62006CC0199
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JÁN MAZÁK
prezentate la 24 mai 2007 (
1
)
Cauza C-199/06
Centre d’exportation du livre français (CELF)
și
Ministre de la Culture et de la Communication
împotriva
Société internationale de diffusion et d’édition (SIDE)
„Ajutoare de stat — Articolul 88 alineatul (3) CE — Instanțe naționale — Recuperarea ajutoarelor puse în aplicare în mod nelegal — Ajutoare declarate compatibile cu piața comună”
I — Introducere
1.
Prin intermediul acestei trimiteri preliminare, instanța de trimitere dorește să obțină clarificări în privința întinderii obligației autorităților naționale, în conformitate cu articolul 88 alineatul (3) CE, de a recupera ajutoarele de stat acordate cu încălcarea obligațiilor de notificare și de a nu pune în aplicare măsurile preconizate („standstill”) impuse de această prevedere, în cazul în care Comisia declară ulterior ajutoarele ca fiind compatibile cu piața comună.
II — Context
A — Procedura la nivel comunitar
2.
În perioada 1980-2002, Centre d’exportation du livre français (denumită în continuare „CELF”) a primit anual ajutoare de stat. Ajutoarele, care au fost acordate fără notificarea prealabilă a Comisiei, au fost destinate reducerii costului de procesare a comenzilor de mică importanță care proveneau din străinătate, având ca obiect cărți scrise în limba franceză.
3.
În 1992, Société internationale de diffusion et d’édition (denumită în continuare „SIDE”), concurentă a CELF, a adresat o plângere Comisiei cu privire la ajutoarele în discuție. Prin Decizia din 18 mai 1993, Comisia a considerat că ajutoarele erau compatibile cu piața comună (
2
).
4.
Această decizie a fost anulată în parte de Tribunalul de Primă Instanță prin Hotărârea din 18 septembrie 1995 pentru motive privind vicii de procedură (
3
). Tribunalul de Primă Instanță a considerat că nu s-a îndeplinit, de către Comisie, obligația de inițiere a procedurii contradictorii prevăzute la articolul 88 alineatul (2) CE. Ca urmare a acestei hotărâri, Comisia a inițiat procedura oficială la 30 iulie 1996.
5.
La 10 iunie 1998, Comisia a adoptat a doua decizie privind ajutoarele acordate CELF. Potrivit articolului 1 din decizie, „ajutoarele acordate CELF pentru procesarea comenzilor de mică importanță de cărți în limba franceză constituie ajutoare în sensul articolului [87 alineatul (1)] CE. Întrucât guvernul francez nu a notificat aceste ajutoare Comisiei înainte de a le pune în aplicare, ajutoarele au fost acordate în mod ilegal. Ajutoarele sunt totuși compatibile, deoarece întrunesc condițiile pentru a putea beneficia de derogarea prevăzută la articolul [87 alineatul (3) litera (d)] CE” (
4
).
6.
Împotriva acestei decizii au fost introduse la instanțele comunitare două acțiuni în anulare. SIDE a introdus o acțiune la Tribunalul de Primă Instanță. Republica Franceză a introdus o acțiune la Curtea de Justiție, pentru motivul că, prin neaplicarea articolului 86 alineatul (2) CE, Comisia a săvârșit o eroare de drept.
7.
Întrucât cele două acțiuni contestau validitatea aceluiași act, Tribunalul de Primă Instanță a suspendat judecarea acestora până la pronunțarea hotărârii de către Curtea de Justiție.
8.
Prin Hotărârea din 22 iunie 2000, Curtea de Justiție a respins acțiunea introdusă de Republica Franceză (
5
).
9.
Prin Hotărârea din 28 februarie 2002, Tribunalul de Primă Instanță a anulat ultima teză a articolului 1 din Decizia Comisiei din 10 iunie 1998 care declarase ajutoarele acordate CELF ca fiind ajutoare compatibile. Această instanță și-a întemeiat decizia pe faptul că a fost săvârșită de către Comisie o eroare vădită de apreciere în privința definirii pieței (
6
).
10.
Prin a treia decizie, din 20 aprilie 2004 (
7
), Comisia a considerat, încă o dată, după ce a constatat natura ilegală a ajutoarelor (
8
) acordate CELF, că acestea sunt compatibile cu piața comună. O procedură de anulare privind a treia decizie a Comisiei este în prezent pendinte la Tribunalul de Primă Instanță (
9
).
B — Procedurile la nivel național
11.
Mai multe proceduri diferite privind ajutoarele acordate CELF au fost inițiate în fața autorităților și a instanțelor naționale franceze în paralel cu procedurile comunitare.
12.
Ca urmare a Hotărârii Tribunalului de Primă Instanță din 18 septembrie 1995, SIDE a solicitat Ministre de la culture et de la communication (ministrul culturii și al comunicațiilor) să înceteze plata ajutoarelor către CELF și să recupereze ajutoarele deja plătite.
13.
Prin Decizia din 9 octombrie 1996, ministrul culturii și al comunicațiilor a respins cererea SIDE. SIDE a atacat această decizie la tribunal administratif (Tribunalul Administrativ din Paris). Prin Hotărârea din 26 aprilie 2001, Tribunalul Administrativ a anulat decizia ministrului culturii și al comunicațiilor.
14.
Atât ministrul culturii și al comunicațiilor, cât și CELF au declarat apel împotriva hotărârii Tribunalului Administrativ la cour administrative d’appel (Curtea Administrativă de Apel din Paris). Prin Hotărârea din 5 octombrie 2004, Curtea Administrativă de Apel a menținut hotărârea instanței inferioare și a dispus ca statul francez să recupereze în termen de trei luni ajutoarele plătite CELF în perioada 1980-2002, sub sancțiunea unei penalități de 1000 de euro pentru fiecare zi de întârziere.
15.
Ministrul culturii și al comunicațiilor și CELF au introdus la Conseil d’État (Consiliul de Stat, Franța) recurs împotriva hotărârii Curții Administrative de Apel.
1. Întrebările formulate
16.
În acest context, prin Decizia din 29 martie 2006, Conseil d’État a adresat Curții de Justiție următoarele întrebări în vederea pronunțării unei hotărâri preliminare:
„1)
În primul rând, articolul 88 [CE] permite unui stat al cărui ajutor acordat unei întreprinderi este ilegal, nelegalitate constatată de instanțele acestui stat pentru motivul că acest ajutor nu a făcut obiectul unei notificări prealabile către Comisia Europeană în condițiile prevăzute la același articol 88 alineatul (3) [CE], să nu recupereze acest ajutor de la agentul economic care a fost beneficiarul ajutorului, pentru motivul că, fiind sesizată de către un terț, Comisia a declarat ajutorul ca fiind compatibil cu normele pieței comune și a asigurat astfel în mod efectiv controlul exclusiv pe care aceasta îl exercită asupra acestei compatibilități?
2)
În al doilea rând, dacă această obligație de restituire este menținută, este necesar să se țină cont, în cadrul calculului cuantumului sumelor care trebuie restituite, de perioadele în cursul cărora ajutorul în cauză a fost declarat compatibil de către Comisia Europeană cu normele pieței comune, înainte ca aceste decizii să facă obiectul unei anulări pronunțate de Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene?”
2. Procedura în fața Curții
17.
SIDE, CELF, guvernele Franței, Danemarcei, Țărilor de Jos, Germaniei și Ungariei, precum și Comisia și Autoritatea AELS de Supraveghere au prezentat observații scrise. Aceleași părți, cu excepția guvernelor olandez și maghiar, au formulat observații orale în ședința din 27 februarie 2007.
III — Apreciere
A — Prima întrebare
18.
Prin intermediul primei întrebări instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, potrivit articolului 88 alineatul (3) CE, un stat membru care a acordat ajutoare ilegale cu încălcarea cerințelor, prevăzute de această dispoziție, de notificare și de a nu pune în aplicare măsurile preconizate trebuie să recupereze aceste ajutoare de la beneficiar atunci când Comisia adoptă ulterior o decizie prin care declară ajutoarele compatibile cu piața comună.
19.
CELF și reprezentanții Franței, Danemarcei și Germaniei susțin că un stat membru nu ar trebui să recupereze ajutoarele acordate înaintea adoptării unei decizii finale de către Comisie, în cazul în care această decizie declară ajutoarele ca fiind compatibile cu piața comună. Poziția guvernului german, după cum este menționată mai sus, a fost expusă în cadrul ședinței și diferă în mod substanțial de poziția care reiese din observațiile scrise. SIDE, guvernul Țărilor de Jos și Autoritatea AELS de Supraveghere consideră că, în condițiile descrise mai sus, ajutoarele trebuie recuperate. Comisia consideră că, în aceste condiții, instanța națională nu este obligată să dispună recuperarea ajutoarelor, însă nici nu îi este interzis să dispună în acest sens, dacă, potrivit dreptului național aplicabil, recuperarea este consecința neîndeplinirii obligației de notificare a ajutoarelor. Guvernul maghiar, care a răspuns ambelor întrebări în același timp, susține că, în măsura în care dreptul național ar permite acest lucru, o instanță națională ar putea dispune recuperarea ajutoarelor numai pentru perioada în care aceste ajutoare pot fi considerate ilegale. În consecință, în cauza aflată pe rolul instanței de trimitere, ajutoarele în discuție ar trebui considerate ilegale în perioada 1980-1993. Întrucât Comisia nu a avut cunoștință despre existența ajutoarelor în timpul perioadei menționate, Ungaria susține că acestea nu ar putea fi validate în mod retroactiv de Comisie.
20.
Regimul de examinare a ajutoarelor de stat instituit prin articolele 87 CE și 88 CE presupune atât implicarea Comisiei, cât și a instanțelor naționale. Acestea joacă roluri distincte, însă complementare, în vederea asigurării respectării normelor comunitare privind ajutoarele de stat (
10
).
21.
În ceea ce privește rolul Comisiei, articolele 87 CE-89 CE instituie, printre altele, un cadru procedural care împuternicește Comisia să determine dacă plățile efectuate de un stat membru sau prin intermediul resurselor de stat constituie ajutoare în înțelesul acestor prevederi. Articolul 88 CE stabilește o procedură conform căreia Comisia monitorizează și examinează în mod constant schemele de ajutor existente și pe cele aflate în proiect. Această procedură este detaliată în Regulamentul nr. 659/1999, care stabilește normele de aplicare a articolului 88 CE (
11
).
22.
Pentru a asigura eficacitatea rolului Comisiei în monitorizarea și în examinarea ajutoarelor în interesul Comunității, articolul 88 alineatul (3) CE impune două obligații neechivoce statelor membre atunci când acestea intenționează să acorde ajutoare noi sau să modifice ajutoarele existente: o obligație de notificare și o obligație de a nu pune în aplicare măsurile preconizate (așa-numita obligație de „standstill”). Prima teză a articolului 88 alineatul (3) CE impune statelor membre informarea Comisiei în timp util în privința proiectelor referitoare la ajutoare. Ultima teză a articolului 88 alineatul (3) CE impune o obligație suplimentară în privința statelor membre respective de a se abține să pună în aplicare măsurile preconizate înainte ca procedura prevăzută la articolul 88 CE să conducă la pronunțarea unei decizii finale din partea Comisiei. Astfel cum Curtea a arătat în Hotărârea Adria-Wien Pipeline și Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke (
12
), articolul 88 CE „impune statelor membre obligații specifice pentru a facilita sarcina Comisiei și pentru a evita ca aceasta să nu fie pusă în fața faptului împlinit”.
23.
Statele membre nu pot acorda ajutoare de stat dacă Comisia nu a adoptat o decizie finală în care să declare că ajutoarele respective sunt compatibile cu piața comună. Nerespectarea acestor obligații determină caracterul ilegal al ajutoarelor de stat (
13
).
24.
Aprecierea compatibilității ajutoarelor cu piața comună este de competența exclusivă a Comisiei, sub controlul instanțelor comunitare (
14
). Cu toate acestea, Comisia nu are competența de a declara ajutoarele de stat ca fiind ilegale doar pentru motivul că au fost încălcate obligațiile, prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE, de notificare și de a nu pune în aplicare măsurile preconizate (
15
). Aceasta poate decide numai restituirea ajutoarelor atunci când concluzionează, după efectuarea unei investigații, că ajutoarele sunt incompatibile cu piața comună (
16
).
25.
Importanța clauzei de interdicție a punerii în aplicare a măsurilor preconizate în sistemul comunitar de monitorizare a ajutoarelor este subliniată prin faptul că implicarea instanțelor naționale în acest sistem apare ca rezultat al efectului său direct. Clauza de interdicție a punerii în aplicare a măsurilor preconizate conferă drepturi justițiabililor pe care instanțele naționale au obligația să le salvgardeze (
17
). Conform unei jurisprudențe constante, atunci când articolul 88 alineatul (3) CE este încălcat, instanțele naționale au obligația ca, în conformitate cu dreptul național, să stabilească consecințele necesare în ceea ce privește atât validitatea actelor de punere în aplicare a ajutoarelor, cât și recuperarea asistenței financiare acordate fără a ține seama de această dispoziție. În special, constatarea faptului că un ajutor a fost acordat cu încălcarea ultimei teze a articolului 88 alineatul (3) CE trebuie să conducă, în principiu, la restituirea acestuia în conformitate cu normele de procedură din dreptul intern (
18
).
26.
Conform unei jurisprudențe constante, o decizie a Comisiei care declară ajutoarele compatibile nu produce efecte decât pentru viitor (
19
).
27.
Mai recent, Curtea a reiterat acest principiu în Hotărârea Transalpine Ölleitung. Astfel, „[o] decizie a Comisiei prin care aceasta declară un ajutor care nu a fost notificat ca fiind compatibil cu piața comună nu are ca efect de a face conforme cu legea, a posteriori, actele de executare care nu erau valide pentru motivul că fuseseră adoptate cu încălcarea interdicției prevăzute la ultima teză a articolului 88 alineatul (3) CE, deoarece altminteri efectul direct al acestei prevederi ar fi afectat, iar interesele justițiabililor, care trebuie protejate de către instanțele naționale, ar fi ignorate. Orice altă interpretare ar avea drept efect să favorizeze nerespectarea acestei prevederi de către statul membru respectiv și ar priva-o de efectul său util” (
20
).
28.
Mai mulți intervenienți au solicitat Curții să reconsidere principiul descris mai sus și jurisprudența în care acesta a fost aplicat sau cel puțin să diferențieze prezenta cauză în lumina situației de fapt specifice.
29.
Franța a susținut, printre altele, că cele două cauze, FNCE și van Calster, care priveau o cerere de restituire a taxelor plătite pentru finanțarea unor ajutoare ilegale, diferă în mod substanțial de cauza pendinte la instanța națională. În speță, cel care solicită instanței naționale să dispună recuperarea ajutoarelor ilegale este concurentul beneficiarului acestor ajutoare. Danemarca a susținut că prezenta cauză trebuie diferențiată de cauza Transalpine Ölleitung, deoarece aceasta din urmă privea extinderea cercului beneficiarilor unui ajutor ilegal și, prin urmare, nu prezintă relevanță pentru cauza aflată pe rolul instanței de trimitere. Germania a susținut că Hotărârile FNCE, van Calster și Transalpine Ölleitung trebuie interpretate în sensul că impun instanței naționale o obligație de a dispune recuperarea ajutoarelor ilegale chiar și atunci când acestea au fost ulterior considerate ca fiind compatibile. Cu toate acestea, Germania a invitat Curtea să își reconsidere jurisprudența în lumina observațiilor prezentate de Franța și de Danemarca. Comisia a susținut că o somație de recuperare a ajutoarelor ilegale pronunțată de instanțele naționale ar lipsi, în prezenta cauză, decizia sa privind compatibilitatea de orice efect practic. Aceasta susține că, în prezenta cauză, o somație de recuperare a ajutoarelor acordate pronunțată de instanța națională ar avea același efect precum o decizie a Comisiei care declară ajutoarele incompatibile și prin care se decide recuperarea acestora.
30.
Obligația de notificare și obligația de a nu pune în aplicare măsurile preconizate, obligații prevăzute la articolul 88 alineatul (3) CE, constituie, în opinia noastră, una dintre pietrele unghiulare ale regulilor în materia ajutoarelor de stat instituite de Tratatul CE. Într-adevăr, în Concluziile prezentate în cauza Boussac (
21
), avocatul general Jacobs a arătat că obligația de notificare a proiectelor de ajutoare are o importanță atât de evidentă pentru funcționarea pieței comune, încât această obligație trebuie respectată în mod riguros atât în privința conținutului, cât și a formei (
22
). Curtea a reamintit, în Hotărârea Adria-Wien Pipeline și Wieterdorfer & Peggauer Zementwerke, că obligația de a nu pune în aplicare măsurile preconizate „constituie salvarea mecanismului de monitorizare instituit prin articolul 88 CE care, în schimb, este esențial pentru a proteja funcționarea corespunzătoare a pieței comune” (
23
).
31.
În opinia noastră, pentru a putea fi păstrat sistemul, elaborat cu minuțiozitate, al examinării ajutoarelor de stat, nerespectarea cerințelor articolului 88 alineatul (3) CE trebuie să constituie mai mult decât un simplu viciu de formă care poate fi remediat ex post facto printr-o decizie a Comisiei care declară ajutoarele compatibile cu piața comună. O asemenea abordare ar reduce în mod considerabil motivarea statelor membre de a respecta articolul 88 alineatul (3) CE și întinderea obligației Comisiei de a examina ajutoarele de stat înainte de punerea acestora în aplicare. Încălcările articolului 88 alineatul (3) CE trebuie, în consecință, să facă obiectul impunerii unei sancțiuni disuasive.
32.
În mod contrar argumentelor prezentate de unii intervenienți, nu considerăm că o sancțiune eficientă a încălcării obligației de notificare și a obligației de a nu pune în aplicare măsurile preconizate, obligații prevăzute de articolul 88 alineatul (3) CE, ar însemna, printre altele, ca instanța națională să dispună ca beneficiarul unui ajutor ilegal, care a fost ulterior declarat compatibil cu piața comună de către Comisie, să plătească dobândă pentru perioada în care ajutorul a fost considerat ca fiind plătit prematur. În plus, nu considerăm că posibilitatea ca respectivii concurenți să solicite acordarea unei despăgubiri pentru prejudiciul cauzat de o asemenea plată prematură ar putea fi o sancțiune efectivă. Este extrem de îndoielnic dacă, în asemenea împrejurări, justițiabilii ar fi încurajați să introducă acțiuni în fața instanțelor naționale în situația în care sancțiunea actuală a recuperării ajutoarelor ilegale ar fi înlocuită, de exemplu, cu o simplă obligație de plată a dobânzii pentru plata prematură a ajutoarelor sau cu o acțiune pentru repararea prejudiciului suferit. Într-adevăr, reprezentantul guvernului francez a menționat, în cadrul ședinței, că era puțin probabil ca un concurent să fie în măsură să dovedească legătura de cauzalitate dintre plata prematură a ajutoarelor și orice pretins prejudiciu suferit. O asemenea abordare nu ar constitui o măsură de descurajare suficient de puternică pentru a putea împiedica încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE și ar reduce în mod considerabil capacitatea Comisiei de a examina în mod eficient ajutoarele în conformitate cu articolul 88 CE.
33.
În consecință, instanțele naționale ar trebui, în opinia noastră, să continue în principiu să aplice sancțiuni, dispunând recuperarea ajutoarelor ilegale în conformitate cu normele de procedură naționale, independent de o decizie ulterioară a Comisiei prin care aceasta declară ajutoarele compatibile cu piața comună. Această procedură, departe de a slăbi rolul Comisiei, reducând sau eliminând, după cum s-a susținut, importanța deciziei sale finale privind compatibilitatea în anumite cazuri, dimpotrivă, întărește rolul jucat de Comisie în sistemul de control al ajutoarelor de stat prevăzut la articolele 87 CE și 88 CE și asigură faptul că acesta nu va fi diminuat.
34.
Mai mult, contrar argumentelor invocate de unii dintre intervenienți, nu considerăm că este posibil să se interpreteze sau să se modifice jurisprudența constantă a Curții în această privință, după cum s-a confirmat recent în cauza Transalpine Ölleitung, sau să fie efectuată o distincție utilă pe baza situației de fapt supuse aprecierii instanțelor naționale în cauza de față și în cea din cauza FNCE, van Calster sau Transalpine Ölleitung. Reiese cât se poate de clar, de exemplu, dintr-o interpretare a Hotărârilor FNCE și van Calster, că intenția Curții a fost să extindă la taxele colectate în vederea finanțării ajutoarelor ilegale principiul general conform căruia o decizie a Comisiei care declară ajutoarele compatibile nu poate valida în mod retroactiv aceste ajutoare. Curtea nu a intenționat să restrângă acest principiu general la restituirea taxelor. În Hotărârea Transalpine Ölleitung, Curtea a reconfirmat principiul consacrat, conform căruia, în conformitate cu articolul 88 alineatul (3) CE, este de competența instanțelor naționale să salvgardeze drepturile justițiabililor față de o posibilă nerespectare, de către autoritățile naționale, a interdicției de punere în aplicare a ajutoarelor înaintea adoptării, de către Comisie, a unei decizii finale care să autorizeze aceste ajutoare. În plus și fără aduce atingere punctului precedent, Curtea a considerat că, în lumina împrejurărilor specifice ale cauzei, când unele părți au solicitat extinderea domeniului de aplicare al unui ajutor constând în rambursarea anumitor taxe, instanțele naționale trebuie să salvgardeze interesele justițiabililor, luând pe deplin în considerare, în același timp, interesul comunitar, și nu trebuie să adopte o decizie care ar avea drept unic efect extinderea cercului beneficiarilor ajutorului. Astfel, la punctul 50 din hotărâre, Curtea s-a pronunțat în sensul că „instanțele naționale trebuie să asigure ca măsurile pe care le acordă cu titlu de reparație să poată înlătura în mod efectiv efectele ajutoarelor acordate cu încălcarea articolului 88 alineatul (3) CE și că acestea nu trebuie numai să extindă ajutoarele la un grup mai larg de beneficiari”.
35.
În cadrul ședinței, reprezentanții guvernelor francez, danez și german au arătat că decizia Curții în prezenta cauză ar putea avea consecințe financiare considerabile. În perioada cuprinsă între Hotărârea Ferring (
24
) și Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg (
25
), pronunțate de Curte, au fost efectuate plăți de către statele membre cu titlu de compensație pentru efectuarea anumitor misiuni de serviciu public care s-ar fi putut dovedi ulterior că nu îndeplinesc cele patru criterii stabilite în Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg și, în consecință, ar intra în sfera de aplicare a articolului 87 alineatul (1) CE. În temeiul Hotărârii Ferring, statele membre ar putea să nu notifice anumite plăți atunci când au convingerea că acestea nu constituie ajutoare.
36.
În opinia noastră, orice pretinsă ambiguitate care ar fi putut apărea în perioada dintre Hotărârea Curții în cauza Ferring și Hotărârea Altmark Trans și Regierungspräsidium Magdeburg cu privire la plățile efectuate de statele membre cu titlu de compensație pentru serviciile publice furnizate nu ni se pare a prezenta nicio relevanță în împrejurările specifice ale cauzei aflate pe rolul instanței de trimitere. Întrucât plățile către CELF au fost efectuate anual în perioada 1980-2002, considerăm ca fiind puțin probabil ca aceste plăți, efectuate pe o perioadă atât de îndelungată, să poată fi o consecință a erorii ca rezultat al Hotărârii Ferring, care a fost pronunțată la 22 noiembrie 2001.
37.
În consecință, concluzionăm că, potrivit articolului 88 alineatul (3) CE, un stat membru care a acordat un ajutor ilegal prin încălcarea obligațiilor, prevăzute de această dispoziție, de notificare și de a nu pune în aplicare măsurile preconizate trebuie să recupereze ajutoarele de la beneficiar chiar și atunci când procedura prevăzută la articolul 88 CE a condus la pronunțarea unei decizii finale de declarare a ajutoarelor respective ca fiind compatibile cu piața comună.
B — A doua întrebare
38.
A doua întrebare adresată de instanța de trimitere este formulată în măsura în care se răspunde la prima întrebare, după cum am sugerat la punctul 37 de mai sus. Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă, în scopul calculării cuantumului sumelor care trebuie restituite, trebuie luate în considerare ajutoarele ilegale plătite pe perioada care urmează unei decizii a Comisiei prin care aceste ajutoare sunt declarate compatibile cu piața comună, însă înainte de anularea acestei decizii de către Tribunalul de Primă Instanță al Comunităților Europene.
39.
Această întrebare pare să fie inspirată de faptul că, în trei situații, Comisia a declarat ajutoarele respective compatibile cu piața comună și că, până în prezent, în două cazuri, Tribunalul de Primă Instanță a anulat deciziile Comisiei. Prin această întrebare, instanța de trimitere solicită să se stabilească, în realitate, dacă o asemenea situație ar putea constitui o împrejurare excepțională care ar putea împiedica restituirea ajutoarelor ilegale pentru anumite perioade.
40.
În mod similar primei întrebări, și a doua întrebare a provocat reacții divergente din partea intervenienților.
41.
Conform unei jurisprudențe constante, actele instituțiilor Comunității sunt în principiu prezumate ca fiind legale și, prin urmare, produc efecte juridice atâta vreme cât nu au fost retrase, anulate în cadrul unei acțiuni în anulare sau declarate ca fiind lipsite de validitate în urma unei trimiteri preliminare sau a unei excepții de nelegalitate (
26
). Cu toate acestea, conform articolului 231 CE, dacă o acțiune în anulare este întemeiată, Curtea de Justiție declară actul respectiv ca fiind nul și neavenit. Anularea unui act conduce la dispariția retroactivă a acestuia cu caracter erga omnes (
27
).
42.
În prezenta cauză, Deciziile Comisiei din 18 mai 1993 și din 10 iunie 1998, care concluzionează că ajutoarele acordate CELF sunt compatibile cu piața comună, au fost anulate de Tribunalul de Primă Instanță prin Hotărârea din 18 septembrie 1995 și, respectiv, prin Hotărârea din 28 februarie 2002. Aceste hotărâri au condus la dispariția retroactivă a deciziilor în discuție. Luând în considerare răspunsul propus pentru prima întrebare de mai sus, a treia Decizie a Comisiei din 20 aprilie 2004, prin care aceasta a declarat că ajutoarele plătite CELF în perioada 1980-2002 sunt compatibile cu piața comună, nu are drept efect regularizarea ex post facto a acestor plăți ilegale, iar acestea trebuie, în principiu, să fie recuperate de statul membru.
43.
Cu toate acestea, înainte de a dispune recuperarea ajutoarelor acordate CELF, instanța națională trebuie să examineze dacă CELF se poate prevala de încrederea legitimă sau dacă există vreo împrejurare specială care ar milita împotriva restituirii ajutoarelor. În această privință, mai mulți intervenienți au susținut că, întrucât Comisia a adoptat, pe baza competenței sale exclusive în acest domeniu, mai multe decizii care declară ajutoarele acordate CELF compatibile cu piața comună, atunci când calculează cuantumul sumei de recuperat, instanța națională nu ar trebui să ia în considerare sumele plătite în perioada cuprinsă între o decizie a Comisiei care declară ajutoarele compatibile și anularea acesteia de către Tribunalul de Primă Instanță.
44.
Nu împărtășim acest punct de vedere. După cum am menționat mai sus, în mod normal, potrivit articolului 88 alineatul (3) CE, un stat membru ar trebui să notifice orice ajutor de stat planificat și să îl pună în aplicare numai atunci când Comisia adoptă o decizie finală prin care declară ajutorul compatibil cu piața comună. Conform unei jurisprudențe constante, luând în considerare caracterul imperativ al monitorizării ajutoarelor de stat, efectuate de Comisie potrivit articolului 88 CE, întreprinderile cărora le-au fost acordate ajutoare nu pot avea, în principiu, o încredere legitimă în sensul că ajutoarele sunt legale numai dacă au fost acordate în conformitate cu procedura prevăzută la acest articol. Un agent economic diligent ar trebui în mod normal să fie în măsură să stabilească dacă această procedură a fost urmată (
28
).
45.
Mai mult, după cum a arătat avocatul general Tizzano în Concluziile prezentate în cauza P & O European Ferries (Vizcaya) și Diputación Foral de Vizcaya/Comisia (
29
), un agent economic diligent trebuie să fie, de asemenea, conștient că o decizie a Comisiei este supusă căilor de atac la instanțele comunitare. Curtea a declarat, de asemenea, în Hotărârea Italia/Comisia, că „[…] atâta vreme cât Comisia nu a adoptat o decizie de aprobare și nu a expirat termenul de introducere a acțiunii împotriva unei astfel de decizii, beneficiarul nu are certitudine în ceea ce privește legalitatea ajutorului preconizat, singura care ar putea să îl determine să nutrească o încredere legitimă” (
30
).
46.
În plus, după cum a indicat Tribunalul de Primă Instanță, a concluziona altfel ar priva de efectul util controlul efectuat de instanța comunitară în privința legalității unei decizii a Comisiei prin care aceasta declară ajutoarele compatibile (
31
). Anularea unei asemenea decizii ar constitui, în definitiv, o victorie à la Pirus, deoarece efectele negative ale ajutoarelor nu pot fi remediate prin recuperarea acestora. Deși o decizie a Comisiei care declară ajutoarele ilegale drept compatibile cu piața comună ar trebui să dea naștere în mod automat unei încrederi legitime din partea beneficiarilor ajutoarelor, concurenții acestor beneficiari sau alți terți vătămați de decizia Comisiei nu ar avea niciun interes în a urmări anularea acesteia.
47.
În opinia noastră, în contextul recuperării de către un stat membru a ajutoarelor ilegale și în lumina jurisprudenței Curții, noțiunea „decizie finală” în sensul articolului 88 alineatul (3) CE trebuie interpretată ca desemnând o decizie a Comisiei de declarare a ajutoarelor compatibile cu piața comună care nu a făcut obiectul procedurii de control prevăzute la articolul 230 CE în termenul de două luni sau, în cazul în care asemenea proceduri au fost inițiate, legalitatea acesteia a fost confirmată de instanțele comunitare.
48.
Considerăm, în consecință, că ar trebui să se răspundă la a doua întrebare că obligația de recuperare a ajutoarelor ilegale se aplică oricărei perioade anterioare adoptării de către Comisie a unei decizii finale prin care ajutoarele sunt declarate ca fiind compatibile cu piața comună în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 88 CE, noțiunea „decizie finală” desemnând o decizie care nu a făcut obiectul procedurii de control prevăzute la articolul 230 CE în termenul de două luni sau, în cazul în care asemenea proceduri au fost inițiate, legalitatea acesteia a fost confirmată de instanțele comunitare.
IV — Concluzie
49.
Considerăm, în consecință, că, la întrebările formulate de Conseil d’État, ar trebui să se răspundă după cum urmează:
„1)
În conformitate cu articolul 88 alineatul (3) CE, un stat membru care a acordat un ajutor ilegal prin încălcarea obligațiilor, prevăzute de această dispoziție, de notificare și de a nu pune în aplicare măsurile preconizate trebuie să recupereze ajutoarele de la beneficiar chiar și atunci când procedura prevăzută la articolul 88 CE a condus la pronunțarea unei decizii finale de declarare a ajutoarelor respective ca fiind compatibile cu piața comună.
2)
Obligația de recuperare a ajutoarelor ilegale se aplică oricărei perioade anterioare adoptării de către Comisie a unei decizii finale prin care ajutoarele sunt declarate ca fiind compatibile cu piața comună în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 88 CE, noțiunea «decizie finală» desemnând o decizie care nu a făcut obiectul procedurii de control prevăzute la articolul 230 CE în termenul de două luni sau, în cazul în care asemenea proceduri au fost inițiate, legalitatea acesteia a fost confirmată de instanțele comunitare.”
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	Ajutoare acordate exportatorilor de cărți franceze, nr. NN 127/92 (JO 1993, C 174, p. 6).
(
3
)	Hotărârea SIDE/Comisia (T-49/93, Rec., p. II-2501). La primul punct din dispozitivul hotărârii, Tribunalul a anulat Decizia Comisiei din 18 mai 1993 prin care se declară compatibile cu piața comună anumite ajutoare (NN 127/92) acordate de guvernul francez exportatorilor de cărți în limba franceză, în măsura în care aceasta privea subvenția acordată în mod exclusiv în favoarea CELF pentru a compensa costurile suplimentare ocazionate de procesarea comenzilor de mică importanță de cărți în limba franceză efectuate de librării stabilite în străinătate.
(
4
)	Decizia 1999/133/CE a Comisiei din 10 iunie 1998 privind ajutoarele de stat în favoarea Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (JO 1999, L 44, p. 37).
(
5
)	Hotărârea Franța/Comisia (C-332/98, Rec., p. I-4833).
(
6
)	Hotărârea SIDE/Comisia (T-155/98, Rec., p. II-1179).
(
7
)	Decizia 2005/262/CE a Comisiei din 20 aprilie 2004 privind ajutoarele acordate de către Franța în favoarea Coopérative d’exportation du livre français (CELF) (JO 2005, L 85, p. 27).
(
8
)	Articolul 1 din decizie prevede că „ajutoarele în favoarea Coopérative d’exportation du livre français (CELF) pentru procesarea comenzilor de mică importanță de cărți în limba franceză, acordate de Franța în perioada 1980-2001, constituie ajutoare care intră în sfera de aplicare a articolului 87 alineatul (1) din Tratatul CE. Întrucât Franța a omis să notifice aceste ajutoare Comisiei înainte de a le pune în aplicare, acestea au fost acordate în mod ilegal. Ajutoarele sunt totuși compatibile cu piața comună în conformitate cu articolul 87 alineatul (3) litera (d) din tratat”.
(
9
)	Cauza SIDE/Comisia (T-348/04, în prezent pendinte la Tribunalul de Primă Instanță, JO 2004, C 262, p. 57).
(
10
)	Hotărârea din 11 iulie 1996, SFEI și alții (C-39/94, Rec., p. I-3547, punctul 41), și, mai recent, Hotărârea din 5 octombrie 2006, Transalpine Ölleitung in Österreich (C-368/04, Rec., p. I-9957, punctul 37).
(
11
)	Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din 22 martie 1999 de stabilire a normelor de aplicare a articolului [88 CE] (JO L 83, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41).
(
12
)	Hotărârea din 8 noiembrie 2001 (C-143/99, Rec., p. I-8365, punctul 23).
(
13
)	Hotărârea Transalpine Ölleitung in Österreich, citată la nota de subsol 10, punctul 40 și jurisprudența citată.
(
14
)	Hotărârea din 21 noiembrie 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires și Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon (C-354/90, Rec., p. I-5505, punctul 14, denumită în continuare „Hotărârea FNCE”), Hotărârea SFEI și alții, citată la nota de subsol 10, punctul 42, și Hotărârea din 17 iunie 1999, Piaggio (C-295/97, Rec., p. I-3735, punctul 31). O instanță națională nu poate, așadar, să declare un ajutor de stat incompatibil cu piața comună (a se vedea, prin analogie, Ordonanța din 24 iulie 2003, Sicilcassa și alții, C-297/01, Rec., p. I-7849, punctul 47). Aceasta nu aduce atingere competențelor limitate acordate Consiliului conform articolului 87 alineatul (3) litera (e) CE și articolului 88 alineatul (2) CE.
(
15
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea FNCE, citată la nota de subsol 14, punctele 13 și 14.
(
16
)	Aceasta nu aduce atingere competenței Comisiei de a lua o decizie provizorie prin care să dispună suspendarea plății ajutoarelor până la luarea unei decizii finale.
(
17
)	A se vedea Hotărârea din 11 decembrie 1973, Lorenz (120/73, Rec., p. 1471, punctul 8), Hotărârea FNCE, citată la nota de subsol 14, punctul 11, și Hotărârea SFEI și alții, citată la nota de subsol 10, punctul 39.
(
18
)	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 21 iulie 2005, Xunta de Galicia (C-71/04, Rec., p. I-7419, punctul 49).
(
19
)	A se vedea Hotărârea FNCE, citată la nota de subsol 14, punctele 16 și 17, Hotărârea din 21 octombrie 2003, van Calster și alții (C-261/01 și C-262/01, Rec., p. I-12249, punctele 62 și 63), și Hotărârea Xunta de Galicia, citată la nota de subsol 18, punctul 31.
(
20
)	A se vedea Hotărârea Transalpine Ölleitung, citată la nota de subsol 10, punctul 41.
(
21
)	Hotărârea din 14 februarie 1990, Franța/Comisia, cunoscută sub numele „Boussac” (C-301/87, Rec., p. I-307).
(
22
)	A se vedea punctul 19 din Concluziile prezentate în cauza Boussac. Avocatul general Jacobs a insistat asupra necesității de a se asigura o conformare strictă cu procedurile prevăzute la articolul 88 CE, ținând seama, în special, de absența unui regulament procedural în materie.
(
23
)	Hotărârea citată la nota de subsol 12, punctul 25.
(
24
)	Hotărârea din 22 noiembrie 2001 (C-53/00, Rec., p. I-9067).
(
25
)	Hotărârea din 24 iulie 2003 (C-280/00, Rec., p. I-7747).
(
26
)	Hotărârea din 5 octombrie 2004, Comisia/Grecia (C-475/01, Rec., p. I-8923, punctul 18 și jurisprudența citată).
(
27
)	Hotărârea din 1 iunie 2006, P & O Ferries și Diputación/Comisia (C-442/03 P și C-471/03 P, Rec., p. I-4845, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
28
)	Hotărârea din 20 septembrie 1990, Comisia/Germania (C-5/89, Rec., p. I-3437, punctul 14), și Hotărârea din 14 ianuarie 1997, Spania/Comisia (C-169/95, Rec., p. I-135, punctul 51).
(
29
)	„[C]ontrolul jurisdicțional exercitat de către instanța comunitară în privința deciziilor în materia ajutoarelor de stat nu poate fi considerat un eveniment excepțional și imprevizibil deoarece acesta constituie o parte esențială integrantă din sistemul instituit de tratat în această materie. Un agent economic diligent ar trebui, așadar, să știe că o decizie a Comisiei prin care aceasta declară că o măsură de stat nu constituie un ajutor de stat este, până la momentul expirării termenului de două luni prevăzut de articolul 230 CE, susceptibilă de a fi atacată în fața instanței comunitare.”, hotărârea citată la nota de subsol 27, punctul 153 din Concluzii.
(
30
)	Hotărârea din 29 aprilie 2004 (C-91/01, Rec., p. I-4355, punctul 66).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 5 august 2003, P & O Ferries și Diputación/Comisia (T-116/01 și T-118/01, Rec., p. II-2957, punctul 209).