62022CC0774
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NICHOLASA EMILIOUJA,
predstavljeni 7. marca 2024 (
1
)
Zadeva C-774/22
JX
proti
FTI Touristik GmbH
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Amtsgericht Nürnberg (okrajno sodišče v Nürnbergu, Nemčija))
„Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Območje svobode, varnosti in pravice – Pravosodno sodelovanje v civilnih in gospodarskih zadevah – Pristojnost – Uredba (EU) št. 1215/2012 – Področje uporabe – Postopek s tujim elementom – Pojem – Pristojnost za potrošniške pogodbe – Poglavje II, oddelek 4 – Pogodba o paketnem potovanju med potrošnikom in organizatorjem potovanj – Pogodbenika s stalnim prebivališčem ali sedežem v isti državi članici – Pogodba, sklenjena za potovanje v tujo državo)“
I. Uvod
1.
Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je predložilo Amtsgericht Nürnberg (okrajno sodišče v Nürnbergu, Nemčija), se nanaša na razlago Uredbe (EU) št. 1215/2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
2
) (v nadaljevanju: Uredba Bruselj Ia).
2.
Predlog je bil podan v okviru tožbe, ki jo je potrošnik s stalnim prebivališčem v Nemčiji vložil proti organizatorju potovanj s sedežem v isti državi in ki je povezana s pogodbo o paketu potovalnih storitev, ki jih je navedeni potrošnik rezerviral za potovanje v tujino. Potrošnik je imel v zvezi s tem nekaj zapletov, ker naj organizator potovanj ne bi izpolnil svojih pravnih obveznosti. Navedeno sodišče se sprašuje, ali se za tak spor uporablja Uredba Bruselj Ia, tako da se potrošnik lahko sklicuje na v njej določena zaščitna pravila o pristojnosti.
3.
Ta predlog je pomemben z dveh vidikov. Prvič, Sodišče bo lahko podalo dragoceno pojasnilo o področju uporabe Uredbe Bruselj Ia in uporabi teh konkretnih pravil. Drugič, odgovor Sodišča bo pomemben za potnike in podjetja v turističnem sektorju, v katerem pogosto prihaja do takih sporov.
II. Pravni okvir
A.
Uredba Bruselj Ia
4.
V skladu s členom 18(1) Uredbe Bruselj Ia „[p]otrošnik lahko začne postopek zoper drugo pogodbeno stranko bodisi pred sodišči države članice, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče, ne glede na stalno prebivališče druge stranke, bodisi pred sodišči v kraju, kjer ima potrošnik stalno prebivališče“.
B.
Nemško pravo
5.
Člen 12 Zivilprozessordnung (nemški zakonik o civilnem postopku) (v nadaljevanju: ZPO), naslovljen „Splošna pristojnost; pojem“, določa, da je „[s]odišče, ki je za osebo splošno pristojno, […] pristojno za vse tožbe, ki se vložijo proti njej, razen če je za tožbo določena izključna pristojnost“.
6.
Člen 17 ZPO, naslovljen „Splošna pristojnost za pravne osebe“, v prvem odstavku določa, da se „[s]plošna pristojnost za […] družbe […] določi po njihovem sedežu. Če ni določeno drugače, se za sedež šteje kraj, kjer se izvaja uprava“.
III. Dejansko stanje, nacionalni postopek in vprašanje za predhodno odločanje
7.
JX je fizična oseba s stalnim prebivališčem v Nürnbergu (Nemčija). Dne 15. decembra 2021 je prek potovalne agencije s sedežem v Nürnbergu z družbo FTI Touristik GmbH (v nadaljevanju: FTI), organizatorjem potovanj s sedežem v Münchnu (Nemčija), sklenil pogodbo o paketnem potovanju, za potovanje v tujino.
8.
JX je nato pred Amtsgericht Nürnberg (okrajno sodišče v Nürnbergu) začel postopek proti družbi FTI. JX trdi, da ni bil pravilno obveščen o pogojih zadevne države za vstop in njeni vizumski obveznosti ter zahteva odškodnino v višini 1499,86 EUR.
9.
Sodišče, ki mu je zadeva predložena v odločanje, naj bi bilo kot sodišče kraja, kjer ima JX stalno prebivališče, na podlagi člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia mednarodno in krajevno pristojno za odločanje o njegovi tožbi. Družba FTI je v odgovoru trdila, da sodišče ni krajevno pristojno in da bi zato moralo zavreči tožbo. Pravila navedene uredbe naj se ne bi uporabljala za povsem notranje položaje. Zadevni spor naj bi bil tak, saj imata oba pogodbenika stalno prebivališče in sedež v isti državi članici. Meni, da naj bi se namesto tega uporabljala pravila ZPO, ki napotujejo na druga sodišča.
10.
V teh okoliščinah je Amtsgericht Nürnberg (okrajno sodišče v Nürnbergu) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je treba člen 18(1) [Uredbe Bruselj Ia] razlagati tako, da ta člen poleg določbe o mednarodni pristojnosti vsebuje tudi določbo o krajevni pristojnosti nacionalnih sodišč v zadevah, ki se nanašajo na pogodbe o potovanju, ki jo mora upoštevati sodišče, ki odloča v zadevi, če imata potrošnik in potnik pa tudi druga pogodbena stranka, in sicer organizator potovanja, stalno prebivališče oziroma sedež v isti državi članici, končni namembni kraj potovanja pa ne leži v tej državi članici, temveč v tujini (tako imenovani „nepravi notranji položaji“), zaradi česar lahko potrošnik v okviru dopolnitve nacionalnih pravil o pristojnosti toži organizatorja potovanja za izpolnitev pogodbenih zahtevkov pri sodišču, na območju katerega ima potrošnik stalno prebivališče?“
11.
Pisna stališča so predložile družba FTI, češka vlada in Evropska komisija. V tej zadevi ni bilo obravnave.
IV. Analiza
12.
Dejansko stanje obravnavane zadeve so zapleti, ki jih je imel potrošnik v zvezi s potovanjem, ki mu ga je organizator potovanj prodal kot „turistični paket“ (
3
). Ta položaj je na žalost precej pogost. V približno zadnjih treh desetletjih je turizem postal množična industrija, ti „turistični paketi“ pa so pomemben del trga potovanj. Čeprav priročnost, ki jo tak „turistični paket“ ponuja v zvezi s potovalnimi aranžmaji, pritegne veliko potrošnikov, se obljube, dane v njem, včasih ne izpolnijo. Velikokrat se zgodi, da imajo potniki lahko probleme (kot se zdi, da jih je imel JX (
4
)) pri potovanju do počitniškega kraja ali ob prihodu na kraju samem odkrijejo, da gre za podstandarden hotel, ali, kar je še huje, so žrtve nesreče s poškodbami na taki lokaciji zaradi malomarnosti slabo izbranih lokalnih ponudnikov. (
5
)
13.
Da bi zaščitil potnike pred takimi zapleti, je zakonodajalec Unije sprejel Direktivo o paketnih potovanjih. Ta instrument določa pomembne potrošniške pravice in ustrezne obveznosti organizatorjev potovanj v zvezi z navedenimi turističnimi paketi. Med drugim zadnjenavedenim nalaga obveznost, da potnikom pred sklenitvijo kakršne koli pogodbe zagotovijo tudi informacije o potnih listih in zahtevah za vizume držav, v katere nameravajo potovati. (
6
) V postopku v glavni stvari JX meni, da družba FTI na njegovo škodo ni izpolnila te obveznosti o zagotovitvi informacij, in zahteva nadomestitev škode. V tem smislu je pred predložitvenim sodiščem, ki je sodišče njegovega stalnega prebivališča v Nürnbergu (Nemčija), začel postopek.
14.
V trenutni predhodni fazi postopka v glavni stvari mora to sodišče ugotoviti, ali je dejansko pristojno za odločanje v tem postopku. V zvezi s tem se sprašuje o upoštevnosti člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia. Ta določba, ki je del oddelka navedene uredbe, ki je namenjen postopkom v zvezi z nekaterimi potrošniškimi pogodbami, in sicer poglavja II, oddelka 4 (v nadaljevanju: oddelek 4), vsebuje dve pravili o pristojnosti v korist potrošnika, ko ta nastopa kot tožnik. Natančneje, v skladu s členom 18(1) lahko zadnjenavedeni začne postopek zoper „drugo pogodbeno stranko“ (to je dobavitelja) bodisi (i) „pred sodišči države članice, v kateri ima ta stranka stalno prebivališče“ (forum rei), bodisi (ii) „pred sodišči v kraju, kjer ima potrošnik stalno prebivališče“ (forum actoris).
15.
Vprašanje predložitvenega sodišča se osredotoča na pravilo o forumu actoris, ki ga določa člen 18(1) Uredbe Bruselj Ia, v zvezi s tem pa se odpirata dve temi. Prvič, navedeno sodišče želi vedeti, ali se za postopek, kot je ta, ki ga je JX začel proti družbi FTI, uporablja navedeno pravilo. Prvič, če je tako, še sprašuje, ali navedeno pravilo daje (mednarodno) pristojnost le sodiščem države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, pri čemer postopkovna pravila te države določajo, katero sodišče na njenem ozemlju je (krajevno) pristojno za odločanje v takem postopku, oziroma ali neposredno daje (mednarodno in krajevno) pristojnost sodišču tega stalnega prebivališča.
16.
Razlogi za te poizvedbe so pragmatični. Če se zadevno pravilo uporablja za postopek, ki ga je JX začel proti družbi FTI, in če določa tako mednarodno kot krajevno pristojnost, potem je predložitveno sodišče na podlagi tega pravila pristojno za odločanje o zadevi (ker je, naj spomnim, sodišče tega stalnega prebivališča potrošnika). Če pa se to pravilo ne uporablja za navedeni postopek ali če zgolj daje nemškim sodiščem mednarodno pristojnost, predložitveno sodišče nima take pristojnosti. V vsakem primeru bi nemška postopkovna pravila krajevno pristojnost dala sodišču sedeža tožene stranke in Münchnu. (
7
)
17.
Kot bom pojasnil v naslednjih točkah, je jasno, da pravilo o forumu actoris za potrošnike iz člena 18(1) uredbe Bruselj Ia neposredno daje mednarodno in krajevno pristojnost sodišču stalnega prebivališča potrošnika (razdelek A). Vendar se to pravilo uporablja le za zadeve s tujim elementom (razdelek B). To je tudi bistvo obravnavane zadeve. Res je, da obstaja negotovost v zvezi s tem, ali je ta zahteva izpolnjena, kadar imata pravdni stranki (potrošnik in dobavitelj) stalno prebivališče ali sedež v isti državi članici, pri čemer je edini tuj element kraj potovanja, za kateri je bila sklenjena zadevna pogodba o paketnem potovanju (razdelek C).
A.
Pravilo o forumu actoris za potrošnike določa mednarodno in krajevno pristojnost
18.
Dvomi predložitvenega sodišča glede namena pravila o forumu actoris za potrošnike terjajo hiter odgovor. Ta izhaja iz samega besedila člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia. V zvezi s tem je poudarjena primerjava med določbama, ki ju vsebuje. Pravilo o forumu rei se nanaša na „sodišča države članice“, kjer ima poslovni subjekt sedež. Po drugi strani pa se pravilo o forumu actoris nanaša na „sodišča v kraju“, kjer ima potrošnik stalno prebivališče. Navedena terminološka razlika ni nepomembna. Ustvarjena je ravno zato, da nakaže, da čeprav prvo pravilo daje zgolj mednarodno pristojnost sistemu sodišč določene države kot celote, je drugo pravilo tisto, ki dejansko daje mednarodno in krajevno pristojnost sodišču kraja stalnega prebivališča potrošnika ne glede na delitev pristojnosti, ki jo sicer določajo postopkovna pravila te države. (
8
)
19.
V nasprotju s trditvami družbe FTI ta razlaga točno odraža namen zakonodajalca Unije. Ta je želel z zadevnim pravilom potrošniku omogočiti, da začne postopek „čim bližje svojemu domu“. (
9
) Če bi postopkovna pravila države članice, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, določala sodišče v tej državi, ki je pristojno za odločanje o tožbi potrošnika, tega pogosto ne bi bilo mogoče doseči ravno zato, ker bi v državah članicah, kot je Nemčija, ta pravila napotovala na sodišče sedeža dobavitelja, ki je lahko daleč od potrošnikovega doma (o tem bom govoril v nadaljevanju). (
10
)
B.
Pravilo o forumu actoris za potrošnike se uporablja le za zadeve s tujim elementom
20.
Za uporabo pravila o forumu actoris, ki ga določa člen 18(1) Uredbe Bruselj Ia, in da bi to lahko določalo pristojnost za zadevne postopke, morata biti izpolnjeni dve kumulativni zahtevi. Prvič, logično je, da morajo ti postopki spadati na stvarno področje uporabe pravil o pristojnosti (v nadaljevanju: bruseljska pravila), ki jih sestavlja navedeno pravilo. Drugič, nekateri pogoji tega pravila morajo biti izpolnjeni.
21.
Druga zahteva v obravnavani zadevi ni sporna. Zadevni pogoji, ki izhajajo iz člena 17(1) v povezavi s členom 18(1) Uredbe Bruselj Ia, so jasno izpolnjeni: tožnik je „potrošnik“, saj je njegova tožba „povezana s pogodbo“ (
11
), ki jo je z dobaviteljem sklenil „za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti“; ta pogodba spada v kategorije, naštete v členu 17(1) (ta vidik bom podrobneje preučil pozneje) (
12
); in toženec v tožbi je „druga pogodbena stranka“.
22.
Kljub temu iz prve zahteve sledi dodaten pogoj za uporabo člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia. Natančneje, čeprav člen 1(1) te uredbe, ki opredeljuje področje uporabe bruseljskih pravil, ne govori izrecno o tem, (
13
) je Sodišče večkrat razsodilo, najprej v sodbi Owusu, (
14
) da se ta pravila uporabljajo le za pravna razmerja z „mednarodnim značajem“, to je tista, ki se navezujejo na več držav. (
15
)
23.
Ta implicitni pogoj „mednarodnosti“ izhaja iz (in je neizogiben ob upoštevanju) pravne podlage Uredbe Bruselj Ia, to je člena 81(2) PDEU. Ta določba Evropski uniji omogoča, da sprejme ukrepe za uveljavitev ciljev iz člena 81(1) navedene pogodbe, ki se nanaša na pravosodno sodelovanje v „civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami“. Po drugi strani Evropska unija ni pristojna za urejanje pristojnosti v civilnih zadevah, ki nimajo takih „posledic“. Zato je treba navedeno uredbo razlagati v skladu s tem.
24.
Ta pogoj se ujema tudi s samim ciljem Uredbe Bruselj Ia. Kot instrument mednarodnega zasebnega prava (Unije) je namenjen scenariju, v katerem je domačo sodišče pozvano, da odloči o zadevi, ki se navezuje na drugo državo (ali države). Takšne povezave ustvarjajo možnost, da lahko sodišča te druge države (ali teh drugih držav) obravnavajo in odločijo v zadevi, kar pa poleg tega sproža vprašanje, ali je ustrezno, da sodišče, ki mu je zadeva predložena v odločanje, o njej odloča. Glavni namen bruseljskih pravil je rešiti tako mednarodno kolizijo pristojnosti. Čeprav nekatera od teh pravil, vključno s pravilom o forumu actoris za potrošnike, določajo mednarodno in krajevno pristojnost (glej točko 18 zgoraj), o drugem primeru govorijo postransko, in sicer le v zvezi z zadevami, kjer bi lahko prišlo do prvega primera. Njihov namen ni obravnavati domače kolizije pristojnosti v povsem notranjih položajih. (
16
)
25.
Iz navedenih preudarkov izhaja, da se pravilo o forumu actoris za potrošnike kot vsako drugo pravilo o pristojnosti iz Uredbe Bruselj Ia uporablja le, kadar je sodišče države članice pozvano, da odloči o zadevi s „tujim elementom“ (to je upoštevno navezavo na drugo državo). V takem primeru navedeno pravilo določa tako mednarodno kot tudi krajevno pristojnost. Po drugi strani ne vpliva na delitev krajevne pristojnosti v povsem notranjih položajih.
C.
Ali v obravnavani zadevi obstaja zadosten tuj element
26.
Kot pojasnjuje predložitveno sodišče, v Nemčiji poteka živahna razprava (
17
) o tem, ali „tuj element“, potreben za uporabo člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia, obstaja, kadar je sodišče države članice pozvano, da odloči o sporu med potrošnikom s stalnim prebivališčem v tej državi in lokalnim organizatorjem potovanj v zvezi z izpolnitvijo pogodbe o paketnem potovanju, sklenjene za potovanje v tujo državo (gre za scenarij, za katerega se zdi, da je precej pogost). (
18
) V ozadju tehničnega vidika tega vprašanja je konkreten problem, ali lahko potrošnik v skladu s pravilom o forumu actoris iz navedene določbe tudi v tem scenariju začne postopek pred sodiščem svojega stalnega prebivališča.
27.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da nemška sodna praksa in literatura vsebujeta različna mnenja o takih „nepravih notranjih položajih“ (z besedami tega sodišča unechte
Inlandsfälle). Prevladujoče mnenje, ki ga pred Sodiščem podpirata družba FTI in češka vlada, je, da se člen 18(1) Uredbe Bruselj Ia ne uporablja za te zadeve. Zadevno pogodbeno razmerje nima zahtevanega „mednarodnega značaja“, če imata pogodbenika (potrošnik in organizator potovanj) stalno prebivališče in sedež v isti državi članici. V zvezi s tem dejstvo, da je kraj potovanja, o katerem je bila sklenjena pogodba, v tuji državi, ni upošteven dejavnik. V skladu z manjšinskim mnenjem, ki ga v obravnavani zadevi podpira Komisija, se navedeno pravilo uporablja tudi, kadar imata pravdni stranki stalno prebivališče ali sedež v isti državi. Tuj kraj potovanja daje njihovemu razmerju zadosten mednarodni značaj.
28.
Po mojem mnenju je dejansko pravilno manjšinsko mnenje. Za namene Uredbe Bruselj Ia je namreč treba sprejeti široko razumevanje koncepta „tuj element“ (1). Pri zadevah, povezanih z izpolnitvijo pogodbe o paketnem potovanju, je v zvezi s tem tuj kraj potovanja upošteven „tuj element“ (2). Nazadnje niti pogoji niti cilj oddelka 4 ne narekujejo drugačne razlage (3).
1. Širok pojem „tujega elementa“
29.
V izhodišču te zadeve je jasno, da čeprav Uredba Bruselj Ia ne opredeljuje „tujega elementa“, potrebnega za uporabo njenih pravil, je treba ta pojem razlagati samostojno, pri tem pa se je treba opreti na sistematiko in cilje navedene uredbe, da se zagotovi njena enotna uporaba v vseh državah članicah. (
19
)
30.
V zvezi s tem Sodišče v svoji sodni praksi od sodbe Owusu na splošno uporablja pragmatičen pristop. Po njegovem mnenju in v skladu s pojasnilom iz točke 24 zgoraj ima postopek, začet pred sodiščem države članice, upošteven „tuj element“, če prisotnost slednjega „sproži vprašanja v zvezi z določitvijo mednarodne pristojnosti tega sodišča“. (
20
) Povedano drugače, bruseljska pravila se sprožijo, če se tak postopek navezuje na tujo državo (drugo državo članico ali tretjo državo) v zadostnem obsegu, da bi to lahko privedlo do tega, da bi sodišča te države zadevo obravnavala in v njej odločila, (
21
) kar bi sprožilo vprašanje ali je primerno, da sodišče države članice, ki mu je zadeva predložena, to stori. Res je, v takšnem primeru je zadevna ureditev potrebno sredstvo, da to sodišče reši to vprašanje.
31.
Po mojem mnenju bi bilo treba ta preizkus opraviti široko. Da bi Uredba Bruselj Ia dosegla svoj namen, bi se morala uporabljati vsakič (
22
), ko se lahko sprožijo vprašanja o mednarodni pristojnosti, da se med drugim prepreči, da se morebitna kolizija pristojnosti spremeni v dejanski konflikt. Poleg tega, ker cilji pravne varnosti in predvidljivosti tega instrumenta (
23
) predpostavljajo, da lahko pravdni stranki zlahka predvidita, katera pravila o pristojnosti se bodo uporabljala za njun spor, in da se sodišče države članice, pred katerim poteka postopek, brez težav izreče o lastni pristojnosti (
24
), pretirano zapletanje ni potrebno. Ni vprašanje preverjanja, ali lahko tuja sodišča dejansko imajo sodno pristojnost, da odločijo v tej zadevi. (
25
) Zadostuje, da okoliščina, ki kaže na povezanost zadeve s to zadevno tujo državo, pomeni verjeten razlog, da bodo njena sodišča prevzela zadevo in v njej odločila.
32.
Mednarodni značaj zadeve običajno izhaja iz dejstva, da imata tožeča stranka in tožena stranka stalno prebivališče ali sedež v različnih državah. Dejstvo, da imata pravdni stranki stalno prebivališče ali sedež na njunih ozemljih, pomeni verjeten razlog, da bodo sodišča posamezne države obravnavala zadevo in o njej odločila (kakor kažejo različne določbe Uredbe Bruselj Ia, vključno s členom 18(1)). Vendar to ni edini mogoč scenarij. Kakor trdi Komisija, če imata pravdni stranki stalno prebivališče ali sedež v isti državi, lahko mednarodni značaj zadeve privede do različnih okoliščin, ki so med drugim povezane s predmetom spora. (
26
)
33.
Čeprav želim uporabo zgoraj navedenega preizkusa za obravnavano zadevo pustiti za naslednji razdelek, bom tu ponazoril nekaj primerov. Kadar je na primer sodišče države članice pozvano, da odloči o zadevi, v kateri imata pravdni stranki po eni strani stalno prebivališče ali sedež v tej državi, ki pa je po drugi strani povezana z deliktom, do katerega je prišlo v tujini, ali najemom nepremičnine v drugi državi, se uporablja Uredba Bruselj Ia. (
27
) V obeh primerih okoliščina, s katero se zadeva navezuje na drugo državo, „sproži vprašanja v zvezi z določitvijo mednarodne pristojnosti tega sodišča. Dejstvo, da je prišlo do delikta na ozemlju te tuje države, ali da se zadevna nepremičnina tam nahaja, je namreč verjeten razlog, da bodo njena sodišča zadevo obravnavala in v njej odločila (
28
). Uredba Bruselj Ia to potrjuje, saj ti okoliščini pomenita izrecni podlagi za pristojnost v skladu s členom 7(2) oziroma 24(1) te uredbe. (
29
) Podobno je Sodišče v sodbi IRnova (
30
) pravilno menilo, da je bila tožba med pravdnima strankama s sedežem v isti državi članici zaradi pravice do patentov, registriranih v tretjih državah, „mednarodne narave“. Če država podeli patent, bi njena sodišča verjetno želela obravnavati spore, ki se nanašajo na patent. (
31
)
34.
Res je, da je Sodišče v sodbah Parking in Interplastics (
32
), Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria (
33
) ter Inkreal (
34
) uporabilo nekoliko drugačen pristop k „tujemu elementu“, potrebnemu za namene Uredbe Bruselj Ia.
35.
V eni od združenih zadev, ki je privedla do prve sodbe, je tožeča stranka s sedežem v eni državi članici začela postopek proti toženi stranki s sedežem v drugi državi članici pred sodišči zadnjenavedene države. Komisija je izrazila dvom glede obstoja „tujega elementa“, potrebnega za uporabo bruseljskih pravil. To je bilo sicer razvidno iz sodbe Owusu, na katero se je Sodišče tudi sklicevalo, dodalo pa je še dopolnilen argument. Sodišče se je pravzaprav sklicevalo na drug instrument Unije, in sicer Uredbo (ES) št. 1896/2006 o uvedbi postopka za evropski plačilni nalog, (
35
) ki se uporablja samo za „čezmejne spore“ in ki ta pojem opredeljuje kot „spor, v katerem ima vsaj ena od strank stalno ali običajno prebivališče v državi članici, ki ni država članica sodišča, ki odloča“. Po mnenju Sodišča bi bila lahko ta opredelitev pojma „načeloma“ namenjena ugotavljanju mednarodnega značaja spora za namene Uredbe Bruselj Ia iz razloga, da bi bilo treba med enakovrednima pojmoma teh dveh instrumentov zagotoviti skladnost. Dobrodošlo je, da je Sodišče nekaj mesecev prej razsodilo, da položaj, pri katerem ima tožeča stranka sedež v državi članici, ki ni država članica, pred sodiščem katere poteka postopek, ustreza tej opredelitvi pojma. (
36
)
36.
V drugi odločbi je Sodišče slepo sledilo prejšnji sodbi in se brez kakršnega koli sklicevanja na svojo glavno usmeritev sodne prakse odločilo za uporabo opredelitve pojma „čezmejni spor“ iz Uredbe 1896/2006, da potrdi, da je bila tožba, ki jo je oseba s stalnim prebivališčem v eni državi članici vložila proti njenemu konzulatu v drugi državi v zvezi s storitvami, ki jih je prvonavedena stranka opravila za zadnjenavedeno stranko v tej državi, (očitno) „mednarodna“ za namene Uredbe Bruselj Ia. Nazadnje se je Sodišče v tretji odločbi sklicevalo, prvič, na to opredelitev pojma in, drugič, na preizkus iz točke 30 zgoraj ter na podlagi tega odločilo, da sklenitev dogovora med pravdnima strankama s sedežem v eni državi članici o izključni pristojnosti sodišč v drugi državi članici pomeni zadosten „tuj element“ za sprožitev navedene uredbe. (
37
)
37.
Pridružujem se kritikam, ki so jih pravni avtorji izrazili glede tega novega pristopa k mednarodnosti. (
38
) Želja, da se zagotovi skladnost prava Unije, je gotovo vredna pohvale. V zvezi s tem se opredelitve pojmov in razlaga, podana v zvezi z enim instrumentom Unije, lahko včasih prenesejo na drugega. Vendar to ne velja vedno. V zvezi s tem je potrebna previdnost, ker imajo lahko podobni pojmi v različnih okoliščinah (zelo) različne pomene. Le če obstaja zadostna bližina med sistematiko in cilji zadevnih instrumentov, je to upravičeno. V obravnavani zadevi ni tako. Čeprav, kot je Sodišče navedlo, Uredba Bruselj Ia in Uredba 1896/2006 spadata na področje pravosodnega sodelovanja v civilnih zadevah s čezmejnimi posledicami, se bližina tu neha.
38.
Po eni strani je bila Uredba št. 1896/2006 sprejeta, da bi se odpravile težave, s katerimi so se srečevali upniki, ki so želeli od dolžnikov v drugih državah članicah izterjati nesporne zahtevke. Njen namen je z uvedbo enotnega postopka, ki upniku omogoča, da mu sodišče države članice izda sodno odločbo o takem zahtevku, ki jo je mogoče zlahka izvršiti v državi članici, kjer je dolžnikovo premoženje, poenostaviti in pospešiti izterjavo takih zahtevkov ter hkrati zagotoviti enake pogoje z vidika pravic do obrambe v vsej Evropski uniji. (
39
) Opredelitev pojma „čezmejna zadeva“ iz navedene uredbe, osredotočena na stalno prebivališče ali sedež strank in sedež sodišča, pred katerim poteka postopek, je v tem okviru deloma logična. Če imajo stranke stalno prebivališče ali sedež v isti državi, pravna sredstva, ki jih sodišča te države zagotavljajo v skladu s svojim procesnim pravom, običajno zadoščajo za zagotovitev, da upnik hitro izterja svoj zahtevek. Zato postopek, določen v tej uredbi, ni nujen.
39.
Po drugi strani naj bi Uredba Bruselj Ia poenotila pravila o koliziji pristojnosti v civilnih in gospodarskih zadevah. Zadevno vprašanje je preozko in zato neprimerno za navedeni namen. Kakor je pojasnjeno v točkah 32 in 33 zgoraj, se lahko vprašanja glede mednarodne pristojnosti pojavijo tudi, če imajo pravdne stranke stalno prebivališče ali sedež v isti državi članici in če je zadeva predložena v odločanje sodiščem te države. (
40
) Še več, ta instrument vsebuje tudi pravila o priznavanju ter izvrševanju sodb, ki so jih razglasila sodišča držav članic. Da bi izpolnila svojo vlogo, morajo biti ta pravila uporabljena vsakič, ko so organi ene države članice dolžni priznati ali izvršiti odločbo, ki jo je izdalo sodišče druge države članice, tudi če gre za notranji spor med osebama s stalnim prebivališčem ali sedežem v zadnjenavedeni državi (
41
). Tudi ta opredelitev ne ustreza navedenemu položaju.
40.
Sicer pa so sodbe Parking in Interplastics, (
42
) Generalno konsulstvo na Republika Bulgaria (
43
) in Inkreal (
44
) lahko skladne z glavno usmeritvijo sodne prakse, če se razumejo na naslednji način. Ker je pojem „čezmejna zadeva“, kakor ga opredeljuje Uredba št. 1896/2006, ožji od pojma „tuj element“, uporabljenega za namene Uredbe Bruselj Ia, je zadeva, ki je v smislu prve uredbe „čezmejna“, za namen druge uredbe še toliko bolj „mednarodna“. Kljub temu je lahko spor tudi „mednaroden“, čeprav ne ustreza opredelitvi pojma „čezmejna zadeva“.
41.
Da pa bi se izognili nadaljnji negotovosti glede „mednarodnega“ področja uporabe bruseljskih pravil, sodišču predlagam, da se v zvezi s tem v prihodnje vzdrži sklicevanja na Uredbo št. 1896/2006. Če bi se Sodišče želelo zgledovati po drugih instrumentih v zvezi s to problematiko in zagotoviti skladnost z njimi, sta za to, kakor bo prikazano v nadaljevanju, primernejši Uredba (ES) št. 593/2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Uredba Rim I) (
45
) in Uredba (ES) št. 864/2007 o pravu, ki se uporablja za nepogodbene obveznosti (Uredba Rim II) (
46
). Ta instrumenta sta protiuteži Uredbi Bruselj Ia glede kolizije zakonov, sam zakonodajalec Unije pa je želel, da se vsebinsko področje uporabe teh treh uredb razlaga skladno. (
47
)
2. Kraj potovanja je upošteven „tuj element“
42.
Ob upoštevanju pojasnil iz prejšnjega oddelka menim, da ni dvoma, da je, kot trdi Komisija, kadar je sodišču države članice v odločanje predložena zadeva, v katero so po eni strani vpletene pravdne stranke s stalnim prebivališčem ali sedežem v tej državi, ki pa je po drugi strani povezana z izpolnitvijo pogodbe o paketnem potovanju, sklenjeno za potovanja v tujo državo, kraj potovanja upošteven „tuj element“, ki sproži pravila o pristojnosti iz Uredbe Bruselj Ia. (
48
)
43.
Kraj potovanja je tudi kraj, kjer so bile potniku ali kjer bi mu morale biti zagotovljene storitve (v večini), v skladu s pogodbo o paketnem potovanju (letalo bi pristalo blizu, kraj hotela itd.). Drugače povedano, ta pogodba je bila ali bi morala biti pravzaprav izpolnjena tam. Menim, da kadar je sodišče države članice pozvano, da odloči o sporu v zvezi z izpolnitvijo pogodbe, in je kraj izpolnitve v tuji državi, ta okoliščina „sproži vprašanja v zvezi z določitvijo mednarodne pristojnosti tega sodišča“. (
49
) Tovrstna navezava lahko privede do možnosti, da sodišča te države obravnavajo in odločijo o zadevi. V zvezi s tem me ugovor družbe FTI, po katerem je ta navezava „zgolj dejanska“, ne pa „normativna“ (kar koli točno pomeni zadnji izraz) (
50
), bega. Prav „dejanska“ povezava je namreč dejanski razlog, da bi sodišča te države lahko verjetno obravnavala zadevo in v njej odločila (ker bi se njihova geografska bližina kraju izpolnitve lahko izkazala za dobrodošlo pri razsojanju o taki zadevi, zlasti z vidika zbiranja upoštevnih dokazov). To potrjuje dejstvo, da je kraj izpolnitve – prav iz tega razloga – neobvezna podlaga za pristojnost v pogodbenih sporih v Evropski uniji v skladu s členom 7(1) Uredbe Bruselj Ia (
51
) in v številnih tretjih državah. (
52
)
44.
Sodba Owusu neposredno podpira to razlago. Naj spomnim, da je v tej zadevi g. Owusu, ki je imel stalno prebivališče v Združenem kraljestvu (tedaj državi članici), z g. Jacksonom, ki je tudi imel stalno prebivališče v Združenem kraljestvu, sklenil pogodbo o počitniškem najemu vile na Jamajki. G. Owusu je bil tam žrtev resne nezgode domnevno zaradi tveganega kraja in je g. Jacksona tožil zaradi kršitve pogodbe. Sodišče je brez težav menilo, da je šlo za zadevo s „tujim elementom“ za namene bruseljskih pravil. (
53
) Dejstvo, da se je nanašala na (pomanjkljivo) izpolnitev pogodbe na Jamajki, je v zvezi s tem zadostovalo, saj je ta dejavnik jasno izpostavil možnost sodišč te države, da obravnavajo in odločijo v tej zadevi. Zadevni položaj v obravnavani zadevi je analogen.
45.
Menim, da je mogoča tudi analogija z Uredbo Rim I in upoštevno sodno prakso Sodišča. Ta instrument, podobno kot v zvezi s pristojnostjo Uredba Bruselj Ia, določa pravo, ki se uporablja za pogodbo v položaju, „ko pride do kolizije med zakoni več držav“. (
54
) V zvezi s tem iz sodne prakse Sodišča izhaja, da se pravila Uredbe Rim I uporabijo za vsako pogodbeno razmerje s „tujim elementom“. Res je, da le če se taka pogodba navezuje na državo (ali države), ki ni(so) država sodišča, ki mu je zadeva predložena v odločanje, bi lahko različne, nasprotujoče si nacionalne zakonodaje morda urejale zadeve, sodišče pa bi se spraševalo, katero uporabiti za rešitev spora. V skladu s tem istim predpisom, koncept „tujega elementa“ ni omejen na stalno prebivališče ali sedež pogodbenikov. Dejstvo, da se pogodba izpolni v drugi državi, je tak „element“. (
55
) Pri tovrstni navezavi očitno „pride do kolizije med zakoni več držav“. Sodišče, ki mu je zadeva predložena v odločanje, lahko razumno pretehta vsaj možnost, da bi se namesto prava njegove države lahko uporabilo pravo države izpolnitve (
56
). Zato so za rešitev tega spora potrebna pravila te uredbe. (
57
)
46.
V nasprotju z namigovanjem družbe FTI ta razlaga po mojem mnenju ne omaje sodbe Sodišča Maletic, (
58
) čeprav priznam, da je ta v zvezi s tem ustvarila nekaj negotovosti.
47.
V tej zadevi je par potrošnikov s stalnim prebivališčem v Avstriji na spletnem mestu potovalne agencije s sedežem v Nemčiji pri organizatorju potovanj s sedežem v Avstriji rezerviral paketno potovanje v Egipt. Po zapletih v zvezi z njunim hotelom v Egiptu sta potnika pri sodiščih kraja njunega stalnega prebivališča na podlagi (takratnega) pravila o forumu actoris iz člena 16(1) Uredbe Bruselj Ia tožila potovalno agencijo in organizatorja potovanj zaradi kršitve pogodbe. Predložitveno sodišče je vprašalo, ali se to pravilo uporablja v zvezi z organizatorjem potovanj, ki je imel sedež v isti državi kot potrošnika.
48.
Sodišče je odgovorilo, da se zadevna pravila uporabljajo za obe toženi stranki, v zvezi s tem pa je, kar je bistveno, podalo nekoliko zapleteno obrazložitev. Razsodilo je, da „[t]udi če bi bilo namreč treba šteti, da je mogoče enotni posel kot ta, s katerim sta [potrošnika] rezervirala in plačala njuno paketno potovanje na spletnem mestu [potovalne agencije], razdeliti na dve ločeni pogodbeni razmerji s spletno potovalno agencijo […] na eni strani in organizatorjem potovanj […] na drugi, tega drugega pogodbenega razmerja ne bi bilo mogoče opredeliti kot ‚povsem notranjega‘, saj je neločljivo povezano s prvim pogodbenim razmerjem, ker je sklenjeno prek navedene potovalne agencije, ki je v drugi državi članici“. (
59
)
49.
Številni pravni avtorji so poudarili zapleteno naravo te obrazložitve, poleg tega pa so bili zmedeni, ker Sodišče ni omenilo tujega kraja potovanja, saj bi ta okoliščina očitno izkazala mednarodni značaj zadeve. (
60
) Kljub temu po mojem mnenju molka Sodišča o tem ne bi smeli razumeti tako, da pomeni, da ta okoliščina po njegovem mnenju ne pomeni upoštevnega „tujega elementa“. Obstaja preprosta razlaga, zakaj se je Sodišče namesto tega osredotočilo na „neločljivo“ naravo povezav med potrošnikoma, potovalno agencijo in organizatorjem potovanj. Dejansko sta se glede uporabe pravila o forumu actoris za potrošnika v tej zadevi pojavili dve različni vprašanji, in sicer (i) ali so tožbeni zahtevki proti toženima strankama „mednarodni“; in (ii) ali bi se lahko za namen tega pravila vsaka od njiju štela za „drugo pogodbeno stranko“. (
61
) Sodišče je v obrazložitvi podalo posplošen odgovor na obe vprašanji: obstajalo je le eno, mednarodno pogodbeno razmerje, v skladu s tem pravilom pa bi bila lahko potovalna agencija in organizator potovanj kot „drug[i] […] strank[i]“ tega razmerja skupaj toženi pred sodišči stalnega prebivališča potrošnikov. Po drugi strani bi sklicevanje na kraj potovanja rešilo prvo vprašanje, ne bi pa odgovorilo na drugega. To je torej razlog, zakaj Sodišče v svoji odločbi ni uporabilo te okoliščine.
50.
Enako me ne prepriča trditev češke vlade, da bi razlaga, predlagana v teh sklepnih predlogih, privedla do nepričakovanih tožb proti organizatorjem potovanj pred sodišči stalnega prebivališča njihovih strank, kar je v nasprotju s ciljem predvidljivosti Uredbe Bruselj Ia. Jasno je, da lahko podjetje, ki je dejavno v mednarodnem sektorju, kot je turizem, „razumno predvidi“, da se lahko zanj uporabljajo pravila o pristojnosti, namenjena sporom v mednarodnih zadevah, če organizira in proda potovanje v tuje države. (
62
)
51.
Skratka, želim poudariti, da po mojem mnenju ni potrebe po razlikovanju glede na to, ali se tožba potnika nanaša konkretno na nezgodo, ki jo je doživel v kraju potovanja (popolnoma analogno sodbi Owusu), podstandardne hotelske sobe v tem kraju ali, kot v postopku v glavni stvari, dejstvo, da se potnik nikoli ni odpravil na potovanje zaradi vizuma, glede katerega ni bil obveščen, da ga potrebuje, ali ker nikoli ni prejel letalskih vozovnic (itd.). Naj spomnim, da čeprav se lahko v nekaterih primerih tožba močneje navezuje na tujo državo, presoje ali spor vsebuje mednarodni element ne bi smeli pretirano zapletati (glej točko 31 zgoraj). Državi članici, ki ji je zadeva predložena v odločanje, ni treba izčrpno preučiti vsebine tožbe, da ugotovi tako preprosto stvar. Vsako tožbo potnika proti organizatorju potovanj zaradi zapletov, ki jih je prvonavedeni imel v zvezi s potovanjem v tujino, ki ga je zadnjenavedeni organiziral in prodal kot „turistični paket“, bi bilo treba iz zgoraj navedenih razlogov ne glede na točno naravo zapletov obravnavati kot mednarodno za namene Uredbe Bruselj Ia. Kraj potovanja je okoliščina, ki jo je mogoče zlahka preveriti, poleg tega pa strankam omogoča, da predvidijo upoštevna pravila o pristojnosti, kakor je pojasnjeno v prejšnji točki.
3. Niti pogoji niti cilj oddelka 4 ne narekujejo drugačne razlage
52.
V nasprotju s trditvami družbe FTI razlage, predlagane v teh sklepnih predlogih, ne omaje dejstvo, da bi bilo treba pravilo o forumu actoris iz člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia kot izjemno določbo razlagati strogo. (
63
)
53.
Naj najprej spomnim, da (implicirana) zahteva po „tujem elementu“, ki je v središču obravnavane zadeve, na splošno opredeljuje področje uporabe Uredbe Bruselj Ia. Strogo gledano se ta zahteva nanaša na člen 1(1) (glej točko 22 zgoraj), ne pa na člen 18(1). Logično je, da bi moralo biti za navedeno zahtevo uporabljeno enako merilo pri vseh pravilih o pristojnosti iz navedene uredbe ne glede na naravo zadevne posebne določbe. (
64
)
54.
Poleg te predhodne pripombe je po mojem mnenju jasno, da razlaga te zahteve v smislu, da se pravilo o forumu actoris iz člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia uporablja za zadeve, v katerih imata potrošnik in dobavitelj stalno prebivališče ali sedež v isti državi in ki so povezane s pogodbo, ki je bila ali ki bi morala biti izpolnjena v drugi državi, ne nasprotuje pogojem z oddelka 4.
55.
Prvič, naj spomnim, da člen 17(1) Uredbe Bruselj Ia določa, da mora biti za uporabo oddelka 4 pogodba sklenjena med potrošnikom in dobaviteljem ter da mora ta pogodba spadati v eno od kategorij iz točk od (a) do (c) te določbe. Točki (a) in (b) se nanašata na vrste pogodb (pogodbe o prodaji blaga na obroke oziroma pogodbe o posojilu), stalno prebivališče ali sedež pogodbenikov pa pri tem ni omenjen. Točka (c) zahteva, da pri vseh drugih pogodbah (vključno s pogodbami o paketnih potovanjih), dobavitelj „opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo članico ali v več držav, vključno s to državo članico, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti“. Nič iz besedila navedene določbe ne kaže, pa tudi ne namiguje na to, da bi morala potrošnik in dobavitelj nujno imeti stalno prebivališče ali sedež v različnih državah. (
65
) Očitno lahko dobavitelj „opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi članici, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče“, in ima v tej državi sedež.
56.
Drugič, pogoji iz člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia ne omejujejo pravila o forumu actoris na zadeve, v katerih imata potrošnik in poslovni subjekt stalno prebivališče ali sedež v različnih državah. Nasprotno, v tej določbi je navedeno, da se zadevno pravilo uporablja „ne glede na stalno prebivališče druge stranke“. Zavedam se, da je bil, kot poudarja družba FTI, namen dodajanja teh pogojev omogočiti potrošnikom, da se sklicujejo na navedeno pravilo proti dobaviteljem, ki imajo stalno prebivališče ali sedež v tretjih državah. (
66
) Dejstvo pa je, kot ugotavlja Komisija, da so ti pogoji dovolj široki, da zajamejo tudi položaj, v katerem ima dobavitelj stalno prebivališče ali sedež v isti državi članici kot potrošnik.
57.
Nazadnje člen 19(1) Uredbe Bruselj Ia, ki omejuje uporabo dogovorov o izključni pristojnosti sodišč v potrošniških zadevah, izrecno dovoljuje take dogovore, če jih pod določenimi pogoji (glej odstavek 3 tega člena) skleneta potrošnik in dobavitelj, „ki imata oba v času sklenitve pogodbe stalno prebivališče ali običajno prebivališče v isti državi članici“. Očitno je zakonodajalec Unije predvidel možnost, da se pravila iz oddelka 4, vključno s členom 18(1), uporabljajo celo v tem scenariju (če ima zadeva drug upošteven tuj element).
58.
Tudi uporaba pravila o forumu actoris iz člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia za zadeve, v katerih imata potrošnik in dobavitelj stalno prebivališče ali sedež v isti državi, zadevna pogodba pa je bila ali bi morala biti izpolnjena v drugi državi, ne presega tega, kar zahteva konkreten cilj iz oddelka 4.
59.
Naj spomnim, da so pravila iz oddelka 4 namenjena zaščiti potrošnika kot stranke, ki se šteje za gospodarsko šibkejšo in manj izkušeno v pravnih zadevah kot dobavitelj. (
67
) Zadevno pravilo o forumu actoris zlasti to počne tako, da (močno) lajša dostop potrošnikov do sodnega varstva, zato da ti niso odvrnjeni od uveljavljanja svojih pravic. (
68
)
60.
V skladu z zgoraj navedenim prevladujočim mnenjem družba FTI trdi, da je bil edini scenarij, ki ga je zakonodajalec Unije s tem pravilom želel preprečiti, ta, da bi potrošnik moral vložiti tožbo pri sodiščih druge države članice. Zakonodajalec je potrošnika želel zaščititi pred tem, da bi zanj veljal tuj pravni sistem, ki se uporablja v jeziku, ki ga potrošnik morda ne razume, in pred morebitno „veliko oddaljenostjo“ potrošnika od teh tujih sodišč. Ta posebna zaščita ni upravičena, če imata potrošnik in dobavitelj stalno prebivališče ali sedež v isti državi. V takem primeru bi bilo nujno, da imajo pristojnost sodišča te države.
61.
Menim, da čeprav je imel zakonodajalec zaradi težav, neločljivo povezanih z začetkom postopka proti dobavitelju v tuji državi, očitno kot glavni scenarij v mislih odvrnitev potrošnika od takega uveljavljanja svojih pravic, (
69
) to ni edini scenarij. Če je tako, bi se zakonodajalec omejil na to, da bi potrošniku dovolil, da začne postopek pred sodišči države članice, v kateri ima stalno prebivališče. Dejstvo, da gre člen 18(1) še korak naprej in potrošniku omogoča, da zadevo predloži v odločanje konkretnemu sodišču svojega stalnega prebivališča, kaže, da so bili pripravljavci zaskrbljeni, da bi bil potrošnik odvrnjen od tožbe tudi, če bi bilo pristojno sodišče sicer v državi članici, v kateri potrošnik prebiva, vendar ne bi bilo sodišče njegovega stalnega prebivališča. Kot je Sodišče že navedlo v drugačnih okoliščinah, (
70
) bi bila lahko oddaljenost potrošnika od pristojnega sodišča velika tudi znotraj države članice (na primer če bi šlo za sodišče stalnega prebivališča ali sedeža dobavitelja v oddaljenem kraju), včasih večja od tiste med dvema državama članicama, (
71
) zaradi česar bi se težko spustil v postopek. (
72
) Zakonodajalec je očitno nameraval preprečiti tudi ta položaj.
62.
Ugovor družbe FTI, da postopkovna pravila držav članic včasih ne zahtevajo osebne udeležbe potrošnika ali omogočajo, da sodišče opravi obravnavo na daljavo, zato da v praksi ne bi prihajalo do takih nevšečnosti, ni prepričljiv. Mogoč je tudi ugovor, da se včasih v skladu s temi postopkovni pravili zgodi, da je pristojno sodišče razmeroma blizu stalnemu prebivališču potrošnika. (
73
) Vendar se v nekaterih drugih primerih lahko zgodi, da se mora potrošnik udeležiti osebno, pristojno sodišče pa je daleč stran. Enako, če bi potrošnik moral tožiti v drugi državi članici, bi morda poznal jezik in bil seznanjen s postopki sodišč, ki bi mu bili morda tudi blizu. Po drugi strani bi potrošniku bil lahko v drugih položajih celoten postopek popolnoma tuj. Gledano v celoti, uporaba pravila o forumu actoris iz člena 18(1) Uredbe Bruselj Ia, kot trdi Komisija, ne more biti odvisna od take presoje praktičnih težav, ki bi jih potrošnik imel v obravnavani zadevi, za vsak primer posebej. Sicer bi bila nepredvidljiva. Te težave domnevno obstajajo v večini zadev in se ustrezno urejajo.
V. Predlog
63.
Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje, ki ga je postavilo Amtsgericht Nürnberg (okrajno sodišče v Nürnbergu, Nemčija), odgovori:
Člen 1(1) v povezavi s členom 18(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
je treba razlagati tako,
da se pravilo o pristojnosti sodišč stalnega prebivališča potrošnika iz druge določbe uporablja za postopek, ki ga v zvezi s pogodbo o paketnem potovanju, sklenjeno za namen potovanja v tujo državo, začne potrošnik s stalnim prebivališčem v državi članici proti organizatorju potovanj s stalnim prebivališčem ali sedežem v isti državi. To pravilo daje tem sodiščem mednarodno in krajevno pristojnost brez napotovanja na pravila o delitvi krajevne pristojnosti, ki veljajo v tej državi članici.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 (UL 2012, L 351, str. 1).
(
3
)	„Turistični paket“ je kombinacija vsaj dveh vrst potovalnih storitev (kot sta let in nastanitev) za isto potovanje, pri čemer so običajno te kupljene na eni prodajni točki in/ali prodane po skupni ceni ali oglaševane kot „turistični paket“ (glej člen 3(2) Direktive (EU) 2015/2302 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o paketnih potovanjih in povezanih potovalnih aranžmajih, spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 90/314/EGS (UL 2015, L 326, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva o paketnih potovanjih)).
(
4
)	V predložitveni odločbi ni pojasnjeno, kaj se je zgodilo JX. Očitno je, da ni prispel do svojega počitniškega kraja, če ni imel zahtevanega vizuma.
(
5
)	Glej Latil, C., „L’exécution défectueuse du contrat de vente de voyages à forfait en droit international privé“, Revue critique de droit international privé, 2017, str. 199.
(
6
)	Glej člen 5(1)(f) Direktive o paketnih potovanjih.
(
7
)	Glej točke 5, 6 in 9 zgoraj.
(
8
)	Glej med drugim Mankowski, P., Nielsen, P. A., „Article 18“, v Magnus, U., in Mankowski, P., Brussels Ibis Regulation – Commentary, Otto Schmidt, Köln, 2016, str. 512–513, točka 10, in Dickinson, A., Lein, E., The Brussels I Regulation Recast, Oxford University Press, Oxford, 2015, točka 6.67. Glej po analogiji sodbe z dne 3. maja 2007, Color Drack (C-386/05, EU:C:2007:262, točka 30); z dne 15. julija 2021, Volvo in drugi (C-30/20, EU:C:2021:604, točka 33), in z dne 30. junija 2022, Allianz Elementar Versicherung (C-652/20, EU:C:2022:514, točka 38).
(
9
)	Evropska komisija, predlog uredbe Sveta (ES) o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (COM(99)0348 final) (UL 1999, C 376E, str. 1), obrazložitveni memorandum, str. 17.
(
10
)	Glej med drugim Mankowski, P., Nielsen, P. A., nav. delo, str. od 512 do 513, točka 10. Glej tudi točko 61 spodaj.
(
11
)	To je tako celo, če tožba sama po sebi ne temelji na potrošniški pogodbi, temveč na kršitvi obveznosti, ki jo nalaga zakon (glej točko 13 zgoraj). Pravzaprav zadostuje, da je ta tožba vložena v zvezi s tako pogodbo (glej sodbo z dne 11. julija 2002, Gabriel (C-96/00, EU:C:2002:436, točka 58)).
(
12
)	Glej točko 55 spodaj. Poleg tega, čeprav člen 17(3) Uredbe Bruselj Ia izključuje iz področja uporabe oddelka 4 pogodbe o prevozu, se ta izključitev ne nanaša na pogodbe o paketnih potovanjih.
(
13
)	V zvezi s stvarnim področjem uporabe teh pravil je v navedeni določbi zgolj navedeno, da se uporabljajo „v civilnih in gospodarskih zadevah“.
(
14
)	Sodba z dne 1. marca 2005, Owusu (C-281/02, v nadaljevanju: Owusu, EU:C:2005:120). Ta sodba se nanaša na Konvencijo o sodni pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisano 27. septembra 1968 v Bruslju (UL 1978, L 304, str. 36), ki jo je pozneje nadomestila Uredba (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL 2001, L 12, str. 1), to pa je nadomestila Uredba Bruselj Ia. Kljub temu je treba zagotoviti kontinuiteto razlage pri določitvi področja uporabe pravil o pristojnosti, določenih s temi instrumenti (glej med drugim sodbo z dne 8. septembra 2022, IRnova (C-399/21, EU:C:2022:648, točka 29). V skladu s tem se bom v teh sklepnih predlogih skliceval na odločbe, povezane s temi različnimi instrumenti, ne da bi med njimi razlikoval.
(
15
)	Glej med drugim sodbe Owusu (točki 25 in 26); z dne 19 julija 2012, Mahamdia (C-154/11, EU:C:2012:491, točka 39), in z dne 8. septembra 2022, IRnova (C-399/21, EU:C:2022:648, točka 27). Glej tudi implicitno uvodni izjavi 3 in 26 Uredbe Bruselj Ia. Glej še obrazložitveno poročilo o Bruseljski konvenciji, ki ga je pripravil P. Jenard (UL 1979, C 59, str. 1) (v nadaljevanju: Jenardovo poročilo), str. 8. V sodbi v zadevi Owusu je Sodišče še pojasnilo, da ni nujno, da sta v zadevo vpleteni dve državi članici. Mednarodni značaj zadevnega pravnega razmerja lahko izhaja iz navezave na tretjo državo (glej točke od 24 do 26 te sodbe).
(
16
)	Želim poudariti, da je v nasprotju z namigovanjem češke vlade, da gre, kot v tem primeru, med pravdnima strankama le za spor o vprašanju, katero sodišče v državi članici je pristojno za odločanje o zadevi, pravilo o forumu actoris za potrošnika lahko popolnoma uporabno za rešitev take kolizije krajevne pristojnosti, če gre za zadevo s „tujim elementom“.
(
17
)	Ta problem je bil predmet vsaj petih predlogov za sprejetje predhodne odločbe, ki so jih vložila nemška sodišča. Dve zadevi (C-317/20 in C-62/22) sta bili umaknjeni, preden je Sodišče lahko izdalo sodbo. Dve zadevi (C-108/23 in C-648/23) sta v obravnavi in sta prekinjeni, dokler Sodišče v obravnavani zadevi ne izda sodbe.
(
18
)	Potrošniki običajno kupujejo potovanja pri lokalnih organizatorjih potovanj (glej Latil, C., nav. delo).
(
19
)	Glej med drugim sodbo z dne 14. septembra 2023, Club La Costa in drugi (C-821/21, EU:C:2023:672, točka 46 in navedena sodna praksa).
(
20
)	Glej med drugim sodbi Owusu (točka 26), in z dne 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C-327/10, EU:C:2011:745, točki 30 in 35).
(
21
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C-327/10, EU:C:2011:745, točki 32 in 33). Glej tudi Rogerson, P., „Article 1“, v Magnus, U., in Mankowski, P., nav. delo, str. 59, točka 6. Zato vsaka navezava na tujo državo še ne pomeni relevantnega tujega elementa. Zadevni faktor mora biti dovolj pomemben, da se takšno vprašanje sproži.
(
22
)	Če so drugi pogoji za uporabo tega instrumenta izpolnjeni.
(
23
)	Glej uvodno izjavo 15 Uredbe Bruselj Ia.
(
24
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 28. januarja 2015, Kolassa (C-375/13, EU:C:2015:37, točka 61 in navedena sodna praksa).
(
25
)	To bi bilo lahko težavno in sporno opravilo, če zadevna država ni državna članica ter se Uredba Bruselj Ia kot taka ne uporablja.
(
26
)	Glej med drugim sodbi Owusu (točka 26), in z dne 8. septembra 2022, IRnova (C-399/21, EU:C:2022:648, točka 28). Glej tudi Jenardovo poročilo, str. 8, in Mankowski, P., Nielsen, P. A., „Introduction to Articles 17-19“, v Magnus, U., in Mankowski, P., nav. delo, str. 448, točki 23 in 24.
(
27
)	Glej sodbi Owusu (točka 26), in z dne 26. marec 1992, Reichert in Kockler (C-261/90, EU:C:1992:149, točka 3), ter Hartley, T., nav. delo, točka 2.05.
(
28
)	Ob upoštevanju bližine teh sodišč z zadevnimi dejstvi, legitimnega interesa držav, da sodijo glede deliktov, storjenih na njihovem ozemlju, tradicionalne suverenosti držav, da nadzirajo ozemlje v okviru svojih meja, in tako dalje.
(
29
)	Člen 24(1) Uredbe Bruselj Ia celo izrecno omenja scenarij, ko imata pogodbenika stalno prebivališče ali sedež v isti državi, nepremičnina pa je v drugi državi.
(
30
)	Glej sodbo z dne 8. septembra 2022, IRnova (C-399/21, EU:C:2022:648, točka 28).
(
31
)	Glede na to, da je „podelitev … patenta […] izvrševanje nacionalne suverenosti“ (glej v tem smislu moje sklepne predloge v zadevi BSH Hausgeräte (C-339/22, EU:C:2024:159, točki 60 in 61 ter sklicevanja). Tako se bruseljska pravila ne uporabljajo le, kadar imata pogodbenika stalno prebivališče ali sedež v isti državi in je zadeva predložena v odločanje sodiščem te države ter so vse okoliščine, ki so razumno upoštevne za namene pristojnosti, v tej državi, saj v takem primeru ne more biti nobene morebitne mednarodne kolizije pristojnosti, ki bi jo bilo treba obravnavati. Glej sodbo z dne 14. julija 2022, EPIC Financial Consulting (C-274/21 in C-275/21, EU:C:2022:565, točke od 56 do 59). Glej tudi Briggs, A., Civil Jurisdiction and Judgments, Informa Law, Oxon, 2015, 6. izdaja, str. 56, in Hartley, T., nav. delo, točki 2.02 in 2.03.
(
32
)	Sodba z dne 7. maja 2020 (C-267/19 in C-323/19, EU:C:2020:351).
(
33
)	Sodba z dne 3. junija 2021 (C-280/20, EU:C:2021:443).
(
34
)	Sodba z dne 8. februarja 2024 (C-566/22, EU:C:2024:123).
(
35
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 (UL 2006, L 399, str. 1), člen 3(1).
(
36
)	Glej sodbo z dne 7. maja 2020, Parking in Interplastics (C-267/19 in C-323/19, EU:C:2020:351, točke od 27 do 36).
(
37
)	Sodba z dne 8. februarja 2024, Inkreal (C-566/22, EU:C:2024:123, točke od 19 do 24).
(
38
)	Glej med drugim Nuyts, A., Chronique de DIP, Journal de droit européen, 2023, št. 74, in Pailler, L., „Commentaire de CJUE, 7 mai 2020, aff. C-267/19 et C-323/19’, Journal du droit international (Clunet), 2021.
(
39
)	Glej uvodne izjave od 4 do 10 ter člen 1(1) in člene od 18 do 22 Uredbe 1896/2006.
(
40
)	Če se Uredba Bruselj Ia ne bi uporabljala v tem scenariju, bi bila nekatera njena pravila zaradi tega manj učinkovita. Zlasti člen 24 daje pristojnost sodiščem neke države članice za nekatere zadeve, tudi če imajo stranke stalno prebivališče v drugi državi članici. Če je ne glede na člen 24 sodiščem držav članic, v katerih imajo stranke stalno prebivališče ali sedež, predložena zadeva v odločanje, bi bilo treba to pravilo očitno uporabiti in ta sodišča bi morala zavrniti pristojnost.
(
41
)	Upnik lahko v takem „notranjem“ sporu zahteva priznanje in/ali izvršitev sodbe, ki so jo izdala njegova lokalna sodišča, v drugi državi članici, če je dolžnik na primer preselil svoje premoženje v to drugo državo.
(
42
)	Sodba z dne 7. maja 2020 (C-267/19 in C-323/19, EU:C:2020:351).
(
43
)	Sodba z dne 3. junija 2021 (C-280/20, EU:C:2021:443).
(
44
)	Sodba z dne 8. februarja 2024 (C-566/22, EU:C:2024:123).
(
45
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 (UL 2008, L 177, str. 6) (Uredba Rim I).
(
46
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 (UL 2007, L 199, str. 40) (Uredba Rim II).
(
47
)	Glej uvodno izjavo 7 uredb Rim I in Rim II.
(
48
)	Glej med drugim Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), 5. november 2008, št. 07-18.064, FR:CCASS:2008:C101090; Mankowski, P., Nielsen, P. A., „Introduction to Articles 17-19“, v Magnus, U., in Mankowski, P., nav. delo, str. 448, točki 23 in 24; Latil, C., nav. delo; Ancel, M.-E., ‘Commerce électronique-Un an de droit international privé du commerce électronique’, Communication Commerce électronique, 2014, št. 1; Bogdanov, S., „Arrêt Maletic: un pas supplémentaire dans la protection des consommateurs face au commerce électronique des voyages à forfait“, European Journal of Consumer Law, 2015, str. od 433 do 442, zlasti str. 439; Chalas, C., „Compétence en matière de contrat conclu avec une agence de voyages“, Revue critique de droit international privé, 2014, str. 639.
(
49
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca J. Richarda de la Toura v zadevi Inkreal (C-566/22, EU:C:2023:768, točka 38 in navedena sodna praksa).
(
50
)	Družba FTI se sklicuje na obrazložitev nekaterih nemških sodišč, po kateri bi vsaka neizpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe, vključno s tistimi v tuji državi, imela učinek zgolj znotraj predobstoječega pogodbenega razmerja. Dejstvo, da je kraj izpolnitve v tujini, je zgolj posledica tega razmerja in ne bi vplivalo na njegov značaj. Z vsem spoštovanjem, za namene Uredbe Bruselj Ia bi bilo treba po mojem mnenju mednarodni značaj razmerja ugotavljati ob upoštevanju širokega in pragmatičnega preizkusa iz točke 30 zgoraj, ne pa take zapletene obrazložitve.
(
51
)	Glej med drugim sodbo z dne 24. novembra 2020, Wikingerhof (C-59/19, EU:C:2020:950, točka 28 in navedena sodna praksa). V nasprotju s trditvami češke vlade dejstvo, da po Uredbi Bruselj Ia kraj izpolnitve ni podlaga za pristojnost za posebne podkategorije pogodb, ki spadajo v oddelek 4, ni pomembno. Pri tem ne smemo zamenjevati vprašanja, ali zadeva sproži vprašanja mednarodne pristojnosti, in odgovora Uredbe na ta vprašanja v obravnavani zadevi (glej sodbo z dne 17. novembra 2011, Hypoteční banka (C-327/10, EU:C:2011:745, točka 31)). Kakor je navedeno v točki 33 zgoraj, pravila uredbe pomagajo pri ugotavljanju mednarodnosti zadeve le v obsegu, v katerem je v njih navedeno, katere navezne okoliščine so verjetna podlaga za pristojnost, in da lahko kot taka privedejo do tega, da tuja sodišča obravnavajo in odločijo v zadevi. Kraj izpolnitve spada v to kategorijo. Dejstvo, da zakonodajalec Unije za nekatere potrošniške pogodbe ni izbral te podlage, ne spremeni stvari. Trditev češke vlade bi lahko privedla tudi do nenavadnega izida, pri čemer bi se ista pogodba o paketnem potovanju štela za „notranjo“, kadar bi jo sklenil potrošnik, in bi tako spadala v oddelek 4, če pa bi jo sklenil potnik za namen svoje poklicne dejavnosti, pa bi se štela za „mednarodno“ in bi bila zajeta s členom 7(1).
(
52
)	Glej Hartley, T., nav. delo, točka 7.06. V obsegu, v katerem naj bi ugovor družbe FTI pomenil, da se taka zadeva tesneje navezuje na državo članico, v kateri imata pogodbenika stalno prebivališče ali sedež, ugotavljam, da čeprav je to lahko res, to ni pomembno za odločanje o vprašanju mednarodnosti. V zvezi s tem je pomemben obstoj zadostne navezave na tujo državo potovanja, ki je potencialno relevanten glede sodne pristojnosti, ne pa relativna moč povezav, ki jih ima zadeva z različnimi državami.
(
53
)	Glej sodbo Owusu (točka 26).
(
54
)	Glej člen 1(1) Uredbe Rim I. Glej tudi člen 1(1) Uredbe Rim II.
(
55
)	Glej sodbo z dne 14. septembra 2023, Diamond Resorts Europe in drugi (C-632/21, EU:C:2023:671, točke od 51 do 53).
(
56
)	Glej Calster (van), G., European Private International Law, Hart Publishing, Oxford, 2016, str. 240.
(
57
)	Kraj izpolnitve je upoštevna navezna okoliščina, ker lahko država razumno želi urejati pogodbe, ki se izpolnjujejo na njenem ozemlju. To je izrecno predvideno v različnih določbah Uredbe Rim I (glej med drugim člen 5(1); člen 5(2)(d) in (e); člen 6(4)(a); člen 8(2); člen 9(3)). Znova dejstvo, da je za določitev prava, ki se uporablja, mogoče šteti, da se taka pogodba tesneje navezuje na običajno prebivališče strank, ni pomembno za ugotavljanje mednarodnosti položaja višje v verigi. V zvezi s tem je pomemben obstoj upoštevne navezave na tujo državo, kar je lahko pomembno zaradi izbora prava, ne pa relativna moč povezav z različnimi državami.
(
58
)	Sodba z dne 14. novembra 2013 (C-478/12, EU:C:2013:735).
(
59
)	Sodba z dne 14. novembra 2013, Maletic (C-478/12, EU:C:2013:735, točka 29).
(
60
)	Glej literaturo, navedeno v opombi 48 zgoraj.
(
61
)	Naj spomnim, da se potrošniki pri tožbi proti tretji stranki potrošniške pogodbe ne morejo sklicevati na pravilo o forumu actoris (glej točko 21 zgoraj).
(
62
)	Prav tako ne vidim, zakaj bi šlo za neupravičeno različno obravnavanje, če bi lahko isti nemški potrošnik tožil istega nemškega organizatorja potovanj pred drugim sodiščem v Nemčiji glede na to, ali se spor nanaša na pogodbo o potovanju v Berlin ali pogodbo o potovanju v tujino, kakor navaja češka vlada. To različno obravnavanje očitno izhaja iz različnih pravil o pristojnosti, ki se uporabljajo za ti dve pogodbi, to pa upravičuje dejstvo, da mednarodni značaj druge pogodbe sproži vprašanja glede pristojnosti, ki je prva pogodba v nobenem primeru ne more sprožiti.
(
63
)	Bruseljska pravila so v nasprotnem primeru „nenaklonjena“forumu actoris (glej med drugim sodbo z dne 20. januarja 2005, Gruber (C-464/01, EU:C:2005:32, točka 33).
(
64
)	Glej za enako mnenje Mankowski, P., Nielsen, P. A., „Introduction to Articles 17-19“, v Magnus, U., in Mankowski, P., nav. delo, str. 448, točka 23.
(
65
)	Glej sodbo z dne 30. septembra 2021, Commerzbank (C-296/20, EU:C:2021:784, točke od 42 do 44).
(
66
)	Glej Dickinson, A., in Lein, E., nav. delo, točka 6.68; Hartley, T., nav. delo, točka 11.12.
(
67
)	Glej uvodno izjavo 18 Uredbe Bruselj Ia.
(
68
)	Glej med drugim Dickinson, A., in Lein, E., nav. delo, točki 6.56 in 6.64.
(
69
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 14. septembra 2023, Club La Costa in drugi (C-821/21, EU:C:2023:672, točka 43 in navedena sodna praksa).
(
70
)	Glej sodbo z dne 27. junija 2000, Océano Grupo Editorial in Salvat Editores (od C-240/98 do C-244/98, EU:C:2000:346, točki 22 in 23).
(
71
)	Komisija je navedla primer potrošnika s stalnim prebivališčem v Passauu (Nemčija), ki mora začeti postopek v Flensbourgu (Nemčija) (približno 10 ur vožnje z avtom stran), če pa bi ga začel v Linzu (Avstrija), bi to pomenilo 2 uri stran z avtomobilom.
(
72
)	Res je, da je bila ta zaščita namenjena tudi odvračanju potrošnikov od potrošnje zunaj meja lastne države na notranjem trgu (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Camposa Sánchez-Bordone v zadevi Commerzbank (C-296/20, EU:C:2021:733, točka 26)). Vendar, kot trdi Komisija, uporabe navedene določbe ni mogoče omejiti na ta scenarij (kot dokazuje dejstvo, da se uporablja za dobavitelje v tretjih državah). Njen namen je na splošno zaščititi potrošnike v mednarodnih pogodbah.
(
73
)	Dejansko je tako v postopku v glavni stvari, saj je Nürnberg 2 uri stran od Münchna z avtomobilom.