62023CC0790
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
JEANA RICHARDA DE LA TOURA,
predstavljeni 30. aprila 2025 (
1
)
Zadeva C‑790/23, [Qassioun] (
i
)
X
proti
Maahanmuuttovirasto
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče, Finska))
„Predhodno odločanje – Azilna politika – Uredba (EU) št. 604/2013 – Merila in mehanizmi za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito – Člen 18 – Obveznosti odgovorne države članice – Obveznosti ponovnega sprejema prosilca za mednarodno zaščito, katerega ‚prošnj[a] je [bila] zavrn[jen]a‘ – Prošnja, ki je bila vložena v eni državi članici in za katero velja Uredba št. 604/2013, ni pa povezana z direktivama 2011/95/EU in 2013/32/EU – Državljan tretje države, v zvezi s katerim je Kraljevina Danska odvzela začasno zaščito, priznano v skladu z nacionalnim pravom – Pojem ‚zavrnjena prošnja [za mednarodno zaščito]‘“
I. Uvod
1.
Pri tem predlogu za sprejetje predhodne odločbe se lahko Sodišče znova izreče o obsegu posledic drugačnega sodelovanja Kraljevine Danske pri pravilih, ki tvorijo skupni evropski azilni sistem (CEAS) (
2
).
2.
Ta država članica je namreč v zvezi z naslovom V tretjega dela Pogodbe o delovanju Evropske unije (PDEU), ki med drugim zajema politike mejnega kontrole, azila in priseljevanja, na podlagi Protokola (št. 22) o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi o Evropski uniji in Pogodbi o delovanju Evropske unije, v posebnem položaju, po katerem se razlikuje od drugih držav članic. Čeprav se je ta država članica na podlagi mednarodnega sporazuma z Evropsko unijo (
3
) zavezala k uporabi Uredbe (EU) št. 604/2013 (
4
), pa je ne zavezujeta z njo povezani direktivi 2011/95/EU (
5
) in 2013/32/EU (
6
). Odločbe, ki jih ta država članica izdaja na podlagi obravnave prošenj za mednarodno zaščito, vloženih v skladu z določbami njenega notranjega prava, se torej sprejemajo v skladu z materialnimi pogoji in po postopku te države članice.
3.
Predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v postopku med sirsko državljanko in Maahanmuuttovirasto (nacionalni urad za priseljevanje, Finska) (v nadaljevanju: finski urad za priseljevanje), pri katerem je vložila prošnjo za mednarodno zaščito, potem ko ji je bila odvzeta začasna zaščita, ki ji jo je priznala Kraljevina Danska. Finski urad za priseljevanje je njeno prošnjo zavrgel kot nedopustno, ker je bila pristojna država članica za njeno obravnavo Kraljevina Danska, ki se je sicer strinjala, da jo bo v skladu s členom 18(1)(d) Uredbe Dublin III ponovno sprejela. Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče, Finska), ki je predložitveno sodišče, se ne strinja s pravno podlago za ta ponovni sprejem, ker se ta določba uporablja za državljana tretje države, „katere[ga] prošnjo je zavrnila in ki je podal[…] prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje“, kar pa naj ne bi ustrezalo položaju obravnavane osebe.
4.
Sodišče je že razsodilo, da lahko država članica, v kateri oseba vloži novo prošnjo za mednarodno zaščito, od Kraljevine Danske zahteva, da navedene osebe ponovno sprejme, če so izpolnjeni pogoji iz člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III (
7
). V obravnavani zadevi je Sodišče zaprošeno, naj ugotovi, ali so taki pogoji dejansko izpolnjeni v položaju, v katerem Kraljevina Danska prejšnje prošnje za mednarodno zaščito pritožnice v ožjem smislu ni zavrnila, temveč ji je odvzela začasno zaščito, ki ji jo je pred tem v skladu s svojim notranjim pravom priznala.
5.
Iz razlogov, ki jih bom navedel v nadaljevanju, Kraljevine Danske po mojem mnenju ni mogoče šteti za odgovorno državo članico, za katero velja obveznost ponovnega sprejema iz člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III. Res je, da učinkovitost uporabe te uredbe v zvezi s Kraljevino Dansko napeljuje na potrebo po široki razlagi pogojev uporabe te določbe. Kot pa bom pojasnil, ta razlaga po mojem mnenju ni skladna s pomenom in področjem uporabe pravil in pojmov, ki jih je zakonodajalec Unije harmoniziral z direktivama 2011/95 in 2013/32, na katerih temeljita Uredba Dublin III in širše sistem CEAS.
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Sporazum med Unijo in Dansko
6.
Unija in Kraljevina Danska sta se s sporazumom med Unijo in Dansko, ki je bil v imenu Unije odobren s Sklepom 2006/188/ES, (
8
) med drugim dogovorili, da se uporaba Uredbe (ES) št. 343/2003 (
9
)„po mednarodnem pravu“ razširi na odnose med njima. Nato je ta država članica v skladu s členom 3(2) tega sporazuma uradno obvestila Evropsko komisijo o svoji odločitvi, da bo prenesla „vsebino sprememb“ te uredbe, torej uredbo Dublin III.
7.
V enajstem odstavku preambule sporazuma med Unijo in Dansko je navedeno, da „bi moralo biti Sodišče [Evropske unije] pristojno, da bi zagotovilo enotno uporabo in razlago tega sporazuma, vključno z določbami Uredb in katerih koli izvedbenih ukrepov [Unije], ki so del tega sporazuma“.
8.
Člen 1 tega sporazuma, naslovljen „Cilj“, določa:
„1.   Cilj tega sporazuma je uporaba določb [Uredbe Dublin II] […] in [njenih] izvedbenih ukrepov za odnose med [Unijo] in Dansko v skladu s členom 2(1) in (2).
2.   Cilj pogodbenic je doseganje enotne uporabe in razlage določb [te] [u]redb[e] in [njenih] izvedbenih ukrepov v vseh državah članicah.
[…]“
9.
Člen 2(1) navedenega sporazuma določa:
„Določbe [Uredbe Dublin II] […] se po mednarodnem pravu uporabljajo za odnose med [Unijo] in Dansko.“
2. Uredba Dublin III
10.
Člen 2(b) in (d) Uredbe Dublin III določa:
„V tej uredbi:
[…]
(b)
‚prošnja za mednarodno zaščito‘ pomeni prošnjo za mednarodno zaščito, kot je opredeljena v členu 2(h) Direktive 2011/95/EU; [2011/95 (
10
)];
[…]
(d)
‚obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito‘ pomeni kakršno koli obravnavo prošnje ali odločitev ali sklep v zvezi s tako prošnjo za mednarodno zaščito s strani pristojnega organa v skladu z Direktivo [2013/32] in Direktivo [2011/95], razen postopkov določanja odgovorne države članice v skladu s to uredbo“.
11.
Člen 3 te uredbe, naslovljen „Dostop do postopka za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito“, določa:
„1.   Države članice obravnavajo vsako prošnjo za mednarodno zaščito državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki prošnjo vloži na ozemlju katere koli izmed članic, tudi na meji ali na tranzitnem območju. Prošnjo obravnava ena sama država članica, in sicer tista, ki je za to odgovorna glede na merila iz poglavja III.
2.   Kadar na osnovi meril iz te uredbe ni mogoče določiti nobene odgovorne države članice, je za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito odgovorna prva država članica, v kateri je bila prošnja vložena.
[…]“
12.
V členu 18 te uredbe so na naslednji način določene „[o]bveznosti odgovorne države članice“:
„1.   Odgovorna država članica po tej uredbi, je zavezana, da:
[…]
(d)
[…] ponovno sprejeti državljana tretje države ali osebo brez državljanstva, katere prošnjo je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici ali ki je na ozemlju druge države članice brez dokumenta za prebivanje.
2.   […]
V primerih, ki spadajo v področje uporabe odstavka 1(d), v katerih je bila prošnja zavrnjena le na prvi stopnji, odgovorna država članica zagotovi, da zadevna oseba ima ali je imela možnost uporabe učinkovitega pravnega sredstva […].“
B.
Finsko pravo
13.
V skladu s členom 103(2) ulkomaalaislaki (301/2004) (zakon o tujcih (301/2004)) z dne 30. aprila 2004 se lahko prošnja za mednarodno zaščito zavrže kot nedopustna, če je mogoče prosilca predati drugi državi članici, ki je na podlagi Uredbe Dublin III odgovorna za obravnavanje te prošnje.
C.
Danska zakonodaja
14.
Člen 7(1) do (3) udlændingeloven (zakon o tujcih) v različici, ki se uporablja za dejansko stanje iz postopka v glavni stvari (
11
), določa:
„1.   Tujcu se na podlagi prošnje izda začasno dovoljenje za prebivanje, če se zanj uporablja Konvencija o beguncih [ (
12
)].
2.   Tujcu se na podlagi prošnje izda začasno dovoljenje za prebivanje, če mu ob vrnitvi v državo izvora grozi smrtna kazen, mučenje ali nečloveško ali ponižujoče ravnanje ali kaznovanje. Prošnja iz prvega stavka velja tudi kot prošnja za začasno dovoljenje za prebivanje na podlagi odstavka 1.
3.   V primerih iz odstavka 2, v katerih prosilcu zaradi posebej težkega položaja v državi izvora, ki je zaznamovan s samovoljnim nasiljem in napadi na civiliste, grozi smrtna kazen, mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kaznovanje, se na podlagi prošnje izda začasno dovoljenje za prebivanje. Prošnja iz prvega stavka velja tudi kot prošnja za dovoljenje za prebivanje na podlagi odstavkov 1 in 2.“
15.
Člen 11(2) danskega zakona o tujcih določa:
„Začasno dovoljenje za prebivanje, ki je bilo izdano z možnostjo spremembe v stalno dovoljenje za prebivanje, se na podlagi prošnje podaljša, razen če so podani razlogi za odvzem dovoljenja za prebivanje […] Udlændingestyrelse [urad za tujce, Danska (
13
)] po uradni dolžnosti odloči o podaljšanju začasnega dovoljenja za prebivanje, izdanega na podlagi člena 7 […], če je še vedno podana podlaga za njegovo izdajo. […]“
III. Dejansko stanje iz postopka v glavni stvari in predlog za sprejetje predhodne odločbe
16.
Tožeča stranka, ki je sirska državljanka, je 1. julija 2016 pri danskih organih vložila prošnjo za mednarodno zaščito.
17.
29. avgusta 2016 ji je bilo na podlagi odobritve začasne zaščite v skladu s členom 7(3) danskega zakona o tujcih izdano dovoljenje za prebivanje. To dovoljenje za prebivanje, ki je začelo veljati na dan izdaje, je sprva veljalo eno leto. Danski urad za tujce ga je nato po uradni dolžnosti večkrat podaljšal za enako obdobje. 17. novembra 2020 pa je – znova po uradni dolžnosti – sklenil, da se navedeno dovoljenje na podlagi člena 11(2) tega zakona ne podaljša, ker razlogi zanj niso več podani. Flygtningenævnet (odbor za begunce, Danska) je 2. julija 2021 to odločbo potrdil in pritožnici odredil, naj v enem mesecu zapusti Dansko.
18.
Pritožnica je 27. julija 2021 zaprosila za mednarodno zaščito na Finskem.
19.
Finski urad za priseljevanje, ki je finski pristojni organ za obravnavo te prošnje, je Kraljevini Danski 29. julija 2021 posredoval zahtevo za ponovni sprejem pritožnice v skladu s členom 18(1)(d) Uredbe Dublin III. Danska je 5. avgusta 2021 tej zahtevi ugodila.
20.
Finski urad za priseljevanje je prošnjo pritožnice za mednarodno zaščito 12. novembra 2021 zavrgel kot nedopustno z obrazložitvijo, da je za obravnavanje te prošnje pristojna Kraljevina Danska, zato je odločil, da jo je treba predati tej državi članici, in ji izrekel dveletno prepoved vstopa na Finsko.
21.
Pritožnica je zoper to odločbo vložila pritožbo pri Helsingin hallinto-oikeus (upravno sodišče v Helsinkih, Finska), ki jo je zavrnilo. Pozneje je pri Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče) vložila predlog za dopustitev pritožbe.
22.
V utemeljitev tega predloga je med drugim navedla, da je odločba, s katero je finski urad za priseljevanje njeno prošnjo za mednarodno zaščito zavrgel kot nedopustno, v nasprotju s pravom Unije.
23.
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali so izpolnjeni pogoji za nastanek obveznosti ponovnega sprejema iz člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III, in natančneje, ali je mogoče prvo prošnjo za mednarodno zaščito, ki jo je pritožnica vložila na Danskem, šteti za „prošnjo [za mednarodno zaščito, ki jo] je [pristojni danski organ] zavrnil[…]“ v smislu te določbe.
24.
V zvezi s tem predložitveno sodišče, prvič, ugotavlja, da je bilo v zvezi z zadevno prošnjo sprva izdanih več delno ugoditvenih odločb, saj je danski urad za tujce pritožnici izdal dovoljenje za začasno prebivanje, ki ga je pozneje večkrat podaljšal. Sodišče dodaja, da je ta organ šele pozneje po uradni dolžnosti odločil, da se dovoljenje za začasno prebivanje ne podaljša. Navedeno sodišče se sprašuje, ali gre v obravnavanem položaju za zavrnitev prošnje za mednarodno zaščito v smislu člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III.
25.
Drugič, predložitveno sodišče glede na poseben pravni položaj Kraljevine Danske meni, da se nacionalni postopki za obravnavanje prošenj za mednarodno zaščito, ki se uporabljajo v tej državi članici, razlikujejo od tistih, ki se uporabljajo v drugih državah članicah, zato se sprašuje, kako bi bilo treba razlagati pojem „prošnja“.
26.
V teh okoliščinah je Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče) sklenilo prekiniti postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložiti to vprašanje:
„Ali je treba člen 18(1)(d) [Uredbe Dublin III] razlagati tako, da zavrnitev prošnje v smislu te določbe zajema primer, v katerem začasno dovoljenje za prebivanje, ki je bilo zadevni osebi na podlagi njene prošnje zaradi ranljivosti predhodno izdano na Danskem, ni bilo podaljšano, če organ odločbe o nepodaljšanju ni izdal na podlagi prošnje te osebe, ampak po uradni dolžnosti?“
27.
Pisna stališča so predložili finski urad za priseljevanje, finska, danska, nemška, nizozemska in švicarska vlada ter Komisija. Te stranke in zadevne osebe (razen nizozemske in švicarske vlade) so se poleg pritožnice 29. januarja 2025 udeležile obravnave, na kateri so odgovorile tudi na vprašanja za ustni odgovor, ki jih je postavilo Sodišče.
IV. Analiza
28.
Predložitveno sodišče z vprašanjem za predhodno odločanje Sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 18(1)(d) Uredbe Dublin III razlagati tako, da se uporablja za položaj, v katerem je bila državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva odvzeta začasna zaščita, ki jo je Kraljevina Danska tej osebi po vložitvi prošnje za mednarodno zaščito v skladu z nacionalnimi določbami te države članice priznala, ta oseba pa je prošnjo po navedenem odvzemu vložila v drugi državi članici.
A.
Uvodne ugotovitve
29.
Najprej, pojasniti je treba naravo zaščite, ki jo je Kraljevina Danska na podlagi člena 7(3) danskega zakona o tujcih pritožnici več kot štiri leta priznavala. Stališča finske vlade namreč temeljijo na predpostavki, da je treba priznanje takšne zaščite obravnavati kot enakovredno priznanju mednarodne zaščite.
30.
Sam pa menim, da ta predpostavka ni pravilna, ker začasne zaščite, ki je bila priznana pritožnici, ni mogoče šteti za „mednarodno zaščito“ v smislu člena 2(a) Direktive 2011/95. Pritožnica namreč ni pridobila niti statusa begunca v smislu člena 2(e) te direktive niti statusa subsidiarne zaščite v smislu člena 2(g) te direktive.
31.
Res je, da se ta začasna zaščita prizna na podlagi pogojev, ki so precej podobni pogojem za priznanje subsidiarne zaščite iz člena 15 navedene direktive. Zaščita iz člena 7(3) danskega zakona o tujcih je namreč namenjena državljanom tretjih držav, ki bi lahko bili zaradi splošnih razmer v državi izvora – na primer vojne – izpostavljeni smrtni kazni ali mučenju ali nečloveškemu ali ponižujočemu ravnanju ali kaznovanju. (
14
)
32.
Se pa od subsidiarne zaščite razlikuje v dveh vidikih. Na eni strani se začasna zaščita iz člena 7(3) danskega zakona o tujcih prizna na podlagi materialnopravnih pogojev in po postopku v skladu z danskim pravom. Na drugi strani se pravice upravičenca do take začasne zaščite tako po naravi kot po obsegu razlikujejo od pravic, povezanih s statusom, ki ga zagotavlja subsidiarna zaščita iz poglavja VII Direktive 2011/95.
33.
Zato bom pri obravnavanju vprašanja predložitvenega sodišča izhajal iz predpostavke, da je začasna zaščita iz člena 7(3) danskega zakona o tujcih, ki je določena in se prizna izključno na podlagi določb danskega prava, drugačna, in ne spada na področje uporabe direktiv 2011/95 in 2013/32.
B.
Vsebinska presoja
34.
Člen 18 Uredbe Dublin III opredeljuje splošne in posebne obveznosti države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki je zaprošena, da tistega, ki prosi za takšno zaščito, sprejme ali ponovno sprejme.
35.
Obveznosti v zvezi s sprejemom ali ponovnim sprejemom tega prosilca in z obravnavo njegove prošnje za mednarodno zaščito so odvisne od faze postopka obravnave te prošnje v tej državi članici. V členu 18(1) Uredbe Dublin III so taksativno našteti štirje primeri. Prvič, sprejem prosilca, ki je vložil prošnjo v drugi državi članici (točka (a)). Drugič, ponovni sprejem prosilca, katerega prošnja se obravnava v odgovorni državi članici in ki je vložil prošnjo v drugi državi članici (točka (b)). Tretjič, ponovni sprejem državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, ki je prošnjo med obravnavo v odgovorni državi članici umaknila in podala prošnjo v drugi državi članici (točka (c)). Četrtič, ponovni sprejem državljana tretje države ali osebe brez državljanstva, „katere prošnjo [za mednarodno zaščito] je zavrnila in ki je podala prošnjo v drugi državi članici“ (točka (d)). Predlog za razlago se nanaša na ta četrti primer. Po mnenju Sodišča se člen 18(1)(d) Uredbe Dublin III med drugim nanaša na primere, v katerih je bila prošnja za mednarodno zaščito zavrnjena z odločbo pristojnega organa, ki še ni postala dokončna. (
15
)
36.
Namen vprašanja predložitvenega sodišča je ugotoviti, v kakšnem obsegu se lahko šteje, da je Kraljevina Danska prošnjo pritožnice za mednarodno zaščito zavrnila v smislu člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III, ko ji je odvzela začasno zaščito, ki ji jo je v skladu s svojim notranjim pravom priznala.
37.
V določeni meri razumem argumente nekaterih držav članic, ki glede na poseben pravni položaj Kraljevine Danske zaradi zagotavljanja učinkovitega sodelovanja te države članice v Uredbi Dublin III predlagajo ustrezno široko razlago besedila te določbe, s čimer bi se zagotovilo polno učinkovanje člena 2 sporazuma med Unijo in Dansko. Nemška vlada tako navaja, da bi se z ozko razlago določb člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III onemogočila njihova uporaba za Kraljevino Dansko, kar je v nasprotju z možnostjo, da ta država članica prostovoljno in selektivno sodeluje na področju svobode, varnosti in pravice.
38.
Vendar pa takšni argumenti po mojem mnenju presegajo široko razlago besedila člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III. Tudi če bi ta razlaga veljala samo za obveznosti Kraljevine Danske glede sprejema ali ponovnega sprejema, pa bi lahko vnesli zmedo v zvezi s koncepti in pojmi, ki so bili harmonizirani z direktivama 2011/95 in 2013/32 in na katerih temelji Uredba Dublin III.
39.
Danska in švicarska vlada tako v bistvu navajata, da je Kraljevina Danska prošnjo pritožnice za mednarodno zaščito, vloženo 1. julija 2016, „začasno“ zavrnila, ko je priznala in podaljšala začasno zaščito v skladu s svojim notranjim pravom, „dokončno“ pa jo je pozneje v smislu člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III zavrnila, ko je 2. julija 2021 potrdila odvzem te zaščite. Po tej razlagi bi bila torej obravnava prošnje za mednarodno zaščito, na podlagi katere bi bile sprejete zaporedne odločbe o podaljšanju in nato o nepodaljšanju dovoljenja za začasno prebivanje, začasno odložena od 29. avgusta 2016 do 2. julija 2021, ko bi bila dokončno zavrnjena. Tako meni tudi nemška vlada, ki se sklicuje na opredelitev pojma „umik prošnje za mednarodno zaščito“ iz člena 2(e) Uredbe Dublin III. Po njenem mnenju bi bilo mogoče šteti, da je ta prošnja – ki je pritožnica ni umaknila – dejansko obstajala še naprej, dokler o njej ni bilo dokončno odločeno, na primer zato, ker je bila podlaga le za zaporedje odločb o izdaji ali podaljšanju dovoljenja za začasno prebivanje. Danska vlada dodaja, da imata v tem okviru odločba o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito in odločba o odvzemu začasne zaščite enak pravni učinek.
40.
Finski urad za priseljevanje se s to razlago ne strinja, predvsem ker je mogoče kot odločbo o zavrnitvi prošnje za mednarodno zaščito po njegovem mnenju šteti le odločbo z dne 29. avgusta 2016, s katero je bilo pritožnici izdano dovoljenje za začasno prebivanje, saj s to odločbo pritožnici ni bila priznana mednarodna zaščita. Po njegovem mnenju je odločba o odvzemu začasne zaščite za namene uporabe člena 18 Uredbe Dublin III brez pravnega učinka.
41.
Nizozemska vlada trdi, da je besedilo „zavrnjena prošnja“ splošno in zajema različne primere, v katerih prosilec do mednarodne zaščite ni ali ni več upravičen.
42.
Po mojem mnenju takšne razlage s svojimi pravnimi akrobacijami več težav povzročajo kot rešujejo.
43.
Prvič, zaradi njih bi se področje uporabe člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III razširilo na položaj, ki ga zakonodajalec Unije v tej določbi ni predvidel, temveč ga je izrecno uredil v členu 12 te uredbe. Člen 12(4) Uredbe Dublin III iz poglavja III te uredbe namreč izrecno določa pogoje, pod katerimi se država članica, ki je prosilcu za mednarodno zaščito izdala dovoljenje za prebivanje, lahko šteje za odgovorno za obravnavanje prošnje tega prosilca.
44.
Drugič, te razlage ne upoštevajo „povezane uporabe“ direktiv 2011/95 in 2013/32 ter Uredbe Dublin III, na kar je Sodišče opozorilo v sodbi z dne 10. decembra 2020, Minister for Justice and Equality (Prošnja za mednarodno zaščito na Irskem) (
16
). Ker precej razširjajo pomen in obseg temeljnih pojmov, opredeljenih v teh direktivah, obstaja tveganje, da bi se uvedel pogoj s spremenljivo geometrijo („prošnj[a,] [ki] je [bila] zavrn[jen]a“) prav tam, kjer je zakonodajalec Unije nameraval vzpostaviti jasen in izvedljiv način za določitev odgovorne države članice, (
17
) ki v skladu z uvodnima izjavama 4 in 5 te uredbe temelji na objektivnih in poštenih merilih tako za države članice kot za zadevne osebe.
45.
Res je, da člen 2 sporazuma med Evropsko unijo in Dansko določa, da se določbe Uredbe Dublin III uporabljajo za to državo članico. Vendar pa iz člena 1(2) izhaja tudi, da je cilj pogodbenic doseganje enotne uporabe in razlage določb Uredbe Dublin III in njenih izvedbenih ukrepov v vseh državah članicah. V skladu z enajstim odstavkom preambule tega sporazuma mora biti za zagotavljanje takšne enotnosti pristojno Sodišče.
46.
Ker pa pogoji za uporabo člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III temeljijo na pravilih, ki so bila harmonizirana z direktivama 2011/95 in 2013/32, bi bilo stališče, da je Kraljevina Danska v obravnavanih okoliščinah zavrnila prošnjo za mednarodno zaščito, čeprav je zgolj odvzela nacionalno zaščito, ki jo je priznala na podlagi svojega notranjega prava, po mojem mnenju v nasprotju s tem ciljem.
47.
Pojem „prošnja za mednarodno zaščito“ ali „prošnja“ iz člena 18(1)(d) te uredbe je opredeljen v členu 2(b) Uredbe, ki se sklicuje na člen 2(h) Direktive 2011/95. Čeprav je Sodišče poudarilo, da je prošnja za mednarodno zaščito, vložena pri pristojnih organih Kraljevine Danske v skladu z notranjimi predpisi te države članice, nesporno „prošnja“, podana v državi članici, pa je ne glede na to razsodilo, da taka prošnja ni „prošnja za mednarodno zaščito“ v smislu te direktive, torej prošnja „za status begunca ali status subsidiarne zaščite“, saj se ta direktiva v skladu s Protokolom (št. 22) o stališču Danske, ki je priložen Pogodbi EU in PDEU, ne uporablja za Kraljevino Dansko, na kar je opozorjeno v uvodni izjavi 51 te direktive. (
18
)
48.
Na podlagi navedenega ugotavljam, da če na Danskem ni bila vložena „prošnja za mednarodno zaščito“ v smislu Direktive 2011/95, tudi ni mogla obstajati odločba o zavrnitvi take prošnje v smislu člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III.
49.
Poleg tega ne delim stališča nizozemske vlade, da navedena uredba ne določa, kaj pomeni besedilo „zavrnjena prošnja“. V členu 2(d) navedene uredbe je namreč „obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito“ opredeljeno tako, da pomeni „kakršno koli obravnavo prošnje ali odločitev ali sklep v zvezi s tako prošnjo za mednarodno zaščito s strani pristojnega organa v skladu z Direktivo [2013/32] in Direktivo [2011/95], razen postopkov določanja odgovorne države članice v skladu s to uredbo“ (
19
). Če se torej z odločbo v zvezi s statusom begunca in/ali subsidiarne zaščite prošnja v smislu člena 18(1)(d) te uredbe zavrne, je treba to odločitev sprejeti v skladu s pravili in po postopku iz Direktive 2013/32, zlasti členom 11(2) (
20
).
50.
V tem okviru po mojem mnenju se v zadevi o glavni stvari ni mogoče strinjati s tem, da je bila prošnja za mednarodno zaščito v obravnavi štiri zaporedna leta, medtem pa je bila začasno in nato dokončno zavrnjena.
51.
Iz tega izhaja, da odločbe danskih organov, da pritožnici odvzamejo začasno zaščito in dovoljenje za prebivanje, ki sta ji bila 29. avgusta 2016 izdana v skladu z določbami nacionalnega prava, ni mogoče opredeliti kot „odločitve o zavrnitvi“ v smislu člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III, ker na eni strani iz te odločbe ne izhaja, da pritožnica ne izpolnjuje pogojev za status begunca v smislu člena 2(d) Direktive 2011/95 ali za status subsidiarne zaščite v smislu člena 2(f) te direktive, na drugi strani pa ta odločba ni bila sprejeta na podlagi postopkovnih določb Direktive 2013/32.
52.
Zato se ne strinjam s trditvijo nizozemske vlade, da bi bil namen Uredbe Dublin III ogrožen, če bi druga država članica (v tem primeru Republika Finska) postala odgovorna za obravnavanje te prošnje, čeprav je prva država članica (namreč Kraljevina Danska) že preizkusila, ali prosilec je (ali ni več) upravičen do mednarodne zaščite. V takem primeru namreč finskim organom ne bi bilo treba ponovno obravnavati ugotovitev danskih organov, saj bi za obravnavo veljala drugačna pravila, opredeljena v direktivah 2011/95 in 2013/32 in razložena v sodni praksi Sodišča, ki Kraljevine Danske ne zavezujejo.
53.
Na podlagi navedenega se po mojem mnenju ni mogoče strinjati s tem, da je Kraljevina Danska zavrnila prošnjo pritožnice za mednarodno zaščito v smislu člena 18(1)(d) Uredbe Dublin III.
54.
To sklepanje je skladno s sklepanjem Sodišča v sodbi Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila) v zvezi z izvajanjem Direktive 2013/32.
55.
Sodišče je namreč razsodilo, da odločbe, ki jo je Kraljevina Danska sprejela glede prošnje za mednarodno zaščito, ni mogoče opredeliti kot „dokončne odločbe“ v smislu člena 2(e) Direktive 2013/32, (
21
) torej odločbe o tem, ali se državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva prizna status begunca ali subsidiarne zaščite na podlagi Direktive 2011/95, zoper katero ni več možno pravno sredstvo v okviru poglavja V Direktive 2013/32.
56.
Sodišče je na tej podlagi sklenilo, da to, da obstaja prejšnja odločba, s katero je bila zavrnjena prošnja za mednarodno zaščito, ki je bila vložena v tej državi članici, ne omogoča, da bi se prošnja za mednarodno zaščito v smislu Direktive 2011/95, ki jo je zadevna oseba v drugi državi članici vložila po sprejetju te prejšnje odločbe, opredelila kot „naknadna prošnja“ v smislu člena 2(q) in člena 33(2)(d) Direktive 2013/32. (
22
) Sodišče je v zvezi s tem dodalo, da niti sporazum med Unijo in Dansko niti možnost, da bi danski predpisi za priznanje mednarodne zaščite določali pogoje, ki so enaki ali podobni tistim iz Direktive 2011/95, ne moreta pripeljati do drugačne ugotovitve. (
23
)
57.
Na podlagi navedenega Sodišču predlagam, naj razsodi, da je treba člen 18(1)(d) Uredbe Dublin III razlagati tako, da se ne uporablja, kadar se državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva na podlagi prošnje za mednarodno zaščito v skladu z notranjimi predpisi Kraljevine Danske odvzame nacionalna zaščita, ki mu jo ta država članica prizna, in ki po tem odvzemu vloži prošnjo v drugi državi članici.
58.
Posledično morajo pristojni finski organi ugotoviti, katera država članica je glede na merila iz poglavja III Uredbe Dublin III odgovorna za obravnavo prošnje pritožnice za mednarodno zaščito. (
24
) Natančneje, po mojem mnenju bi morali ti finski organi zlasti presoditi, ali je na podlagi člena 12(4) navedene uredbe odgovorna Kraljevina Danska, ker je ta država članica pritožnici v preteklosti izdala dovoljenje za prebivanje, ali pa – nasprotno – je zaradi osebnih ali družinskih razmer pritožnice za obravnavanje te prošnje odgovorna Republika Finska.
V. Predlog
59.
Na podlagi navedenih preudarkov Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je vložilo Korkein hallinto-oikeus (vrhovno upravno sodišče, Finska), odgovori tako:
Člen 18(1)(d) Uredbe (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva
je treba razlagati tako, da
se ne uporablja v položaju, v katerem je bila državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva odvzeta nacionalna zaščita, ki jo je Kraljevina Danska tej osebi po vložitvi prošnje za mednarodno zaščito v skladu z nacionalnimi določbami te države članice priznala, ta oseba pa je prošnjo po tem odvzemu vložila v drugi državi članici.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.
(
2
)	V zvezi s tem glej sodbo z dne 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila) (C‑497/21, v nadaljevanju: sodba Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila), EU:C:2022:721).
(
3
)	Sporazum med Evropsko [unijo] in Kraljevino Dansko o merilih in mehanizmih za določitev države, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, vložene na Danskem ali v kateri koli drugi državi članici Evropske unije, in o „Eurodacu“ za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Dublinske konvencije (UL 2006, L 66, str. 38, v nadaljevanju: sporazum med Unijo in Dansko).
(
4
)	Uredba Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (UL 2013, L 180, str. 31, v nadaljevanju: Uredba Dublin III).
(
5
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. decembra 2011 o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite, glede enotnega statusa beguncev ali oseb, upravičenih do subsidiarne zaščite, in glede vsebine te zaščite (UL 2011, L 337, str. 9).
(
6
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite (UL 2013, L 180, str. 60).
(
7
)	Glej sodbo Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila) (točka 49).
(
8
)	Sklep Sveta z dne 21. februarja 2006 o sklenitvi Sporazuma med Evropsko skupnostjo in Kraljevino Dansko, s katerim se na Dansko razširjajo določbe Uredbe Sveta (ES) št. 343/2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države, in Uredbe Sveta (ES) št. 2725/2000 o vzpostavitvi sistema „Eurodac“ za primerjavo prstnih odtisov zaradi učinkovite uporabe Dublinske konvencije (UL 2006, L 66, str. 37).
(
9
)	Uredba Sveta z dne 18. februarja 2003 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za azil, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 6, str. 109), v nadaljevanju: Uredba Dublin II. Ta uredba je bila razveljavljena z Uredbo Dublin III.
(
10
)	V členu 2(h) Direktive 2011/95 je pojem „prošnja za mednarodno zaščito“ opredeljen kot „prošnj[a] državljana tretje države ali osebe brez državljanstva za zaščito s strani države članice, ki se lahko razume kot prošnj[a] za status begunca ali status subsidiarne zaščite in ki ne zahteva izrecno druge vrste zaščite izven področja uporabe te direktive, za katero se lahko zaprosi posebej“.
(
11
)	Zakon, kakor je bil konsolidiran z lovbekendtgørelse št. 1079 (odlok o konsolidaciji št. 1079) z dne 10. avgusta 2023 (v nadaljevanju: danski zakon o tujcih).
(
12
)	Podpisana v Ženevi, 28. julija 1951 (United Nations Treaty Series (zbirka Združenih narodov glede mednarodnih pogodb), zv. 189, str. 150, št. 2545 (1954)), veljati je začela 22. aprila 1954, dopolnjena pa je bila s Protokolom o statusu beguncev, ki je bil sklenjen v New Yorku 31. januarja 1967 in je začel veljati 4. oktobra 1967.
(
13
)	V nadaljevanju: danski urad za tujce.
(
14
)	Za pojasnila v zvezi z obsegom začasne zaščite na podlagi člena 7(3) danskega zakona o tujcih glej med drugim sodbo Højesteret (vrhovno sodišče, Danska) z dne 6. novembra 2017, št. 107/2017.
(
15
)	Glej sodbo z dne 5. julija 2018, X (C‑213/17, EU:C:2018:538, točki 31 in 32).
(
16
)	C‑616/19, EU:C:2020:1010, točka 47.
(
17
)	Glej sodbo z dne 19. decembra 2024, Tudmur (C‑185/24 in C‑189/24, EU:C:2024:1036, točka 41 in navedena sodna praksa).
(
18
)	Glej sodbo z dne 19. decembra 2024, Khan Yunis in Baabda (C‑123/23 in C‑202/23, EU:C:2024:1042, točka 60), ki se sklicuje na sodbo Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila) (točki 35 in 43). V zadnjenavedeni sodbi so povzete ugotovitve iz sodbe z dne 20. maja 2021, L.R.(Prošnja za azil, ki jo je Norveška zavrnila) (C‑8/20, EU:C:2021:404), v kateri je bila Kraljevina Norveška tretja država, ki uporablja Uredbo Dublin III na podlagi Sporazuma med [Unijo] in Republiko Islandijo ter Kraljevino Norveško o kriterijih in mehanizmih za določitev države, odgovorne za obravnavo prošnje za azil vložene v državi članici, na Islandiji ali na Norveškem – izjave (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 78), ki je bil v imenu Unije odobren s Sklepom Sveta 2001/258/ES z dne 15. marca 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 76).
(
19
)	Moj poudarek.
(
20
)	Ta člen določa, da „[d]ržave članice […] zagotovijo, da odločba o zavrnitvi prošnje v zvezi s statusom begunca in/ali subsidiarne zaščite vsebuje obrazložitev dejanskih in pravnih razlogov zanjo ter pisni pouk o tem, kako je mogoče zavrnilno odločbo izpodbijati. Državam članicam ni treba navesti pisnega pouka o tem, kako je mogoče izpodbijati zavrnilno odločbo v zvezi z odločbo, v zvezi s katero je bil prosilec o tem že poučen v predhodni fazi bodisi pisno bodisi prek elektronskih sredstev, do katerih ima prosilec dostop.“
(
21
)	Glej sodbo Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila) (točka 45).
(
22
)	Glej sodbo Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila) (točka 47).
(
23
)	Glej sodbo Bundesrepublik Deutschland (Prošnja za azil, ki jo je Danska zavrnila) (točka 48).
(
24
)	Glej člen 3(1) Uredbe Dublin III in sodbo z dne 16. februarja 2017, C. K. in drugi (C‑578/16 P, EU:C:2017:127, točka 56).