62006CC0062_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Supremo Tribunal Administrativo (Portugalska) je v obravnavani zadevi predložilo Sodišču pet vprašanj za predhodno odločanje o razlagi Uredbe Sveta (EGS) št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 o naknadni izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, ki se od dolžnika niso zahtevale za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila takšnih dajatev(2), ki je bila medtem razveljavljena.
2. V postopku v glavni stvari med podjetjem ZF – Zefeser – Importação de Produtos Alimentares L da
(v nadaljevanju: podjetje Z. F. Zefeser) in portugalskimi finančnimi organi poteka spor glede vprašanja zakonitosti popravljene carinske odločbe, ki podjetje Z. F. Zefeser zavezuje k naknadnemu plačilu nepobranih carinskih dajatev. Medtem ko podjetje Z. F. Zefeser meni, da naknadni izterjavi uvoznih dajatev nasprotuje dejstvo, da je medtem že potekel triletni splošni zastaralni rok, določen v členu 2(1) Uredbe, finančni organi napotujejo na izjemo v členu 3, v skladu s katero ta rok ne velja, če pristojni organi ugotovijo, da zneska zakonsko dolgovanih uvoznih ali izvoznih dajatev za zadevno blago niso mogli natančno določiti zaradi dejanj, ki se kazensko preganjajo. Zato naj bi namesto tega veljal desetletni zastaralni rok, določen v nacionalnem pravu.
3. V bistvu gre pri tem za vprašanje, katera instanca je pristojna odločati s pravnim učinkom za pravo Skupnosti o tem, ali je določeno ravnanje carinskega dolžnika „dejanje, ki se kazensko preganja“, v smislu člena 3 Uredbe št. 1697/79. Portugalski carinski organi s sklicevanjem na besedilo in sistematiko navedenih določb menijo, da je to v njihovi pristojnosti. Podjetje Z. F. Zefeser temu ugovarja s tem, da naj taka razlaga ne bi bila združljiva z načeli pravne varnosti in domneve nedolžnosti, ki predpostavljata pravnomočno sodbo kazenskega sodišča.
II – Pravni okvir
A – Pravo Skupnosti
1. Ureditev, ki je veljala pred uveljavitvijo Carinskega zakonika
4. V časovnem obdobju med 1. julijem 1980 in 31. decembrom 1993 so se zastaralni roki v zvezi s tožbami za naknadno izterjavo uvoznih dajatev določali v skladu s členom 2(1) Uredbe št. 1697/79, ki je določal:
„Če pristojni organi ugotovijo, da del zneska ali celoten znesek zakonsko dolgovane uvozne ali izvozne dajatve za blago, deklarirano za carinski postopek z obveznostjo plačila dajatev, ni bil zahtevan od dolžnika, začnejo izterjevati neplačane dajatve.
Vendar z izterjavo ni mogoče začeti po poteku roka treh let, šteto od dneva, ko je bil prvotni znesek, ki je zahtevan od dolžnika, vknjižen, oziroma če vknjižbe ni bilo, šteto od dneva nastanka carinskega dolga za zadevno blago.“
5. Člen 3 Uredbe št. 1697/79 je določal izjemo od tega triletnega splošnega zastaralnega roka:
„Rok, določen v členu 2, ne velja, če pristojni organi ugotovijo, da zneska zakonsko dolgovanih uvoznih ali izvoznih dajatev za zadevno blago niso mogli natančno določiti zaradi dejanj, ki se kazensko preganjajo.
V tem primeru pristojni organi naknadno izterjavo izvršijo v skladu z določbami, ki veljajo v državah članicah.“
2. Carinski zakonik
6. Uredba št. 1697/79 je bila razveljavljena z Uredbo Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne 12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti(3) (v nadaljevanju: Carinski zakonik), ki je začela veljati 1. januarja 1994(4), v katere členu 221(3) je od takrat določeno naslednje:
„Dolžniku sporočila ni več mogoče posredovati po poteku roka treh let od dneva nastanka carinskega dolga. Če pa carinski organi zaradi dejanja, za katerega je bilo mogoče uvesti kazenski pregon, niso mogli določiti natančnega zakonsko dolgovanega zneska dajatev, lahko to sporočilo posredujejo tudi po poteku omenjenega roka treh let, kolikor to predvidevajo veljavne določbe.“
B – Nacionalno pravo
7. V skladu s členom 34(1) Código de Processo Tributario (zakonik o davčnem postopku), kot je bil spremenjen z uredbo-zakonom št. 154/91 z dne 23. aprila 1991, veljavnim v času dogodkov, ki so bili povod za spor o glavni stvari, je imela portugalska davčna uprava na razpolago desetletni rok za izvedbo naknadne izterjave uvoznih prelevmanov, če višine davčnega dolga zaradi goljufivega ravnanja ni bilo mogoče pravilno določiti.
III – Dejansko stanje, postopek v glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
8. Oktobra 1993 je ladja, ki je prihajala iz Turčije, v portugalskem pristanišču Setúbal raztovorila določeno količino olja, ki je bilo namenjeno podjetju Z. F. Zefeser, medtem ko je bil preostanek tovora olja, ki je bil na krovu, prijavljen carinskim organom kot tranzitno blago. Ladja je nato nadaljevala pot v smeri Ceute (Španija), kjer naj bi bil raztovorjen ta preostanek olja. V skladu z navedbami španskih organov pa je ta ladja tja prispela brez navedenega tovora.
9. Na podlagi teh informacij je carinski organ iz Setúbala 9. aprila 1997, to pomeni tri leta po dogodkih, ki so pripeljali do nastanka carinskega dolga, podjetju Z. F. Zefeser izdal dopolnilno carinsko odločbo. Ker je carinski organ 18. marca 1997 vložil kazensko ovadbo, so bili zoper poslovodje podjetja uvedeni tudi preiskovalni postopki zaradi tihotapstva, ponarejanja listin, goljufije in ustanovitve hudodelske združbe.
10. Vzporedno s kazenskim postopkom je podjetje Z. F. Zefeser izpodbijalo carinsko odločbo pred portugalskimi sodnimi organi za davčne zadeve, pri čemer je med drugim uveljavljalo zastaranje davčnega dolga. Tožbo je pristojno portugalsko sodišče Tribunal Tributário de Primeira Instância zavrnilo z obrazložitvijo, da naj bi zadevni zastaralni rok znašal deset let in ne tri leta, saj naj bi bila storjena dejanja, ki se kazensko preganjajo.
11. Tribunal Central Administrativo je to sodbo 12. oktobra 2004 razveljavilo in zadevo vrnilo v prejšnje stanje. Sodišče je svojo odločitev obrazložilo s tem, da je treba uporabiti triletni zastaralni rok, potem ko je medtem Supremo Tribunal de Justiça kazensko sodbo Tribunal Judicial de Setúbal z dne 10. januarja 2001, s katero so bili obdolženci oproščeni zaradi pomanjkanja dokazov, potrdilo in razglasilo za pravnomočno.
12. Portugalsko finančno ministrstvo se je nato zoper upravno sodbo Tribunal Central Administrativo pritožilo pri Supremo Tribunal Administrativo.
13. Predložitveno sodišče si zastavlja vprašanje, ali je odstopanje od triletnega splošnega zastaralnega roka v skladu s pravom Skupnosti, če obstajajo zgolj indici, da je bilo storjeno kaznivo dejanje, zaradi katerega je bil uveden kazenskopravni preiskovalni postopek, ki pa ni privedel do obsodilne sodbe. Sprašuje se zlasti, ali bi široka razlaga člena 3 Uredbe lahko kršila pravice dolžnika v tem smislu, da bi upravnim organom dovoljevala, da s prijavo kaznivega dejanja prekomerno podaljšajo rok za tožbo za naknadno izterjavo uvoznih prelevmanov.
14. Supremo Tribunal Administrativo meni, da je razlaga navedenega člena 3 Uredbe št. 1697/79 sporna, zato je odločilo, da Sodišču v predhodno odločanje predloži ta vprašanja:
1) Ali v smislu člena 3 Uredbe št. 1697/79 z dne 24. julija 1979 zadostuje, da carinski organi opredelijo dejanja kot „dejanja, ki se kazensko preganjajo“, ali pa mora to opredelitev podati sodišče, pristojno za kazenske zadeve?
2) Ali v tem drugem primeru zadostuje zgolj obtožba pristojnega organa kazenskega pregona (v portugalskem primeru Ministério Público (državno tožilstvo)) ali pa je potrebna obsodba dolžnika v zadevnem kazenskem postopku?
3) Ali je prav tako v tem zadnjem navedenem primeru treba iz tega vsakokrat različno sklepati glede na to, ali je sodišče dolžnika oprostilo v skladu z načelom in dubio pro reo
ali pa ga je oprostilo zato, ker je bilo dokazano, da dolžnik zadevnega kaznivega dejanja ni storil?
4) Kakšne posledice izhajajo iz tega, da državno tožilstvo dolžnika ne obtoži, ker meni, da ni nobenih indicev za dejanja, ki se kazensko preganjajo? Ali taka odločitev nasprotuje vložitvi tožbe za izterjavo neplačanih dajatev?
5) Če državno tožilstvo ali sodišče, pristojno za kazenske zadeve, samo ustavi kazenski postopek zaradi zastaranja kazenskega pregona, ali taka odločitev potem pomeni, da ustrezne tožbe za izterjavo neplačanih dajatev ni mogoče vložiti?
IV – Postopek pred Sodiščem
15. Predložitveni sklep z dne 11. januarja 2006 je bil v register sodnega tajništva Sodišča vpisan 6. februarja 2006.
16. Podjetje Z. F. Zefeser, portugalska in irska vlada ter Komisija so v roku iz člena 23 Statuta Sodišča predložili pisna stališča.
17. Na obravnavi 1. marca 2007 so zastopniki strank iz pisnega postopka podali ustne navedbe.
V – Bistvene trditve strank
A – Prvo in drugo vprašanje
18. Portugalska in irska vlada ter Komisija se sklicujejo na določbo člena 2 Uredbe, v skladu s katero naj bi bila opredelitev nekega ravnanja kot „dejanja, ki se kazensko preganja“, izključno pravica nacionalnih carinskih organov. To naj bi poleg sistematične zveze med določbami potrjevalo tudi besedilo člena 3 Uredbe, ki ne zahteva obsodbe zadevne osebe. Poleg tega napotujejo na sodbo Meico-Fell(5), v kateri je Sodišče ugotovilo, da so za naknadno izterjavo uvoznih dajatev
pristojni carinski organi.
19. Podjetje Z. F. Zefeser temu ugovarja s tem, da je mogoče neko dejanje šteti
za kaznivo dejanje le, če je bilo tako ugotovljeno s pravnomočno sodbo. Šele takrat naj bi bilo pri naknadni izterjavi dajatev dovoljeno sklicevanje na domnevne kršitve kazenskega prava. Načeli pravne varnosti in domneve nedolžnosti naj bi prepovedovali, da bi pravna presoja carinskih organov in državnega tožilstva postala podlaga za naknadno izterjavo.
B – Tretje vprašanje
20. Glede posledic, ki bi nastale v primeru oprostitve, portugalska in irska vlada navajata, da naj bi bila pomembna le storitev kaznivega dejanja in ne izid kazenskega postopka.
21. Komisija nasprotno meni, da naj v obravnavanem primeru ne bi bilo mogoče uporabiti roka iz člena 3 Uredbe, ker v zadevnem kazenskem postopku zoper poslovodje podjetja Z. F. Zefeser ni bilo mogoče dokazati dejanja, ki se kazensko preganja.
22. Podjetje Z. F. Zefeser se strinja s tem mnenjem in prav tako uveljavlja, da naj bi načelo enotnosti pravnega reda prepovedovalo sprejetje dveh protislovnih odločitev, to pomeni oprostitve na kazenskopravni ravni in obsodbe na področju carinskega prava.
C – Četrto in peto vprašanje
23. Portugalska in irska vlada ter Komisija napotujejo na predlagani odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje, po katerem naj bi bila odločilna zgolj odločitev carinskih organov. V skladu s tem naj neuvedba kazenskega pregona ali ustavitev postopka ne bi nasprotovala naknadni izterjavi uvoznih dajatev po poteku triletnega splošnega zastaralnega roka.
24. Podjetje Z. F. Zefeser meni, da naj četrto vprašanje za predhodno odločanje ne bi bilo potrebno za odločitev v postopku v glavni stvari, saj so bili v obravnavanem postopku uvedeni preiskovalni postopki. Glede petega vprašanja predlaga, naj se nanj odgovori ob upoštevanju načela domneve nedolžnosti v tem smislu, da ustavitev kazenskega pregona nasprotuje naknadni izterjavi uvoznih prelevmanov.
VI – Pravna presoja
A – Uvodne ugotovitve
25. Člena 2(1) in 3 Uredbe št. 1697/79 ter člen 221(3) in (4) Carinskega zakonika so določbe prava Skupnosti, ki določajo roke, v katerih lahko pristojni organi od dolžnika naknadno zahtevajo nepobrane dajatve. Tako ne gre samo za procesne določbe, saj vsebujejo materialnopravne zastaralne roke, na potek katerih carinsko pravo Skupnosti navezuje materialnopravne posledice, to je ugasnitev carinskega dolga.(6)
26. Na splošno iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se postopkovni predpisi ob njihovi uvel javitvi načeloma uporabijo za vse še nerešene spore, medtem ko se materialnopravne predpise običajno razlaga tako, da ne veljajo za dejanska stanja, ki so nastala pred njihovo uveljavitvijo.(7) Za vprašanje, v skladu s katerimi predpisi se izvrši naknadna izterjava, je odločilno, kdaj je bila sprejeta carinska deklaracija. Če gre torej za deklaracijo, ki je bila sprejeta pred 1. januarjem 1994, naknadno izterjavo ureja člen 2 Uredbe št. 1697/79.(8) Takšno je stanje tudi v tem primeru, saj je v trenutku nastanka dejstev, ki so podlaga za spor o glavni stvari, namreč, ko je prišlo oktobra 1993 do prvotnega uvoza olja v pristanišču Setúbal in je bil preostanek ladijskega tovora portugalskim carinskim organom prijavljen kot tranzitno blago, omenjena Uredba še veljala.
27. V sporu o glavni stvari je zato treba uporabiti materialnopravne predpise, ki so se uporabljali pred uveljavitvijo Carinskega zakonika, in procesnopravne določbe tega zakonika.
B – Preučitev vprašanj za predhodno odločanje
1. Prvo vprašanje za predhodno odločanje
28. Nacionalno predložitveno sodišče s svojim predlogom za sprejetje predhodne odločbe daje povod za preučitev vprašanj, ki zadevajo bistvene vidike nacionalnega procesnega prava ter prava državne ureditve. V prvi vrsti gre pri tem za vprašanje pravnih učinkov odločitev nacionalnih organov kazenskega pregona na carinsko pravo Skupnosti, področje prava, ki je danes po vzpostavitvi carinske unije Skupnosti pretežno v njeni izključni zakonodajni pristojnosti(9), vendar pa ga zaradi tako imenovanega posrednega upravnega izvajanja prava Skupnosti s strani držav članic v prvi vrsti uporabljajo nacionalni organi.(10)
a) Dopusten predmet predhodnega odločanja
29. Najprej je treba spomniti na to, da je lahko dopusten predmet predhodnega odločanja v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 234 ES izključno vprašanje nacionalnega sodišča glede veljavnosti ali razlage prava Skupnosti. Nasprotno pa Sodišče ne sme zavzeti stališča v zvezi z vprašanji glede razlage ali veljavnosti nacionalnega prava.(11)
30. Razlaga Uredbe št. 1697/79, ki je predmet spora, nedvomno spada v pristojnost Sodišča. K pravu Skupnosti namreč v skladu s členom 234(1)(b) ES spadajo akti institucij Skupnosti, h katerim je treba šteti tudi celotno sekundarno pravo Skupnosti, ki so ga ustvarile institucije. Po drugi strani pa nedoločni pravni pojem „dejanja, ki se kazensko preganjajo“ iz člena 3 Uredbe št. 1697/79 odpira vprašanje, ali ga Sodišče sploh lahko razlaga ali pa na podlagi njegove sistematične povezave z materialnim oziroma procesnim kazenskim pravom spada v pristojnost nacionalnih organov, da odločajo o njegovi razlagi.
31. Sodišče je v sodbi Meico-Fell(12) razložilo, da je treba pod pojmom „dejanja, ki se kazensko preganjajo“, razumeti le taka dejanja, ki so v skladu s pravnim redom države članice, katere organi so pristojni za naknadno terjatev, dejanja v smislu nacionalnega kazenskega prava.(13) S tem je Sodišče v bistvenem pritrdilo stališču generalnega pravobranilca Van Gervena, ki je v tej klavzuli videl
implicitno napotilo(14) na pravo držav članic. Generalni pravobranilec je v svojih sklepnih predlogih v tej zadevi namreč opozoril na to, da je treba pojem „dejanja, ki se kazensko preganjajo“, določiti na podlagi uporabljivega nacionalnega prava. Pri tem pa je poudaril, da se mora to zgoditi z uporabo enotnih smernic za razlago, ki jih določi Sodišče.(15)
32. V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča je treba pojem iz predpisa prava Skupnosti, ki za določitev njegovega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, praviloma v celotni Skupnosti razlagati avtonomno in enotno ob upoštevanju konteksta določbe in cilja, ki ga zasleduje zadevna določba. Če ni izrecnega napotila, lahko uporaba prava Skupnosti po potrebi vključi napotilo na pravo držav članic, če sodišče Skupnosti iz prava Skupnosti ali splošnih načel prava Skupnosti ne more razbrati nobenih opornih točk, ki bi mu omogočale določitev vsebine in obsega prava Skupnosti z avtonomno razlago(16) .
33. Takih napotil ni mogoče zaobiti zlasti tedaj, če Skupnost na podlagi neizvajanja(17) ali celo manjkajoče zakonodajne pristojnosti na določenem področju ni ustvarila enotne terminologije prava Skupnosti. Ta napotila so tako posledica načel dodeljenih pristojnosti in subsidiarnosti, ki sta značilni za pravo Skupnosti v skladu s členom 5 ES.(18) Sodišče je v že navedeni sodbi Meico-Fell ob upoštevanju nevarnosti, da bi lahko pojem „dejanja, ki se kazensko preganjajo“, glede na materialno kazensko pravo, ki velja v državah članicah, privedel do različnih rezultatov, ustrezno opozorilo na to, da kazenskopravna opredelitev določenega ravnanja glede na takratno stanje prava Skupnosti ni bila usklajena in je bila zato stvar nacionalnega prava.(19)
34. Za obravnavo pričujoče zadeve pa se mi zdi bolj pomembna druga izjava generalnega pravobranilca Van Gervena, v skladu s katero so nacionalni organi pri razlagi nacionalnega prava vezani na smernice Sodišča.(20)
35. To izjavo razumem tako, da okoliščina, da določba prava Skupnosti napotuje na pravo države članice, ne more povzročiti, da bi pravo Skupnosti v celoti izgubilo vpliv na nacionalno pravo. Nasprotno menim, da mora nacionalno pravo ostati v okviru, ki mu ga z implicitnim napotilom določi pravo Skupnosti. To mora po mojem mnenju veljati še zlasti, če, kot v obravnavani zadevi, ne gre za vprašanje materialnega kazenskega prava, ampak izključno za procesnopravni pomen pojma „dejanja, ki se kazensko preganjajo“. Nanaša se namreč na pravne učinke odločitev državnega tožilstva oziroma sodišča v kazenskem postopku na praktično izvajanje postopka naknadne izterjave s strani organov države članice.
36. Drugače kot v zadevi Meico-Fell tu razlagi tega pojma s strani Sodišča ne nasprotuje manjkajoča kaznovalna oblast Skupnosti (ius puniendi) (21), ampak organizacijska oziroma upravna suverenost držav članic pri izvajanju prava Skupnosti. Pod tem se razume pooblastilo držav članic, da zaradi pomanjkanja splošnega procesnega prava Skupnosti določijo tiste upravne(22) in sodne(23) organe, ki so pristojni za uporabo prava Skupnosti na ravni države članice. Ta upravna suverenost pa držav članic vendarle ne odvezuje od obveznosti, da izpolnijo določene cilje, ki jim jih nalaga pravo Skupnosti, predvsem načelo učinkovitosti v smislu čim večjega praktičnega učinka prava Skupnosti pri njegovem prenosu.(24)
37. Enotna uporaba carinskega prava ni nujna le zaradi velikega integracijsko-političnega in gospodarskega pomena carinske unije za Skupnost(25), ampak je pomembna tudi zaradi varstva načel pravne države v razmerju med organi oblasti in državljanom. Prekluzivni in zastaralni roki veljajo namreč v interesu pravne varnosti in so namenjeni varstvu tako dolžnika kot organov oblasti.(26) Menim, da je treba ob upoštevanju teh pomembnih vidikov ter glede na zagotavljanje enotne veljave prava Skupnosti in enakega obravnavanja dolžnikov, to je enega od ciljev Uredbe št. 1697/79 (navedena zgoraj, točka 4), omejiti avtonomnost postopkov držav članic, da bi se dosegla enotna ureditev za carinsko pravo Skupnosti.(27)
38. Supremo Tribunal Administrativo je potemtakem glede procesnopravnega pomena nedoločnega pravnega pojma „dejanja, ki se kazensko preganjajo“ predložilo vprašanje glede razlage prava Skupnosti, za odgovor na katerega je pristojno Sodišče v okviru postopka za sprejetje predhodne odločbe v skladu s členom 234(1)(b) ES.
b) Razlaga Uredbe
i) Dobesedna razlaga
39. Kot je Sodišče že večkrat ugotovilo, nujnost enotne razlage uredb Skupnosti terja, da se konkretni predpis razlaga in uporablja ob upoštevanju drugih jezikovnih različic.(28) Zato mora biti izhodiščna točka razlage način, kako se pojem, ki je predmet spora, pojavlja v različnih jezikovnih različicah. Pri tem je opazno, da v nekaterih različicah, zlasti nemški in nizozemski, v katerih je govora o „Handlungen, die strafrechtlich verfolgbar sind“, in „een strafrechtelijk vervolgbare handeling“, ni jasno določeno, ali se mora v posamičnem primeru kazensko sodišče sploh ukvarjati s kazenskopravno relevantnim dejanskim stanjem ali pa zadostuje zgolj abstraktna kaznivost konkretnega dejanja v skladu z materialnim kazenskim pravom.
40. Nasprotno pa portugalska, francoska, španska, angleška in italijanska različica („um acto passível de procedimento judicial repressivo“, „un acte passible de poursuites judiciaires répressives“, „un acto que puede dar lugar a la incoación de un proceso judicial punitivo“, „an act that could give rise to criminal court proceedings“, „un atto passibile di un'azione giudiziaria repressiva“) jasno napotujejo na sodni kazenski postopek in celo na možnost izreka kazenskih sankcij, kar kaže na to, da je mogoče o dejanju, ki se kazensko preganja, govoriti šele takrat, ko je vložena obtožba pred kazenskim sodiščem in ko po končani glavni obravnavi sodišče izreče obsodbo. Glede na natančnejše besedilo teh jezikovnih različic je treba izhajati iz tega, da ustrezna razlaga bolj ustreza volji zakonodajalca Skupnosti.
41. Opazno široka opredelitev, ki jo je zakonodajalec Skupnosti uporabil za opis kazn ivega ravnanja, ne nasprotuje tej razlagi. Menim, da nasprotno govori v prid temu, da mora biti kaznivost v posamičnem primeru določena v skladu z merili materialnih in postopkovnih predpisov kazenskega prava držav članic. Obravnavati jo je treba ob upoštevanju stanja prava Skupnosti v trenutku dogodkov in soglasja, da ne obstaja kaznovalna oblast Skupnosti, ki je obstajalo v trenutku dogodkov.
ii) Sistematična in teleološka razlaga
42. Portugalska in irska vlada ter Komisija iz splošne pristojnosti nacionalnih carinskih organov pri naknadni izterjavi uvoznih ali izvoznih dajatev, ki v skladu s členom 2(1) Uredbe št. 1697/79 še niso bile zahtevane od dolžnika, izpeljujejo pooblastilo carinskih organov, da z učinkom na pravo Skupnosti lahko odločijo o tem, ali gre za „dejanje, ki se kazensko preganja“.
43. Temu je treba ugovarjati, da ker so carinski organi nesporno pristojni za naknadno izterjavo nepobranih dajatev v skladu z zadevnimi določbami, zgolj to pooblastilo ne dopušča sklepanja, da obstaja morebitna dodatna pristojnost carinskih organov glede opredelitve določenega dejanja kot kaznivega, ki bi bila utemeljena s pravom Skupnosti.
44. Nasprotno pa iz cilja in vsebine Uredbe št. 1697/79 izhaja, da se sporočilnost člena 2(1) in člena 3(1) izčrpa, s tem da vzpostavi podlago za pooblastilo za naknadno izterjavo. Ta pravna norma Skupnosti namreč določa, v katerih primerih je mogoče naknadno zahtevati plačilo carine od dolžnika, če pristojni carinski organi ugotovijo, da je bila prvotna izterjava nepravilna ali nepopolna.(29) Obe določbi sicer napotujeta na pristojnost zadevnih organov, da ugotovijo, ali obstajajo pogoji za naknadno izterjavo, vendar pa iz njiju ni mogoče razbrati, na podlagi katerih spoznanj naj pristojni organi to ugotovijo.
45. Načeloma tako podobnost področja carinskemu postopku kot izkušnje in posebno strokovno znanje, ki ga praviloma imajo carinski organi, govorijo v prid pristojnosti na področju razjasnitve dejanskega stanja, kakršna je običajna v nekaterih državah članicah.(30) Vendar pa se te pristojnosti za preiskovanje ne sme izenačevati s kazenskopravno presojo določenega dejanja(31), ki je glede na ustavne tradicije držav članic načeloma pridržana kazenskemu sodstvu.(32) Nasprotna razlaga bi pomenila, da bi carinskim in finančnim organom kot delom izvršilne državne oblasti priznavali nek kvazisodni položaj, ki nima opore niti v ustavnih tradicijah držav članic niti v pravu Skupnosti.
46. Tako denimo iz člena 135 ES ter iz primerjave te določbe primarnega prava Skupnosti z določbami Pogodbe o Evropski uniji, ki zadevajo policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah, izhaja, da naj carinske zadeve in kazensko pravosodje v skladu z voljo zakonodajalca Skupnosti še naprej ostaneta samostojni področji suverenega ravnanja.(33) Člen 135, prvi stavek, ES določa pooblastilo Sveta, da sprejme ukrepe za okrepitev carinskega sodelovanja med državami članicami ter med njimi in Komisijo, pri čemer je v drugem stavku pojasnjeno, da ti ukrepi ne zadevajo uporabe nacionalnega kazenskega prava ali pravosodja v državah članicah.(34) Načelno ločevanje med carinskimi zadevami in kazenskim sodstvom, kot ga predvideva pravo Skupnosti, po mojem mnenju pomeni oporno točko za to, da ugotovitve carinskih organov glede kaznivosti določenega dejanja ne morejo nadomestiti presoje sodišča.(35)
47. Generalni pravobranilec Van Gerven očitno izhaja iz podobnih preudarkov, ko v svojih sklepnih predlogih v zadevi Meico-Fell najprej izrecno razloži, da je dolžnost nacionalnega sodišča, da na podlagi uporabljivega nacionalnega prava ugotovi, ali gre za „dejanje, ki se kazensko preganja“.(36) Te navedbe so nato dopolnjene z ugotovitvijo, da se pravni pojem, ki je predmet spora, nujno nanaša na dejanja, za katera so zagrožene sankcije in ki jih mora ugotoviti sodišče(37) .
48. Na podlagi sistematične in teleološke razlage je zato treba sklepati, da z napotilom iz člena 3 Uredbe št. 1697/79 ni mišljeno le poseganje po materialnem, ampak tudi po procesnem kazenskem pravu držav članic.
iii) Razlaga v luči temeljnih pravic Skupnosti
49. Ta sklep potrjuje razlaga določb Uredbe št. 1697/79, ki upošteva temeljne procesne pravice Skupnosti, predvsem pravico do poštenega sojenja.
50. V skladu z ustaljeno sodno prakso spadajo temeljne pravice k splošnim pravnim načelom, katerih varstvo mora zagotavljati Sodišče.(38) Pri tem se ravna po skupnih ustavnih tradicijah držav članic in napotkih, ki izhajajo iz mednarodnih pogodb o varstvu človekovih pravic, ki so jih sklenile države članice ali pa so k njim pristopile. V tem okviru ima poseben pomen Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), ki je bila podpisana 4. novembra 1950 v Rimu.(39)
51. Ta sodna praksa je bila v nadaljnjem razvoju evropskega integracijskega procesa utemeljena v členu 6(2) EU. V skladu s to določbo Unija spoštuje temeljne pravice, kakršne zagotavlja EKČP in ki kot splošna načela prava Skupnosti izhajajo iz skupnih ustavnih tradicij držav članic.
52. Sodišče je ob tem večkrat navedlo, da morajo tudi države članice pri izvajanju pravnih določb Skupnosti upoštevati zahteve po varstvu temeljnih pravic v pravnem redu Skupnosti in da morajo zato te pravne določbe, kolikor je mogoče, uporabljati v skladu s temi zahtevami.(40) Iz tega je mogoče sklepati, da so države članice enako kot institucije Skupnosti neposredno vezane na temeljne pravice prava Skupnosti, če in kolikor postanejo dejavne na področju uporabe pogodb.(41) Ta pogoj je brez dvoma izpolnjen, če so, kot v obravnavanem primeru, pristojne za upravno izvajanje carinskega prava.
53. Sodišče je dalje razložilo, da mora, če ureditev posamezne države spada na področje uporabe prava Skupnosti, v postopku za sprejetje predhodne odločbe predložitvenemu sodišču posredovati vsa merila razlage, ki jih to potrebuje za presojo združljivosti te ureditve s temeljnimi pravicami, katerih varstvo zagotavlja Sodišče.(42)
– Pravica do poštenega sojenja
54. Za odgovor na prvo vprašanje za predhodno odločanje je najprej pomembno sporočilo člena 6(1) EKČP, v skladu s katerim ima vsakdo pravico, da o kazenskih obtožbah zoper njega pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno in nepristransko z zakonom ustanovljeno sodišče. Ta temeljna pravica je podobno opredeljena v členu 47 Listine o temeljnih pravicah Evropske unije,(43) v skladu s katerim ima vsakdo pravico, da o njegovi zadevi pravično in javno ter v razumnem roku odloča neodvisno, nepristransko in predhodno z zakonom ustanovljeno sodišče. Sodišče je iz teh temeljnih pravic izrecno razvilo splošno pravno načelo Skupnosti, v skladu s katerim ima vsakdo pravico do poštenega sojenja(44) in ki je uporabljivo tudi na kazenskopravnem področju(45) .
55. Vse države članice Evropske unije imajo obsežno organizacijo sodstva s številnimi sodišči, ki imajo točno določena pooblastila in delovna področja. Različni sodni sistemi v Evropski uniji zrcalijo raznolikost pravnih tradicij držav članic. Večina pravnih redov držav članic pa poleg sodstva v civilnih in upravnih zadevah pozna tudi kazensko sodstvo, katerega značilnost je poseben postopek preiskave in sojenja zaradi storjenih kaznivih dejanj. Njegova naloga je uresničevanje pravice države do uvedbe kazenskega postopka ob hkratnem varstvu pravic obdolženca.(46) Poleg posebne strokovnosti na področju kazenskega pregona in individualnega pravnega varstva zagotavlja neodvisnost sodnikov, ki je potrebna za izvrševanje njegovih nalog.(47)
56. Da bi se preprečilo, da bi se pravno varstvo, ki ga nudi kazensko sodstvo, zaobšlo z razvrstitvijo ukrepov kazenskega pregona kot disciplinskih, upravnopravnih ali civilnopravnih ukrepov,(48) je Evropsko sodišče za človekove pravice razložilo, da je treba pojem „kazenske obtožbe“ v smislu člena 6(1) EKČP razlagati avtonomno.(49) Pri tem ni sporno, da ta nedoločni pravni pojem poleg materialnega sestavnega dela vsebuje tudi procesnega, ker področje varstva te temeljne pravice obsega celotni kazenski postopek vključno s pritožbenim postopkom in obsodbo.(50)
57. Menim, da je treba isto razmišljanje uporabiti tu glede na razlago pravnega pojma „dejanja, ki se kazensko preganjajo“ iz člena 3 Uredbe št. 1697/79. Drugače bi obstajala nevarnost, da bi se zaobšla postopkovna jamstva, ki jih pravo Skupnosti predvideva z opiranjem na člen 6(1) EKČP in člen 47 Listine o temeljnih pravicah, če bi bila država članica upravičena, da ustanovi dodaten, konkurenčen organ, ki bi imel sodno pristojnost. To velja zlasti za dodelitev pristojnosti carinskim organom kot delom izvršilne državne oblasti, ki že vnaprej nasprotuje besedilu člena 6(1) EKČP in člena 47 Listine o temeljnih pravicah.
– Načelo domneve nedolžnosti
58. Dalje menim, da je tudi glede na prvo vprašanje za predhodno odločanje smiselno opozoriti na načelo, opredeljeno v členu 6(2) EKČP, ki določa, da kdor je obdolžen kaznivega dejanja, velja za nedolžnega, dokler v skladu z zakonom ni dokazana njegova krivda. V členu 48 Listine o temeljnih pravicah je temu ustrezno določeno, da kdor je obdolžen, velja za nedolžnega, dokler njegova krivda ni dokazana v skladu z zakonom. Vsi pravni redi držav članic Evropske unije priznavajo načelo domneve nedolžnosti kot izraz načela pravne države.
59. Sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice priča o tem, kaj je treba razumeti pod načelom domneve nedolžnosti. Iz nje izhaja, da se to načelo različno izraža. Kljub temu je mogoče za obravnavano zadevo ugotoviti naslednje pomembne značilnosti.
60. Načelo domneve nedolžnosti koristi le osebi, ki je obtožena storitve kaznivega dejanja.(51) To načelo zavezuje državo, da obtoženca tako dolgo obravnava tako, kot da ni storil kaznivega dejanja, dokler država preko organov kazenskega pregona ne predloži zadostnih dokazov, ki neodvisno in nepristransko sodišče prepričajo o njegovi krivdi. Praviloma mora državni tožilec z gotovostjo dokazati krivdo obtoženca. Po mnenju Evropskega sodišča za človekove pravice ima dokazno breme državno tožilstvo, vsak dvom pa mora biti v korist obtoženca.(52)
61. Poleg tega sodišče ali nosilec uradne funkcije ne sme dati izjave v smislu, da je obtoženec kriv storitve kaznivega dejanja, preden je bil obravnavan pred sodiščem in obsojen. Domneva nedolžnosti je kršena, če izjava nosilca uradne funkcije, ki se nanaša na osebo, obtoženo storitve kaznivega dejanja, zadeva njeno krivdo, ne da bi bila ta krivda dokazana v skladu z zakonskimi določbami in ne da bi ta oseba dobila možnost, da uveljavlja svoje pravice obrambe.(53) Pri dajanju pojasnil v javnosti glede dejstev, ki so povezana s kazenskim postopkom, je zapovedana zadržanost.(54)
62. Za to sodno prakso po eni strani stoji pravno prepričanje, da lahko le kazenski postopek pripelje do formalne ugotovitve kazenskopravne krivde in zato noben drug državni organ ne sme nekoga označiti za krivega. Po drugi strani upošteva okoliščino, da ima lahko javna izjava suma s strani državnih služb negativne učinke na pravni položaj posameznika. Zato želi zagotoviti varstvo osumljenca pred predhodnimi obsodbami.(55)
63. Po mojem mnenju obstaja nevarnost nedopustne predhodne obsodbe in javnega ožigosanja dolžnika, če carinski organi že pred izdajo pravnomočne kazenske sodbe v okviru postopka naknadne izterjave ugotovijo kaznivost določenega dejanja dolžnika. Dolžnik bi sicer imel možnost, da carinsko odločbo, ki so jo izdali javni organi, izpodbija s tožbo na upravnem sodišču in se s tem brani pred posrednim očitkom kaznivosti svojega ravnanja, vendar pa zadevni osebi ni mogoče naložiti, naj uporabi drugo možnost pravnega varstva od tiste, ki ji je zagotovljena s kazenskim postopkovnim pravom. Nasprotno je država članica dolžna izvajati skrbstvo, ki ji ga nalagata EKČP(56) in pravo Skupnosti. Pristojnosti glede razlage v korist carinskih organov, kot jo zastopata portugalska vlada in Komisija, zato ni mogoče obravnavati kot združljive s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevah Minelli, Ribemont, Daktaras in Butkevičius(57) v zvezi z načelom domneve nedolžnosti. S tem povezane omejitve temeljnih pravic dolžnika tudi ni mogoče upravičiti z morebitnim interesom Skupnosti glede naknadne izterjave neplačanih dajatev, s čimer naj bi bilo mogoče kršeno pravo Skupnosti.
c) Predlog
64. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba pravni pojem „dejanja, ki se kazensko preganjajo“, tudi ob upoštevanju temeljnih pravic Skupnosti razumeti kot napotilo na kazensko procesno pravo držav članic. Zato lahko le pravnomočna odločba kazenskega sodišča države članice ustvari učinek za razlago, da se ustvari uporabljiva pravica naknadne izterjave Skupnosti.
2. Drugo vprašanje za predhodno odločanje
65. Iz mojih navedb k prvemu vprašanju za predhodno odločanje že izhaja, da odločitev državnega tožilstva ne more nadomestiti končne presoje sodišča. Upoštevati je treba tudi, da po eni strani v številnih državah članicah Evropske unije državno tožilstvo v organizacijskem in funkcionalnem smislu bodisi pripada izvršilni državni oblasti bodisi se vsaj šteje, da je v tesni povezavi z njo(58), in da se po drugi strani s stališča procesnega prava kazenskemu sodniku dodeli pristojnost za končno odločitev v tem smislu, da se kazenski postopek konča takoj, ko je kazenska sodba pravnomočna. Zakonski dokaz krivde je tako podan šele s pravnomočno sodbo sodišča.(59) Ta sklep med drugim sovpada z mnenjem portugalske vlade, v skladu s katerim je edina možnost, da se ugotovi, ali je bilo resnično storjeno „dejanje, ki se kazensko preganja“, v tem, da se počaka na konec kazenskega postopka.(60) V interesu pravne varnosti se mora zato upoštevati le ta oblastveni akt in ne obtožbe državnega tožilstva.
3. Tretje vprašanje za predhodno odločanje
66. Načelo domneve nedolžnosti, kot izhaja iz člena 6(2) EKČP in sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, od državnega tožilca zahteva, da krivdo obtoženca dokaže z gotovostjo.(61) Načelo in dubio pro reo (62), ki po prevladujočem mnenju prav tako izhaja iz tega predpisa, se uporablja v okviru izdelave sodbe s strani sodnika. Torej gre za poseben izraz načela domneve nedolžnosti.
67. Drugače kot za državno tožilstvo pa to načelo za kazenskega sodnika ni dokazno pravilo, ampak pravilo odločanja. To načelo sodniku ne pove, kdaj mora dvomiti, ampak le, kako mora odločiti, če dvomi. Če v kazenskem postopku ni mogoče z zahtevano gotovostjo ugotoviti, ali je obdolženec storil določeno kaznivo dejanje, je treba v njegovo korist izhajati iz njegove nedolžnosti.(63) Kazensko procesno pravo to okoliščino upošteva, s tem da od sodnika za obsodbo obtoženca zahteva načelno gotovost preko razumnega dvoma o njegovi krivdi, pri čemer se natančne zahteve glede sodnikovega prepričanja ravnajo po merilih nacionalnega kazenskega procesnega prava in zato lahko obstajajo odstopanja med državami članicami.(64) Načelo in dubio pro reo
daje obtožencu pravico, da je obravnavan tako, kot da bi bila dokazana njegova nedolžnost.(65) Potemtakem z vidika kazenskega postopka in varstva temeljnih načel ni nobene kvalitativne razlike med oprostilno sodbo
zaradi pomanjkanja dokazov in oprostilno sodbo, ki je posledica nedvomne ugotovitve nedolžnosti obtoženca.(66)
68. Napotilo na kazensko procesno pravo države članice v skladu s členom 3 Uredbe št. 1697/79 ima za posledico, da je Skupnost vezana na ta postopkovna načela, tako da v razmerju med nacionalnimi organi, ki so pristojni za izvajanje uredbe, in dolžnikom, kar zadeva uporabo načela in dubio pro reo, ne more veljati nič drugega. Zato dolžnika, ki ga kazensko sodišče oprosti zaradi pomanjkanja dokazov, ni dovoljeno pravno obravnavati slabše kot tistega, katerega nedolžnost je nedvomno ugotovljena.
4. Četrto vprašanje za predhodno odločanje
69. Predložitveno sodišče želi s četrtim vprašanjem za predhodno odločanje po eni strani vedeti, kakšne posledice izhajajo iz tega, da državno tožilstvo ne vloži obtožbe zoper dolžnika, ker meni, da ne obstajajo indici za dejanja, ki bi se lahko kazensko preganjala. Po drugi strani želi prejeti odgovor na vprašanje, ali taka odločitev nasprotuje temu, da se vloži tožbo za izterjavo neplačanih dajatev.
70. Glede tega vprašanja želim spomniti na to, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso postopek za sprejetje predhodne odločbe, ki ga določa člen 234 ES, sredstvo sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, s katerim Sodišče tem sodiščem daje napotke glede razlage prava Skupnosti, ki jih potrebujejo za odločitev v sporu, o katerem odločajo.(67)
71. V okviru tega sodelovanja je izključno stvar nacionalnega sodišča, pred katerim poteka spor in ki je pristojno za izdajo sodne odločbe, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presoja tako o nujnosti sprejetja predhodne odločbe za izdajo njegove sodbe kot o pomembnosti vprašanj, ki jih je predložilo Sodišču. Če se torej predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Skupnosti, je Sodišče načeloma dolžno o njih odločati.(68)
72. Sodišče pa je tudi odločilo, da je izjemoma dolžno, da za preučitev svoje pristojnosti razišče okoliščine, v katerih se nacionalno sodišče obrača nanj. Odločitev o vprašanju za predhodno odločanje nacionalnega sodišča lahko zavrne le, če zahtevana razlaga prava Skupnosti očitno ni v nobeni zvezi s stvarnostjo ali predmetom spora o glavni stvari, če je problem hipotetične narave ali če ne razpolaga z dejanskimi ali pravnimi podatki, ki so potrebni za koristen odgovor na vprašanje, ki mu je predloženo.(69)
73. Duh sodelovanja, v katerem je treba izpeljati postopek za sprejetje predhodne odločbe, namreč implicira, da nacionalno sodišče upošteva nalogo, preneseno na Sodišče, ki je v tem, da prispeva k pravosodju držav članic, ne pa v tem, da izdaja mnenja glede splošnih ali hipotetičnih vprašanj(70) .
74. Če se vprašanje za predhodno odločanje nanaša na morebitne pravne posledice za postopek naknadne izterjave, do katerih bi lahko prišlo, če bi se državno tožilstvo odpovedalo vložitvi obtožnice, po mojem mnenju zaradi pomanjkanja povezave zastavitev vprašanja za odločitev v postopku v glavni stvari ni nujna. Iz predložitvenega sklepa in iz spisov, ki sta jih Sodišču predložila portugalska vlada in podjetje Z. F. Zefeser, jasno izhaja, da je državno tožilstvo po kazenskopravni preiskavi zaradi suma tihotapstva, ponarejanja listin, goljufije in ustanovitve hudodelske združbe zoper poslovodje podjetja Z. F. Zefeser vložilo obtožbo pred nacionalnim sodiščem, pristojnim za civilne in kazenske zadeve, to je pred Tribunal Judicial de Setúbal, ki jih je s sodbo z dne 10. januarja 2001 oprostilo. Torej se v nobenem trenutku ni zastavljalo vprašanje ustavitve kazenskega postopka oziroma nevložitve obtožnice s strani državnega tožilstva.
75. Iz tega izhaja, da četrto vprašanje zaradi svoje zgolj hipotetične narave ni pomembno za odločitev v sporu, ki poteka pred predložitvenim sodiščem, in da Sodišču zato nanj ni treba odgovoriti.
5. Peto vprašanje za predhodno odločanje
76. Nasprotno pa ima peto vprašanje za predhodno odločanje dejansko zvezo s sporom o glavni stvari, ker je iz navedb podjetja Z. F. Zefeser mogoče razbrati, da je Tribunal Judicial de Setúbal po uradni dolžnosti ugotovilo zastaranje kazenskega pregona za kaznivi dejanji tihotapstva in ponarejanja listin, zaradi katerih so bili obtoženi poslovodje tega podjetja.
77. Napotilo iz člena 3 Uredbe št. 1697/79 na nacionalno kazensko pravo povzroči, da se mora po potrebi tudi zastaranje kazenskega pregona določati v skladu z nacionalnim pravom. Kot je bilo že navedeno v zvezi s prvim vprašanjem za predhodno odločanje, so carinski organi pri uporabi prava Skupnosti vezani na načelo učinkovitosti v smislu lojalnosti Skupnosti v skladu s členom 10(1) ES. Temu načelu ustreza dolžnost v skladu s členom 10(2) ES, da se je treba vzdržati vseh ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev Pogodbe.
78. Nameravana orientacija prava Skupnosti po nacionalnem kazenskem pravu v skladu s členom 3 Uredbe št. 1697/79, ki jo je skušal doseči zakonodajalec Skupnosti, bi bila preprečena, če bi carinski organi lahko kljub poteku triletnega splošnega zastaralnega roka vložili tožbo za izterjavo neplačanih dajatev na upravno sodišče s sklicevanjem na domnevna kazniva dejanja, za katera je sodišče ugotovilo zastaranje kazenskega pregona.
79. Ustavitev kazenskega postopka zaradi zastaranja kazenskega pregona ne temelji na presoji kaznivosti določenega ravnanja na podlagi materialnega kazenskega prava, ampak izhaja iz obstoja procesne ovire. Zastaranje kazenskega pregona upošteva voljo zakonodajalca, da se kazniva dejanja zaradi pravne varnosti preganjajo le znotraj določenega časovnega obdobja.
80. To voljo zakonodajalca je treba dosledno upoštevati tudi na področju carinskega prava. Če je neko dejanje, ki se kazensko preganja, po presoji pristojnega kazenskega sodišča zastaralo, potem upravno sodišče, ki odloča o zakonitosti carinske odločbe, ne sme z učinkom za carinsko pravo izhajati iz obstoja „dejanja, ki se kazensko preganja“, v smislu člena 3 Uredbe št. 1697/79.
81. Zato sodna ustavitev kazenskega postopka zaradi zastaranja kazenskega pregona nasprotuje vložitvi tožbe za izterjavo neplačanih dajatev, če se tožbo vloži po poteku triletnega splošnega zastaralnega roka v skladu s členom 3 Uredbe št. 1697/79. Če pa je rok za zastaranje kazenskega pregona nasprotno krajši od triletnega splošnega zastaralnega roka, se lahko vloži ustrezna tožba.
82. Iz spisov v obravnavanem primeru izhaja, da je bilo zastaranje kazenskega pregona sodno ugotovljeno in da je potekel triletni splošni zastaralni rok. Tožba za izterjavo neplačanih dajatev tako ni mogoča.
VII – Predlog
83. Na podlagi zgoraj omenjenih navedb predlagam Sodišču, naj na predlog za sprejetje predhodne odločbe Supremo Tribunal Administrativo odgovori tako:
1. V okviru postopka naknadne izterjave morajo carinski organi pri ugotavljanju, ali obstajajo „dejanja, ki se kazensko preganjajo“, v smislu člena 3 Uredbe Sveta (EGS) št. 1697/79 z dne 24. julija 1979, izhajati iz opredelitve sodišča, pristojnega za kazenske zadeve.
2. Dejansko stanje iz člena 3 Uredbe št. 1697/79 je izpolnjeno šele takrat, ko pride do pravnomočne obsodbe dolžnika v zadevnem kazenskem postopku.
3. „Dejanje, ki se kazensko preganja“, v smislu člena 3 Uredbe št. 1697/79 ne obstaja, če je sodišče dolžnika oprostilo v skladu z načelom in dubio pro reo .
4. Na četrto vprašanje za predhodno odločanje zaradi njegove hipotetične narave ni treba odgovoriti.
5. Sodna ustavitev kazenskega postopka zaradi zastaranja kazenskega pregona povzroči, da po poteku triletnega splošnega zastaralnega roka ni mogoče vložiti tožbe za izterjavo neplačanih dajatev v skladu s členom 3 Uredbe št. 1697/79, če je naknadna izterjava utemeljena s tem, da je dolžnik storil dejanje, za katerega je sodišče ugotovilo kazenskopravno zastaranje. Če je rok za zastaranje kazenskega pregona krajši od triletnega splošnega zastaralnega roka, se lahko vloži tožba za izterjavo neplačanih dajatev.
(1) .
(2)  –	UL L 197, str. 1.
(3)  –	UL L 302, str. 1.
(4)  –	Glej člen 251(1) Uredbe št. 2913/92.
(5)  –	Sodba Sodišča z dne 27. novembra 1991 v zadevi Meico-Fell (C-273/90, Recueil, str. I-5583).
(6)  –	Sodba Sodišča z dne 23. februarja 2006 v zadevi Molenbergnatie (C-201/04, ZOdl., str. I-2049, točke od 39 do 41).
(7)  –	Sodbe Sodišča z dne 6. julija 1993 v zadevi CT Control (Rotterdam) in JCT Benelux proti Komisiji (C-121/91 in C-122/91, Recueil, str. I-3873, točka 22), z dne 7. septembra 1999 v zadevi De Haan (C-61/98, Recueil, str. I-5003, točka 13) in z dne 14. novembra 2002 v zadevi Ilumitrónica (C-251/00, Recueil, str. I-10433, točka 29) ter zgoraj v opombi 6 navedena sodba Molenbergnatie, točka 31.
(8)  –	Hampel, H., Die Nacherhebung von Einfuhr- oder Ausfuhrabgaben nach dem Zollkodex, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, št. 3 (2000), str. 110. Scheuer, P., Die Verjährung im gemeinschaftlichen Versandverfahren, Recht der internationalen Wirtschaft, št. 12 (1994), str. 1038, opozarja na to, da niti Carinski zakonik niti Uredba Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Carinskega zakonika ne določata retroaktivne veljave. „Stare primere“ je zato treba razrešiti v skladu z načelom tempus regit actum . To pomeni, da se je treba pri presoji pravnih posledic določenega dejanskega stanja ravnati po pravnem določilu, ki je veljalo v trenutku zadevnih dogodkov.
(9)  –	Sack, J., v Dauses, M. (ur.), Handbuch des EU-Wirtschaftsrechts, C. II., točka 13.
(10)  –	Streinz, R., Europarecht, 5. izdaja, Heidelberg 2001, točka 479; Galera Rodrigo, S., Derecho aduanero español y comunitario, Madrid 1995, str. od 167 do 175; Stettner, R., v Dauses, M., op. cit. (opomba 9), B III., točka 11; Voß, R., v Grabitz, E., Hilf, M. (ur.), Das Recht der Europäischen Union, člen 135 PES, točka 4 (dodatna izdaja januar 2004); Schütz, H.-J., Bruha, T., König, D., Casebook Europarecht, München 2004, str. 294.
(11)  –	To izhaja iz naloge, ki mu je dodeljena v členu 220(1) ES, da v mejah svojih pristojnosti zagotavlja spoštovanje prava pri razlagi in uporabi Pogodbe ES. Glej sodbi z dne 15. julija 1964 v zadevi Costa proti ENEL (6/64, Recueil, str. 1251 in 1268) in z dne 12. julija 1984 v zadevi Klopp (107/83, Recueil, str. 2971, točka 14).
(12)  –	Navedena v opombi 5, točka 13.
(13)  –	Prav tam, točka 12.
(14)  –	Fabian F., Erstattung, Erlass und Ausfuhrabgaben der Europäischen Gemeinschaft, Studien zum internationalen Wirtschaftsrecht und Atomenergierecht, zvezek 91, str. 130, v tem pojmu prav tako vidi molčeče napotilo na nacionalno pravo s posledico, da učinek razlage nacionalnega prava pride do izraza znotraj prava Skupnosti.
(15)  –	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Van Gervena z dne 26. septembra 1991 v zadevi Meico-Fell (C-273/90, Recueil, str. I-5575, točka 5).
(16)  –	Sodba Sodišča prve stopnje z dne 18. decembra 1992 v zadevi Díaz García proti Parlamentu (T-43/90, Recueil, str. II-2619, točka 36). V tej sodbi je Sodišče prve stopnje v točki 37 v zvezi s pojmom „po zakonu dolžan vzdrževati“ iz člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom izpeljalo, da niti pravo Skupnosti niti Kadrovski predpisi sodišču Skupnosti ne dajejo napotkov, s katerimi bi lahko z avtonomno razlago določilo vsebino in obseg zakonske dolžnosti vzdrževanja, na podlagi katere se uradniku lahko odobri dodatek za vzdrževane otroke v smislu člena 2(4) Priloge VII h Kadrovskim predpisom. Zato je bilo treba ugotoviti, kateri nacionalni pravni red je veljal za tožečo stranko, in presoditi, ali mu je ta glede otrok svoje zunajzakonske partnerice nalagal zakonsko dolžnost vzdrževanja v smislu Kadrovskih predpisov.
(17)  –	Fabian, F., op. cit. (opomba 14), glede pravice do povračila in odpusta plačila ter pravice do naknadne izterjave opozarja na to, da čeprav je Skupnost to enotno uredila z uredbami, različno nacionalno pravo držav članic vseeno vpliva na delna področja skupnostne pravice do povračila in odpusta plačila ter pravice do naknadne izterjave. Pri tem naj bi bilo treba razlikovati med dvema načinoma delovanja nacionalnega prava znotraj urejenih področij: po eni strani naj bi lahko nacionalno pravo s konkretnim napotilom razvilo učinek, po drugi strani pa naj bi nacionalno pravo lahko pridobilo dopolnilni učinek s splošnim napotilom. Oba načina učinkovanja lahko obstajata tudi kumulativno, za kar naj bi šlo v primeru pravice do povračila in odpusta plačila ter pravice do naknadne izterjave. Avtor kot primer navaja člen 3 Uredbe št. 1697/79 in poznejšo določbo člena 221(3), drugi stavek, Carinskega zakonika. Gellert, L., „Anwendbarkeit der nationalen Abgabenordnung auch nach In-Kraft-Treten des Zollkodexes“, Zeitschrift für Zölle und Verbrauchsteuern, letnik 80 (2004), št. 6, str. 187, meni, da naj bi Carinski zakonik uporabniku prava dal možnost, da pri različnih pravnih vprašanjih še naprej uporablja predpise, ki urejajo dajatve. Ta možnost naj bi po eni strani izhajala iz neposrednega napotila na nacionalno pravo v določbah Carinskega zakonika, po drugi strani pa iz pooblastila, prenesenega na carinske organe, da določene podrobnosti uredijo sami, in končno iz izvajanja upravne presoje po prostem preudarku v primerih, v katerih Carinski zakonik predvideva odločitev carinskih organov po lastni presoji. Nadaljnja možnost uporabe ureditve dajatev naj bi se ponujala v primerih, v katerih Carinski zakonik uporablja nedoločne pravne pojme, katerih vsebine ni mogoče določiti samo iz Carinskega zakonika.
(18)  –	Witte, P., Wolffgang, H.-M., Lehrbuch des europäischen Zollrechts, 4. izdaja, Herne, Berlin 2003, str. 35, opozarjata na to, da sta Svet in Komisija izvršilna organa, ki lahko delujeta le v okviru ozkih pogodbenih pooblastil in nimata široke možnosti samostojnega urejanja, kot jo ima nacionalni zakonodajalec.
(19)  –	Sodba Meico-Fell, navedena v opombi 5, točka 12.
(20)  –	Sklepni predlogi v zadevi Meico-Fell, navedeni v opombi 15, točka 5.
(21)  –	Kot navaja generalni pravobranilec Ruiz-Jarabo Colomer v svojih sklepnih predlogih z dne 26. maja 2005 v zadevi Komisija proti Svetu (C-176/03, ZOdl., str. I-7879, točka 27 in nasl.), v glavnem obstaja strinjanje glede tega, da pravo Skupnosti ne pozna niti izrecnega niti molčečega pooblastila za naložitev kazni. Ob tem napotuje na sodbo z dne 11. novembra 1981 v zadevi Casati (203/80, Recueil, str. 2595, točka 27), v kateri je rečeno, da kazenska oblast načeloma spada v pristojnost držav članic. Sodišče je tudi v svojih sodbah z dne 16. junija 1998 v zadevi Lemmens (C-226/97, Recueil, str. I-3711, točka 19) in z dne 24. novembra 1998 v zadevi Bickel in Franz (C-274/96, Recueil, str. I‑7637, točka 17) ugotovilo, da kazensko pravo in kazensko postopkovno pravo načeloma spadata v pristojnost držav članic. Po drugi strani je priznano, da lahko Skupnost v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 10 ES države članice prisili, naj kazensko preganjajo tista ravnanja, s katerimi se krši pravni red Skupnosti. Glede razvoja sodne prakse, ki zadeva obveznost držav članic, da preganjajo kršitve prava Skupnosti, glej sodbe z dne 2. februarja 1977 v zadevi Amsterdam Bulb (50/76, Recueil, str. 137), z dne 21. septembra 1989 v zadevi Komisija proti Grčiji (68/88, Recueil, str. 2965) in z dne 8. julija 1999 v zadevi Nunes in de Matos (C-186/98, Recueil, str. I-4883, točka 14).
(22)  –	Voß, R., op. cit. (opomba 10), člen 135 PES, točki 4 in 9; Kahl, W., Kommentar zum EUV/EGV, 1. izdaja (1999), člen 10, str. 377, točka 24, navaja „načelo uporabe nacionalne ureditve, ki ureja postopek in sojenje“, v skladu s katerim se izvajanje prava Skupnosti ravna po nacionalnem pravu, zlasti tistem, ki določa upravni postopek in upravno ureditev, če pravo Skupnosti za to ne vsebuje nobenih pravil.
(23)  –	Lenaerts, K., Arts, D., Maselis, I., Procedural Law of the European Union, 2. izdaja, London 2006, str. 83, točka 3-001, opozarjajo na to, da pravo Skupnosti uporabljajo predvsem sodišča držav članic. Ker Skupnost nima lastnega postopkovnega prava, je dolžnost pravnega reda vsake države članice, da določi sodno pristojnost in postopkovna pravila za izvajanje tistih subjektivnih pravic, ki jih pravo Skupnosti podeljuje posameznikom. V zvezi s tem glej sodbe z dne 16. decembra 1976 v zadevi Rewe (33/76, Recueil, str. 1989, točka 5) in v zadevi Comet (45/76, Recueil, str. 2043, točka 13), in z dne 14. decembra 1995 v zadevi Peterbroeck (C-312/93, Recueil, str. I-4599, točka 12) ter sodbe z dne 20. septembra 2001 v zadevi Courage in Crehan (C-453/99, Recueil, str. I-6297, točka 29), z dne 11. septembra 2003 v zadevi Safalero (C-13/01, Recueil, str. I-8679, točka 49) in z dne 13. marca 2007 v zadevi Unibet (C-432/05, še neobjavljena v ZOdl., točka 39).
(24)  –	V skladu z načelom postopkovne avtonomije so podrobnosti postopka stvar nacionalnega pravnega reda vsake države članice, vendar pa ne smejo biti manj ugodne od tistih, ki urejajo istovrstna dejanska stanja nacionalne narave (načelo enakovrednosti), in ne smejo praktično onemogočiti ali prekomerno otežiti izvajanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Skupnosti (načelo učinkovitosti) (glej v tem smislu med drugim v opombi 23 navedeno sodbo Peterbroeck, točka 12, sodbi z dne 16. maja 2000 v zadevi Preston in drugi, C-78/98, Recueil, str. I-3201, točka 31, in z dne 7. januarja 2004 v zadevi Wells, C-201/02, Recueil, str. I-723, točki 65 in 67, ter v opombi 23 navedeno sodbo Unibet, točka 43).
(25)  –	Čeprav zastavljeni cilji Skupnosti že od vsega začetka niso bili omejeni zgolj na vzpostavitev carinske unije med državami članicami, pa je iz tega, da je ta med politikami vedno navedena na prvem mestu, jasno razvidno, kako velik je njen pomen. Je kristalizacijska točka za skoraj vse druge zastavljene cilje in politike. Tudi po vzpostavitvi Evropske unije in notranjega trga se v zvezi s tem ni nič spremenilo, vendar pa se od takrat carinska unija staplja z notranjim trgom in trgovinsko politiko, kar velja za znak integracijskega napredka. Brez carinske unije ni mogoča niti skupna prometna niti kmetijska politika. Brez carinske unije tudi ni mogoč prost pretok oseb in storitev. Prost pretok blaga vsaj v toliko pogojuje prost pretok kapitala, kolikor je treba plačati pošiljke blaga. Neenotna uporaba carinskega prava vodi k spremembi prometnih tokov in s tem škoduje finančnim interesom Skupnosti, zlasti ker carine in dajatve z enakim učinkom ne pripadajo več posameznim državam, ampak so namenjene Skupnosti za financiranje njenih nalog (glej v zvezi s tem Sack, J., op. cit. (opomba 9), točke od 6 do 8).
(26)  –	Glej sodbe z dne 15. septembra 1998 v zadevi Spac (C-260/96, Recueil, str. I-4997, točka 19), z dne 10. julija 1997 v zadevi Palmisani (C-261/95, Recueil, str. I-4025, točka 28) in z dne 17. julija 1997 v zadevi Haahr Petroleum (C-90/94, Recueil, str. I-4085, točka 48).
(27)  –	Schwarze, J., Europäisches Verwaltungsrecht, zvezek II, 1. izdaja, Baden-Baden 1988, str. 1058 in nasl., ustrezno opozarja na to, da je bil eden od ciljev zakonodajalca Skupnosti pri izdaji Uredbe št. 1697/79 prav določitev enotnih postopkovnih pravil ob izključitvi nacionalnega upravnega prava, da bi se preprečila nevarnost razhajanj pri upravnem izvajanju.
(28)  –	Sodbe z dne 5. decembra 1967 v zadevi Van der Vecht (19/67, Recueil, str. 461), z dne 12. julija 1979 v zadevi Koschniske (9/79, Recueil, str. 2717, točka 6) in z dne 27. marca 1990 v zadevi Cricket St. Thomas (C-372/88, Recueil, str. I-1345, točka 19). Sodišče je v teh sodbah ugotovilo, da nujnost enotne razlage uredb Skupnosti izključuje ločeno obravnavanje različice določenega predpisa in terja, da se jo v primeru dvomov razlaga in uporablja ob upoštevanju drugih jezikovnih različic.
(29)  –	Načeloma so carinski organi zavezani k naknadni izterjavi, razen če ta ni mogoča v skladu z določbo člena 5(1) oziroma če je podano dejansko stanje za presojo po prostem preudarku iz člena 5(2) Uredbe št. 1697/79.
(30)  –	Berr, C., Trémeau, H., Le droit douanier communautaire et national, 7. izdaja, Pariz 2006, opozarjata na to, da v skladu s francoskim pravom ugotavljanje kršitev zakona sicer načeloma spada v pristojnost uradnikov police judiciaire, vendar pa imajo carinski uradniki iz zgodovinskih razlogov široko pristojnost za preiskovanje na področju carinskih zadev (str. 509). Ti lahko med drugim opravijo preiskave po naročilu ali pod nadzorom državnega tožilstva ali preiskovalnega sodnika. Za uskladitev sodelovanja med organi kazenskega pregona in carinskimi organi je bil 5. decembra 2002 z uredbo ustanovljen tako imenovani service national de douane judiciaire, ki je podrejen directeur général des douanes et droits indirects . Naloga tega organa je opravljanje preiskav in zbiranje dokazov pri boju zoper kršitve prava, ki ureja carine in dajatve, ponarejanje znamk in piratstvo v zvezi z znamkami ter s tem povezanimi delikti (str. 510 in nasl.). Scheurmann-Kettner, P., Abgabenordnung
(ur. Karl Koch, Rolf-Detlef Scholtz), 5. izdaja, Köln, Berlin, Bonn, München 1996, napotuje na nemško pravo, v skladu s katerim imajo finančni organi (Finanzamt, Hauptzollamt, Bundesamt für Finanzen und Familienkasse) podobne pristojnosti za preiskovanje kot državno tožilstvo pri odkrivanju davčnih kaznivih dejanj (člen 397, točke od 3 do 15). V prid tej omejitvi monopola državnega tožilstva nad preiskovanjem govorijo tehtni razlogi. Raziskovanja davčnih deliktov ni mogoče ločiti od preiskovanja davčnih osnov, nalog finančnih organov v davčnem postopku in izvajanja davčnega nadzora pri carinah in trošarinah. Oporne točke za obstoj davčnega kaznivega dejanja se večinoma odkrijejo v davčnem postopku, predvsem pri zunanji reviziji. S tem, ko finančni organi opravljajo tudi davčne kazenskopravne preiskave, se izognejo podvojenim stroškom uprave ter nepotrebnemu zavlačevanju postopka in se izkoristijo posebna strokovna znanja finančnih organov (člen 386, točka 3).
(31)  –	Faucherand, P., „La lutte contre la fraude douanière: un impératif pour l’Union européenne“, Revue du marché unique européen, št. 1 (1995), ustrezno opozarja na razmejitev pristojnosti med carinskimi preiskovalnimi organi in sodišči. Naloga teh preiskovalnih organov na področju boja zoper goljufije naj bi bila predložitev sodiščem tistih dokazov, ki naj jih prepričajo v obstoj kršitve zakona (str. 78). Kazenski postopek naj bi se praviloma začel, ko je preiskava že napredovala (str. 81); Berr, C., Trémeau, H., op. cit. (opomba 30), opozarjata na temeljno načelo pravnega razumevanja kazenskega sodnika v francoskem pravu (str. 541). V skladu s tem je le slednji odgovoren za pravno presojo dokazov in dejstev, ki so mu predloženi (str. 547). Scheurmann-Kettner, P., op. cit. (opomba 30), člen 399, točka 3 in nasl., navaja, da je pravni položaj glede na nemško pravo enak. Finančni organi so zadolženi, da v okviru svojih pristojnosti ukrepajo pri vseh kaznivih dejanjih, ki se preganjajo, če obstajajo zadostne dejanske oporne točke. Če preiskava nudi zadosten povod za vložitev obtožnice, finančni organi sodniku predlagajo izrek mandatne kazni, če se zdi, da je kazenska zadeva primerna zanjo, sicer pa predložijo spise državnemu tožilstvu. Glede predpisanega izvajanja sodnega postopka na področju davčnega kazenskega prava v Nemčiji in Franciji glej tudi Bremer, H., Das deutsche und französische Steuerstrafrecht und Verfahrensrecht im Vergleich, Baden-Baden 2003, str. 210 in 227. Witte, P., Zollkodex, 3. izdaja, München 2002, člen 221, točka 8, opozarja na podobno delitev pristojnosti v avstrijskem pravu, v katerem za kazniva dejanja veljajo le taki finančni delikti, ki jih izključno preganjata sodišče ali finančno-kazenski senat.
(32)  –	Sánchez, P., „Conference of the Chief Justices of the Supreme Courts and Attorney-Generals of the Countries of the European Union (Lizbona, od 18. do 21. maja 1994)“, Boletim de documentação e direito comparado, št. 59/60, letnik 1994, str. 453, glede na španski pravni red opozarja na to, da se pooblastil za preiskovanje ne sme zamenjevati s funkcijami sodne oblasti, ker so slednje v skladu s členom 117(3) španske ustave pridržane sodnikom.
(33)  –	S sklepi, sprejetimi v Amsterdamu, so bile določbe o sodelovanju na področjih pravosodja in notranjih zadev v skladu z Maastrichtsko pogodbo (tako imenovani tretji steber) deloma prenesene s področja medvladnega sodelovanja na področje ES. Člen 135 ES o carinskem sodelovanju je z lastnim naslovom na novo vnesen na področje pooblastil Skupnosti. Nasprotno pa policijsko in pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah še naprej spada na področje medvladnega sodelovanja. To sodelovanje se v skladu s členom 29, drugi odstavek, EU ter členom 30(1)(a) EU razteza tudi na carinske organe v delu, kjer se ti ukvarjajo s pregonom kaznivih dejanj (glej Voß, R., op. cit. (opomba 10), člen 135 PES, točka 2 in nasl.).
(34)  –	Faucherand, P., op. cit. (opomba 31), str. 87, poudarja dejstvo, da se je pri načrtovanju ukrepov na ravni Skupnosti z namenom izboljšanja upravnega sodelovanja med državami članicami na področju boja proti tihotapstvu skrbelo za to, da se s tem ni vplivalo na dejavnost organov kazenskega pregona in kazenskih sodišč.
(35)  –	Generalni pravobranilec Ruiz-Jarabo Colomer v svojih sklepnih predlogih v zadevi Komisija proti Svetu, navedenih v opombi 21, točka 78, opozarja na to, da naj bi bilo treba pod pojmom „kazensko pravosodje“ v smislu člena 135 ES razumeti pristojnost za uporabo kazenskega prava, ki naj bi jo brez dvoma imeli sodniki kazenskega sodstva.
(36)  –	Sklepni predlogi generalnega pravobranilca Van Gervena v zadevi Meico-Fell, navedeni v opombi 15, točka 5.
(37)  –	Prav tam, točka 8, čeprav, kot pojasnjuje generalni pravobranilec Van Gerven, konkretno sodišče države članice ni nujno kazensko sodišče.
(38)  –	Glej mnenje z dne 28. marca 1996 (2/94, Recueil, str. I-1759, točka 33) ter sodbe z dne 12. novembra 1969 v zadevi Stauder (29/69, Recueil, str. 419, točka 7), z dne 12. julija 1957 v zadevi Algera in drugi proti ESPJ (7/56, 3/57, 7/57, Recueil, str. 82 in 117) in z dne 29. maja 1997 v zadevi Kremzow (C-299/95, Recueil, str. I-2629, točka 14).
(39)  –	Glej na primer sodbe z dne 14. maja 1974 v zadevi Nold (4/73, Recueil, str. 491), z dne 13. decembra 1979 v zadevi Hauer (44/79, Recueil, str. 3727, točka 15), z dne 15. maja 1986 v zadevi Johnston (222/84, Recueil, str. 1651, točka 18) in z dne 28. marca 2000 v zadevi Krombach (C-7/98, Recueil, str. I-1935, točka 25).
(40)  –	Sodbe z dne 13. aprila 2000 v zadevi Karlsson in drugi (C-292/97, Recueil, str. I‑2737, točka 37), z dne 24. marca 1994 v zadevi Bostock (C-2/92, Recueil, str. I‑955, točka 16), z dne 14. julija 1994 v zadevi Graff (C-351/92, Recueil, str. I‑3361, točka 17), z dne 18. junija 1991 v zadevi ERT (C-260/89, Recueil, str. I‑2925, točka 42), z dne 13. julija 1989 v zadevi Wachauf (5/88, Recueil, str. 2609, točka 19) in z dne 25. novembra 1986 v zadevi Klensch (201/85 in 202/85, Recueil, str. 3477, točka 8).
(41)  –	Moitinho de Almeida, J. C., „Protección de los derechos fundamentales en la jurisprudencia del TJCE“, El Derecho comunitario europeo y su aplicación judicial
(ur. Gil Carlos Rodríguez Iglesias, Diego Liñan Nogueras), Madrid 1993, str. 113; Brosius-Gersdorf, F., Bindung der Mitgliedstaaten an die Gemeinschaftsgrundrechte – Die Grundrechtsbindung der Mitgliedstaaten nach der Rechtsprechung des EuGH, der Charta der Grundrechte der Europäischen Union und ihre Fortentwicklung, Berlin 2005, str. od 17 do 20; Jürgensen, T., Schlünder, I., „EG-Grundrechtsschutz gegenüber Maßnahmen der Mitgliedstaaten“, Archiv des öffentlichen Rechts, št. 2 (1996), str. 208 in nasl.; Schütz, H.-J., Bruha, T., König, D., op. cit. (opomba 10), str. 70, 294 in 883, menijo, da so države članice vezane na temeljne pravice prava Skupnosti, če in kolikor so postale dejavne „na področju uporabe pogodb“. To naj bi nedvomno veljalo za izvajanje prava Skupnosti, ker so države članice, ki so praviloma pristojne za izvajanje, funkcionalno postale dejavne kot „organi Skupnosti“; Herrero de la Fuente, A., La Carta de derechos fundamentales de la Unión Europea – Una perspectiva pluridisciplinar, Zamora 2003, str. 229 in 230 ter 235, opozarja na to, da je mogoče temeljne pravice Skupnosti uveljavljati nasproti tako organom Skupnosti kot organom držav članic, če ti uporabljajo pravne določbe Skupnosti.
(42)  –	Zgoraj v opombi 40 navedeni sodbi Bostock, točka 16, in ERT, točka 42.
(43)  –	Listina o temeljnih pravicah Evropske unije, razglašena 7. decembra 2000 v Nici (UL C 364, str. 1). Listina o temeljnih pravicah ni bila vključena v pogodbe in tudi člen 6(2) EU ne napotuje nanjo. V prvi vrsti gre za politično deklaracijo, na katero se čutita vezana med drugim Evropska komisija in Evropski parlament. Ne sme se sicer prezreti izrecno izražene volje avtorjev Listine, da ta ne vsebuje pravno zavezujočih učinkov, vendar pa se strinjam z mnenjem generalnega pravobranilca Légerja, da bi bilo zgrešeno, če bi se ji odrekalo vsakršen pomen (glej sklepne predloge generalnega pravobranilca Légerja z dne 10. julija 2001 v zadevi Svet proti Hautala, C-353/99 P, Recueil, str. I-565, točke od 73 do 86). Nasprotno jo je treba obravnavati kot uresničitev skupnih evropskih vrednot. Zato je smiselno, da se jo uporabi pri razlagi prava Skupnosti (glej na primer sklicevanje na Listino o temeljnih pravicah v sklepnih predlogih generalnih pravobranilcev Alberja z dne 1. februarja 2001 v zadevi TNT Traco, C-340/99, Recueil, str. I‑4109, točka 94; Tizzana z dne 8. februarja 2001 v zadevi BECTU, C-173/99, Recueil, str. I-4881, točke od 26 do 28; Mischa z dne 22. februarja 2001 v zadevah D in Švedska proti Svetu, C-122/99 P in C-125/99 P, Recueil, str. I-4319, točka 97; Jacobsa z dne 14. junija 2001 v zadevi Nizozemska proti Parlamentu in Svetu, C‑377/98, Recueil, str. I-7079, točka 197; Geelhoeda z dne 5. julija 2001 v zadevi Baumbast, C-413/99, Recueil, str. I‑7091, točki 59 in 110; Ruiz-Jaraboja Colomerja z dne 4. decembra 2001 v zadevi Überseering, C-208/00, Recueil, str. I-9919, točka 59. Glej v tem smislu tudi Poiares Maduro M., „The double constitutional life of the Charter of Fundamental Rights“, Unión Europea y derechos fundamentales en perspectiva constitucional, Madrid 2004, str. 306; Schmitz T., „Die Charta der Grundrechte der Europäischen Union als Konkretisierung der gemeinsamen europäischen Werte“, Die Europäische Union als Wertegemeinschaft, Berlin 2005, str. 85, ter Beyer, U., Oehme, C., Karmrodt, F., „Der Einfluss der Europäischen Grundrechtecharta auf die Verfahrensgarantien im Unionsrecht“, Beiträge zum Transnationalen Wirtschaftsrecht, zvezek 34, november 2004, str. 14). V zadnjem času Listino o temeljnih pravicah uporablja tudi Evropsko sodišče za človekove pravice, da lahko petdeset let stare člene EKČP razlaga v moderni luči (glej na primer sodbo z dne 11. julija 2002, Goodwin proti Združenemu kraljestvu, Reports of Judgments and Decisions, 2002-VI, točka 100). Sodišče Evropskih skupnosti se je v sodbi Unibet, navedeni v opombi 23, točka 39, prvič sklicevalo na to v zvezi s pravico do učinkovitega pravnega varstva.
(44)  –	Sodba Krombach, navedena v opombi 39, točka 26, ter sodbi z dne 17. decembra 1998 v zadevi Baustahlgewebe proti Komisiji (C‑185/95 P, Recueil, str. I-8417, točka 20 in nasl.) in z dne 11. januarja 2000 v zadevi Nizozemska in Van der Wal proti Komisiji (C-174/98 P in C-189/98 P, Recueil, str. I-1, točka 17).
(45)  –	Haase, K., Die Anforderungen an ein faires Gerichtsverfahren auf europäischer Ebene, Berlin 2006, str. 282, meni, da se stvarno področje uporabe načela poštenosti prava Skupnosti od vsega začetka zaradi njegove narave splošnega pravnega načela prava Skupnosti razteza na vse vrste postopkov v nasprotju s konvencijsko pravno priznanim načelom poštenosti iz člena 6 EKČP, ki je v skladu z njegovim besedilom uporabljivo le v civilnopravnih in kazenskopravnih postopkih. Glej tudi sodbo Sodišča z dne 13. februarja 1979 v zadevi Hoffmann-La Roche proti Komisiji (85/76, Recueil, str. 461, točka 9) ter sodbi Sodišča z dne 14. maja 1998 v zadevi Enso Española (T-348/94, Recueil, str. II-1875, točka 80) in z dne 22. oktobra 1997 v zadevi Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf in Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (T-18/96, Recueil, str. II-1739, točka 53 in nasl).
(46)  –	Cunha Rodrigues, J. N., „Discours de son Excellence le Procureur Général de la République, Conference of the Chief Justices of the Supreme Courts and Attorney-Generals of the Countries of the European Union“, op. cit. (opomba 32), str. 19 in nasl., opozarja na izključno pristojnost sodišč na področju kazenskega pravosodja. Dalje opozarja na težavnost uskladitve zaščite družbe pred zločini ob hkratnem varstvu postopkovnih jamstev. Bacigalupo, E., Justicia penal y derechos fundamentales, Madrid 2002, str. 134, govori o obsodbi krivega in varstvu nedolžnega kot cilju kazenskega postopka.
(47)  –	De Figueiredo Dias, J., Direito processual penal, Coimbra 2004, str. 303 in nasl., v neodvisnosti kazenskega sodstva vidi odraz načela delitve oblasti. Ta delitev je po njegovem mnenju upravičena tudi z naraščajočo socialno funkcijo, ki jo mora izpolnjevati kazenski sodnik. Bacigalupo, E., op.cit. (opomba 46), str. 14, opisuje zgodovino nastanka prvih neodvisnih kazenskih sodišč v Evropi v 18. in 19. stoletju po koncu absolutističnega obdobja.
(48)  –	Glej Ovey, C., White, R., Jacobs and White, The European Convention on Human Rights, 3. izdaja, Oxford 2002, str. 141; Soyer, J.-C., de Salvia, M., La Convention européenne des droits de l’homme – Commentaire article par article
(ur. Decaux, E., Imbert, P.-H.), 2. izdaja, Pariz 1999, str. 254.
(49)  –	Glej na primer sodbi z dne 8. junija 1976 v zadevi Engel proti Nizozemski, serija A, št. 22, točka 81, in z dne 25. februarja 1993 v zadevi Funke proti Franciji, serija A, št. 256-A, točka 44.
(50)  –	Glej Ovey, C., White, R., op. cit. (opomba 48), str. 143. Evropsko sodišče za človekove pravice v svoji sodbi z dne 15. julija 1982 v zadevi Eckle proti Nemčiji, serija A, št. 51 (1983) 5 EHRR 1, točka 73, pojem „kazenske obtožbe“ opredeljuje tako: „‚Charge‘, for the purposes of Article 6 par. 1 (art. 6-1), may be defined as ‚the official notification given to an individual by the competent authority of an allegation that he has committed a criminal offence. “ Potemtakem področje varstva člena 6(1) EKČP obsega celotni kazenski postopek vključno s pritožbenim postopkom in obsodbo: „ As regards the end of the ‚time‘, in criminal matters the period governed by Article 6 par. 1 covers the whole of the proceedings in issue, including appeal proceedings“
(točka 76).
(51)  –	X proti Zvezni republiki Nemčiji, št. 4483/70 – Tožba je bila kot nedopustna zavržena.
(52)  –	Sodba z dne 6. decembra 1988 v zadevi Barberà, Messegué in Jabardo proti Španiji, serija A, št. 146 (1989), točka 77.
(53)  –	Evropsko sodišče za človekove pravice je v sodbi z dne 25. marca 1983 v zadevi Minelli proti Švici, serija A, št. 62 (1983), točka 38, glede obsega domneve nedolžnosti odločilo, da sodna odločba, s katero je končan postopek, ker je potekel zastaralni rok, pomeni kršitev člena 6(2) EKČP, če daje povod za domnevo, da je sodnik menil, da je obtoženec kriv. V konkretni zadevi je šlo za procesnopravno določbo, ki je vsebovala dolžnost obtoženca, da nosi stroške, če je bilo mogoče predvidevati, da v postopku ne bo uspel. Sodišče je odločilo, da je obrazložitev švicarskega sodišča kljub previdni izbiri besed („in all probability“, „very probably“)
vsebovala pripombe, ki niso bile združljive s členom 6(2) EKČP. Sodba z dne 10. februarja 1995 v zadevi Allenet de Ribemont proti Franciji, serija A, št. 308 (1995) točki 37 in 41, se je nanašala na izjave visokega policijskega uradnika in francoskega notranjega ministrstva glede očitka Ribemontu, da je napeljeval k umoru, v okviru tiskovne konference, ki je potekala vzporedno s kazenskim postopkom. Sodišče je presodilo, da so te izjave državnih služb pomenile jasno trditev o Ribemontovi krivdi, ki bi lahko vplivale na javno mnenje ter prehitevale obsodbo s strani pristojnih sodnih organov. Sodba z dne 10. oktobra 2000 v zadevi Daktaras proti Litvi, individualna pritožba št. 42095/98, točka 41, se je nanašala na izjave državnega tožilca v okviru preiskovalnega postopka, iz katerih je bilo mogoče sklepati, da je bila krivda obtoženca že dokazana. Sodišče je najprej spomnilo na to, da je načelo domneve nedolžnosti lahko kršil tudi državni tožilec, ki mora odločiti o ustavitvi preiskovalnega postopka. Sodišče je sicer menilo, da je izraz „dokazan“ ponesrečen, vendar glede na posebne okoliščine, v katerih je bil uporabljen, ni ugotovilo kršitve člena 6(2) EKČP. Evropsko sodišče za človekove pravice je v sodbi z dne 8. aprila 2005 v zadevi A. L. proti Nemčiji, individualna pritožba št. 72758/01, točka 31, napotilo na svoje ugotovitve v sodbi Daktaras, pri čemer je spomnilo na to, „da je domneva nedolžnosti v skladu s členom 6(2) ena od značilnosti poštenega kazenskega postopka v skladu s členom 6(1). Kršena je, če izjava nosilca uradne funkcije, ki se nanaša na osebo, obtoženo storitve kaznivega dejanja, zadeva njeno krivdo, če ta oseba v skladu z zakonskimi določbami ni bila spoznana za krivo. Brez formalnega izreka krivde zadostuje tudi, če razlogi kažejo na to, da nosilec uradne funkcije meni, da je zadevna oseba kriva“.
(54)  –	Sodba z dne 26. marca 2002 v zadevi Butkevičius proti Litvi, individualna pritožba št. 48297/99, točke od 51 do 54, se je nanašala na izjave generalnega državnega tožilca in predsednika litovskega parlamenta v medijih neposredno po prijetju nekdanjega obrambnega ministra Butkevičiusa zaradi suma okoriščanja. Evropsko sodišče za človekove pravice je te izjave nosilcev uradnih funkcij presodilo za take, da bi lahko napeljevale javnost k temu, da se še pred obtoženčevo pravnomočno obsodbo izhaja iz njegove krivde. Zato je pritrdilo kršitvi člena 6(2) EKČP.
(55)  –	Frowein, J., Zur Bedeutung der Unschuldsvermutung in Art. 6 Abs. 2 der Europäischen Menschenrechtskonvention, Recht als Prozess und Gefüge: Festschrift für Hans Huber zum 80. Geburtstag, Bern 1981, str. od 554 do 556, komentira odločbo Komisije za človekove pravice v zvezi s pritožbo Petre Krause proti Švici, s katero se je švicarskemu pravosodnemu ministru očitalo, da je s televizijsko izjavo kršil člen 6(2) EKČP. V izjavi je bila takrat aretirana Petra Krause označena kot storilka kaznivega dejanja, povzročenega z eksplozivom. Komisija je potrdila uporabo člena 6(2) EKČP z obrazložitvijo, da ta določba vsebuje osnovno načelo, da javni organi ne smejo nikogar označiti za krivega storitve kaznivega dejanja, ne da bi to ugotovilo sodišče. Avtor ob napotilu na navajanje Komisije za človekove pravice dodaja, da lahko intenzivno zatrjevanje suma povzroči znatne učinke. Zlasti lahko vpliva na sodni postopek, če zaradi tega nastane medijska kampanja ali če obstajajo druge nevarnosti vplivanja na sodnike.
(56)  –	Haase, K., op. cit. (opomba 45), str. 92, opozarja na to, da je Evropsko sodišče za človekove pravice v primeru medijskih objav, ki so vsebovale predhodne obsodbe, priznalo določeno dolžnost varovanja s strani držav, za katere velja konvencija, v skladu s členom 6(1) EKČP. V skladu s tem morajo države s pozitivnimi ukrepi aktivno skrbeti za to, da se mediji pri poročanju o še nerešenih kazenskih postopkih držijo v mejah potrebne objektivnosti.
(57)  –	Glej opombo 55.
(58)  –	V več pravnih redih držav članic ima državno tožilstvo izključno odgovornost za izvajanje kazenskega postopka in ima v skladu s tem tudi izključno pravico vložiti obtožbo. Njegova naloga je uvedba preiskovalnega postopka in obtožba konkretnega dejanja pred sodiščem. Pri tem bodisi ravna po lastnem preudarku (načelo oportunitete) bodisi ga k temu zavezuje zakon (načelo zakonitosti). Glavna težava v zvezi z državnim tožilstvom zadeva vprašanje, ali so izpolnjeni pogoji za izpolnjevanje nalog brez političnega vmešavanja, ki bi lahko vplivalo na njegovo dolžnost, da je nepristransko. V tej zvezi se kot problematično navaja dejstvo, da je državno tožilstvo pogosto v tesni povezavi z izvršilno oblastjo ali ji je celo podrejeno (glej k temu Conference of the Chief Justices of the Supreme Courts and Attorney-Generals of the Countries of the European Union, op. cit. (opomba 32), str. 484 in nasl.). V zvezi z avtonomijo in strukturo organov portugalskega „Ministério Público“ glej Pereira, R., „O domínio do inquérito pelo Ministério Público“, Jornadas de direito processual penal e direitos fundamentais (Organizadas pela Faculdade de Direito da Universidade de Lisboa e pelo Conselho Distrital de Lisboa da Ordem dos Advogados, com a colaboração do Goethe Institut),
Coimbra 2004, str. od 128 do 130. De Figueiredo Dias, J., op. cit. (opomba 47), str. od 362 do 368, meni, da portugalskega „Ministério Público“ ni mogoče uvrstiti k sodni oblasti zaradi pomanjkanja sodne pristojnosti. Sodno pristojnost imajo v skladu s portugalsko ustavo le sodišča. Na podlagi njegove relativne avtonomije pa vendarle predstavlja most med izvršilno in sodno oblastjo.
(59)  –	Glej tudi Meyer-Ladewig, J., Konvention zum Schutz der Menschenrechte und Grundfreiheiten – Handkommentar, Baden-Baden 2003, člen 6, točka 85, po mnenju katerega je zakonski dokaz o krivdi podan s pravnomočno sodbo sodišča.
(60)  –	Glej točko 55 in nasl. točke pisnih stališč portugalske vlade.
(61)  –	Sodba Barberà, Messegué in Jabardo proti Španiji, navedena v opombi 52, točka 77.
(62)  –	Bacigalupo, E., op. cit. (opomba 46), str. 145, opozarja na to, da je po teoriji temeljnih načel in današnjega postopkovnega prava načelo in dubio pro reo
obravnavano kot bistveni sestavni del temeljne pravice do spoštovanja domneve nedolžnosti. Vedno, ko načela domneve nedolžnosti ni mogoče izpeljati neposredno iz nacionalnega prava, pravna znanost napotuje na člen 6(2) EKČP, pri čemer obstaja soglasje o tem, da ta predpis prav tako zavezuje k varstvu načela in dubio pro reo . Podobno tudi Marques da Silva, G., Curso de processo penal, zvezek 2, Lizbona 1993, str. 92 in nasl., ki načelo in dubio pro reo
izpeljuje iz domneve nedolžnosti. Walter, T., „Die Beweislast im Strafprozess“, Juristenzeitung,
2006, str. 344, nasprotno načelo in dubio pro reo
izpeljuje iz načela pravne države in v utemeljitev napotuje na različno področje varstva načela v dvomu v korist obdolženca in domneve nedolžnosti. Tako naj bi imela slednja deloma večji obseg, ker naj bi posegla vmes celo takrat, če sodišče v nobenem trenutku ni imelo niti najmanjšega dvoma, s posledico, da obdolženec do sodbe velja za nedolžnega. Po drugi strani pa naj bi načelo v dvomu v korist obdolženca seglo dlje od domneve nedolžnosti, kadar zajema tudi okoliščine, ki so pomembne le za postopkovno pravo, denimo trenutek storitve dejanja kot pogoj za zastaranje.
(63)  –	De Figueiredo Dias, J., op. cit. (opomba 47), str. 213; Tome Garcia, J. A., Derecho procesal penal
(ur. Andrés de la Oliva Santos in drugi), Madrid 1993, str. 453.
(64)  –	Sodba z dne 27. septembra 1990, Windisch proti Avstriji, individualna pritožba št. 12489/86, točka 25.
(65)  –	Walter, T., op. cit. (opomba 62), str. 348 in nasl., opozarja na to, da načelo in dubio pro reo
na splošno zavezuje k odločitvi v korist obtoženca. Ta odločitev se ravna po predmetu vsakokratnih dvomov. Z upoštevanjem postopkovnih ovir in pogojev v preiskovalnem in v prvostopenjskem postopku je ta ugodnejša odločitev vedno ustavitev postopka.
(66)  –	De Figueiredo Dias, J., op. cit. (opomba 47), pojasnjuje, da oprostitev zaradi pomanjkanja dokazov v kazenskem postopkovnem pravu za obtoženca ni neugodna odločitev, če je obtožbo vložilo državno tožilstvo (str. 212). Obstoj razumnih dvomov, kar zadeva prepričljivost predloženih dokazov, naj bi po navedbah avtorja povzročil, da morajo nastopiti iste pravne posledice kot v primeru nedvomne ugotovitve nedolžnosti obtoženca (str. 215).
(67)  –	Glej med drugim sodbi z dne 16. julija 1992 v zadevi Meilicke (C-83/91, Recueil, str. I-4871, točka 22) in z dne 5. februarja 2004 v zadevi Schneider (C-380/01, Recueil, str. I-1389, točka 20).
(68)  –	Sodba Schneider, navedena v opombi 67, točka 21, in tam navedena sodna praksa.
(69)  –	Glej med drugim sodbe z dne 16. decembra 1981 v zadevi Foglia proti Novello (244/80, Recueil, str. 3045, točka 18), z dne 15. junija 1995 v zadevi Zabala Erasun in drugi (od C-422/93 do C-424/93, Recueil, str. I-1567, točka 29) in z dne 12. marca 1998 v zadevi Djabali (C-314/96, Recueil, str. I-1149, točka 19) ter zgoraj v opombi 67 navedeno sodbo Schneider, točka 22. Glej nazadnje sklepne predloge generalnega pravobranilca Tizzana z dne 18. januarja 2005 v zadevi Längst (C-165/03, ZOdl., str. I-5640, točka 45) in sodbo z dne 30. junija 2005 v isti zadevi (ZOdl., str. I-5637, točke od 30 do 35).
(70)  –	Sodba Schneider, navedena v opombi 67, točka 23.