62008CC0442_BG
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
Съдържание
I –  Правна уредба
А –	Европейското споразумение с Република Унгария
Б –	Регламент № 515/97
В –	Митническо законодателство
Г –	Разпоредби относно собствените ресурси
II –  Факти и досъдебна процедура
III –  Производство пред Съда
IV –  По изложените от Комисията твърдения за нарушения
А –	По твърдението за нарушение на член 220, параграф 1 първо, изречение и член 221, параграф 1 от Митническия кодекс
1.  По отчитането на наличието на висящо съдебно производство по обжалване на заключенията от последващата проверка
а) Доводи на страните
б) Анализ
i) Относно Решение по дело Sfakianakis
ii) Относно последиците на последващата проверка
iii) По последиците от жалбата
iv) Заключение
2.  По разширителното тълкуване на условията по член 200 от Митническия кодекс
а) Доводи на страните
б) Анализ
3.  По липсата на оценка от OLAF и необходимостта от заключителен доклад
а) Доводи на страните
б) Анализ
4.  По известието за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г.
а) Доводи на страните
б) Анализ
5.  Заключение
Б –	По въпроса за момента, в който спорните собствени ресурси е трябвало да бъдат преведени по сметка
1.  Доводи на страните
2.  Анализ
В –	По отказа за плащане на лихви за забава
1.  Доводи на страните
2.  Анализ
V –  По съдебните разноски
VI –  Заключение
1. Настоящото производство за установяване на неизпълнение на задължения е свързано с разпоредбите относно собствените ресурси. По същество обаче се поставят по-скоро правни въпроси във връзка с методите за сътрудничество между митническите органи в рамките на едно европейско споразумение, с което се предоставят митнически преференции за стоки с произход от асоциирана трета страна.
2. Става дума за моторни превозни средства, внесени в Европейския съюз от Република Унгария по време, когато тя още е била трета страна, асоциирана към Европейския съюз. В съответствие с Европейското споразумение между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република Унгария, от друга страна(2) (наричано по-нататък „Европейското споразумение“), спрямо продукти с произход от Унгария е бил прилаган преференциален режим при внос в Общността. В настоящия случай унгарските митнически органи са издали документи за произход на определени моторни превозни средства под формата на сертификати за движение EUR.1. След като тези превозни средства са били внесени в Германия при преференциални условия, германските митнически органи са били уведомени от Комисията за заключенията от последваща проверка на сертификатите за движение EUR.1, извършена от унгарските митнически органи. Според тях в крайна сметка превозните средства не трябвало да се разглеждат като продукти с произход от Унгария и следователно сертификатите за движение EUR.1 били неправилно издадени. Основният въпрос в настоящия случай е дали от този момент нататък германските митнически органи са били длъжни да извършат последващо вземане под отчет на вносните митни сборове съгласно член 220, параграф 1, първо изречение и да уведомят длъжника за размера на вносните митни сборове съгласно член 221, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността(3) (наричан по-нататък „Митническият кодекс“), ако същевременно са били уведомени, че е подадена жалба пред унгарски съд срещу заключенията от последващата проверка.
3. Настоящото производство дава на Съда повод да изясни след своето Решение по дело Sfakianakis(4) някои въпроси относно метода за сътрудничество между митническите служби, предвиден в Протокол № 4 към Европейското споразумение.
I – Правна уредба
А –	Европейското споразумение с Република Унгария
4. Протокол № 4 към Европейското споразумение определя понятията „продукти от“ или „продукти с произход от“, както и методите за административно сътрудничество.
5. Приложим ratione temporis към настоящите фактически обстоятелства е Протокол № 4 в редакцията му съгласно Решение № 1/95 на Съвета за асоцииране между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република Унгария, от друга страна, от 17 юли 1995 година за изменение на Протокол № 4 към Европейското споразумение за асоцииране между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република Унгария, от друга страна(5), както и в редакцията му съгласно Решение № 3/96 на Съвета за асоцииране между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република Унгария, от друга страна, от 28 декември 1996 година за изменение на Протокол № 4 към Европейското споразумение за асоцииране между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република Унгария, от друга страна, от друга страна(6) . Доколкото разпоредбите на Протокол № 4 в редакцията му съгласно Решение № 1/95 са приложими ratione temporis към настоящия случай, те до голяма степен съвпадат със съответните разпоредби на Протокол № 4 в редакцията му съгласно Решение № 3/96. Затова по-нататък ще се спра само на Протокола в редакцията му съгласно Решение № 3/96 (наричан по-нататък „Протоколът“).
6. Съгласно член 16, параграф 1, буква а) от Протокола при внос в Общността продуктите с произход от Унгария се ползват с преференциите по споразумението, ако за тях бъде представен сертификат за движение EUR.1(7) .
7. Съгласно член 17, параграф 1 от Протокола сертификат за движение EUR.1 се издава от митническите органи на страната износител въз основа на писмено заявление, подадено от износителя или на негова отговорност от упълномощен негов представител(8) . Съгласно параграф 5 от тази разпоредба митническите органи, които издават сертификати за движение EUR.1, предприемат нужните мерки, за да проверят произхода на продуктите и дали са спазени останалите условия на Протокола(9) . За тази цел те имат право да изискват всички доказателства и да извършват всякакви проверки на счетоводната документация на износителите или всякакви други проверки, които считат за необходими.
8. Съгласно член 31, параграф 2 от Протокола чрез своите митнически служби Общността и Република Унгария си сътрудничат при проверката на истинността на сертификатите за движение EUR.1, както и на верността на съдържащите се в тези удостоверения данни, за да осигурят надлежното прилагане на този протокол.
9. Член 32 от Протокола урежда последващата проверка на доказателствата за произход. Той предвижда следното:
„1) Последващите проверки на доказателствата за произход се извършва чрез случаен подбор или когато митническите органи на страната вноси тел имат основателни причини да се съмняват в истинността на тези документи, в произхода на въпросните продукти или в изпълнението на другите изисквания на този протокол.
2) За прилагането на разпоредбите на параграф 1 митническите органи на страната вносител връщат сертификата за движение EUR.1 […] или копие от тези документи на митническите органи на страната износител, като при необходимост посочват основанията да се извърши проверка. Всички документи и сведения, от които може да се направи заключение, че представената в доказателството за произход информация е неточна, се изпращат в подкрепа на искането за последваща проверка.
3) Проверката се осъществява от митническите органи на страната износител. За тази цел те имат право да изискват всички доказателства и да извършват всякакви проверки на счетоводната документация на износителите или всякакви други проверки, които считат за необходими.
4) Ако решат да отложат предоставянето на преференциален режим за съответните продукти в очакване на резултатите от проверката, митническите органи на страната вносител предлагат на вносителя да освободи продуктите при спазване на счетените за необходими предпазни мерки.
5) Поискалите проверката митнически органи трябва да бъдат уведомени във възможно най-кратък срок за резултатите от нея. Тези резултати следва ясно да посочват дали документите са истински и дали описаните продукти могат да бъдат считани за продукти с произход от Общността, от Унгария или от една от другите страни, посочени в член 4, и отговарят на другите изисквания на този протокол.
6) Ако при наличието на основателни съмнения няма отговор в рамките на десет месеца от датата на искането за проверка или ако отговорът не съдържа достатъчна информация, за да се прецени истинността на съответния документ или действителният произход на продуктите, митническите органи, отправили искането, отказват освен при изключителни обстоятелства предоставянето на преференциите.“ [неофициален превод]
10. Съгласно член 33, параграф 1 от Протокола споровете във връзка с процедурите за проверка по член 32 от Протокола, които не могат да бъдат уредени между митническите органи, отправили искането за проверка, и митническите органи, отговорни за извършването на тази проверка, или които повдигат въпрос за тълкуването на този протокол, подлежат на разглеждане от Съвета за асоцииране.
Б –	Регламент № 515/97
11. Дял III от Регламент (ЕО) № 515/97 на Съвета от 13 март 1997 година относно взаимопомощта между административните органи на държавите членки и сътрудничеството между последните и Комисията по гарантиране на правилното прилагане на законодателството в областта на митническите и земеделските въпроси(10) урежда отношенията на митническите органи на държавите членки с Комисията. Съгласно член 17, параграф 2 от този дял Комисията съобщава на компетентните органи на всяка една държава членка всякаква информация, която може да им помогне за прилагане на митническото законодателство.
В –	Митническо законодателство
12. От приемането си до днес Митническият кодекс претърпява многобройни изменения. Тъй като обаче приложимите ratione temporis разпоредби не са изменяни, по-нататък ще се позовавам само на Митническия кодекс.
13. Съгласно член 201, параграф 1, буква а) от Митническия кодекс вносно митническо задължение възниква при допускане за свободно обращение на стока, подлежаща на облагане с вносни сборове.
14. Член 217, параграф 1, алинея 1 от Митническия кодекс урежда вземането под отчет. Съгласно него размерът на вносните или износните митни сборове, който произтича от даденото митническо задължение, трябва да бъде изчислен от митническите органи веднага щом същите получат необходимите данни и да бъде вписан в счетоводните документи или на друг носител на счетоводна информация.
15. Съгласно член 220, параграф 1, първо изречение, когато размерът на сборовете, произтичащ от дадено митническо задължение, не е бил взет под отчет или е бил взет под отчет размер, по-нисък от дължимия, вземането под отчет на размера на сборовете трябва да се извърши в срок от 2 дни, считано от датата, на която митническите органи установят това положение и са в състояние да изчислят дължимия размер и да определят длъжника (по-нататък: последващо вземане под отчет).
16. Съгласно член 221, параграф 1 от Митническия кодекс длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на сборовете по подходящ начин веднага след като този размер бъде взет под отчет. Съгласно член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия кодекс уведомяването на длъжника не може да бъде извършено след изтичането на тригодишен срок от датата на възникване на митническото задължение.
Г –	Разпоредби относно собствените ресурси
17. Съгласно член 2, параграф 1 от Решение на Съвета от 31 октомври 1994 година относно системата за собствени ресурси на Европейските общности (94/728/ЕО, Евратом)(11) в бюджета на Общностите постъпват различни видове собствени ресурси. Към тях съгласно буква б) от тази разпоредба спадат митата по Общата митническа тарифа и другите мита, установени от институциите на Общностите по отношение на търговията с трети държави.
18. Съгласно член 8, параграф 1, първо изречение от това решение митните сборове се събират от държавите членки в съответствие с националните законови, подзаконови и административни разпоредби, които при необходимост се променят съобразно изискванията на общностната правна уредба. На основание член 8, параграф 1, трето изречение от това решение държавите членки предоставят на Комисията собствените ресурси по член 2, параграф 1, буква б). Съгласно член 2, параграф 3 от това решение държавите членки приспадат 10 % от сумите по член 2, параграф 1, буква б) от същото решение за покриване на разходите по събирането.
19. В Регламент (ЕИО, Евратом) № 1552/89 на Съвета от 29 май 1989 година за прилагане на Решение 88/376/ЕИО, Евратом [94/728](12) относно системата за собствени ресурси на Общностите(13), изменен с Регламент (ЕИО, Евратом) № 1355/96 на Съвета от 8 юли 1996 година за изменение на Регламент (ЕИО, Евратом) № 1552/89(14) (наричан по-нататък „измененият Регламент № 1552/89), са установени условията, при които държавите членки предоставят на Комисията предназначените за Общностите собствени ресурси.
20. Съгласно член 2, параграф 1 от този изменен регламент вземането на Общностите за собствените ресурси по член 2, параграф 1, буква б) (митни сборове) се установява веднага след като са изпълнени условията, предвидени в митническите разпоредби относно вземането под отчет на размера на вземането, и след уведомяване на длъжника.
21. Съгласно член 2, параграф 1a от изменения регламент за дата на констатацията се смята датата на вземането под отчет съгласно митническите разпоредби.
22. Член 6, параграф 2, буква a) от изменения регламент предвижда, че установените съгласно член 2 вземания се вписват по сметките, при спазването на буква б) от този параграф, най-късно в първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който е било установено вземането.
23. Съгласно член 6, параграф 2, буква б) от изменения регламент установените вземания, невписани по сметките, посочени в буква a), тъй като още не са били събрани и за тях не е представена никаква гаранция, се записват в отделни сметки в срока по буква a). Държавите членки могат да прилагат тази процедура, когато установените вземания, за които е предоставена гаранция, бъдат оспорени и могат да претърпят изменения след уреждане на възникналите спорове.
24. Съгласно член 9, параграф 1, първа алинея от изменения регламент всяка държава членка трябва да превежда по реда на член 10 от същия регламент собствените ресурси по сметка, открита за тази цел на името на Комисията към Министерство на финансите или към органа, определен от тази държава членка.
25. Съгласно член 10, параграф 1, първа алинея от изменения регламент собствените ресурси по член 2, параграф 1, буква б) (митни сборове) се превеждат по сметка след приспадане на 10 % разходи по събирането им съгласно член 2, параграф 3 от Решение 88/376 [Решение 94/728] най-късно в първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който е установено вземането по член 2. Съгласно втората алинея записаните в отделни сметки вземания по реда на член 6, параграф 2, буква б) се превеждат най-късно в първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който са събрани вземанията.
26. При извършен със закъснение превод по сметката, посочена в член 9, параграф 1 от изменения регламент, съответната държава членка съгласно член 11 от същия регламент дължи лихви при лихвения процент, който се прилага на датата на падежа за краткосрочните публични финансови операции на валутния пазар на съответната държава членка, увеличен с два процентни пункта. Този процент се увеличава с 0,25 пункта за всеки просрочен месец. Увеличеният процент се прилага за целия период на забава.
27. Съгласно член 17, параграф 1 от изменения регламент държавите членки се задължават да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират, че сумата, която съответства на вземанията, установени съгласно член 2, се предоставя на Комисията при условията, предвидени в настоящия регламент. Съгласно член 17, параграф 2, първо и второ изречение от изменения регламент държавите членки се освобождават от задължението да предоставят на Комисията сумите, които съответстват на установените вземания, само ако поради непреодолима сила тези суми не са били събрани или ако след задълбочена оценка на всички релевантни обстоятелства във връзка с конкретния случай се окаже, че събирането е невъзможно в дългосрочен план поради причини, които не могат да се вменят на държавите членки.
28. Измененият Регламент № 1552/89 е кодифициран с Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите(15) . Член 11 от Регламент 1150/2000 съответства на член 11 от изменения Регламент № 1552/89.
II – Факти и досъдебна процедура
29. От 1994 г. в рамките на Европейското споразумение от Република Унгария в Германия са внасяни моторни превозни средства, които са се ползвали с митнически преференции при представяне на сертификати за движение EUR.1, издадени от унгарските органи.
30. С известие за взаимна помощ, чийто текст на английски език е изпратен на компетентните германски органи на 13 юни 1996 г., а на немски — на 28 ноември 1996 г., отделът на Комисията за координиране на борбата с измамите (UCLAF; по-нататък със съкращението „OLAF“ ще обозначавам общо UCLAF и правоприемника му OLAF) отправя предупреждение към държавите членки във връзка с продуктите, внасяни от един конкретен производител. Той изразява съмнение дали превозните средства отговарят на предвидените в Протокола условия, за да бъдат разглеждани като продукти с произход от Унгария. В това известие за взаимна помощ OLAF наред с другото настоява държавите членки да отправят към унгарските органи искане за последваща проверка на въпросните сертификати за движение EUR.1. Освен това OLAF призовава държавите членки преди освобождаване на разглежданите превозни средства винаги да изискват гаранция за плащане или внасяне на митните сборове и да предприемат всички правни действия за прекъсване на погасителната давност и запазване на възможностите за последващо събиране. Впоследствие Комисията самостоятелно провежда допълнителни проучвания, в това число и контролна мисия в Унгария.
31. С известие за взаимна помощ от 26 юни 1998 г., съставено и на немски език, OLAF информира германските органи за заключенията от последващата проверка, извършена от унгарските митнически органи. Според тях някои от превозните средства не можело да се считат за продукти с произход от Унгария и в този смисъл неправилно им били издадени сертификати за движение EUR.1. От известието е видно, че това важи за 19 123 от тези внесени в Германия превозни средства В известието си OLAF обявява, че ще предостави допълнителни сведения, превод на кореспонденцията с унгарските митнически органи, както и данни за проведените от OLAF операции по държави въз основа на представената от унгарските митнически органи информация.
32. С писмо, чийто текст на английски език е получен от герма нските органи на 13 юли 1998 г., а на немски — на 18 август 1998 г. (наричано по-нататък „писмото, получено на 18 август 1998 г.“), OLAF предоставя обещаните документи и данни. Сред тях по-специално е немският превод на писмо на унгарските митнически органи от 26 май 1998 г., в което те дават разяснения относно провеждането на последващата проверка и уведомяват OLAF за заключенията от тази последваща проверка. Предоставени са също приложения и данни, с чиято помощ са установени превозните средства, които според унгарските митнически органи в крайна сметка не могат да се считат за продукти с произход от Унгария и за които следователно неправилно са издадени сертификати за движение EUR.1. В писмото си от 26 май 1998 г. унгарските органи посочват още и че е заведена жалба срещу заключенията от последващата проверка и поради това е налице висящо съдебно производство.
33. След получаването на това писмо Федерална република Германия неколкократно изисква заключителния доклад от контролната мисия на Комисията в Унгария. На 23 февруари 1999 г. OLAF ѝ изпраща официалния заключителен доклад от мисията на Общностите, който е получен от компетентните органи на 2 март 1999 г.
34. На 15 април 1999 г. германските митнически органи започват процедура по последващо вземане под отчет на дължимите митни сборове за превозните средства, които съгласно заключенията от последващата проверка, извършена от унгарските митнически органи, не са продукти с произход от Унгария. Поради тригодишния срок за уведомяване на длъжника съгласно член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия кодекс е невъзможно да се установят вносните митни сборове за внесените преди 15 април 1996 г. превозни средства. За този период няма нито установени, нито преведени по сметка собствени ресурси.
35. С известие за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. OLAF уведомява държавите членки, че производството пред унгарския съд е приключило и унгарските митнически органи съответно са изменили заключенията от проведената от тях последваща проверка. В съответствие с изменените заключения част от превозните средства, за които в писмото си от 26 май 1998 г. унгарските митнически органи приемат, че не са с произход от Унгария, следва да бъдат разглеждани като продукти с произход от Унгария. По отношение на останалата част обаче митническите органи поддържат своите заключения, а именно, че не става дума за продукти от Унгария и сертификатите за движение са издадени неправилно. Впоследствие германските митнически органи опрощават или възстановяват вносните митни сборове за превозните средства, за които унгарските митнически органи в крайна сметка приемат, че са с произход от Унгария.
36. През май 2000 г. Комисията провежда мисия в Германия за контрол на собствените ресурси. Тя установява, че германските митнически органи не са превели по сметка съответните собствени ресурси във връзка с превозните средства,
– за които при последващата проверка от страна на унгарските митнически органи в крайна сметка се оказва, че не са с произход от Унгария и за които следователно неправилно са издадени сертификати за движение EUR.1,
– по отношение на които това заключение не е променено с постановеното от унгарския съд съдебно решение,
– които са внесени в Германия след 18 ноември 1995 г., и
– по отношение на които след 15 април 1999 г. в рамките на последващото събиране германските митнически органи не са извършили последващо вземане под отчет и не са уведомили длъжниците за размера на митните сборове поради изтичане на тригодишния давностен срок съгласно член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия кодекс.
По-нататък тези превозни средства ще бъдат обозначавани като „разглежданите превозни средства“, а съответните вносни сборове — като „разглежданите вносни сборове“.
37. Впоследствие Комисията изисква от Федерална република Германия да плати съответните собствени ресурси. В рамките на заседание, за което е съставен протокол с дата 12 юни 2003 г., Комисията призовава германските органи да ѝ предоставят по-точна информация за разглежданите вносни митни сборове. Тя обявява, че по-късно ще изготви официално уведомително писмо. Накрая тя подчертава, че плащането в предвидения срок ще спомогне да се избегнат лихвите за забава.
38. С писмо от 30 март 2005 г. германските органи уведомяват Комисията, че въпросните вносни митни сборове възлизат на 408 735,53 EUR. С писмо от 4 май 2005 г. Комисията приканва германските органи да предоставят в двумесечен срок разглежданите вносни митни сборове след приспадане на 10 % разходи по събирането, т.е. 367 861,98 EUR (наричани по-нататък „спорната сума на собствените ресурси“), като в противен случай ще бъде започнато производство за установяване на неизпълнение на задължения. Тя посочва, че след получаването на тази сума ще начисли дължимите лихви за забава.
39. С писмо от 8 ноември 2005 г. германските органи уведомяват Комисията, че на 31 октомври 2005 г. са извършили плащане в размер на 408 735,53 EUR, но под условие, че Съдът ще постанови решение в подкрепа на правното становище на Комисията. В това писмо германските органи подчертават, че това плащане не означава приемане на правното становище на Комисията и служи единствено за ограничаване на риска от лихви за забава при евентуален неблагоприятен за тях изход на производството пред Съда.
40. С писма от 16 декември 2005 г. и от 30 март 2006 г. Комисията посочва, че сумата на разходите по събиране в размер на 10 % (40 873,55 EUR) не била приспадната от германските органи и поради това щяла да бъде възстановена. Освен това Комисията разяснява принципите за изчисляване на лихвите за забава и въз основа на тях определя размера на тези лихви на 571 011,21 EUR (наричан по-нататък „спорният размер на лихвите за забава“).
41. С писмо от 13 юни 2006 г. германските органи отказват да платят спорния размер на лихвите за забава и за пореден път повтарят, че плащането на главницата е извършено само под условие.
42. Впоследствие Комисията започва предвиденото в член 226 ЕО производство за установяване на неизпълнение на задължения. След като с писмо от 18 октомври 2006 г. приканва Федерална република Германия да изрази своите съображения, на което последната отговаря с писмо от 19 февруари 2007 г., на 29 юни 2007 г. Комисията изпраща мотивирано становище. С него тя призовава Федерална република Германия да предприеме нужните мерки, за да се съобрази с това становище в срок от два месеца след получаването му.
III – Производство пред Съда
43. Тъй като не е удовлетворена от отговора на мотивираното становище, даден от Федерална република Германия на 24 август 2007 г., на 6 октомври 2008 г. Комисията предявява на основание член 226 ЕО настоящия иск за установяване на неизпълнение на задължения.
44. На 4 февруари 2009 г. е проведено съдебно заседание, в което вземат участие представители на Комисията и на германското правителство, които допълват доводите си и отговарят на въпроси.
45. Комисията моли Съда:
1. да установи, че Федерална република Германия не е изпълнила задълженията си по членове 2, 6, 9, 10 и 11 от изменения Регламент № 1552/89 и от Регламент № 1150/2000, тъй като,
– макар да е получила известие за взаимна помощ, е допуснала митнически вземания да се погасят по давност и със закъснение е превела по сметка съответните собствени ресурси, и
– е отказала да заплати натрупаните лихви за забава.
2. да осъди Федерална република Германия да заплати съдебните разноски.
46. Федерална република Германия моли Съда да:
1. отхвърли иска, и
2. осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
IV – По изложените от Комисията твърдения за нарушения
47. Комисията обосновава иска си с три последователно свързани твърдения за нарушения на общностното право. На първо място, тя твърди, че германските митнически органи са нарушили член 220, параграф 1, първо изречение и член 221, параграф 1 от Митническия кодекс. По мнение на Комисията към 18 август 1998 г. германските митнически органи са разполагали с цялата необходима информация, за да извършат последващо вземане под отчет на размера на разглежданите вносни сборове и да уведомят длъжниците за това. Германските митнически органи обаче не направили това до 18 ноември 1998 г., а едва на 1 април 1999 г. Поради това разглежданите вносни сборове били погасени по давност (A). Въз основа на това Комисията твърди, че са нарушени членове 2, 6, 9, 10 и 17 от изменения Регламент № 1552/1989. Спорната сума на собствените ресурси следвало да бъде платена най-късно до 20 януари 1999 г. Федерална република Германия обаче я превела по сметка на Комисията едва на 31 октомври 2005 г. (Б). Накрая Комисията твърди, че е налице нарушение на член 11 от Регламент № 1522/1989, съответно от Регламент № 1150/2000. Федерална република Германия не заплатила лихви за забава върху спорната сума на собствените ресурси (В).
А –	По твърдението за нарушение на член 220, параграф 1 първо, изречение и член 221, параграф 1 от Митническия кодекс
48. По принцип съгласно член 217, параграф 1 от Митническия кодекс митническите задължения, които възникват на основание член 201, параграф 1, буква a) от Митническия кодекс при пускане в свободно обращение на вносна стока, подлежаща на облагане с вносни митни сборове, трябва да бъдат изчислени и вписани от митническите органи веднага щом същите получат необходимите данни. Когато обаче при последващата проверка на вписването се установи, че вносът на продуктите е извършен на основата на неверни или непълни данни, митническите органи трябва съгласно член 78, параграф 3 от Митническия кодекс да вземат необходимите мерки, за да уредят ситуацията, като отчетат новите данни, с които разполагат. Към тези мерки по-специално спада последващото вземане под отчет на размера на вносните митни сборове, който съответства на законоустановеното митническо задължение. Съгласно член 220, параграф 1, първо изречение от Митническия кодекс то по принцип трябва да се извърши в срок от два дни, считано от датата, на която митническите органи установят това положение и са в състояние да изчислят дължимия размер и да определят длъжника. Съгласно член 221, параграф 1 от Митническия кодекс длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на митните сборове по подходящ начин.
49. Комисията изтъква, на първо място, че германските митнически органи са нарушили член 220, параграф 1, първо изречение и член 221, параграф 1 от Митническия кодекс, тъй като въпреки писмото от 18 август 1998 г. не са взели необходимите мерки, за да уредят ситуацията, като отчетат новите данни, с които разполагат. Според нея германските митнически органи трябвало да извършат последващо събиране на митните сборове в срок от три месеца след получаването на това писмо, т.е. до 18 ноември 1998 г., което предполага последващото им вземане под отчет и уведомяване на длъжниците.
50. Според германското правителство обаче към 18 август 1998 г. все още не било възникнало задължение за германските митнически органи за последващо вземане под отчет и уведомяване на длъжниците. Поради образуването на съдебно производство по обжалване на заключенията от извършената от унгарските митнически органи последваща проверка последващото вземане под отчет и уведомяването на длъжниците не били допустими (1). Поради това липсвало правно основание за тези мерки. Приложното поле на член 220 от Митническия кодекс обаче не можело да обхване и случаите, в който ex ante са съществували съмнения, че има основание за събиране на вземанията (2). Освен това германското правителство изтъква липсата на оценка от страна на OLAF на направените от унгарските митнически органи констатации по отношение на заключенията от последващата проверка. Германските митнически органи можели да предприемат действия само въз основа на заключителен доклад на OLAF (3). И накрая германското правителство посочва, че позицията на Комисията е в противоречие със собственото ѝ известие за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. (4).
1. По отчитането на наличието на висящо съдебно производство по обжалване на заключенията от последващата проверка
а) Доводи на страните
51. Германското правителство на първо място се позовава на Решение по дело Sfakianakis(16) . От точки 32 и 43 от това решение ставало ясно, че към момента на получаването на писмото от 18 август 1998 г. германските митнически органи все още не можели да пристъпят към последващо вземане под отчет на размер а на вносните митни сборове. В този случай отнемането на сертификатите за движение EUR.1 още не било произвело правно действие. Поради това съответните сертификати за движение EUR.1 продължавали да бъдат валидни и следователно германските митнически органи трябвало да се съобразят с тях. Едно последващо вземане под отчет би изпреварило по недопустим начин висящото производство по обжалване.
52. Според Комисията от Решение по дело Sfakianakis не следвало, че митническите органи на държавите членки трябва да останат бездейни, докато е налице висящо съдебно производство по обжалване на отнемането на сертификатите за движение EUR.1. Освен това Протоколът допускал задължението на германските митнически органи за последващо вземане под отчет на митническите задължения, дори когато отнемането още не е произвело правно действие. Такава хипотеза всъщност не била предвидена в Протокола. Впрочем разпоредбите на Митническия кодекс предоставяли на длъжниците достатъчно способи за правна защита.
б) Анализ
53. На първо място трябва да се разгледа въпросът дали мотивите, изложени в точки 32 и 43 от Решение по дело Sfakianakis, могат да бъдат отнесени към настоящия случай (i). По мое мнение отговорът трябва да бъде отрицателен. Затова по-нататък ще се спра на правното действие на уведомяването на германските митнически органи от страна на унгарските митнически органи за заключенията от последващата проверка на сертификатите за движение EUR.1 (ii), и на евентуалните последици върху него на висящото производство по обжалване на заключенията от последващата проверка (iii).
i) Относно Решение по дело Sfakianakis
54. Противно на мнението на германското правителство в своето Решение по дело Sfakianakis Съдът не се е произнесъл в смисъл, че последващото вземане под отчет и уведомяването на длъжниците са недопустими в разглеждания случай.
55. Както самото германско правителство отбелязва, цитираната от него точка 32 от това решение се отнася до хипотезата, когато компетентните органи на държава вносител биват уведомени за вече произнесени
решения на съдилищата на държавата износител. Настоящият случай не е такъв. Всъщност германските митнически органи са узнали за решението на унгарските съдилища едва след 18 август 1998 г. и дори след 18 ноември 1998 г., а именно с известието за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г.
56. Що се отнася до аргумента на германското правителство в подкрепа на становището му, изведен от точка 43 от Решение по дело Sfakianakis, той също не изглежда убедителен. В точка 43 от Решение по дело Sfakianakis Съдът е постановил, че за да бъде ефективно предвиденото в Споразумението за асоцииране премахване на митните сборове, не следва да се допускат административни решения, с които се разпорежда плащане на митни сборове и които са взети от митническите органи на държавата вносител, преди същите да бъдат уведомени за окончателното решение по делата по обжалване на заключенията от последващата проверка и въпреки че решенията на компетентните органи на държавата износител, които първоначално са издали сертификатите за движение EUR.1, не са били оттеглени или отменени . От този отговор на Съда според мен не може да се извади заключението, че последващото вземане под отчет е недопустимо и в случай като настоящия. В действителност Съдът е разгледал единствено положението, при което митническите органи на дадена държава членка в крайна сметка не са могли да приемат въз основа на предоставената им информация, че е налице уведомление от страна на унгарските митнически органи, съгласно което сертификатите за движение EUR.1 са били неправилно издадени.
57. Това, на първо място, може да бъде изведено от фразата „и въпреки че решенията на компетентните органи на държавата износител, които първоначално са издали сертификатите за движение EUR.1, не са били оттеглени или отменени“. На второ място, както Съдът констатира в точка 40 от това решение, от изложените от запитващата юрисдикция фактически обстоятелства по делото не може да се заключи, че унгарските органи са предприели такова оттегляне, което да позволи на компетентните гръцки органи временно да преустановят прилагането на преференциален режим спрямо въпросните продукти. Тази констатация следва да се разглежда във връзка с точка 11 от същото решение. Съгласно тази точка след предоставянето на сведения относно заключенията от последващата проверка от страна на Комисията митническите органи на държавата членка получават допълнителни сведения непосредствено от унгарските митнически органи. На 3 ноември 1998 г. последните изпращат до митническите органи на държавата членка писмо, съдържащо списък от три части. Първата част съдържа данни за превозните средства, които са признати за продукти с произход от Унгария както от производителя, така и от унгарските контролни органи; във втората са изброени превозните средства, за които се приема, че са с произход от друга държава, изрично признат от производителя; третата част се отнася до превозните средства, чийто статут е предмет на съдебен спор. Във връзка с тази трета част, в която са изброени превозните средства, чието последващо обмитяване е обжалвано пред запитващата юрисдикция, унгарските митнически органи заявяват, че до приключването на тези производства не могат да се ангажират с конкретни прогнози за техния изход, и отправят молба към компетентните гръцки органи да отложат събирането на спорните митни сборове. С оглед на тези обстоятелства в точка 41 от решението Съдът е указал, че националната юрисдикция е компетентна да прецени дали гръцките митнически органи разполагат с достатъчно данни, за да приемат, че спорните сертификати за движение EUR.1 не са били оттеглени и следователно продължават да бъдат валидни.
58. Обстоятелствата по настоящото дело са различни. Както германското правителство поясни в съдебното заседание, в настоящия случай германските митнически органи са получили само известието на Комисията относно заключенията от последващата проверка. За разлика от случая по дело Sfakianakis, те не са получавали допълнителна информация непосредствено от унгарските митнически органи, която би могла да постави под въпрос сведенията, съдържащи се в писмото, получено на 18 август 1998 г. Следователно настоящият случай не съответства на случая, разгледан от Съда в точка 43 от Решение по дело Sfakianakis.
59. Поради това възраженията на германското правителство, основаващи се на точки 32 и 43 от Решение по дело Sfakianakis, следва да бъдат отхвърлени.
ii) Относно последиците на последващата проверка
60. Тук на първо място ще разгледам правните последици от съобщаването на германските митнически органи на заключенията от последващата проверка. Тъй като разпоредбите на Протокола като международен договор имат предимство пред разпоредбите на Митническия кодекс, който е акт на вторичното право, първо трябва да се провери дали отговорът на този въпрос може да бъде изведен от разпоредбите на Протокола.
61. Противно на мнението на Комисията(17), смятам, че Протоколът ясно урежда правното действие на съобщението относно заключенията от последващата проверка, когато от тези заключения следва, че разглежданите превозни средства не трябва да се считат за продукти с произход от Унгария и следователно сертификатите за движение EUR.1 са издадени неправилно. Това следва от системата за административно сътрудничество, която намира израз най-вече в член 16, параграф 1, член 17, параграф 1 и член 32 от Протокола.
62. Съгласно член 16, параграф 1 от Протокола спрямо продукти с произход от Унгария при внос в Общността се прилага преференциален режим, ако за тях бъде представено доказателство за произход. Съгласно член 17, параграф 1 от Протокола унгарските митнически органи са компетентни да издават сертификати за движение EUR.1. При това съгласно член 17, параграфи 4 и 5 от Протокола те трябва да предприемат необходимите мерки, за да проверят произхода на продуктите. От член 32, параграфи 3 и 5 от Протокола следва, че те са компетентни да извършат и последваща проверка.
63. Тази система за административно сътрудничество задължава по принцип митническите органи на държавата вносител на първо място да признават сертификати за движение EUR.1, издадени от органите на държавата износител. Освен това тя ги задължава по принцип да признават заключенията от последваща проверка, извършена от митническите органи на държавата износител(18) . Системата за сътрудничество всъщност се основава на разпределение на задачите и на взаимно доверие между митническите органи на държавата вносител и митническите органи на държавата износител. Разпределението на задачите е оправдано поради факта, че органите на държавата износител са в състояние най-добре да установят пряко обстоятелствата, които определят произхода на съответния продукт. Тази система може да функционира само ако митническите органи на държавата вносител признават констатациите, направени от органите на държавата износител, и то не само при издаване на сертификати за движение EUR.1, а и при тяхната последваща проверка.
64. Следователно в настоящия случай германските митнически органи е трябвало да признаят заключенията от последващата проверка, осъществена от унгарските митнически органи, а именно, че разглежданите превозни средства не са продукти с произход от Унгария и че сертификатите за движение EUR.1 на тези превозни средства са издадени неправилно.
65. На това не може да бъде противопоставен фактът, че в настоящия случай последващата проверка е осъществена във връзка с контролна мисия на Комисията. Действително член 32, параграф 1 от Протокола предвижда, че последваща проверка се извършва чрез случаен подбор или при основателни съмнения на митническите органи на държавата вносител. Това обаче не бива да се приема като изчерпателно изброяване. На практика тълкуването на тази разпоредба като изчерпателна регламентация на случаите, в които се допуска последваща проверка, явно би довело до абсурдни резултати, тъй като тогава биха били недопустими последващи проверки, извършвани служебно от унгарските митнически органи по сигнал или подозрение.
66. По-нататък този извод не се опровергава от факта, че съобщаването не е извършено непосредствено между унгарските и германските митнически органи. Член 32, параграф 5 от Протокола предвижда, че заключенията от последващата проверка трябва да бъдат съобщени на митническите органи, които са поискали нейното извършване. Независимо че в Протокола понятието „митнически органи“ по правило се използва за митническите органи на държавите членки и Унгария, в настоящия случай тази разпоредба би трябвало да се прилага съответно по отношение на Комисията, на чиято инициатива се дължи обстойната последваща проверка. В подкрепа на това тълкуване, на първо място, е фактът, че съгласно член 31, параграф 2 от Протокола чрез своите митнически служби Общността и Унгария осъществяват административно сътрудничество при проверката на истинността на сертификатите за движение EUR.1. Според мен понятието „митнически служби на Общността“ по смисъла на тази разпоредба включва и Комисията. На второ място, във вътрешните отношения между Комисията и държавите членки трябва да се държи сметка и за член 17, параграф 2 от Регламент № 515/97, съгласно който Комисията е компетентна да предоставя на компетентните органи на отделните държави членки всякаква информация, която може да им помогне за прилагане на митническото законодателство.
67. И накрая следва да бъде отхвърлено и възражението на германското правителство, че предоставените от Комисията сведения не съдържали окончателно заключение, тъй като унгарските митнически органи били обявили, че ще уведомят митническите органи на държавите членки за окончателните заключения от проверката. Очевидно е, че с това се имат предвид митническите органи на държавите членки, които са се отзовали на призива на Комисията, отправен с известията за взаимна помощ от 13 юни 1996 г. и от 28 ноември 1996 г., и от своя страна са поискали самите унгарски органи да извършат последваща проверка на сертификатите за движение EUR.1. А тъй като германското правителство не се е отзовало на този призив, то съответно не може да се позове на това, че е очаквало непосредствена реакция от страна на унгарските митнически органи. По-нататък от писмото на унгарските митнически органи от 26 май 1998 г. достатъчно ясно се вижда, че вече става дума за окончателни заключения. Митническите органи на държавите членки, които е трябвало да бъдат пряко уведомени, би следвало да са наясно, че могат да получат подробни сведения от Комисията. В случая е ставало дума за сведенията, които Комисията е предоставила на германските митнически органи с писмото, получено на 18 август 1998 г.
68. С оглед на данните, съдържащи се в писмото, получено на 18 август 1998 г., германските митнически органи е трябвало да приемат, ч е разглежданите превозни средства не са продукти с произход от Унгария и затова при внос спрямо тях не трябва да се прилага преференциален режим по реда на член 16, параграф 1 от Протокола. Следователно германските митнически органи е трябвало да извършат последващо вземане под отчет на размера на дължимите вносни сборове и да уведомят длъжниците за това.
iii) По последиците от жалбата
69. В настоящия случай възниква въпросът дали обстоятелството, че германските митнически органи са били информирани и за наличието на висящо съдебно производство по обжалване на заключенията от последващата проверка, по някакъв начин променя създалото се правно положение. На този въпрос трябва да се отговори отрицателно.
70. Първо, следва да се отбележи, че протоколът не съдържа разпоредба, която изисква заключението от последващата проверка да е окончателно. По-скоро според мен член 32, параграф 5 от Протокола, съгласно който заключението от последващата проверка трябва да бъде съобщено възможно най-скоро, не подкрепя подобно тълкуване.
71. Освен това Съдът е пояснил, че митническите органи на държавите членки трябва да се съобразяват с решенията на унгарските юрисдикции, постановени в производства по обжалване на заключенията от последващата проверка(19) . Това задължение, от една страна, произтича от предвиденото в Протокола разпределение на задачите и взаимно доверие между унгарските митнически органи и митническите органи на държавите членки, което в крайна сметка включва и съдебната система(20) . От друга страна, то произтича от необходимостта да се осигури ефективна правна защита(21) . Противно обаче на схващането на германското правителство, това не означава, че германските митнически органи трябва да се въздържат от последващо вземане под отчет дори и преди постановяването на подобно съдебно решение.
72. Аргумент срещу подобен подход на първо място е предвидената в Протокола система за сътрудничество, която се основава на принципите на разпределение на задачите и взаимно доверие между митническите органи. Както вече споменах по-горе(22), митническите органи на държавата износител са компетентни да извършват последваща проверка на сертификатите за движение EUR.1, а митническите органи на държавата вносител по принцип трябва да приемат за правилни заключенията от нея. Обстоятелството, че е подадена жалба срещу заключенията от последващата проверка, само по себе си не показва какви са изгледите тя да бъде уважена. Затова тя не бива да се отразява на доверието, което митническите органи на държавите членки трябва да оказват на заключенията от последващата проверка, извършена от унгарските митнически органи.
73. На второ място, в настоящия случай принципът за осигуряване на ефективна правна защита също не налага забрана за последващо вземане под отчет съгласно член 220, параграф 1, първо изречение от Митническия кодекс и уведомяване на длъжника съгласно член 221, параграф 1 от Митническия кодекс. Това би се изисквало само ако решенията на унгарските юрисдикции в рамките на производства по обжалване на заключенията от последващата проверка не биха могли действително да бъдат отчетени след тяхното постановяване. Ала в настоящия случай това също не може да се приеме, дори и ако след постановяване на съдебното решение унгарските митнически органи бяха съобщили, че разглежданите превозни средства все пак трябва да се считат за продукти с произход от Унгария (което те не са направили)(23) . Защото, както правилно отбелязва Комисията, митни сборове, които впоследствие се окажат недължими, се опрощават или възстановяват по реда на член 236, параграф 1 от Митническия кодекс. Ако бъдат уведомени, че въз основа на съдебно решение митническите органи на държавата износител изменят заключенията от извършената от тях последваща проверка и отново приемат, че става дума за продукти с произход от Унгария, митническите органи на държавите членки са длъжни да се съобразят с това(24) . Дори и в случай, когато би било неразумно да се изчаква възстановяване, Митническият кодекс предлага достатъчно способи за правна защита. Така например при условията на член 229 от Митническия кодекс на съответния длъжник могат да бъдат представени облекчения при плащане. По принцип тази възможност зависи от предоставянето на обезпечение. Обезпечение може да не се изисква, когато това би довело до сериозни затруднения от икономически или социален характер.
74. Следователно наличието на висящо съдебно производство по обжалване на заключенията от последващата проверка не е основание да не се извърши последващо вземане под отчет.
75. По-различно е положението, когато от съобщението на митническите органи не става ясно какви са заключенията от последващата проверка. Такъв например е случаят, когато митническите органи на държавата износител уведомят митническите органи на държавата вносител, че не могат да им предоставят по-точни данни преди приключване на съдебното производство по обжалване, и отправят молба до митническите органи на държавата вносител да отложат събирането на разглежданите в главното производство митни сборове. Настоящият случай обаче не е такъв.
iv) Заключение
76. Въз основа на сведенията от писмото, получено на 18 август 1998 г., германските митнически органи са били длъжни да извършат последващо вземане под отчет на дължимите вносни сборове и да уведомят длъжника за размера им.
2. По разширителното тълкуване на условията по член 200 от Митническия кодекс
а) Доводи на страните
77. По-нататък германското правителство твърди, че едно разширително тълкуване на член 220 от Митническия кодекс в смисъл, че същият обхваща вносните сборове, за които ex ante са съществували съмнения, че има основание за събирането им,
не може да се основава на факта, че Митническият кодекс предвижда защитни механизми за предприятията. При подобни случаи по-скоро би следвало в интерес на засегнатите предприятия да не се извършва последващо вземане под отчет. Трябвало да се приемат последствията от това, а именно погасяването по давност на митническите задължения. Този проблем можел да бъде решен чрез евентуално изменение на Митническия кодекс.
б) Анализ
78. Това възражение също трябва да бъде отхвърлено. Както бе изяснено по-горе, с оглед на разпоредбите на Протокола германските митнически органи е трябвало да приемат, че с получаване на писмото от 18 август 1998 г. са отпаднали предпоставките за прилагане на преференциален режим спрямо разглежданите превозни средства. В настоящия случай това не би представлявало разширително тълкуване на член 220, параграф 1, първо изречение от Митническия кодекс. Следователно трябва да бъде отхвърлено възражението на германското правителство, което се основава най-вече на твърдението за липса на правно основание за последващо вземане под отчет.
79. Само за изчерпателност искам да отбележа, че схващането на германското правителство не само е невярно, а и може да доведе до сериозна заплаха за бюджета на Общността. Съгласно член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия кодекс уведомяването на длъжника не може да бъде извършено след изтичането на тригодишен срок от датата на възникване на митническото задължение. Образуването на съдебно производство по обжалване на заключенията от последващата проверка пред унгарските юрисдикции не оказва влияние върху този срок. Ако при всяко образуване на подобно производство по обжалване митническите органи на държавите членки трябваше да изчакват решението на унгарските юрисдикции, преди да могат да извършат последващо вземане под отчет и да уведомят длъжника, в много от случаите би възникнал риск от изтичане на тригодишната погасителна давност съгласно член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия кодекс. Във връзка с това следва да се има предвид, че едно съдебно производство не приключва непременно на първа инстанция и затова е възможно да мине много време до влизането в сила на съдебното решение и съответно до постигането на окончателен резултат. Освен това, ако се приеме правното становище на германското правителство, длъжникът би имал явен интерес от протакане на производството пред унгарските юрисдикции, за да се възползва във възможно най-голяма степен от действието на погасителната давност.
3. По липсата на оценка от OLAF и необходимостта от заключителен доклад
а) Доводи на страните
80. Германското правителство повдига възражението, че липсва оценка от страна на OLAF на заключенията от последващата проверка, извършена от унгарските митнически органи. Освен това германските митнически органи можели да предприемат действия само въз основа на заключителен доклад на OLAF. То обосновава становището си, първо, с доказателствената сила на заключителния доклад, и второ, с точка 4.5 от Насоките на Комисията относно провеждането на мисии на Общността съгласно Регламент № 515/97(25) (наричани по-нататък „Насоките“).
81. Комисията счита, че не са необходими нито оценка, нито заключителен доклад. В случая сертификатите за движение EUR.1 вече не били налице, тъй като били оттеглени от унгарските митнически органи. Освен това Комисията не била задължена да провежда контролни мисии на място. И на последно място, становището на германското правителство било противоречиво, тъй като дори наличието на заключителен доклад нямало да доведе до окончателно, т.е. необжалваемо решение на унгарските митнически органи, каквото иска германското правителство.
б) Анализ
82. Тези възражения на германското правителство също са неубедителни. Първо отново трябва да отбележа, че системата за сътрудничество може да функционира само ако митническите органи на държавата вносител признават констатациите на митническите органи на държавата износител, и то не само при издаване на сертификати за движение EUR.1, а и при тяхната последваща проверка(26) . Това принципно задължение за признаване не зависи от това дали OLAF или Комисията ще извършат оценка на констатацията на митническите органи на държавата износител.
83. Що се отнася до първото възражение на германското правителство, а именно, че единствено заключителен доклад по смисъла на Регламент № 515/97 може да осигури на германските митнически органи необходимата минимална степен на сигурност, за да пренебрегнат издадените от унгарските митнически органи сертификати за движение EUR.1, то се основава на погрешна предпоставка. Германските митнически органи са били уведомени за заключенията от последващата проверка, извършена от унгарските митнически органи, а именно, че разглежданите превозни средства не са продукти с произход от Унгария и в този смисъл сертификатите за движение EUR.1 са издадени неправилно. Затова те е трябвало да приемат, че въпросните превозни средства не са продукти с произход от Унгария. Следователно предпоставката, че се е налагало да бъдат пренебрегнати сертификати за движение, е невярна.
84. На второ място, трябва да бъде отхвърлено възражението, че германските митнически органи е трябвало да изчакат оценката на Комисията или заключителния ѝ доклад за проведената от нея контролна мисия в Унгария. Действително Комисията е провела самостоятелна контролна мисия в Унгария в тясна връзка с последващата проверка от страна на унгарските митнически органи. Независимо от това обаче заключенията от контролната мисия на Комисията трябва да бъдат разграничавани от тези от последващата проверка от страна на унгарските митнически органи. С писмото, получено на 18 август 1998 г., германските митнически органи са били уведомени за заключенията от последващата проверка, извършена от унгарските митнически органи. Съгласно член 32, параграф 5 от Протокола германските митнически органи по принцип е трябвало да признаят заключенията от тази проверка, без да е необходимо да получат допълнителна оценка или заключителен доклад от Комисията.
85. На трето място, следва да б ъде отхвърлено и възражението, основано на точка 4.5 от Насоките, съгласно което държавите членки трябвало да изчакат заключителния доклад на Комисията, преди да предприемат мерки. Преди всичко следва да се уточни, че Насоките са документ от април 2009 г., който по данни на Комисията, изнесени в съдебното заседание, е приет от комитета по член 43 от Регламент № 515/97 едва през декември 2009 г., т.е. доста след разглеждания в случая период от 18 август 1998 г. до 15 април 1999 г. Освен това Насоките, както изрично е пояснено в уводната им част, нито имат правнообвързващо действие, нито могат да се използват при тълкуване на Регламент № 515/97.
86. Бездруго според мен точка 4.5 от Насоките не позволява тълкуване в смисъл, че се отнася до случай, в който унгарските митнически органи сами
установяват в резултат на извършената от тях последваща проверка, че разглежданите стоки не са с произход от Унгария. Всъщност в този случай от Протокола следва, че митническите органи на държавите членки трябва да признаят този извод независимо от наличието на заключителен доклад на Комисията. Това важи и ако последващата проверка е извършена поради съмнения на Комисията или във връзка с проведена от нея контролна мисия.
87. По мое мнение тази точка по-скоро се отнася до хипотезата, когато въпреки изразените съмнения митническите органи на трета държава признават произхода на разглежданите продукти и в резултат на извършена от тях последваща проверка установяват, че съмненията в произхода на продуктите от Унгария са неоснователни и следователно сертификатите за движение EUR.1 са правилно издадени. В такъв случай независимо от съмненията си митническите органи на държавите членки по принцип не могат едностранно да пренебрегват доказателствата за произход, които продължават да бъдат валидни. Митническите органи могат да не предоставят преференциален режим само при условията на член 32, параграф 6 от Протокола, т.е. ако при наличие на основателни съмнения до изтичане на десет месеца от датата на искането за проверка не бъде получен отговор или отговорът не съдържа достатъчно сведения. Случаите, които не попадат в обхвата на член 32, параграф 6 от Протокола, се решават чрез процедура за уреждане на спорове съгласно член 33 от Протокола. Поради споменатите съображения в случаите, когато изразените съмнения относно произхода в крайна сметка бъдат отхвърлени от унгарските митнически органи, митническите органи на държавите членки, които не са взели участие в мисията на Общността, следва да изчакат резултатите от заключителния доклад(27) .
4. По известието за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г.
а) Доводи на страните
88. Накрая германското правителство се позовава на известието за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. От него било видно, че и самата Комисия смята, че германските митнически органи били длъжни да извършат последващо вземане под отчет само въз основа на заключителния доклад на Комисията. Във връзка с това германското правителство на първо място се позовава на съдържащото се в известието за взаимна помощ изискване на OLAF държавите членки да съобразяват действията си с изводите от доклада на Общността от февруари 1999 г.(28)
б) Анализ
89. Това възражение също не е убедително.
90. Като начало следва да се отбележи, че германското правителство цитира твърде непълно известието за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. В него OLAF изисква от митническите органи първо да отхвърлят преработените заключения на унгарските митнически служби, изпратени през лятото на 1999 г. на всяка държава членка поотделно, и второ да съобразят действията си с изводите от доклада на Общността от февруари 1999 г. Противно на схващането на германското правителство, от това изискване не може да се заключи, че според Комисията задължението на германските митнически органи да предприемат действия възниква едва след получаването на заключителния доклад.
91. С оглед на фактическата обстановка трябва да се отбележи, че след постановяване на решението на унгарския съд унгарските митнически органи са изменили частично заключенията от извършената от тях последваща проверка и отново са приели, че някои превозни средства са с произход от Унгария. Германските митнически органи е трябвало да приемат по принцип това изменение в съответствие с предвидената в Протокола система за сътрудничество. Изискването на OLAF да се съобразят със заключителния доклад на Комисията трябва да се разглежда в този контекст. OLAF не признава изменените заключения от последващата проверка и затова призовава държавите членки да се съобразят със заключителния доклад на Комисията, като пренебрегнат тези заключения.
92. В случая не е нужно да се изяснява дали това изискване противоречи на Протокола. Така или иначе от него не следва, че Комисията е считала за необходимо по отношение на разглежданите превозни средства да се изхожда от заключителния доклад. Всъщност изискването, съдържащо се в известието за взаимна помощ, се отнася само до превозните средства, за които унгарските митнически органи отново са приели, че са с произход от Унгария. По отношение на разглежданите превозни средства обаче и след постановяване на съдебното решение унгарските митнически органи са останали на мнение, че не става дума за продукти с произход от Унгария и следователно сертификатите за движение EUR.1 са издадени неправилно.
5. Заключение
93. В заключение следва да се отбележи, че въз основа на сведенията, с които са разполагали от писмото, получено на 18 август 1998 г., германските митнически органи са били длъжни да извършат последващо вземане под отчет на вносните митни сборове, дължими съгласно член 220, параграф 1, първо изречение от Митническия кодекс, и да уведомят длъжника за размера им съгласно член 221, параграф 1 от Митническия кодекс.
Б –	По въпроса за момента, в който спорните собствени ресурси е трябвало да бъдат преведени по сметка
1. Доводи на страните
94. Комисията счита, че германските митнически органи са били длъжни да извършат последващо вземане под отчет на дължимите вносни сборове в срок от три месеца, считано от 18 август 1998 г., т.е. до 18 ноември 1998 г., и да уведомят длъжниците за размера им. Освен това от членове 2, 6, 9, 10 и 17 от изменения Регламент № 1552/1989, съответно от Регламент № 1150/2000 и от практиката на Съда по дело C‑392/02, Комисия/Дания(29), следвало, че Федерална република Германия е трябвало да преведе по сметка спорната сума на собствените ресурси, съответстваща на размера разглежданите вносни митни сборове след приспадане на 10 %, след 20 януари 1999 г.
95. Германското правителство възразява, че не е допуснало нарушение на митническото законодателство и че дори само поради това обстоятелство в полза на Общността не било възникнало вземане за собствени ресурси. Освен това в съдебното заседание германското правителство за пръв път изтъква, че последващото вземане под отчет и уведомяването на длъжника в срок от три месеца, считано от 18 август 1998 г., не водели непременно до възникване след 20 януари на вземане за собствени ресурси. Комисията разглеждала случая единствено от гледна точка на член 6, параграф 2, буква a) от изменения Регламент № 1552/89. Трябвало обаче да бъде взето предвид още, че съгласно член 6, параграф 2, буква б) от този регламент вземанията, които не могат да бъдат събрани поради несъстоятелност на длъжника, се записват в отделни сметки. Това било възможно и в случаите, когато е образувано производство по обжалване. Почти със сигурност обаче можело да се предполага образуването на подобни производства по обжалване.
2. Анализ
96. Комисията изтъква, че германските митнически органи са били длъжни да извършат последващо вземане под отчет на дължимите вносни сборове в срок от три месеца, считано от 18 август 1998 г., и да уведомят длъжниците за размера им. Във връзка с това тя подчертава, от една страна ‚сложността на случая, а от друга — факта, че този случай е бил известен на държавите членки от 1996 г. насам. Германското правителство не оспорва така представените факти(30) . С оглед на обстоятелствата в настоящия случай не считам, че тримесечният срок е неприемливо кратък. Затова за целите на настоящото производство за установяване на неизпълнение на задължения може да се приеме, че германските митнически органи са били длъжни да извършат последващо вземане под отчет в срок от три месеца, считано от 18 август 1998 г., и да уведомят длъжниците.
97. Съгласно член 2 от изменения Регламент № 1552/89 вземане на Общностите за собствени ресурси се счита за установено от момента, в който компетентният орган на съответната държава членка уведоми длъжника за размера на задължението му. Съгласно член 6, параграф 2, буква a) от този регламент вземанията, установени по реда на член 2 от Регламента, се вписват по сметките при спазването на буква б) най-късно в първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който е било установено вземането. Съгласно член 9 и член 10, параграф 1, първа алинея държавата членка трябва да преведе собствените ресурси по сметка на Комисията най-късно в първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който е вземането е установено в съответствие с член 2.
98. В Решение по дело C‑392/02, Комисия/Дания Съдът е постановил, че задължението на държавите членки за установяване на собствените ресурси съществува и когато митнически органи на държавите членки в нарушение на митническото законодателство не са извършили последващо събиране на дължимите от длъжника митни сборове. По отношение на задължението за превеждане по сметка на Комисията в рамките на предвидения срок не бива да се прави разлика според това дали държавата членка е установила собствените ресурси, без да ги преведе по сметка, или е извършила нарушение, като не ги е установила(31) .
99. Съобразявайки се с тези правни съображения, в настоящия случай следва да се приеме, че Федерална република Германия очевидно е превела по сметка въпросните собствени ресурси със закъснение. Последващото вземане под отчет и уведомяването на длъжниците е трябвало да бъде извършено най-късно до 18 ноември 1998 г. Преводът по сметка е трябвало да бъде извършен най-късно до 20 януари 1999 г., което обаче е направено едва на 31 октомври 2005 г.
100. За пръв път в съдебното заседание германското правителство посочва, че в (хипотетичния) случай, в който германските митнически органи биха извършили последващото вземане под отчет и уведомяване за размера на вземанията, щяло да се наложи записване в отделни сметки съгласно член 6, параграф 2, буква б) от изменения Регламент № 1552/89. В такъв случай преводът по сметка съгласно член 10, параграф 2, първа алинея от този регламент трябвало да бъде извършен най-късно в първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който са събрани съответните вземания.
101. Това възражение трябва да бъде отхвърлено, без да е нужно да се изяснява дали повдигането му за пръв път в съдебното заседание е допустимо от процесуална гледна точка. На първо място, следва да се посочи, че в съответствие с принципа reus in excipiendo fit actor Федерална република Германия е длъжна да изложи фактите и да докаже наличието на условията по член 6, параграф 2, буква б) от изменения Регламент № 1552/89. От една страна, обаче тя не излага причини, поради които да се приеме, че длъжникът е обявен в несъстоятелност(32) . От друга страна, неубедително звучи и заявената от нея възможност за държавите членки да записват в отделни сметки вземанията в случай на обжалване. Германското правителство се обосновава с това, че почти със сигурност можело да се предполага, че длъжниците ще обжалват вземанията. Това фактическо твърдение буди сериозни съмнения. Всъщност, докато унгарските митнически органи поддържат констатацията си, че разглежданите превозни средства не са с произход от Унгария, обжалването на установените вземания пред германските митнически органи не би имало изгледи за успех. Както германските митнически органи, така и германск ите юрисдикции по принцип трябва да приемат това заключение. Затова един разумен длъжник първо би опитал да оспори заключенията от последващата проверка в Унгария. Следователно противно на схващането на германското правителство не може да се приеме, че бездруго би последвало обжалване на митническите задължения, установени от германските митнически органи. Така в крайна сметка се стига до положение non liquet в ущърб на Федерална република Германия, която носи тежестта на доказване. В настоящия случай това заключение ми се струва оправдано и поради това че неяснотата тук се дължи на факта, че в нарушение на митническото законодателство германските митнически органи не са извършили последващо вземане под отчет и не са уведомили длъжниците за размера на вземанията. Впрочем трябва да се отбележи, че за записването в отделни сметки съгласно член 6, параграф 2, буква б) от изменения Регламент № 1552/89 не е достатъчно установените вземания да бъдат оспорени, а трябва да бъде предоставена и гаранция. Федерална република Германия не е направила никакво изявление във връзка с това условие.
102. В заключение следва да се приеме, че извършвайки със закъснение превода на собствените ресурси, Федерална република Германия нарушава член 2, член 6, параграф 2, буква б), член 9, член 10, параграф 1, първа алинея и член 17 от изменения Регламент № 1552/89.
В –	По отказа за плащане на лихви за забава
1. Доводи на страните
103. Накрая Комисията излага твърдение за нарушение на член 11 от Регламент № 1522/89, съответно от Регламент № 1150/2000, тъй като Федерална република Германия не платила лихви за забава върху спорната сума на собствените ресурси. Задължението за плащане на лихви не противоречало на изявлението на Комисията, отразено в протокола от заседанието от 12 юни 2003 г., а именно че плащането в предложения от нея срок ще спомогне да се избегнат лихвите за забава. Това изявление не означавало, че едва след този момент ще бъдат начислявани лихви за забава. Федерална република Германия не можела да се позове на оправдани правни очаквания.
104. На първо място, германското правителство изтъква, че поради липса на закъснение на превода по сметка липсвало и основание да се търсят лихви за забава. Дори да се приемело, че е налице нарушение на митническото законодателство, забавата била настъпила едва с определянето на срок от страна на Комисията. По-нататък то поддържа, че вземането за лихви не ставало изискуемо от началото на тримесечния срок, установен от Комисията ex post. Освен това германското правителство се позовава на изречението в протокола от заседанието от 12 юни 2003 г., че плащането в предложения от Комисията срок ще спомогне да се избегнат лихвите за забава. Тъй като била платила в установения срок, Федерална република Германия можела да се позове на оправдани правни очаквания.
2. Анализ
105. Съгласно член 11 от изменения Регламент № 1522/89, съответно от заменилия го Регламент № 1150/2000, при извършен със закъснение превод по сметка държавите членки дължат лихви за забава. В случая е налице забава на Федерална република Германия. Както бе изяснено по-горе, преводът по сметка е трябвало да бъде извършен най-късно до 20 януари 1999 г., а е извършен едва на 31 октомври 2005 г.
106. Възраженията на Федерална република Германия срещу наличието на забава са неубедителни.
107. На първо място, наличието на забава не е обвързано с условие Комисията да определи срок, който да изтече, без преводът да е извършен. От член 11 от изменения Регламент № 1522/89 и от заменилия го Регламент № 1150/2000 е видно, че при извършен със закъснение превод по сметка се дължат лихви. Текстът на тази разпоредба не съдържа изискване за определяне на срок. По-нататък от член 10, параграф 1, първа алинея от изменения Регламент № 1522/89 и от заменилия го Регламент № 1150/2000 е видно, че преводът трябва да бъде извършен най-късно в първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който е установено вземането. Според тази разпоредба изискуемостта настъпва на законоустановена дата. Следователно и в това отношение не може да се говори за определяне на срок.
108. Неоснователно е възражението на германското правителство, че в случай като настоящия било недопустимо Комисията да определя по свое усмотрение ex post кога настъпва падежът на задължението за превеждане по сметка. Както бе изяснено по-горе, изискуемостта не е обвързана със срок, определен от Комисията. Това се отнася и за настоящия случай. Отделен въпрос е как трябва да бъде оценен подходът на Комисията от процесуална гледна точка. В настоящия случай обективно е трудно да бъде установен точният момент, в който германските митнически органи е трябвало да бъдат в състояние да извършат последващото вземане под отчет и да уведомят длъжниците. Затова в исковата си молба Комисията приема, че три месеца са достатъчно дълъг срок, за да могат германските митнически органи да извършат последващото вземане под отчет и да уведомят длъжниците. Следователно процесуалният подход на Комисията следва да се разбира в смисъл, че най-късно към този момент може да се приеме, че е налице неизпълнение на задълженията. Това обаче не означава, че от материалноправна гледна точка Комисията е определила падежа на задължението за превеждане по сметка и началния момент на забавата.
109. Германското правителство не може да обоснове становището си и с Решение по дело Комисия/Дания(33) . Това решение не съдържа указания, че задължението за плащане на лихви противно на текста на членове 10 и 11 от изменения Регламент № 1522/89 и от заменилия го Регламент № 1150/2000 е обвързано с определянето на срок. Що се отнася до посочената от германското правителство точка 27 от това решение, трябва да се отбележи, че в нея Съдът просто излага фактическата обстановка. Противно на схващането на германското правителство от диспозитива също не може да бъде изведено съответно заключение или одобрение на административна практика. Във въпросното производство за установяване на неизпълнение на задължения всъщност Комисията иска само да бъде установено неизпълнение поради неплащане на лихви за забава след изтичането на срока, който е предоставила на държавата членка, за да преведе по сметка неизплатените суми(34) . Решението на Съда да уважи това искане, както е видно от диспозитива, почива върху принципа ne ultra petita. Затова оттук не може да се изведе тълкуване на членове 10 и 11 от изменения Регламент № 1552/89 и от заменилия го Регламент № 1150/2000, което би било в противоречие с текста на тези разпоредби. По-скоро от мотивите на Съда в точка 67 от това решение и от посочената там съдебна практика става ясно, че съществува неразривна връзка между задължението за установяване на собствените ресурси на Общностите, задължението за превод по сметка в рамките на установения (с Регламента) срок и задължението за плащане на лихви за забава. В основата на това стои идеята, изразена също в точка 67 от това решение, че от гледна точка на правната уредба на собствените ресурси не бива да се прави разлика според това дали дадена държава членка е установила собствените ресурси, без да ги преведе по сметка, или дори не ги е установила. Следователно държавите членки не могат да черпят права от факта, че не са превели собствените ресурси към момента, предвиден в изменения Регламент № 1552/89 и заменилия го Регламент № 1150/2000.
110. На второ място, германското правителство поддържа, че поради оправданите си правни очаквания не дължи лихви за забава. Съгласно протокола от заседанието от 12 юни 2003 г. Комисията посочила, че плащането в предложения от нея срок ще спомогне да се избегнат лихвите за забава. Тъй като платила спорната сума на собствените ресурси в установения от Комисията срок, Федерална република Германия можела да се позове на оправдани правни очаквания.
111. Този довод също трябва да бъде отхвърлен. В случая не може да се приеме, че са налице оправдани правни очаквания на Федерална република Германия, че изобщо няма да плаща лихви за забава. Затова, на първо място, е необходимо да са получени конкретни, безусловни и недвусмислени уверения от компетентен и надежден източник. Освен това тези уверения трябва да бъдат от такъв характер, че да породят у съответното лице оправдани очаквания. И накрая дадените уверения трябва да са в съответствие с действащото законодателство(35) .
112. В случая липсват още първите две условия. От съдържанието на протокола от заседанието от 12 юни 2003 г. германското правителство не би могло да направи извод за наличие на конкретни уверения, които да могат да породят у него оправдани очаквания. Всъщност, противно на схващането на Комисията, въпросното изречение от протокола от заседанието може да бъде разбрано не само в смисъл, че с него се указва единствено възможността за съкращаване на периода на забава. Ала, противно на схващането на Федерална република Германия, това изречение не се съдържа еднозначният смисъл, че при превод по сметка на спорната сума на собствените ресурси няма да бъдат начислявани лихви за забава. Срещу това схващане говори и самият факт, че с течение на времето спорните лихви за забава са достигнали сериозен размер (571 011,21 EUR), който надвишава спорната сума на собствените ресурси (367 861,98 EUR). Освен това изречението на Комисията може да бъде разбрано и в смисъл, че тя има за цел да определи не само единна начална дата, а и единна крайна дата за изчисляване на лихви за забава на всички държави членки, които в нарушение на митническото законодателство не са извършили последващо събиране и не са превели съответните собствени ресурси по сметка на Комисията(36) . Подобен подход би улеснил изчисляването на лихвите за забава, защото не би се налагало да се определя периодът на забава за всяка държава членка поотделно. В заключение въпросът за тълкуването на това изявление може да остане открит. Всъщност може да се твърди, че в това изречение липсва нужната конкретност, за да обоснове оправдани правни очаквания на Федерална република Германия.
113. Във връзка с това германското правителство изтъква, че неяснотите трябва да се тълкуват във вреда на Комисията. Това следвало от факта, че принципът на правната сигурност има особено значение във връзка с разпределянето на тежестта на доказване. Независимо от въпроса дали принципът на правната сигурност има особено значение във връзка с възникването на вземания за собствени ресурси, това възражение е неоснователно. Възникването на вземанията за лихви за забава всъщност е уредено с разпоредбите на член 11 във връзка с член 10 от изменения Регламент № 1552/89. Тези разпоредби са ясни и недвусмислени. В случая обаче става въпрос дали въз основа на изявлението, отразено в протокола от заседанието от 12 юни 2003 г., Федерална република Германия е можела да разчита, че Комисията ще се откаже от начисляването на лихви за забава. В това отношение препращам към споменатите в точка 111 от настоящото заключение принципи.
114. На трето място, тезата на германското правителство за наличие на оправдани правни очаквания се опровергава и от следното съображение: дори ако изречението в протокола от заседанието от 12 юни 2003 г. трябва да бъде тълкувано в смисъл, че при извършване на превод по сметка в определения от нея срок Комисията няма да предяви вземанията си за лихви, пак не са изпълнени условията за наличие на оправдани правни очаквания на Федерална република Германия. Предвид значителния размер на дължимите лихви и обстоятелствата в основата на спора всъщност би било нормално подобно предложение да се разбира само в смисъл, че Комисията ще се откаже от вземането за лихви, ако държавите членки от своя страна признаят задължението си за плащане на спорните собствени ресурси. Независимо от въпроса дали подобен подход на Комисията е допустим, следва да се приеме, че Федерална република Германия е платила спорната сума на собствените ресурси под изрично условие и без да признава вземането за собствени ресурси.
115. Следователно за периода от 21 януари 1999 г. до 30 октомври 2005 г. Федерална република Германия е била длъжна да плаща лихви за забава. В заключение следва да се приеме, че Федерална република Германия не е изпълнила задължението си за плащане на лихви за забава съгласно член 11 от изменения Регламент № 1552/89, съответно от заменилия го Регламент № 1150/2000.
V – По съдебните разноски
116. Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като Федерална република Германия е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
VI – Заключение
117. По изложените съображения предлагам на Съда да вземе следното решение:
1. Федерална република Германия не е изпълнила задълженията си по член 9 във връзка с член 2, член 6, параграф 2, буква a) и член 10, параграф 1, първа алинея от Регламент (ЕИО, Евратом) № 1552/89 на Съвета от 29 май 1989 година за прилагане на Решение 88/376/ЕИО, Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите в редакцията му съгласно Регламент (ЕИО, Евратом) № 1355/96 на Съвета от 8 юли 1996 година за изменение на Регламент № 1552/89, като не е превела по сметка собствени ресурси в размер на 367 861,98 EUR до 20 януари 1999 г., а ги е превела едва на 31 октомври 2005 г.
2. Федерална република Германия не е изпълнила задълженията си по член 11 от Регламент № 1552/89 в редакцията му съгласно Регламент № 1355/96 и по член 11 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите, като е отказала да плати лихви за забава в размер на 571 011,21 EUR, начислени за забавено плащане на сумата на собствените ресурси, дължима за периода от 21 януари 1999 г. до 30 октомври 2005 г.
3. Осъжда Федерална република Германия да заплати съдебните разноски.
(1) .
(2)  –	Одобрено с Решение на Съвета и на Комисията от 13 декември 1993 година за сключване на Европейско споразумение между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република Унгария, от друга страна (ОВ L 347, стр. 1).
(3)  –	ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58.
(4)  –	Решение на Съда от 9 февруари 2006 г. по дело Sfakianakis (C‑23/04—C‑25/04, Recueil, стр. I‑1265).
(5) –	ОВ L 201, стр. 39.
(6) –	ОВ L 92, стр. 1.
(7) –	Срв. член 11 от Протокола в редакцията му съгласно Решение № 1/95. Освен това член 16, параграф 1, буква б) от Протокола в редакцията му съгласно Решение № 3/96 предвижда и доказване чрез декларации върху фактура. Това обаче е без значение за настоящия случай.
(8)  –	Срв. член 12, параграф 1 от Протокола в редакцията му съгласно Решение № 1/95.
(9) –	Срв. член 12, параграф 6 от Протокола в редакцията му съгласно Решение № 1/95.
(10)  –	ОВ L 82, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 10, стр. 3.
(11)  –	ОВ L 293, стр. 9. Решение 94/728 отменя Решение на Съвета от 24 юни 1988 година относно системата за собствени ресурси на Европейските общности (88/376/ЕИО, Евратом), (ОВ L 185, стр. 24), считано от 1 януари 1995 г., и на свой ред е отменено с Решение на Съвета от 29 септември 2000 година относно системата за собствени ресурси на Европейските общности (2000/597/ЕО, Евратом) (ОВ L 253, стр. 42), считано от 1 януари 2002 г.
(12)  –	Решение 94/728 отменя Решение 88/376, считано от 1 януари 1995 г.
(13)  –	ОВ L 155, стр. 1.
(14)  –	ОВ L 175, стр. 3.
(15)  –	ОВ L 130, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 2 стр. 184.
(16)  –	Посочено в бележка под линия 4.
(17)  –	Вж. точка 52 и сл. от исковата молба на Комисията. Във връзка с това Комисията нееднократно цитира буквално съображенията на генералния адвокат Léger, изложени в точки 61 и сл. от неговото заключение по дело Sfakianakis (посочено в бележка под линия 4). Тези съображения обаче не засягат въпроса дали в Протокола е уредена хипотезата, когато митническите органи на държавата износител установят в рамките на последваща проверка, че съответните стоки не са с указания произход и следователно сертификатите за движение EUR.1 са неправилно издадени. Генералният адвокат дава положителен отговор на този въпрос в точка 34 от заключението си, като обаче препраща към предвидената в Протокола
система за сътрудничество и разпределение на задачите. Затова пък съображенията в точки 61 и сл. засягат въпроса дали следва да бъдат отчитани образуването на съдебно производство по обжалване на заключенията от последваща проверка и съответно суспензивното действие на подобно производство по обжалване.
(18)  –	Решение на Съда от 17 юли 1997 г. по дело Pascoal & Filhos (C‑97/95, Recueil, стр. I‑4209, точка 33), Решение на Съда от 14 май 1996 г. по дело Faroe Seafood и др. (C‑153/94 и C‑204/94, Recueil, стр. I‑2465, точка 20), Решение по дело Sfakianakis (посочено в бележка под линия 4, точка 49).
(19)  –	Решение по дело Sfakianakis (посочено в бележка под линия 4, точка 32).
(20)  –	Решение по дело Sfakianakis (посочено в бележка под линия 4, точки 21—26).
(21)  –	Решение по дело Sfakianakis (посочено в бележка под линия 4, точка 27 и сл.).
(22)  –	Точка 61 от настоящото заключение.
(23)  –	Всъщност след постановяване на съдебното решение унгарските митнически органи изменят заключенията от извършената от тях последваща проверка. Това обаче не засяга въпросните превозни средства, по отношение на които остава в сила констатацията, че не става дума за продукти с произход от Унгария и следователно сертификатите за движение EUR.1 са издадени неправилно, вж. точка 36 от настоящото заключение.
(24)  –	Решение по дело Sfakianakis (посочено в бележка под линия 4, точка 32).
(25)  –	Vademecum for the participants in community administrative and investigative cooperation missions in third countries.
(26)  –	Вж. точка 61 от настоящото заключение.
(27)  –	Противно на схващането на германското правителство, обаче не смятам, че това следва поради по-голямата доказателствена сила на заключителния доклад. Аргумент против такова схващане на първо място е фактът, че съгласно точка 4.4 от Насоките митническите органи на държавите членки, взели участие в мисията на Общността, могат да предприемат действия още преди да са получили заключителния доклад. Друг аргумент против е още и това, че в точка 4.5 от Насоките изрично е указано, че по принцип от решаващо значение е не самият заключителен доклад, а приложените към него документи. Изчакването на заключителния доклад, предвидено в точка 4.5 от Насоките, навярно по-скоро има за цел осигуряването на единен подход на митническите органи на държавите членки.
(28)  –	Вж. подчертания текст в точка 37 от писмената защита.
(29)  –	Решение на Съда от 15 ноември 2005 г. по дело Комисия/Дания (C‑392/02, Recueil, стр. I‑9811).
(30)  –	Що се отнася до твърдението на германското правителство, че този подход представлява недопустимо определяне на срок по собствено усмотрение на Комисията, препращам към точка 108 и сл. от настоящото заключение.
(31)  –	Решение по дело Комисия/Дания (посочено в бележка под линия 29, точки 67 и 68).
(32)  –	Това общо позоваване на възможността за обявяване в несъстоятелност по-скоро влиза в противоречие с твърдението на германското правителство на страница 5 от писмената му дуплика, че в много случаи не можело да се приеме, че длъжниците изпитват сериозни икономически затруднения.
(33)  –	Посочено в бележка под линия 29.
(34)  –	Решение по дело Комисия/Дания (посочено в бележка под линия 29, точка 1).
(35)  –	Решение на Общия съд от 30 юни 2005 г. по дело Branco/Комисия (T‑347/03, Recueil, стр. II–2555, точка 102).
(36)  –	Подобно тълкуване се подкрепя от факта, че Комисията приема 18 ноември 1998 г. като единна дата, от която се начисляват лихви за забава на всички засегнати държави членки, при това независимо дали техните митнически органи са разполагали с необходимите сведения за последващото вземане под отчет още към 13 юли 1998 г., или едва към 18 август 1998 г. С оглед на това обстоятелство съвсем логично е да се приеме, че при извършване на превод по сметка от страна на държавите членки в определения от нея срок Комисията е имала за цел да определи и единна крайна дата, което би позволило еднакво изчисляване на лихвите за забава.