Začasna izdaja
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
RIMVYDASA NORKUSA,
predstavljeni 4. septembra 2025(1)
Zadeva C-629/24
M. H.,
Costa Crociere SpA
proti
Costa Crociere SpA,
Axyme Selàrl,
Generali IARD SA,
Hiscox Insurance Company Ltd,
Caisse primaire d’assurance maladie (CPAM) de Paris,
D. I.,
D. M.,
W. T.,
Croisière Club SAS,
Hiscox SA,
Caisse primaire d’assurance maladie (CPAM) du Puy-De-Dôme
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija))
„ Predlog za sprejetje predhodne odločbe – Uredba (ES) št. 392/2009 – Odgovornost prevoznikov potnikov po morju – Člen 2 – Področje uporabe – Člen 3(1) – Odgovornost prevoznikov, kot jo ureja Atenska konvencija – Člen 7, prvi odstavek – Informiranje potnikov – Direktiva 90/314/EGS – Paketna potovanja, organizirane počitnice in izleti – Člen 5 – Odgovornost organizatorja – Križarjenje – Nesreča – Telesna poškodba potnika “
I.      Uvod
1.        Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija) na podlagi člena 267 PDEU, se nanaša na razlago člena 2, člena 3(1) in člena 7, prvi odstavek, Uredbe (ES) št. 392/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o odgovornosti prevoznikov potnikov po morju v primeru nesreč,(2) kadar pomorski prevoznik opravlja križarjenje, ki se šteje za „organizirane počitnice“ v smislu Direktive Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih.(3)
2.        Predlog je vložen v okviru dveh tožb na podlagi skupne odgovornosti, ki sta ju zoper potovalni agenciji, pomorskega prevoznika in zavarovalnice vložila potnika zaradi telesnih poškodb, ki sta jih utrpela med križarjenjem, ki ga je izvedel prevoznik, storitve pa so jima bile prodane prek potovalne agencije v okviru turističnega paketa. Glavno pravno vprašanje, ki se postavlja v obeh zadevah, je, na katerega od zgoraj navedenih aktov Unije se lahko tožeče stranke
sklicujejo v podporo svojim odškodninskim zahtevkom. Vsaka stranka v postopku se, odvisno od svojega interesa, sklicuje na en ali drugi pravni akt in zavrača uporabo drugega. Zato bo treba proučiti razmerje med zgoraj navedenima pravnima aktoma ter ali se lahko v zadevah, v katerih ima križarjenje po morju značilnosti paketnih potovanj, uporabljata hkrati.
3.        Postavljajo se torej zapletena vprašanja glede razmejitve področij uporabe obeh aktov, saj so nacionalna sodišča do zdaj o tem različno odločala, zato je potrebno pojasnilo Sodišča. Navedeno pravno vprašanje je precejšnjega pomena v praksi, saj se z zadevnima aktoma prava Unije vzpostavljajo ureditve odgovornosti z različnimi cilji, zahtevki se vlagajo glede na izpolnjevanje različnih pogojev, akta se delno nanašata na različne vrste škode, zato se tudi razlikuje obseg zaščite, ki ju zagotavljata. Pri razlagi navedenih aktov prava Unije je potrebna posebno pozornost, da se zagotovi celovito varstvo potrošnikov ter doslednost in enotnost znotraj pravnega reda Unije.
II.    Pravni okvir
A.      Pravo Evropske unije
4.        V okviru obravnavanih zadev so upoštevni členi 1, 2 in 5 Direktive 90/314, členi 1, 2, 3 in 7 Uredbe št. 392/2009 ter členi 1, 3, 7 in 14 Priloge I k navedeni uredbi, člen 3 Uredbe (EU) št. 1177/2010(4) ter člena 3 in 14 Direktive 2015/2302/EU(5).
B.      Francosko pravo
5.        Direktiva 90/314 je bila prenesena v nacionalno pravo z loi n° 92-645 du 13 juillet 1992 (zakon št. 92-645 z dne 13. julija 1992),(6) katerega določbe so bile pozneje kodificirane v Code du tourisme (zakonik o turizmu). Različica upoštevnih členov navedenega zakonika je različica, ki izhaja iz loi n° 2009-888 du 22 juillet 2009 (zakon št. 2009-888 z dne 22. julija 2009).(7) Navedeni členi določajo:
–      člen L. 211-1:
„I.- To poglavje se uporablja za fizične ali pravne osebe, ki ne glede na način njihovega plačila sodelujejo ali pomagajo pri organizaciji ali prodaji:
(a) individualnih ali skupinskih potovanj ali počitnic;
(b) storitev, ki se lahko opravljajo v primeru potovanj ali počitnic, vključno z izdajo vozovnic, rezervacijo sob v hotelih ali turističnih nastanitvah in izdajo vavčerjev za nastanitev ali prehrano;
[…]“
–      člen L. 211-2:
„Organizirane počitnice so:
1.      storitev, ki vsebuje vnaprej dogovorjeno kombinacijo vsaj dveh storitev, ki se nanašajo na prevoz, nastanitev ali druge turistične storitve, ki niso pomožne storitve k prevozu ali nastanitvi ter pomenijo pomemben del turističnega paketa;
2.      storitev, ki traja več kot štiriindvajset ur ali vključuje nastanitev preko noči;
3.      storitev, ki se prodaja ali ponuja po skupni ceni.“
–      člen L. 211-16:
„Fizična ali pravna oseba, ki opravlja storitve iz člena L. 211-1, je samodejno odgovorna kupcu za pravilno izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe, ne glede na to, ali je bila pogodba sklenjena na daljavo ali ne, in ne glede na to, ali mora obveznosti izpolniti sama ali pa jih morajo izpolniti drugi ponudniki storitev, brez poseganja v njeno regresno pravico zoper njih in v mejah nadomestil škode, določenih v mednarodnih konvencijah.
Vendar se lahko v celoti ali delno razbremeni odgovornosti, tako da dokaže, da je neizpolnitev ali neustrezno izpolnitev pogodbe mogoče pripisati bodisi kupcu oziroma je razlog dejanje tretje osebe, ki ga ni bilo mogoče predvideti in se mu izogniti, pri čemer taka tretja oseba ni povezana z izvajanjem pogodbenih storitev, bodisi višji sili.“
III. Dejansko stanje, iz katerega izhaja spor v postopku o glavni stvari, in vprašanji za predhodno odločanje
6.        D. M. je 11. februarja 2016 zase in za svojo ženo D. I. kupil paket organiziranih počitnic pri potovalni agenciji Croisière Club SAS za ceno 1.782 EUR. Turistični paket je vključeval križarjenje po grških otokih s petimi postanki med 30. marcem in 11. aprilom 2016, in sicer na ladji, ki jo je upravljala družba Costa Crociere SpA iz Marseilla (Francija).
7.        Oseba D. I. je 30. marca 2016 padla in si zlomila levo caput humeri, po tistem, ko je obnjo trčila neznana oseba, ko si je želela postreči pri samopostrežnem bifeju na ladji, med tem ko je bila ta še zasidrana v pristanišču v Marseillu. Posledično se D. I. in D. M. nista mogla udeležiti križarjenja ter sta zoper Costa Crociere in Croisière Club vložila odškodninsko tožbo. Družba Hiscox Insurance Company Ltd (v nadaljevanju: Hiscox), zavarovateljica Croisière Club, se je prostovoljno pridružila postopku.
8.        Dne 22. oktobra 2020 je tribunal judiciare de Nanterre (sodišče v Nanterru, Francija) ugotovilo, da sta Costa Crociere in Croisière Club odškodninsko odgovorna za nastalo škodo ter navedenima družbama in družbi Hiscox naložilo plačilo odškodnine osebama D. I. in D. M. v različnih zneskih. Costa Crociere, Croisière Club in Hiscox so se na navedeno sodbo pritožile.
9.        S sodbo z dne 14. februarja 2023 je cour d’appel de Versailles (pritožbeno sodišče, Versailles, Francija) družbama Costa Crociere in Croisière Club naložilo plačilo odškodnine osebama D. I. in D. M. za nastalo škodo na podlagi člena L. 211-1 in naslednjih zakonika o turizmu, s katerim je bila prenesena Direktiva 90/314. Na isti podlagi je sodišče družbi Hiscox naložilo, naj prevzame odgovornost od družbe Croisière Club, kot je bila ugotovljena na podlagi zadevnih sodb, izdanih zoper družbo Croisière Club, ter ji povrne škodo, nadalje pa je družbi Costa Crocier naložilo, naj prevzame odgovornost od družb Croisière Club in Hiscox, kot je bila ugotovljena na podlagi zadevnih sodb, izdanih zoper njiju, ter jima povrne škodo.
10.      Družba Costa Crociere je v kasacijski pritožbi, ki jo je vložila pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), trdila, da je cour d’appel de Versailles (pritožbeno sodišče, Versailles) storilo napako, ko je zavrnilo uporabo Uredbe št. 392/2009 in Atenske konvencije(8) ter ugotovilo, da je navedena družba odgovorna za škodo, ki sta jo utrpela D. I. in D. M., na podlagi člena L. 211-1 in naslednjih zakonika o turizmu.
11.      Dne 18. januarja 2017 je oseba M. H. prek potovalne agencije Blue Passion za ceno 12.038 EUR rezervirala križarjenje na ladji, ki jo je upravljala družba Costa Crociere, in sicer od Valparaisa (Čile) do Melbourna (Avstralija), ki naj bi trajalo od 15. februarja 2017 do 17. marca 2017. V noči med 17. in 18. februarjem 2017 je vstala iz postelje, ne da bi pred tem prižgala luč, padla in si zlomila caput humeri. Zanjo je bil nato urejen prevoz v metropolitansko Francijo na zdravljenje.
12.      Oseba M. H. je julija 2017 vložila odškodninsko tožbo zoper družbi Blue Passion in Costa Crociere. Družba Hiscox, zavarovateljica navedenih družb, se je prostovoljno pridružila postopku.
13.      S sodbo z dne 24. oktobra 2019 je tribunal de grande instance de Paris (regionalno sodišče, Pariz, Francija) ugotovilo, da sta Blue Passion in Costa Crociere v deležu 20 % odgovorni za škodo, ki jo je pri padcu utrpela oseba M. H. Navedeno sodišče je ugotovilo, da je M. H. delno odgovorna za škodo, ker ni prižgala luči. Navedeno sodišče je družbam Blue Passion, Costa Crociere in Hiscox naložilo plačilo odškodnine M. H. za škodo v višini 2.041,53 EUR na podlagi člena L. 211-2 in naslednjih zakonika o turizmu.
14.      Družba Blue Passion je bila 22. septembra 2020 dana v sodno likvidacijo.
15.      V pritožbenem postopku je cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče, Pariz, Francija) izdalo sodbo z dne 17. novembra 2022, v kateri je ugotovilo, da je M. H. sama v celoti odgovorna za svojo nesrečo, ker ni prižgala luči. Družba Blue Passion torej ne more biti odgovorna za neustrezno izpolnitev pogodbe na podlagi člena L. 211-1 in naslednjih zakonika o turizmu. Poleg tega je navedeno sodišče ugotovilo, da družba Costa Crociere ne more biti odgovorna za nesrečo na podlagi Uredbe št. 392/2009 in Atenske konvencije, saj ni dokazov o premikih ladje ali napak družbe Costa Crociere, ki bi lahko povzročile padec. Na podlagi navedenega je cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče, Pariz) ugotovilo, da so vsi zahtevki M. H. in vseh tretjih oseb zoper družbo Blue Passion v likvidaciji nedopustni, razveljavilo sodbo o naložitvi odgovornosti družbama Costa Crociere in Blue Passion ter zavrnilo zahtevke M. H. zoper družbi Costa Crociere in Hiscox.
16.      M. H. je pri Cour de cassation (kasacijsko sodišče) vložila kasacijsko pritožbo, v kateri je trdila, da je cour d’appel de Paris (pritožbeno sodišče, Pariz) storilo napako, ko je zavrnilo uporabo člena L. 211-2 in člena L. 211-16 zakonika o turizmu, s katerim je bila prenesena Direktiva 90/314, ter namesto tega uporabilo Uredbo št. 392/2009 in Atensko konvencijo.
17.      Cour de cassation (kasacijsko sodišče), ki je v obravnavani zadevi predložitveno sodišče, je v okviru obravnave obeh kasacijskih pritožb ugotovilo, da se stališča obeh pritožbenih sodišč in pravnih strokovnjakov razlikujejo glede vprašanja, ali se Uredba št. 392/2009 uporablja za organizatorje križarjenj po morju, ki ponujajo turistične pakete, za katere se šteje, da gre za paketna potovanja v smislu Direktive 90/314.
18.      Ena stran trdi, da odgovornost organizatorjev križarjenj po morju, ki so naprodaj kot turistični paket, spada na področje ureditve odgovornosti, kot jo določa Direktiva 90/314. Uredba št. 392/2009 namreč ne določa izjeme od ureditve objektivne odgovornosti organizatorja oziroma turističnega agenta, kot velja na podlagi navedene direktive, s čimer se zagotavlja boljše varstvo potrošnikov. Nadalje, Uredba št. 392/2009 se uporablja le za pogodbe, ki se nanašajo izključno na pomorski prevoz potnikov, sklic na Direktivo 90/314 v členu 7 navedene uredbe pa je omejen na obveznosti organizatorja glede informiranja potnikov in se ne nanaša na ureditev odgovornosti, kot izhaja iz navedene direktive.
19.      Druga stran pa po navedbah predložitvenega sodišča trdi, da odgovornost organizatorjev križarjenj, ki so naprodaj kot organizirane počitnice, spada v okvir ureditve odgovornosti iz Uredbe št. 392/2009, saj v skladu s členom 14 Atenske konvencije, na katerega se nanaša člen 3 navedene uredbe, velja, da se odškodninski zahtevek zaradi smrti ali telesne poškodbe potnika, izgube ali poškodovanja prtljage lahko vloži zoper prevoznika ali dejanskega prevoznika le v skladu z navedeno konvencijo. Nadalje, nobena določba navedene uredbe s svojega področja uporabe ne izključuje križarjenj. Poleg tega člen 7 navedene uredbe vključuje sklic na Direktivo 90/314.
20.      Predložitveno sodišče nadalje pojasnjuje, da nekateri avtorji predlagajo, da bi bilo treba razlikovati med nesrečami potnikov v času križarjenja, ki se nanašajo na sam prevoz – v takem primeru odgovornost prevoznika spada na področje uporabe Atenske konvencije, –
in nesrečami potnikov v času križarjenja, ki se nanašajo na turistično storitev, povezano z navedenim prevozom
v takem primeru se uporablja Direktiva 90/314.
21.      V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.      Ali je treba člene 2, 3(1) in 7, prvi odstavek, Uredbe [št. 392/2009] in Prilogo I k navedeni uredbi razlagati tako, da urejajo odgovornost pomorskega prevoznika, ki opravlja križarjenje z značilnostmi organiziranih počitnic v smislu [Direktive 90/314]?
2.      Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali navedene določbe [Uredbe št. 392/2009] urejajo odgovornost navedenega prevoznika le, če je telesna poškodba povezana s prevozom po morju?“
IV.    Postopek pred Sodiščem
22.      Predložitvena odločba z dne 15. maja 2024 je v sodno tajništvo Sodišča prispela 25. septembra 2024.
23.      Pisna stališča so v roku, kot je določen v členu 23 Statuta Sodišča Evropske unije, predložile osebe D. M., W. T., kot dediča D.I., M. H., družba Costa Crociere, družba Croisière Club in njena zavarovateljica družba Hiscox, družba Hiscox kot zavarovateljica družbe Blue Passion v sodni likvidaciji, francoska vlada in Evropska komisija.
24.      Sodišče je v skladu s členom 76(2) Poslovnika Sodišča odločilo, da se ustna obravnava ne opravi.
V.      Pravna analiza
A.      Uvodne opombe
25.      Križarjenja so priljubljena, ker gre za priročno obliko počitniške izkušnje, ki vključuje potovanje, nastanitev, hrano in zabavo. Potniki lahko obiščejo več destinacij, ne da bi jim za to bilo treba večkrat pripraviti prtljago, na voljo jim je široka ponudba dejavnosti na krovu, hkrati pa je tak način potovanja tudi cenovno ugoden. Križarjenja so zaradi sproščenega vzdušja, družabnega okolja in preprostosti organizacije priljubljena pri številnih ljudeh. S pravnega vidika imajo pogodbe za križarjenja posebno značilnost, saj poleg elementa prevoza vključujejo tudi druge storitve, na primer prostočasne dejavnosti.
26.      Pravo Unije upošteva to dejstvo pri opredelitvi pojma „križarjenje“ na podlagi člena 3 Uredbe št. 1177/2010, ki „pomeni prevozno storitev po morju ali celinskih plovnih poteh, ki se opravlja izključno za namen razvedrila ali oddiha, vključuje nastanitev in druge storitve ter je daljša od dveh prenočitev na ladji“. Posledično lahko nekateri vidiki pogodbe, ki jo sklene potnik, spadajo na področje uporabe več različnih aktov prava Unije. V primeru neizpolnitve ali neustrezne izpolnitve dogovorjenih storitev se lahko pojavijo zapletena vprašanja glede razmejitve področja uporabe navedenih aktov.
27.      V obravnavanih zadevah, ki se nanašata na telesne poškodbe dveh potnikov med križarjenjema v letih 2016 in 2017, se postavlja vprašanje, kako razmejiti področje uporabe dveh zadevnih aktov prava Unije, in sicer
Direktive 90/314 in Uredbe št. 392/2009. Z vsakim od navedenih pravnih aktov se vzpostavlja ločena ureditev odgovornosti – v prvem primeru odgovornost organizatorja, v drugem pa odgovornost prevoznika – kot bom podrobneje pojasnil v nadaljevanju. Ker se z Uredbo št. 392/2009 v pravni red Unije v celoti vključuje Atenska konvencija, sta pri analizi velikega pomena tudi izvor in namen navedene konvencije. Upošteven je tudi Londonski protokol,(9) s katerim je bila spremenjena Atenska konvencija in h kateremu je Evropska unija pristopila. Vendar pa je treba navesti, da se Direktiva 2015/2302, ki je nadomestila Direktivo 90/314, v obravnavanih zadevah ne uporablja ratione temporis, saj se je začela uporabljati šele 1. julija 2018.
28.      Iz povzetka vsebine obeh vprašanj za predhodno odločanje jasno izhaja, da ju je treba obravnavati skupaj. Osrednji cilj analize je opredeliti merila za razmejitev področja uporabe obeh ureditev odgovornosti, s čimer se bo okrepila pravna jasnost v zvezi s tem. V ta namen bom primerjal obe ureditvi in poudaril njune bistvene značilnosti.(10) Na podlagi razlage bom opredelil, v kolikšni meri se zadevna pravna akta Unije nanašata na vidike prevoza in drugih storitev. Pri tem bom proučil, ali bi bilo treba razlikovati med različnimi vrstami storitev, saj nekatere storitve, ki se zagotavljajo v času križarjenja, morda nimajo veliko (ali celo nobene) zveze s področjem prevoza. Nazadnje bom predlagal nekatera razlagalna merila, ki bodo predložitvenemu sodišču v pomoč pri opredelitvi, katera ureditev odgovornosti se uporablja v okviru posamezne zadeve, o kateri odloča.(11)
B.      Predstavitev obeh ureditev odgovornosti, ki se uporabljata za prevoz potnikov po morju, in njunega medsebojnega razmerja
1.      Pregled ključnih značilnosti obeh ureditev odgovornosti
29.      Člen 3(1) Uredbe št. 392/2009 določa, da ureditev odgovornosti, ki se uporablja v primeru pomorskih prevoznikov v primeru škode, povzročene potnikom na ladji, urejajo člena 1 in 1a, člen 2(2) ter členi od 3 do 16, 18, 20 in 21 Atenske konvencije. Kot je zgoraj navedeno, je navedena konvencija s sprejetjem navedene uredbe postala sestavni del pravnega reda Unije.(12)
30.      V skladu z ureditvijo odgovornosti, kot jo določa Atenska konvencija, velja, da je za škodo, nastalo zaradi smrti ali telesne poškodbe potnika, ki ni posledica ladijske nesreče, odgovoren prevoznik, če je do dogodka, ki je povzročil škodo, prišlo namenoma ali zaradi malomarnosti prevoznika, breme dokazovanja namena ali malomarnosti pa nosi tožnik.(13)
31.      Iz člena 14 Atenske konvencije jasno izhaja, da je v zgoraj navedenih okoliščinah zahtevek mogoče vložiti le v skladu z navedeno konvencijo. Iz tega je mogoče sklepati, da Uredba št. 392/2009 pomeni posebno pravno podlago za zahtevke zoper prevoznika v primeru smrti ali telesne poškodbe pri pomorskem prevozu.
32.      V zvezi s tem je treba opozoriti na uvodno izjavo 19 Uredbe št. 392/2009, iz katere izhaja, da je cilj navedene uredbe oblikovanje enotnih pravil („skupek enotnih pravil“)(14) na ravni Unije glede pravic prevoznikov po morju in njihovih potnikov v primeru nesreče, saj tega cilja ni mogoče zadovoljivo doseči na ravni držav članic. Navedeno krepi moje stališče, da je Uredba št. 392/2009 pravni okvir, ki na področju prevoza potnikov po morju ureja jasno opredeljeno vsebino, da se preprečijo morebitna nasprotujoča pravila.(15)
33.      Podrobneje, glede področja uporabe Uredbe št. 392/2009 člen 3(6) Atenske konvencije, ki je kot priloga del navedene uredbe, določa, da se odgovornost prevoznika nanaša le na škodo, nastalo v nesrečah, „ki so se zgodile med prevozom“. Drugače povedano, navedena določba opredeljuje obdobje oziroma proces, med katerim velja odgovornost prevoznika, podrobne posledice tega pa so opredeljene v drugih določbah navedene uredbe.
34.      V zvezi s tem člen 2 Uredbe št. 392/2009 določa, da se ta uporablja za ves „mednarodni prevoz“ v smislu točke 9 člena 1 Atenske konvencije, v kateri je navedeni pojem opredeljen kot „vsak prevoz, v okviru katerega sta v skladu s prevozno pogodbo kraj odhoda in prihoda v različnih državah ali v isti državi, če je v skladu s prevozno pogodbo ali načrtom potovanja vmesno pristanišče postanka v drugi državi“.
35.      Nadalje, člen 1(8)(a) Atenske konvencije določa, da „prevoz“ vključuje obdobje, ko sta potnik in/ali njegova kabinska prtljaga na ladji ali v postopku vkrcavanja ali izkrcavanja, in čas, ko se potnik in njegova kabinska prtljaga po vodi prevažata s kopnega na ladjo ali obratno, če so stroški takšnega prevoza vključeni v ceno vozovnice ali je plovilo, ki se uporablja za takšen pomožni prevoz, potniku zagotovil prevoznik. Vendar pa prevoz ne vključuje časa, ki ga potnik
prebije v pomorskem terminalu, postaji, na pomolu oziroma na ali v katerem koli drugem pristaniškem objektu.
36.      Na podlagi zgoraj navedenih razmislekov in ob upoštevanju dejstva, da križarjenje vključuje predvsem – vendar ne izključno – prevoz potnikov po morju, je razumno ugotoviti, da kakršna koli telesna poškodba, ki jo potnik utrpi zaradi nesreče v času prevoza na ladji, lahko spada na področje uporabe Uredbe št. 392/2009. Nasprotno pa se navedena uredba ne uporablja za telesne poškodbe, ki nastanejo, ko potnika ni na ladji.
37.      Postavlja se torej vprašanje, ali se v navedenih okoliščinah lahko uporablja tudi Direktiva 90/314. Če je tako, bi to pomenilo, da bi se področji uporabe obeh aktov v nekaterih okoliščinah prekrivali. Člen 7 Uredbe št. 392/2009 vsebuje določene namige glede odgovora na to vprašanje. V skladu z navedeno določbo velja, da brez poseganja v obveznosti organizatorjev potovanj v skladu z Direktivo 90/314, prevoznik in/ali dejanski prevoznik zagotovita, da potniki ob odhodu dobijo ustrezne in razumljive informacije o svojih pravicah v skladu z navedeno uredbo.
38.      Iz navedene določbe izhaja, da je zakonodajalec Unije Uredbo št. 392/2009 sprejel ob jasnem zavedanju, da je pomorski prevoz lahko vključen v paketni potovalni aranžma, kot ga ureja Direktiva 90/314. Iz nje izhaja tudi, da je treba potnike informirati o pravicah, ki jih imajo na podlagi Uredbe št. 392/2009, zlasti v okviru ureditve odgovornosti pomorskih prevoznikov do potnikov, kot jo opredeljuje navedena uredba, ter da se navedene pravice lahko torej uporabljajo tudi v okviru paketnih potovanj.
39.      Navedena obveznost pomorskih prevoznikov glede informiranja potnikov o njihovih pravicah na podlagi Uredbe št. 392/2009 „[ne] posega“ v pravice, ki jih imajo potniki morda na podlagi Direktive 90/314 v zvezi z organizatorji potovanj. Vendar je pomembno navesti, da cilj pojma „brez poseganja“ ni izključiti ali omejiti uporabo Uredbe št. 392/2009 v okviru ureditve odgovornosti pomorskega prevoznika v primeru smrti ali telesne poškodbe potnika. Nasprotno – očitno je, da se navedena ureditev odgovornosti še naprej uporablja zlasti v primeru smrti ali telesne poškodbe potnika med prevozom po morju, in sicer na podlagi določbe mednarodne konvencije, ki je sestavni del prava Unije.
40.      Ureditev odgovornosti na podlagi Direktive 90/314 pa se nanaša na odgovornost organizatorja zaradi kršitve njegovih pogodbenih obveznosti do potrošnika. Natančneje, v skladu s členom 5(1) navedene direktive je organizator odgovoren potrošniku za pravilno izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz pogodbe o turističnem paketu, ne glede na to, ali mora navedene obveznosti izpolniti sam organizator ali tretja oseba, ki je ponudnik storitve – v primeru križarjenja torej prevoznik.(16) Poudariti je treba, da navedena direktiva tudi zagotavlja odškodnino v primeru telesne poškodbe, ki izhaja iz neizpolnitve ali nepravilne izpolnitve pogodbeno dogovorjenih storitev, kot je mogoče sklepati iz člena 5(2) navedene direktive.(17)
41.      Za potrebe te analize je torej mogoče trditi, da se zadevni ureditvi odgovornosti razlikujeta glede na svoj regulativni namen in glede na pravno podlago. Posledično se torej lahko v primeru nesreče, v katero je vpleten potnik na križarki, uporabljata hkrati. S tega vidika ni mogoče izključiti, da se lahko v nekaterih okoliščinah področji uporabe Uredbe št. 392/2009 in Direktive 90/314 prekrivata. Pri tem pa je treba poudariti, da se navedena pravna akta ne uporabljata enako. Sledita namreč
različnim ciljem in urejata različne vidike istih potovalnih okoliščin.(18)
42.      Zato so morebitni zahtevki potnika naslovljeni na različne stranke, torej na prevoznika in/ali organizatorja. Navedene stranke so lahko en gospodarski subjekt ali različni gospodarski subjekti. Ob upoštevanju različnih funkcij, ki jih imajo navedene stranke pri izvedbi križarjenja, je utemeljeno domnevati, da je vsaka lahko odgovorna le za kršitve svojih obveznosti do potnika.
43.      V skladu s tem je prevoznik običajno odgovoren za telesne poškodbe, ki jih oseba utrpi na ladji, pri čemer se pogoji za ugotovitev take odgovornosti razlikujejo glede na to, ali zadevna škoda izhaja iz „ladijske nesreče“ v smislu Atenske konvencije. V primerjavi s tem pa je organizator odgovoren za zagotavljanje pravilne izpolnitve pogodbe o paketnem potovanju, zato je odgovoren tudi za vse napake, ki jih je mogoče pripisati ravnanju prevoznika. Poleg tega velja, kot izhaja iz opredelitve pojma „turistični paket“ v členu 2, točka 1, Direktive 90/314, da se „prevoz“ na splošno šteje za enega od sestavnih elementov.
44.      V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 4(1)(b) Direktive 90/314 organizatorju nalaga specifične obveznosti, in sicer da mora potrošniku pred začetkom potovanja zagotoviti nekatere informacije – vključno s časom in krajem vmesnih postankov in prevoznih povezav ter podrobnostmi o mestu, ki ga zaseda potnik, tj. kabini ali mestu na ladji. Povedano drugače, področje uporabe Direktive 90/314 v določeni meri vključuje tudi prevoz potnikov po morju.
45.      Posledično mora potnik načeloma izbrati med dvema različnima načinoma za zagotavljanje pravnega varstva. Vendar je treba poudariti, da ga to ne odvezuje obveznosti v vsaki zadevi skrbno proučiti, ali se glede na specifične okoliščine posameznega primera
uporablja Uredba št. 392/2009 oziroma Direktiva 90/314 in ali so izpolnjene ustrezne zahteve.(19)
46.      Če se obe pravni ureditvi lahko uporabljata hkrati, pa se postavlja še dodatno vprašanje kako zagotoviti pravno doslednost. Razlaga Direktive 90/314 kaže, da je zakonodajalec Unije že upošteval morebitno uporabo Atenske konvencije v času, ko ta še ni bila vključena v Uredbo št. 392/2009 in še ni postala del pravnega reda Unije. Člen 5(2), tretji pododstavek, Direktive 90/314 določa, da „v primeru škode, ki je posledica neizvajanja ali nepravilnega izvajanja storitev[,] vključenih v turistični paket, lahko države članice dovolijo, da se nadomestilo omeji skladno z mednarodnimi konvencijami, ki urejajo te storitve“. V devetnajsti uvodni izjavi Direktive 90/314 je omenjena zlasti „Atensk[a] konvencij[a] iz leta 1974 o pomorskem prevozu“.
47.      Pri razlagi obravnavane zadeve bi bilo treba upoštevati tudi Direktivo 2015/2302, ki je nadomestila Direktivo 90/314, čeprav se ratione temporis v obravnavani zadevi ne uporablja. V členu 14(4) Direktive 2015/2302 je pojasnjeno razmerje med pravili, ki se uporabljajo za turistične pakete, in mednarodnimi konvencijami, ki se uporabljajo za potovalne storitve, ter zlasti pravili na podlagi Atenske konvencije. V skladu z navedeno določbo velja, da „[k]olikor mednarodne konvencije, ki zavezujejo Unijo, omejujejo obseg nadomestila ali pogoje, pod katerimi ponudnik potovalnih storitev, ki so del turističnega paketa, plača nadomestilo, se za organizatorja uporabljajo enake omejitve“. Regulativni cilj te določbe je zagotoviti pravičnost in pravno doslednost, tako da se za organizatorje ne zahteva doseganje višjih standardov kot za ponudnike storitev na podlagi mednarodnega prava.
48.      Nadalje, opozoriti je treba na člen 14(5) Direktive 2015/2302, ki določa, da pravica do nadomestila na podlagi navedene direktive ne vpliva na pravice potnikov na podlagi Uredbe št. 392/2009, pri čemer velja omejitev, da se odškodnine, priznane na podlagi navedene direktive, in odškodnine, priznane na podlagi navedene uredbe, medsebojno odštevajo, da se prepreči prekomerna kompenzacija. Navedena določba podpira moje stališče, da sta zadevni ureditvi odgovornosti medsebojno povezani. Namen je, da obstajata hkrati in da sta načeloma hkrati na voljo potnikom, s čimer se zagotavlja celovito varstvo potnikov, saj niso omejeni na en način zagotavljanja pravnega varstva. Vendar pa je zakonodajalec Unije navedeno hkratno uporabnost izrecno omejil, da se prepreči prekomerna kompenzacija potnikom za isti dogodek od več odgovornih strank.
2.      Vzporednice s področjem prevoza potnikov po zraku
49.      V nadaljevanju bom navedeni splošni pregled dopolnil s kratkim pregledom ureditve odgovornosti, ki se uporablja pri prevozu potnikov po zraku, saj je iz tega mogoče izvesti pravne ugotovitve, ki so upoštevne pri naši analizi, ker
sta zakonodajalec Unije in Sodišče zagotovila nekatera pojasnila glede stvarnega področja uporabe zadevnih pravil.
50.      V sodbi v zadevi Irish Ferries(20) je Sodišče opredelilo osnovo za razlago določb o prevozu potnikov po morju podobno kot v primeru prevoza potnikov po zraku. Analogija Sodišča se je nanašala na morebiten finančni pritisk na pomorske prevoznike zaradi odškodninskih ukrepov na podlagi člena 19 Uredbe št. 1177/2010, pri čemer je navedlo, da je na področju prevoza po zraku že ugotovilo, da se take posledice ne morejo šteti za nesorazmerne glede na cilj visoke ravni varstva potnikov.
51.      V sodbi v zadevi Primera Air Scandinavia(21) je Sodišče obravnavalo razmerje med pravili o prevozu potnikov po zraku in pravili o paketnih potovanjih ter ugotovilo, da se pravica do povračila škode iz člena 7 Uredbe (ES) št. 261/2004(22) uporablja tudi, če je let, ki ga kupi potnik, del paketnega potovanja, brez poseganja v morebitne pravice na podlagi Direktive 90/314.
52.      Sodišče je v sodbi v zadevi Hembesler in Condor Flugdienst(23) potrdilo, da se lahko v primeru prevoza potnikov po zraku v zvezi s paketnim potovanjem hkrati uporabljajo pravila iz Direktive 2015/2302 in Uredbe št. 261/2004. Po mnenju Sodišča navedena direktiva sama ne zadošča za zagotavljanje pravnega varstva navedenih potnikov. Na podlagi razlage člena 3(6) Uredbe št. 261/2004 in člena 14(5) Direktive 2015/2302 je Sodišče ugotovilo, da se lahko področji uporabe navedenih aktov sekundarne zakonodaje prekrivata. Vendar pa je Sodišče opozorilo, da navedeni določbi kot omejitev njune skupne uporabe določata zavrnitev prekomerne kompenzacije za škodo, ki jo je utrpel potnik.
53.      Iz navedenih sodb izhaja, da je na področju prevoza potnikov po zraku dovoljena vzporedna uporaba dveh različnih ureditev odgovornosti, če se s tem zagotavlja celovito varstvo potnikov. Ker pa se navedeni ureditvi izvajata v okviru različnih pravnih mehanizmov in se nanašata na različne kategorije strank, ki nosijo odgovornost, zadevna instrumenta prava Unije vsebujeta specifične določbe, ki razmejujejo njuni področji uporabe.(24) Pomanjkanje podrobnih določb glede prevoza potnikov po morju – kar je tema obravnavane zadeve – ter dejstvo, da Sodišče še ni obravnavalo razmejitve stvarnega področja uporabe navedenih pravil in pravil o paketnih potovanjih, pomeni, da je treba navedeno področje pojasniti z dodatno razlago. Temu se bom posvetil v naslednjem oddelku.
C.      Potreba po skladni razlagi pravil glede prevoza potnikov po morju, pri kateri se upoštevajo interesi
54.      Dejstvo, da se obe ureditvi odgovornosti lahko uporabljata vzporedno, ne bi smelo zamegliti dejstva, da element prevoza v pogodbi o križarjenju pomeni le relativno majhen del celotnega turističnega paketa, ki ga ponuja organizator, saj pri križarjenju očitno prevladujejo druge storitve – na primer zabava, nastanitev in prehrana. To se odraža tudi v povpraševanju potrošnikov: udeleženci križarjenj si običajno želijo zabave, med tem ko raziskujejo nove kraje. Če bi bil njihov glavni interes prevoz, nedvomno obstajajo hitrejši in bolj stroškovno učinkoviti načini od križarjenj. V skladu s tem je v praksi področje uporabe Direktive 90/314 znatno širše kot področje uporabe Uredbe št. 392/2009, saj je slednja omejena na vprašanja odgovornosti, ki se nanašajo na poškodbo ali smrt potnikov med njihovim prevozom.
55.      Nadalje, ne bi smeli spregledati, da je zakonodajalec Unije progresivno posodobil pravo varstva potrošnikov, zlasti pravo paketnih potovanj, prav z namenom odziva na naraščajoče povpraševanje potrošnikov po križarjenjih. Križarjenja sicer niso bila izrecno omenjena v Direktivi 90/314, uvodna izjava 17 Direktive 2015/2302 pa se zdaj izrecno sklicuje nanje in jih v bistvu opredeljuje kot kombinacijo različnih vrst storitev, med katerimi prevoz ni glavni element.
56.      Zdi se, da tudi iz sodne prakse Sodišča izhaja vse večji pomen prava paketnih potovanj pri zagotavljanju varstva potnikov. V sodbi v zadevi Pammer in Hotel Alpenhof(25) je Sodišče ugotovilo, da so bili pri potovanju s tovorno ladjo izpolnjeni pogoji, zahtevani za „turistični paket“ v smislu člena 2, točka 1, Direktive 90/314, kljub temu, da je zadevno potovanje potekalo v veliko skromnejših okoliščinah kot pri običajnih križarjenjih. Vidik prevoza je bil upoštevan le, v kolikor je pomenil nujni sestavni del paketnega potovanja. S tem je Sodišče navedeno kategorijo prevoza po morju v bistvu vključilo na področje uporabe prava varstva potrošnikov. A fortiori bi se torej navedeno razlogovanje moralo uporabljati tudi za bolj kompleksne in prefinjene oblike križarjenj.
57.      Menim, da bi bilo treba navedene vidike upoštevati pri ugotavljanju, kateri instrumenti prava Unije se dejansko uporabljajo. Verjetno je, da se bodo postavljala vprašanja o razmejitvi področij uporabe Uredbe št. 392/2009 in Direktive 90/314, zlasti kadar je telesna poškodba potnika posledica kršitve dolžnosti – ne glede na to, ali do poškodbe pride v okviru samega prevoza ali v zvezi z drugimi storitvami. Pri opredeljevanju razmejitve področij uporabe navedenih dveh aktov prava Unije bi bilo treba na eni strani upoštevati, da Direktiva 90/314 vsebuje določbe, ki so zelo ugodne za potrošnika.(26) Določbe Direktive 90/314 bi se torej v interesu potrošnika morale uporabljati čim širše. Na drugi strani pa ne bi smeli spregledati predvidenega namena Uredbe št. 392/2009. Uporabiti bi jo bilo treba v skladu z njenim prvotnim ciljem, torej zagotoviti nadomestilo za telesne poškodbe, ki so tesno povezane s prevozom.  (27)
58.      V nasprotju s trditvami nekaterih strank se ne strinjam s stališčem, da Uredba št. 392/2009 v vseh okoliščinah v celoti nadomešča določbe Direktive 90/314. Navedeni argument temelji na domnevi, da se s členom 14 Atenske konvencije vzpostavlja izključna uporaba določb konvencije. Vendar pa pri taki razlagi ni upoštevano, da je primarni cilj navedene določbe preprečiti uporabo nasprotujočih nacionalnih ureditev na področju transportnega prava. Države podpisnice Atenske konvencije so sklenile mednarodno pogodbo, katere namen je bil vzpostaviti enotna pravila glede odgovornosti.(28) Navedeni cilj jasno izhaja iz same konvencije in Uredbe št. 392/2009. Zlasti velja, da se predhodno omenjena uvodna izjava 19 navedene uredbe nanaša na oblikovanje „skupna enotnih pravil“, v Prilogi II h Konvenciji pa je poudarjen „cilj zagotavljanja enotnosti“ pri njeni uporabi.
59.      V vsakem primeru je treba upoštevati, da je bil člen 14 Konvencije sprejet pred Direktivo 90/314 in da izhaja iz časov, ko križarjenja pod okriljem organizatorjev potovanj še niso bila zelo pogosta izbira. Zato v tistem času še niso bila upoštevana navedena pravna razmerja med organizatorji potovanj in potrošniki. Pozornost zakonodajalca je bila usmerjena predvsem v pravno razmerje med prevozniki in potniki v okviru prevoza po morju. Pri razlagi pravnega okvira, ki se uporablja, pa bi bilo treba vendarle upoštevati razvoj prava potovanj in vse večjo priljubljenost križarjenj.
60.      Prav tako se ne strinjam s strankami, ki zagovarjajo izključno uporabo Direktive 90/314 ter popolno neupoštevnost določb Uredbe št. 392/2009. Menim, da se pri taki razlagi ne upošteva dejstvo, da je zakonodajalec Unije, kot izhaja iz sistematične razlage, očitno želel, da Uredba št. 392/2009 ostane v celoti v uporabi, ne glede na razvoj prava varstva potrošnikov. Navedeni pravni instrument torej ohranja svojo upoštevnost, zlasti glede odgovornosti prevoznika za telesne poškodbe, ki jih je mogoče pripisati prevozu.
61.      Taka razlaga je tudi v interesu potrošnika, saj ni mogoče izključiti nastanka okoliščin, ki jih ne bi bilo mogoče uvrstiti med kršitve pogodbe z organizatorjem potovanja, ker izhajajo iz pogojev, povezanih z upravljanjem plovila, zato spadajo na področje odgovornosti prevoznika. Posledično ni mogoče izključiti, da bi se v takih okoliščinah potrošnik znašel v težkem položaju, saj bi moral dokazati izpolnjevanje pogojev za ugotovitev odgovornosti organizatorja potovanj. V nasprotnem primeru pa bi bilo za potnike veliko preprosteje vložiti zahtevek zoper prevoznika na podlagi Uredbe št. 392/2009.
62.      Zato bi bilo treba šteti, da Uredba št. 392/2009 in Direktiva 90/314 lahko soobstajata in se uporabljata vzporedno, če je to ustrezno in upravičeno glede na okoliščine. Menim, da je taka razlaga ustrezna, da se potnikom zagotovi kar najširše in najbolj celovito varstvo na podlagi prava.
63.      Pri tem pa velja, da je za pravno varnost – in zlasti za predvidljivost v poslovnih razmerjih – ter za varstvo vseh potrošnikov, ki uporabljajo storitve križarjenj, potreben razvoj zanesljivih in priročnih meril za ugotavljanje, katera pravna ureditev se uporablja.(29) V naslednjem oddelku bom obravnaval prav ta vidik.
D.      Merila za razmejitev področij uporabe Uredbe št. 392/2009 in Direktive 90/314
64.      Na podlagi zgoraj navedenega je mogoče opredeliti nekatera merila, ki omogočajo razmejitev področij uporabe Uredbe št. 392/2009 in Direktive 90/314. Za ilustracijo navedenih meril bom, kjer bo to mogoče, navedel primere upoštevnih zadev.
1.      Merila za uporabo Uredbe št. 392/2009
65.      V zvezi z merili, ki – če so izpolnjena – pomenijo uporabo Uredbe št. 392/2009, je treba spomniti, kot je bilo že navedeno, da vsaka telesna poškodba potnika, ki nastane kot posledica nesreče v času prevoza na ladji, spada na področje uporabe navedene uredbe. Nasprotno pa poškodbe, ki jih potnik utrpi v pomorskem terminalu, postaji, na pomolu oziroma na ali v katerem koli drugem pristaniškem objektu, ne spadajo na področje uporabe navedene uredbe.(30) Iz tega je mogoče logično sklepati, da potnik ne more vložiti odškodninskega zahtevka na podlagi navedene uredbe, če na primer utrpi telesno poškodbo v času izleta na kopno.(31)
66.      Nadalje, spomniti je treba, da je na podlagi člena 3(1) Atenske konvencije prevoznik odgovoren za škodo, ki je posledica telesne poškodbe potnika, če ta izhaja iz „ladijske nesreče“. V skladu s pravno opredelitvijo v členu 3(5) Atenske konvencije navedeni pojem vključuje brodolom, prevrnitev, trčenje ali nasedanje ladje, eksplozijo, požar ali okvaro ladje. Prevoznik je odgovoren, razen če dokaže, da je dogodek posledica vojne, sovražnosti, državljanske vojne, vstaje ali izjemnega, neizogibnega ali neobvladljivega naravnega pojava oziroma da je nesreča nastala zaradi dejanja ali opustitve dejanja z namenom povzročitve nesreče s strani tretje osebe. Ker so okoliščine, iz katerih izhaja odškodninska odgovornost, jasno opredeljene v sami konvenciji, običajno ne bo težko ugotoviti, ali potnik lahko vloži zahtevek zoper prevoznika.
67.      Vprašanje pa postane bolj zapleteno, če telesna poškodba ne izhaja iz ene od zgoraj navedenih „ladijskih nesreč“. V takem primeru člen 3 Atenske konvencije določa, da je prevoznik odgovoren, če je dogodek, iz katerega izhaja škoda, posledica namena ali malomarnosti prevoznika. Dokazno breme glede namena
ali malomarnosti nosi tožnik.
68.      Glede na navedeno je mogoče razumno ugotoviti, da morajo biti zadevni dogodki taki, pri katerih se uresniči tveganje, ki se običajno povezuje s prevozom potnikov po morju – torej tveganja, ki so običajno pod nadzorom prevoznika, saj ta upravlja plovilo, zato ima pravno obveznost sprejeti vse ukrepe v svoji moči, da prepreči njihovo uresničitev.
69.      Za boljši prikaz navedenih razmislekov bodo morda v pomoč nekateri primeri dogodkov v zvezi s prevozom potnikov po morju, pri katerih bi lahko prišlo do telesne poškodbe. Ti vključujejo: zdrs, spotikanje in padec na krovu (zaradi mokrih ali neravnih površin na krovu, slabo osvetljenih stopnišč ali nezavarovanih talnih oblog); nesreče, ki jih povzročijo padajoči predmeti (na primer nepritrjena prtljaga ali oprema, ki pade v kabini ali v javnih prostorih); nesreče v času vkrcanja in izkrcanja (na primer nesreče na ladijskih mostičkih, stopnicah ali v prostorih za vkrcanje); nesreče, ki so posledica nepravilno delujočih ali slabo vzdrževanih naprav (na primer napake na dvigalih ali vratih); nesreče zaradi neustrezno vzdrževane opreme za reševanje iz vode (kot so rešilni čolni, rešilni jopiči, varnostne mreže in lestve za vkrcanje); ter nesreče, ki so posledica malomarnosti posadke (če prevoznik ni zagotovil ustrezne varnosti ali nadzora).(32)
2.      Merila za uporabo Direktive 90/314
70.      Kot je navedeno zgoraj, je jasno, da prostočasne dejavnosti, ki ne potekajo na krovu plovila, na primer izleti na kopno, ne spadajo na področje uporabe Uredbe št. 392/2009.(33) Take dejavnosti pa lahko spadajo na področje uporabe Direktive 90/314, če so del organiziranih počitnic. Potnik se torej, če je ustrezno, lahko sklicuje na kršitev dolžnosti organizatorja križarjenja.
71.      Opredelitev, kateri akt Unije se uporablja za dogodke, ki se zgodijo v okviru drugih dejavnosti na krovu ladje za križarjenje, je še posebno pomembno za rešitev zadeve v postopku v glavni stvari. Kot sem že pojasnil s sklicevanjem na zakonodajo Unije, je za križarjenja značilno, da se v njihovem okviru zagotavljajo zelo različne storitve, na primer nastanitev in prehrana, ter dejavnosti za razvedrilo potnikov.(34) Menim, da je treba vprašanje, kateri pravni akt bi moral urejati take dogodke, proučiti glede na več razmislekov, ki jih bom navedel v nadaljevanju.
72.      V zvezi s tem je jasno, da je bila zakonodaja Unije sprejeta z namenom varstva oseb, ki se udeležijo križarjenja. Zakonodajalec Unije je sprejel veliko zakonodajnih aktov na področju prava varstva potrošnikov, ki vsebujejo določbe v korist potrošnikom in so specifično prilagojene značilnostim storitev, povezanih s potovanji. Posledično se na splošno zdi ustrezno, da se škoda, ki jo utrpijo potniki v okviru storitev, ki niso neločljivo povezane s področjem prevoza, presoja z vidika pravil, sprejetih na področju varstva potrošnikov.
73.      Navedeni vidik temelji na razlagi prava Unije, ki odraža jasno namero zakonodajalca, naj se za sestavljene potovalne storitve uporabljajo pravila o paketnih potovanjih. Kot izhaja iz uvodne izjave 17 Direktive 2015/2302, je treba križarjenja razlikovati („kar pa ne velja v primeru križarjenja“) od preostalih konvencionalnih oblik prevoza potnikov, na primer po cesti, železnici, vodi ali zraku, v zvezi s katerimi se element nastanitve šteje za podrejen prevozu potnikov („je očitno, da je pri tem prevoz glavni element“). Navedeno razlikovanje zakonodajalca je posebnega pomena pri razlagi, saj iz njega izhaja, da je treba križarjenje v bistvu enačiti s hotelsko nastanitvijo. Navedena ugotovitev se v določeni meri sklada s splošnim dojemanjem križark kot „plavajočih hotelov“.(35)
74.      Iz tega pravno torej izhaja, da bistveni del storitev, ki se običajno zagotavljajo na križarjenju, vključno z nastanitvijo in uporabo prostorov za rekreacijo (na primer bazeni, savne, wellnessi ali telovadnice), ne spada na področje uporabe pravil o prevozu potnikov po morju, ampak ga ureja pravna ureditev o potovalnih storitvah. Nadalje, opozoriti je treba, da je v zgoraj navedeni uvodni izjavi 17 Direktive 2015/2302 jasno navedeno, da storitve, ki so neločljivo povezane z drugo potovalno storitvijo (na primer zagotavljanje obrokov, pijače in čiščenja kot del nastanitve), same po sebi ne bi smele biti obravnavane kot potovalne storitve.
75.      Iz zgoraj navedenega torej izhaja, da s pravnega vidika ni razlike med primerom, ko potnik utrpi telesno poškodbo med tem, ko počiva v svoji kabini, in primerom, ko jo utrpi med večerjo v ladijski restavraciji, saj se na podlagi razlogov, na katerih temelji zakonodaja Unije, šteje, da sta se oba dogodka zgodila v okviru „nastanitve“ potnika. Zaradi specifičnih značilnosti križarjenja je element prevoza skoraj povsem v ozadju, zato se vprašanje potencialne uporabe Uredbe št. 392/2009 v bistvu sploh ne postavlja več. Poškodovani potnik torej lahko praviloma vloži kateri koli zahtevek na podlagi določb, ki urejajo paketna potovanja, razen če je zadevna poškodba nastala zaradi dogodka, ki je očitno povezan s prevozom potnikov po morju.
76.      Dejstvo, da se v obravnavani zadevi uporablja le Direktiva 90/314 – in ne njena naslednica Direktiva 2015/2302 – ne vpliva na predlagano razlago, saj novejša direktiva zagotavlja le interpretativne smernice glede načina, kako je zakonodajalec Unije nameraval oblikovati pravno varstvo potnikov na križarjenjih znotraj pravnega sistema Unije. Zakonodajalec se je namesto za razširitev področja uporabe pravil o paketnih potovanjih odločil za natančnejšo razmejitev pogojev njihove uporabe, s čimer je želel odpraviti nejasnosti pri razlagi in zaščititi potrošnike pred tavanjem po sivih področjih prava.
77.      Temeljni vidiki, določeni v členu 2 Direktive 90/314, torej ostajajo nespremenjeni. Člen 3 Direktive 2015/2302 ohranja temeljno opredelitev „turističnega paketa“, pri čemer zagotavlja več jasnosti glede področja uporabe tega pojma. Določa specifična merila, na podlagi katerih se različne potovalne storitve, tudi če so del ločenih pogodb, lahko štejejo za del „turističnega paketa“. Poleg tega navedena določba pomeni jasno razmejitev med „turističnimi paketi“ in „povezanimi potovalnimi aranžmaji“, s čimer je pravni okvir, ki ureja sestavljene potovalne storitve, še podrobneje opredeljen. Iz zgoraj navedenih razlogov menim, da se razmisleki glede meril uporabe pravil o paketnih potovanjih lahko enako uporabljajo tudi za Direktivo 90/314.
78.      Hkratne uporabe Uredbe št. 392/2009 in Direktive 90/314 pa ni mogoče izključiti, če se dogodek, iz katerega izhaja telesna poškodba, zgodi na krovu križarke v času opravljanja storitve, ki je del paketnega potovalnega aranžmaja. Menim, da bi morale v primeru dvoma o tem, katera pravila se uporabljajo, imeti prednost določbe na podlagi pravil o paketnih potovanjih iz Direktive 90/314 pred določbami iz Uredbe št. 392/2009, razen če so pogoji za priznanje odškodnine iz navedene uredbe jasno izpolnjeni.
79.      Navedena načela bi bilo v praksi mogoče uporabiti tako, da kadar gre za celovit turistični paket, se domneva, da nesreča ni posledica prevoza po morju, zato spada na področje uporabe ureditve odgovornosti iz Direktive 90/314, pri čemer organizator nosi breme dokazati nasprotno.
E.      Smernice za razlago, ki jih lahko uporabi predložitveno sodišče
80.      Glede okoliščin v postopku v glavni stvari je treba spomniti, da člen 267 PDEU Sodišču ne daje pristojnosti uporabiti določb prava Unije v posameznih zadevah, ampak le zagotoviti razlago Pogodb in aktov, ki jih sprejmejo institucije Unije. Sodišče pa lahko v okviru pravosodnega sodelovanja na podlagi navedenega člena in na podlagi listin
v spisu nacionalnemu sodišču ponudi razlago prava Unije, ki bi lahko bila zanj koristna
pri presoji uporabe pravnega akta Unije.(36) Povedano drugače, Sodišče lahko predložitvenemu sodišču ponudi potrebne smernice za razlago – ob upoštevanju vseh upoštevnih elementov dejanskega stanja –, da lahko predložitveno sodišče presodi, ali se v obravnavani zadevi uporablja Uredba št. 392/2009 ali Direktiva 90/314.
81.      V zvezi s tem je treba navesti, da sta osebi M. H. in D. I. utrpeli telesne poškodbe na krovu ladje in ne med izletom na kopno. Navedene poškodbe niso bile posledica „ladijske nesreče“ v smislu člena 3(5) Atenske konvencije, prav tako nič ne kaže na to, da bi se uresničilo tveganje, ki je običajno povezano s prevozom potnikov po morju.(37) Posledično bi bilo treba načeloma izključiti uporabo Uredbe št. 392/2009.
82.      Iz informacij predložitvenega sodišča izhaja, da je oseba M. H. vstala s postelje, ne da bi prižgala luč, padla in utrpela poškodbo. Ker se je dogodek zgodil, ko je bil potnik v svoji kabini, kjer je prenočeval, je treba okoliščine presojati enako, kot če bi prenočeval v hotelu, saj je v takem primeru očitno, da je element nastanitve očitno pomembnejši od elementa prevoza. Ker se nastanitev šteje za eno od storitev, ki so del organiziranih počitnic na podlagi člena 2(1) Direktive 90/314, se v takem primeru uporabljajo določbe o odgovornosti iz navedene direktive.
83.      Oseba D. I. pa je poškodbe utrpela na krovu križarke, ko je uporabljala samopostrežni bife. Kot je bilo že navedeno, je zagotavljanje prehrane storitev, ki je tesno povezana z nastanitvijo potnikov na križarki. Zato se zagotavljanje prehrane ne bi smelo šteti za ločeno storitev, ampak kot sestavni del storitve nastanitve, ki jo zagotavlja organizator potovanja v okviru pogodbe o organiziranih počitnicah. Zato bi se tudi v takem primeru načeloma morale uporabljati določbe o odgovornosti iz Direktive 90/314.
84.      V navedenem okviru je pomembno poudariti, da ponujene smernice razlage ne pomenijo ugotovitve o tem, ali so pogoji za priznanje odškodninskega zahtevka v posamezni zadevi izpolnjeni. Pravna presoja takih pogojev je izključno v pristojnosti nacionalnih sodišč, ki morajo zadevo presoditi glede na posebne okoliščine posamezne zadeve.
F.      Vmesni predlog
85.      V zgornji analizi sem razmerje med ureditvi odgovornosti na podlagi Uredbe št. 392/2009 in ureditvijo odgovornosti na podlagi Direktive 90/314 pojasnil z uporabo pravne razlage, kar omogoča razmejitev njunih področij uporabe. Posebna pozornost je bila namenjena ohranjanju enotnosti in doslednosti
pravnega reda Unije, kljub razvoju v zadnjih desetletjih.(38) Sodišču je zaupana naloga zagotoviti dosledno
in usklajeno razlago prava Unije, ob upoštevanju načela pravne varnosti in ob učinkovitem varstvu potrošnikov.(39)
86.      Menim, da bi bilo treba na podlagi navedene analize na vprašanji, predloženi v predhodno odločanje, odgovoriti tako, da je treba člen 2, člen 3(1) in člen 7, prvi odstavek, Uredbe št. 392/2009 ter Prilogo I k njej razlagati tako, da urejajo odgovornost prevoznika po morju, ki izvaja križarjenje z značilnostmi organiziranih počitnic v smislu Direktive 90/314, le v kolikor se nanaša na telesne poškodbe, ki jih potnik utrpi zaradi prevoza po morju. Nasprotno pa telesne poškodbe, ki izhajajo iz storitev, ki so običajno vključene v paket križarjenja – na primer nastanitev in prehrana –, spadajo na stvarno področje uporabe Direktive 90/314.
VI.    Predlog
87.      Glede na zgornje preudarke Sodišču predlagam, naj na vprašanji za predhodno odločanje, ki ju je postavilo Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Francija), odgovori:
člen 2, člen 3(1) in člen 7, prvi odstavek, Uredbe (ES) št. 392/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2009 o odgovornosti prevoznikov potnikov po morju v primeru nesreč, ter Prilogo I k njej,
je treba razlagati tako, da urejajo odgovornost prevoznika po morju, ki izvaja križarjenje z značilnostmi organiziranih počitnic v smislu Direktive Sveta 90/314/EGS z dne 13. junija 1990 o paketnem potovanju, organiziranih počitnicah in izletih, le v kolikor se nanaša na telesne poškodbe, ki jih potnik utrpi zaradi prevoza po morju. Nasprotno pa telesne poškodbe, ki izhajajo iz storitev, ki so običajno vključene v paket križarjenja – na primer nastanitev in prehrana –, spadajo na stvarno področje uporabe Direktive 90/314.
1      Jezik izvirnika: angleščina.
2      UL 2009, L 131, str. 24.
3      UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 10, str. 132.
4      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. novembra 2010 o pravicah potnikov med potovanjem po morju in celinskih plovnih poteh ter spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 (UL 2010, L 334, str. 1).
5      Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2015 o paketnih potovanjih in povezanih potovalnih aranžmajih, spremembi Uredbe (ES) št. 2006/2004 in Direktive 2011/83/EU Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive Sveta 90/314/EGS (UL 2015, L 326, str. 1).
6      Loi fixant les conditions d’exercice des activités relatives à l’organisation et à la vente de voyages ou de séjours (zakon o pogojih za opravljanje dejavnosti, povezanih z organizacijo in prodajo potovanj oziroma nastanitev), (JORF z dne 14. julija 1992, besedilo št. 160).
7      Loi de développement et de modernisation des services touristiques (zakon o razvoju in modernizaciji turističnih storitev), (JORF z dne 24. julija 2009, besedilo št. 169).
8      Atenska konvencija o prevozu potnikov in njihove prtljage po morju, sklenjena v Atenah dne 13. decembra 1974, ki je začela veljati 28. aprila 1987 (United Nations Treaty Series, zv. 1463, 1987, str. 19, št. 24817; v nadaljevanju: Atenska konvencija).
9      Protokol iz leta 2002 k Atenski konvenciji o prevozu potnikov in njihove prtljage po morju, 1974, sklenjen v Londonu dne 1. novembra 2002, ki je začel veljati 23. aprila 2014 (United Nations Treaty Series, zv. 3283).
10      Glej točko 29 in naslednje teh sklepnih predlogov.
11      Glej točko 64 in naslednje teh sklepnih predlogov.
12      V skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da se mednarodni sporazumi, ki jih Unija sklene na podlagi določb Pogodb, kar zadeva Unijo štejejo za akte, ki jih sprejmejo institucije Unije. Posledično so taki sporazumi od datuma njihovega začetka veljavnosti sestavni del pravnega reda Unije. Člen 216(2) PDEU določa, da so „sporazumi, ki jih sklene Unija, [...] zavezujoči za [EU institucije] in države članice“. Poleg tega iz člena 19(3)(b) PEU in iz člena 267, prvi odstavek, točka (b), PDEU izhaja, da je „Sodišče Evropske unije [...] [brez izjeme] pristojno za predhodno odločanje o vprašanjih glede [...] veljavnosti in razlage aktov institucij[...] Unije“, kar vključuje mednarodne sporazume, ki jih sklene Unija (glej sodbe z dne 30. aprila 1974, Haegeman, 181/73, EU:C:1974:41, točki 5 in 6; z dne 30. maja 2006, Komisija/Irska, C-459/03, EU:C:2006:345, točka 82, in z dne 22. novembra 2017, Aebtri, C-224/16, EU:C:2017:880, točka 50). Posledično torej velja, da če uredba izrecno vključuje mednarodni sporazum, v besedilu ali kot prilogo, se določbe takega sporazuma štejejo za pravo EU, ki se neposredno uporablja.
13      Glej v tem smislu člen 3 Atenske konvencije. Glej tudi Delebecque, P., Droit maritime, 14. izdaja, Dalloz, Pariz, 2020, str. 690.
14      Glej tudi druge jezikovne različice: dansko („et fælles sæt regler“), nizozemsko („een uniforme regeling“), francosko („un ensemble unique de règles“), nemško („einheitliche Regeln“), irsko („sraith amháin rialacha“), italijansko („un'unica serie di norme“), litovsko („bendrą taisyklių […] rinkinį“), poljsko („jednolitego zbioru zasad“), romunsko („unui set unic de norme“) in špansko („un conjunto único de normas“).
15      V zvezi s tem je pomembno navesti ugotovitev UK Supreme Court (vrhovno sodišče, Združeno kraljestvo), da „je cilj Atenske konvencije, podobno kot številnih mednarodnih konvencij glede mednarodnega prevoza in prometa, na svojem področju uporabe oblikovati mednarodni kodeks, ki z enotnimi mednarodnimi pravili nadomešča različna nacionalna pravila posameznih držav, ki so pristopile k navedeni konvenciji“. (Glej sodbo Supreme Court of the United Kingdom (vrhovno sodišče, Združeno kraljestvo) z dne 17. oktobra 2018, Warner v Scapa Flow Charters, zadeva št. (2018) UKSC 52, točka 13; moj poudarek.)
16      Glej sodbo z dne 18. marca 2021, Kuoni Travel (C-578/19, EU:C:2021:213, točka 45), v kateri je Sodišče ugotovilo, da je treba na podlagi člena 5 Direktive 90/314 odgovornost organizatorja zaradi nepravilne izpolnitve ali neizpolnitve storitev iz paketnega potovanja razlagati široko ter da vključuje odgovornost za napake tretjih oseb, ki so ponudniki storitev, ob upoštevanju cilja zagotavljanja visoke ravni varstva potrošnikov, ki mu sledi ta direktiva.
17      Sklepni predlogi generalnega pravobranilca A. Tizzana v zadevi Leitner (C-168/00, EU:C:2001:476, točka 29 in naslednje). Avtorji Chapman, M., Prager, S., in Harding, J., v Saggerson on Travel Law and Litigation, 5. izdaja, Wildy, Simmonds & Hill Publishing, London, 2013, str. 339, trdijo, da se Direktiva 90/314 poleg splošne odškodnine za bolečino in trpljenje, kadar so počitnice uničene ali pokvarjene zaradi telesne poškodbe, za katero je odgovoren organizator, zajema tudi odškodnino za izgubo zadovoljstva.
18      Ramming, K., v „Die Haftung des Reiseveranstalters für Personen- und Gepäckschäden bei Schiffsbeförderungen“, Recht der Transportwirtschaft, 9, 2017, str. 322 in 347, avtor trdi, da se pravo paketnih potovanj in pravo prevoza potnikov lahko prekrivata. Kljub temu pa avtor poudarja, da se pogoji za ugotovitev odgovornosti razlikujejo in jih je treba proučiti ločeno.
19      Bokareva, O., v „Claims for personal injuries by cruise ship passengers under international and EU regimes“, Codification of Maritime Law - Challenges, Possibilities and Experience, 1. izdaja, Informa Law from Routledge, London 2019, str. 201, trdi, da bi se načeloma morali uporabljati obe, Uredba št. 392/2009 in Direktiva 90/314, saj križarjenje ne vključuje le prevoznih storitev, ampak tudi dodatne elemente, kot so namestitev, prehrana in prostočasne dejavnosti. Avtorica meni, da se z zadevnima veljavnima režimoma ustvarjajo okoliščine, v katerih tožniku oziroma njegovemu oziroma njenemu odvetniku ni lahko v naprej presoditi, katera ureditev se uporablja, saj je to lahko v veliki meri odvisno od izbranega foruma.
20      Sodba z dne 2. septembra 2021 (C-570/19, EU:C:2021:664, točka 158).
21      Sodba z dne 26. marca 2020 (C-215/18, EU:C:2020:235, točka 35; v nadaljevanju: sodba Primera Air Scandinavia).
22      Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. februarja 2004 o določitvi skupnih pravil glede odškodnine in pomoči potnikom v primerih zavrnitve vkrcanja, odpovedi ali velike zamude letov ter o razveljavitvi Uredbe (EGS) št. 295/91 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 8, str. 10).
23      Sodba z dne 17. oktobra 2024 (C-650/23 in C-705/23, EU:C:2024:903, točki 39 in 40).
24      V uvodni izjavi 16 Uredbe št. 261/2004 je na primer navedeno, da „[k]adar je odpovedano paketno potovanje zaradi drugih razlogov in ne zaradi odpovedi leta, se ta uredba ne uporablja“. Nadalje, člena 2 in 3 Direktive 90/314 vsebujeta določbe o stvarnem področju uporabe ter opredelitve pravnih pojmov, zato je uporaba navedenega pravnega akta lažja. Nazadnje, člen 8(2) Uredbe št. 261/2004 določa, da se pravice iz „[o]dstav[ka] 1(a) [...] uporablja[jo] tudi za potnike, katerih leti so del paketa, razen za pravico do povračila stroškov, kadar takšna pravica izhaja iz [Direktive 90/314]“.
25      Sodba z dne 7. decembra 2010 (C-585/08 in C-144/09, EU:C:2010:740, točki 45 in 46).
26      Prvič, stvarno področje uporabe Direktive 90/314 je širše kot v primeru Uredbe št. 392/2009, saj vključuje celoten nabor storitev, ki so na voljo v okviru pogodbe o paketnem potovanju. Drugič, pristop minimalne harmonizacije, na katerem je temeljila Direktiva 90/314, je državam članicam omogočal sprejetje oziroma ohranitev strožjih pravil varstva potrošnikov. V tem se navedena direktiva razlikuje od svoje naslednice, Direktive 2015/2302, pri kateri je bil uporabljen pristop maksimalne harmonizacije. Zdi se, da je francoski zakonodajalec uporabil navedeno pristojnost na podlagi Direktive 90/314, saj je v „Code du tourisme“ uvedel sistem objektivne odgovornosti („responsabilité de plein droit“) organizatorja (glej zlasti Delebecque, P., Droit maritime, 14. izdaja, Dalloz, Pariz, 2020, str. 698).
27      Glej v zvezi s tem Le Tourneau, P. in Bloch, C., „Contrat de transport“, Répertoire de droit civil, Dalloz, Paris, 2021, str. 36, točka 222.
28      Glej točko 32 teh sklepnih predlogov
29      Tonner, K., v „Die Kreuzfahrt als Pauschalreise, die Haftung nach dem Athener Übereinkommen 2002 und die Fahrgastrechte im Schiffsverkehr“, ReiseRecht aktuell, zv. 21, št. 5, De Gruyter Brill, 2013, str. 212, avtor trdi, da čeprav dejstvo, da se za križarjenja uporabljajo številni akti, zagotavlja ustrezno pravno varstvo potnikom, pa je cena za to precejšnja kompleksnost take ureditve. Zlasti velja, da pravila o paketnih potovanjih in o prevozu potnikov po morju niso dobro usklajena.
30      Glej točko 36 teh sklepnih predlogov
31      Glej v zvezi s tem Bokareva, O., „Claims for personal injuries by cruise ship passengers under international and EU regimes“, Codification of Maritime Law - Challenges, Possibilities and Experience, 1. izdaja, Informa Law from Routledge, London, 2019, str. 203.
32      Pri tem ni mogoče izključiti, da bodo v nekaterih primerih nesreče, ki se končajo s telesno poškodbo, spadale na „sivo področje“, ker se na primer zgodijo na krovu ladje v zvezi s storitvami, ki se zagotavljajo na podlagi paketnega potovalnega aranžmaja. Posledično takih dogodkov v praksi ne bo vedno lahko opredeliti. Za primer naj navedem naslednje okoliščine: zastrupitev s hrano ali alergijske reakcije (če na ladji niso upoštevani higienski standardi ali standardi varnosti hrane); zdravniške napake zdravstvenega osebja na krovu (napake pri zdravljenju ali postavitvi diagnoze, katerih posledica je telesna poškodba); nesreče med dejavnostmi rekreacije na krovu. V zvezi s tem je treba v skladu s pristopom, uporabljenim v teh sklepnih predlogih, opozoriti, da bi morale take okoliščine v interesu potrošnika spadati na stvarno področje uporabe Direktive 90/314 (glej točki 78 in 79 teh sklepnih predlogov).
33      Glej točko 36 teh sklepnih predlogov
34      Glej točko 54 teh sklepnih predlogov
35      Tonner, K., „Die Kreuzfahrt als Pauschalreise, die Haftung nach dem Athener Übereinkommen 2002 und die Fahrgastrechte im Schiffsverkehr“, ReiseRecht aktuell, zv. 21, št. 5, De Gruyter Brill, 2013, str. 206.
36      Glej po analogiji sodbo z dne 16. julija 2015, CHEZ Razpredelenie Bulgaria  (C-83/14, EU:C:2015:480, točka 71).
37      Glej točko 68 teh sklepnih predlogov.
38      Glej točko 54 in naslednje teh sklepnih predlogov.
39      To je naloga, ki jo je Sodišče dosledno opravljalo v preteklosti, kot izhaja iz njegove sodne prakse (glej sodbe z dne 15. marca 2012, Pereničová in Perenič, C-453/10, EU:C:2012:144, točki 43 in 47; z dne 25. novembra 2021, StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz, C-102/20, EU:C:2021:954, točki 69 in 75, in sodbo v zadevi Primera Air Scandinavia, točka 38).