62013CC0413
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
NILSA WAHLA,
predstavljeni 11. septembra 2014 (
1
)
Zadeva C‑413/13
FNV Kunsten Informatie en Media
proti
Staat der Nederlanden
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe,
ki ga je vložilo Gerechtshof te ’s‑Gravenhage (Nizozemska))
„Kolektivna pogodba — Podjemne pogodbe — Minimalne tarife — Konkurenca — Člen 101 PDEU — Preprečevanje socialnega dampinga — ‚Izjema Albany‘“
1.
V ustaljeni sodni praksi, ki izhaja iz sodbe Albany, (
2
) je Sodišče v bistvu razsodilo, da so pogodbe, ki jih sklenejo delodajalci in delavci v okviru kolektivnih pogajanj in katerih namen je izboljšanje zaposlitvenih in delovnih pogojev, izključene s področja uporabe člena 101(1) PDEU.
2.
Temeljno vprašanje, ki se zastavlja v tem postopku, je, ali ta izjema zajema tudi določbe kolektivnih pogodb, ki urejajo vidike poslovnega odnosa med samozaposlenimi in njihovimi strankami in, če je tako, pod kakšnimi pogoji.
I – Upoštevne določbe nizozemske zakonodaje
3.
Člen 1 Wet op de collectieve arbeidsovereenkomst (zakon o kolektivnih pogodbah, v nadaljevanju: WCAO) opredeljuje „kolektivno pogodbo“ za namene nacionalne zakonodaje in določa:
„1.   ‚Kolektivna pogodba‘ pomeni pogodbo, sklenjeno med enim ali več delodajalci ali enim ali več polno pravno sposobnimi združenji delodajalcev in enim ali več polno pravno sposobnimi združenji delavcev, ki ureja predvsem ali izključno delovne pogoje, ki jih je treba upoštevati v okviru pogodb o zaposlitvi.
2.   Lahko se nanaša tudi na pogodbe o izdelavi stvari in pogodbe o opravljanju storitev. V tem primeru se smiselno uporabljajo določbe tega zakona o pogodbah o zaposlitvi, delodajalcih in delavcih.
[…]“
4.
Člen 6(1) Mededingingswet (zakon o konkurenci, v nadaljevanju: Mw) prepoveduje „sporazume med podjetji, sklepe podjetniških združenj in usklajena ravnanja podjetij, katerih cilj oziroma posledica je preprečevanje, omejevanje ali izkrivljanje konkurence na nizozemskem trgu ali na njegovem delu“.
5.
Člen 16(a) Mw izključuje kolektivne pogodbe v smislu člena 1(1) WCAO s področja uporabe tega zakona.
II – Dejansko stanje, postopek in vprašanji za predhodno odločanje
6.
FNV Kunsten Informatie en Media (v nadaljevanju: FNV) in Nederlandse toonkunstenaarsbond (v nadaljevanju: Ntb), združenji, ki zastopata delavce in samozaposlene, in združenje delodajalcev Vereniging van Stichtingen Remplaçanten Nederlandse Orkesten (v nadaljevanju: VSR) so v letih 2006 in 2007 sklenili kolektivno pogodbo za pomožne glasbenike v nizozemskih orkestrih (CAO Remplaçanten Nederlandse Orkesten, v nadaljevanju: sporna kolektivna pogodba). Eden od vidikov, ki jih je urejala ta kolektivna pogodba, je bila minimalna tarifa, po kateri morajo biti plačani glasbeniki, ki nadomeščajo druge glasbenike (v nadaljevanju: pomožni glasbeniki) v orkestru in tako sklenejo delovno razmerje s tem orkestrom. Sporna kolektivna pogodba je prav tako vsebovala določbe o „samozaposlenih pomožnih glasbenikih“.
7.
Vendar je nizozemski organ za varstvo konkurence (Nederlandse Mededinginsautoriteit, v nadaljevanju: NMa) v dokumentu za razpravo, objavljenem decembra 2007, (
3
) zagovarjal splošno stališče, da določbe kolektivne pogodbe, ki se nanašajo na minimalno tarifo za samozaposlene, niso izvzete iz prepovedi iz člena 6 Mw.
8.
Zaradi tega stališča NMa sta VSR in Ntb odpovedala sporno kolektivno pogodbo in zavrnila sklenitev nove kolektivne pogodbe s FNV, ki bi vsebovala določbo o samozaposlenih pomožnih glasbenikih.
9.
Glede na ta razvoj dogodkov je FNV vložilo tožbo pri Rechtbank ’s‑Gravenhage (okrožno sodišče, Haag), v kateri je v bistvu predlagalo: (i) naj se ugotovi, da ta zakon o konkurenci ne nasprotuje določbi kolektivne pogodbe, ki delodajalca zavezuje, da v zvezi s samozaposlenimi brez svojega osebja upošteva nekatere minimalne tarife, in da je bila objava dokumenta za razpravo protipravna v delu, v katerem se nanaša na FNV, ter (ii) naj se državi Nizozemski naloži, da popravi stališče, podano v dokumentu za razpravo.
10.
Potem ko je Rechtbank ’s‑Gravenhage zavrnilo zahtevek FNV, je to vložilo pritožbo pri Gerechtshof ’s‑Gravenhage (pritožbeno sodišče, Haag).
11.
Pritožba se nanaša na razlago člena 6 Mw. Vendar je Gerechtshof ’s‑Gravenhage poudarilo, da se člen 6 Mw predvsem zgleduje po členu 101 PDEU in da je nacionalni zakonodajalec odločil, da je treba ti določbi uporabljati dosledno.
12.
Ker Gerechtshof ’s‑Gravenhage dvomi o pravilni razlagi člena 101 PDEU, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
[A]li je treba pravila o konkurenci iz prava Unije razlagati tako, da določba v kolektivni pogodbi, sklenjeni med združenji delodajalcev in delavcev, v skladu s katero morajo biti samozaposleni, ki po podjemni pogodbi za delodajalca opravljajo enako delo kot zaposleni, za katere se uporablja kolektivna pogodba, plačani po najnižji tarifi zgolj zato, ker je ta določba v kolektivni pogodbi, ne spada na področje uporabe člena 101 PDEU[?]
2.
[Č]e je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali navedena določba ne spada na področje uporabe člena 101 PDEU, če je (med drugim) namenjena izboljšanju delovnih pogojev za delavce, za katere se uporablja kolektivna pogodba, in ali je glede tega pomembno, ali so ti delovni pogoji tako neposredno ali samo posredno izboljšani[?]“
13.
FNV, nizozemska in češka vlada ter Komisija so podali pisna stališča v tem postopku, prav tako pa so vsi, razen češke vlade, podali ustne navedbe na obravnavi 18. junija 2014.
III – Analiza
14.
Predložitveno sodišče z vprašanjema v bistvu sprašuje, ali določbe kolektivne pogodbe, ki so jo sklenili, na eni strani, združenje delodajalcev in, na drugi strani, sindikata, ki zastopata delavce (
4
) in samozaposlene osebe, v katerih je predpisano, da morajo biti samozaposlene osebe, ki po podjemni pogodbi opravljajo za delodajalca enako delo kot delavci, za katere se uporablja ta kolektivna pogodba, plačane po določeni minimalni tarifi (v nadaljevanju: zadevne določbe), ne spadajo na področje uporabe člena 101 PDEU.
15.
Najprej bi želel na kratko obravnavati vprašanje dopustnosti. Menim, da je ta predlog za sprejetje predhodne odločbe nedvomno dopusten, čeprav obravnavana zadeva ne bi spadala na področje uporabe člena 101 PDEU. Pravzaprav velja, da je Sodišče pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih, ki se nanašajo na pravo EU v primerih, v katerih dejstva v zadevi pred predložitvenim sodiščem ne spadajo neposredno na področje uporabe določb EU, se pa navedene določbe uporabljajo na podlagi nacionalne zakonodaje, s katero so za povsem notranje položaje sprejete enake rešitve, kot jih določa pravo Unije. (
5
)
16.
V zvezi z vsebino zadeve predložitveno sodišče v bistvu prosi za smernice glede tega, ali je mogoče „izjemo Albany“ (
6
) uporabiti za kolektivno pogodbo, kot je sporna kolektivna pogodba.
17.
Češka in nizozemska vlada ter Komisija v svojih stališčih navajajo, da bi moralo Sodišče odgovoriti nikalno, medtem ko FNV meni, da bi Sodišče moralo odgovoriti pritrdilno.
18.
V nadaljevanju bom skušal ponazoriti, zakaj se ne morem z nobenim stališčem v celoti strinjati. Pravzaprav menim, da odgovor na vprašanje, ki ga je predložilo nacionalno sodišče, ni tako preprost in lahek kot predlagana odgovora.
19.
Kot sem omenil v točki 1 zgoraj, je ustaljena sodna praksa, da je treba za pogodbe, sklenjene v okviru kolektivnih pogajanj med delodajalci in delavci, katerih cilj je izboljšanje zaposlitvenih in delovnih pogojev, zaradi njihove narave in cilja šteti, da ne spadajo na področje uporabe člena 101(1) PDEU. (
7
)
20.
Zato je nujno, da se zastavi vprašanje o naravi in cilju sporne kolektivne pogodbe (in še posebej o naravi in cilju zadevnih določb), da bi se ugotovilo, ali je njena popolna izključitev s področja uporabe člena 101(1) PDEU utemeljena ali ne. (
8
)
21.
Glede na te okoliščine in zaradi jasnosti bom preučil to vprašanje iz dveh komplementarnih zornih kotov. Ker nizozemska zakonodaja dovoljuje sindikatom, da zastopajo tako delavce kot samozaposlene osebe, je treba razlikovati dva različna pravna položaja. Na eni strani bom obravnaval, ali izjema Albany pokriva tudi določbe, o katerih so se pogodili in ki so bile vključene v kolektivno pogodbo v imenu in interesu samozaposlenih oseb. Na drugi strani bom preučil, ali ta izjema velja, če so se o zadevnih določbah – čeprav urejajo delovne pogoje samozaposlenih oseb – pogodili in so bile vključene v kolektivno pogodbo v imenu in interesu delavcev. Ta sistematična analiza na splošno sledi organizaciji obeh predloženih vprašanj, kot ju je oblikovalo Gerechtshof ’s‑Gravenhage.
A – Določbe, o katerih so se pogodili in ki so vključene v kolektivno pogodbo v imenu in interesu samozaposlenih oseb
22.
Eden od argumentov FNV je, da pogodbo, kakršna je sporna kolektivna pogodba, v celoti pokriva izjema Albany – in torej ne spada na področje uporabe člena 101(1) PDEU – zgolj zato, ker je sklenjena v obliki kolektivne pogodbe. Dejstvo, da so z nekaterimi določbami te pogodbe urejeni delovni pogoji samozaposlenih oseb, naj v zvezi ne bi bilo pomembno.
23.
S tem se ne morem strinjati.
1. Izjema Albany ne pokriva pogodbenih določb, o katerih so se dogovorili v imenu in interesu samozaposlenih oseb
24.
V zadevah, ki temeljijo na sodbi Albany, je Sodišče razsodilo, da kolektivne pogodbe ne spadajo na področje uporabe člena 101 PDEU, če sta izpolnjena kumulativna pogoja: (i) morajo biti sklenjene v okviru kolektivnih pogajanj med delodajalci in delavci (v nadaljevanju: prvi pogoj) in (ii) morajo neposredno prispevati k izboljšanju zaposlitvenih in delovnih pogojev delavcev (v nadaljevanju: drugi pogoj).
25.
Tako kot nizozemska vlada in Komisija imam resne pomisleke, ali je prvi pogoj izpolnjen, ko so se o pogodbi (v celoti ali delno) pogodili in so jo sklenili v imenu samozaposlenih oseb, čeprav je rezultat postopka kolektivnih pogajanj.
26.
Kadar sindikati zastopajo samozaposlene osebe, in ne delavcev, jih je namreč težko šteti za „združenje delavcev“. V takih okoliščinah bi se namreč prej zdelo, da delujejo kot poklicna organizacija ali podjetniško združenje. (
9
) Temu primerno bi bilo težko šteti, da ti sindikati zastopajo „delavce“ v smislu, na katerega se sklicuje sodba Albany. (
10
)
27.
Vsekakor se v to vprašanje ni treba še bolj poglobiti, saj menim, da drugi pogoj očitno ni izpolnjen. Sodišče se je v svoji sodni praksi dosledno sklicevalo na zaposlitvene in delovne pogoje delavcev. Sodišče do danes ni razširilo – niti implicitno niti izrecno – svojih ugotovitev na pogodbene določbe, katerih namen je izboljšati delovne pogoje samozaposlenih oseb.
28.
Kar je še pomembneje, menim, da ni dvoma, da take pogodbene določbe ne spadajo na področje uporabe izjeme Albany.
29.
Za to obstajata v glavnem dva razloga.
30.
Prvič, za namene pravil EU o konkurenci se status samozaposlenih oseb bistveno razlikuje od statusa delavcev in ga ipso facto ni mogoče izenačiti.
31.
Delavci niso podjetja v skladu s pravili EU o konkurenci (
11
) in člen 101 PDEU ni bil namenjen urejanju delovnih razmerij.
32.
Nasprotno pa so samozaposlene osebe podjetja v skladu s pravili EU o konkurenci. (
12
) Kot je omenjeno zgoraj, je torej treba sindikat, ki deluje v imenu samozaposlenih oseb, šteti za „podjetniško združenje“ v smislu člena 101 PDEU. (
13
)
33.
Očitno obstajajo dobri socialno-ekonomski razlogi za omejitev ali celo za odpravo konkurence med delavci glede plač s kolektivnimi pogajanji. (
14
) Vendar je položaj drugačen v primeru sporazumov, katerih cilj ali posledica je omejevanje ali izključevanje konkurence med podjetji.
34.
To so točno tiste vrste sporazumov, za katere naj bi se člen 101 PDEU uporabil.
35.
Poleg tega, čeprav je vsako omejevanje konkurence, ki bi lahko izviralo iz kolektivnih pogodb, s katerimi se urejajo zaposlitveni pogoji delavcev, pogosto naključno ali pa ima zelo omejene posledice, (
15
) pa to ne velja nujno za sporazume, v katerih so urejeni delovni pogoji samozaposlenih oseb. To še posebej velja za sporazume, ki urejajo konkurenco med samozaposlenimi glede cene.
36.
Cene so eden najpomembnejših, pogosto celo edini najpomembnejši vidik, glede katerega si podjetja konkurirajo. Zato se točka (a) „črnega seznama“, določenega v členu 101(1) PDEU, sklicuje na sporazume, ki „neposredno ali posredno določajo nakupne ali prodajne cene ali druge pogoje poslovanja“. Temu primerno se je sporazume, ki določajo minimalne cene za blago ali storitve, dosledno štelo za pomembno omejevanje konkurence. (
16
)
37.
Razlaga člena 101 PDEU, ki temelji na ustaljeni sodni praksi Sodišča, torej kaže na to, da določbe, o katerih so se pogodili in so bile vključene v pogodbo v imenu in interesu samozaposlenih oseb, ne morejo biti a priori izvzete iz preizkusa glede na pravila EU o konkurenci.
38.
Drugič, kot je nizozemska vlada poudarila na obravnavi, je status samozaposlenih očitno drugačen od statusa delavcev, ne samo z vidika pravil EU o konkurenci, ampak splošneje z vidika sistema Pogodb EU. Posledično ni mogoče šteti, da ugotovitve, ki se nanašajo na socialno politiko in na katerih je temeljila izjema Albany za delavce, veljajo za samozaposlene.
39.
V bistvu je jedro presoje v zadevah, ki temeljijo na sodbi Albany, v tem, da Pogodb EU ne bi bilo mogoče razlagati tako, da spodbujajo kolektivna pogajanja med socialnimi partnerji z namenom doseganja socialnih ciljev, hkrati pa tako, da določajo, da za te kolektivne pogodbe velja splošna prepoved.
40.
Vendar se socialni cilji, na katere se sklicuje Sodišče v sodbi Albany, nanašajo na delavce. Določbe Pogodbe o DEU o „zaposlovanju“ (členi od 145 PDEU do 150 PDEU) in „socialni politiki“ (členi od 151 PDEU do 161 PDEU) se osredotočajo na pojem „delavec“.
41.
Razvoj gospodarskih dejavnosti, ki jih opravljajo samozaposleni, pa spada v pristojnost Evropske unije na področju industrijske politike, kot je določena v členu 173 PDEU.
42.
Med členom 173 PDEU in zgoraj omenjenimi določbami o zaposlovanju in socialni politiki obstajata predvsem dve ključni razliki. Prvič, člen 173 PDEU (oziroma katera koli druga določba Pogodbe) – drugače od členov 151 PDEU in 155 PDEU – ne spodbuja samozaposlenih, da sklepajo kolektivne pogodbe z namenom izboljšanja svojih delovnih pogojev. (
17
) Drugič, iz člena 173 PDEU je razvidno, da se uporablja, ne da bi posegal v uporabo pravil o konkurenci. V skladu z drugim pododstavkom člena 173(1) morajo namreč Evropska unija in države članice ukrepati na industrijskem področju „v skladu s sistemom odprtih in konkurenčnih trgov“. Pogodba DEU nato v drugem pododstavku člena 173(3) PDEU določa, da določbe, ki se nanašajo na industrijo (naslov XVII), niso pravna podlaga za med drugim „uvedbo kakršnih koli ukrepov [Evropske u]nije, ki bi lahko povzročili izkrivljanje konkurence“. V določbah Pogodbe DEU, ki se nanašajo na zaposlovanje ali socialno politiko, tega ni.
43.
Razlog za razlikovanje med delavci in samozaposlenimi osebami, ki so ga uvedli avtorji Pogodb, je preprost: praviloma se načini, kako so poklicne dejavnosti teh dveh skupin organizirane in kako se izvajajo, bistveno razlikujejo.
44.
Ena od ključnih značilnosti vsakega delovnega razmerja je podrejenost delavca delodajalcu. (
18
) Delodajalec ni samo pooblaščen, da daje navodila in usmerja dejavnosti svojih delavcev, temveč ima lahko tudi določeno oblast in nadzor nad njimi. Samozaposlena oseba upošteva navodila strank, vendar stranke na splošno nimajo obsežnejših pooblastil za nadzor nad njo. Ker ni podrejenega razmerja, je samozaposlena oseba bolj neodvisna pri izbiri vrste dela in nalog, ki jih opravi, načina, kako bo to delo oziroma te naloge opravila, svojega delovnega časa in kraja dela ter članov svojega osebja. (
19
)
45.
Poleg tega mora samozaposlena oseba prevzeti komercialna in finančna tveganja poslovanja, medtem ko delavec običajno ne nosi takega tveganja, saj je upravičen do plačila za opravljeno delo, ne glede na poslovno uspešnost. (
20
) Delodajalec je tisti, ki načeloma odgovarja zunanjemu svetu za delo, ki ga opravijo njegovi delavci v okviru delovnega razmerja. Večja tveganja in odgovornosti, ki jih ima samozaposleni, naj bi bila po drugi strani izravnana z možnostjo, da obdrži ves dobiček, ki ga ustvari s poslovanjem.
46.
Nazadnje, skoraj ni treba poudariti, da medtem ko samozaposlene osebe ponujajo blago ali storitve na trgu, delavci ponujajo zgolj svoje delo enemu (ali redkeje več) določenemu (določenim) delodajalcu (delodajalcem).
47.
Torej je za status samozaposlenega značilno, da so samozaposlene osebe vsaj v primerjavi z delavci bolj neodvisne in prilagodljive. V zameno pa morajo neizogibno nositi več ekonomskih tveganj in se bodo pogosto znašle v bolj nestabilnih in negotovih delovnih odnosih. Vsi ti vidiki se zdijo med seboj tesno povezani.
48.
Zato pravni in ekonomski razlogi, ki utemeljujejo izjemo Albany, ne veljajo v primeru samozaposlene osebe. (
21
) Zato si ne morem predstavljati, da bi bile kolektivne pogodbe, o katerih so se pogodili v imenu in interesu samozaposlenih, popolnoma in a priori izključene s področja uporabe člena 101 PDEU.
49.
Zato je treba obravnavati naslednji argument FNV.
2. Delavci in samozaposlene osebe si niso podobni, čeprav tradicionalne razlike niso več tako očitne
50.
FNV je v pisnih stališčih poudarilo, da so edine samozaposlene osebe, katerih tarife so urejene v sporni kolektivni pogodbi, samozaposlene osebe, ki ne zaposlujejo nikogar in so z vidika pogajalske moči v precej podobnem položaju kot delavci.
51.
Moram priznati, da v današnjem gospodarstvu razlika med tradicionalnima kategorijama delavca in samozaposlene osebe občasno ni tako očitna. Sodišče je namreč že moralo preučiti številne primere, v katerih delovnega razmerja med dvema osebama (oziroma osebo in pravno osebo) zaradi njegovih posebnih značilnosti ni bilo mogoče brez nadaljnjega uvrstiti v eno ali drugo kategorijo, saj je imelo značilnosti obeh kategorij. (
22
)
52.
Poleg tega je treba upoštevati dejstvo, da so nekatere samozaposlene osebe z vidika svojega poklicnega razmerja z dejanskimi ali potencialnimi strankami v položaju, ki je precej podoben razmerju, ki običajno obstaja med delavcem in delodajalcem. Zlasti imajo nekatere samozaposlene osebe zelo malo neodvisnosti pri odločanju, kdaj, kje in kako bodo opravile dodeljene naloge. Prav tako imajo lahko precej šibek položaj za pogajalsko mizo, zlasti v zvezi s plačilom in delovnimi pogoji. To še zlasti velja v primeru „navidezno samozaposlenih“: delavci, ki nosijo krinko samozaposlenega, da ne bi bilo treba uporabiti določene zakonodaje (na primer delovnih ali davčnih predpisov), za katero delodajalec meni, da je neugodna. Drug primer so samozaposlene osebe, ki so ekonomsko odvisne od ene (ali glavne) stranke. (
23
)
53.
Vendar če pustimo ob strani primere, v katerih se skuša zaobiti ali se izogniti delovnim ali davčnim predpisom, kar mora urediti nacionalni zakonodajalec vsake države članice, še vedno ne vidim tehtnega razloga, da bi delavce in samozaposlene osebe vedno obravnavali enako.
54.
Namen kolektivnih pogodb je določiti nekatere standarde, ki kot taki veljajo enako za vse primere, ki spadajo na njihovo področje uporabe. Torej naj bi pokrivale celotno kategorijo profesionalcev, ne glede na poseben položaj posameznika oziroma ne glede na posebne okoliščine, v katerih posameznik lahko izkoristi določene zaposlitvene možnosti.
55.
Vendar je znano, da so samozaposleni velika in heterogena skupina. Nekateri so se namenoma odločili, da bodo svoje storitve ponujali v okviru te posebne pravne ureditve, medtem ko so bili drugi morda v to prisiljeni, saj stabilnejša zaposlitvena možnost ne obstaja. Glede na njihovo strokovno znanje, sposobnosti, izkušnje in ugled na eni strani in glede na posebne okoliščine vsakega primera (kot je velikost in gospodarska moč stranke, nujnost in/ali zapletenost storitve, ki naj bi se opravila, število drugih razpoložljivih profesionalcev) na drugi strani, je lahko njihova pogajalska moč večja ali manjša kot pogajalska moč njihovih strank. To je v očitnem nasprotju z delavci, za katere se običajno šteje, da so v asimetričnem položaju, ko se pogajajo o delovnih pogojih z delodajalci, saj je v vseh sodobnih zahodnih družbah ponudba delovne sile večja od povpraševanja.
56.
Pomembno je tudi, da imajo lahko samozaposlene osebe zelo drugačna stališča glede perspektive, da bi zanje veljale določbe, ki bi bile zavezujoče za vse kot skupino. Na primer, v obravnavanem primeru bi lahko nekateri samozaposleni glasbeniki z veseljem sprejeli določbe o minimalnih tarifah, medtem ko jih drugi ne bi. Take določbe lahko namreč mlajšim ali manj znanim profesionalcem preprečujejo, da bi učinkovito konkurirali bolj izkušenim ali priznanim kolegom, tako da bi ponudili svoje storitve po ugodnejši ceni. Nekateri samozaposleni bi brez možnosti konkurirati s ceno imeli veliko manj priložnosti za pridobitev naročila in bi tvegali popolno marginalizacijo na trgu dela.
57.
V tem okviru vidim tudi potencialno težavo glede legitimnosti, če sindikati, ki zastopajo le omejeno število samozaposlenih, sklenejo kolektivne pogodbe, ki zavezujejo delodajalce v razmerju do vseh samozaposlenih.
58.
Samo dejstvo, da se lahko nekatere samozaposlene osebe znajdejo v položaju, ki je z ekonomskega vidika v določenih elementih podoben položaju delavcev, torej ne upraviči popolnega in a priori izenačevanja obeh kategorij gospodarskih akterjev.
59.
Glede na te okoliščine bi bilo mogoče trditi, da bi morale biti določbe v kolektivni pogodbi, ki se sklene v imenu in interesu samozaposlenih oseb, zajete z izjemo Albany, če se uporabljajo za samozaposlene osebe, ki so v položaju, primerljivem s položajem delavcev, ne pa, če se, nasprotno, uporabijo za položaje, v katerih teh podobnosti ni.
60.
Vendar pa menim, da to ne bi bila sprejemljiva rešitev.
61.
Kot je poudarila nizozemska vlada, sporna kolektivna pogodba ne ureja „navidezno samozaposlenih“. Pravzaprav se stranke strinjajo, da take osebe spadajo pod opredelitev „delavca“ v skladu s pravom EU in bi se pravzaprav v vsaki kolektivni pogodbi, ki ureja njihov položaj, načeloma lahko uporabila izjema Albany.
62.
Sporna kolektivna pogodba ureja dejansko samozaposlene. Če bi se splošna izključitev s področja uporabe člena 101 PDEU razširila nanje, bi bilo to (iz že pojasnjenih razlogov) posledično ne samo v nasprotju z določbami Pogodbe o konkurenčnem pravu in socialni politiki, ampak bi tudi vpeljalo negotovost in nepredvidljivost v sistem, namreč v sistem delovnih razmerij, za katerega je značilna potreba po stabilnosti, jasnosti in preglednosti.
63.
Menim, da posamezniki in podjetja, da ne omenjam nacionalne uprave in sodišč, potrebujejo pravilo, katerega pomen je nedvoumen in katerega uporaba je predvidljiva. Razlikovanje med delavci in samozaposlenimi je na splošno precej enostavno in zato omogoča, da vsak organ, ki je k temu pozvan, z razumno stopnjo gotovosti določi, kdaj sporazum, ki ga sklene skupina profesionalcev, ne spada na področje uporabe člena 101 PDEU in kdaj spada.
64.
Ne vidim, kako bi bilo lahko v interesu socialnih partnerjev, da se pogajajo o kolektivnih pogodbah in sklenejo kolektivne pogodbe, katerih veljavnost je v številnih posebnih primerih v najboljšem primeru negotova in so torej zlahka vir spora ter s katerimi posledično niso določeni delovni standardi v zadevni panogi.
65.
Na podlagi vseh zgornjih ugotovitev menim, da izjema Albany ne obsega in ne bi smela obsegati kolektivnih pogodb, ki vsebujejo določbe, o katerih so se pogodili v imenu in interesu samozaposlenih oseb. Pravzaprav menim, da teh pogodbenih določb ni mogoče a priori izključiti s področja uporabe pravil EU o konkurenci.
B – Določbe, o katerih so se pogodili in ki so vključene v kolektivno pogodbo v imenu in interesu delavcev
66.
Kot je bilo omenjeno v točki 21 zgoraj, je treba prav tako preučiti, ali je mogoče pogoje izjeme Albany izpolniti, če so se o zadevnih določbah pogodili in so vključene v kolektivno pogodbo v imenu in interesu delavcev.
67.
FNV pravzaprav trdi, da je bil namen zadevnih določb izboljšati delovne pogoje zadevnih delavcev. Zlasti je bil cilj teh določb preprečiti socialni damping. FNV meni, da je namen zadevnih določb z določitvijo protiuteži potencialno nižjim stroškom, ki jih nosijo delodajalci, kadar nadomestijo delavce s samozaposlenimi, zagotoviti, da delodajalci ne izgubijo vseh spodbud za zaposlovanje delavcev.
68.
Češka in nizozemska vlada ter Komisija poudarjajo, da izjema Albany obsega samo določbe, ki so oblikovane tako, da neposredno prispevajo k izboljšanju delovnih pogojev delavcev. Po njihovem mnenju pa ta pogoj ni izpolnjen v primeru zadevnih določb kolektivne pogodbe. Te določbe naj bi, če sploh, prispevale k izboljšanju teh pogojev samo posredno, to je z ustvarjanjem več zaposlitvenih možnosti za delavce.
69.
Najprej moram poudariti, da je prvi pogoj izjeme Albany očitno izpolnjen, ko se sindikati v okviru kolektivnih pogajanj pogodijo o pogodbenih določbah v imenu in interesu delavcev.
70.
Glede drugega pogoja se strinjam s češko in nizozemsko vlado ter Komisijo, da sodna praksa Sodišča obsega samo pogodbene določbe, ki neposredno prispevajo k izboljšanju zaposlitvenih in delovnih pogojev.
71.
Sodišče je ta pogoj poudarilo v sodbah Albany, (
24
) Brentjens (
25
) in Drijvende Bokken (
26
). Res je, da Sodišče ni omenilo izraza „neposredno“ v sodbah Van der Woude in AG2R Prévoyance. Vendar menim, da to ni bilo potrebno, saj v obeh primerih ni bilo sporno, da bi imela zadevna ukrepa – sistem zdravstvenega zavarovanja in sistem dodatnega povračila stroškov za zdravstveno varstvo – neposredno in očitno korist za delavce.
72.
Namen zadev, ki temeljijo na sodbi Albany, ni, kot je navedeno zgoraj, odvrniti ali spodkopati kolektivna pogajanja med socialnimi partnerji. Zato se je Sodišče sklicevalo na določbe, ki neposredno izboljšajo zaposlitvene ali delovne pogoje delavcev. Zadeve, kot so plačilo, delovni čas, letni dopust, pokojnine, zavarovanje in zdravstveno varstvo, so v središču kolektivnih pogajanj. Če bi bila delavcem odvzeta možnost, da se svobodno pogajajo o teh zadevah, bi bilo bistvo njihove pravice do kolektivnih pogajanj prizadeto. (
27
)
73.
Nasprotno pa ni nobenega tehtnega razloga, da bi se priznalo tako daljnosežna pravna zaščita (in sicer popolna zaščita pred konkurenčnim pravom), kadar se delavci pogajajo z delodajalci o zadevah, ki samo posredno vplivajo na njihove zaposlitvene ali delovne pogoje. Delavci (in delodajalci) so zainteresirani za kolektivna pogajanja, čeprav je tisto o čemer so dogovorijo o zadevah, ki nimajo neposrednega in bistvenega vpliva na njihove zaposlitvene ali delovne pogoje, potencialno lahko predmet preizkusa z vidika konkurenčnega prava.
74.
Zato moram reči, da se strinjam s FNV, da je varstvo trenutnih in prihodnjih zaposlitvenih možnosti za delavce zadeva, ki jo je mogoče šteti za neposredno izboljšanje njihovih zaposlitvenih in delovnih pogojev. Menim, da lahko nevarnost socialnega dampinga očitno in takoj vpliva na te pogoje, in sicer iz dveh razlogov.
75.
Eden od razlogov je, da je za delavce to, da imajo varno in stabilno zaposlitev, očitno še pomembnejše od izboljšanja na področju na primer delovnega časa ali pravic do letnega dopusta. Če bi bilo za delodajalce z ekonomskega vidika ugodneje, da delavce nadomestijo s samozaposlenimi osebami, bi obstajalo tveganje, da bi veliko delavcev takoj izgubilo službo ali pa bi bili sčasoma postopoma izrinjeni.
76.
Odprava konkurence med delavci z vidika plače – kar je samo po sebi raison d’être kolektivnih pogajanj – pomeni, da delodajalec nikakor ne more najeti drugih delavcev za plačo, ki bi bila nižja od tiste, določene v kolektivni pogodbi. Na podlagi tega in z vidika delavca dejansko ni razlike, če ga nadomesti cenejši delavec ali pa cenejša samozaposlena oseba.
77.
Drugi razlog je, da lahko možnost delodajalcev, da nadomestijo delavce z drugimi posamezniki, za katere niso zavezani uporabiti delovnih pogojev, določenih v upoštevni kolektivni pogodbi, lahko bistveno oslabi pogajalski položaj delavcev. Na primer, kako bi lahko delavci verodostojno zahtevali višjo plačo, če bi vedeli, da jih je mogoče enostavno in takoj nadomestiti s samozaposlenimi osebami, ki bi verjetno opravljale enako delo za nižje plačilo?
78.
Zmožnost in spodbuda delavcev, da se kolektivno pogajajo z delodajalci, bi bila torej resno oslabljena, razen če uživajo določeno raven varstva pred socialnim dampingom. S tega vidika je mogoče možnost delavcev, da v kolektivne pogodbe vključijo določbe, ki so oblikovane tako, da zagotavljajo trajen obstoj določenega števila delovnih mest v podjetju delodajalca, obravnavati kot nujen pogoj za to, da se lahko učinkovito pogajajo o izboljšanju drugih zaposlitvenih in delovnih pogojev.
79.
Iz vseh teh razlogov menim, da je preprečevanje socialnega dampinga cilj, ki ga je mogoče legitimno uresničevati s kolektivno pogodbo, ki vsebuje pravila, ki vplivajo na samozaposlene osebe, in da je ta cilj lahko tudi ena od bistvenih točk pogajanj.
80.
To stališče podpira sodna praksa Sodišča in ga je kot načelo mogoče najti v zakonodaji EU. Sodišče je dosledno navajalo, da lahko cilj preprečevanja socialnega dampinga načeloma pomeni nujno zahtevo v javnem interesu, ki lahko utemelji omejevanje temeljnih svoboščin. To velja tako za omejitve, uvedene z ukrepom države članice, (
28
) kot za omejitve, ki so posledica kolektivnih ukrepov delavcev. (
29
)
81.
Poleg tega bi poudaril zgovorno dejstvo, da je zakonodajalec EU v številnih pravnih instrumentih od držav članic zahteval, da uvedejo pravila o minimalnih delovnih standardih (in zlasti o minimalni plači), vključno s kolektivnimi pogodbami, prav zaradi preprečevanja socialnega dampinga.
82.
Na primer Direktiva o delu prek agencij za zagotavljanje začasnega dela (
30
) določa načelo, da bi morali biti osnovni delovni pogoji in pogoji zaposlitve, ki se uporabljajo za delavce, zaposlene pri agencijah za zagotavljanje začasnega dela, vsaj takšni, kot so pogoji, ki bi se uporabljali za te delavce, če bi jih podjetje uporabnik zaposlilo na isto delovno mesto. (
31
) V tem okviru lahko države članice, na eni strani, socialnim partnerjem dovolijo, da opredelijo delovne pogoje in pogoje zaposlitve, in, na drugi strani, lahko uvedejo nekatera odstopanja od načela enakega obravnavanja na podlagi kolektivnih pogodb, ki jih sklenejo socialni partnerji. (
32
)
83.
Na podlagi tega ugotavljam, da je treba določbe, katerih namen je preprečevanje socialnega dampinga, o katerih se pogodijo in ki so vključene v kolektivno pogodbo v imenu in interesu delavcev, načeloma obravnavati, kot da neposredno izboljšujejo njihove zaposlitvene in delovne pogoje v smislu zadev, ki temeljijo na sodbi Albany.
C – Obravnava spornega položaja
84.
Zadevni nacionalni organi za varstvo konkurence in sodišča morajo načeloma presojati, ali sta dva pogoja za uporabo izjeme Albany izpolnjena v vsakem posameznem primeru. Očitno gre za presojo, ki jo je mogoče opraviti le za vsak posamezen primer, glede na posebne določbe v kolektivni pogodbi in značilne okoliščine upoštevnega trga.
85.
Zato mora Gerechtshof ’s‑Gravenhage na podlagi vseh informacij in dokazov, ki so jih predložile stranke v postopku v glavni stvari, ugotoviti, ali se izjema Albany dejansko uporabi v zvezi z zadevnimi določbami.
86.
Glede na to moram poudariti, da se postopek v glavni stvari, drugače od primerov, ki jih je Sodišče obravnavalo v preteklosti, nanaša, kot je bilo poudarjeno zgoraj, na kolektivno pogodbo, ki so jo sklenili sindikati, ki zastopajo tako delavce kot samozaposlene osebe. Poleg tega določbe pogodbe, ki se preučuje v postopku v glavni stvari, ne urejajo nobenega od tradicionalnih vidikov delovnega razmerja med delodajalcem in delavcem (kot so plača, delovni čas in dopusti), temveč razmerje med delodajalcem in drugo kategorijo profesionalcev: samozaposlenih.
87.
Zaradi teh posebnosti je pravna analiza predložitvenega sodišča nedvomno precej zapletena, saj dejansko izpolnjevanje pogojev Albany – in zlasti drugega pogoja – ni tako očitno kot v drugih primerih. Da bi predložitvenemu sodišču pomagal pri njegovi analizi, bom zdaj torej obravnaval nekatere dodatne točke o dejavnikih, ki bi jih po mojem mnenju predložitveno sodišče moralo upoštevati, da bi lahko odločilo, kdo ima dejansko korist od sporne kolektivne pogodbe.
88.
Glede na dvojni značaj sporne kolektivne pogodbe mora predložitveno sodišče v bistvu odločiti, ali je bila ta pogodba sklenjena v korist glasbenikov, ki so zaposleni v orkestrih, katere zastopa VSR – in mora torej načeloma neposredno izboljšati zaposlitvene ali delovne pogoje – ali pa je prvotni namen sporne kolektivne pogodbe ovirati konkurenco med samozaposlenimi osebami in torej ne spada na področje uporabe izjeme Albany. Tega ni mogoče ugotoviti in abstracto zgolj na podlagi trditev strank, ki so podpisale pogodbo, temveč je to treba ugotoviti in concreto. Pri preverjanju, ali je tako, menim, da bi bilo za predložitveno sodišče lahko koristno, da preuči naslednja vidika.
89.
Prvič, nacionalno sodišče bi moralo ugotoviti, ali obstaja dejanska in resna nevarnost socialnega dampinga in, če obstaja, ali so zadevne določbe nujne za preprečitev takega dampinga. Obstajati mora dejanska možnost, da se lahko brez zadevnih določb precejšnje število delavcev nadomesti s samozaposlenimi osebami ob nižjih stroških. To bi se lahko zgodilo zaradi takojšnje odpovedi delovnega razmerja delavcem ali s postopnim varčevanjem, tako da se delavcev, katerih pogodba bi prenehala, ne bi nadomestilo.
90.
Če nevarnost socialnega dampinga ni dejanska in resna, vsako morebitno izboljšanje statusa delavca niti približno ne bi bilo neposredno, temveč prej negotovo in zgolj teoretično. Ali je vsaka taka nevarnost dovolj resnična v vsakem posameznem primeru, bi bilo po mojem mnenju v glavnem odvisno od gospodarske panoge in vrste dejavnosti, na katero se nanaša kolektivna pogodba.
91.
V postopku v glavni stvari se zdi, da je v tem okviru ključno vprašanje, ali bi se orkestri, ki so člani VSR, na splošno nagibali k temu, da nezanemarljivo število „delavcev“ glasbenikov nadomestijo takoj ali postopoma s samozaposlenimi glasbeniki, če minimalna tarifa za plačilo samozaposlenih ne bi bila določena v sporni kolektivni pogodbi.
92.
Drugič, predložitveno sodišče mora preučiti obseg in namen zadevnih določb, to pomeni, ali presegajo to, kar bi bilo nujno za uresničitev cilja preprečevanja socialnega dampinga. Pogodbene določbe, ki presegajo navedeni cilj, je težko obravnavati, kot da so resnično in dejansko v korist delavcev. Za nekatere od teh določb – tiste, ki so prekomerne ali neupravičene – ni mogoče šteti, da neposredno izboljšujejo zaposlitvene in delovne pogoje delavcev.
93.
Primer določb, ki bi jih obravnaval, kot da presegajo to, kar je nujno, bi bil primer pogodbenih določb, ki bi delavcem podeljevale večjo zaščito pred samozaposlenimi osebami kot pred drugimi delavci. Z drugimi besedami, določbe, ki določajo minimalne tarife za samozaposlene na bistveno višji ravni, kot so minimalne plače delavcev, bi štel za dokaz, da namen zadevnih določb, ki so podlaga za to, ni varstvo pred socialnim dampingom.
94.
Na tej podlagi menim, da bi bilo treba določbe, kot so te v sporni kolektivni pogodbi, brezpogojno sprejeti kljub njihovim protikonkurenčnim učinkom, če je mogoče dokazati, da so resnično potrebne za preprečitev socialnega dampinga. Sicer bi zadevne določbe oslabile konkurenco med samozaposlenimi osebami (in potencialno med delodajalci), pri tem pa bi imeli delavci od tega le malo ali nič koristi.
95.
Verjetno je zanimivo, da se zdi razlaga člena 101 PDEU, ki jo predlagam Sodišču, na splošno skladna s številnimi sodbami Vrhovnega sodišča Združenih držav (ZD) glede uporabe Sherman Act v delovnopravnih sporih, na katerega se je FNV sklicevalo v pisnih stališčih.
96.
Vendar bi poudaril, preden se lotim teh primerov, da upoštevna pravna okvira EU in ZD, ne glede na to, kako podobna sta si, nista enaka. Zlasti v pravnem redu EU ni nobenih izrecnih pravnih določb, ki bi bile enakovredne določbam Clayton Act (
33
) ali Norris-La Guardia Act (
34
), ki določata izrecno izjemo od konkurenčnih pravil za „sindikate, če ravnajo v svojem interesu in se ne združujejo z nedelavskimi skupinami“. Kljub tej razliki menim, da ju je še vedno mogoče primerjati. (
35
)
97.
Vrhovno sodišče ZD je v zadevi AFM proti Carroll (
36
) potrdilo veljavnost seznama minimalnih cen (v nadaljevanju: cenik), za katerega je sindikat (ki je zastopal glasbenike in vodje orkestrov) (
37
) zahteval, da ga vodje orkestrov uporabijo, ko sklepajo pogodbe s kupci glasbe. Medtem ko je Federal Court of Appeal (zvezno pritožbeno sodišče) menilo, da se s cenikom krši Sherman Act per se, ker se je nanašal na cene in ne na plače (ker so bili vodje orkestrov samozaposleni in ne delavci), pa je vrhovno sodišče ZD ta pristop zavrnilo, ker naj bi se z njim spregledala „nujnost, da preizkus preseže formo“. Vrhovno sodišče ZD je menilo, da je bil ključni dejavnik v zadevi ta, da se ugotovi, ali je bil namen tega cenika zaščititi plače glasbenikov, ki jih zaposluje vodja orkestra, in ne, ali se je cenik nanašal na cene ali plače. Vrhovno sodišče ZD je, potem ko je ugotovilo, da je šlo dejansko za prvonavedeno, štelo, da cenik spada pod delovnopravno izjemo od Sherman Act. (
38
)
98.
V zadevi Allen Bradley Co. proti Local Union št. 3 pa je vrhovno sodišče ZD poudarilo, da Sherman Act ne dopušča, da bi sindikati „pomagali nedelavskim skupinam ustvarjati poslovne monopole in nadzirati trženje blaga in storitev“. (
39
) Poleg tega je vrhovno sodišče ZD v zadevi United Mine Workers proti Pennington menilo, da „sindikat ni upravičen do izjeme od konkurenčnega prava, če se jasno dokaže, da se je z določenim krogom delodajalcev dogovoril, da bodo določili določeno plačno lestvico za druge pogajalske enote. […] To velja tudi, če skuša sindikat s svojo udeležbo v načrtu zavarovati enake plače, delovni čas in druge zaposlitvene pogoje pred drugimi delodajalci v dejavnosti“. (
40
)
99.
Te odločbe razumem tako, da podpirajo stališče, da se pojem neposrednega izboljšanja zaposlitvenih in delovnih pogojev delavcev ne sme razlagati preozko. Dejstvo, da pogodbena določba v kolektivni pogodbi določa minimalne tarife za samozaposlene osebe, ki konkurirajo delavcem za isto delovno mesto, sama po sebi ni dovolj, da bi te določbe zato spadale na področje pravil o konkurenci. Take pogodbene določbe morajo resnično zasledovati svoj cilj, njihov namen pa ne sme biti pomagati podjetjem, da omejujejo konkurenco med seboj. Poleg tega te odločbe kažejo na previden pristop, ko se z vidika pravil o konkurenci preučuje ravnanje sindikatov, ki skušajo vsiliti delovne pogoje, o katerih so se pogodili, drugim kategorijam profesionalcev, ki ne spadajo na področje uporabe njihovih kolektivnih pogodb.
100.
Zato je treba skleniti, da mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali so pogoji izjeme Albany izpolnjeni glede upoštevnih določb sporne kolektivne pogodbe. V ta namen mora predložitveno sodišče zlasti ugotoviti, ali te določbe neposredno izboljšujejo zaposlitvene in delovne pogoje delavcev, tako da resnično in učinkovito preprečujejo socialni damping, in ne presegajo tega, kar je nujno za uresničitev tega cilja.
IV – Predlog
101.
Glede na zgoraj navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja, ki jih je predložilo Gerechtshof ’s‑Gravenhage, odgovori:
Določbe v kolektivni pogodbi, ki so jo sklenili združenje delodajalcev na eni strani in sindikati, ki zastopajo delavce in samozaposlene osebe, na drugi, ki določajo, da morajo samozaposlene osebe, ki na podlagi podjemne pogodbe za delodajalca opravljajo enako delo kot delavci, za katere velja ta kolektivna pogodba, prejeti določen minimalni honorar (tarifa):
—
spadajo na področje uporabe člena 101 PDEU, če se sklenejo v interesu in imenu samozaposlenih oseb;
—
ne spadajo na področje uporabe člena 101 PDEU, če se sklenejo v interesu in imenu delavcev, katerih zaposlitvene in delovne pogoje neposredno izboljšujejo. Predložitveno sodišče mora ugotoviti, ali sporne določbe neposredno izboljšujejo zaposlitvene in delovne pogoje delavcev, tako da resnično in učinkovito preprečujejo socialni damping, in ne presegajo tega, kar je nujno za uresničitev tega cilja.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	C‑67/96 (EU:C:1999:430). Glej tudi sodbe Brentjens’ (od C‑115/97 do C‑117/97, EU:C:1999:434); Drijvende Bokken (C‑219/97, EU:C:1999:437); Pavlov in drugi (od C‑180/98 do C‑184/98, EU:C:2000:428); van der Woude (C‑222/98, EU:C:2000:475) in AG2R Prévoyance (C‑437/09, EU:C:2011:112).
(
3
)	Visiedocument z dne 5. decembra 2007.
(
4
)	V teh sklepnih predlogih sta izraza „zaposleni“ in „delavec“ medsebojno zamenljiva.
(
5
)	Glej zlasti sodbo Allianz Hungária Biztosító in drugi (C‑32/11, EU:C:2013:160, točke od 17 do 23 in navedena sodna praksa). Glej tudi moje sklepne predloge v združenih zadevah Venturini (od C‑159/12 do C‑161/12, EU:C:2013:529, točke od 46 do 52).
(
6
)	Glede tega izraza glej sklepne predloge generalnega pravobranilca N. Fennellyja v zadevi Van der Woude (C‑222/98, EU:C:2000:226, točka 30), ki se implicitno sklicuje na zadevo Albany (EU:C:1999:430, točki 59 in 60).
(
7
)	Sodbe Albany (EU:C:1999:430, točka 60); Brentjens’ (EU:C:1999:434, točka 57); Drijvende Bokken (EU:C:1999:437, točka 47); Pavlov in drugi (EU:C:2000:428, točka 67); Van der Woude (EU:C:2000:475, točka 22) in AG2R Prévoyance (EU:C:2011:112, točka 29).
(
8
)	Glej v tem smislu sodbo AG2R Prévoyance (EU:C:2011:112, točka 30).
(
9
)	K temu vprašanju se bom vrnil spodaj, točka 32.
(
10
)	Glej zlasti (EU:C:1999:430) točke od 56 do 60.
(
11
)	Glej med drugim sodbo Becu in drugi (C‑22/98, EU:C:1999:419, točka 26).
(
12
)	Glej v tem smislu sodbi Pavlov in drugi (EU:C:2000:428, točke od 73 do 77) ter Wouters in drugi (C‑309/99, EU:C:2002:98, točka 49).
(
13
)	Glej po analogiji sodbo Pavlov in drugi (EU:C:2000:428, točke od 84 do 89).
(
14
)	Pravzaprav se na splošno šteje, ne samo da kolektivna pogajanja pomagajo delavcem in delodajalcem, da dosežejo uravnotežen in medsebojno sprejemljiv izid, ampak imajo tudi pozitivne učinke na celotno družbo. Kot je generalni pravobranilec F. G. Jacobs poudaril v zadevi Albany, je splošno sprejeto, da „kolektivne pogodbe med socialnimi partnerji preprečujejo drage delovnopravne spore, zmanjšajo se stroški doseganja kompromisa s postopkom urejenih kolektivnih pogajanj in povečata se predvidljivost in transparentnost“ (EU:C:1999:28, točki 181 in 232). Prav tako menim, da sta spodbujanje socialnega miru in vzpostavitev sistema socialne varnosti, ki je pravičen za vse državljane, najpomembnejša cilja vsake sodobne družbe.
(
15
)	Glej v tem smislu sklepne predloge generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Albany (EU:C:1999:28, točka 182).
(
16
)	Glej med drugim sodbe Clair (123/83, EU:C:1985:33, točka 22); Verband der Sachversicherer/Komisija (45/85, EU:C:1987:34, točke od 39 do 42) in Binon (243/83, EU:C:1985:284, točka 44).
(
17
)	Glej sodbo Pavlov in drugi (EU:C:2000:428, točka 69).
(
18
)	Glej predvsem sodbo Jany in drugi (C‑268/99, EU:C:2001:616, točka 34 in navedena sodna praksa).
(
19
)	Glej sodbo Komisija/Italija (C‑596/12, EU:C:2014:77, točka 16 in naslednje). Glej v tem smislu tudi sodbi Agegate (C‑3/87, EU:C:1989:650, točka 36) in Asscher (C‑107/94, EU:C:1996:251, točki 25 in 26) ter moje sklepne predloge v zadevi Haralambidis (C‑270/13, EU:C:2014:1358, točka 32).
(
20
)	Glej v ta namen sodbo Komisija/Italija (C‑35/96, EU:C:1998:303, točka 37).
(
21
)	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca F. G. Jacobsa v zadevi Pavlov in drugi (EU:C:2000:151, točka 99) in sklepni predlogi generalnega pravobranilca N. Fennellyja v zadevi van der Woude (EU:C:2000:226, točka 30) izražajo enako stališče.
(
22
)	Kot primer glej sodbi Allonby (C‑256/01, EU:C:2004:18) in Haralambidis (C‑270/13, EU:C:2014:2185).
(
23
)	V zvezi s tem vprašanjem glej Evropska komisija, Zelena knjiga – Posodabljanje delovnega prava za soočanje z izzivi 21. stoletja (COM(2006) 708 final, str. od 10 do 12). Glej tudi Barnard, C., EU Employment Law, Oxford University Press, Oxford: 2012 (4. izdaja), str. od 144 do 154.
(
24
)	EU:C:1999:430, točka 63.
(
25
)	EU:C:1999:434, točka 60.
(
26
)	EU:C:1999:437, točka 50.
(
27
)	Glej sodbo Komisija/Nemčija (C‑271/08, EU:C:2010:426, točka 49).
(
28
)	Glej v tem smislu sodbi Komisija/Belgija (C‑577/10, EU:C:2012:814, točka 45) in Wolff & Müller (C‑60/03, EU:C:2004:610, točka 41).
(
29
)	Glej sodbo Laval un Partneri (C‑341/05, EU:C:2007:809, točka 103 in navedena sodna praksa).
(
30
)	Direktiva 2008/104/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. novembra 2008 o delu prek agencij za zagotavljanje začasnega dela (UL 2008 L 327, str. 9).
(
31
)	Uvodna izjava 14 Direktive 2008/104.
(
32
)	Glej v tem smislu, prav tam, uvodni izjavi 16 in 17.
(
33
)	Clayton Antitrust Act, 15 U.S.C. členi od 12 do 27.
(
34
)	Norris-La Guardia Act, 29 U.S.C. členi od 101 do 115.
(
35
)	Ker je generalni pravobranilec F. G. Jacobs v sklepnih predlogih v zadevi Albany (EU:C:1999:28, točke od 96 do 107) izčrpno analiziral okvir ZD na tem področju, napotujem na te sklepne predloge za splošnejši opis tega. Tu bom omenil samo nekaj sodb vrhovnega sodišča ZD, ki jih je FNV izrecno omenilo.
(
36
)	391 U.S. 99 (1968).
(
37
)	Vodje orkestrov so bili opredeljeni kot glasbeniki, ki se dogovarjajo s kupcem storitev orkestra.
(
38
)	Sherman Antitrust Act, 15 U.S.C. členi od 1 do 7.
(
39
)	325 U.S. 797 (1945).
(
40
)	381 U.S. 657 (1965).