62024CJ0402
SODBA SODIŠČA (peti senat)
z dne 30. oktobra 2025 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 98/59/ES – Kolektivni odpusti – Člen 3(1), prvi pododstavek – Napačna ali nepopolna obvestitev pristojnega javnega organa o načrtovanem kolektivnem odpustu – Člen 4(1), prvi pododstavek – 30‑dnevno obdobje, v katerem je odpoved pogodbe prepovedana – Veljavnost odpusta – Člen 6 – Sankcije“
V zadevi C‑402/24 [Sewel], (
i
)
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija) z odločbo z dne 23. maja 2024, ki je na Sodišče prispela 10. junija 2024, v postopku
BL
proti
Dr. A, ki deluje kot stečajni upravitelj družbe Luftfahrtgesellschaft Walter mbH,
SODIŠČE (peti senat),
v sestavi M. L. Arastey Sahún (poročevalka), predsednica senata, J. Passer, E. Regan, D. Gratsias in B. Smulders, sodniki,
generalni pravobranilec: R. Norkus,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za BL M. Posner in M. Stickler‑Posner, Rechtsanwälte,
–
za grško vlado V. Baroutas in M. Tassopoulou, agenta,
–
za Evropsko komisijo S. Delaude in B.‑R. Killmann, agenta,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 3, 4 in 6 Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 327), kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2015/1794 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 2015 (UL 2015, L 263, str. 1) (v nadaljevanju: Direktiva 98/59).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med BL in Dr. A, ki deluje kot stečajni upravitelj družbe Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, glede veljavnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi BL, do katere je prišlo v okviru načrtovanega kolektivnega odpusta.
Pravni okvir
Pravo Unije
3
V uvodnih izjavah 2 in 12 Direktive 98/59 je navedeno:
„(2)
ker je pomembno delavcem v primeru kolektivnih odpustov zagotoviti boljše varstvo ter pri tem upoštevati potrebe po uravnoteženem ekonomskem in socialnem razvoju v Skupnosti;
[…]
(12)
ker morajo države članice predstavnikom delavcev in/ali delavcem zagotoviti dostop do upravnih in/ali sodnih postopkov, ki zagotavljajo izpolnjevanje obveznosti iz te direktive“.
4
Člen 1(1) te direktive določa:
„V tej direktivi pomeni:
(a)
‚kolektivni odpusti‘ odpust s strani delodajalca zaradi enega ali več razlogov, ki niso povezani s posameznimi delavci, če je, odvisno od odločitve države članice, število odpuščenih delavcev:
(i)
ali v obdobju 30 dni:
[…]
–
najmanj 30 v podjetjih [obratih], ki običajno zaposlujejo 300 ali več delavcev,
(ii)
ali v obdobju 90 dni najmanj 20, ne glede na število delavcev, običajno zaposlenih v podjetju [obratu];
[…].“
5
Člen 2 navedene direktive določa:
„1.   Kadar delodajalec predvideva kolektivno odpuščanje delavcev, mora pravočasno začeti posvetovanja s predstavniki delavcev, zato da doseže sporazum.
2.   Posvetovanja morajo zajeti vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice, tako da se uporabijo [spremljevalni] socialni ukrepi, usmerjeni med drugim na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev.
Države članice lahko določijo, da imajo predstavniki delavcev pravico do strokovnih storitev, skladno z nacionalno zakonodajo in/ali prakso.
3.   Da delodajalec predstavnikom delavcev omogoči dajanje konstruktivnih predlogov, jim mora med pogajanji pravočasno:
(a)
zagotoviti vse relevantne podatke in
(b)
jih v vsakem primeru pisno obvestiti o:
(i)
razlogih za načrtovano odpuščanje;
(ii)
številu in kategorijah delavcev, ki jih bo odpustil;
(iii)
številu in kategorijah običajno zaposlenih delavcev;
(iv)
obdobju, v katerem bo izvedel načrtovane odpuste;
(v)
predlaganih merilih za izbor delavcev, ki jih bo odpustil, če ima po nacionalni zakonodaji in/ali praksi to pristojnost;
[…]
Delodajalec predloži pristojnim organom javne oblasti kopijo pisnega obvestila, ki vsebuje vsaj podatke iz prvega pododstavka, točke (b), podtočke (i) do (v).“
6
Člen 3(1), prvi in četrti pododstavek, iste direktive določa:
„Delodajalci morajo uradno pisno obvestiti pristojni organ javne oblasti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
[…]
To obvestilo mora vsebovati vse pomembne podatke o načrtovanih kolektivnih odpustih in o posvetovanju s predstavniki delavcev, kakor je določeno v členu 2, predvsem pa razloge za odpuščanje, število delavcev, ki bodo odpuščeni, število običajno zaposlenih in obdobje, v katerem bodo odpusti izvedeni.“
7
Člen 4(1) in (2) Direktive 98/59 določa:
„1.   Načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti, se lahko izvedejo šele po preteku 30 dni od uradnega obvestila iz člena 3(1), brez vpliva na katera koli določila, ki urejajo individualne pravice glede pisne odpovedi zaposlitve.
Države članice lahko pooblastijo pristojni organ, da skrajša obdobje iz prejšnjega pododstavka.
2.   Obdobje iz odstavka 1 uporabi pristojni organ javne oblasti za reševanje težav, ki izhajajo iz načrtovanih kolektivnih odpustov.“
8
Člen 6 te direktive določa:
„Države članice zagotovijo, da so sodni in/ali upravni postopki za uveljavljanje obveznosti iz te direktive dostopni predstavnikom delavcev in/ali delavcem.“
Nemško pravo
Civilni zakonik
9
Člen 134 Bürgerliches Gesetzbuch (civilni zakonik) določa:
„Pravni posel, ki je v nasprotju z zakonsko prepovedjo, je ničen, če zakon ne določa drugače.“
Zakon o varstvu pred odpovedmi
10
Člen 4 Kündigungsschutzgesetz (zakon o varstvu pred odpovedmi) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje v postopku v glavni stvari (v nadaljevanju: KSchG), določa:
„Kadar želi delavec izpodbijati odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker je socialno neupravičena ali ker iz drugih razlogov nima pravnih učinkov, mora v treh tednih od prejema pisnega obvestila o odpovedi pri [Arbeitsgericht (delovno sodišče, Nemčija)] vložiti tožbo, s katero predlaga, naj se ugotovi, da z odpovedjo delovno razmerje ni prenehalo. […]“
11
Člen 17 KSchG določa:
„(1)   Delodajalec mora obvestiti zavod za zaposlovanje, preden odpusti:
[…]
2.
v obratih, ki običajno zaposlujejo najmanj 60 in manj kot 500 delavcev: 10 % delavcev, ki so običajno zaposleni v obratu, ali več kot 25 delavcev,
[…]
v 30 koledarskih dneh. […]
[…]
(3)   […] Obvestilo iz odstavka 1 mora biti pisno, priložiti pa mu je treba mnenje sveta delavcev o odpustih. Če mnenje sveta delavcev ni predloženo, obvestilo učinkuje, če delodajalec verodostojno izkaže, da je svet delavcev obvestil najmanj dva tedna pred predložitvijo obvestila v skladu z odstavkom 2, prvi stavek, in pojasni stanje posvetovanj. Obvestilo mora vsebovati podatke o imenu delodajalca, sedežu in vrsti obrata, pa tudi razloge za načrtovane odpustitve, število in poklicne skupine delavcev, ki bodo odpuščeni in ki so praviloma zaposleni, obdobje, v katerem naj bi bile odpustitve izvedene in predvidena merila za izbiro delavcev, ki bodo odpuščeni. Obvestilo naj poleg tega v soglasju s svetom delavcev za namene posredovanja dela vsebuje tudi podatke o spolu, starosti, poklicu in državljanstvu delavcev, ki bodo odpuščeni. […]“
12
Člen 18(1) in (2) KSchG določa:
„(1)   Odpusti, o katerih je treba obvestiti v skladu s členom 17, se lahko izvedejo pred potekom enega meseca od datuma, ko je obvestilo prejel zavod za zaposlovanje, le po predhodnem soglasju tega zavoda; soglasje je lahko izdano tudi z retroaktivnim učinkom od dneva vložitve prošnje.
(2)   V nekaterih primerih lahko zavod za zaposlovanje odloči, da se odpusti lahko izvedejo šele po dveh mesecih od datuma, ko je prejel obvestilo.“
13
Člen 20(1) KSchG določa:
„Odločitve zavoda za zaposlovanje v skladu s členom 18(1) in (2) sprejme njegovo vodstvo ali odbor (nosilec odločanja). […]“
Knjiga III zakonika o socialni varnosti
14
Člen 2(3) Sozialgesetzbuch, Drittes Buch (knjiga III zakonika o socialni varnosti) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: SGB III), določa:
„Delodajalci morajo zavode za zaposlovanje pravočasno obvestiti o vseh spremembah glede poslovanja, ki bi lahko vplivale na zaposlovanje. To vključuje zlasti obvestila o:
[…]
(4)
načrtovanih omejitvah poslovanja ali selitvah proizvodnje in s tem povezanih učinkih ter
(5)
načrtih o tem, kako se je mogoče izogniti odpuščanju delavcev ali kako je mogoče organizirati prehode v druga delovna razmerja.“
15
Člen 38 SGB III določa:
„(1)   Osebe, ki jim preneha delovno razmerje, se morajo najmanj tri mesece pred prenehanjem delovnega razmerja prijaviti kot iskalci zaposlitve pri zavodu za zaposlovanje ter navesti svoje osebne podatke in datum prenehanja delovnega razmerja. Kadar je med datumom seznanitve s prenehanjem delovnega razmerja in datumom prenehanja delovnega razmerja preteklo manj kot tri mesece, se morajo na zavod prijaviti v treh dneh po tem, ko so izvedeli za datum prenehanja delovnega razmerja. Obveznost prijave obstaja ne glede na to, ali se nadaljevanje […] delovnega razmerja uveljavlja na sodišču ali pa ga načrtuje delodajalec. […]
(1a)   Pristojni zavod za zaposlovanje mora z osebo, ki je prijavljena kot iskalec zaposlitve v skladu z odstavkom 1, takoj po prijavi iskalca zaposlitve opraviti uvodni svetovalni razgovor in razgovor o posredovanju dela […]“
Zakon o delovnih sodiščih
16
Člen 45 Arbeitsgerichtsgesetz (zakon o delovnih sodiščih) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: ArbGG), določa:
„(1)   V okviru [Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, Nemčija)] se ustanovi veliki senat [(v nadaljevanju: veliki senat)].
(2)   Veliki senat odloči, kadar želi neki senat o katerem koli pravnem vprašanju odstopiti od odločitve drugega senata ali velikega senata.
(3)   Dodelitev zadeve velikemu senatu je dopustna le, če je senat, ki je sprejel odločbo, od katere želi drug senat odstopiti, na zahtevo zadnjenavedenega senata izjavil, da vztraja pri svojem pravnem stališču. […] Zadevni senat odloči o predlogu in odgovoru s sklepom, sprejetim v sestavi, ki se zahteva za sodbe.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
17
BL je od leta 2012 delala kot vodja zrakoplova v družbi Luftfahrtgesellschaft Walter mbH, ki je zaposlovala približno 348 oseb.
18
Ta družba je 15. junija 2020 na podlagi člena 17(2) KSchG zaradi načrtovanega odpusta zaposlenih vodij zrakoplova začela postopek posvetovanja s predstavniki zaposlenih.
19
Navedena družba se je 30. junija 2020 odločila, da s takojšnjim učinkom preneha opravljati svojo dejavnost.
20
Zoper isto družbo je bil 1. julija 2020 uveden postopek zaradi insolventnosti. Dr. A je bil imenovan za njenega stečajnega upravitelja.
21
Istega dne je Dr. A pristojnemu javnemu organu podal obvestilo o načrtovanem kolektivnem odpustu. Temu obvestilu ni bilo priloženo končno mnenje predstavnikov zaposlenih. Poleg tega je bilo glede možnosti – ki jo podredno določa nacionalno pravo – da se obvestilu priloži poročilo o poteku posvetovanj, v navedenem obvestilu navedeno le, da se je postopek posvetovanja začel in da se bo nadaljeval, ne da bi bile navedene informacije o vsebini razprav, ki so potekale v okviru tega postopka.
22
Ta javni organ je potrdil prejem obvestila o načrtovanem kolektivnem odpustu, pri čemer je navedel, da potrjuje „izključno“ prejem dokumentov, ki so bili priloženi temu obvestilu.
23
Dr. A je v začetku julija 2020 odpustil zaposlene v kabinskem in zemeljskem osebju, za katere ni bilo ustanovljeno nobeno predstavniško telo, ki bi jih zastopalo.
24
Z dopisom z dne 29. julija 2020 je odpustil tudi BL in druge vodje zrakoplova v okviru načrtovanega kolektivnega odpusta, in sicer z učinkom v roku treh mesecev.
25
BL je 17. avgusta 2020 pri Arbeitsgericht Berlin (delovno sodišče v Berlinu, Nemčija) vložila tožbo, s katero je predlagala, naj se ugotovi po eni strani ničnost odpovedi njene pogodbe o zaposlitvi in po drugi strani ohranitev njenega delovnega razmerja. V utemeljitev tožbe je med drugim navedla, da postopek posvetovanja, kot ga določa KSchG, ni bil spoštovan.
26
Navedeno sodišče se je z odločbo z dne 30. septembra 2020 izreklo za nepristojno za odločanje o tej tožbi in zadevo odstopilo Arbeitsgericht Düsseldorf (delovno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija).
27
Zadnjenavedeno sodišče je s sodbo z dne 26. novembra 2020 tožbo BL zavrnilo z obrazložitvijo, da sta bila ta postopek posvetovanja in postopek obvestitve o načrtovanem kolektivnem odpustu ustrezno spoštovana.
28
Landesarbeitsgericht Düsseldorf (višje delovno sodišče v Düsseldorfu, Nemčija) je s sodbo z dne 28. oktobra 2021 zavrnilo pritožbo, ki jo je BL vložila zoper zadnjenavedeno sodbo.
29
BL je zoper navedeno sodbo vložila revizijo pri Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče), ki je predložitveno sodišče. Zadeva je bila dodeljena šestemu senatu navedenega sodišča (v nadaljevanju: šesti senat).
30
Navedeni senat navaja, da je rešitev spora v postopku v glavni stvari odvisna od tega, ali je posledica neizpolnitve obveznosti obveščanja o načrtovanem kolektivnem odpustu v predpisani obliki nujno ničnost odpovedi zadevne pogodbe o zaposlitvi, če nacionalno pravo ne določa sankcije v primeru neobvestitve o načrtovanem kolektivnem odpustu oziroma v primeru napačnega ali nepopolnega obvestila o tem odpustu. V zvezi s tem navedeni senat poudarja, da je bila na podlagi njegove sodne prakse do zdaj sankcija, ki se je uporabljala v primeru neizpolnitve te obveznosti, ničnost prenehanja zadevnih pogodb o zaposlitvi v skladu s členom 134 civilnega zakonika.
31
Pojasnjuje, da ta sankcija, naložena na podlagi te določbe, torej povzroči, da se delovno razmerje nadaljuje, kar vključuje to, da se delavcu izplačuje plača, dokler mu delodajalec ponovno ne odpove pogodbe o zaposlitvi, potem ko je začel nov postopek posvetovanja in obvestitve, pod pogojem, da so doseženi pragovi, ki so določeni v členu 17(1) KSchG.
32
Vendar šesti senat opozarja, da ne namerava ohraniti te sodne prakse, ker je sankcija z ničnostjo, čeprav spoštuje načelo polnega učinka, v nasprotju z načelom sorazmernosti, ker po eni strani neobvestitev pristojnega javnega organa o načrtovanem kolektivnem odpustu ne bi smela vplivati na voljo delodajalca, da odpove individualno pogodbo o zaposlitvi, in po drugi strani taka sankcija omejuje polje proste presoje delodajalca pri izvajanju odpovedi pogodb o zaposlitvi, in to v nasprotju s sodno prakso, ki izhaja iz sodbe z dne 21. decembra 2016, AGET Iraklis (C‑201/15, EU:C:2016:972, točka 31).
33
Vendar naj bi bila ob upoštevanju člena 45 ArbGG sprememba sodne prakse mogoča le, če bi se z njo strinjal drugi senat Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče, v nadaljevanju: drugi senat), saj tudi v skladu s sodno prakso navedenega senata napačno obvestilo o načrtovanem kolektivnem odpustu ali opustitev obvestitve povzroči ničnost odpovedi zadevnih pogodb o zaposlitvi.
34
Iz predložitvene odločbe je razvidno, da mora v skladu z odstavkom 2 tega člena odločiti veliki senat zadnjenavedenega sodišča, kadar en senat želi glede pravnega vprašanja odstopati od odločitve drugega senata ali velikega senata. V skladu z odstavkom 3 navedenega člena naj bi bila dodelitev zadeve velikemu senatu dopustna le, če je senat – ki je sprejel odločbo, od katere želi neki drug senat odstopiti – na zahtevo zadnjenavedenega senata izjavil, da vztraja pri svojem pravnem stališču.
35
Šesti senat navaja, da je ta notranji postopek posvetovanja začel s prošnjo za pojasnilo, ki je bilo na drugi senat naslovljeno 14. decembra 2023, ta drugi senat pa je nato v zadevi C‑134/24_Tomann, pri Sodišču vložil predlog za sprejetje predhodne odločbe o razlagi členov 3 in 4 Direktive 98/59.
36
V tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe se navedeni drugi senat sprašuje, kaj je treba storiti glede odpovedi pogodb o zaposlitvi, če o načrtovanem kolektivnem odpustu ni bilo obvestila, kot ga določa ta direktiva, in sicer zlasti glede obveznosti delodajalca, da poda tako obvestilo.
37
Šesti senat meni, da je treba v tej zadevi – kljub navedenemu predlogu za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložil drugi senat – zadevo predložiti Sodišču tudi zato, da se določijo pravne posledice, in sicer ne posledice neobvestitve o načrtovanem kolektivnem odpustu, kot v zadevi C‑134/24, Tomann, temveč posledice napačne ali nepopolne obvestitve, kot v obravnavani zadevi.
38
Glede tega šesti senat poudarja, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča pri tem sodišču lahko sproži postopek na podlagi člena 267, drugi odstavek, PDEU le, če pred predložitvenim sodiščem poteka spor in le če mora zadnjenavedeno sodišče odločiti v postopku, ki bo pripeljal do izdaje sodne odločbe.
39
Šesti senat pa se sprašuje, ali je bil drugi senat pooblaščen za vložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču, ker naj spor, ki je predmet navedenega notranjega postopka posvetovanja, ne bi potekal pred drugim senatom, ampak pred šestim senatom. V okviru istega notranjega postopka posvetovanja naj bi bilo tako temu drugemu senatu postavljeno abstraktno vprašanje, kar naj bi bilo izkazano z neobstojem kontradiktornega postopka pred njim. Poleg tega naj odgovor drugega senata ne bi bil podan v okviru postopka, ki bi pripeljal do izdaje sodne odločbe, saj se spor o glavni stvari ne obravnava pred njim.
40
Za predložitev predloga za sprejetje predhodne odločbe pri Sodišču naj bi bil torej pooblaščen le šesti senat, saj je na podlagi člena 45 ArbGG notranji postopek posvetovanja pogoj zgolj za dopustnost predložitve zadeve velikemu senatu Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče).
41
Ker pa Sodišče ni odgovorilo na vprašanje o razlagi člena 3, člena 4, od (1) do (3), in člena 6 Direktive 98/59, naj drugi senat ne bi mogel odgovoriti na zahtevo za pojasnila, postavljeno v okviru notranjega postopka posvetovanja v smislu člena 45(3) ArbGG, kar naj bi upravičevalo, da šesti senat lahko Sodišču predloži predlog za sprejetje predhodne odločbe za razlago Direktive 98/59.
42
Šesti senat s prvim vprašanjem v tej zadevi, ki je podobno četrtemu vprašanju, postavljenemu v zadevi C‑134/24, Tomann, sprašuje, po eni strani, ali je glede na sodbo z dne 13. julija 2023, G GmbH (C‑134/22, EU:C:2023:567, točka 34 in naslednje), mogoče šteti, da je cilj postopka obveščanja pristojnega javnega organa o načrtovanih kolektivnih odpustih, določen v členu 3 Direktive 98/59 – in sicer, da je treba ta organ obvestiti pred izvedbo kolektivnih odpustov – dosežen, kadar ta organ ne ugovarja nepopolnosti obvestila in tako daje vtis, da meni, da ima na voljo dovolj informacij, da lahko izpolni svojo nalogo iskanja rešitev za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov, v rokih, določenih v členu 4 te direktive.
43
Po drugi strani pa se šesti senat sprašuje, ali je cilj člena 3 navedene direktive mogoče šteti za dosežen tudi, kadar nacionalna določba s področja spodbujanja zaposlovanja, kot je člen 2 SGB III, določa, da mora delodajalec sodelovati s pristojnim javnim organom, da bi preprečil ali omejil primere brezposelnosti, tudi če ta določba ne spada na področje uporabe določb v zvezi s postopki kolektivnega odpusta, formalno prenesenih s členom 17 in naslednjimi KSchG, in/ali kadar nacionalna zakonodaja določa, da mora nacionalni organ, pristojen za zaposlovanje, po uradni dolžnosti opraviti preiskavo v okviru postopka kolektivnega odpusta.
44
Šesti senat, ki dvomi glede stališča drugega senata, želi z drugim vprašanjem – ki ustreza prvemu, drugemu in tretjemu vprašanju v zadevi C‑134/24, Tomann, in ki je postavljeno za primer nikalnega odgovora na prvo vprašanje v tej zadevi – izvedeti, ali je mogoče šteti, da cilj člena 3 Direktive 98/59 lahko šteje za dosežen, kadar je nepopolno ali neobstoječe obvestilo o načrtovanem kolektivnem odpustu mogoče popraviti, dopolniti ali naknadno podati po tem, ko je bil delavec obveščen o odpovedi njegove pogodbe o zaposlitvi.
45
Šesti senat se s tretjim vprašanjem sprašuje o razmerju med členom 4(1), prvi pododstavek, in členom 6 Direktive 98/59, zlasti na področju uporabe tega člena 6 z vidika tega člen 4(1), prvi pododstavek, ki določa obdobje, v katerem je odpoved pogodbe prepovedana in ki bi ga bilo mogoče šteti za sankcijo za napačno obvestitev ali neobvestitev o načrtovanih kolektivnih odpustih.
46
V zvezi s tem zlasti poudarja, da navedeni člen 4(1), prvi pododstavek, ne določa nobene sankcije v zvezi z napakami, ki vplivajo na postopek obveščanja o načrtovanih kolektivnih odpustih. Obdobje, v katerem je odpoved pogodbe prepovedana in ki je določeno v tem členu, naj ne bi bilo sankcija, ampak naj bi bil njegov cilj pristojnemu organu omogočiti, da poišče rešitve za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov. V nasprotnem primeru naj člen 6 te direktive ne bi imel samostojnega pomena, kar zadeva postopek obveščanja.
47
Zato bi moral nacionalni zakonodajalec sankcijo, ki se uporabi za napake v postopku obveščanja o načrtovanem kolektivnem odpustu, določiti v okviru določb o spodbujanju zaposlovanja. Glede na člen 6 navedene direktive in dokler ta zakonodajalec ne določi take sankcije, naj bi bila določitev te sankcije v pristojnosti pristojnih sodišč.
48
V teh okoliščinah je šesti senat Bundesarbeitsgericht (zvezno delovno sodišče) prekinil odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložil ta vprašanja:
„1.
Ali je namen obvestila o kolektivnem odpustu izpolnjen in torej sankcija ni potrebna, če nacionalni zavod za zaposlovanje ne ugovarja – objektivno napačnemu – obvestilu o kolektivnem odpustu in tako meni, da je dovolj obveščen, da lahko v rokih iz člena 4 Direktive 98/59 opravi svoje naloge?
Ali to vsekakor velja, če je doseg namena iz člena 3 Direktive 98/59 zagotovljen z nacionalno določbo na področju prava o spodbujanju zaposlovanja in/ali če je nacionalni zavod za zaposlovanje dolžan ugotavljati dejstva po uradni dolžnosti?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen: ali je namen iz člena 3 Direktive 98/59 še vedno mogoče izpolniti, če je napačno obvestilo ali popoln neobstoj obvestila o kolektivnem odpustu mogoče popraviti, dopolniti ali naknadno podati po prejemu odpovedi pogodbe o zaposlitvi?
3.
Če je v primeru napačnega obvestila ali neobvestitve o kolektivnem odpustu obdobje, v katerem je odpoved pogodbe prepovedana in ki je določeno v členu 4(1) Direktive 98/59, sankcija za napake pri obvestitvi, na katerem področju bi se torej člen 6 te direktive v zvezi s tem še vedno uporabljal?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
49
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Direktive 98/59 razlagati tako, da je cilj obvestitve pristojnega javnega organa o načrtovanih kolektivnih odpustih mogoče šteti za dosežen, po eni strani, kadar ta organ ne ugovarja napačnemu ali nepopolnemu obvestilu in tako meni, da ima na voljo dovolj informacij, da v roku, določenem v členu 4(1), prvi pododstavek, te direktive, poišče rešitve za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov, in po drugi strani, kadar nacionalna ureditev določa, da mora delodajalec sodelovati z navedenim organom, da se preprečijo ali omejijo primeri brezposelnosti, in/ali da je nacionalni organ, pristojen za zaposlovanje, po uradni dolžnosti dolžan opraviti preiskavo v okviru postopka kolektivnega odpusta.
50
Glede prvega dela prvega vprašanja je treba najprej opozoriti, da je glavni cilj navedene direktive zagotoviti, da se pred kolektivnimi odpusti opravi posvetovanje s predstavniki delavcev in se obvesti pristojni javni organ (sodba z dne 13. julija 2023, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, točka 38 in navedena sodna praksa).
51
Iz tega izhaja, da mora vsak delodajalec, ki načrtuje kolektivne odpuste, takoj ko so izpolnjeni kvantitativni in časovni pogoji za uporabo te direktive, določeni v njenem členu 1, izpolniti dve postopkovni obveznosti.
52
Po eni strani mora zadevni delodajalec na podlagi člena 2(1) Direktive 98/59 opraviti posvetovanja s predstavniki delavcev. V skladu s členom 2(2) te direktive morajo posvetovanja zajemati vsaj možnosti in načine, kako se izogniti kolektivnim odpustom ali zmanjšati število prizadetih delavcev in kako ublažiti posledice, tako da se uporabijo spremljevalni socialni ukrepi, usmerjeni med drugim na prezaposlitev ali preusposabljanje odpuščenih delavcev. Natančneje, na podlagi člena 2(3), prvi pododstavek, te direktive mora ta delodajalec predstavnikom delavcev zagotoviti vse ustrezne informacije in jim vsekakor pisno sporočiti podatke iz točke (b) tega pododstavka.
53
Po drugi strani pa mora navedeni delodajalec na podlagi člena 3(1), prvi pododstavek, navedene direktive pristojni javni organ uradno pisno obvestiti o načrtovanih kolektivnih odpustih.
54
V skladu s členom 3(1), četrti pododstavek, iste direktive mora „[t]o obvestilo […] vsebovati vse pomembne podatke o načrtovanih kolektivnih odpustih in o posvetovanju s predstavniki delavcev, kakor je določeno v členu 2, predvsem pa razloge za odpuščanje, število delavcev, ki bodo odpuščeni, število običajno zaposlenih in obdobje, v katerem bodo odpusti izvedeni“.
55
Člen 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 določa, da se taki „kolektivni odpusti, o katerih je uradno obveščen pristojni organ javne oblasti“, skupaj z ustreznimi informacijami, navedenimi v prejšnji točki, lahko izvedejo šele po preteku 30 dni od uradnega obvestila, kar je rok, ki ga mora ta organ v skladu z odstavkom 2 tega člena uporabiti za rešitev težav, nastalih z načrtovanimi kolektivnimi odpusti.
56
Obveznost obvestitve mora torej temu organu omogočiti, da na podlagi vseh informacij, ki mu jih predloži delodajalec, razišče možnosti, da z ukrepi, prilagojenimi podatkom glede trga dela in gospodarske dejavnosti, katerih del so kolektivni odpusti, omeji negativne posledice navedenih odpustov (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, točka 35 in navedena sodna praksa).
57
Ta člen 4 torej v odstavku 1, prvi pododstavek, zagotavlja minimalno obdobje, ki ga mora imeti ta organ na voljo za sprejetje ukrepov iz prejšnje točke (sodba z dne 27. januarja 2005, Junk, C‑188/03, EU:C:2005:59, točka 51).
58
Iz tega sledi, da – če delodajalec ni obvestil pristojnega javnega organa o načrtovanem kolektivnem odpustu v skladu z obveznostmi, ki jih ima na podlagi Direktive 98/59, in če ta organ nima na voljo vseh koristnih informacij, ki bi omogočale iskanje rešitev za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov – ni mogoče šteti, da je glavni cilj te direktive dosežen.
59
V obravnavani zadevi iz spisa, ki je na voljo Sodišču, očitno izhaja, da je bilo obvestilo o načrtovanem kolektivnem odpustu – ki ga je Dr. A podal 1. julija 2020, kot je navedeno v točki 21 te sodbe, ker ni vsebovalo vseh koristnih informacij iz člena 3(1), četrti pododstavek, navedene direktive – napačno ali nepopolno; kar pa mora preveriti predložitveno sodišče.
60
Glede tega iz okoliščine, da je pristojni javni organ zgolj potrdil prejem tega napačnega ali nepopolnega obvestila, ne da bi izrazil mnenje o njegovi skladnosti z zahtevami te direktive, očitno ni mogoče sklepati, da je navedeno obvestilo kljub temu v skladu z zahtevami navedene direktive.
61
Res je sicer, da ta organ ni pristojen za preučitev posamičnega položaja vsakega od delavcev, na katere se nanaša načrtovani kolektivni odpust. Vendar, ker je namen ukrepanja tega organa splošno razumevanje načrtovanih kolektivnih odpustov (glej v tem smislu sodbo z dne 13. julija 2023, G GmbH, C‑134/22, EU:C:2023:567, točka 37), bi mu napačno ali nepopolno obvestilo preprečevalo izpolnitev njegove naloge, da na podlagi člena 4(2) Direktive 98/59 išče rešitve za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov.
62
Kar zadeva drugi del prvega vprašanja, je že iz preudarkov, navedenih v točkah od 51 do 55 te sodbe, razvidno, da delodajalca ni mogoče oprostiti izpolnjevanja procesnih obveznosti iz člena 3(1), prvi pododstavek, in člena 4(1), prvi pododstavek, te direktive zgolj zato, ker je bilo prvotno napačno ali nepopolno obvestilo popravljeno s popravkom, ki ga na podlagi veljavne nacionalne zakonodaje pristojni organ opravi po uradni dolžnosti.
63
Ugotoviti je treba, po eni strani, da lahko tak popravek posega v člen 4(1), prvi pododstavek, navedene direktive v povezavi z njenim členom 3(1), prvi in četrti pododstavek, iz katerega izhaja, da 30‑dnevni rok iz tega člena začne teči šele po tem, ko delodajalec v skladu s temi določbami pristojni javni organ obvesti o načrtovanem kolektivnem odpustu.
64
Po drugi strani pa čas, ki bi ga pristojni javni organ moral po uradni dolžnosti nameniti ukrepom, potrebnim za tak popravek, lahko temu organu prepreči, da bi v skladu s členom 4(2) iste direktive izkoristil celoten 30‑dnevni rok za iskanje rešitev za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov.
65
Iz tega sledi, da nacionalna ureditev, ki vsakega delodajalca oprosti izpolnitve obveznosti, da v skladu z Direktivo 98/59 v predpisani obliki obvesti pristojni javni organ o vseh načrtovanih kolektivnih odpustih, lahko ogrozi polni učinek te direktive, tudi če ta ureditev temu organu sicer omogoča, da v skladu s tem členom 4(2) išče rešitve za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov.
66
Glede na vse navedene preudarke je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 3 Direktive 98/59 razlagati tako, da cilja obveščanja pristojnega javnega organa o načrtovanih kolektivnih odpustih ni mogoče šteti za doseženega, kadar, po eni strani, ta organ ne ugovarja napačnemu ali nepopolnemu obvestilu in se zato šteje za dovolj obveščenega, da v roku, določenem v členu 4(1), prvi pododstavek, te direktive, poišče rešitve za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov, in, po drugi strani, kadar nacionalna ureditev določa, da mora delodajalec sodelovati z navedenim organom, da se preprečijo ali omejijo primeri brezposelnosti, in/ali da je nacionalni organ, ki je pristojen za zaposlovanje, po uradni dolžnosti dolžan opraviti preiskavo v okviru postopka kolektivnega odpusta.
Drugo vprašanje
67
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Direktive 98/59 razlagati tako, da je cilj obveščanja pristojnega javnega organa o načrtovanih kolektivnih odpustih mogoče šteti za dosežen, kadar je napačno ali manjkajoče obvestilo o takem načrtu mogoče popraviti, dopolniti ali naknadno podati po tem, ko je bil zadevni delavec obveščen o odpovedi njegove pogodbe o zaposlitvi.
68
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče v skladu z ustaljeno sodno prakso, kadar se postavljeno vprašanje nanaša na razlago ali veljavnost pravila prava Unije, načeloma dolžno odločiti, razen če je očitno, da zahtevana razlaga nima nobene zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetičen ali če Sodišče nima na voljo pravnih in dejanskih elementov, ki so potrebni, da bi lahko na navedeno vprašanje dalo koristen odgovor (sodba z dne 19. decembra 2024, Credit Suisse Securities (Europe), C‑601/23, EU:C:2024:1048, točka 25 in navedena sodna praksa).
69
V obravnavani zadevi pa je iz spisa, ki je na voljo Sodišču, razvidno, da dr. A ni poskušal popraviti, dopolniti ali naknadno dokončati napačnega obvestila o načrtovanem kolektivnem odpustu, ki je bilo podano 1. julija 2020.
70
Tako je očitno, da je vprašanje glede razlage člena 3 Direktive 98/59 – za katero je zaprosilo predložitveno sodišče – hipotetično in da predložitveno sodišče dejansko s tem vprašanjem Sodišče poziva, naj poda posvetovalno mnenje, kar bi bilo v nasprotju z njegovo nalogo v okviru sodnega sodelovanja, uvedenega s členom 267 PDEU (glej v tem smislu sodbo z dne 17. oktobra 2024, Ararat, C‑156/23, EU:C:2024:892, točka 54 in navedena sodna praksa).
71
Iz tega sledi, da drugo vprašanje ni dopustno.
Tretje vprašanje
72
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 6 Direktive 98/59 razlagati tako, da v primeru napačnega ali nepopolnega obvestila o načrtovanem kolektivnem odpustu to, da 30‑dnevni rok, določen v členu 4(1), prvi pododstavek, te direktive, ne teče, pomeni ukrep za zagotovitev spoštovanja obveznosti obveščanja iz člena 3(1), prvi pododstavek, navedene direktive, v smislu njenega člena 6.
73
Najprej je treba poudariti, da se vprašanje razmerja med členom 4(1), prvi pododstavek, in členom 6 iste direktive postavlja zlasti v primeru, v katerem je obvestilo o načrtovanem kolektivnem odpustu napačno ali nepopolno, kar upravičuje, da 30‑dnevni rok iz prvonavedene določbe ne začne teči, dokler ni podano obvestilo v skladu z Direktivo 98/59.
74
Člen 6 te direktive določa, da „[d]ržave članice zagotovijo, da so sodni in/ali upravni postopki za uveljavljanje obveznosti iz te direktive dostopni predstavnikom delavcev in/ali delavcem“.
75
Iz besedila tega člena je razvidno, da morajo države članice uvesti postopke, ki omogočajo zagotavljanje spoštovanja obveznosti, določenih z navedeno direktivo. Če pa z navedeno direktivo ta obveznost ni določena podrobneje, morajo države članice določiti podrobna pravila za te postopke (sodba z dne 16. julija 2009, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, točka 34).
76
Navedeni člen 6 pa ne določa natančnih ukrepov, ki jih morajo države članice sprejeti v primeru kršitve postopkovnih obveznosti, določenih s to direktivo, ampak jim pušča svobodo pri izbiri ukrepov, primernih za uresničitev cilja, ki mu ta direktiva sledi, in sicer glede na različne položaje, ki lahko nastanejo, pri čemer morajo ti ukrepi zagotavljati dejansko in učinkovito sodno varstvo v skladu s členom 47 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah ter morajo imeti dejanski odvračalni učinek (sodba z dne 5. oktobra 2023, Brink’s Cash Solutions, C‑496/22, EU:C:2023:741, točka 45 in navedena sodna praksa).
77
Vendar je treba opozoriti, da čeprav je sicer res, da Direktiva 98/59 zagotavlja le delno harmonizacijo pravil varstva delavcev v primeru kolektivnih odpustov, pa omejenost take harmonizacije določbam te direktive ne sme odvzeti polnega učinka (sodba z dne 16. julija 2009, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, točka 35 in navedena sodna praksa).
78
Posledično, čeprav je naloga držav članic, da uredijo postopke, ki omogočajo zagotavljanje spoštovanja obveznosti, določenih v tej direktivi, se s to ureditvijo določbam navedene direktive ne sme odvzeti polnega učinka (sodba z dne 16. julija 2009, Mono Car Styling, C‑12/08, EU:C:2009:466, točka 36).
79
V zvezi s tem je treba najprej poudariti, da člen 4(1), prvi pododstavek, navedene direktive določa, da se načrtovani kolektivni odpusti, o katerih je bil pristojni javni organ obveščen, začnejo izvajati šele 30 dni po obvestilu iz člena 3(1), prvi pododstavek, iste direktive, brez poseganja v določbe, ki urejajo individualne pravice glede odpovednega roka. Iz tega izhaja, da je treba člen 4(1), prvi pododstavek, razumeti tako, da določa zgolj pravno posledico neizpolnjevanja obveznosti, ki jo ima delodajalec, da v predpisani obliki obvesti o načrtovanem kolektivnem odpustu, in sicer glede pravic zadevnih delavcev in njihovih predstavnikov v okviru postopka kolektivnega odpusta.
80
Člen 6 Direktive 98/59 pa ima drugačen cilj. Njegov cilj je zagotoviti spoštovanje postopkovnih obveznosti, določenih v tej direktivi, zlasti obveznosti iz člena 3(1), prvi pododstavek, te direktive, v skladu s katero mora delodajalec o vsakem načrtovanem kolektivnem odpustu v predpisani obliki pisno obvestiti pristojni javni organ. Namen tega člena je torej zagotoviti polni učinek določb navedene direktive, tako da se sprejmejo dejanski, učinkoviti in sorazmerni nacionalni ukrepi.
81
V obravnavani zadevi je iz predložitvene odločbe razvidno, da naj bi bil edini nacionalni ukrep, za katerega predložitveno sodišče meni, da bi se v obravnavani zadevi lahko uporabil v primeru neizpolnitve obveznosti – ki jih ima delodajalec v okviru postopka obveščanja o načrtovanem kolektivnem odpustu – zadržanje teka odpovednega roka za obdobje, ki je enakovredno obdobju, določenem v členu 4(1), prvi pododstavek, iste direktive, kar bi podaljšalo delovno razmerje zadevnih delavcev.
82
Vendar, kot je razvidno iz točk 79 in 80 te sodbe, imajo 30‑dnevni rok iz člena 4(1), prvi pododstavek, Direktive 98/59 in nacionalni ukrepi, sprejeti na podlagi člena 6 te direktive, katerih cilj je zagotoviti spoštovanje obveznosti iz te direktive, različen namen.
83
Iz tega sledi, da zadržanje teka odpovednega roka za obdobje, ki je usklajeno s tem 30‑dnevnim rokom, v primeru napačnega ali nepopolnega obveščanja pristojnega javnega organa o načrtovanem kolektivnem odpustu, do takrat, ko je obveščanje opravljeno v skladu s to direktivo, ne sme po eni strani nadomestiti pravne posledice neizpolnitve obveznosti, ki jo ima na podlagi tega člena 4(1), prvi pododstavek, te direktive delodajalec, da v predpisani obliki obvesti o načrtovanem kolektivnem odpustu, in po drugi strani države članice oprostiti izpolnitve obveznosti, da poleg tega sprejmejo dejanski, učinkovit in sorazmeren ukrep, ki bo delodajalca spodbudil k spoštovanju obveznosti obveščanja, določene v členu 3(1), prvi pododstavek, te direktive, in s tem zagotovil polni učinek njenih določb, kot je zlasti izplačilo odškodnine zadevnim delavcem.
84
Glede na vse navedene preudarke je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 6 Direktive 98/59 razlagati tako, da v primeru napačnega ali nepopolnega obvestila o načrtovanem kolektivnem odpustu to, da 30‑dnevni rok iz člena 4(1), prvi pododstavek, te direktive, ne teče, ni ukrep za zagotovitev spoštovanja obveznosti obveščanja iz člena 3(1), prvi pododstavek, navedene direktive, v smislu njenega člena 6.
Stroški
85
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:
1.
Člen 3 Direktive Sveta 98/59/ES z dne 20. julija 1998 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi s kolektivnimi odpusti, kakor je bila spremenjena z Direktivo (EU) 2015/1794 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. oktobra 2015,
je treba razlagati tako, da
cilja obveščanja pristojnega javnega organa o načrtovanih kolektivnih odpustih ni mogoče šteti za doseženega, kadar, po eni strani ta organ ne ugovarja napačnemu ali nepopolnemu obvestilu in se zato šteje za dovolj obveščenega, da v roku, določenem v členu 4(1), prvi pododstavek, te direktive, poišče rešitve za težave, nastale zaradi načrtovanih kolektivnih odpustov, in po drugi strani, kadar nacionalna ureditev določa, da mora delodajalec sodelovati z navedenim organom, da se preprečijo ali omejijo primeri brezposelnosti, in/ali da je nacionalni organ, ki je pristojen za zaposlovanje, po uradni dolžnosti dolžan opraviti preiskavo v okviru postopka kolektivnega odpusta.
2.
Člen 6 Direktive 98/59, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2015/1794,
je treba razlagati tako, da
v primeru napačnega ali nepopolnega obvestila o načrtovanem kolektivnem odpustu to, da 30-dnevni rok iz člena 4(1), prvi pododstavek, te direktive ne teče, ni ukrep za zagotovitev spoštovanja obveznosti obveščanja iz člena 3(1), prvi pododstavek, navedene direktive, v smislu njenega člena 6.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.