62022CC0305(01)
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
J. RICHARD DE LA TOUR
представено на 12 декември 2024 година (
1
)
Дело C‑305/22
C.J.
Наказателно производство
(Преюдициално запитване, отправено от Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ, Румъния)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест за изпълнение на наказание лишаване от свобода — Случай, при който изпълнението на европейска заповед за арест може да бъде отказано — Поемане от изпълняващата държава членка на изпълнението на наказанието лишаване от свобода, наложено на издирваното лице — Рамково решение 2008/909/ПВР — Взаимно признаване на съдебни решения по наказателни дела за целите на тяхното изпълнение в друга държава членка — Липса на съгласие на издаващата държава членка — Право на издаващата държава членка да изпълни наказанието — Запазване на действието на европейската заповед за арест — Задължение на изпълняващия съдебен орган да изпълни европейската заповед за арест“
и
Дело C‑595/23 [Cuprea] (
i
)
EDS
Наказателно производство
при участието на:
Procura generale presso la Corte d’appello di Napoli
(Преюдициално запитване, отправено от Corte d’appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Съдебно сътрудничество по наказателноправни въпроси —Европейска заповед за арест — Рамково решение 2002/584/ПВР — Европейска заповед за арест за изпълнение на наказание лишаване от свобода — Отказ за предаване — Член 4, точка 6 — Случай, при който изпълнението може да бъде отказано — Рамково решение 2008/909/ПВР — Взаимно признаване на съдебни решения по наказателни дела — Член 8, член 22, параграф 1 и член 25 — Изпълнение на наказание след европейска заповед на арест — Евентуално задължение на издаващата държава членка да оттегли тази заповед — Регламент (ЕС) 2018/1862 — Шенгенска информационна система (ШИС) — Член 26, параграф 1, член 27, параграф 1, член 53, параграф 1, член 55, параграф 1 и член 59, параграфи 1 и 3 — Евентуално задължение на издаващата държава членка да заличи в ШИС сигнала за издирваното лице“
I. Въведение
1.
Предвид връзката между дела C‑305/22 и C‑595/23 считам, че е уместно да представя общо заключение за двете. Според мен предимството на този подход е, че позволява да се откроят проблемите, които може да породи начинът, по който италианските съдебни органи тълкуват прилагането на факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки (
2
).
2.
Дело C‑595/23 е показателен пример за проблемите, до които може да доведе неспазването от страна на изпълняващия съдебен орган — при прилагането на факултативното основание за отказ на изпълнение — на правилата, предвидени в Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз (
3
).
А.
По дело C‑305/22
3.
Преюдициалното запитване по дело C‑305/22 се отнася до тълкуването на член 4, точки 5 и 6 и член 8, параграф 1, буква в) от Рамково решение 2002/584, както и на член 4, параграф 2, член 22, параграф 1 и член 25 от Рамково решение 2008/909.
4.
Запитването е отправено в контекста на национално производство, в което Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ, Румъния) трябва да се произнесе по валидността на национална заповед за изпълнение на наказание лишаване от свобода, наложено на C.J., който пребивава в Италия, както и по валидността на издадена срещу него европейска заповед за арест. Италианските съдебни органи отказват да изпълнят тази европейска заповед за арест, въз основа на съображението за отказ на изпълнение на европейска заповед за арест, предвидено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 (
4
). Същевременно тези органи постановяват решение за признаване на съдебното решение и за изпълнение на осъдителната присъда, постановена срещу C.J., въпреки че румънските съдебни органи възразяват срещу изпълнението на тази присъда в Италия.
5.
На 23 януари 2024 г. Съдът решава да разпредели дело C‑305/22 на първи състав. На 13 март 2024 г. се състоя съдебно заседание, а на 13 юни 2024 г. представих заключението си (
5
), което в съответствие с искането на Съда беше фокусирано върху първия, втория и третия преюдициален въпрос на Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ).
6.
В заключението предложих на Съда да отговори на запитващата юрисдикция, че член 4, точка 6 и член 8, параграф 1, буква в) от Рамково решение 2002/584, както и член 4, параграфи 2 и 5, член 8, параграф 1, член 22, параграф 1 и член 25 от Рамково решение 2008/909 трябва да се тълкуват в смисъл, че съдебен орган не може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, като се позове на посочения в първата от тези разпоредби случай, при който изпълнението може да бъде отказано, когато признаването и изпълнението на осъдителната присъда се извършват в нарушение на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909. При това положение издаващата държава членка запазва правото да изпълни това наказание, и изпълняващият съдебен орган трябва да изпълни европейската заповед за арест, като предаде издирваното лице на тази държава членка.
7.
На 9 юли 2024 г. по искане на първи състав на основание член 60, параграф 3 от Процедурния правилник на Съда, последният решава да преразпредели дело C‑305/22 на големия състав и да предвиди представянето на заключение, фокусирано върху първите три преюдициални въпроса.
8.
Ето защо, в съответствие с член 83 от Процедурния си правилник, с определение от 13 септември 2024 г., C. J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА) (
6
), Съдът разпорежда възобновяване на устната фаза на производството и призоваване на страните за ново съдебно заседание. В това съдебно заседание заинтересованите субекти по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз са приканени да изразят евентуалните си становища по въпросите, съдържащи се в приложението към това определение.
9.
Румънското, чешкото, френското и нидерландското правителство, както и Европейската комисия участват в съдебното заседание, проведено на 14 октомври 2024 г.
10.
В хода на това съдебно заседание позициите, изразени от участниците в съдебното заседание от 13 март 2024 г., са потвърдени въз основа на по същество еднакви доводи.
11.
Така продължават да се противопоставят две радикално противоположни тези. Докато нидерландското правителство поддържа, че посоченото в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 факултативно основание за отказ на изпълнение може да се приложи извън рамката, определена в Рамково решение 2008/909, останалите участници в настоящото производство застъпват обратната позиция. Измежду тях позицията на чешкото правителство се различава от тази на румънското и френското правителство, както и на Комисията, доколкото за разлика от последните, изглежда, счита, че прилагането на това факултативно основание за отказ на изпълнение не изисква съгласието на осъждащата държава членка, като същевременно приема, че признаването на съдебното решение и изпълнението на присъдата трябва да се извършат в съответствие с разпоредбите на Рамково решение 2008/909.
12.
От своя страна, след като отново изслушах позициите, изразени от участниците в настоящото производство, продължавам да смятам, че анализът, който изложих в заключението си от 13 юни 2024 г., е единственият, който позволява да се гарантират, от една страна, целта за борба с безнаказаността, преследвана с Рамково решение 2002/584, и от друга страна, целта за улесняване на социалната реинтеграция на осъденото лице, преследвана както с член 4, точка 6 от това рамково решение, така и с Рамково решение 2008/909. По-конкретно, член 25 от това рамково решение според мен не следва да се тълкува по начин, който би могъл да засегне целта за избягване на възможността съответното лице да остане ненаказано, която предполага ефективно изпълнение на наказанието както по отношение на неговия характер, така и на неговия срок (
7
). Освен това е важно да се подчертае, че тази цел е изрично посочена в последната част на този член.
13.
Поради това приканвам Съда да вземе предвид предишното ми заключение, което потвърждавам в неговата цялост.
Б.
По дело C‑595/23
14.
Преюдициалното запитване по дело C‑595/23 се отнася до тълкуването на член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, член 22, параграф 1 и член 25 от Рамково решение 2008/909, както и на съображение 46, членове 24, 25, 26 и член 55, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2018/1862 на Европейския парламент и на Съвета от 28 ноември 2018 година за създаването, функционирането и използването на Шенгенската информационна система (ШИС) в областта на полицейското сътрудничество и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, за изменение и отмяна на Решение 2007/533/ПВР на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1986/2006 на Европейския парламент и на Съвета и Решение 2010/261/ЕС на Комисията (
8
), изменен с Регламент (ЕС) 2022/1190 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2022 г. (
9
).
15.
Запитването е отправено в рамките на производство за изпълнение в Италия на европейска заповед за арест, издадена от румънските органи срещу EDS с оглед на изпълнението на наказание лишаване от свобода.
16.
Контекстът в основата на настоящото дело е същият като този на дело C‑305/22, а именно различието в подхода на румънските и италианските съдебни органи по отношение на условията, които трябва да бъдат спазени при прилагането на посоченото в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 факултативно основание за отказ на изпълнение.
17.
Това различие в подхода е в основата на проблема, който е в центъра на настоящото дело, а именно определянето на органа, който е компетентен да заличи в ШИС сигнал (
10
) за лицето, за което е издадена европейска заповед за арест, която изпълняващият съдебен орган отказва да изпълни, основавайки се на тази разпоредба, но при неспазване на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909.
II. Фактите по главното производство и преюдициалните въпроси по дело C‑595/23
18.
На 10 юли 2017 г. EDS е осъден в Румъния на пет години и шест месеца лишаване от свобода.
19.
На 8 февруари 2019 г. Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ) издава европейска заповед за арест срещу EDS с цел изпълнение на това решение. Същевременно компетентните румънски органи въвеждат в ШИС сигнал за арест на EDS с оглед на предаването му на Румъния въз основа на тази европейска заповед за арест.
20.
EDS е задържан в Италия на 13 януари 2020 г.
21.
С решение от 15 септември 2020 г. запитващата юрисдикция, Corte d’appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия), от една страна, отказва да предаде EDS с оглед изпълнение на наложеното в Румъния наказание, като се позовава на предвиденото в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 основание за отказ на изпълнение. От друга страна, тази юрисдикция признава съдебното решение от 10 юли 2017 г., постановено от румънския съдебен орган, въз основа на което е издадена европейската заповед за арест, и разпорежда наказанието да бъде изпълнено в Италия в съответствие с националното право (
11
). Изпълнението на това наказание започва на 15 юли 2022 г. (
12
)
22.
От писменото становище на румънското правителство е видно, че на 20 септември 2022 г. по искане на издирваното лице Corte d’appello di Napoli (Апелативен съд Неапол) е отправил запитване до румънските органи дали съгласно практиката на Curtea Constituțională (Конституционен съд, Румъния) (
13
) относно давността за наказателно преследване изпълнението на наказанието се счита за погасено по давност. На 29 септември 2022 г. румънските органи посочват, че не е постановено окончателно съдебно решение, с което да се констатира, че наказателното преследване е погасено по давност.
23.
На 11 октомври 2022 г. запитващата юрисдикция постановява прекратяването на изпълнението на наказанието и отменя признаването на румънската осъдителна присъда с мотива, че тя вече не подлежи на изпълнение, като се позовава на решения № 297/2018 и № 358/2022 на Curtea Constituțională (Конституционен съд).
24.
На 24 август 2022 г. Ministero della Giustizia (Министерство на правосъдието, Италия) иска от румънските органи да заличат сигнала в ШИС. На 30 август 2022 г. румънските органи отговарят, че европейската заповед за арест не е оттеглена, тъй като до Съда е отправено преюдициално запитване, поради което производството е спряно.
25.
С решение от 2 февруари 2023 г. Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ) оттегля запитването, което е отправил до Съда по дело AR (C‑179/22), и отхвърля искането на EDS за оттегляне на издадената срещу него европейска заповед за арест и за заличаване на сигнала в ШИС.
26.
В резултат на това италианското Министерство на правосъдието прави две последващи искания, до Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ) и Ministerului Justiţiei (Министерство на правосъдието, Румъния), съответно от 9 март 2023 г. и 9 май 2023 г., целящи румънските органи да оттеглят европейската заповед за арест и да заличат сигнала в ШИС.
27.
С решение от 11 март 2023 г. Înalta Curte de Casaţie şi Justiţie (Върховен касационен съд, Румъния) отхвърля жалбата на EDS срещу решението от 2 февруари 2023 г. на Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ), като постановява, че тъй като румънската осъдителна присъда е била призната в Италия за целите на своето изпълнение, всеки свързан с това изпълнение въпрос е от изключителната компетентност на изпълняващия италиански съд като съд на държавата членка, изпълняваща признатата присъда.
28.
При тези обстоятелства EDS сезира запитващата юрисдикция, като твърди по-специално, че е изчерпал всички правни средства за защита, предвидени в румънското право, и че това фактическо положение води до незаконно ограничаване на личната му свобода и на правото му на свободно движение, тъй като до заличаването на сигнала в ШИС той не може да отиде на територията на друга държава членка, без да се изложи на реална опасност да бъде задържан.
29.
В това отношение EDS посочва, че през август 2021 г., след решението на Corte d’appello di Napoli (Апелативен съд Неапол), с което се отказва предаването му, и преди началото на изпълнението на признатата присъда, той е заминал на почивка в Гърция, където е бил задържан от полицията на остров Миконос в изпълнение на европейската заповед за арест, издадена на 8 февруари 2019 г. от Curtea de Apel București (Апелативен съд Букурещ).
30.
Поради това EDS иска от запитващата юрисдикция да разпореди заличаването на сигнала в ШИС и оттеглянето на издадената срещу него европейска заповед за арест.
31.
За да се произнесе по това искане, тази юрисдикция уточнява каква е италианската правна уредба в тази област.
32.
Така съгласно член 18 bis („Факултативни основания за отказ да се изпълни предаването“) от Legge n. 69 — Disposizioni per conformare il diritto interno alla decisione quadro 2002/584/GAI del Consiglio, del 13 giugno 2002, relativa al mandato d’arresto europeo e alle procedure di consegna tra Stati membri (Закон № 69 — Разпоредби за привеждане на вътрешното законодателство в съответствие с Рамково решение [2002/584]) (
14
) от 22 април 2005 г., в редакцията му, приложима към фактите по спора в главното производство, ако европейската заповед за арест е издадена с оглед на изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, Corte d’appello (Апелативен съд) може да откаже предаването, когато издирваното лице е италиански гражданин или гражданин на друга държава членка, който законно и действително пребивава или се намира в Италия, при условие че този съд разпореди това наказание или тази мярка да бъдат изпълнени в Италия в съответствие с вътрешното право.
33.
Член 16 от Decreto legislativo n. 161 — Disposizioni per conformare il diritto interno alla Decisione quadro 2008/909/GAI relativa all’applicazione del principio del reciproco riconoscimento alle sentenze penali che irrogano pene detentive o misure privative della libertà personale, ai fini della loro esecuzione nell’Unione europea (Законодателен декрет № 161 — Разпоредби за привеждане на вътрешното законодателство в съответствие с Рамково решение [2008/909]) (
15
) от 7 септември 2010 г. гласи, че при признаване на чуждестранно съдебно решение наказанието се изпълнява съгласно италианското право, включително разпоредбите относно освобождаване от изтърпяване на наказание и помилване.
34.
От член 24 от този законодателен декрет следва също, че когато Corte d’appello (Апелативен съд) откаже предаването, поискано чрез европейска заповед за арест, издадена въз основа на осъдителна присъда, и разпореди изпълнението на наказанието на италианска територия, той трябва същевременно, ако са изпълнени съответните условия, да признае за целите на изпълнението ѝ в Италия тази осъдителна присъда, на която се основава посочената европейска заповед за арест.
35.
Запитващата юрисдикция уточнява, че тъй като условията в полза на EDS са били изпълнени, е установено, че признатото наказание, а именно лишаване от свобода за пет години и шест месеца, е изтърпяно за три години поради освобождаването от изтърпяване на наказанието, предоставено с Legge n. 241 — Concessione di indulto (Закон № 241 относно помилването) (
16
) от 31 юли 2006 г.
36.
Тази юрисдикция счита, че вследствие на отказа за предаване на EDS на румънските власти, на признаването на присъдата за целите на нейното изпълнение в Италия и на започването на изпълнението на признатото наказание в Италия, EDS има право издадената срещу него европейска заповед за арест да бъде отменена, а въведеният в ШИС сигнал да бъде заличен.
37.
Посочената юрисдикция обаче отбелязва, че в италианското право не е предвидено правомощие на италианския съд, в качеството му на съд на изпълняващата държава членка, да постанови отмяна на европейската заповед за арест, издадена от друга държава членка, и заличаване на сигнала, въведен в ШИС от издаващата държава членка. От това следва, че искането на EDS не може да бъде удовлетворено само въз основа на италианското право.
38.
Ето защо според запитващата юрисдикция е необходимо да се определи дали съгласно правото на Съюза съд на изпълняващата държава членка може да бъде оправомощен да разпореди отмяната на издадена от друга държава членка европейска заповед за арест и заличаването на сигнала, въведен в ШИС от издаващата държава членка.
39.
В това отношение тази юрисдикция цитира член 55, параграф 1 от Регламента за ШИС, който предвижда, че „[с]игналите за арест с цел предаване или екстрадиране съгласно член 26 се заличават, когато лицето е било предадено на компетентните органи на въвеждащата държава членка или екстрадирано към нея. Те се заличават и в случаите, в които съдебното решение, на което се основава сигналът, е било отменено от компетентния съдебен орган съгласно националното право. Те се заличават и след изтичане на срока им в съответствие с член 53“.
40.
Посочената юрисдикция отбелязва, че тази разпоредба не предвижда заличаването на въведен в ШИС сигнал, когато предаването е отказано съгласно член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 и е разпоредено изпълнението на наказанието на територията на изпълняващата държава членка в съответствие с националното ѝ право, след признаване на осъдителната присъда по смисъла на член 25 от Рамково решение 2008/909. При това положение обаче според същата юрисдикция следва да се приеме, както в случая, при който предаването на издирваното лице е извършено, че европейската заповед за арест вече е изчерпала действието си, така че съответното лице не би трябвало повече да бъде издирвано и задържано въз основа на тази заповед. Тя посочва също, че съображение 46 от Регламента за ШИС предполага заличаването на сигнала, тъй като гласи, че „[с]игналите следва да се съхраняват само за срока, необходим за постигането на целите, за които са били въведени“.
41.
Поради това запитващата юрисдикция стига до извода, че този регламент съдържа празнота, която трябва да бъде запълнена от Съда чрез тълкуване, така че предвиденият в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 случай, при който е приложено факултативното основание за неизпълнение, да се обхване от този, при който сигналът трябва да бъде заличен, тъй като предаването на издирваното лице е извършено.
42.
Следователно тази юрисдикция счита, че когато издаващата държава членка, въвела сигнала в ШИС на основание член 26 от Регламента за ШИС, не го заличи в съответствие с член 55, параграф 1 от същия регламент, тълкуван по този начин, изпълняващата държава членка може да поиска това заличаване от бюрото SIRENE (
17
) на издаващата държава членка. В това отношение посочената юрисдикция се позовава на членове 24 и 25 от този регламент, които предвиждат, че държава членка може да поиска от въвеждащата държава членка да добави специален ограничителен знак към сигнала (
18
).
43.
При тези обстоятелства Corte d’appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„Трябва ли, разглеждани заедно, разпоредбите на следните членове:
–
член 4, точка 6 от Рамково решение [2002/584],
–
член 22, параграф 1 и член 25 от рамково решение [2008/909],
–
членове 24, 25, 26 и член 55, параграф 1 от [Регламента за ШИС], и
–
съображение 46 от [Регламента за ШИС],
да се тълкуват в смисъл, че:
а)
когато изпълняващата държава е отказала да предаде лицето, издирвано от издаващата държава въз основа на европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на осъдителна присъда, и е признала присъдата, разпоредила е изпълнението на наказанието на своята територия в съответствие с вътрешното си право, и изпълнението е започнало, издаващата държава е длъжна да заличи въведения в ШИС сигнал и да отмени европейската заповед за арест,
б)
докато издаващата държава не извърши отмяната [на европейската заповед за арест] и заличаването, съдебният орган на изпълняващата държава е оправомощен да поиска от бюрото SIRENE на издаващата държава да заличи сигнала в ШИС, а посоченото бюро SIRENE е длъжно да изпълни това искане?“.
44.
Запитващата юрисдикция е поискала разглеждане по реда на спешното преюдициално производство по член 107 от Процедурния правилник. С решение от 9 октомври 2023 г. Съдът отхвърля искането.
45.
С отделна молба, подадена в секретариата на Съда на 18 октомври 2023 г., запитващата юрисдикция прави и искане за разглеждане по реда на бързото производство по член 105 от Процедурния правилник, което е отхвърлено с решение на председателя на Съда от 5 декември 2023 г (
19
).
46.
С решение на председателя на Съда от 24 април 2024 г. до запитващата юрисдикция е отправено искане за предоставяне на информация, за да се установи дали въпреки изтеклото време сигналът за EDS все още е вписан в ШИС, а при отрицателен отговор на този въпрос — дали тази юрисдикция поддържа преюдициалното си запитване.
47.
След отговора на посочената юрисдикция от 3 май 2024 г. на това искане за предоставяне на информация производството пред Съда е възобновено.
48.
На 17 юни 2024 г. производството по настоящото дело е спряно на основание член 55, параграф 1, буква б) от Процедурния правилник до постановяването на окончателното решение по дело C‑305/22.
49.
На 18 юли 2024 г., след решението на първи състав да поиска от Съда да преразпредели дело C‑305/22 на големия състав на основание член 60, параграф 3 от Процедурния правилник и да възобнови устната фаза в съответствие с член 83 от него, е взето решение спирането да се преустанови и да се възобнови производството по настоящото дело.
50.
EDS, италианското и румънското правителство, както и Комисията представят писмени становища и участват в съдебното заседание, проведено на 14 октомври 2024 г., в хода на което отговарят по-специално на поставените от Съда въпроси за устен отговор.
III. Анализ
51.
В преюдициалното си запитване по дело C‑595/23 запитващата юрисдикция отправя до Съда два въпроса.
52.
От една страна, тази юрисдикция по същество иска да се установи дали, когато на основание член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 съдебен орган на държава членка е отказал да изпълни европейска заповед за арест, издадена с цел изпълнение на наказание лишаване от свобода, признал е съдебното решение, с което е наложено това наказание, и изпълнението на посоченото наказание е започнало в тази държава членка, издаващата държава членка е длъжна да заличи въведения в ШИС сигнал и да оттегли европейската заповед за арест.
53.
От друга страна, посочената юрисдикция иска да се установи дали до оттеглянето на европейската заповед за арест и до заличаването на сигнала от издаващата държава членка изпълняващата държава членка има право да поиска от тази държава членка да заличи сигнала в ШИС, и дали тази държава членка е длъжна да удовлетвори това искане.
А.
По допустимостта
54.
На първо място, Комисията отбелязва, че доколкото настоящото дело се отнася до европейска заповед за арест и сигнал, издадени от румънските органи, първият преюдициален въпрос се отнася до евентуално задължение на румънските власти, тъй като италианският съд не е компетентен в това отношение. Следователно този въпрос бил абстрактен и хипотетичен в контекста на дело, което е висящо пред италиански съд, и би могъл да се вземе предвид само във връзка с поставения от запитващата юрисдикция втори въпрос.
55.
Според мен обстоятелството, че първият въпрос се отнася до евентуалното задължение на издаващата държава членка да заличи сигнала в ШИС в положение като разглежданото в главното производство, не позволява да се заключи, че този въпрос е хипотетичен. Всъщност, тъй като румънските съдебни органи не са заличили сигнала за EDS, той е сезирал запитващата юрисдикция, която с основание пита Съда дали е налице такова задължение, за да определи обхвата на своята компетентност в тази област, поради което според мен не следва да се счита, че първият въпрос е недопустим. Предвид това уточнение считам, че е уместно двата въпроса на запитващата юрисдикция да бъдат разгледани заедно, доколкото имат за цел да се определят съответните задължения и правомощия на компетентните органи на издаващата и на изпълняващата държава членка по отношение на заличаването на сигнал след отказ да се изпълни европейска заповед за арест на основание член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584.
56.
На второ място, отбелязвам, че европейската заповед за арест срещу EDS е издадена на 8 февруари 2019 г. и че сигналът е въведен в ШИС на основание член 26, параграф 1 от Регламента за ШИС на 11 февруари 2019 г.
57.
Съгласно член 53, параграф 2 от този регламент обаче сигнал като разглеждания в главното производство е валиден, освен ако не бъде продължен, за максимален срок от пет години, като необходимостта от съхранение на сигнала трябва да бъде прегледана в рамките на тези пет години. Съгласно член 53, параграф 7 от Регламента за ШИС сигналът се заличава автоматично след изтичане на посочения в параграфи 2, 3 и 4 от този член срок за преглед, освен ако срокът на съхранение на сигнала не е удължен в съответствие с параграф 6 от същия член.
58.
До запитващата юрисдикция е отправено запитване дали сигналът за EDS все още е активен, или е бил заличен автоматично през февруари 2024 г., така че предметът на преюдициалното запитване да е отпаднал. Тази юрисдикция е запитана и дали при липсата на активен сигнал за EDS в ШИС желае да поддържа преюдициалното си запитване.
59.
В писмото си от 3 май 2024 г. посочената юрисдикция потвърждава, че поддържа преюдициалното си запитване. Всъщност след отправеното ѝ от Съда искане за предоставяне на информация запитващата юрисдикция е поискала от италианския отдел SIRENE да провери дали сигналът от 11 февруари 2019 г. все още е наличен в ШИС, дали все още е валиден, дали е бил удължен и дали от румънския отдел SIRENE са били въведени други сигнали, свързани със същата европейска заповед за арест.
60.
С писмото си от 2 май 2024 г. италианският отдел SIRENE отговаря на тази юрисдикция, че „въпросният сигнал все още е наличен в базата данни ШИС II. След задържането на издирваното лице към сигнала е бил добавен специален ограничителен знак“.
61.
При тези обстоятелства, както посочва запитващата юрисдикция, следва да се приеме, че сигналът за EDS все още е активен. Това е потвърдено в съдебното заседание от румънското правителство, което посочва, че този сигнал е бил удължен.
62.
Предвид всичко това считам, че преюдициалното запитване е допустимо.
Б.
По същество
63.
ШИС е механизъм, чрез който националните органи си съобщават информация за целите на полицейското и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси. Съгласно член 1 от Регламента за ШИС „[ц]елта на ШИС е да се гарантира висока степен на сигурност в рамките на пространството на свобода, сигурност и правосъдие в Съюза, включително поддържането на обществената сигурност и обществения ред и опазването на сигурността на териториите на държавите членки, и да се гарантира прилагането на разпоредбите на част трета, дял V, глави 4 и 5 ДФЕС, свързани с движението на хора на техните територии, като се използва информацията, съобщавана чрез тази система“.
64.
Съгласно член 4, параграф 1 от Регламента за ШИС, ШИС се състои по-специално от централна система и национална система във всяка държава членка, които са взаимносвързани. От член 4, параграф 2 от този регламент следва, че държавите членки въвеждат, актуализират, заличават и търсят данни от ШИС посредством своите собствени национални системи.
65.
Целият механизъм за обмен на информация се основава на сигнали за лица и вещи.
66.
Следва да се подчертае централната роля на държавата членка, която въвежда сигнал в ШИС, която по смисъла на член 3, точка 9 от Регламента за ШИС е „въвеждаща държава членка“.
67.
Всъщност съгласно член 26, параграф 1 от този регламент „[с]игнали по отношение на лица, издирвани за арест с цел предаване въз основа на европейска заповед за арест, или сигнали по отношение на лица, издирвани за арест с цел екстрадиране, се въвеждат по молба на съдебния орган на въвеждащата държава членка“. Освен това член 27, параграф 1 от посочения регламент гласи, че „[к]огато лице се издирва за арест с цел предаване въз основа на европейска заповед за арест, въвеждащата държава членка въвежда в ШИС копие на оригинала на европейската заповед за арест“.
68.
Съгласно член 59, параграф 1 от Регламента за ШИС „[в]ъвеждащата държава членка отговаря за осигуряването на точността и актуалността на данните в ШИС и законосъобразното им въвеждане и съхранение в ШИС“.
69.
Освен това в член 59, параграф 3 от този регламент се уточнява, че „[с]амо въвеждащата държава членка има право да изменя, допълва, поправя, актуализира или заличава данните, които е въвела в ШИС“.
70.
От тези разпоредби следва, че въвеждащата държава членка носи изключителната отговорност за запазването или заличаването на сигнала. Макар изпълняващата държава членка да може да поиска това заличаване от бюрото SIRENE на въвеждащата държава членка и субектите на данни да могат да сезират компетентните органи на тази държава членка в съответствие с член 67, параграф 1 и член 68, параграф 1 от Регламента за ШИС (
20
), това не променя факта, че окончателното решение в това отношение следва да бъде взето от посочената държава членка след разглеждане на обстоятелствата във всеки отделен случай. Освен това следва да се посочи, че изключителната отговорност на въвеждащата държава членка за запазването или оттеглянето на сигнал съответства на изключителната отговорност на издаващия съдебен орган на същата държава членка за запазване или оттегляне на европейска заповед за арест, която може да бъде основание за такъв сигнал.
71.
Що се отнася до положенията, при които може да се наложи въвеждащата държава членка да заличи сигнала, който е въвела в ШИС, отбелязвам, че съгласно член 53, параграф 1 от Регламента за ШИС „[с]игналите за лица се съхраняват само за времето, необходимо за постигане на целите, за които са били въведени“ (
21
). В този член се определят и сроковете за преглед на сигналите, като се посочва по-конкретно, че срокът на сигнал, въведен за целите по-специално на член 26 от Регламента за ШИС, е пет години. Държавите членки обаче могат да определят по-кратки срокове за преглед в съответствие с националното си право (
22
). В рамките на срока за преглед въвеждащата държава членка може, след обстойна индивидуална оценка, да реши да съхранява сигнала за дадено лице за срок, по-дълъг от срока за преглед, ако това се окаже необходимо и пропорционално по отношение на целите, за които е въведен сигналът (
23
).
72.
Освен това припомням, че съгласно член 55, параграф 1 от Регламента за ШИС „[с]игналите за арест с цел предаване или екстрадиране съгласно член 26 се заличават, когато лицето е било предадено на компетентните органи на въвеждащата държава членка или екстрадирано към нея. Те се заличават и в случаите, в които съдебното решение, на което се основава сигналът, е било отменено от компетентния съдебен орган съгласно националното право. Те се заличават и след изтичане на срока им в съответствие с член 53“.
73.
Както правилно отбелязва запитващата юрисдикция, тази разпоредба не предвижда изрично заличаването на сигнал, въведен в ШИС, когато предаването е отказано съгласно член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 и е разпоредено изпълнението на наказанието на територията на изпълняващата държава членка в съответствие с националното ѝ право, след признаване на осъдителната присъда по реда на Рамково решение 2008/909 се.
74.
Въпреки това според мен от текста на член 53, параграф 1 от Регламента за ШИС следва, че въвеждащата държава членка е длъжна да провери дали — когато изпълняващата държава членка прилага предвиденото в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 факултативно основание за отказ на изпълнение — целта, за която сигналът за издирваното лице е бил въведен в ШИС, е постигната. Ако това е така, въвеждащата държава членка е длъжна да заличи този сигнал (
24
). В такъв случай решението на тази държава членка ще зависи до голяма степен от преценката на издаващия съдебен орган относно необходимостта да се запази действието на европейската заповед за арест срещу това лице.
75.
В това отношение в Решение от 29 юли 2024 г., Breian (
25
), Съдът постановява, че „[н]ито една разпоредба от Рамково решение 2002/584 не изключва възможността за издаващия орган да поддържа искането за предаване на основание на европейска заповед за арест, когато изпълняващият орган на държава членка е отказал да изпълни тази заповед за арест“ (
26
), дори ако такъв отказ следва да подтикне издаващия съдебен орган към бдителност (
27
).
76.
По-конкретно, запазването от издаващия съдебен орган на действието на европейска заповед за арест може да се окаже необходимо, по-специално след като обстоятелствата, довели до отказ за изпълнение на предходното искане за предаване, са били отстранени или когато решението за отказ не е било в съответствие с правото на Съюза, за да се проведе докрай процедурата по предаване на издирвано лице и така да се благоприятства осъществяването на целта за борба срещу безнаказаността, преследвана с това рамково решение (
28
).
77.
Според мен обаче съдебен орган не може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, като се позове на факултативно основание за отказ на изпълнение, посочено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, когато признаването и изпълнението на осъдителната присъда се извършват в нарушение на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909. При това положение издаващият съдебен орган може да запази действието на тази европейска заповед за арест, издаващата държава членка запазва правото да изпълни това наказание, и изпълняващият съдебен орган трябва да изпълни посочената европейска заповед за арест, като предаде издирваното лице на тази държава членка.
78.
В настоящия случай отбелязвам, че от италианското право следва, че отказът за предаване съгласно член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 е съпроводен с признаване на осъдителната присъда, която е основанието за европейската заповед за арест, без да е необходимо съгласието на осъждащата държава членка. От това следва, че изпълняващата държава членка би могла да реши едностранно да изпълни присъдата на своя територия, включително когато осъждащата държава членка изрично се противопостави. В заключението си, което представих на 13 юни 2024 г. по дело C. J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА) (
29
), към което препращам, съм посочил подробно причините, поради които, противно на това, което следва от италианското право и от практиката на италианските съдебни органи, считам, че при прилагането на предвиденото в тази разпоредба факултативно основание за отказ на изпълнение признаването и изпълнението на осъдителната присъда от съдебните органи на изпълняващата държава членка трябва да се извършат при спазване на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909, което изисква осъждащата държава членка да е съгласна изпълняващата държава членка да поеме изпълнението на наказанието.
79.
Освен това имам сериозни съмнения дали алтернативната мярка за предаване на социалните служби, от която EDS се е ползвал от 15 юли 2022 г. до 11 октомври 2022 г., когато Corte d’appello di Napoli (Апелативен съд Неапол) решава да прекрати изпълнението на наказанието и да отмени решението за признаване на осъдителната присъда, е съвместима с член 22, параграф 1 от Рамково решение 2008/909.
80.
Тази разпоредба установява правилото, че издаващата държава членка не предприема мерки по изпълнение на наказанието, ако изпълнението му е започнало в изпълняващата държава членка. Според мен прилагането на това правило предполага да са изпълнени две условия.
81.
От една страна, изпълнението на осъдителната присъда в изпълняващата държава членка трябва да е в съответствие с правилата, предвидени в Рамково решение 2008/909. Случаят обаче не е такъв, когато признаването на съдебно решение по наказателно дело е извършено в нарушение на процедурата и условията, предвидени в това рамково решение, и по-специално, без издаващата държава членка да е съобщила съдебното решение заедно с предвиденото в посоченото рамково решение удостоверение. Ако се приеме, че в такъв случай началото на изпълнението на наказанието в изпълняващата държава членка може да лиши издаващата държава членка от компетентността ѝ да изпълни това наказание, това би дало възможност за заобикаляне на правилата, установени в същото рамково решение.
82.
От друга страна, започване на изпълнение на наказанието по смисъла на член 22, параграф 1 от Рамково решение 2008/909 предполага, че в изпълняващата държава членка се изпълнява именно наказанието, постановено от компетентния съдебен орган на осъждащата държава членка, както по отношение на неговия характер, така и на неговия срок. Отбелязвам обаче, че изпълнението в Италия на наказанието лишаване от свобода, наложено на EDS в Румъния, е спряно до 15 юли 2022 г., въпреки че това наказание не е с отложено изпълнение. Освен това, считано от тази дата, се изпълнява не това наказание лишаване от свобода, а алтернативна мярка за предаване на социалните служби, при това до 11 октомври 2022 г., датата, на която запитващата юрисдикция постановява прекратяването на изпълнението на наказанието и отменя признаването на румънската осъдителна присъда. Както спирането на изпълнението на наказанието, така и промяната на характера му, извън случаите на адаптиране на наказанието, предвидени в член 8, параграфи 2—4 от Рамково решение 2008/909 (
30
), според мен са несъвместими с констатацията, че наказанието лишаване от свобода, наложено на EDS в Румъния, е започнало да се изпълнява в Италия в съответствие с предвиденото в член 22, параграф 1 от това рамково решение.
83.
Подчертавам, че спазването на тези условия е от решаващо значение, за да се гарантира, че правилото, според което отказът да бъде изпълнена европейска заповед за арест на основание член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, предполага изпълняващата държава членка наистина да поеме изпълнението на наказанието лишаване от свобода, наложено на издирваното лице (
31
), няма да се превърне в мъртва буква (
32
).
84.
Важно е също така да се уточни, че поемането от изпълняващата държава членка на ефективното изпълнение на наложеното на издирваното лице наказание лишаване от свобода, както по отношение на неговия характер, така и на неговия срок, е несъвместимо с решението, взето от съдебен орган на тази държава членка, да отмени признаването на осъдителната присъда, постановена в издаващата държава членка, с мотива, че тази присъда вече не подлежи на изпълнение. Добавям, че по аналогия на постановеното от Съда в решение от 31 януари 2023 г., Puig Gordi и др. (
33
), констатацията от страна на изпълняващия съдебен орган, че е налице погасяване по давност на наказателно преследване в издаващата държава членка, въпреки че последната е посочила, че не е постановено съдебно решение в това отношение, противоречи на принципа на взаимно признаване, който съгласно съображение 6 от Рамково решение 2002/584 е крайъгълен камък на съдебното сътрудничество (
34
).
85.
С оглед на тези съображения и без да се засяга проверката, която запитващата юрисдикция следва да извърши, считам за изключено при обстоятелствата по главното производство да се приеме, че въвеждащата държава членка е длъжна — поради прилагането от изпълняващия съдебен орган на посоченото в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 факултативно основание за отказ на изпълнение — да заличи сигнала за EDS в ШИС.
IV. Заключение
86.
С оглед на всички изложени по-горе съображения предлагам на Съда да отговори на първия, втория и третия преюдициален въпрос, поставени от Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ, Румъния) по дело C‑305/22, по следния начин:
„Член 4, точка 6 и член 8, параграф 1, буква в) от Рамково решение 2002/584/ПВР на Съвета от 13 юни 2002 година относно европейската заповед за арест и процедурите за предаване между държавите членки, както и член 4, параграфи 2 и 5, член 8, параграф 1, член 22, параграф 1 и член 25 от Рамково решение 2008/909/ПВР на Съвета от 27 ноември 2008 година за прилагане на принципа за взаимно признаване към съдебни решения по наказателни дела, с които се налагат наказания лишаване от свобода или мерки, включващи лишаване от свобода, за целите на тяхното изпълнение в Европейския съюз
трябва да се тълкуват в смисъл, че
съдебен орган не може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, като се позове на факултативното основание за отказ на изпълнение, посочено в първата от тези разпоредби, когато признаването и изпълнението на осъдителната присъда се извършват в нарушение на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909. При това положение издаващият съдебен орган може да запази действието на тази европейска заповед за арест, издаващата държава членка запазва правото да изпълни това наказание, и изпълняващият съдебен орган трябва да изпълни посочената европейска заповед за арест, като предаде издирваното лице на тази държава членка“.
87.
С оглед на всички гореизложени съображения предлагам на Съда да отговори на преюдициалните въпроси, поставени от Corte d’appello di Napoli (Апелативен съд Неапол, Италия) по дело C‑595/23, по следния начин:
„Член 26, параграф 1, член 27, параграф 1, член 53, параграф 1, член 55, параграф 1 и член 59, параграфи 1 и 3 от Регламент (ЕС) 2018/1862 на Европейския парламент и на Съвета от 28 ноември 2018 година за създаването, функционирането и използването на Шенгенската информационна система (ШИС) в областта на полицейското сътрудничество и съдебното сътрудничество по наказателноправни въпроси, за изменение и отмяна на Решение 2007/533/ПВР на Съвета и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1986/2006 на Европейския парламент и на Съвета и Решение 2010/261/ЕС на Комисията, изменен с Регламент (ЕС) 2022/1190 на Европейския парламент и на Съвета от 6 юли 2022 г.
трябва да се тълкуват в смисъл, че
когато съдебен орган откаже на основание член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584 да изпълни европейска заповед за арест, издадена за целите на изпълнението на наказание лишаване от свобода, единствено издаващата държава членка е компетентна да провери дали целта, за която сигналът за издирваното лице е бил въведен в ШИС, е постигната, в който случай този сигнал трябва да бъде заличен.
Тази държава членка може да приеме, че посочената цел не е постигната и че следователно този сигнал трябва да бъде съхранен, когато при прилагането от изпълняващия съдебен орган на предвиденото в тази разпоредба факултативно основание за отказ на изпълнение признаването и изпълнението на осъдителната присъда се извършват в нарушение на процедурата и условията, установени в Рамково решение 2008/909. В този случай издаващият съдебен орган може да счете за необходимо да запази действието на европейската заповед за арест, на която се основава сигналът за издирваното лице“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: френски.
(
i
)	Името на настоящото дело е измислено. То не съвпада с истинското име на никоя от страните в производството.
(
2
)	ОВ L 190, 2002 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 6, стр. 3.
(
3
)	ОВ L 327, 2008 г., стр. 27.
(
4
)	Тази разпоредба предвижда, че изпълняващият съдебен орган може да откаже да изпълни европейска заповед за арест, „когато европейската заповед за арест е издадена с оглед изпълнение на присъда за лишаване от свобода или мярка, изискваща задържане, и издирваното лице се намира или е гражданин или пребиваващ в изпълняващата страна, а същата поема изпълнението на присъдата или мярката, изискваща задържане съгласно националното си право“.
(
5
)	Заключение по дело C. J. (Изпълнение на наказание след ЕЗА) (C‑305/22, EU:C:2024:508).
(
6
)	C‑305/22, непубликувано, EU:C:2024:783.
(
7
)	Вж. по-специално в този смисъл решение от 15 април 2021 г., AV (Обща присъда) (C‑221/19, EU:C:2021:278, т. 35 и цитираната съдебна практика). Според мен точка 48 от решение от 13 декември 2018 г., Sut (C‑514/17, EU:C:2018:1016), би следвало да бъде уточнена от Съда, за да се посочи ясно, че прилагането на факултативното основание за отказ на изпълнение, предвидено в член 4, точка 6 от Рамково решение 2002/584, не може да бъде в ущърб на целта за избягване на възможността съответното лице да остане ненаказано, което предполага спазване на процедурата и условията, предвидени в Рамково решение 2008/909.
(
8
)	ОВ L 312, 2018 г., стр. 56.
(
9
)	ОВ L 185, 2022 г., стр. 1, наричан по-нататък „Регламентът за ШИС“.
(
10
)	Съгласно член 3, точка 1 от Регламента за ШИС „сигнал“ означава набор от данни, въведени в ШИС, който позволява на компетентните органи да установят самоличността на лице или да идентифицират вещ с оглед предприемането на конкретни действия“.
(
11
)	В писменото си становище румънското правителство уточнява, че румънските органи са уведомили италианските органи, от една страна, че не са дали съгласието си за признаване от последните на влязлата в сила присъда, постановена в Румъния, и от друга страна, че докато румънските власти не бъдат уведомени за началото на изпълнението на присъдата в Италия, Румъния ще запази правото си да изпълни тази присъда на своя територия.
(
12
)	В писменото си становище румънското правителство посочва, че по отношение на EDS е започнало изпълнението не на наложеното на това лице наказание лишаване от свобода, а на алтернативна мярка за предаването му на социалните служби.
(
13
)	Съдебната практика, на която се прави позоваване, се състои от решение на Curtea Constituțională (Конституционен съд) № 297/2018, публикувано в Monitorul Oficial al României, бр. 518 от 25 юни 2018 г., и решение № 358/2022, публикувано в Monitorul Oficial al României, бр. 565 от 9 юни 2022 г., отнасящи се до възражение за противоконституционност на член 155, параграф 1 от Codul penal (Наказателен кодекс). Относно прекъсването на давността за наказателно преследване по дела за престъпления, засягащи финансовите интереси на Европейския съюз, вж. решение от 24 юли 2023 г., Lin (C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606).
(
14
)	GURI, бр. 98 от 29 април 2005 г., стр. 6.
(
15
)	GURI, бр. 230 от 1 октомври 2010 г., стр. 1.
(
16
)	GURI, бр. 176 от 31 юли 2006 г., стр. 4.
(
17
)	ШИС включва единна мрежа от национални бюра, наричани „бюра SIRENE“, които функционират 24 часа в денонощието и 7 дни в седмицата и които гарантират по-специално обмена и достъпа до цялата допълнителна информация (вж. съображение 5 и член 7 от Регламента за ШИС).
(
18
)	Такъв по-конкретно е случаят, когато държава членка счете, че предприемането на действия по сигнал е несъвместимо с националното ѝ право, международните ѝ задължения или първостепенни национални интереси (член 24, параграф 1), или когато изпълняващият съдебен орган е отказал изпълнението на европейска заповед за арест, позовавайки се на основание за неизпълнение (член 25, параграф 1). Съгласно член 3, точка 8 от Регламента за ШИС „специален ограничителен знак“ означава знак, че сигнал на национално равнище е временно неактивен, който знак може да се добави към сигнали за арест, сигнали за изчезнали и уязвими лица и сигнали за дискретно наблюдение, задълбочени проверки и специфичен контрол, както и към информационни сигнали“.
(
19
)	Вж. определение на председателя на Съда от 5 декември 2023 г., Cuprea (C‑595/23, EU:C:2023:955).
(
20
)	Съгласно член 67, параграф 1 от този регламент „[с]убектите на данни могат да упражняват правата си, установени в членове 15, 16 и 17 от Регламент (ЕС) 2016/679 [на Европейския парламент и на Съвета от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни и относно свободното движение на такива данни и за отмяна на Директива 95/46/ЕО (Общ регламент относно защитата на данните) (ОВ L 119, 2016 г., стр. 1, и поправка в ОВ L 127, 2018 г., стр. 2)] и член 14 и член 16, параграфи 1 и 2 от Директива (ЕС) 2016/680 [от 27 април 2016 година относно защитата на физическите лица във връзка с обработването на лични данни от компетентните органи за целите на предотвратяването, разследването, разкриването или наказателното преследване на престъпления или изпълнението на наказания и относно свободното движение на такива данни, и за отмяна на Рамково решение 2008/977/ПВР на Съвета (ОВ L 119, 2016 г., стр. 89)]“. Освен това член 68, параграф 1 от Регламента за ШИС предвижда, че „[б]ез да се засягат разпоредбите относно средствата за правна защита в Регламент [2016/679] и Директива [2016/680], всяко лице може да предяви пред всеки компетентен орган, включително съд, съгласно правото на която и да е държава членка, искане за достъп, коригиране, изтриване, получаване на информация или за получаване на обезщетение във връзка със сигнал, който се отнася до него“.
(
21
)	Вж. също съображение 46 от този регламент. Освен това следва да се отбележи, че точка 2.9 от наръчника за SIRENE, съдържащ се в приложението към Решение за изпълнение (ЕС) 2015/219 на Комисията от 29 януари 2015 година за замяна на приложението към Решение за изпълнение 2013/115/ЕС относно наръчника за SIRENE и други мерки за прилагане на Шенгенската информационна система от второ поколение (ШИС II) (ОВ L 44, 2015 г., стр. 75), предвижда, че „[к]огато условията за поддържане на сигнала вече не са изпълнени, подалата сигнала държава членка го заличава незабавно“.
(
22
)	Вж. член 53, параграф 5 от Регламента за ШИС.
(
23
)	Вж. член 53, параграф 6 от Регламента за ШИС.
(
24
)	Вж. по аналогия решение от 15 декември 2022 г., Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerija (Регистрация на превозно средство, за което е подаден сигнал) (C‑88/21, EU:C:2022:982, т. 46 и 47). Отбелязвам също така, че последното изречение на член 55, параграф 1 от Регламента за ШИС препраща към член 53 от този регламент, което подкрепя това тълкуване.
(
25
)	C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658.
(
26
)	Решение от 29 юли 2024 г., Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, т. 48).
(
27
)	Вж. решение от 29 юли 2024 г., Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, т. 49).
(
28
)	Вж. решение от 29 юли 2024 г., Breian (C‑318/24 PPU, EU:C:2024:658, т. 51 и цитираната съдебна практика). В това решение Съдът все пак уточнява, че от собствената му практика следва, че тъй като запазването на действието на европейска заповед за арест, чието изпълнение е отказано в една държава членка, може да доведе до задържането в друга държава членка на лицето, за което е издадена, и следователно да накърни личната му свобода, издаващият съдебен орган трябва с оглед на особеностите на случая да извърши преценка на пропорционалността на това запазване. При извършването на такава преценка този орган трябва да вземе предвид по-специално естеството и тежестта на правонарушението, за което е преследвано издирваното лице, последиците за това лице от запазването на действието на издадената срещу него европейска заповед за арест, както и перспективите за изпълнение на посочената заповед за арест (т. 54 и цитираната съдебна практика).
(
29
)	C‑305/22, EU:C:2024:508.
(
30
)	От практиката на Съда е видно, че „[…] член 8, параграфи 2—4 от Рамково решение 2008/909 въвежда стриктни условия за адаптиране на наложеното в издаващата държава наказание от компетентния орган на изпълняващата държава, които са единствените изключения от принципното задължение на посочения орган по член 8, параграф 1 от това рамково решение да признае съдебното решение, което му е предадено, и незабавно да предприеме необходимите действия за изпълнение на наказанието, чиито срок и характер съответстват на предвидените в постановеното в издаващата държава членка съдебно решение“ (вж. по-специално решение от 15 април 2021 г., AV (Обща присъда) (C‑221/19, EU:C:2021:278, т. 35 и цитираната съдебна практика). Освен това от тълкуването на член 12, параграф 1 във връзка с член 13 и член 21, буква д) от Рамково решение 2008/909 следва, от една страна, че компетентният орган на изпълняващата държава членка е длъжен да информира издаващата държава членка за всяко решение за адаптиране на наказанието, взето в съответствие с член 8, параграфи 2 и 3 от това рамково решение, и от друга страна, че последната държава членка, когато не е съгласна с такова решение за адаптиране и докато изпълнението на наказанието в изпълняващата държава членка не е започнало, може да оттегли удостоверението от тази държава (което предполага, че удостоверението е било предварително предадено от компетентния орган на издаващата държава членка в съответствие с член 4, параграф 2 от посоченото рамково решение). Ще добавя, че случаите на адаптиране на наказанието, предвидени в член 8, параграфи 2—4 от Рамково решение 2008/909, трябва да се разграничат от процедурата за изпълнение на това наказание, която в съответствие с член 17, параграф 1 от това рамково решение се урежда от правото на изпълняващата държава членка. В това отношение Съдът уточнява по-специално, че последната разпоредба обхваща мерките, които имат за цел да гарантират фактическото изпълнение на наказание лишаване от свобода (вж. решение от 15 април 2021 г., AV (Обща присъда) (C‑221/19, EU:C:2021:278, т. 39). Това разграничение е в основата на висящото понастоящем дело Fira (C‑215/24) относно спирането от страна на съдебен орган на изпълняващата държава членка на изпълнението на наказание лишаване от свобода, постановено от съдебен орган на издаващата държава членка.
(
31
)	Вж. по-специално решение от 6 юни 2023 г., O. G. (Европейска заповед за арест срещу гражданин на трета държава) (C‑700/21, EU:C:2023:444, т. 48 и цитираната съдебна практика). Освен това преди всеки отказ да бъде изпълнена европейска заповед за арест, изпълняващият съдебен орган трябва да провери възможността за реално изпълнение на наказанието съгласно вътрешното си право (вж. по-специално решение от 24 юни 2019 г., Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, т. 88 и цитираната съдебна практика).
(
32
)	Признаването на наказателната присъда от изпълняващата държава членка предполага също, че в съответствие с член 19, параграф 2 от Рамково решение 2008/909 „[е]динствено издаващата държава може да се произнася по молби за възобновяване на производството, довело до постановяване на съдебно решение за налагане на наказание, подлежащо на изпълнение съгласно настоящото рамково решение“.
(
33
)	C‑158/21, EU:C:2023:57.
(
34
)	Вж. решение от 31 януари 2023 г., Puig Gordi и др. (C‑158/21, EU:C:2023:57, т. 88). Наличието на погасяване по давност в настоящия случай впрочем е подробно оспорено от румънското правителство по време на съдебното заседание.