Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 19. marca 2026(1)
Združeni zadevi C-7/25 [Ramodi] in C-8/25 [Karkik](i)
K (C-7/25),
P (C-8/25)
proti
Minister van Asiel en Migratie
(predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (okrožno sodišče v Haagu, ki zaseda v Roermondu, Nizozemska))
„ Predhodno odločanje – Azilna politika – Direktiva 2011/95/EU – Presoja ustreznih elementov prošnje za mednarodno zaščito – Obveznost utemeljitve elementov prošnje z verodostojno dokumentacijo in drugimi objektivno preverljivimi dokazili – Postopki za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite – Direktiva 2013/32/EU – Člen 46(3) – Podrobna in ex nunc presoja dejstev in pravnih vprašanj, vključno s presojo potrebe po mednarodni zaščiti – Načelo nevračanja – Elementi iz spisa, s katerimi je seznanjeno sodišče, ki odloča o pravnem sredstvu na prvi stopnji “
I.      Uvod
1.        Rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (okrožno sodišče v Haagu, ki zaseda v Roermondu, Nizozemska)), ki je predložitveno sodišče, je Sodišču v predhodno odločanje predložilo dve vprašanji.
2.        Vprašanji se postavljata v okviru dveh ločenih postopkov. V teh postopkih sta prosilca za azil predlagala sodni preizkus odločb pristojnega upravnega organa, s katerima sta bili njuni prošnji za mednarodno zaščito zavrnjeni kot neutemeljeni.
3.        Z drugim vprašanjem, za katero je Sodišče prosilo, da se v teh sklepnih predlogih osredotočim nanj, želi predložitveno sodišče izvedeti, ali je v takih postopkih, v katerih se predlaga sodni preizkus, po pravu Unije dolžno po potrebi in po uradni dolžnosti opraviti podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj na podlagi elementov v spisu, s katerimi je bilo seznanjeno, kakor so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku, tudi če bi nacionalno pravo njegovo presojo omejevalo na dejstva in pravna vprašanja, izrecno navedena v aktu, zaradi katerega se opravlja sodni preizkus.
4.        Predložitveno sodišče prosi za razlago člena 46 direktive o azilnih postopkih(2) v povezavi s členom 4, členom 18 in členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina).
II.    Dejansko stanje v postopkih v glavni stvari, vprašanji za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
5.        Predložitveno sodišče je pri Sodišču vložilo ločena predloga za sprejetje predhodne odločbe. Čeprav sta vložena v okviru različnih dejanskih stanj, oba postavljata enaki vprašanji za predhodno odločanje. Zato bom najprej predstavila dejansko stanje vsake zadeve, nato pa bom pojasnila pravni vprašanji, ki ju načenjata.
Zadeva C-7/25
6.        K, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je iraška državljanka, ki trdi, da je vpliven in zelo znan član oborožene skupine v njenem kraju stalnega prebivališča napadel njo in njenega moža, potem ko sta s hčerjo spet in spet zavrnili njegove večkratne prošnje za hčerino roko. Tožeča stranka je ta incident prijavila sodišču v svoji državi izvora, vendar po njenih besedah sodišče glede tega ni ukrepalo. Z možem sta leta 2022 zapustila Irak, njuna hči pa se še naprej skriva v tej državi.
7.        Tožeča stranka in njen mož sta 1. februarja 2022 zaprosila za mednarodno zaščito Kraljevine Nizozemske, vendar je bil po moževi smrti postopek v njegovem imenu končan. V prošnji za mednarodno zaščito je tožeča stranka razloge za svoj beg utemeljila z izjavami, in predložila originalni potni list, kopijo pritožbe, ki jo je vložila pri sodišču v Iraku, in kopijo nedavnega zdravniškega izvida. Poleg tega je trdila, da bi jo bilo treba zaradi dejstva, da je zdaj vdova, v okviru njene vrnitve v Irak šteti za samsko žensko, zaradi česar spada pod posebno politiko zaščite samskih žensk iz Iraka, ki jo je uvedel Minister van Asiel en Migratie (minister za azil in migracije, Nizozemska), ki je tožena stranka v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: tožena stranka).(3)
8.        Tožena stranka je prošnjo tožeče stranke za mednarodno zaščito zavrnila kot neutemeljeno, ker naj njene izjave o težavah z moškim, ki je v Iraku prosil za roko njene hčere, ne bi bile verodostojne. V zvezi s tem je ugotovila, prvič, da tožeča stranka svojih izjav ni utemeljila z objektivnimi dokumenti, ki bi v celoti upravičevali njeno potrebo po azilu, in drugič, da ni izpolnjevala pogojev iz člena 31(6)(c) in (d) Vreemdelingenwet 2000 (zakon o tujcih iz leta 2000), ki ustreza členu 4(5)(c) in (d) direktive o pogojih. (4)
9.        Tožena stranka je menila, da čeprav so identiteta, državljanstvo in poreklo tožeče stranke vsi verodostojni, ti razlogi sami po sebi ne zadostujejo, da se ji prizna mednarodna zaščita.
10.      Z odločbo z dne 15. julija 2024 je tožena stranka prošnjo tožeče stranke za mednarodno zaščito zavrnila kot neutemeljeno. Ta odločba je vsebovala odločbo o vrnitvi, v kateri je bil kot ciljna država določen Irak, in določala štiritedenski rok za prostovoljni odhod iz Nizozemske.
11.      Tožeča stranka je 19. julija 2024 zoper to odločbo vložila tožbo pri predložitvenem sodišču, v njej pa je med drugim trdila, da način, na katerega je tožena stranka presodila verodostojnost njenih razlogov za prošnjo za azil, ni združljiv s členom 4(5) direktive o pogojih.
12.      Predložitveno sodišče je tožbo obravnavalo 18. decembra 2024 – skupaj s tožbo v postopku, ki je privedel do predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C-8/25 – in 7. januarja 2025 tožečo stranko obvestilo, da se mu zdi potrebno, da pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.
Zadeva C-8/25
13.      P, tožeča stranka v postopku v glavni stvari, je iraški državljan, ki naj bi bil zaloten pri intimnih odnosih z drugim moškim. Potem ko je bil prijavljen iraškim oblastem, se boji, da bi mu zaradi spolne usmerjenosti grozila zaporna kazen. Na tej podlagi utemeljuje svojo prošnjo za mednarodno zaščito na Nizozemskem, ki jo je vložil 6. julija 2023.
14.      Čeprav je tožena stranka štela identiteto, državljanstvo in poreklo tožeče stranke za verodostojne kljub temu, da tožeča stranka ni predložila dokumentov, ki bi podpirali njene osebne podatke, ni menila, da so take informacije zadosten razlog, da se tožeči stranki prizna mednarodna zaščita.
15.      Tožena stranka je z odločbo z dne 5. julija 2024 prošnjo tožeče stranke za mednarodno zaščito zavrnila kot neutemeljeno, ker tožeča stranka ni mogla predložiti dokumentarnih dokazov, ki bi potrjevali, da so jo iraške oblasti aretirale zaradi spolne usmerjenosti. V zvezi s tem je menila, da tožeča stranka ni izpolnjevala pogojev iz člena 31(6)(c) zakona o tujcih iz leta 2000, ki ustreza členu 4(5)(c) direktive o pogojih. Odločba o zavrnitvi prošnje P je vsebovala odločbo o vrnitvi, v kateri je bil kot ciljna država določen Irak, in določala štiritedenski rok za prostovoljni odhod iz Nizozemske.
16.      V poznejši tožbi pri predložitvenem sodišču z dne 10. julija 2024 je tožeča stranka med drugim trdila, da način presoje verodostojnosti njenih razlogov za prošnjo za azil ni združljiv s členom 4(5) direktive o pogojih.
17.      Predložitveno sodišče je tožbo obravnavalo 18. decembra 2024 – skupaj s tožbo v postopku, ki je privedel do predloga za sprejetje predhodne odločbe v zadevi C-7/25 – in 7. januarja 2025 tožečo stranko obvestilo, da se mu zdi potrebno, da pri Sodišču vloži predlog za sprejetje predhodne odločbe.
18.      Kolikor razumem, je predložitveno sodišče na skupni obravnavi odkrilo dodatne elemente, ki niso bili navedeni v nobeni od tožb, štelo pa jih je za pomembne za odločanje o prošnjah za mednarodno zaščito.
Skupna vprašanja, ki so se pojavila pred predložitvenim sodiščem
19.      Pred predložitvenim sodiščem sta se pojavili dve pravni vprašanji, ki sta zadevama skupni.
20.      Prvo vprašanje se nanaša na to, kako je tožena stranka preučila in presodila potrebo K in P (v nadaljevanju, skupaj: tožeči stranki) po mednarodni zaščiti ter ali je bila ta presoja v skladu s pravom Unije in sodno prakso Sodišča.
21.      V zvezi s tem predložitveno sodišče meni, da je sporna nacionalna zakonodaja, natančneje, člen 31(6) zakona o tujcih iz leta 2000, v navzkrižju prav z določbo, ki naj bi jo izvajala, tj. členom 4(5) direktive o pogojih. To naj bi dodatno poslabšala nova politika za presojo prošenj za mednarodno zaščito, ki je, kot je pojasnilo predložitveno sodišče, začela veljati 1. julija 2024. V skladu s to politiko vsaka presoja prošnje za mednarodno zaščito zajema (i) ugotavljanje razlogov za azil, (ii) ugotavljanje, ali so ti razlogi v celoti podprti z verodostojnimi in/ali objektivno preverljivimi dokumenti in/ali objektivnimi javnimi viri, in (iii) če ni tako, ugotavljanje, ali prosilec izpolnjuje vse pogoje iz člena 31(6) zakona o tujcih iz leta 2000, ki ustrezajo pogojem iz člena 4(5)(c) in (d) direktive o pogojih.
22.      Po mnenju predložitvenega sodišča taka uporaba člena 4(5) direktive o pogojih toženi stranki omogoča, da prošnjo za mednarodno zaščito zavrne kot neutemeljeno, kadar prosilec (i) ne more v celoti utemeljiti razlogov za prošnjo za azil z verodostojnimi, objektivno preverljivimi dokumenti ali zanesljivimi javnimi viri ter (ii) prošnje ni vložil, takoj ko je bilo mogoče, pa tožena stranka te zamude ne šteje za opravičljivo.
23.      Vendar predložitveno sodišče trdi, da je iz besedila člena 4(5) direktive o pogojih ob upoštevanju drugih odstavkov člena 4 te direktive, člena 10(3)(b) direktive o azilnih postopkih in členov 4 in 18 Listine, jasno razvidno, da bi tožena stranka v položajih, kakršna sta ta iz zadev v glavni stvari, morala sodelovati s prosilcem pri ugotavljanju dejstev.
24.      Predložitveno sodišče zato ni gotovo, ali upoštevno pravo Unije od odločajočega organa zahteva, da pri presoji dejstev in okoliščin, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito, sodeluje s prosilcem ter upošteva vsak dokaz in elemente v podporo tej prošnji.
25.      Drugo vprašanje je, ali obveznost nacionalnega sodišča, da zagotovi učinkovito pravno sredstvo, pomeni tudi obveznost, da po potrebi po uradni dolžnosti in v sodelovanju s prosilcem preveri, ali je tožena stranka zbrala, preučila in v svojo presojo prošnje za mednarodno zaščito vključila vse ustrezne elemente iz spisa, ki so mu bili predloženi ter kot so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku, vključno s presojo, če je treba, po uradni dolžnosti, potrebe po mednarodni zaščiti v skladu z direktivo o pogojih.
26.      Kot je pojasnilo predložitveno sodišče, je na Nizozemskem na podlagi člena 8:69 Algemene wet bestuursrecht (splošni zakon o upravnem pravu) preizkus upravne odločbe omejen na vprašanja, navedena v obrazložitvi pravnega sredstva.
27.      Iz tega razloga, kot je pojasnilo predložitveno sodišče, mu je preprečeno, da bi opravilo podrobno in ex nunc presojo zakonitosti odločbe tožene stranke, vključno s tem, ali je bilo spoštovano načelo nevračanja, saj ne more upoštevati nobenih elementov, ki jih prosilec za azil ni izrecno uveljavljal s pravnim sredstvom zoper zavrnilno odločbo.
28.      Po mnenju predložitvenega sodišča je nacionalna pravna praksa, v kateri je nadzor sodnega organa nad odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito omejen na preučitev utemeljenosti te odločbe le glede na dejstva in argumente, ki jih prosilec izrecno navede v postopku s pravnim sredstvom, težko združljiva z razlago prava Unije, ki jo je podalo Sodišče, ter zlasti z absolutno naravo načela nevračanja in pravico do učinkovitega pravnega sredstva, zagotovljeno s členom 47 Listine, ki je bila konkretizirana v členu 13(1) in (2) direktive o vračanju(5) ter v členu 46(1) in (3) direktive o azilnih postopkih.
29.      Po pregledu sodne prakse Sodišča(6) je predložitveno sodišče prišlo do zaključka, da Sodišče teh vprašanj še ni obravnavalo. Zlasti meni, da Sodišče ni izrecno navedlo, ali se obveznost preverjanja, če je treba, po uradni dolžnosti, ali je bilo spoštovano načelo nevračanja, uporablja tudi, kadar je nacionalno sodišče prve stopnje pozvano, da opravi nadzor nad zavrnitvijo prošnje za mednarodno zaščito zaradi neutemeljenosti.
30.      Predložitveno sodišče dalje trdi, da lahko nacionalno sodišče v celoti zagotovi spoštovanje načela nevračanja le, če mora po potrebi po uradni dolžnosti opraviti podrobno in ex nunc presojo tako dejstev kakor pravnih vprašanj, vključno s presojo potrebe po mednarodni zaščiti v skladu z direktivo o kvalifikaciji. Tudi če se med to presojo potrebe po mednarodni zaščiti izkaže, da prosilec ne izpolnjuje pogojev za mednarodno zaščito iz členov 12 in 17 direktive o pogojih, lahko ta presoja, opravljena po uradni dolžnosti, kljub temu privede do ugotovitve, da bi bila odstranitev prosilca v državo izvora v nasprotju z načelom nevračanja in da odločbe o odstranitvi bodisi ni mogoče izreči bodisi jo je treba, če je bila že sprejeta, zadržati in odstranitev odložiti. Nasprotno, če nacionalno sodišče ni dolžno po potrebi po uradni dolžnosti preveriti, ali je bilo načelo nevračanja spoštovano, zlasti kadar je kršitev tega načela očitna na podlagi elementov zadeve, ki so mu bili predloženi ter kot so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku pred njim, sodno varstvo ne bi bilo niti učinkovito niti popolno.
31.      V teh okoliščinah je rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (sodišče v Haagu, ki zaseda v Roermondu) v obeh zadevah prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je nacionalna praksa, v skladu s katero se člen 4(5) [direktive o pogojih] uporablja tako, da se izjave, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito, ne štejejo za verodostojne, če jih prosilec ne more v celoti utemeljiti z verodostojnimi in/ali objektivno preverljivimi dokumenti in/ali objektivnimi viri ter ne izpolni vseh pogojev iz odstavka 5, skladna s pravom Unije ali pa je treba člen 4(5) [direktive o pogojih] v povezavi s členom 4, od (1) do (4), [direktive o pogojih], členom 10(3)(b) [direktive o azilnih postopkih] ter členoma 4 in 18 Listine […] razlagati tako, da mora organ, ki odloča, pri presoji dejstev in okoliščin, na katerih temelji prošnja za mednarodno zaščito, sodelovati s prosilcem ter pri obravnavanju in presoji potrebe po zaščiti vključiti vse dokaze in elemente v podporo tej prošnji, in če lahko prosilec svoje izjave zadostno utemelji z dokumentarnimi ali drugimi dokazi ali če izpolni navedene pogoje, njegovih izjav ni treba dodatno potrditi in so torej verodostojne?
2.      Ali je treba člen 46(3) [direktive o azilnih postopkih] v povezavi s členi 4, 18 in 47 Listine […] razlagati tako, da mora nacionalno prvostopenjsko sodišče, ki mora preveriti zakonitost zavrnitve prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene, po potrebi po uradni dolžnosti opraviti zahtevano podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj, vključno s presojo potrebe po mednarodni zaščiti v skladu z [direktivo o pogojih], na podlagi elementov iz spisa, ki so mu bili predloženi, kot so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku?“
32.      Predložitveno sodišče je Sodišču predlagalo, da zadevi C‑7/25 in C‑8/25 združi v skladu s členom 54 Poslovnika Sodišča. V odgovor na ta predlog je predsednik Sodišča 26. februarja 2025 sprejel sklep o združitvi zadev.
33.      Predložitveno sodišče je predlagalo tudi, da se o obravnavanih zadevah odloči po hitrem postopku iz člena 105(1) Poslovnika. Predsednik Sodišča je 27. marca 2025 po opredelitvi sodnika poročevalca in generalne pravobranilke ta predlog zavrnil.
34.      Stranke iz obeh zadev v glavni stvari, nizozemska vlada in Evropska komisija so Sodišču predložile pisna stališča.
35.      Sodišče je v skladu členom 76(2) Poslovnika odločilo, da bo o zadevah odločilo brez obravnave.
III. Analiza
36.      Na prošnjo Sodišča se v sklepnih predlogih v obravnavanih zadevah osredotočam izključno na drugo vprašanje za predhodno odločanje.
37.      S tem vprašanjem želi predložitveno sodišče v bistvu izvedeti, ali je v postopku, v katerem mora opraviti nadzor nad odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene, dolžno na podlagi prava Unije, predvsem na podlagi člena 46(3) direktive o azilnih postopkih v povezavi s členom 47 Listine, upoštevati pravo in dejstva, s katerimi se je seznanilo na podlagi elementov v spisu, ki so mu bili predloženi, kot so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku, tudi če vsi ti elementi niso bili del prvotne obrazložitve pravnega sredstva, ki je sprožil nadzor. Sprašuje tudi, ali je sodnik v takih okoliščinah dolžan po potrebi po uradni dolžnosti preučiti potrebo po mednarodni zaščiti v skladu z direktivo o pogojih in morebitno kršitev načela nevračanja.
38.      Iz predložitvene odločbe izhaja, da predložitveno sodišče meni, da mu člen 8:69 splošnega zakona o upravnem pravu in upoštevna nacionalna sodna praksa preprečujeta izvedbo take podrobne in ex nunc presoje. Ta določba po pojasnilu predložitvenega sodišča določa, da se upravna odločba pregleda glede na obrazložitev pravnega sredstva. Glasi se: „1. Sodišče, ki mu je predložena zadeva, odloča na podlagi vloge, predloženih dokazov, pripravljalnih ukrepov in obravnave. 2. Sodišče po uradni dolžnosti dopolni pravne razloge. 3. Sodišče sme po uradni dolžnosti dopolniti dejansko stanje.“(7) To zakonodajo spremlja obrazložitveni memorandum, ki dodatno omejuje pooblastila upravnega sodnika.(8)
39.      Vprašanje, predloženo v predhodno odločanje, je spodbudilo mnenje predložitvenega sodišča, da nacionalna zakonodaja, ki na tak način omejuje pooblastila upravnega sodnika, ni v skladu s pravom Unije.
40.      Vprašanje, predloženo v predhodno odločanje, je mogoče razdeliti na dva dela, ki ju bom analizirala ločeno. Najprej bom (v oddelku A) trdila, da mora nacionalno sodišče pri nadzoru nad zakonitostjo odločbe o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene po pravu Unije upoštevati vse elemente v spisu, ki so mu bili predloženi, kakor so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku, tudi če nekateri elementi niso bili vključeni v obrazložitev pravnega sredstva, ki jo je navedel prosilec. V oddelku B bom pojasnila, da mora nacionalno sodišče pri nadzoru nad zakonitostjo odločbe, s katero je bila prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena kot neutemeljena, po potrebi po uradni dolžnosti presoditi tudi potrebo prosilca po mednarodni zaščiti.
A.      Obseg sodnega nadzora
41.      Katere elemente mora nacionalno sodišče upoštevati pri preučevanju pravnega sredstva zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene? Ali je omejeno le na preučitev vprašanj, navedenih v pravnem sredstvu, ali mora upoštevati še vse druge elemente, ki so navedeni v spisu, s katerimi je bilo seznanjeno?
42.      Za odgovor na ta vprašanja je potrebna razlaga člena 46 direktive o azilnih postopkih glede na načelo učinkovitega sodnega varstva, kot je kodificirano v členu 47 Listine.(9)
43.      Upoštevni deli člena 46(1) in (3) direktive o azilnih postopkih se glasijo:
„1.      Države članice zagotovijo, da imajo prosilci pravico do učinkovitega pravnega sredstva pred sodiščem zoper:
(a) odločbo, izdano v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, vključno z odločbo:
(i) o neutemeljenosti prošnje v zvezi s statusom begunca in/ali subsidiarne zaščite,
[…]
3.      Države članice zaradi spoštovanja odstavka 1 zagotovijo, da učinkovito pravno sredstvo vsaj v pritožbenih postopkih pred sodiščem prve stopnje zagotavlja podrobno in ex nunc presojo dejstev in pravnih vprašanj, po potrebi vključno s presojo potreb po mednarodni zaščiti v skladu z [direktivo o pogojih].“(10)
44.      Po mojem mnenju že samo besedilo člena 46 direktive o azilnih postopkih jasno predpostavlja, prvič, da ima prosilec, čigar prošnja za azil je bila zavrnjena kot neutemeljena, pravico, da sodišče tako odločbo preizkusi. Drugič, odstavek 3 te določbe zahteva, da sodišče, ki izvaja nadzor, vsaj na prvi stopnji, kjer so sodišča na splošno pooblaščena za presojo dejstev, preuči celoten spis, torej vsak argument in dokaz, ki mu je bil dan na voljo, ne le tiste elemente, ki jih je prosilec izrecno navedel v pravnem sredstvu. Besedila „vključno s presojo potreb po mednarodni zaščiti“ ni mogoče razlagati drugače kot tako, da nacionalnega sodnika pooblašča, da po potrebi odločbo po vsebini znova preuči, ne glede na to, ali se s pravnim sredstvom, ki ga je vložil prosilec, predlaga taka preučitev. Navedba „podrobne presoje dejstev in pravnih vprašanj“ kaže, da mora sodnik upoštevati vsa ustrezna dejstva in pravne vidike zadeve, ne le tiste, s katerimi je bil seznanjen s pravnim sredstvom. Izraz „ex nunc presoja“ pomeni, da lahko sodnik upošteva nove pravne argumente in dejstva, ki niso bili upoštevani v upravnem postopku, ki je privedel do odločbe.
45.      Taka razlaga je skladna s sodno prakso Sodišča. V sodbi Alheto je Sodišče pojasnilo, da „ex nunc“ pomeni, da mora sodišče opraviti presojo, ki, kadar je to primerno, upošteva nove elemente, ki so se pojavili po sprejetju odločbe, zoper katero je vloženo pravno sredstvo. Taka presoja omogoča izčrpno obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ne da bi bilo treba spis vrniti organu za presojo. Torej ima nacionalno sodišče v skladu z direktivo o azilnih postopkih pooblastilo, da upošteva nove elemente, glede katerih se ta organ ni izrekel. Poleg tega je Sodišče razsodilo, da pridevnik „podrobna“ potrjuje, da mora sodišče obravnavati tako elemente, ki jih je organ za presojo upošteval ali bi jih lahko upošteval, kot elemente, ki so se pojavili po tem, ko je ta organ sprejel odločbo.(11)
46.      Med postopkom se lahko dejansko pojavi potreba po presoji dejstev, ki presegajo formalno pritožbo. Na primer, med obravnavo pravnega sredstva se lahko zgodi, da pridejo na dan novi dokazi ali da sodnik izve za dokaz, ki bi ga organ za presojo moral preučiti, vendar ga ni upošteval, ko je odločal, ali bo prosilcu podelil mednarodno zaščito. V takih primerih mora imeti nacionalno sodišče, ki obravnava pravno sredstvo, možnost, da po prostem preudarku ugotovi, ali se dokazi lahko štejejo za upoštevne za njegov preizkus odločbe o prošnji za azil.
47.      Taka razlaga člena 46(3) direktive o azilnih postopkih zagotavlja, da se v primeru vrnitve zadeve organu za presojo lahko v kratkem času sprejme nova odločba, s čimer se prepreči tveganje, da se pojavijo elementi, ki zahtevajo ponovno posodobljeno presojo.(12)
48.      Poleg tega je taka razlaga skladna z dejstvom, da morajo države članice državljanu tretje države, kadar izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite iz poglavij II in III ali poglavij II in V direktive o pogojih, priznati mednarodno zaščito, ne da bi imele v zvezi s tem diskrecijsko pravico.(13)
49.      Tožeči stranki iz obeh zadev v glavni stvari in Komisija podpirajo tako razlago člena 46(3) direktive o azilnih postopkih, nizozemska vlada pa jo prereka.
50.      Nizozemska vlada na podlagi točke 93 sodbe Sodišča v zadevi Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, kjer je navedeno, da „[o]značitev te tretje države za varno izvorno državo tako predstavlja enega od elementov iz spisa, s katerimi je bilo seznanjeno predložitveno sodišče in ki jih mora preučiti v okviru tožbe zoper navedeno odločbo“,(14) sklepa, da mora nacionalno sodišče preučiti le elemente, s katerimi ga je prosilec seznanil s pravnim sredstvom.
51.      Po mojem razumevanju te sodbe je Sodišče v točki 93 le pojasnilo, da je bila označitev Republike Moldavije za varno izvorno državo eden od elementov, s katerimi je bilo predložitveno sodišče seznanjeno med nadzorom nad odločbo pristojnega organa. V točki 94 te sodbe je Sodišče pojasnilo, da tak element pomeni pravno vprašanje, ki ga mora predložitveno sodišče preučiti v okviru podrobne in ex nunc presoje, določene v členu 46(3) direktive o azilnih postopkih, čeprav se v navedeni zadevi tožeča stranka v postopku v glavni stvari v svoji tožbi ni izrecno sklicevala na ta element. Posledično ti točki razumem tako, da je Sodišče zgolj navedlo, da mora nacionalno sodišče upoštevati vsako vprašanje, s katerim ga prosilec seznani, tudi če to stori med postopkom, in ne v pravnem sredstvu.
52.      Poleg tega nizozemska vlada trdi, da je obveznost nacionalnega sodišča, da po potrebi po uradni dolžnosti presodi dejstva in pravna vprašanja, mogoče sprejeti v primerih, ki se nanašajo na pridržanje,(15) ker v takih primerih pravo Unije izrecno zahteva sodni nadzor nad zakonitostjo pridržanja, ki ga odredi upravni organ.(16) Vendar to ne velja za postopke v zvezi s prošnjami za azil, saj direktiva o azilnih postopkih ne nalaga obveznega sodnega nadzora. Prosilec se tako lahko odloči, da sprejme odločbo o zavrnitvi svoje prošnje ali da se zoper to odločbo pritoži, vendar izključi nekatere razloge za pravno sredstvo, ki po njegovem mnenju niso zadostni razlogi za izpodbijanje odločitve in ki zato verjetno ne bodo privedli do njene odprave.
53.      V zvezi s tem po mojem mnenju nizozemska vlada pravilno trdi, da direktiva o azilnih postopkih ne določa obveznega sodnega preizkusa odločb o azilu. Torej če se prosilec zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene ne pritoži, nacionalno sodišče ni dolžno opraviti nadzora nad zakonitostjo odločbe organa za presojo.
54.      Če pa se prosilec zoper to odločbo pritoži, mora nacionalno sodišče po potrebi ukrepati po uradni dolžnosti in preučiti vse elemente, ki so mu bili predloženi – ne glede na to, ali so bili dopolnjeni ali pojasnjeni med kontradiktornim postopkom – tudi če v pravnem sredstvu niso izrecno navedeni. To ne pomeni, da mora aktivno in po uradni dolžnosti iskati kakršne koli dodatne elemente v zadevi. Pomeni pa, da sodišče ne more prezreti takih elementov, če se med postopkom sodniki z njimi seznanijo. Nazadnje, pravica do obrambe zahteva, da imata obe stranki možnost, da se izrečeta o upoštevnosti vsakega novega elementa.
B.      Presoja potrebe po mednarodni zaščiti, ki jo opravi nacionalno sodišče, po potrebi po uradni dolžnosti
55.      Zdaj se bom posvetila drugemu delu drugega vprašanja, katerega namen je razjasniti, ali je nacionalno prvostopenjsko sodišče, ki mora preizkusiti zakonitost odločbe o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene, dolžno po potrebi po uradni dolžnosti presoditi potrebo prosilca po mednarodni zaščiti v skladu z direktivo o pogojih.
56.      V obrazložitvi drugega vprašanja je predložitveno sodišče podvomilo tudi o tem, ali mora sodišče pri presoji zakonitosti zavrnilne odločbe po uradni dolžnosti preučiti načelo nevračanja. Predložitveno sodišče ni pojasnilo, zakaj je to vprašanje postavilo vzporedno z vprašanjem o presoji potrebe po mednarodni zaščiti po uradni dolžnosti. Ker pa zavrnilni odločbi, ki sta predmet spora o glavni stvari v zadevi C-7/25 in v zadevi C-8/25, vsebujeta tudi odločbo o vrnitvi, to morda pojasnjuje, zakaj se zdi predložitvenemu sodišču potrebno razjasniti, ali mora na podlagi prava Unije po uradni dolžnosti presoditi morebitno kršitev načela nevračanja, kadar izvaja sodni nadzor nad odločbami o zavrnitvi prošenj za azil kot neutemeljenih.
57.      Potrebo po mednarodni zaščiti je treba presojati glede na pogoje iz poglavij II in III ali poglavij II in V direktive o pogojih, kar med drugim vključuje obveznost preučitve, ali obstaja resna nevarnost, da bo oseba, ki prosi za mednarodno zaščito, v državi izvora podvržena smrtni kazni, mučenju ali nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju, ki je prepovedano s členom 4 Listine.(17)
58.      Če je tako, morajo države članice spoštovati načelo nevračanja, ki je kot temeljna pravica zagotovljeno v členu 18 Listine v povezavi s členom 33 Ženevske konvencije(18) in členu 19(2) Listine.(19) Vendar je treba upoštevati, da tveganja, ki upravičujejo prepoved vrnitve osebe v državo izvora, sama po sebi ne zadostujejo, da se ji podeli azil.
59.      Za utemeljitev trditve, da mora nacionalno sodišče po uradni dolžnosti presoditi morebitno kršitev načela nevračanja, so se tožeči stranki iz postopkov v glavni stvari in Komisija v pisnih stališčih sklicevale na sodbo Ararat. Ta sodba se je nanašala na zakonitost odločbe, s katero je bila zavrnjena prošnja za izdajo dovoljenja za prebivanje, ki je po zavrnitvi povzročila uveljavitev odločbe o vrnitvi, ki je bila predhodno sprejeta v okviru postopka za mednarodno zaščito.
60.      V tej sodbi je Sodišče najprej ugotovilo, da sodno varstvo, ki je zagotovljeno s členom 47 Listine in konkretizirano v členu 13(1) in (2) direktive o vračanju, „ne bi bilo niti učinkovito niti popolno, če nacionalnemu sodišču ne bi bilo treba po uradni dolžnosti ugotoviti kršitve načela nevračanja v primeru, da elementi iz spisa, s katerimi je bilo seznanjeno in kot so bili dopolnjeni in pojasnjeni v kontradiktornem postopku pred njim, kažejo na to, da odločba o vrnitvi temelji na zastareli presoji nevarnosti ravnanj, prepovedanih s tem načelom, ki bi jim bil podvržen državljan tretje države, če bi se moral vrniti v zadevno tretjo državo […]“.(20) Poleg tega je Sodišče razsodilo, da bi omejitev „uradne dolžnosti nacionalnega sodišča […] lahko povzročila izvršitev take odločbe“, čeprav nekateri elementi iz spisa kažejo na to, da bi bila zadevna oseba v tej tretji državi lahko podvržena ravnanju, ki je s členom 4 Listine prepovedano.(21)
61.      Poleg tega je Sodišče v točki 51 iste sodbe navedlo, da obveznost nacionalnega sodišča, da po potrebi po uradni dolžnosti zagotovi spoštovanje načela nevračanja, velja enako v okviru postopka za mednarodno zaščito, čeprav se je postopek v navedeni zadevi nanašal na prošnjo za izdajo dovoljenja za prebivanje.
62.      Na podlagi te točke sodbe Ararat so tožeči stranki v postopkih v glavni stvari in Komisija trdile, da je treba načelo nevračanja spoštovati vedno in v vsaki fazi postopka vrnitve ter v vsaki fazi postopka preverjanja zavrnitve prošnje za mednarodno zaščito. Po njihovem mnenju absolutna narava načela nevračanja od nacionalnega sodišča zahteva, da zagotovi njegovo spoštovanje, ne da bi bilo omejeno na presojo dejstev in argumentov, ki jih je prosilec izrecno navedel v pravnem sredstvu.
63.      Nizozemska vlada se z njihovim stališčem ne strinja popolnoma. Namesto tega trdi, da morajo obstajati resni in dokazani razlogi za prepričanje, da bo osebi, ki prosi za mednarodno zaščito, v državi izvora grozila resna nevarnost, da bo podvržena ravnanju, ki ga člen 4 in člen 19(2) Listine prepovedujeta. Verjetnost take nevarnosti mora biti očitna na podlagi informacij, ki so bile predložene sodniku ter dopolnjene ali pojasnjene v kontradiktornem postopku. Zato je taka presoja obvezna le, če obstajajo jasni dejavniki, ki kažejo, da bi lahko bila zadevna oseba v tej tretji državi podvržena ravnanju, ki ga člen 4 Listine absolutno prepoveduje.
64.      Po mojem mnenju nič v sodbi Ararat ne kaže na to, da je ustrezen prag za sprožitev presoje načela nevračanja po uradni dolžnosti ta, da elementi pred sodiščem „jasno“ kažejo na morebitno kršitev pravic, varovanih s členom 4 Listine, ob vrnitvi v državo izvora. Glede na absolutno naravo tega načela(22) menim, da morajo nacionalna sodišča pri obravnavi pravnih sredstev zoper odločbe o vrnitvi ali odločbe o zavrnitvi mednarodne zaščite presoditi, ali bi lahko bilo kršeno načelo nevračanja, takoj ko elementi, navedeni med postopkom, sprožijo vprašanja o morebitni kršitvi.
65.      Omenim lahko še, da je Evropsko sodišče za človekove pravice (ESČP) pri razlagi člena 3 Evropske konvencije o človekovih pravicah prav tako razsodilo, da nacionalna sodišča presodijo nevarnost mučenja ali nečloveškega ali ponižujočega ravnanja ali kaznovanja „glede na vse elemente, ki so [jim] predloženi, ali po potrebi elemente, pridobljene po uradni dolžnosti, zlasti kadar prosilec ali tretja oseba, ki intervenira v postopku, poda utemeljene razloge, ki vzbujajo dvom o točnosti informacij, na katere se sklicuje tožena vlada“.(23)
66.      Predložitveno sodišče trdi, da mora imeti poleg preverjanja načela nevračanja tudi možnost, da po potrebi po uradni dolžnosti presodi potrebo prosilca po mednarodni zaščiti.
67.      Ker mora nacionalno sodišče med obravnavanjem pravnega sredstva opraviti izčrpno in posodobljeno presojo položaja prosilca, mora iz istih razlogov po potrebi po uradni dolžnosti preučiti ne le tveganja, povezana z vrnitvijo, temveč tudi potrebo prosilca po mednarodni zaščiti na podlagi elementov v spisu, ki so mu bili predloženi ali navedeni med kontradiktornim postopkom.
68.      Po mojem mnenju mora biti ne glede na to, kar je že jasno na podlagi besedila člena 46(3) direktive o azilnih postopkih, taka pristojnost na voljo nacionalnemu sodišču, ki obravnava pravno sredstvo zoper odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene, da lahko preuči vse elemente, ki so pomembni za prosilca.
69.      Tako razlago člena 46(3) direktive o azilnih postopkih zahteva načelo učinkovitega sodnega varstva, določeno s členom 47 Listine. Podrobna presoja potrebe po mednarodni zaščiti sodišču, ki opravlja nadzor, omogoča, da upošteva elemente, ki bi, če bi jih organ za presojo preučil, privedli do podelitve mednarodne zaščite prosilcu.
70.      Iz zgoraj navedenih razlogov predlagam, naj Sodišče na drugo vprašanje predložitvenega sodišča odgovori, da je treba pravo Unije, ki se uporablja, razlagati tako, da od nacionalnega prvostopenjskega sodišča, ki mora opraviti nadzor nad zakonitostjo odločbe o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene, zahteva, da po potrebi po uradni dolžnosti opravi podrobno in ex nunc presojo dejanskih in pravnih razlogov za to odločbo na podlagi elementov iz spisa, ki so mu bili predloženi ter kot so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku, ne glede na to, ali so bili vsi ti elementi vključeni v razloge za vložitev pravnega sredstva, s katerim je bil začet sodni nadzor. Taka presoja po uradni dolžnosti mora vključevati presojo potrebe po mednarodni zaščiti v skladu z direktivo o pogojih in spoštovanja načela nevračanja.
71.      Kakšne so posledice take razlage za predložitveno sodišče?
72.      V sodbi Alheto je Sodišče pojasnilo, da morajo države članice na podlagi člena 46(3) direktive o azilnih postopkih nacionalno pravo prilagoditi tako, da obravnava pravnih sredstev vključuje sodni preizkus vseh dejanskih in pravnih elementov, ki sodišču omogočajo posodobljeno presojo obravnavane zadeve.(24)
73.      Iz tega sledi, da če predložitveno sodišče meni, da mu nacionalna zakonodaja preprečuje upoštevanje dejanskih in pravnih elementov, ki so mu bili predloženi med sodnim postopkom, vendar niso bili vključeni v tožbo, ali da mu preprečuje, da bi po uradni dolžnosti presodilo potrebo prosilca po mednarodni zaščiti ali da bi presodilo, ali obstajajo razlogi za uporabo načela nevračanja, mora to nacionalno zakonodajo in zlasti člen 8:69 splošnega zakona o upravnem pravu razlagati v skladu s pravom Unije. Če taka razlaga ni mogoča,(25) predložitveno sodišče ne sme uporabiti te določbe nacionalne zakonodaje.(26)
IV.    Predlog
74.      Glede na navedene preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo rechtbank Den Haag, zittingsplaats Roermond (sodišče v Haagu, ki zaseda v Roermondu, Nizozemska), odgovori:
Člen 46(3) Direktive 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite v povezavi s členi 4, 18 in 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
je treba razlagati tako, da od nacionalnega prvostopenjskega sodišča, ki mora opraviti nadzor nad zakonitostjo odločbe o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito kot neutemeljene, zahteva, da po potrebi po uradni dolžnosti opravi podrobno in ex nunc presojo dejanskih in pravnih razlogov za to odločbo na podlagi elementov iz spisa, ki so mu bili predloženi, kot so bili dopolnjeni ali pojasnjeni v kontradiktornem postopku, ne glede na to, ali so bili vsi ti elementi vključeni v razloge za vložitev pravnega sredstva, s katerim je bil začet sodni nadzor. Taka presoja po uradni dolžnosti mora vključevati presojo potrebe po mednarodni zaščiti v skladu s pravom Unije, ki se uporablja, in spoštovanja načela nevračanja.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
i      Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
2      Direktiva 2013/32/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60) (v nadaljevanju: direktiva o azilnem postopku).
3      Ta politika je po navedbah predložitvenega sodišča določena v točki 16.3.2.1 besluit van de Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid van 13 juni 2024, nummer WBV 2024/12, houdende wijziging van de Vreemdelingencirculaire 2000 (sklep državnega sekretarja za pravosodje in varnost z dne 13. junija 2024, št. WBV 2024/12, o spremembi okrožnice o tujcih iz leta 2000). Sklep je začel veljati 1. julija 2024. Tožena stranka je določila tudi Werkinstructie WI 2024/6 Geloofwaardigheidsbeoordeling (asiel) (delovno navodilo WI 2024/6 Ocena verodostojnosti (azil), ki vsebuje navodila za izvajanje te politike.
4      Direktiva 2011/95/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9) (v nadaljevanju: direktiva o pogojih).
5      Direktiva 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2008, L 348, str. 98) (v nadaljevanju: direktiva o vračanju).
6      Predložitveno sodišče navaja sodbe z dne 25. julija 2018, Alheto (C‑585/16, v nadaljevanju: Alheto, EU:C:2018:584, točke 105, 106, od 109 do 116 in 118), z dne 4. oktobra 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, točka 60), z dne 4. oktobra 2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky (C‑406/22, v nadaljevanju: Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, EU:C:2024:841, točke od 87 do 91, 93, 94, 97 in 98), in z dne 17. oktobra 2024, Ararat (C‑156/23, v nadaljevanju: Ararat, EU:C:2024:892, točki 45 in 46 ter točke od 49 do 51).
7      [Opomba prevajalca: opomba ni upoštevna za slovensko različico.]
8      Glej obrazložitveni memorandum k splošnemu zakonu o upravnem pravu: Tweede Kamer, vergaderjaar 1991–1992, 22 495, št. 3 (predstavniški dom), kjer je navedeno: „Glede obsega spora, o katerem mora sodišče odločiti, opozarjamo, da je načeloma določen z obsegom vloženega pravnega sredstva […]. Glede na primarno funkcijo upravnega postopka, in sicer zagotavljanje pravnega varstva, ni razloga, da bi sodišče preseglo okvir zahtevka. Poleg tega bi bilo z vidika pravne varnosti za tiste, ki sodelujejo pri odločanju, neugodno, če bi sodišče lahko preseglo meje spora, ki mu je predložen. Iz navedenega sledi, da sodišče na prvi stopnji ne sme upoštevati tistih delov odločbe, ki niso izpodbijani. Vendar je treba opozoriti, da se sodišče ne more zgolj zanašati na argumente, navedene v vlogi. Neobstoj nekaterih navedb v vlogi ne pomeni nujno, da se je tožeča stranka namerno odločila, da ne bo opozorila na nekatere pomanjkljivosti, in da torej želi te pomanjkljivosti sprejeti. […] V skladu s členom 48 Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering [zakonik o civilnem postopku] drugi odstavek določa, da sodišče po uradni dolžnosti dopolni pravne razloge. Tretji odstavek določa, da sme sodišče po uradni dolžnosti dopolniti dejansko stanje. Pomen zadnjega je predvsem v tem, da sodišču drugače kot v civilnem postopku načeloma ni treba sprejeti dejanskega stanja, kakor so ga predstavile stranke. Sodnik sme postavljata dodatna vprašanja. Pooblastilo za dopolnitev dejstev ni tako obsežno, da bi sodniku omogočilo, da odločitev utemelji na dejanskih elementih, h katerim stranke med postopkom niso mogle dati pripomb. Sedanje pooblastilo torej ne vpliva na pravilo iz prvega odstavka. Če dejstva, ki so materialno pomembna za sodbo, prvič pridejo na dan v senatu, je ustrezno, da sodišče spet odpre preiskavo in strankam da možnost, da k njim podajo pripombe. [Opomba prevajalca: dodatna opomba ni upoštevna za slovensko različico.]
9      Glej sodbo z dne 5. februarja 2026, Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (C‑718/24, EU:C:2026:68, točka 73 in navedena sodna praksa).
10      Poleg tega je v uvodni izjavi 50 direktive o azilnih postopkih navedeno, da je v skladu s temeljnim načelom prava Unije, da je med drugim zoper odločbe v zvezi s prošnjami za mednarodno zaščito na razpolago učinkovito pravno sredstvo pred sodiščem.
11      Sodba Alheto, točke od 111 do 113. Sodišče je to razlago ponovilo v sodbi z dne 29. julija 2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, točka 55 in navedena sodna praksa).
12      Sodba Alheto, točka 147.
13      Sodba Torubarov, točka 50.
14      Moj poudarek.
15      Nizozemska vlada se sklicuje na sodbo z dne 8. novembra 2022, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Preizkus pridržanja po uradni dolžnosti) (C‑704/20 in C‑39/21, EU:C:2022:858, točke 72, 77, 82, 83, 87 in 88).
16      Glej člen 15(2) direktive o vračanju in člen 9(3) Direktive 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito, (UL 2013, L 180, str. 96).
17      Kar je Sodišče potrdilo v sodbi z dne 29. januarja 2026, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (C‑431/24, EU:C:2026:53, točki 31 in 32 ter navedena sodna praksa).
18      Konvencija o statusu beguncev, ki je bila podpisana v Ženevi 28. julija 1951 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 189, str. 137) in je začela veljati 22. aprila 1954, kakor je bila dopolnjena s Protokolom o statusu beguncev, ki je bil sklenjen v New Yorku 31. januarja 1967 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 606, str. 267) in je začel veljati 4. oktobra 1967 (v nadaljevanju skupaj: Ženevska konvencija).
19      Kar je Sodišče potrdilo v sodbi z dne 6. julija 2023, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Begunec, ki je storil hudo kaznivo dejanje) (C‑663/21, EU:C:2023:540, točka 36 in navedena sodna praksa).
20      Sodba Ararat, točka 50.
21      Prav tam.
22      Glej sodbo Ararat, točka 36 in navedena sodna praksa.
23      Glej sodbo ESČP z dne 11. januarja 2007, Salah Sheekh proti Nizozemski (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, točka 136).
24      Sodba Alheto, točka 110.
25      Ne zdi se, da bi moje razumevanje upoštevnega nizozemskega prava in razlagalnega obvestila preprečevalo tako dosledno razlago. Vendar mora o tem odločiti nacionalno sodišče. Morda velja omeniti, da je Sodišče razsodilo, da ta ustaljena nacionalna sodna praksa ne bi smela nacionalnim sodiščem preprečevati, da pravilo nacionalnega prava razlagajo skladno s pravom Unije. Glej v zvezi s tem sodbo z dne 17. aprila 2018, Egenberger (C‑414/16, EU:C:2018:257, točki 72 in 73 ter navedena sodna praksa).
26      Sodba Torubarov, točka 73.