SODBA SODIŠČAz dne 8. aprila 1976(*)„Enako plačilo moških in žensk“V zadevi 43/75_katere
predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe Cour de travail
(Bruselj) o razlagi člena 119 Pogodbe EGS, naslovljen na Sodišče, naj na
podlagi člena 177 Pogodbe EGS v postopkuGabrielle Defrenne, nekdanja stevardesa, stanujoča v Bruxelles-Jettu_protiSociété Anonyme Belge de Navigation Aérienne Sabena, s sedežem v Bruslju_SODIŠČE_v
sestavi R. Lecourt, predsednik, H. Kutscher in A. O'Keeffe, predsednika
senatov, A. M. Donner, J. Mertens de Wilmars, P. Pescatore in M.
Sørensen, sodniki_generalni pravobranilec: M. Trabucchi_sodni tajnik: A. Van Houtte_izreka naslednjoSodbo1        Ob
upoštevanju, da je Cour du Travail (Bruselj) s sodbo z dne 23. aprila
1975, ki je prispela v sodno tajništvo Sodišča 2. maja 1975, na podlagi
člena 177 Pogodbe EGS na Sodišče naslovilo vprašanji o učinku in
izvajanju člena 119 Pogodbe glede načela, da naj moški in ženske
prejemajo enako plačilo za enako delo; 2        ker
sta se ti vprašanji pojavili v sporu med stevardeso in njenim
delodajalcem SA Sabena glede nadomestila, ki ga je tožeča stranka v
postopku v glavni stvari zahtevala, ker naj bi med 15. februarjem 1963
in 1. februarjem 1966 kot ženska delavka utrpela diskriminacijo pri
plačilu v primerjavi s kolegi moškega spola, ki so opravljali enako delo
kot „stevardi v kabini“;3        ker
v skladu s predložitveno sodbo stranki soglašata, da je delo stevardese
enako delu stevarda v kabini in da v teh okoliščinah obstoj
diskriminacije pri plačilu v škodo stevardese v obravnavanem obdobju ni
sporna. Prvo vprašanje (neposredni učinek člena 119)4        Ob
upoštevanju, da se s prvim vprašanjem želi izvedeti, ali člen 119
Pogodbe neposredno uvaja v nacionalno pravo vsake države članice načelo
enakega plačila za moške in
ženske za enako delo in ali so torej,
neodvisno od vseh nacionalnih določb, delavci upravičeni sprožiti
postopek pred nacionalnimi sodišči, da bi zagotovili spoštovanje tega
načela;5        ker
se, če je odgovor na to vprašanje pritrdilen, sprašuje, od katerega
datuma mora biti ta učinek priznan; 6        ker
bo odgovor na zadnji del prvega vprašanja dan z odgovorom na drugo
vprašanje;7        ker
je treba vprašanje neposrednega učinka člena 119 obravnavati ob
upoštevanju načela enakega plačila, namena te določbe in njenega mesta v
sistemu Pogodbe; 8        ker člen 119 zasleduje dvojni namen; 9        ker
je po eni strani, ob upoštevanju različnih stopenj razvitosti socialne
zakonodaje v različnih državah članicah, namen člena 119 izogniti se
položaju, v katerem so podjetja, ustanovljena v državah, ki dejansko
izvajajo načelo enakega plačila, pri konkuriranju znotraj Skupnosti v
konkurenčno slabšem položaju v primerjavi s podjetji, ki so v državah,
ki diskriminacije do ženske delovne sile pri plačilih še niso odpravile;
10      ker
je po drugi strani ta določba del socialnih ciljev Skupnosti, ki ni le
gospodarska unija, temveč ima hkrati, kot je poudarjeno v preambuli
Pogodbe, namen s skupnim delovanjem zagotoviti socialni napredek in išče
stalne izboljšave v življenjskih in delovnih razmerah evropskega
prebivalstva;11      ker
ta namen poudarja vključitev člena 119 v besedilo poglavja, namenjenega
socialni politiki, katere predhodna določba, kar pomeni člen 117,
označuje „da si je treba prizadevati za izboljšanje delovnih razmer in
življenjske ravni delavcev, tako da bi omogočili njihovo izenačitev in
obenem ohranjali izboljšave“; 12      ker
ta dvojni namen, ki je hkrati gospodarski in socialen, kaže, da je
načelo enakega plačila del temeljev Skupnosti;13      ker
dalje razlaga, zakaj Pogodba predvideva popolno izvajanje tega načela
do konca prve faze prehodnega obdobja;14      ker
ob razlagi te določbe ne bi mogli ugotoviti ničesar iz počasnosti in
odporov, ki so odložili dejansko izvajanje tega temeljnega načela v
določenih državah članicah;15      ker
povezava člena 119 z izenačitvijo delovnih razmer v smislu napredka
omogoča odstranitev ugovora, da bi se ta člen lahko upoštevalo drugače
kot z zvišanjem najnižjih plač; 16      ob
upoštevanju, da so v skladu z določbami člena 119, prvi odstavek,
države članice zavezane zagotoviti in ohraniti „uporabo načela, naj
moški in ženske prejemajo enako plačilo za enako delo“;17      ker
drugi in tretji odstavek istega člena razlagata pojma plačilo in delo,
navedena v prvem odstavku;18      ker
mora za namene izvajanja teh določb za celotno področje uporabe člena
119 obstajati razlika med, prvič, neposredno in odkrito diskriminacijo,
ki jo je mogoče določiti izključno samo z merili, ki temeljijo na naravi
dela in enakem plačilu, na katere se nanaša obravnavani člen, in,
drugič, posredno in prikrito diskriminacijo, ki jo je mogoče ugotoviti
samo z določneje izraženimi Skupnostnimi ali nacionalnimi izvedbenimi
določbami;
19      ker
je mogoče prepoznati, da lahko celotno izvajanje namena, ki ga
zasleduje člen 119, z odstranitvijo vseh vrst diskriminacije,
neposredne ali posredne, med moškimi in ženskimi delavci, ne le pri
posameznih podjetjih, temveč tudi pri celotnih industrijskih panogah in
celo v gospodarskem sistemu kot celoti, v nekaterih primerih vključuje
pripravo meril, ki zahtevajo uporabo ustreznih ukrepov na ravni
Skupnosti in na nacionalni ravni;20      ker
je ta vidik toliko pomembnejši ob upoštevanju dejstva, da akti
Skupnosti, na katere se sklicuje odgovor na drugo vprašanje, izvajajo
člen 119 s stališča razširitve ozkega merila „enakega dela“, zlasti v
skladu z določbami Konvencije št. 100 o enakem plačilu, Mednarodne
organizacije dela, 1951, katere člen 2 vzpostavlja načelo enakega
plačila za delo „enake vrednosti“;21      ob
upoštevanju, da je med oblike neposredne diskriminacije, ki jo je
mogoče opredeliti izključno s sklicevanjem na merila, določena v členu
119, treba vključiti zlasti tista, ki izvirajo iz zakonskih določb ali
kolektivnih pogodb in jih je mogoče odkriti samo na podlagi pravnih
analiz; 22      ker
je tako tudi v primeru neenakega plačila moških in žensk za enako delo,
ki ga opravijo v isti organizaciji ali službi, bodisi
zasebni ali
javni; 23      ker
v takem primeru – kot je ponazorjeno z ugotovitvami predložitvene sodbe
–
sodišče lahko ugotovi vsa dejstva, ki mu omogočajo odločiti, ali
ženska delavka prejema nižje plačilo kot moški delavec, ki opravlja
enake naloge; 24      ker
se vsaj v takih primerih člen 119 neposredno uporabi in lahko ustvari
za posameznike pravice, ki jih morajo sodišča varovati;25      ker
poleg tega nacionalne zakonodaje, sprejete za uporabo načela enakega
plačila na splošno le reproducirajo vsebino določb člena 119, ki
zadevajo neposredne oblike diskriminacije v okviru enakega dela; 26      ker
belgijska zakonodaja posebej ponazarja to točko, ker člen 14 kraljevega
odloka o zaposlovanju žensk št. 40, z dne 24. oktobra 1967, samo določa
pravico vsaki ženski delavki, da pred pristojnim sodiščem sproži
postopek za uporabo načela enakega plačila, določenega v členu 119, in
se preprosto sklicuje na ta člen;27      ob upoštevanju, da zoper ta zaključek ne moremo uporabiti določb člena 119;
28      ker
ni mogoče zaključiti, da ne gre za neposredni učinek, iz tega, da je v
tem členu uporabljen izraz „načelo“, saj je v jeziku Pogodbe ta izraz
posebej uporabljen za označitev temeljnosti nekaterih določb, kot na
primer izhaja iz prvega dela Pogodbe, ki je namenjen „načelom“, in v
členu 113, v skladu s katerim mora trgovinska politika Skupnosti
temeljiti na „enotnih načelih“; 29      ker
če bi hoteli omiliti ta pojem do stopnje njegovega znižanja na raven
nejasne izjave, bi to posredno vplivalo na temelje Skupnosti in
soodvisnost njenih zunanjih odnosov; 30      ker je nemogoče zaključiti, da se člen 119 nanaša posebej na „države članice“;31      ker,
kot je sodišče že ugotovilo v drugih zvezah, dejstvo, da so nekatere
določbe Pogodbe uradno naslovljene na države članice, ne preprečuje, da
so pravice hkrati prenesene na katerega koli posameznika, ki je
zainteresiran za izvajanje tako določenih obveznosti;32      ker
iz besedila člena 119 izhaja, da imajo države obveznost, naj dosežejo
določen rezultat v določenem roku; 33      ker
dejstvo, da določene države članice niso izpolnile obveznosti, naložene
s Pogodbo, in da se skupne institucije niso dovolj odločno odzvale
zoper to nedelovanje, ne more vplivati na učinek te določbe;34      ker
bi sprejetje nasprotnega stališča pomenilo tveganje kršitev pravice do
razlage načela, kar ne bi bilo v skladu z nalogo, ki jo Sodišču nalaga
člen 164 Pogodbe;35      ker
končno člen 119 v sklicevanju na „države članice“ meri na te države pri
izvajanju tistih njihovih funkcij, ki lahko polno prispevajo k
izvajanju načela enakega plačila;36      ker
v nasprotju z izjavami, ki so bile podane med postopkom, ta določba
nikakor zadeve ne le napoti na pooblastila nacionalnih zakonodajnih
organov; 37      ker
sklicevanja na „države članice“ v členu 119 tako ni mogoče razlagati
kot izključevanje posredovanja sodišč pri neposredni uporabi Pogodbe;38      ob
upoštevanju, da prav tako ni mogoče podpirati nobenega ugovora, da bi
nacionalna sodišča z uporabo načela enakega plačila privedla do
spreminjanja neodvisnih dogovorov, sklenjenih zasebno ali na področju
industrijskih odnosov, kot so individualne in kolektivne pogodbe. 39      ker
je člen 119 obvezen, se prepoved diskriminacije med moškimi in ženskami
dejansko nanaša na javne organe in se razširja na vse pogodbe, ki imajo
namen kolektivno urejati plačano delo, in na pogodbe med posamezniki; 40      ob
upoštevanju, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da se je mogoče
na načelo enakega plačila, vsebovanega v členu 119, sklicevati pred
nacionalnimi sodišči in da so ta sodišča dolžna zagotoviti varstvo
pravic, ki jih ta določba daje posameznikom, zlasti glede tistih oblik
diskriminacije, ki neposredno izhajajo iz zakonskih določb ali
kolektivnih pogodb, prav tako pa v primerih, kadar moški in ženske
prejemajo neenako plačilo za enako delo, ki ga opravljajo v isti
organizaciji ali službi, bodisi zasebni ali javni.  Drugo vprašanje (izvajanje člena 119 ter pristojnosti Skupnosti in držav članic)41      Ob
upoštevanju, da se z drugim vprašanjem želi izvedeti, ali člen 119
„postane uporaben v notranjem pravu držav članic na temelju ukrepov, ki
so jih sprejeli organi Skupnosti“, ali pa „je treba v tej zadevi kot
edino pristojno upoštevati nacionalno zakonodajo“;42      ker
je v skladu s tem, kar bilo navedeno, temu vprašanju ustrezno
pridružiti problem datuma, od katerega je treba šteti, da ima člen 119
neposreden učinek;43      ker
je ob upoštevanju vseh teh problemov najprej treba postaviti kronološki
vrstni red ukrepov, sprejetih na ravni Skupnosti, da bi zagotovili
izvajanje določbe, za katero se zahteva razlaga;44      ker
člen 119 določa, da je bilo treba uporabo načela enakega plačila enotno
zagotoviti najpozneje do konca prve faze prehodnega obdobja;45      ker
informacije, ki jih je sporočila Komisija, odkrivajo pri izvajanju tega
načela obstoj pomembnih razlik in neskladij med različnimi državami;46      ker
čeprav so v nekaterih državah članicah načelo na široko prenesli v
prakso že pred začetkom veljavnosti Pogodbe, bodisi s posebnimi
ustavnimi ali zakonskimi določbami bodisi socialno prakso, ki so jo
vzpostavile kolektivne pogodbe, je v drugih državah pri popolnem
izvajanju prišlo do daljših zamud;47      ker
so v takem stanju države članice 30. decembra 1961, na dan pred potekom
roka, določenega v členu 119, sprejele resolucijo o izenačitvi plač za
moške in ženske, ki je imela namen zagotoviti nadaljnje podrobnosti o
nekaterih vidikih materialne vsebine načela enakega plačila, medtem ko
je odložila njegovo izvajanje v skladu z načrtom, razširjenim na časovno
obdobje; 48      ker
je bilo v skladu z določbami te resolucije treba vse diskriminacije,
neposredne in posredne, v celoti odpraviti do 31. decembra 1964;49      ker
kot izhaja iz informacij, ki jih je podala Komisija, je več prvotnih
držav članic kršilo določbe te resolucije in je zato Komisija v okviru
nalog, ki jih določa člen 155 Pogodbe, sklicala predstavnike vlad
in socialne partnerje z namenom, da se preuči stanje in da se skupaj
dogovorijo o ukrepih, potrebnih za zagotovitev napredka za popolno
doseganje cilja, določenega v členu 119; 50      ker
je to privedlo do priprave zaporednih poročil o stanju v prvotnih
državah članicah, zadnje od njih, z dne 18. julija 1973, povzema vsa
dejstva;51      ker
je Komisija v zaključku tega poročila napovedala, da bo na podlagi
člena 169 Pogodbe začela postopek zaradi kršitev zoper tiste države
članice, ki do tega datuma niso izpolnile obveznosti iz člena 119, ne da
bi to opozorilo povzročilo posledice; 52      ker
je po podobnih izmenjavah s pristojnimi organi novih držav članic
Komisija v svojem poročilu z dne 17. julija 1974 ugotovila, da se člen
119 od 1. januarja 1973 za te države v celoti uporablja in da je od tega
datuma položaj teh držav enak položaju prvotnih držav članic; 53      ker
je Svet z namenom, da se pospeši celotno izvajanje člena 119, 10.
februarja 1975 sprejel Direktivo št. 75/117 o približevanju zakonodaje
držav članic v zvezi z uporabo načela enakega plačila za moške in ženske
(UL L 45, str. 19);54      ker
ta direktiva določa nadaljnje podrobnosti glede nekaterih vidikov
vsebinskega področja člena 119 in sprejema tudi različne določbe,
katerih bistven namen je izboljšati sodno varstvo delavcev, oškodovanih
zaradi neuporabe načela enakega plačila, določenega v členu 119; 55      ker
člen 8 te direktive določa, da države članice sprejmejo zakone in druge
predpise, potrebne za uskladitev s to direktivo, najpozneje v enem letu
po njeni notifikaciji;56      ob
upoštevanju, da iz izrecnih določb člena 119 sledi, da je bilo treba
uporabo načela enakega plačila za moške in ženske popolnoma in trajno
zagotoviti na koncu prve faze prehodnega obdobja, to je 1. januarja
1962;57      ker
brez poseganja v mogoče učinke glede spodbujanja in pospeševanja
popolnega izvajanja člena 119 resolucija držav članic z dne 30. decembra
1961 ni vplivala na nobeno veljavno spremembo roka, ki ga je določila
Pogodba;58      ker
je ne glede na posebne določbe lahko Pogodba dejansko spremenjena le s
postopkom sprememb, izvedenim v skladu s členom 236;59      ker
še več, iz navedenega sledi, da je imelo načelo, vsebovano v členu 119,
v odsotnosti prehodnih določb popoln učinek v novih državah članicah od
začetka veljavnosti Pristopne pogodbe, to je od 1. januarja 1973;60      ker
tega pravnega položaja ni bilo mogoče spremeniti z Direktivo št.
75/117, ki je bila sprejeta na podlagi člena 100, glede približevanja
zakonodaj, in je imela namen spodbuditi primerno izvajanje člena 119 na
podlagi vrste ukrepov, ki bi bili sprejeti na nacionalni ravni, zlasti z
namenom odprave posrednih oblik diskriminacije, vendar ni mogla
zmanjšati učinkovitosti tega člena ali spremeniti njegove časovne
veljave; 61      ob
upoštevanju, da čeprav se člen 119, izrecno naslovljen na države
članice s tem, da jim nalaga obveznost, naj v danem obdobju zagotovijo
in pozneje vzdržujejo uporabo načela enakega plačila, ta obveznost, ki
so jo prevzele države, v tej zadevi ne izključuje pristojnosti
Skupnosti;62      ker
se nasprotno obstoj pristojnosti Skupnosti kaže v dejstvu, da člen 119
določa enega od ciljev „socialne politike“ Pogodbe, ki je predmet
Naslova III, ki se pojavlja v tretjem delu Pogodbe in zadeva „politiko
Skupnosti“;63      ker
glede na to, da v členu 119 ni nobenega izrecnega sklicevanja na mogoči
postopek, ki naj bi ga Skupnost za namene izvajanja socialne politike
sprejela, se je primerno sklicevati na splošni sistem Pogodbe in
postopke, ki jih zagotavlja, kakor so tisti, določeni v členih 100, 155
in, kadar je ustrezno, 235; 64      ker,
kot je navedeno v odgovoru na prvo vprašanje, nobena izvedbena določba,
ki so jo sprejele institucije Skupnosti ali nacionalni organi, ne more
neugodno vplivati na neposredni učinek člena 119; 65      ob
upoštevanju, da bi bilo treba na drugo vprašanje odgovoriti, da so
prvotne države članice morale v celoti zagotoviti uporabo člena 119 od
1. januarja 1962, začetka druge faze prehodnega obdobja, nove države
članice pa od 1. januarja 1973, od datuma, ko je začela veljati
Pristopna pogodba; 66      ker
resolucija držav članic z dne 30. decembra 1961 ni spremenila prve od
teh časovnih omejitev; 67      ker,
kot je navedeno v odgovoru na prvo vprašanje, Direktiva Sveta št.
75/117 ne škoduje neposrednemu učinku člena 119 in rok, določen v tej
direktivi, ne vpliva na roke, določene v členu 119 Pogodbe EGS in
Pristopni pogodbi; 68      ker
celo na področjih, na katerih člen 119 nima neposrednega učinka, te
določbe ni mogoče razlagati kot izjemo od izključne pristojnosti
nacionalnega zakonodajalca za izvajanje načela enakega plačila, ker je
do obsega, ko je tako izvajanje potrebno, lahko razrešeno s kombinacijo
ukrepov Skupnosti in nacionalnih ukrepov.  Časovni učinek te sodbe69      Ob
upoštevanju, da sta vladi Irske in Združenega kraljestva pritegnili
pozornost Sodišča glede mogočih gospodarskih posledic priznanja
neposrednega učinka določbam člena 119, na podlagi tega, da ima lahko
taka odločitev v mnogih vejah gospodarskega življenja za posledico
uvedbo zahtevkov, ki bodo segali v čas nastanka takega učinka;70      ker
lahko z vidika veliko zadevnih oseb take zahteve, ki jih podjetja
nikoli niso mogla predvideti, resno vplivajo na finančno stanje podjetij
in lahko nekatera med njimi celo pridejo v stečaj; 71      ob
upoštevanju, da čeprav je treba skrbno upoštevati praktične posledice
vsake sodne odločbe, ne bi bilo mogoče zmanjšati objektivnosti prava in
ogroziti njegovega izvajanja v prihodnosti zaradi mogočih povratnih
delovanj, ki bi lahko izhajala iz takih sodnih odločb in bi se nanašala
na preteklost;72      ker
je zaradi vedenja več držav članic in stališč, ki jih je sprejela
Komisija in na katere je večkrat opozorila ustrezne kroge, zlasti
primerno upoštevati dejstvo, da so se zadevne stranke v daljšem obdobju
usmerile k nadaljevanju praks, nasprotnih členu 119, ki v okviru
nacionalne zakonodaje še niso bile prepovedane; 73      ker
Komisija kljub danim opozorilom proti zadevnim državam, ki niso
izpolnjevale obveznosti, ni vložila tožb zaradi neizpolnitve obveznosti
na podlagi člena 169, se je verjetno utrdila napačna predstava glede
učinkov člena 119; 74      ker
glede na to, da splošne ravni, na kateri bi naj bilo plačilo določeno,
ni mogoče poznati, je v teh razmerah primerno določiti, da pomembni
vidiki pravne varnosti, ki zadevajo vse vključene interese, tako javne
kot zasebne, načeloma onemogočajo ponovno odpiranje vprašanj, ki se
nanašajo na preteklost;75      ker
se na neposredni učinek člena 119 torej ni mogoče sklicevati z namenom
podpreti zahtevke glede plačilnih obdobij pred datumom te sodbe, razen
pri tistih delavcih, ki so že sprožili sodni postopek ali predložili
ustrezno zahtevo. Stroški76      Ob
upoštevanju, da se stroški, ki jih je priglasila Komisija Evropskih
skupnosti, ki je Sodišču predložila svoja stališča, ne povrnejo; 77      ker
je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v
postopku pred Cour de travail (Bruselj), to odloči o stroških.Iz teh razlogov je SODIŠČE v odgovor na vprašanji, ki ju je postavilo Cour de travail (Bruselj) s sodbo z dne 23. aprila 1975, razsodilo:1)      Na
načelo, da bi naj moški in ženske prejemali enako plačilo, določeno v
členu 119, se je mogoče sklicevati pred nacionalnimi sodišči. Ta sodišča
so dolžna zagotoviti varstvo pravic, ki jih ta določba daje
posameznikom, zlasti glede tistih oblik diskriminacije, ki neposredno
izhajajo iz zakonskih določb ali kolektivnih pogodb, prav tako pa v
primerih, kadar moški in ženske prejemajo neenako plačilo za enako delo,
ki ga opravljajo v isti organizaciji ali službi, bodisi zasebni ali
javni.2)      Prvotne
države članice so morale v celoti zagotoviti uporabo člena 119 od 1.
januarja 1962, začetka druge faze prehodnega obdobja, nove države
članice pa od 1. januarja 1973, ko je začela veljati Pristopna pogodba.
Resolucija držav članic z dne 30. decembra 1961 ni spremenila prve
od teh časovnih omejitev.3)      Direktiva
Sveta št. 75/117 ne škoduje neposrednemu učinku člena 119 in rok,
določen v tej direktivi, ne vpliva na roke, določene v členu 119 Pogodbe
EGS in Pristopni pogodbi.4)      Celo
na področjih, na katerih člen 119 nima neposrednega učinka, te določbe
ni mogoče razlagati kot izjemo od izključne pristojnosti nacionalnega
zakonodajalca za izvajanje načela enakega plačila, ker je do obsega, ko
je tako izvajanje potrebno, lahko razrešeno s kombinacijo ukrepov
Skupnosti in nacionalnih ukrepov.5)      Razen
pri tistih delavcih, ki so že sprožili sodni postopek ali predložili
ustrezno zahtevo, se na neposredni učinek člena 119 ni mogoče sklicevati
z namenom podpreti zahtevke glede plačilnih obdobij pred datumom te
sodbe.LecourtKutscherO'KeeffeDonner
Mertens de Wilmars
PescatoreSørensenRazglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 8. aprila 1976.Sodni tajnik       PredsednikA. Van Houte       R. Lecourt* Jezik postopka: francoščina.