Комисията от 27 юли 2011 година относно държавната помощ за финансиране на диагностиката на трансмисивни спонгиформни енцефалопатии (ТСЕ) по говедата, приведена в действие от Белгия (държавна помощ C 44/08 (ex NN 45/04), тъй като не е взело в определените срокове всички необходими мерки, за да си възстанови от получателите държавните помощи, които с член l, параграфи 3 и 4 от това решение са обявени за неправомерни и несъвместими с вътрешния пазар, и тъй като не е информирало Европейската комисия в определения срок за мерките, взети за изпълнение на това решение, и
–
да осъди Кралство Белгия да заплати съдебните разноски.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
2
)	ОВ L 274, 2011 г., стр. 36.
(
3
)	Moniteur belge, 8 ноември 2004 г., стр. 75290.
(
4
)	Moniteur belge, 17 януари 2005 г.
(
5
)	Вж. член 2 от Кралския декрет от 15 октомври 2004 г.
(
6
)	Вж. съображение 55 от спорното решение, в което е възпроизведено становището на Кралство Белгия за хронологията на финансирането на тестовете за СЕГ; вж. също съображение 83 и сл. от спорното решение.
(
7
)	Moniteur belge, 21 ноември 2005 г.
(
8
)	Moniteur Belge, 21 ноември 2005 г.
(
9
)	Вж. членове 3—11.
(
10
)	Вж. член 2, точка 9. В приложение II към този декрет е определен размерът на възнагражденията за тестовете за СЕГ.
(
11
)	Държавна помощ N 21/2002 — Белгия — Поемане на разходите за задължителните тестове за СЕГ (С(2002) 447 окончателен).
(
12
)	Регламент на Комисията от 23 декември 2003 година за прилагането на членове [107 ДФЕС и 108 ДФЕС] към държавните помощи за малки и средни предприятия, които произвеждат, преработват и търгуват със селскостопански продукти (ОВ L 1, 2004 г., стр. 1). Член 15 от този регламент урежда конкретно „подпомагането на сектора на животновъдството“.
(
13
)	Регистрирани съответно с номера XA 53/04 и XA 54/0 (ОВ C 105, 2005 г., стр. 5).
(
14
)	Решение C(2005) 4203 от 9 ноември 2005 година относно държавни помощи N 9/05 и N 10/05 за финансирането на AFSCA. Това решение може да се намери на уебсайта на Комисията на следния адрес: http://ec.europa.eu/competition/state_aid/cases/197533/197533_517261_5_2.pdf.
(
15
)	Вж. съображение 107 от решението.
(
16
)	Първоначално мярката е вписана с номер N 54/04 в регистъра на помощите, за които е постъпило уведомление.
(
17
)	Вж. съответното решение, съображения 18—20.
(
18
)	Вж. съображение 29 от спорното решение.
(
19
)	Решението е публикувано в Официален вестник на Европейския съюз (ОВ C 11, 2009 г., стр. 8).
(
20
)	Вж. съображение 99 от спорното решение. В същото съображение Комисията обаче констатира, че финансирането на тестовете за СЕГ чрез събираните възнаграждения за услуги няма характеристиките на помощ, тъй като въпросните възнаграждения са предназначени да покриват разходите за услуги, предоставяни на пазарна цена.
(
21
)	Вж. съображение 112.
(
22
)	ОВ C 232, 2000 г., стр. 17 (поправен текст). Вж. съображения 113—117 от спорното решение. В съответствие с точка 11.4 от тези насоки за земеделския сектор интензитетът на помощта за финансиране на задължителните тестове за СЕГ може да стига до 100 % от допустимите разходи.
(
23
)	ОВ C 324, 2002 г., стр. 2.
(
24
)	Вж. съображение 121 от спорното решение. В същото съображение Комисията констатира, че считано от 1 юли 2004 г., общите разходи за тестовете за СЕГ са под 40 EUR. Що се отнася до помощите, отпускани след 1 януари 2006 г., Комисията препраща към решението от 2005 г. (вж. съображение 124).
(
25
)	Регламент на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила за прилагането на член [108 ДФЕС] (ОВ L 83, 1999 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41).
(
26
)	Решение от 25 март 2015 г., Белгия/Комисия (T‑538/11, EU:T:2015:188).
(
27
)	Решение от 30 юни 2016 г., Белгия/Комисия (С‑270/15 Р, EU:С:2016:489).
(
28
)	ОВ L 379, 2006 г., стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 5, стр. 96.
(
29
)	ОВ L 325, 2004 г., стр. 4; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 2, стр. 177.
(
30
)	Решения от 27 юни 2000 г., Комисия/Португалия (C‑404/97, EU:C:2000:345, т. 35) и от 22 март 2001 г., Комисия/Франция (C‑261/99, EU:C:2001:179, т. 19).
(
31
)	Вж. по-специално решения от 12 февруари 2015 г., Комисия/Франция (C‑37/14, непубликувано, EU:C:2015:90, т. 77) и от 10 октомври 2013 г., Комисия/Италия (C‑353/12, непубликувано, EU:C:2013:651, т. 43).
(
32
)	Вж. решение от 14 февруари 2008 г., Комисия/Гърция (C‑419/06, непубликувано, EU:C:2008:89, т. 52).
(
33
)	Вж. по-специално решения от 10 октомври 2013 г., Комисия/Италия (C‑353/12, непубликувано, EU:C:2013:651, т. 43), от 27 юни 2000 г., Комисия/Португалия (C‑404/97, EU:C:2000:345, т. 35) и от 22 март 2001 г., Комисия/Франция (C‑261/99, EU:C:2001:179, т. 19).
(
34
)	Мимоходом ще отбележа, че няма стриктно съответствие между категориите оператори, изброени във всяко от тези писма.
(
35
)	Вж. по-специално съображение 90 от спорното решение.
(
36
)	В този смисъл според мен трябва да се разбира и точка 50 от решението от 30 юни 2016 г., Белгия/Комисия (C‑270/15 P, EU:C:2016:489), в която Съдът посочва, че в случая финансирането на тестовете за СЕГ от Кралство Белгия „е предвидено в полза на всички оператори в говедовъдството, които понасят разходите за тестовете“ (курсивът е мой).
(
37
)	Вж. съображения 56—59 от това решение.
(
38
)	Вж. съображения 70—75 от решението от 2005 г.
(
39
)	Ще напомня, че в решението от 2005 г. разглежданата мярка за помощ е счетена за съвместима с Насоките за ТСЕ, доколкото отговаря на условията, предвидени в тези насоки, и в частност не надхвърля разрешената горна граница от 40 EUR на тест (вж. съображения 93—96 и 107).
(
40
)	Посочено в бележка под линия 11 от настоящото заключение.
(
41
)	Вж. стр. 2 от решението.
(
42
)	По правило пробите за тестовете се вземат на място в кланицата.
(
43
)	Впрочем в спорното решение, преди да разреши разглежданото финансиране до сумата от 40 EUR на тест, Комисията се уверява, че Кралство Белгия е спазило условията, предвидени в точка 25 от Насоките за ТСЕ (вж. съображения 122 и 123).
(
44
)	Вж. точка 24 от Насоките за ТСЕ.
(
45
)	Вж. например решение от 17 ноември 2011 г., Комисия/Италия (C‑496/09, EU:C:2011:740, т. 61).
(
46
)	Вж. в този смисъл решение от 12 февруари 2015 г., Комисия/Франция (C‑37/14, непубликувано, EU:C:2015:90, т. 70—73).
(
47
)	Вж. по-специално съображения 38, 68 и 71 от спорното решение.
(
48
)	Тези твърдения са изложени в точка 11 от писмената дуплика, но сходни твърдения се откриват в цялата кореспонденция с Комисията, както и в писмените изявления на Кралство Белгия пред Общия съд и Съда по делата, водени по жалбата за отмяна на спорното решение и по жалбата срещу решението на Общия съд, с което се отхвърля въпросната жалба за отмяна.
(
49
)	Вж. по-специално точки 77 и 83—96 от решението на Общия съд, както и точки 35 и 36 от решението на Съда.
(
50
)	Вж. съображения 32, 39—44, 61 и 68 от спорното решение.
(
51
)	В този смисъл, макар и в различен контекст, вж. решение от 21 декември 2016 г., Комисия/Aer Lingus и Ryanair Designated Activity (C‑164/15 P и C‑165/15 P, EU:C:2016:990), в което се разглеждат твърденията на авиокомпании, че предоставеното им предимство под формата на данъчни облекчения е отразявано в цената за клиентите им, поради което не дължат възстановяване на тези данъчни облекчения.
(
52
)	Вж. по-специално решения от 12 декември 2013 г., Комисия/Италия (C‑411/12, непубликувано, EU:C:2013:832, т. 36) и от 11 септември 2014 г., Комисия/Германия (C‑527/12, EU:C:2014:2193, т. 48 и цитираната съдебна практика).
(
53
)	Вж. решение от 12 декември 2013 г., Комисия/Италия (C‑411/12, непубликувано, EU:C:2013:832, т. 37 и цитираната съдебна практика).