VSM Sklep I Cp 931/2022
Sodišče: Višje sodišče v Mariboru
Oddelek: Civilni oddelek
ECLI: ECLI:SI:VSMB:2023:I.CP.931.2022
Evidenčna številka: VSM00063682
Datum odločbe: 24.01.2023
Senat, sodnik posameznik: Dita Mlakar (preds.), Vesna Rezar (poroč.), dr. Andrej Ekart
Področje: DEDNO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE
Institut: mednarodna pristojnost - zapuščinski postopek - običajno prebivališče - bivališče zapustnika v tujini
- lega nepremičnine
Zveza: Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu,
ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih
zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju člen 4, 15. Uredba (EU) št. 650/2012 Evropskega
parlamenta in Sveta z dne 4. julija 2012 o pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju
odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o
dedovanju preambula 24
Jedro
Navezna okoliščina o tem, katero sodišče države članice EU je pristojno za odločanje o celotnem dedovanju
je namreč običajno prebivališče zapustnika ob smrti, ne pa lega nepremičnine, ki je predmet zapuščine.
Izrek
Pritožba se zavrne in potrdi sklep sodišča prve stopnje.
Obrazložitev
1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju
sodišče RS) ni pristojno za odločanje v tej zadevi, ker je bilo zadnje zapustnikovo običajno prebivališče ob
smrti v Nemčiji, hkrati pa iz dopisa sodišča v Nemčiji izhaja, da je že v teku zapuščinski postopek po njem
na podlagi 4. člena Uredbe (EU) št. 650/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. julij 2012 o
pristojnosti, pravu, ki se uporablja, priznavanju in izvrševanju odločb in sprejemljivosti in izvrševanju javnih
listin v dednih zadevah ter uvedbi evropskega potrdila o dedovanju (v nadaljevanju Uredba (EU) št.
                               1 / 3
650/2012) v zvezi s 5. členom Uredbe (EU) 2020/1783 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra
2020 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah (v
nadaljevanju Uredba (EU) št. 2020/1783).
2. Zoper ta sklep vlaga pravočasno pritožbo po svojem pooblaščencu dedinja iz vseh pritožbenih razlogov iz
prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) s predlogom na njegovo
odpravo oziroma spremembo ter vrnitev sodišču prve stopnje v nadaljnje odločanje. Odločitev je prehitra,
nepravilna in nezakonita, sklicevanje sodišča na Uredbo (EU) št. 2020/1783 pa neutemeljena. Sodišče prve
stopnje v Sloveniji bi moralo kot stvarno in krajevno pristojno sodišče v primeru, ko je zapustnik ob smrti
lastnik nepremičnin v RS odločiti vsaj o dedovanju po njem vezano na te nepremičnine oziroma, v kolikor bi
menilo, da ni racionalno, da o zapuščini odloča samo, v stanju zadeve kot je sedaj, zapuščinski postopek le
prekiniti do pravnomočne odločitve v zapuščinskem postopku pred sodiščem v Nemčiji. Okrajno sodišče v
Mariboru lahko konkretni zapuščinski postopek glede nepremičnin v RS ustavi ali odloči, da ni pristojno za
odločanje šele:
- če je (ko je) nesporno, da je v zapuščinski odločbi izdani po sodišču v drugi državi o dedni pravici na teh
nepremičninah že pravnomočno odločeno,
- da je sodišče v drugi državi, ki je odločilo v takem zapuščinskem postopku tudi nesporno dedinjo po
zapustniku, sedanjo pritožnico, ki stalno biva v RS, o tem zapuščinskem postopku procesno pravilno obvestilo
in ji omogočilo, da poda o tem dedno izjavo.
Dokler ni zagotovljeno in ni po stvarno in krajevno pristojnem sodišču v RS ugotovljeno slednje, sklicevanje
na uredbo EU, ni utemeljeno. Sicer ta uredba nobenemu sodišču ne prepoveduje odločanja v zapuščinskem
postopku, temveč določa, da lahko tudi druga sodišča v EU odločijo o zapuščinski pravici na nepremičninah v
RS, kar je RS (tudi sodišča) dolžna upoštevati, vendar šele, ko so, če so te odločitve drugih sodišč
pravnomočne, zlasti pa popolne tako, da zapustniki (na podlagi teh odločitev sodišč v drugih državah) niso več
(ne ostanejo) vknjiženi kot lastniki nepremičnin v RS. Stroškov ne priglaša.
3. Pritožba ni utemeljena.
4. V tem postopku so bile uporabljene določbe ZPP na podlagi 163. člena Zakona o dedovanju (v
nadaljevanju ZD), v katerega implementirana je bila na podlagi 1.a člena ZD tudi Uredba (EU) št. 650/20121.
5. Sodišče prve stopnje ni storilo postopkovnih kršitev, na katere pazi sodišče druge stopnje po uradni
dolžnosti v smislu drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP, medtem ko v pritožbi zgolj
pavšalno zatrjevanje o storjenih kršitvah ni bilo moč preizkusiti. Prav tako je sodišče prve stopnje pravilno
uporabilo materialno pravo ter na tej podlagi ob ugotovljenih pravno relevantnih dejstvih, sprejelo pravilne
zaključke.
6. Sodišče prve stopnje je pri svoji odločitvi pravilno uporabilo Uredbo (EU) št. 650/2012, ki v 4. členu
določa, da so sodišča države članice, v kateri je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče, pristojna za
odločanje o celotnem dedovanju in se po 15. členu sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno, če se
pred sodiščem države članice začne postopek v dedni zadevi, za katero to sodišče po tej uredbi ni pristojno.
7. Pritožbeno ni sporno, da je bilo zapustnikovo običajno prebivališče ob njegovi smrti v Nemčiji, niti, da je
pred nemškim sodiščem (sodišče v Bremervördu) v teku zapuščinski postopek po njem 2. Ugotovitev sodišča
                               2 / 3
prve stopnje, da bo zato o celotnem dedovanju odločalo nemško sodišče je tako posledično pravilna.
Temeljni namen Uredbe (EU) št. 650/2012 je namreč (med drugim), da se odpravljajo oziroma omejujejo
tveganja vzporednih postopkov in s tem možnost različnih odločitev v istih dednih zadevah3.
8. Ni utemeljena pritožbena graja, da bi moralo sodišče v RS odločiti vsaj o dedovanju zapustnikovih
nepremičnin, ki se nahajajo v RS. Navezna okoliščina o tem, katero sodišče države članice EU je pristojno za
odločanje o celotnem dedovanju je namreč običajno prebivališče zapustnika ob smrti, ne pa lega
nepremičnine, ki je predmet zapuščine.
9. Nadalje ni utemeljena pritožbena graja, da bi moralo sodišče prve stopnje postopek le prekiniti do
pravnomočne odločitve v zapuščinskem postopku pred sodiščem v Nemčiji. V situaciji kot je v
obravnavanem primeru, ko ni sporno, kje je imel zapustnik svoje običajno prebivališče ob smrti 4, prekinitev
postopka ne pride v poštev, s tem pa se izkažejo za neutemeljene tudi nadaljnje pritožbene graje vezane na
pogoj pravnomočne odločitve v zapuščinskem postopku pred sodiščem v Nemčiji5. Sodišče države članice, v
kateri je imel zapustnik ob smrti običajno prebivališče je pristojno za odločanje o celotnem dedovanju.
10. Vse navedeno daje podlago za zaključek, da je odločitev sodišča prve stopnje, da slovensko sodišče ni
pristojno za odločanje v tej zadevi (ki temelji na določbah 15. in 4. člena Uredbe (EU) 650/2012), pravilna.
11. Sodišče druge stopnje je pritožbo dedinje zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep sodišča prve
stopnje potrdilo. Odločitev temelji na določbi 2. točke 365. člena ZPP.
12. O stroških pritožbenega postopka ni bilo odločeno, saj le-ti niso bili priglašeni.
-------------------------------
1 Ur. l. EU L 201/2012 z dne 27. 7. 2012, z veljavnostjo in uporabo od 17. 8. 2015.
2Glej točko 4 obrazložitve izpodbijanega sklepa, citat: "Sodišče v Bremervörde (zapuščinsko sodišče) je v
odgovoru z dne 13. 10. 2022 sporočilo, da v zapuščinskem postopku po pokojnem Jožefu Menhartu že
razpolagajo z izjavami o odpovedi dedovanju, za ostale morebitne dediče pa rok za odpoved k dedovanju še
ni potekel."
3 Enako VSL sklep II Cp 1174/2021 z dne 18. 8. 2021.
4V obravnavanem primeru niso obstajale okoliščine, na podlagi katerih bi bila določitev običajnega
prebivališča zapustnika zapletena in bi bilo s tem v zvezi potrebno uporabiti kriterije navedene v 24. točki
preambule Uredbe (EU) 650/2012.
5 Glej prvo in drugo alinejo točke 2 te obrazložitve.
Datum zadnje spremembe: 24.02.2023
Powered by TCPDF (www.tcpdf.org)
                               3 / 3