62018CJ0210
SODBA SODIŠČA (osmi senat)
z dne 10. julija 2019 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Prevoz – Enotno evropsko železniško območje – Direktiva 2012/34/EU – Člen 3 – Pojem ‚železniška infrastruktura‘ – Priloga II – Minimalne storitve – Vključitev uporabe potniških peronov“
V zadevi C‑210/18,
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložila Schienen-Control Kommission (komisija za nadzor nad železnicami, Avstrija) z odločbo z dne 19. februarja 2018, ki je na Sodišče prispela 23. marca 2018, v postopku
WESTbahn Management GmbH
proti
ÖBB-Infrastruktur AG,
SODIŠČE (osmi senat),
v sestavi F. Biltgen, predsednik senata, J. Malenovský, sodnik, in L. S. Rossi (poročevalka), sodnica,
generalni pravobranilec: M. Campos Sánchez-Bordona,
sodna tajnica: R. Şereş, administratorka,
na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 17. januarja 2019,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za WESTbahn Management GmbH R. Schender, Rechtsanwalt,
–
za ÖBB-Infrastruktur AG K. Retter, Rechtsanwalt,
–
za francosko vlado D. Colas, I. Cohen in A.‑L. Desjonquères, agenti,
–
za poljsko vlado B. Majczyna, agent,
–
za Evropsko komisijo G. Braun in J. Hottiaux, agenta,
po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 28. marca 2019
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Priloge II k Direktivi 2012/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. novembra 2012 o vzpostavitvi enotnega evropskega železniškega območja (UL 2012, L 343, str. 32).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo WESTbahn Management GmbH in družbo ÖBB-Infrastruktur AG v zvezi z zakonitostjo uporabnin, ki jih zadnjenavedena družba zahteva za to, da družba WESTbahn Management uporablja potniške perone na železniških postajah.
Pravni okvir
Uredba (EGS) št. 2598/70
3
Del A Priloge I k Uredbi Komisije (EGS) št. 2598/70 z dne 18. decembra 1970 o določitvi vsebine postavk v računovodskih obrazcih iz Priloge I k Uredbi Sveta (EGS) št. 1108/70 z dne 4. junija 1970 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 54) je določal:
„Železniško infrastrukturo sestavljajo naslednji sestavni deli, če tvorijo del zgornjega ustroja, vključno s stranskimi tiri, vendar izključujejo tire, ki potekajo skozi delavnice za popravilo železniških vozil, tire v lokomotivskih depojih, garažne tire ter tire in stranske tire v zasebni lasti:
[…]
–
[…] potniški peroni in tovorne klančine,
[…]“
Direktiva 91/440/EGS
4
Člen 3 Direktive Sveta 91/440/EGS z dne 29. julija 1991 o razvoju železnic v Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 1, str. 341) je določal:
„V tej direktivi:
[…]
–
‚železniška infrastruktura‘ pomeni vse postavke, navedene v Prilogi I.A [Uredbe št. 2598/70];
[…]“
Direktiva 2001/14/ES
5
Priloga II k Direktivi 2001/14/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. februarja 2001 o dodeljevanju železniških infrastrukturnih zmogljivosti in naložitvi uporabnin za uporabo železniške infrastrukture (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 5, str. 404) je določala:
„Storitve, ki se zagotovijo prevoznikom v železniškem prometu:
1.
Minimalni paket storitev dostopa obsega:
(a)
obravnavo prošenj za dodelitev infrastrukturnih zmogljivosti;
(b)
pravico uporabe dodeljenih zmogljivosti;
(c)
uporabo kretnic in vozlišč omrežja;
(d)
vodenje vlakovnega prometa, vključno s signalizacijo, urejanjem, odpravo ter sporočanjem in zagotavljanjem informacij o vožnjah vlakov
(e)
vse druge informacije, potrebne za izvajanje ali opravljanje prevoznih storitev, za katere so bile zmogljivosti dodeljene.
2.
Dostop po tirih do objektov, potrebnih za opravljanje prevoznih storitev, in zagotavljanje storitev obsega:
[…]
(c)
potniške postaje, njihove objekte in druge naprave;
[…]“
Direktiva 2012/34
6
V uvodnih izjavah 3, 7, 8, 26 in 65 Direktive 2012/34 je navedeno:
„(3)
Izboljšati bi bilo treba učinkovitost železniškega sistema, da bi ga vključili v konkurenčni trg, vendar ob upoštevanju posebnih značilnosti železnic.
[…]
(7)
Načelo svobode opravljanja storitev za železniški sektor bi bilo treba uporabiti ob upoštevanju posebnih značilnosti tega sektorja.
(8)
Zaradi pospeševanja konkurence pri vodenju [izvajanju] železniških storitev v smislu izboljšanja udobja in storitev uporabnikom bi morale države članice ohraniti splošno odgovornost za razvoj ustrezne železniške infrastrukture.
[…]
(26)
Za zagotovitev poštene konkurence med prevozniki v železniškem prometu, popolne preglednosti ter nediskriminatornega dostopa do storitev in njihovega opravljanja bi bilo treba opravljanje prevoznih storitev razločevati od upravljanja objektov za izvajanje železniških storitev. […]
[…]
(65)
Zaželeno je opredeliti tiste sestavne dele infrastrukturnih storitev, ki so za izvajalca bistveni pri opravljanju storitev in bi morale biti zagotovljene v zameno za najnižje uporabnine za dostop.“
7
Člen 3 te direktive, naslovljen „Opredelitev pojmov“, v točkah od 1 do 3 določa:
„V tej direktivi se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
(1)
‚prevoznik v železniškem prometu‘ pomeni vsako javno ali zasebno podjetje, ki je imetnik licence v skladu s to direktivo, katerega glavna poslovna dejavnost je opravljanje storitev prevoza blaga in/ali potnikov v železniškem prometu, pri čemer mora prevoznik zagotoviti vleko; ta izraz vključuje tudi prevoznike, ki opravljajo samo vleko;
(2)
‚upravljavec infrastrukture‘ pomeni vsak organ ali podjetje, ki je pristojno oziroma odgovorno zlasti za vzpostavitev, upravljanje in vzdrževanje železniške infrastrukture, vključno z upravljanjem prometa, vodenjem-upravljanjem ter signalizacijo; naloge upravljavca infrastrukture na železniškem omrežju ali na delu omrežja so lahko dodeljene različnim organom ali podjetjem;
(3)
‚železniška infrastruktura‘ pomeni vse postavke, navedene v Prilogi I.“
8
Člen 13 navedene direktive, naslovljen „Pogoji dostopa do storitev“, v odstavkih 1, 2 in 4 določa:
„1.   Upravljavci infrastrukture vsem prevoznikom v železniškem prometu na nediskriminatoren način zagotavljajo minimalni paket dostopa do infrastrukture, določen v točki 1 Priloge II.
2.   Upravljavci objektov za izvajanje železniških storitev vsem prevoznikom v železniškem prometu na nediskriminatoren način zagotavljajo dostop do objektov, navedenih v točki 2 Priloge II, vključno z dostopom do železniških tirov, ter do storitev, ki se izvajajo v teh objektih.
[…]
4.   Na prošnje prevoznikov v železniškem prometu za dostop do objekta za izvajanje železniških storitev in zagotavljanje storitev v objektu iz točke 2 Priloge II se odgovori v razumnem roku, ki ga določi regulatorni organ iz člena 55. Takšne prošnje se lahko zavrnejo le, če obstajajo druge izvedljive možnosti, ki jim omogočajo, da zadevno tovorno ali potniško storitev izvajajo na isti ali na drugih progah pod gospodarsko sprejemljivimi pogoji. […]“
9
Člen 31 te direktive, naslovljen „Načela zaračunavanja uporabnin“, v odstavkih 3 in 7 določa:
„3.   Brez poseganja v odstavek 4 ali 5 tega člena ali v člen 32 so uporabnine za minimalni paket storitev dostopa in za dostop do infrastrukture, ki povezuje objekte za izvajanje železniških storitev enake stroškom, ki nastanejo neposredno pri izvajanju storitve železniškega prometa.
[…]
7.   Uporabnina za zagotavljanje dostopa po tirih znotraj objektov, potrebnih za izvajanje železniških prevoznih storitev, iz točke 2 Priloge II in zagotavljanje storitev v teh objektih ne presega stroškov njihovega opravljanja, skupaj z razumnim dobičkom.“
10
Priloga I k Direktivi 2012/34, naslovljena „Seznam sestavnih delov železniške infrastrukture“, določa:
„Železniško infrastrukturo sestavljajo naslednji sestavni deli, pod pogojem, da tvorijo del zgornjega ustroja, vključno s stranskimi tiri, vendar izključuje tire na območju delavnic za popravilo železniških vozil, tire v lokomotivskih depojih, garažne tire ter tire in stranske tire v zasebni lasti:
[…]
–
[…] potniški peroni in tovorne klančine, vključno s tistimi na potniških postajah in tovornih terminalih […];
[…]“
11
Priloga II k tej direktivi, ki vsebuje seznam „Storitev, ki se zagotovijo prevoznikom v železniškem prometu (iz člena 13)“, določa:
„1.   Minimalni paket storitev dostopa obsega:
[…]
(c)
uporabo železniške infrastrukture, vključno s kretnicami in tirnimi zvezami;
[…]
2.   Omogoči se dostop, vključno z dostopom po tirih, do naslednjih objektov za izvajanje železniških storitev, kadar ti obstajajo, in storitev, ki se zagotavljajo v teh objektih:
(a)
potniške postaje, njihova poslopja in druge naprave, vključno s prikazovalniki potovalnih informacij in primernimi prostori za izdajo vozovnic;
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
12
Družba ÖBB-Infrastruktur je „upravljavec infrastrukture“ v smislu člena 3, točka 2, Direktive 2012/34, ki upravlja največji del avstrijskega železniškega omrežja.
13
Družba WESTbahn Management__ ki je „prevoznik v železniškem prometu“, v smislu člena 3, točka 1, te direktive je pri družbi ÖBB-Infrastruktur zaprosila za postanke vlakov na železniških postajah avstrijskega železniškega omrežja.
14
Družba WESTbahn Management je ocenila, da je bila uporabnina, ki jo je družba ÖBB-Infrastruktur zahtevala za uporabo teh železniških postaj, previsoka, zato je pri Schienen-Control Kommission (komisija za nadzor nad železnicami, Avstrija), kot nadzornemu organu za avstrijski železniški sektor, vložila pritožbo, ki se nanaša na zakonitost te uporabnine.
15
Stranki iz postopka v glavni stvari se ne strinjata glede tega, ali je uporaba potniških peronov zajeta z minimalnim paketom storitev in zlasti uporabo železniške infrastrukture v smislu točke 1(c) Priloge II k Direktivi 2012/34 ali z dostopom do objektov za izvajanje železniških storitev v smislu točke 2(a) Priloge II k tej direktivi.
16
Po mnenju predložitvenega sodišča je to vprašanje odločilno za določitev dovoljenih zneskov uporabnine, zahtevane za uporabo potniških peronov. Uporabnine, pobrane za minimalni paket storitev, so namreč v smislu člena 31(3) Direktive 2012/34 enake stroškom, ki nastanejo neposredno pri izvajanju storitve železniškega prometa. Po drugi strani pa v skladu s členom 31(7) te direktive uporabnine, ki se zahtevajo za zagotavljanje dostopa po tirih znotraj objektov, potrebnih za izvajanje železniških prevoznih storitev iz točke 2 Priloge II k tej direktivi, ne presegajo stroškov njihovega zagotavljanja, skupaj z razumnim dobičkom.
17
Predložitveno sodišče meni, da jezikovna razlaga upoštevnih določb Direktive 2012/34 govori v prid razlage, v skladu s katero je uporaba potniških peronov zajeta z minimalnim paketom storitev in zlasti z uporabo železniške infrastrukture iz točke 1(c) Priloge II k Direktivi 2012/34. Ta določba namreč za minimalno storitev opredeljuje „uporabo železniške infrastrukture“, ki v skladu s Prilogo I, druga alinea, te direktive med drugim obsega „potniške perone […] vključno s tistimi na potniških postajah“.
18
Vendar bi bilo drugače, če bi se uporabila sistematična razlaga Direktive 2012/34, v skladu s katero bi bili potniški peroni vključeni v kategorijo, ki zajema „potniške postaje, njihova poslopja in druge naprave“ kot objekte za izvajanje železniških storitev v smislu točke 2(a) Priloge II k tej direktivi, tako da ne bi bili zajeti z minimalnim paketom storitev, opredeljenim v točki 1 Priloge II k tej direktivi.
19
Poleg tega je do začetka veljavnosti Direktive 2012/34 Direktiva 2001/14 zajemala Prilogo II, ki je podobna Prilogi II k Direktivi 2012/34. Vendar pa v nasprotju z zadnjenavedeno prilogo v Prilogi II k Direktivi 2001/14 minimalne storitve niso zajemale uporabe železniške infrastrukture, tako da je bilo po mnenju predložitvenega sodišča očitno, da morajo biti „potniški peroni“ vključeni v kategorijo, ki zajema „potniške postaje, njihova poslopja in druge naprave“ iz točke 2(c) Priloge II k Direktivi 2001/14. To sodišče zato ocenjuje, da če bi zakonodajalec Unije želel spremeniti načelo določanja uporabnin za uporabo potniških peronov, bi to navedel v uvodnih izjavah Direktive 2012/34, zlasti tudi zato, ker taka sprememba zajema velike finančne posledice.
20
V teh okoliščinah je Schienen-Control Kommission (komisija za nadzor nad železnicami, Avstrija) prekinila odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložila ti vprašanji:
„1.
Ali je treba točko 2(a) Priloge II k Direktivi [2012/34] razlagati tako, da tam navedeni dejanski stan ‚potniške postaje, njihova poslopja in druge naprave‘ zajema ‚potniške perone‘ kot sestavne dele železniške infrastrukture v skladu z drugo alineo Priloge I k tej direktivi?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen:
Ali je treba točko 1(c) Priloge II k Direktivi [2012/34] razlagati tako, da tam navedeni dejanski stan ‚uporaba železniške infrastrukture‘ zajema uporabo potniških peronov v skladu z drugo alineo Priloge I k tej direktivi?“
Vprašanji za predhodno odločanje
21
Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba Prilogo II k Direktivi 2012/34 razlagati tako, da so „potniški peroni“ iz Priloge I k tej direktivi sestavni del železniške infrastrukture, katerih uporaba je zajeta z minimalnim paketom storitev v skladu s točko 1(c) te priloge II ali pa pomenijo objekte za izvajanje železniških storitev v smislu točke 2(a) te iste priloge II.
22
Za odgovor na ti vprašanji je treba spomniti, da je treba za razlago določbe prava Unije upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi njeno sobesedilo in cilje, ki se želijo doseči z ureditvijo, katere del je (sodbi z dne 7. oktobra 2010, Lassal, C‑162/09, EU:C:2010:592, točka 49, in z dne 11. aprila 2019, Tarola, C‑483/17, EU:C:2019:309, točka 37).
23
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je v členu 3, točka 3, Direktive 2012/34 železniška infrastruktura opredeljena kot vse postavke, navedene v Prilogi I k tej direktivi.
24
V skladu s to Prilogo I pa železniška infrastruktura med drugim zajema „potniške perone in tovorne klančine, vključno s tistimi na potniških postajah in tovornih terminalih“.
25
Zato ob tem, da so potniški peroni del železniške infrastrukture, iz tega nujno sledi, da njihova uporaba v skladu s točko 1(c) Priloge II k tej direktivi spada pod „uporabo železniške infrastrukture“.
26
Kot meni predložitveno sodišče, torej iz samega besedila teh določb Direktive 2012/34 izhaja, da uporaba potniških peronov spada v okvir minimalnega paketa storitev, opredeljenega v točki 1 Priloge II k tej direktivi.
27
Tako razlago potrjuje tako zgodovinsko ozadje upoštevnih določb Direktive 2012/34 kot cilji, ki se z njo uresničujejo.
28
Glede zgodovinskega ozadja teh določb je treba najprej opozoriti, da so bili „potniški peroni“ že zajeti v opredelitvi železniške infrastrukture pred sprejetjem Direktive 2012/34. V členu 3, tretja alinea, Direktive 91/440 je bila „železniška infrastruktura“ opredeljena s sklicevanjem na vse postavke, navedene v Prilogi I.A k Uredbi št. 2598/70, med katerimi so bili „potniški peroni“.
29
Res je, da v času veljavnosti Priloge II k Direktivi 2001/14 „uporaba železniške infrastrukture“ ni bila navedena med minimalnimi storitvami, zato je uporaba potniških peronov spadala v okvir dostopa do „potniških postaj, njihovih objektov in drugih naprav“ v smislu točke 2(c) Priloge II k Direktivi 2001/14.
30
Vendar pa je treba glede na to, da je zakonodajalec Unije v točki 1 Priloge II k Direktivi 2012/34 med minimalne storitve dodal „uporabo železniške infrastrukture“, šteti, da uporaba teh peronov zdaj spada v okvir teh storitev.
31
Dalje, okoliščina, da je zakonodajalec ob sprejetju Direktive 2012/34 v njeni Prilogi I navedel, da železniško infrastrukturo med drugim sestavljajo potniški peroni, „vključno s tistimi na potniških postajah“, kaže na željo po razlikovanju med potniškimi peroni in potniškimi postajami, pri čemer so le zadnjenavedene objekti za izvajanje železniških storitev v smislu točke 2(a) Priloge II k tej direktivi.
32
Poleg tega dejstvo, da ta Priloga II v ničemer ni bila spremenjena z Direktivo (EU) 2016/2370 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. decembra 2016 o spremembi Direktive 2012/34/EU glede odprtja trga notranjih storitev železniškega potniškega prometa in upravljanja železniške infrastrukture (UL 2016, L 352, str. 1), dopušča sklepanje, da je zakonodajalec Unije nameraval razširiti minimalni paket storitev tako, da bi vanj vključil uporabo potniških peronov kot sestavnega dela železniške infrastrukture.
33
Nazadnje, res je, kot poudarja predložitveno sodišče, da razširitev minimalnega paketa storitev, ki je bila izvedena z Direktivo 2012/34, zato da se vanj vključi uporaba železniške infrastrukture, ni bila specifično obrazložena v uvodnih izjavah te direktive. To pa ne more preprečiti, da bi se Priloga II k navedeni direktivi razlagala tako, da uporaba potniških peronov spada med minimalne storitve v smislu te priloge, saj je bilo v ustaljeni sodni praksi že ugotovljeno, da ni sorazmerno zahtevati posebne obrazložitve glede posameznih tehničnih odločitev, kadar iz splošnega akta izhaja bistvo cilja, ki mu sledi institucija (sodba z dne 7. februarja 2018, American Express, C‑304/16, EU:C:2018:66, točka 76 in navedena sodna praksa).
34
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je odločitev zakonodajalca Unije v skladu z uresničevanjem ciljev Direktive 2012/34.
35
Zlasti iz uvodnih izjav 3, 7, 8 in 26 te direktive je namreč razvidno, da je njen namen izboljšati učinkovitost železniškega sistema, da se vključi na konkurenčni trg, tako da se spodbuja zlasti pravična konkurenca pri izvajanju storitev železniškega prevoza in zagotavlja uporabo načela svobode opravljanja storitev v železniškem sektorju.
36
Ravno v ta namen Direktiva 2012/34 v skladu z uvodno izjavo 65 opredeljuje sestavne dele infrastrukturnih storitev, ki so za izvajalca bistveni pri opravljanju storitev in bi morale biti zagotovljene v zameno za najnižje uporabnine za dostop.
37
Ureditev pogojev dostopa in določanja uporabnin, ki velja za minimalni paket storitev, je zlasti ob upoštevanju njihove bistvene narave posebej ugodna za prevoznike v železniškem prometu, ki jim morajo upravljavci infrastrukture zagotoviti te storitve. Člen 13(1) in člen 31(3) Direktive 2012/34 namreč določata, da morajo upravljavci infrastrukture vsem prevoznikom v železniškem prometu nediskriminatorno zagotavljati minimalni paket storitev v zameno za uporabnine, ki so enake stroškom, ki nastanejo neposredno pri izvajanju storitve železniškega prometa.
38
Nasprotno pa je v skladu s členom 13(2) in (4) ter členom 31(7) te direktive dostop do objektov, potrebnih za izvajanje storitev iz točke 2 Priloge II te direktive, lahko zavrnjen le, če obstajajo druge izvedljive možnosti, pri čemer uporabnina za ta dostop ne sme presegati stroškov storitve, skupaj z razumnim dobičkom.
39
Iz tega izhaja, da odločitev zakonodajalca Unije, da minimalnemu paketu storitev doda uporabo železniške infrastrukture, torej vključno s potniškimi peroni, izboljšuje pogoje dostopa prevoznikov v železniškem prometu do trga železniškega prevoza in tako ustreza ciljem te direktive.
40
Zato bi ozka razlaga besedila točke 1(c) Priloge II k Direktivi 2012/34 odvzela vsakršen polni učinek spremembi prejšnje zakonodaje s to direktivo z namenom vključitve uporabe železniške infrastrukture v minimalni paket storitev.
41
Glede na vse zgornje preudarke je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba Prilogo II k Direktivi 2012/34 razlagati tako, da so „potniški peroni“ iz Priloge I k tej direktivi sestavni del železniške infrastrukture, katere uporaba spada v okvir minimalnega paketa storitev v skladu s točko 1(c) navedene priloge II.
Časovna omejitev učinkov te sodbe
42
Družba ÖBB-Infrastruktur v pisnem stališču Sodišču predlaga, naj časovno omeji učinke te sodbe, če bi se Priloga II k Direktivi 2012/34 razlagala tako, da bi uporaba potniških peronov spadala v okvir minimalnega paketa storitev v smislu točke 1(c) te priloge.
43
Družba ÖBB-Infrastruktur v utemeljitev svojega predloga navaja, prvič, nevarnost resnih ekonomskih težav, ki izhajajo tudi iz samo delne razveze pogodb, ki jih je ta družba v dobri veri sklenila s prevozniki v železniškem prometu, in drugič, dejstvo, da naj bi države članice in Evropska komisija pripomogle k temu, da je bil objektivno negotov obseg določb, ki so predmet predloga za sprejetje predhodne odločbe.
44
V zvezi s tem je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso razlaga posameznega pravila prava Unije, ki jo Sodišče poda pri izvrševanju pristojnosti na podlagi člena 267 PDEU, pojasnjuje in natančneje določa pomen in obseg tega pravila, kot bi se moralo razumeti in uporabljati vse od začetka njegove veljave. Iz tega izhaja, da sodišče tako razloženo pravilo lahko in mora uporabiti celo za pravna razmerja, ki so nastala in so bila oblikovana, preden je bila izdana sodba o predlogu za razlago, če so tudi sicer izpolnjeni pogoji za predložitev spora o uporabi navedenega pravila pristojnim sodiščem (sodba z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi, C‑724/17, EU:C:2019:204, točka 55 in navedena sodna praksa).
45
Sodišče sme le izjemoma z uporabo splošnega načela pravne varnosti, ki je del pravnega reda Unije, omejiti možnost vseh zainteresiranih, da bi se za izpodbijanje pravnih razmerij, ki so nastala v dobri veri, sklicevali na določbo, ki jo je razložilo. Za določitev take omejitve morata biti izpolnjena dva bistvena pogoja, in sicer dobra vera zainteresiranih in nevarnost resnih težav (sodba z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi, C‑724/17, EU:C:2019:204, točka 56 in navedena sodna praksa).
46
Natančneje, Sodišče je to rešitev uporabilo le v natančno določenih okoliščinah, predvsem ko je obstajala nevarnost resnih ekonomskih posledic zlasti zaradi velikega števila pravnih razmerij, ki so bila vzpostavljena v dobri veri na podlagi ureditve, za katero se je štelo, da zakonito velja, in ko se je izkazalo, da so bili posamezniki in nacionalni organi zaradi objektivne in precejšnje negotovosti glede obsega določb prava Unije spodbujeni k ravnanju, ki ni bilo v skladu s pravom Unije, pri čemer je k tej negotovosti morda prispevalo tudi ravnanje drugih držav članic ali Komisije (sodba z dne 14. marca 2019, Skanska Industrial Solutions in drugi, C‑724/17, EU:C:2019:204, točka 57 in navedena sodna praksa).
47
V obravnavanem primeru zadostuje ugotovitev, kot v bistvu poudarja generalni pravobranilec v točki 75 sklepnih predlogov, da družba ÖBB-Infrastruktur navaja le, da če bi bila uporaba potniških peronov zajeta z minimalnimi storitvami v smislu točke 1(c) Priloge II k Direktivi 2012/34, bi to imelo posledice za pravna razmerja, ki jih je v dobri veri sklenila s prevozniki v železniškem prometu in katerih razveza bi zanjo pomenila preveliko ekonomsko breme. Ker pa družba ÖBB-Infrastruktur Sodišču ni predložila nobenega natančnega elementa glede števila zadevnih pravnih razmerij ali narave in obsega takega ekonomskega bremena, taka argumentacija ne more zadostovati za dokaz obstoja izjemnih okoliščin, ki bi utemeljevale časovno omejitev učinkov te sodbe.
48
Teh učinkov torej časovno ni treba omejiti.
Stroški
49
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (osmi senat) razsodilo:
Prilogo II k Direktivi 2012/34/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 21. novembra 2012 o vzpostavitvi enotnega evropskega železniškega območja je treba razlagati tako, da so „potniški peroni“ iz Priloge I k tej direktivi sestavni del železniške infrastrukture, katere uporaba spada v okvir minimalnega paketa storitev v skladu s točko 1(c) navedene priloge II.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.