62015CC0499
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
YVES BOT
prezentate la 1 decembrie 2016 (
1
)
Cauza C‑499/15
W,
V
împotriva
X
[cerere de decizie preliminară formulată de Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius, Lituania)]
„Spațiu de libertate, securitate și justiție — Cooperare judiciară în materie civilă — Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 — Obligații de întreținere — Regulamentul (CE) nr. 4/2009 — Reședința obișnuită a copilului — Interesul superior al copilului — Competența instanțelor statului membru în care are reședința unul dintre părinți de a examina aspecte referitoare la încredințarea, la dreptul de vizită, precum și la obligațiile de întreținere privind un copil minor — Modificarea unei hotărâri rămase definitive”
1.
Cauza cu care este sesizată în prezent Curtea își are originea într‑un litigiu referitor la încredințarea, la dreptul de vizită, precum și la stabilirea obligațiilor de întreținere privind un copil minor.
2.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius, Lituania) solicită Curții clarificări privind aplicarea concretă a Regulamentului (CE) nr. 2201/2003 (
2
) și a Regulamentului (CE) nr. 4/2009 (
3
), pentru a stabili care este instanța competentă să se pronunțe cu privire la aceste aspecte. Astfel, în cauza principală, instanțele lituaniene pronunțaseră o hotărâre, rămasă definitivă, referitoare la încredințarea, la dreptul de vizită, precum și la obligațiile de întreținere privind un copil minor. Tatăl acestui copil a formulat ulterior o nouă acțiune în fața instanțelor lituaniene, având ca obiect modificarea hotărârii amintite. Totuși, întrucât copilul respectiv are reședința obișnuită pe teritoriul neerlandez, la mama sa, se ridică problema dacă competența instanțelor lituaniene de a se pronunța cu privire la această cerere mai poate fi întemeiată.
3.
În prezentele concluzii, vom explica motivele pentru care considerăm că articolul 8 din Regulamentul nr. 2201/2003 și articolul 3 litera (d) din Regulamentul nr. 4/2009 trebuie interpretate în sensul că, atunci când o instanță a unui stat membru a pronunțat o hotărâre, rămasă definitivă, referitoare la încredințarea, la dreptul de vizită, precum și la obligațiile de întreținere privind un copil minor, această instanță nu mai este competentă să se pronunțe cu privire la o cerere de modificare a hotărârii menționate, în măsura în care copilul respectiv nu are reședința obișnuită pe teritoriul acestui stat membru. Vom preciza de ce, în opinia noastră, instanța competentă să soluționeze o astfel de cerere este, în conformitate cu aceste dispoziții, precum și cu principiul apărării interesului superior al copilului, instanța statului membru pe teritoriul căruia copilul are reședința obișnuită.
I – Cadrul juridic
A
– Regulamentul nr. 2201/2003
4.
Regulamentul nr. 2201/2003 are ca obiect uniformizarea, în cadrul spațiului de libertate, securitate și justiție, a normelor de competență judiciară internațională în materia divorțului, a separării de drept sau a anulării căsătoriei, precum și în materia răspunderii părintești.
5.
Considerentul (12) al acestui regulament indică următoarele:
„Temeiurile de competență stabilite prin prezentul regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și, în special, de criteriul proximității. Prin urmare, ar trebui să fie competente în primul rând instanțele statului membru în care copilul își are reședința obișnuită, cu excepția unor cazuri de schimbare a reședinței copilului sau ca urmare a unui acord încheiat între titularii răspunderii părintești.”
6.
Articolul 3 din regulamentul menționat stabilește competența de fond în materia divorțului, a separării de drept sau a anulării căsătoriei. Acest articol are următorul cuprins:
„(1)   Sunt competente să hotărască în problemele privind divorțul, separarea de drept și anularea căsătoriei instanțele judecătorești din statul membru:
a)
pe teritoriul căruia se află:
—
reședința obișnuită a soților sau
—
ultima reședință obișnuită a soților în condițiile în care unul dintre ei încă locuiește acolo sau
—
reședința obișnuită a pârâtului sau
—
în caz de cerere comună, reședința obișnuită a unuia dintre soți sau
—
reședința obișnuită a reclamantului în cazul în care acesta a locuit acolo cel puțin un an imediat înaintea introducerii cererii sau
—
reședința obișnuită a reclamantului în cazul în care acesta a locuit acolo cel puțin șase luni imediat înaintea introducerii cererii și în cazul în care acesta este fie resortisant al statului membru respectiv, fie, în cazul Regatului Unit și al Irlandei, are «domiciliul» în acel loc;
b)
de cetățenie a celor doi soți sau, în cazul Regatului Unit și al Irlandei, statul «domiciliului» comun.
[…]”
7.
În ceea ce privește competența instanțelor în materia răspunderii părintești, articolul 8 din Regulamentul nr. 2201/2003 stabilește următoarea normă de competență de fond:
„(1)   Instanțele judecătorești dintr‑un stat membru sunt competente în materia răspunderii părintești privind un copil care are reședința obișnuită în acest stat membru la momentul la care instanța este sesizată.
(2)   Alineatul (1) se aplică sub rezerva dispozițiilor articolelor 9, 10 și 12.”
8.
Articolul 12 din Regulamentul nr. 2201/2003 are următorul cuprins:
„(1)   Instanțele judecătorești din statul membru care exercită competența în temeiul articolului 3 cu privire la o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei sunt competente în orice chestiune privind răspunderea părintească în legătură cu această cerere atunci când:
(a)
cel puțin unul dintre soți exercită răspunderea părintească față de copil
și
(b)
competența instanțelor a fost acceptată expres sau în orice alt mod neechivoc de către soți și de către titularii răspunderii părintești, la data sesizării instanței judecătorești, iar aceasta este în interesul superior al copilului.
(2)   Competența acordată la alineatul (1) încetează de îndată ce
(a)
hotărârea de admitere sau de respingere a cererii de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei dobândește autoritate de lucru judecat;
(b)
în cazul în care o procedură privind răspunderea părintească este pe rolul unei instanțe la data prevăzută la litera (a), de îndată ce hotărârea privind răspunderea părintească dobândește autoritate de lucru judecat;
(c)
în cazurile prevăzute la literele (a) și (b), de îndată ce procedura a încetat dintr‑un alt motiv.
[…]”
9.
În conformitate cu articolul 14 din acest regulament, „[a]tunci când nicio instanță judecătorească dintr‑un stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 8-13, competența este reglementată, în fiecare stat membru, de dreptul statului respectiv”
10.
Articolul 19 din regulamentul menționat prevede:
„[…]
(2)   În cazul în care acțiuni referitoare la răspunderea părintească privind un copil, având același obiect și aceeași cauză, se introduc în fața instanțelor judecătorești din state membre diferite, instanța sesizată în al doilea rând suspendă din oficiu procedura până când se stabilește competența primei instanțe sesizate.
(3)   În cazul în care se stabilește competența primei instanțe sesizate, instanța sesizată în al doilea rând își declină competența în favoarea acesteia.
În acest caz, partea care a introdus acțiunea la instanța sesizată în al doilea rând poate intenta respectiva acțiune la prima instanță sesizată.”
11.
În temeiul articolului 21 alineatul (1) din Regulamentul nr. 2201/2003, „[h]otărârile judecătorești pronunțate într‑un stat membru se recunosc în celelalte state membre fără a fi necesar să se recurgă la vreo procedură”.
12.
Există, pe de altă parte, o listă de motive de nerecunoaștere a hotărârilor judecătorești pronunțate în materia răspunderii părintești. În special, în temeiul articolului 23 litera (a) din acest regulament, o astfel de hotărâre nu este recunoscută „în cazul în care recunoașterea contravine în mod evident ordinii publice din statul membru în care se solicită recunoașterea, luând în considerare interesul superior al copilului”.
B
– Regulamentul nr. 4/2009
13.
Regulamentul nr. 4/2009 urmărește să faciliteze obținerea într‑un alt stat membru a unei hotărâri privind o creanță de întreținere, fără vreo altă formalitate (
4
).
14.
Acest regulament se aplică, în temeiul articolului 1 alineatul (1), „obligațiilor de întreținere care decurg dintr‑o relație de familie, rudenie, căsătorie sau alianță”.
15.
În acest scop, regulamentul menționat instituie un sistem de norme comune, în special în ceea ce privește conflictele de competență, prevăzând norme privind competența de fond în materia obligațiilor de întreținere.
16.
Astfel, articolul 3 din Regulamentul nr. 4/2009 prevede următoarele:
„Are competența de a hotărî în materie de obligații de întreținere în statele membre:
(a)
instanța judecătorească de la locul reședinței obișnuite a pârâtului sau
(b)
instanța judecătorească de la locul reședinței obișnuite a creditorului sau
(c)
instanța judecătorească competentă în temeiul legii forului într‑o acțiune privind starea persoanei în cazul în care cererea cu privire la o obligație de întreținere este accesorie respectivei acțiuni, cu excepția cazurilor în care respectiva competență se întemeiază exclusiv pe cetățenia uneia dintre părți sau
(d)
instanța judecătorească competentă în temeiul legii forului într‑o acțiune privind răspunderea părintească atunci când cererea cu privire la o obligație de întreținere este accesorie respectivei acțiuni, cu excepția cazurilor în care respectiva competență se întemeiază numai pe cetățenia uneia dintre părți.”
II – Situația de fapt din litigiul principal
17.
W, cetățean lituanian, și X, cetățean neerlandez și argentinian, s‑au căsătorit la 9 decembrie 2003 în Portland, Oregon (Statele Unite ale Americii). V, care deține cetățenia lituaniană și pe cea italiană, s‑a născut la 20 aprilie 2006 în Țările de Jos.
18.
Între anii 2004 și 2011, W și X au locuit, în parte, în Țările de Jos, în Italia și în Canada. În luna noiembrie 2011, X s‑a instalat împreună cu V în Țările de Jos. Este cert, potrivit instanței de trimitere, că V nu a locuit niciodată în Lituania și nici nu a fost vreodată în acest stat.
19.
Din luna decembrie 2010, W și X s‑au separat. S‑a stabilit că W are reședința obișnuită în Lituania, în timp ce X și V au reședința obișnuită în Țările de Jos.
20.
X a solicitat divorțul în fața unei instanțe canadiene. Din aceasta au rezultat mai multe hotărâri, în perioada mai 2011-aprilie 2012, referitoare la cererea de divorț, la stabilirea locului de reședință a lui V, precum și la modalitățile de punere în aplicare a dreptului de vizită și la obligațiile de întreținere față de V. Instanța canadiană a pronunțat divorțul părților prin hotărârea din 17 aprilie 2012 și l‑a încredințat pe V lui X.
A
– Procedura în fața instanțelor lituaniene și neerlandeze
21.
Sesizată de W, Lietuvos apeliacinis teismas (Curtea de Apel din Lituania) a refuzat să recunoască hotărârile instanței canadiene.
22.
W a sesizat Vilniaus miesto 1 apylinkės teismas (Tribunalul Districtual 1 din orașul Vilnius, Lituania) cu o cerere de divorț din culpa X și de stabilire a reședinței lui V împreună cu el. La 28 aprilie 2011, la cererea lui W, această instanță a pronunțat o ordonanță privind măsuri provizorii și a stabilit temporar reședința lui V la W. Această ordonanță a fost anulată de instanța sesizată cu cererea de divorț prin hotărârea din 12 aprilie 2013, cu executare imediată. În urma apelului formulat de W, la 19 iulie 2013, Vilniaus apygardos teismas (Tribunalul Regional din Vilnius, Lituania) a confirmat hotărârea din 12 aprilie 2013 pronunțată de Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius). W a formulat recurs, însă acesta a fost declarat inadmisibil.
23.
Prin hotărârea din 8 octombrie 2013, Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius) s‑a pronunțat cu privire la cererea de divorț și a stabilit reședința lui V la X, modalitățile dreptului de vizită pentru W, precum și cuantumul obligațiilor de întreținere a acestuia din urmă față de copil.
24.
W a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Vilniaus apygardos teismas (Tribunalul Regional din Vilnius), care a confirmat hotărârea amintită prin hotărârea din 30 mai 2014. W a formulat recurs, care a fost declarat inadmisibil.
25.
În paralel cu procedura din Lituania, instanțele neerlandeze au fost sesizate de X. Astfel, prin hotărârea din 29 ianuarie 2014, rechtbank Overijssel (Tribunalul din Overijssel, Țările de Jos) a stabilit obligațiile de întreținere ale lui W față de X la 4323,16 euro lunar începând cu 8 mai 2012 și față de V la 567,01 euro lunar pentru perioada dintre 27 iunie și 1 noiembrie 2011, ulterior la 790 de euro lunar începând cu 2 noiembrie 2011.
26.
Aceeași instanță a anulat, prin hotărârea din 22 august 2014, drepturile comune privind încredințarea în cazul lui V și a acordat lui X drepturi exclusive privind încredințarea. Potrivit dreptului neerlandez, copilul este încredințat exclusiv unuia dintre părinți atunci când există un risc inacceptabil ca neînțelegerile părinților să aducă un prejudiciu copilului și nu există perspectiva unei îmbunătățiri a relațiilor dintre aceștia sau atunci când este necesară, din alte motive, o modificare a condițiilor încredințării, în interesul copilului.
27.
Prin hotărârea din 31 octombrie 2014, rechtbank Overijssel (Tribunalul din Overijssel) a refuzat să recunoască și să permită executarea în Țările de Jos a părții din hotărârea pronunțată la 8 octombrie 2013 de Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius) referitoare la divorțul soților din culpă comună, la stabilirea reședinței obișnuite a lui V. împreună cu X, la obligațiile de întreținere față de V și la acoperirea cheltuielilor de judecată. În schimb, acesta a recunoscut și a permis executarea în Țările de Jos a părții din această hotărâre din 8 octombrie 2013 care stabilește dreptul de vizită al lui W.
28.
Prin hotărârea din 2 februarie 2015, în urma acțiunii formulate de W, Lietuvos apeliacinis teismas (Curtea de Apel din Lituania) a refuzat executarea în Lituania a hotărârii din 29 ianuarie 2014 a rechtbank Overijssel (Tribunalul din Overijssel) și a refuzat să recunoască și să permită executarea în Lituania a hotărârii pronunțate de aceeași instanță la 22 august 2014, care privește drepturile privind încredințarea. Lietuvos apeliacinis teismas (Curtea de Apel din Lituania) a închis, pe de altă parte, procedura în ceea ce privește nerecunoașterea în Lituania a hotărârii pronunțate de rechtbank Overijssel (Tribunalul Overijssel).
B
– Procedura în fața instanței de trimitere
29.
La 28 august 2014, W a sesizat Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius) cu o acțiune prin care solicita modificarea locului de reședință a lui V, a cuantumului obligațiilor de întreținere și a modalităților dreptului de vizită.
30.
Prin hotărârea din 25 septembrie 2014, instanța menționată a declarat aceste cereri inadmisibile, pentru motivul că W nu demonstrase ce împrejurări s‑ar fi modificat în mod concret de la pronunțarea hotărârii din 8 octombrie 2013.
31.
W a formulat apel împotriva hotărârii din 25 septembrie 2014 la Vilniaus apygardos teismas (Tribunalul Regional din Vilnius). Prin hotărârea din 16 decembrie 2014, acesta a admis apelul formulat de W, a anulat parțial hotărârea respectivă și a trimis cauza spre rejudecare la prima instanță.
32.
Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius), prin hotărârea din 23 decembrie 2014, a declarat acțiunea inadmisibilă, apreciind că nu era competent, în măsura în care V are reședința obișnuită în Țările de Jos, la X. Astfel, potrivit acestei instanțe, cererile care i‑au fost adresate de W nu erau de competența instanțelor lituaniene. Această instanță l‑a informat pe W că se putea adresa instanței competente din Țările de Jos.
33.
Prin hotărârea din 31 martie 2015, Vilniaus apygardos teismas (Tribunalul Regional din Vilnius), sesizat de W, a anulat hotărârea din 23 decembrie 2014 și a trimis problema admisibilității acțiunii la aceeași instanță de prim grad de jurisdicție, și anume Vilniaus miesto apylinkës teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius), pentru ca aceasta să se pronunțe din nou.
34.
Având în vedere divergențele dintre instanțele naționale privind aspectul competenței, Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„În temeiul articolelor 8-14 din [Regulamentul nr. 2201/2003], care este statul membru (Republica Lituania sau Regatul Țărilor de Jos) ale cărui instanțe sunt competente să soluționeze cauza care are ca obiect modificarea reședinței, a valorii obligațiilor de întreținere și a dreptului de vizită privind copilul minor V, care are reședința obișnuită în Regatul Țărilor de Jos?”
III – Analiza noastră
35.
Cu titlu introductiv, am dori să menționăm că, în cadrul ședinței, reclamantul din litigiul principal a susținut, printre altele, că reședința obișnuită a copilului V nu era în Țările de Jos, ci în Lituania. Potrivit acestuia, din momentul în care printr‑o decizie judecătorească se stabilește reședința copilului la unul dintre părinți, acest loc de reședință „juridică” trebuie considerat drept loc al reședinței obișnuite. Cu toate acestea, potrivit unei jurisprudențe constante, „noțiunea «reședință obișnuită», în sensul articolului 8 alineatul (1) din [acest] regulament, corespunde locului care exprimă o anumită integrare a copilului într‑un mediu social și familial. Acest loc trebuie stabilit de instanța de trimitere ținând cont de ansamblul împrejurărilor de fapt specifice fiecărui caz în parte” (
5
). Curtea a adăugat că „[d]intre criteriile în lumina cărora revine instanței naționale obligația de a stabili locul reședinței obișnuite a unui copil, trebuie arătate în special condițiile și motivele sejurului copilului pe teritoriul unui stat membru, precum și naționalitatea acestuia […] Pe de altă parte, astfel cum Curtea a precizat la punctul 38 din [Hotărârea din 2 aprilie 2009, A (
6
)], pentru a stabili reședința obișnuită a unui copil, în afară de prezența fizică a acestuia din urmă într‑un stat membru, trebuie să fie reținuți și alți factori suplimentari de natură să demonstreze că această prezență nu are deloc un caracter temporar sau ocazional.” (
7
).
36.
În speță, instanța de trimitere a stabilit în mod precis reședința obișnuită a copilului în Țările de Jos, indicând chiar că copilul nu a trăit niciodată în Lituania. Prin urmare, nu există nicio îndoială că reședința obișnuită a copilului V se situează pe teritoriul neerlandez.
37.
Îndoiala referitoare la competența instanțelor lituaniene de a adopta hotărârea din 8 decembrie 2013 este permisă. Precizăm totuși că întrebarea din prezenta cauză nu privește aspectul dacă aceste instanțe erau competente, în temeiul normelor prevăzute de Regulamentul nr. 2201/2003, să adopte această hotărâre și nici recunoașterea acesteia de instanțele neerlandeze. Nu aceasta este întrebarea adresată în speță.
38.
Deși instanța de trimitere vizează, în întrebarea adresată, numai dispozițiile Regulamentului nr. 2201/2003, trebuie arătat că, în cuprinsul cererii adresate Curții, aceasta ridică problema competenței instanțelor lituaniene și în ceea ce privește obligațiile de întreținere. Or, în conformitate cu articolul 1 alineatul (3) litera (e) din regulamentul menționat, acesta nu se aplică obligației de întreținere. În schimb, aspectele legate de competența jurisdicțională în materia obligației de întreținere sunt reglementate de Regulamentul nr. 4/2009.
39.
Totuși, nu există nicio îndoială cu privire la faptul că aceste două aspecte, și anume răspunderea părintească și obligațiile de întreținere față de copilul respectiv, sunt indisociabile. În plus, hotărârea unică pronunțată la 8 octombrie 2013 de Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius) privește tocmai aceste două aspecte. Astfel, nu avem nicio îndoială cu privire la faptul că cererea privind obligațiile de întreținere față de copilul V este accesorie celei referitoare la drepturile de încredințare și la dreptul de vizită în privința acestuia.
40.
Or, în temeiul articolului 3 litera (d) din Regulamentul nr. 4/2009, are competența de a hotărî în materie de obligații de întreținere instanța judecătorească competentă în temeiul legii forului într‑o acțiune privind răspunderea părintească, atunci când cererea cu privire la o obligație de întreținere este accesorie respectivei acțiuni.
41.
Astfel, norma de competență care va fi stabilită pentru răspunderea părintească va fi valabilă în egală măsură pentru obligațiile de întreținere, în temeiul acestei dispoziții.
42.
Propunem, prin urmare, reformularea întrebării adresate de instanța de trimitere după cum urmează: prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă Regulamentul nr. 2201/2003 și Regulamentul nr. 4/2009 trebuie interpretate în sensul că, atunci când o instanță a unui stat membru a pronunțat o hotărâre, rămasă definitivă, referitoare la încredințarea, la dreptul de vizită și la obligațiile de întreținere privind un copil minor, această instanță este de asemenea competentă să se pronunțe cu privire la o cerere de modificare a hotărârii menționate, chiar și în cazul în care acest copil nu are reședința obișnuită pe teritoriul statului membru respectiv.
43.
În realitate, problema care se ridică în prezenta cauză este aceea dacă instanțele lituaniene care au pronunțat hotărârea din 8 octombrie 2013, care a dobândit autoritate de lucru judecat, referitoare la încredințarea copilului V, la dreptul de vizită și la obligațiile de întreținere față de acesta, beneficiază de o prorogare de competență care le permite să se pronunțe din nou cu privire la același obiect, chiar și în cazul în care, în temeiul normei generale privind competența prevăzute de Regulamentul nr. 2201/2003, instanțele neerlandeze sunt cele competente în materia răspunderii părintești, copilul V având reședința obișnuită în Țările de Jos.
44.
În opinia noastră, nu există niciun motiv care ar putea întemeia competența instanțelor lituaniene de a se pronunța cu privire la o astfel de cerere.
45.
Curtea a statuat că trebuie verificată și stabilită competența unei instanțe în materia răspunderii părintești, în fiecare caz în parte, atunci când o instanță este sesizată cu o procedură, ceea ce implică faptul că aceasta nu este menținută după încheierea unei proceduri pendinte (
8
).
46.
Acțiunea formulată de W are ca obiect, desigur, modificarea modalităților referitoare la încredințare, la dreptul de vizită, precum și la obligațiile de întreținere, stabilite în hotărârea din 8 octombrie 2013. Acest tip de acțiune nu are, de altfel, nimic excepțional. Este o practică obișnuită ca unul dintre părinți să sesizeze instanța în vederea modificării modalităților menționate, deoarece situația sa personală sau financiară s‑a modificat.
47.
Această hotărâre a rămas însă definitivă, iar acțiunea formulată de W la 28 august 2014 la Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius) trebuie să fie considerată, prin urmare, o cerere nouă.
48.
Or, normele de competență stabilite de Regulamentul nr. 2201/2003 sunt clare. În temeiul articolului 8 din acesta, competența în materia răspunderii părintești este atribuită, în primul rând, instanțelor statului membru în care copilul are reședința obișnuită la momentul la care instanța este sesizată, și anume „la data depunerii la instanță a actului de sesizare a instanței” (
9
). În speță, instanța de trimitere precizează că reședința obișnuită a copilului V este în Țările de Jos începând din luna noiembrie 2011 și că acesta nu a locuit niciodată în Lituania. În consecință, la data la care W a sesizat instanțele lituaniene, și anume, astfel cum a fost indicat la punctul anterior, la 28 august 2014, instanțele neerlandeze erau cele competente să se pronunțe cu privire la toate aspectele referitoare la răspunderea părintească în privința acestui copil.
49.
Împrejurarea că acțiunea formulată de W are ca obiect modificarea modalităților stabilite prin hotărârea din 8 octombrie 2013, pronunțată de instanțele lituaniene, nu poate avea drept efect derogarea de la această normă generală și prorogarea competenței acestor instanțe.
50.
Temeiurile de competență stabilite prin acest regulament în materia răspunderii părintești sunt concepute în funcție de interesul superior al copilului și în special de criteriul proximității (
10
). Acesta este motivul pentru care, în temeiul articolului 8 din acest regulament, competența în această materie este atribuită, în primul rând, instanțelor statului membru în care copilul are reședința obișnuită la momentul la care instanța este sesizată. Astfel, datorită proximității lor geografice, instanțele respective sunt în general cele mai apte să aprecieze măsurile care trebuie adoptate în interesul copilului (
11
).
51.
Deși este adevărat că această normă generală de competență cunoaște excepții, acestea sunt totuși enumerate în mod limitativ la articolele 9-15 din Regulamentul nr. 2201/2003 și trebuie să fie interpretate în mod strict (
12
).
52.
Articolul 9 din acest regulament privește cazurile în care copilul se mută în mod legal dintr‑un stat membru. Articolul 10 din același regulament se referă la cazurile de răpire a copilului. Articolul 12 din regulamentul menționat privește prorogarea de competență care permite instanțelor unui alt stat membru decât cel în care copilul are reședința obișnuită să soluționeze cererile în materia răspunderii părintești în privința acestui copil, fie în cazul în care aceste instanțe sunt competente să se pronunțe cu privire la o cerere de divorț, de separare de drept sau de anulare a căsătoriei, fie în cazul în care copilul are o legătură strânsă cu acest stat membru, în special datorită faptului că unul dintre titularii răspunderii părintești își are reședința obișnuită aici sau că copilul este resortisant al statului menționat. În ambele cazuri, competența „excepțională” a instanțelor amintite trebuie să fi fost acceptată expres sau în orice alt mod neechivoc de către soți și de către titularii răspunderii părintești (
13
).
53.
În ceea ce privește articolul 14 din acest regulament, acesta trebuie avut în vedere în cazul în care nicio instanță a unui stat membru nu este competentă în temeiul articolelor 8-13 din același regulament. În sfârșit, articolul 15 din regulamentul menționat prevede posibilitatea instanțelor unui stat membru, competente pentru a soluționa cauza pe fond, de a trimite cauza instanțelor unui alt stat membru cu care copilul are o legătură specială, atunci când acestea din urmă sunt mai bine plasate pentru a soluționa cauza și atunci când acest lucru servește interesul copilului.
54.
Trebuie să se constate că prezenta cauză nu intră sub incidența niciuneia dintre excepțiile prevăzute de regulamentul menționat.
55.
Prorogarea sau menținerea unei competențe nu s‑ar putea justifica decât dacă este în interesul superior al copilului. Articolul 24 alineatul (2) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene prevede, în această privință, că „[î]n toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial”.
56.
Astfel, s‑ar putea susține că, dat fiind că hotărârea prin care sunt stabilite modalitățile referitoare la încredințare, la dreptul de vizită și la obligațiile de întreținere tinde să fie modificată prin pronunțarea unei noi hotărâri, ar fi oportun ca această nouă hotărâre să fie pronunțată de aceeași instanță.
57.
O astfel de excepție de la norma generală există în ceea ce privește dreptul de vizită. Articolul 9 din Regulamentul nr. 2201/2003 prevede că, în cazul în care copilul se mută în mod legal și dobândește o nouă reședință obișnuită, instanțele statului membru al fostei reședințe obișnuite a copilului își păstrează competența pe o perioadă de trei luni de la mutare, pentru modificarea unei hotărâri privind dreptul de vizită pronunțate în acest stat membru.
58.
Legiuitorul Uniunii a justificat o astfel de excepție de la norma generală prin faptul că era preferabil să fie „însăși instanța aflată cel mai aproape de copil la momentul schimbării cea care modifică hotărârea sa anterioară pentru a ține seama de mutarea copilului, fapt care asigură o anumită continuitate, fără a modifica totuși definiția «reședinței obișnuite»” (
14
).
59.
Totuși, pe lângă faptul că nu privește doar dreptul de vizită, există o diferență fundamentală între o situație precum cea avută în vedere la articolul 9 din acest regulament și situația din cauza principală. Instanțele lituaniene care au pronunțat hotărârea din 8 octombrie 2013, a cărei modificare este solicitată de W, nu își puteau întemeia în niciun moment competența pe locul de reședință a copilului, întrucât acesta din urmă nu a locuit niciodată, reamintim, în Lituania. S‑ar părea, având în vedere elementele care figurează în dosar, că instanțele lituaniene care au pronunțat această hotărâre s‑au considerat competente în temeiul articolului 14 din regulamentul menționat, o competență subsidiară, astfel cum se menționează la punctul 53 din prezentele concluzii. Prin urmare, competența acestor instanțe nu a fost stabilită în funcție de criteriul proximității și, în consecință, în funcție de interesul superior al copilului.
60.
Prin urmare, prorogarea unei competențe care nu servește cel mai bine interesul superior al copilului ar fi complet contrară sistemului prevăzut de Regulamentul nr. 2201/2003 și principiului fundamental, înscris la articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale, potrivit căruia în toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial.
61.
Având în vedere ansamblul acestor elemente, apreciem că articolul 8 din Regulamentul nr. 2201/2003 și articolul 3 litera (d) din Regulamentul nr. 4/2009 trebuie interpretate în sensul că, atunci când o instanță a unui stat membru a pronunțat o hotărâre, rămasă definitivă, referitoare la încredințarea și la dreptul de vizită privind un copil minor, această instanță nu mai este competentă să se pronunțe cu privire la o cerere de modificare a hotărârii menționate, în măsura în care copilul respectiv nu are reședința obișnuită pe teritoriul acestui stat membru. Instanța competentă să soluționeze o astfel de cerere este, în conformitate cu aceste dispoziții, precum și cu principiul apărării interesului superior al copilului, instanța statului membru pe teritoriul căruia copilul are reședința obișnuită.
IV – Concluzie
62.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă Vilniaus miesto apylinkės teismas (Tribunalul Districtual din orașul Vilnius, Lituania) după cum urmează:
„Articolul 8 din Regulamentul (CE) nr. 2201/2003 al Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 și articolul 3 litera (d) din Regulamentul (CE) nr. 4/2009 al Consiliului din 18 decembrie 2008 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor și cooperarea în materie de obligații de întreținere trebuie interpretate în sensul că, atunci când o instanță a unui stat membru a pronunțat o hotărâre, rămasă definitivă, referitoare la încredințarea, la dreptul de vizită, precum și la obligațiile de întreținere privind un copil minor, această instanță nu mai este competentă să se pronunțe cu privire la o cerere de modificare a hotărârii menționate, în măsura în care copilul respectiv nu are reședința obișnuită pe teritoriul acestui stat membru.
Instanța competentă să soluționeze o astfel de cerere este, în conformitate cu aceste dispoziții, precum și cu principiul apărării interesului superior al copilului, instanța statului membru pe teritoriul căruia copilul are reședința obișnuită.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Regulamentul Consiliului din 27 noiembrie 2003 privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 (JO 2003, L 338, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 183).
(
3
)	Regulamentul Consiliului din 18 decembrie 2008 privind competența, legea aplicabilă, recunoașterea și executarea hotărârilor și cooperarea în materie de obligații de întreținere (JO 2009, L 7, p. 1, și rectificare JO 2011, L 131, p. 26).
(
4
)	A se vedea considerentul (9) al acestui regulament.
(
5
)	A se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctul 47 și jurisprudența citată).
(
6
)	C‑523/07, EU:C:2009:225.
(
7
)	A se vedea Hotărârea din 22 decembrie 2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punctele 48 și 49).
(
8
)	A se vedea Hotărârea din 1 octombrie 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punctul 40).
(
9
)	A se vedea articolul 16 alineatul (1) din acest regulament. A se vedea de asemenea Hotărârea din 1 octombrie 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punctul 38).
(
10
)	A se vedea considerentul (12) al Regulamentului nr. 2201/2003. A se vedea, de asemenea, Hotărârea din 1 octombrie 2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punctul 44).
(
11
)	A se vedea Hotărârea din 23 decembrie 2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punctul 36).
(
12
)	A se vedea, în acest sens, Hotărârea din 21 octombrie 2015, Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:710, punctul 41).
(
13
)	A se vedea articolul 12 alineatul (1) litera (b) și alineatul (3) litera (b) din Regulamentul nr. 2201/2003.
(
14
)	Propunerea de regulament al Consiliului privind competența, recunoașterea și executarea hotărârilor judecătorești în materie matrimonială și în materia răspunderii părintești, de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1347/2000 și de modificare a Regulamentului (CE) nr. 44/2001 în materia obligațiilor de întreținere [COM(2002) 222 final (JO 2002, C 203 E, p. 155)].