62024CC0291
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNE PRAVOBRANILKE
TAMARE ĆAPETA,
predstavljeni 3. julija 2025 (
1
)
Zadeva C-291/24
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG,
KL,
TR
proti
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (FMA)
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija))
„Predhodno odločanje – Prepoved uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma – Direktiva (EU) 2015/849 – Členi 58, 59 in 60 – Izrek sankcij zoper pravno osebo – Nacionalna zakonodaja, ki vzpostavlja povezavo med odgovornostjo pravne osebe in odgovornostjo določene fizične osebe – Roki – Načelo učinkovitosti“
I. Uvod
1.
Obravnavana zadeva izhaja iz predloga za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija) v zvezi z razlago določb Direktive (EU) 2015/849 (
2
) o preprečevanju pranja denarja.
2.
Ključno vprašanje je, ali je mogoče izrek sankcij zoper pravno osebo zaradi kršitve obveznosti prepovedi pranja denarja pogojevati z ugotovitvijo odgovornosti določene fizične osebe.
II. Postopek v glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
3.
Steiermärkische Bank und Sparkassen AG (v nadaljevanju: Steiermärkische Bank) je avstrijska banka.
4.
Österreichische Finanzmarktaufsichtsbehörde (organ za finančne trge, Avstrija; v nadaljevanju: FMA) je z odločbo z dne 29. februarja 2024 izrekel sankcijo zoper Steiermärkische Bank kot pravno osebo zaradi kršitve obveznosti dolžne skrbnosti na podlagi Finanzmarkt-Geldwäschegesetz (zakon o preprečevanju pranja denarja na finančnih trgih; v nadaljevanju: FM-GwG) v obdobju med 15. septembrom 2017 in 11. oktobrom 2019.
5.
Steiermärkische Bank je skupaj s fizičnima osebama KL in TR vložila pritožbo zoper navedeno odločbo pri Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče), ki je v obravnavani zadevi predložitveno sodišče.
6.
Predložitveno sodišče pojasnjuje, da možnost izreka sankcij zoper pravne osebe v avstrijskem pravu prej ni obstajala. Nato pa je bila uvedena v FM-GwG, s katerim je bila prenesena Direktiva 2015/849. Vendar pa na podlagi člena 35(1) in (2) FM-GwG v povezavi s sodno prakso Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče, Avstrija) velja, (
3
) da je mogoče sankcije zoper pravno osebo izreči le, če je bila predhodno ugotovljena kršitev, ki jo je zagrešila določena fizična oseba, na podlagi česar je mogoče nato odgovornost pripisati navedeni pravni osebi.
7.
V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da mora biti, prvič, fizična oseba, katere dejanje naj bi se pripisalo pravni osebi, predhodno sama vključena v postopek kot obdolženka, torej kot stranka z vsemi pravicami in ne zgolj kot priča; drugič, da se v izreku odločbe o naložitvi sankcije zoper pravno osebo ugotovi, da gre za nezakonito in krivdno kršitev določene fizične osebe; ter, tretjič, da se tako dejanje v izreku navedene odločbe pripiše tudi pravni osebi. (
4
)
8.
Predložitveno sodišče se sprašuje, ali so zahteve iz člena 35(1) in (2) FM-GwG, ki povezujejo odgovornost pravne osebe z odgovornostjo določene fizične osebe, v nasprotju z Direktivo 2015/849. Navedeno sodišče poudarja, da je bil z navedeno določbo v avstrijsko pravo skoraj dobesedno prenesen člen 60(5) in (6) Direktive 2015/849, vendar z enim pomembnim dodatkom – sklicevanjem na člen 34, od (1) do (3), FM-GwG. Ob upoštevanju sodne prakse Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče) to pomeni, da je treba ugotoviti krivdo določene fizične osebe. Predložitveno sodišče meni, da taka zahteva ne izhaja iz člena 60(5) in (6) Direktive 2015/849.
9.
Nadalje, navedeno sodišče se sprašuje, ali so roki iz člena 36 FM-GwG, v skladu s katerimi je treba postopek za izrek upravne sankcije začeti v treh letih in končati v petih letih od datuma, ko je bilo dejanje storjeno, v skladu s pravom Unije.
10.
Predložitveno sodišče navaja, da se zaradi navedenih zahtev dogaja, da se ustavi postopek zoper pravno osebo zaradi napak v postopku zoper fizično osebo, ki je ravnala v imenu pravne osebe, na primer ker je bila zadevna fizična oseba zaslišana le kot priča in ne kot stranka v postopku. Enako velja na podlagi zakona, če FMA postopka ne začne v roku treh let in če pritožbeni postopek, ki je pogosto zelo zapleten, ni končan pred upravnim sodiščem v roku pet let od storitve dejanja.
11.
Predložitveno sodišče meni, da pri zadevnih avstrijskih pravilih ne gre zgolj za postopkovno ureditev, ampak da so opredeljene dodatne zahteve glede odgovornosti pravnih oseb, ki omejujejo materialno pravo Unije, zmanjšujejo enotnost znotraj Unije in kršijo načelo učinkovitosti. Predložitveno sodišče se sprašuje, ali je v obravnavani zadevi upoštevna sodba v zadevi Deutsche Wohnen, (
5
) v kateri je Sodišče ugotovilo, da podoben koncept odgovornosti pravnih oseb v nemškem pravu ni dovoljen na podlagi določb SUVP (
6
).
12.
V navedenih okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednje vprašanje:
„Ali sekundarno pravo Unije (zlasti člen 60(5) in (6) v povezavi s členom 58, od (1) do (3), in členom 59(1) [Direktive 2015/849], in splošna pravna načela Evropske unije (zlasti načelo effet utile)
nasprotujejo določbam člena 35, od (1) do (3), (o odgovornosti pravnih oseb za prekrške), in člena 36 (Podaljšanje zastaralnega roka) iz [FM-GwG],
v skladu s katerimi se v povezavi z razlago teh določb s strani avstrijskega Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče, Avstrija) zahteva, da je nujni pogoj za to, da se lahko pravni osebi izreče upravna sankcija, da je bil pred tem odgovorni osebi ali drugi fizični osebi, ki je ravnala za to pravno osebo, priznan uradni položaj stranke – obdolženca (ob strogem varovanju vseh pravic strank), in poleg tega tudi, da je v izreku odločbe o prekršku, izdane pravni osebi, obvezno ugotovljeno, da je fizična oseba (ali odgovorna oseba), ki jo je treba v izreku konkretno navesti, ravnala tako, da so izpolnjeni elementi dejanskega stanu prekrška, ter protipravno in krivdno, da se lahko to ravnanje v naslednjem koraku pripiše pravni osebi, pri čemer zastaranje pregona nastopi v roku treh let, zastaranje odgovornosti za prekršek pa v roku petih let od storitve prekrška?“
13.
Pisna stališča so Sodišču predložili Steiermärkische Bank, KL in TR ter FMA in Evropska komisija.
14.
Na obravnavi 9. aprila 2025 so svoja stališča ustno predstavile zgoraj navedene zainteresirane strani in nemška vlada.
III. Analiza
15.
Vprašanje predložitvenega sodišča ima v bistvu dva sestavna dela. Prvi se nanaša na povezavo, ki jo avstrijsko pravo določa med odgovornostjo pravne osebe in opredeljene fizične osebe. Predložitveno sodišče v bistvu Sodišče sprašuje, ali člen 60(5) in (6) Direktive 2015/849 v povezavi s členom 58, od (1) do (3), in členom 59(1) navedene direktive nasprotujejo takemu avstrijskemu pravu. Drugi del pa se nanaša na skladnost rokov za izrek sankcije pravni osebi zaradi kršitve nacionalne zakonodaje, s katero je bila prenesena Direktiva 2015/849, s pravom Unije. Vsakega od navedenih vidikov bom obravnavala posebej.
A.
Odgovornost pravnih oseb na podlagi Direktive 2015/849
16.
Direktiva 2015/849 je četrta direktiva o preprečevanju pranja denarja, ki jo je sprejel zakonodajalec Unije. (
7
) Tako kot pri predhodnih treh je tudi cilj navedene direktive varovanje finančnega sistema s preprečevanjem, odkrivanjem in preiskovanjem pranja denarja in financiranja terorizma. (
8
) V ta namen med drugim določa več obveznosti, ki jih morajo države članice naložiti določenim osebam, imenovanim pooblaščeni subjekti, med katerimi so tudi kreditne in finančne institucije. (
9
) Navedene obveznosti vključujejo skrbno preverjanje strank, poročanje o sumljivih transakcijah, vodenje evidenc in vzpostavitev notranjega nadzora. (
10
)
17.
Člen 58(1) Direktive 2015/849 določa, da morajo države članice zagotoviti, da so pooblaščeni subjekti lahko odgovorni za kršitve nacionalnih določb za prenos navedenih obveznosti v nacionalno zakonodajo, ter da morajo v zvezi s tem določiti upravne sankcije. Direktiva 2015/849 ne zahteva izreka kazenskih sankcij, vendar državam članicam omogoča tudi izrek teh, če se tako odločijo. (
11
)
18.
Pred sprejetjem Direktive 2015/849 je bila izbira upravnih sankcij prepuščena državam članicam. (
12
) Z navedeno direktivo pa so se v določeni meri harmonizirale navedene sankcije, (
13
) pri čemer lahko države članice še vedno določijo dodatne in strožje sankcije. (
14
)
19.
Pooblaščeni subjekti, ki se jim lahko izrečejo upravne sankcije, so lahko fizične ali pravne osebe.
20.
V zvezi s pravnimi osebami morajo države članice zagotoviti, da so take osebe lahko odgovorne za kršitve nacionalne zakonodaje, s katero se prenašajo obveznosti iz Direktive 2015/849.
21.
V zvezi s tem člen 60(5) in (6) določa:
„5.   Države članice zagotovijo, da so pravne osebe lahko odgovorne za kršitve iz člena 59(1), ki jih v njihovo korist stori oseba, ki ravna kot posameznik ali kot del organa te pravne osebe in ima vodilni položaj v pravni osebi, ki temelji na čemer koli od naslednjega:
(a)
pooblastilu za zastopanje pravne osebe;
(b)
pooblastilu za sprejemanje odločitev v imenu pravne osebe ali
(c)
pooblastilu za opravljanje nadzora znotraj pravne osebe.
6.   Države članice zagotovijo tudi, da pravne osebe lahko odgovarjajo, če je lahko zaradi pomanjkljivega nadzora ali kontrole s strani osebe iz odstavka 5 tega člena oseba, ki je podrejena pravni osebi, storila kršitve iz člena 59(1) v korist te pravne osebe.“ (
15
)
22.
Kot izhaja iz predložitvene odločbe in stališč zainteresiranih strani, predstavljenih pred Sodiščem, vprašanje za predhodno odločanje v obravnavani zadevi izhaja iz posebnega pristopa v avstrijskem pravu glede izreka upravnih sankcij pravnim osebam.
23.
Če prav razumem predložitveno odločbo, torej avstrijska zakonodaja za prenos Direktive 2015/849, kot se razlaga na podlagi sodne prakse Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče), v bistvu določa, da je pravni osebi mogoče izreči sankcije le prek fizične osebe. V postopku zoper pravno osebo morajo biti izpolnjene naslednje zahteve:
1.
fizična oseba, katere dejanje se pripiše pravni osebi, mora biti opredeljena in obravnavana v postopku zoper pravno osebo kot stranka in ne zgolj kot priča;
2.
dejanje določene fizične osebe mora biti opredeljeno v izreku upravne odločbe o izreku sankcije; ter
3.
v izreku navedene odločbe mora biti navedeno dejanje pripisano pravni osebi.
24.
Zdi se, da predložitveno sodišče meni, da se s povezovanjem odgovornosti pravne osebe z določeno fizično osebo, ki je odgovorna oseba pravne osebe, dodajajo pogoji, ki jih člen 60(5) in (6) Direktive 2015/849 ne vsebuje, zato je to morda v nasprotju z navedeno direktivo.
25.
Steiermärkische Bank, KL in TR trdijo, da Direktiva 2015/849 ne onemogoča zadevnih avstrijskih pravil. Trdijo, da iz besedila, strukture, namena in zgodovine navedene direktive izhaja, da je za izrek sankcije pravni osebi treba opredeliti specifične vodilne osebe in njihovo protipravno ravnanje.
26.
Nasprotno pa FMA trdi, da Direktiva 2015/849 ne onemogoča zadevnih avstrijskih pravil. Trdi, da se s tem, ko se zahteva opredelitev fizične osebe, ki je odgovorna za kršitev, dodajajo vsebinski pogoji za ugotovitev odgovornosti pravnih oseb, ki spodkopavajo učinkovitost in odvračalni učinek sankcij. Težave pri opredelitvi določene odgovorne fizične osebe ne smejo preprečiti ugotovitve, da je pravna oseba odgovorna za kršitev.
27.
Komisija se strinja s Steiermärkische Bank, KL in TR, da Direktiva 2015/849 ne onemogoča zadevnih avstrijskih pravil, tudi če ta zahtevajo ugotovitev krivde fizične osebe. Komisija meni, da to ni v nasprotju s členom 60(5) in (6) navedene direktive. Ker navedena določba določa, da je pravna oseba lahko odgovorna za kršitve, ki jih storijo vodilne osebe, je treba dokazati ne le objektivno dejstvo kršitve, ki jo je storila vodilna oseba, ampak tudi njeno krivdo, da se lahko pravni osebi naloži odgovornost za kršitev.
28.
Nemška vlada dodaja, da je pristop glede odgovornosti pravnih oseb na podlagi dejanj, ki jih storijo vodilne osebe, kot je določeno v členu 60(5) in (6) Direktive 2015/849, sprejet tudi na drugih področjih prava Unije, zlasti v zakonodaji Unije glede harmonizacije kazenskega prava, v kateri je odgovornost pravne osebe povezana s protipravnim dejanjem vodilne osebe.
29.
Najprej, iz besedila in strukture Direktive 2015/849 jasno izhaja, da je njen namen določiti obveznosti ne le fizičnih oseb, ampak tudi pravnih oseb, ter da mora biti mogoče tudi pravnim osebam izreči upravne sankcije zaradi kršitev takih obveznosti.
30.
Kadar se obveznost nanaša na pravno osebo, kot je banka, Direktiva 2015/849 jasno razlikuje med odgovornostjo same pravne osebe in fizičnih oseb, ki delujejo znotraj nje. Člen 58(3) navedene direktive na primer določa, da kadar obveznosti veljajo za pravne osebe, morajo države članice dodatno zagotoviti, da se sankcije lahko uporabljajo za člane upravljalnega organa in druge fizične osebe, ki so v skladu z nacionalnim pravom odgovorne za kršitev. (
16
)
31.
Podobno tudi velja, da kadar je zadevni pooblaščeni subjekt kreditna ali finančna institucija, pravila v Direktivi 2015/849 o višini sankcij razlikujejo med pravno osebo in fizično osebo. (
17
)
32.
Ne glede na navedeno pa velja, da tudi ko Direktiva 2015/849 razlikuje med odgovornostjo fizičnih in pravnih oseb, določa, da morajo države članice določiti upravne sankcije za pravne osebe prek posrednika, torej vodilne fizične osebe znotraj navedene pravne osebe.
33.
V zvezi s tem člen 60(5) določa, da je pravna oseba odgovorna, če kršitev stori fizična oseba, ki ravna kot posameznik ali kot del organa te pravne osebe in ima vodilni položaj v pravni osebi, ker ima pooblastilo za zastopanje navedene pravne osebe, pooblastilo za sprejemanje odločitev v njenem imenu ali pooblastilo za opravljanje nadzora znotraj navedene pravne osebe.
34.
Nadalje, člen 60(6) določa, da se lahko odgovornost pripiše pravni osebi prek katere koli od navedenih vodilnih fizičnih oseb, če je kdo drug znotraj pravne osebe kršil obveznost, vendar se šteje, da je vodilna oseba to omogočila zaradi pomanjkanja nadzora ali kontrole.
35.
Pomembno je torej, da je pravni osebi mogoče izreči sankcijo za katero koli kršitev njenih obveznosti, ki izhaja iz okvira navedene pravne osebe. To na primer pomeni, da tudi če je v praksi za kršitev konkretne obveznosti odgovoren zaposleni, mora za to odgovarjati pravna oseba, tudi če se taka odgovornost ne pripiše prek zaposlenega, ampak prek vodilne fizične osebe.
36.
Če gremo še korak dlje, člen 60(5) in (6) Direktive 2015/849 po mojem mnenju ne zahteva ugotovitve krivde vodilne fizične osebe. Vendar to ne preprečuje, da se v nacionalnem pravu predpišejo zahteve v zvezi s krivdo.
37.
Na primer, v položaju iz točke 35 teh sklepnih predlogov velja, da če vodilna fizična oseba iz malomarnosti ni izvajala ustreznega nadzora nad zaposlenim, ki je storil kršitev, je mogoče ugotoviti odgovornost pravne osebe.
38.
Na obravnavi so Steiermärkische Bank, KL in TR trdile, da v avstrijskem pravu obstaja domneva malomarnosti na strani vodilnih fizičnih oseb v primeru neukrepanja. FMA se je s tem strinjala, vendar je trdila, da se navedena domneva uporablja do zneska 60.000 EUR.
39.
Spomniti je treba, da ni naloga Sodišča v okviru postopka predhodnega odločanja razlagati nacionalno pravo.
40.
Kljub temu pa menim, da člen 60(5) in (6) Direktive 2015/849 državam članicam ne onemogoča opredelitve zahteve glede določene mere krivde vodilnih fizičnih oseb, če je v vseh okoliščinah, v katerih je kršitev iz navedene direktive storila katera koli oseba, ki je podrejena pravni osebi, mogoče ugotoviti odgovornost navedene pravne osebe.
41.
Na podlagi navedenega menim, da zadevno avstrijsko pravo, ki povezuje odgovornost pravne osebe z ugotovitvijo odgovornosti določene fizične osebe, ki je odgovorna oseba pri pooblaščenem subjektu, ni v nasprotju z zahtevami Direktive 2015/849.
42.
Menim, da zahteva, da je treba fizično osebo, katere dejanje se pripiše pravni osebi, obravnavati kot stranko v upravnem postopku zoper navedeno pravno osebo, ob upoštevanju vseh procesnih jamstev, ki iz takega statusa izhajajo, in ne zgolj kot pričo, ne pomeni težave. S sklicevanjem na svojo pravico do obrambe zadevna fizična oseba tudi ščiti interese pravne osebe v takem postopku.
43.
Enako tudi menim, da formalna zahteva, da je treba v izreku upravne odločbe imenovati tako fizično osebo in opisati kršitev obveznosti ter to kršitev pripisati pravni osebi, ni v nasprotju z Direktivo 2015/849, ki zahteva, da mora obstajati možnost izreka upravnih sankcij zoper pravno osebo prek posrednika, torej vodilne fizične osebe.
44.
Nacionalno sodišče pa mora ugotoviti, ali nekateri vidiki avstrijskega prava, kot so sprejeti oziroma kot se uporabljajo v praksi, pomenijo oviro možnosti izreka sankcije pravnim osebam.
45.
V vsakem primeru pa iz napačne uporabe avstrijskega prava v nekaterih okoliščinah, kot je obravnava vpletene fizične osebe kot priče in ne kot stranke v zadevnem postopku, ni mogoče sklepati, da je to pravo samo po sebi v nasprotju s pravom Unije.
46.
Nadalje, ne strinjam se, da sodba Deutsche Wohnen, na katero se sklicuje predložitveno sodišče in o kateri so razpravljale zainteresirane strani, nasprotuje mojim ugotovitvam.
47.
V navedeni sodbi, ki se nanaša na SUVP, je Sodišče ugotovilo, da je navedena uredba v nasprotju z nemško zakonodajo, na podlagi katere je mogoče pravni osebi izreči upravno globo le, če je bila kršitev predhodno pripisana določeni fizični osebi. (
18
)
48.
Sodišče je zlasti ugotovilo, da mora biti globe mogoče izreči neposredno pravnim osebam kot upravljavcem (
19
) in da na podlagi nobene določbe SUVP ni mogoče šteti, da bi bila naložitev upravne globe pravni osebi kot upravljavcu pogojena s predhodno ugotovitvijo, da je to kršitev storila določena fizična oseba. (
20
)
49.
V nasprotju s SUVP pa Direktiva 2015/849, kot je bilo pojasnjeno zgoraj, določa, da se sankcije izrečejo pravni osebi prek posrednika, torej vodilne fizične osebe.
50.
Preizkus iz člena 60(5) in (6) navedene direktive (v nadaljevanju: preizkus iz člena 60) se uporablja v več aktih Unije, ki določajo, da morajo države članice zagotoviti možnost izreka sankcije pravni osebi. (
21
)
51.
Dejstvo, da je bil izbran navedeni preizkus, je mogoče pojasniti z razlikami v pristopih držav članic v zvezi z odgovornostjo pravnih oseb.
52.
Navedene razlike odražajo in združujejo teoretične modele, za katere je v literaturi (
22
) navedeno, da vključujejo:
–
model posredne odgovornosti (imenovan tudi na primer respondeat superior), v skladu s katerim je pravna oseba odgovorna za kršitve, ki jih storijo njej podrejene osebe, kot so zaposleni;
–
model identifikacije (imenovan tudi na primer alter ego), v skladu s katerim je pravna oseba odgovorna le za kršitve, ki jih storijo osebe, ki so dovolj visoko v hierarhiji pravne osebe, na primer vodje in zaposleni, ki so jim zaupane določene odgovornosti;
–
model agregacije, katerega cilj je opredeliti kolektivno odgovornost posameznikov znotraj pravne osebe in ne posameznega storilca;
–
organizacijski model (imenovan tudi na primer doktrina lastne identitete ali korporativna kultura), ki temelji na domnevi, da ima pravna oseba mehanizem za izražanje svoje identitete, zato je lahko odgovorna tudi brez povezave z ravnanjem katere koli posamezne osebe.
53.
Zdi se, da so v preizkusu iz člena 60 združeni navedeni različni teoretični pristopi. (
23
) Možnost utemeljiti odgovornost pravnih oseb z dejanji ali opustitvami fizičnih oseb, je torej odziv na navedene raznolike nacionalne izbire, zato državam članicam ni naloženo, da morajo znatno spremeniti svoj pravni sistem, da bi dosegle cilje zakonodaje Unije.
54.
Res je, da obstaja tudi zakonodaja Unije, pri kateri ni uporabljen preizkus iz člena 60, zlasti v sektorju finančnih storitev. (
24
) Na obravnavi se Steiermärkische Bank, KL in TR ter FMA niso strinjale o tem, ali je navedena zakonodaja primerljiva z, na eni strani, Direktivo 2015/849, saj državam članicam prepušča prosto presojo glede modalitet odgovornosti pravnih oseb, oziroma na drugi strani SUVP, saj v skladu z razlago iz sodbe Deutsche Wohnen ne dopušča proste presoje.
55.
V obravnavani zadevi ni treba odgovoriti na navedeno dilemo z razlago zakonodaje Unije o finančnih storitvah. Zadošča že ugotovitev, da Direktiva 2015/849 ureja odgovornost pravnih oseb drugače kot SUVP. Zato morebitne podobnosti med navedeno zakonodajo o finančnih storitvah in SUVP niso upoštevne pri razlagi Direktive 2015/849 v obravnavani zadevi.
56.
Na podlagi vsega zgoraj navedenega menim, da določbe Direktive 2015/849 o možnosti izreka sankcij pravnim osebam ne nasprotujejo nacionalnim pravilom, kot so ta v obravnavani zadevi, ki povezujejo odgovornost pravne osebe z ugotovitvijo krivdnega dejanja določene fizične osebe z vodstvenim položajem v pravni osebi.
B.
Roki, ki jih določa nacionalno pravo
57.
Zdi se, da ima predložitveno sodišče pomisleke tudi glede skladnosti rokov, kot so določeni v avstrijskem pravu glede izreka sankcij pravnim osebam zaradi kršitev obveznosti o prepovedi pranja denarja, z Direktivo 2015/849. Če spomnim, gre za rok tri leta za začetek postopka in pet let za zaključek postopka.
58.
V zvezi s tem je treba spomniti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso velja, da če na določenem področju ne obstajajo pravila Unije, je treba v nacionalnem pravnem redu vsake države članice določiti podrobna procesna pravila o varstvu pravic, ki jih imajo posamezniki na podlagi prava Unije, pri čemer ta pravila ne smejo biti manj ugodna od tistih, ki veljajo v primerljivih tožbah na področju nacionalnega prava (načelo enakovrednosti), v praksi pa ne smejo onemogočati ali močno oteževati uveljavljanja pravic, ki jih podeljuje pravni red Unije (načelo učinkovitosti). (
25
)
59.
Sodišče je ugotovilo, da je določitev razumnih rokov zaradi pravne varnosti združljiva s pravom Unije. Taki roki namreč dejansko ne onemogočajo ali čezmerno otežujejo uveljavljanja pravic, ki jih daje pravni red Unije, (
26
) čeprav že po definiciji iztek teh rokov povzroči popolno ali delno zavrženje vloženega pravnega sredstva. (
27
)
60.
Tudi v drugih okoliščinah je Sodišče ugotovilo, da so roki treh in petih let skladni z načelom učinkovitosti. (
28
)
61.
Direktiva 2015/849 ne vsebuje pravil o rokih, zato ti spadajo v pristojnost držav članic, ob upoštevanju načel enakovrednosti in učinkovitosti, v skladu z zgoraj navedeno sodno prakso.
62.
Menim, da v obravnavani zadevi ni ničesar, kar bi vzbujalo dvome o skladnosti z navedenima načeloma. Kot je opozorila Komisija, predložitveno sodišče ni navedlo specifičnih elementov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da navedeni roki niso skladni z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti.
63.
Posledično menim, da pravo Unije ne onemogoča določitve rokov, kot so zadevni roki v avstrijskem pravu.
IV. Predlog
64.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je postavilo Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija), odgovori:
Člen 60(5) in (6) v povezavi s členom 58, od (1) do (3), in členom 59(1) Direktive (EU) 2015/849 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta in Direktive Komisije 2006/70/ES
ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, v skladu s katero je za to, da se lahko pravni osebi izreče sankcija, nujno, da je bil pred tem odgovorni osebi ali drugi fizični osebi, ki je ravnala za to pravno osebo, priznan uradni položaj stranke – obdolženca (ob strogem upoštevanju vseh pravic strank), in poleg tega tudi, da je v izreku odločbe o upravni sankciji, izdane pravni osebi, obvezno ugotovljeno, da je fizična oseba (ali odgovorna oseba), ki jo je treba v izreku konkretno navesti, storila nezakonito in krivdno kršitev, da se lahko tako ravnanje v naslednjem koraku pripiše pravni osebi, pri čemer je rok za začetek postopka tri leta od konca kršitve, rok za izrek sankcije za navedeno kršitev pa pet let.
(
1
)	Jezik izvirnika: angleščina.
(
2
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. maja 2015 o preprečevanju uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 Evropskega parlamenta in Sveta ter razveljavitvi Direktive 2005/60/ES Evropskega parlamenta in Sveta in Direktive Komisije 2006/70/ES (UL 2015, L 141, str. 73). Navedeno direktivo je nadomestila Direktiva (EU) 2024/1640 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. maja 2024 o mehanizmih, ki jih morajo vzpostaviti države članice za preprečevanje uporabe finančnega sistema za pranje denarja ali financiranje terorizma, spremembi Direktive (EU) 2019/1937 ter spremembi in razveljavitvi Direktive (EU) 2015/849 (UL L, 2024/1640).
(
3
)	Predložitveno sodišče se sklicuje zlasti na sodbo Verwaltungsgerichtshof (vrhovno upravno sodišče) z dne 29. marca 2019, Ro 2018/02/0023.
(
4
)	Po navedbah predložitvenega sodišča je to razlog, zakaj sta tudi fizični osebi KL in TR, ki se jima pripisuje kršitev, stranki spora v glavni stvari, saj je zaradi pravic, ki jih imata kot stranki, treba tudi nanju nasloviti odločbo o upravni sankciji, izdano zoper pravno osebo, zaradi česar se imata pravico pritožiti, pri tem pa velja, da FMA nikoli ni nameravala kaznovati navedenih fizičnih oseb.
(
5
)	Sodba z dne 5. decembra 2023 (C-807/21, EU:C:2023:950; v nadaljevanju: sodba Deutsche Wohnen).
(
6
)	Uredba (EU) 2016/679 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 27. aprila 2016 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov ter o razveljavitvi Direktive 95/46/ES (Splošna uredba o varstvu podatkov) (UL 2016, L 119, str. 1, in popravek v UL 2018, L 127, str. 2; v nadaljevanju: SUVP).
(
7
)	Glej uvodno izjavo 3 Direktive 2015/849.
(
8
)	Glej člen 1 in uvodno izjavo 64 Direktive 2015/849. Glej tudi sodbi z dne 16. julija 2020, Komisija/Romunija (Preprečevanje pranja denarja) (C-549/18, EU:C:2020:563, točka 73), in z dne 16. julija 2020, Komisija/Irska (Preprečevanje pranja denarja) (C-550/18, EU:C:2020:564, točka 82), v katerih je Sodišče ugotovilo: „Direktiva 2015/849 [je] pomembno sredstvo za zagotavljanje učinkovite zaščite finančnega sistema Unije pred nevarnostmi pranja denarja in financiranja terorizma.“
(
9
)	V členu 2 Direktive 2015/849 so navedeni pooblaščeni subjekti.
(
10
)	Za pregled glej na primer Maillart, J.-B., „The anti-money laundering architecture of the European Union“, v Vogel, B. and Maillart, J.-B. (eds), National and International Anti-Money Laundering Law: Developing the Architecture of Criminal Justice, Regulation and Data Protection, Intersentia, Cambridge, 2020, str. 71.
(
11
)	Glej člen 58(2) Direktive 2015/849. V uvodni izjavi 59 navedene direktive je navedeno, da bi morale države članice zagotoviti, da izrek upravnih sankcij in ukrepov v skladu z navedeno direktivo ter kazenskih sankcij v skladu z nacionalnim pravom ne krši načela ne bis in idem. V zvezi s tem člen 58(2), drugi pododstavek, navedene direktive določa, da države članice lahko sklenejo, da ne bodo določile pravil o upravnih sankcijah ali ukrepih za kršitve, za katere se v njihovem nacionalnem pravu uporabljajo kazenske sankcije.
(
12
)	Glej uvodno izjavo 59 Direktive 2015/849.
(
13
)	Glej člen 59(2) in (3) Direktive 2015/849.
(
14
)	Glej člen 59(4) Direktive 2015/849.
(
15
)	V Direktivi 2024/1640, ki je najnovejša direktiva s področja pranja denarja, ta določba ni bila vsebinsko spremenjena.
(
16
)	Poudariti želim tudi, da člen 46(1), tretji pododstavek, Direktive 2015/849 določa, da kadar fizična oseba, ki spada v določeno kategorijo pooblaščenih subjektov, poklicno dejavnost izvaja kot zaposlena pri pravni osebi, se obveznosti iz navedenega oddelka nanašajo na pravno osebo in ne na fizično osebo.
(
17
)	Glej člen 59(3) Direktive 2015/849.
(
18
)	Glej sodbo Deutsche Wohnen (točka 60).
(
19
)	Glej sodbo Deutsche Wohnen (točka 44).
(
20
)	Glej sodbo Deutsche Wohnen (točka 46).
(
21
)	Nekateri od navedenih aktov so bili sprejeti na pravni podlagi za harmonizacijo na področju kazenskega prava (člen 83 PDEU). Glej na primer člen 7 Direktive (EU) 2018/1673 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. oktobra 2018 o boju proti pranju denarja z uporabo kazenskega prava (UL 2018, L 284, str. 22); člen 6 Direktive (EU) 2024/1203 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. aprila 2024 o kazenskopravnem varstvu okolja in nadomestitvi direktiv 2008/99/ES in 2009/123/ES (UL L, 2024/1203, in popravek v UL L 2025/90336); člen 6 Direktive (EU) 2024/1226 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 24. aprila 2024 o opredelitvi kaznivih dejanj in sankcij za kršitev omejevalnih ukrepov Unije ter spremembi Direktive (EU) 2018/1673 (OJ L, 2024/1226). Drugi akti so bili sprejeti na področjih, kot sta ribiška politika (člen 43 PDEU) ali priseljevanje (člen 79 PDEU). V zvezi s tem glej na primer člen 47 Uredbe Sveta (ES) št. 1005/2008 z dne 29. septembra 2008 o vzpostavitvi sistema Skupnosti za preprečevanje nezakonitega, neprijavljenega in nereguliranega ribolova, za odvračanje od njega ter za njegovo odpravljanje in o spremembi uredb (EGS) št. 2847/93, (ES) št. 1936/2001 in (ES) št. 601/2004 ter o razveljavitvi uredb (ES) št. 1093/94 in (ES) št. 1447/1999 (UL 2008, L 286, str. 1, ter popravka v UL 2011, L 22, str. 8, in UL 2019, L 163, str. 112); ali člen 11 Direktive 2009/52/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 18. junija 2009 o minimalnih standardih glede sankcij in ukrepov zoper delodajalce nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav (UL 2009, L 168, str. 24, in popravek v UL 2012, L 208, str. 22).
(
22
)	Za kratek izbor glej na primer Pieth, M. in Ivory, R., „Chapter 1 Emergence and convergence: Corporate criminal liability principles in overview“, v Pieth, M. in Ivory, R. (ur.), Corporate criminal liability: emergence, convergence, and risk, IUS Gentium, zv. 9(3), 2011, točka 1.4; Vermeulen, G., De Bondt, W. in Ryckman, C., Liability of legal persons for offences in the EU, Maklu, Antwerp, 2012; Pikamäe, P. in Kärner, M., „The effect of European Union law on the criminal and quasi-criminal liability of legal persons in Estonia“, Juridica International, zv. 33, 2024, str. 89, zlasti str. 92.
(
23
)	Glej v zvezi s tem Franssen, V., „The EU’s fight against corporate financial crime: State of affairs and future potential“, German Law Journal, zv. 19(5), 2018, str. 1221, zlasti str. 1237.
(
24
)	Za kratek izbor glej med drugim člen 70 Direktive 2014/65/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. maja 2014 o trgih finančnih instrumentov ter spremembi Direktive 2002/92/ES in Direktive 2011/61/EU (UL 2014, L 173, str. 349, in popravki v UL 2016, L 188, str. 28, UL 2016, L 273, str. 35, in UL 2017, L 64, str. 116), kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo (EU) 2024/790 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 28. februarja 2024 (UL L, 2024/790) (MiFID II); člen 38 Uredbe (EU) 2017/1129 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2017 o prospektu, ki se objavi ob ponudbi vrednostnih papirjev javnosti ali njihovi uvrstitvi v trgovanje na reguliranem trgu, in razveljavitvi Direktive 2003/71/ES (UL 2017, L 168, str. 12) (uredba o prospektu); člen 111 Uredbe (EU) 2023/1114 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. maja 2023 o trgih kriptosredstev in spremembi uredb (EU) št. 1093/2010 in (EU) št. 1095/2010 ter direktiv 2013/36/EU in (EU) 2019/1937 (UL 2023, L 150, str. 40, ter popravki v UL L 2024/90027, UL L 2024/90275, UL L 2024/90658, UL L 2025/90077, in UL L 2025/90547) (uredba o trgih kriptosredstev ali MiCA); člena 65 in 66 Direktive (EU) 2024/1619 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 31. maja 2024 o spremembi Direktive 2013/36/EU v zvezi z nadzorniškimi pooblastili, sankcijami, podružnicami iz tretjih držav in okoljskimi, socialnimi in upravljavskimi tveganji (UL L, 2024/1619) (direktiva o kapitalskih zahtevah ali CRD VI).
(
25
)	Glej na primer sodbe z dne 16. decembra 1976, Rewe-Zentralfinanz in Rewe-Zentral (33/76, EU:C:1976:188, točka 5); z dne 16. decembra 1976, Comet (45/76, EU:C:1976:191, točka 13); z dne 12. februarja 2008, Kempter (C-2/06, EU:C:2008:78, točka 57), in z dne 30. aprila 2024, M. N. (EncroChat) (C-670/22, EU:C:2024:372, točka 129).
(
26
)	Glej na primer sodbi z dne 8. julija 2010, Bulicke (C-246/09, EU:C:2010:418, točka 36), in z dne 5. septembra 2023, Udlændinge- og Integrationsministeriet (Izguba danskega državljanstva) (C-689/21, EU:C:2023:626, točka 42).
(
27
)	Glej na primer sodbi z dne 2. decembra 1997, Fantask in drugi (C-188/95, EU:C:1997:580, točka 48), in z dne 7. aprila 2022, IFAP (C-447/20 in C-448/20, EU:C:2022:265, točka 55).
(
28
)	Glej na primer sodbi z dne 8. septembra 2011, Q-Beef in Bosschaert (C-89/10 in C-96/10, EU:C:2011:555, točki 36 in 37), in z dne 20. decembra 2017, Caterpillar Financial Services (C-500/16, EU:C:2017:996, točki 42 in 43).