62015CC0225
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
NILS WAHL
prezentate la 16 iunie 2016 (
1
)
Cauza C‑225/15
Domenico Politanò
[cerere de decizie preliminară formulată de Tribunale di Reggio Calabria (Tribunalul din Reggio Calabria, Italia)]
„Trimitere preliminară — Articolul 49 TFUE — Libertatea de stabilire — Principiile echivalenței și efectivității — Jocuri de noroc — Restricții — Condiții de participare la procedura de cerere de ofertă și evaluarea capacității economice și financiare — Excluderea ofertantului pentru neprezentarea de atestări ale capacității economice și financiare emise de două instituții bancare — Motive imperative de interes general — Proporționalitate — Aplicabilitatea articolului 47 din Directiva 2004/18/CE”
1.
Prezenta cerere de decizie preliminară privește interpretarea articolului 49 TFUE, a principiilor egalității de tratament și efectivității, precum și a articolului 47 din Directiva 2004/18/CE (
2
). Aceasta se înscrie în continuarea numeroaselor trimiteri preliminare cu care a fost sesizată Curtea și care pun în discuție diverse aspecte din legislația italiană în domeniul jocurilor de noroc (
3
) și în special condițiile impuse concesionarilor candidați cu ocazia cererii de ofertă lansate în anul 2012 (
4
) (denumită în continuare și „anunțul de participare Monti”) în discuție în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Stanley International Betting și Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25), și Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60).
2.
Potrivit unei structuri contencioase bine cunoscute deja, această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri penale împotriva reclamantului din litigiul principal, domnul Politanò, pentru nerespectarea legislației italiene care reglementează colectarea de pariuri pe evenimente sportive sau pe alte evenimente. Domnul Domenico Politanò, căruia i se reproșează, în primul rând, că nu dispune de autorizația necesară pentru exercitarea activității de colectare și de transmitere a pariurilor în temeiul dreptului național și, în al doilea rând, că nu este asociat unui operator titular al unei concesiuni, susține în esență că obligațiile impuse societății concesionare candidate la care este afiliat, în temeiul normelor administrative anexate la anunțul de participare Monti, sunt contrare mai multor norme și principii ale dreptului Uniunii.
3.
Prezenta cauză oferă Curții posibilitatea de a preciza elementele de care trebuie să se țină cont, precum și obligațiile care se impun instanțelor naționale în cazul elaborării unei cereri de decizie preliminară – și în special în descrierea cadrului factual și juridic relevant – astfel încât Curtea să poată da un răspuns util. De asemenea, aceasta oferă Curții ocazia de a regrupa termenii dezbaterii de care trebuie să ne ocupăm aici și de a aminti necesitatea de a nu pune Curtea în situația de a se pronunța cu privire la aspecte care provin mai degrabă din încercarea anumitor operatori de a evita unele sancțiuni penale, și nu din dorința de a asigura eficacitatea dreptului Uniunii.
I – Cadrul juridic
A – Dreptul Uniunii
4.
Potrivit articolului 1 alineatul (2) literele (a) și (d) din Directiva 2004/18:
„(a)
«Contractele de achiziții publice» sunt contracte cu titlu oneros, încheiate în scris între unul sau mai mulți operatori economici și una sau mai multe autorități contractante și care au ca obiect execuția de lucrări, furnizarea de produse sau prestarea de servicii în sensul prezentei directive.
[…]
(d)
«Contractele de achiziții publice de servicii» sunt contracte de achiziții publice, altele decât contractele de achiziții publice de lucrări sau de bunuri, care au ca obiect prestarea de servicii prevăzute în anexa II.”
5.
Articolul 1 alineatul (4) din Directiva 2004/18 prevede:
„«Concesionarea serviciilor» este un contract care prezintă aceleași caracteristici ca un contract de achiziții publice de servicii, cu excepția compensației pentru serviciile prestate, care poate consta fie exclusiv în dreptul de exploatare a serviciilor, fie în dreptul de exploatare și o plată.”
6.
Articolul 17 din această directivă, intitulat „Concesionări de servicii”, prevede:
„Fără a aduce atingere punerii în aplicare a dispozițiilor prevăzute la articolul 3, prezenta directivă nu se aplică în cazul concesionărilor de servicii definite la articolul 1 alineatul (4).”
7.
Articolul 47 din aceeași directivă, intitulat „Capacitate economică și financiară”, are următorul cuprins:
„(1)   Dovada capacității economice și financiare a operatorului economic poate fi făcută, ca regulă generală, prin una sau mai multe dintre următoarele referințe:
(a)
declarații bancare corespunzătoare sau, după caz, dovada unei asigurări a riscului profesional;
(b)
prezentarea bilanțurilor sau a extraselor de bilanț, în cazul în care publicarea bilanțurilor este prevăzută de legislația țării în care este stabilit operatorul economic;
(c)
o declarație privind cifra totală de afaceri și, după caz, cifra de afaceri din domeniul de activitate care face obiectul contractului, pentru cel mult ultimele trei exerciții financiare, disponibile în funcție de data înființării sau începerii activităților operatorului economic, în măsura în care informațiile privind cifrele de afaceri sunt disponibile.
(2)   După caz, un operator economic poate pune în evidență, pentru un contract determinat, capacitățile altor entități, indiferent de natura juridică a relațiilor dintre acesta și respectivele entități. În acest caz, operatorul economic trebuie să dovedească autorității contractante că va dispune de mijloacele necesare, prezentând, de exemplu, angajamentul respectivelor entități în acest sens.
(3)   În aceleași condiții, un grup de operatori economici prevăzut la articolul 4 poate menționa capacitățile membrilor grupului sau ale altor entități.
(4)   Autoritățile contractante precizează, în anunțul de participare sau în invitația ofertantului, ce referință sau referințe au ales, dintre cele prevăzute la alineatul (1), precum și celelalte referințe justificative care trebuie prezentate.
(5)   În cazul în care, din motive întemeiate, operatorul economic nu poate prezenta referințele solicitate de autoritatea contractantă, este autorizat să facă dovada capacității sale economice și financiare prin orice alt document pe care autoritatea contractantă îl consideră corespunzător.”
B – Dreptul italian
8.
Cadrul de reglementare național pertinent este în prezent bine cunoscut de Curte, care, astfel cum am menționat în introducerea acestor concluzii, a fost, în repetate rânduri, pusă în situația de a se pronunța cu privire la compatibilitatea cu dreptul Uniunii a normelor administrative italiene care reglementează activitatea de colectare a pariurilor.
9.
Legislația italiană prevede în esență că participarea la organizarea jocurilor de noroc, inclusiv colectarea de pariuri, este condiționată de obținerea unei concesiuni și a unei autorizații din partea poliției.
10.
În temeiul articolului 88 din Decretul regal nr. 773 din 18 iunie 1931 de aprobare a textului unic al legilor în materie de siguranță publică (
5
), astfel cum a fost modificat prin articolul 37 alineatul 4 din Legea nr. 338 din 23 decembrie 2000 (
6
), eliberarea autorizației din partea poliției depinde de obținerea unei concesiuni din partea Agenzia delle Dogane e dei Monopoli di Stato (Agenția Vămilor și a Monopolurilor de Stat, denumită în continuare „ADM”). Această autorizație din partea poliției abilitează persoanele care o dețin să colecteze rezervările de pariuri într‑o anumită zonă teritorială. Prin urmare, lipsa obținerii concesiunii împiedică obținerea autorizației din partea poliției. Exercitarea activității de pariuri în lipsa concesiunii sau a autorizației din partea poliției se sancționează penal.
11.
În anul 1999, autoritățile italiene au acordat prin cerere de ofertă publică 1000 de concesiuni pentru gestionarea pariurilor aferente competițiilor sportive. În paralel, au fost acordate 671 de concesiuni noi, tot prin cerere de ofertă publică, pentru gestionarea pariurilor aferente competițiilor hipice, iar 329 de concesiuni existente au fost reînnoite automat. În temeiul legislației în vigoare la acea dată, operatorii constituiți sub forma societăților de capitaluri ale căror acțiuni erau cotate pe piețele reglementate erau excluși de la procedurile de cereri de ofertă, pentru motivul că identificarea constantă și precisă a acționarilor individuali nu era posibilă. Nelegalitatea acestei excluderi, în lumina articolelor 43 CE și 49 CE, a fost constatată printre altele în Hotărârea Placanica și alții (
7
).
12.
Prin intermediul Decretului‑lege nr. 223 (
8
), în Italia a fost realizată o reformă a sectorului jocurilor de noroc menită să asigure adaptarea acestui sector la cerințele care decurg din dreptul Uniunii. Acest decret a prevăzut atribuirea a aproximativ 16300 de concesiuni noi în materie de jocuri de noroc, care s‑au adăugat celorlalte concesiuni acordate în anul 1999.
13.
Ca urmare în special a pronunțării Hotărârii Costa și Cifone (
9
), sectorul jocurilor de noroc a fost din nou reformat, prin Decretul‑lege nr. 16 (
10
).
14.
În ceea ce privește organizarea procedurilor de cerere de ofertă în vederea acordării de concesiuni pentru colectarea pariurilor, articolul 10 alineatele 9 octies și 9 nonies din Decretul‑lege din 2012 prevede:
„9 octies.   În cadrul reorganizării dispozițiilor în materia jocurilor publice, inclusiv a celor în materia pariurilor privind evenimente sportive, inclusiv hipice, și evenimente de altă natură, dispozițiile prezentului alineat au drept scop favorizarea reorganizării menționate, printr‑o primă aliniere temporală a termenelor de expirare a concesiunilor având ca obiect colectarea pariurilor în cauză, cu respectarea totodată a cerinței adaptării normelor naționale privind selectarea persoanelor care colectează, în contul statului, pariuri privind evenimente sportive, inclusiv hipice, și evenimente de altă natură, la principiile care decurg din hotărârea pronunțată de Curtea de Justiție a Uniunii Europene la 16 februarie 2012 în cauzele [Costa și Cifone (C‑72/10 și C‑77/10, EU:C:2012:80)]. În acest scop, având în vedere următorul termen de expirare a unui grup de concesiuni pentru colectarea pariurilor menționate, [ADM] lansează imediat și, în orice caz, cel târziu la 31 iulie 2012 o cerere de ofertă pentru selectarea persoanelor care colectează pariurile respective, cu respectarea, cel puțin, a următoarelor criterii:
a)
posibilitatea de participare a persoanelor care exercită deja o activitate de colectare de pariuri în unul din statele Spațiului Economic European, având sediul legal și operațional pe teritoriul acestuia, pe baza unei autorizații valide și eficace eliberate în temeiul dispozițiilor în vigoare în ordinea juridică a statului în cauză și care îndeplinesc de asemenea cerințele privind buna reputație și fiabilitatea, precum și cerințele economice și patrimoniale indicate de Administrația Autonomă a Monopolurilor de Stat, ținând seama de dispozițiile în materie prevăzute de Legea nr. 220[ (
11
)] […] și de Decretul‑lege nr. 98 din 6 iulie 2011, transformat în lege, cu modificări, prin Legea nr. 111 din 15 iulie 2011;
b)
atribuirea de concesiuni, cu termen de expirare la 30 iunie 2016, pentru colectarea, exclusiv într‑o rețea fizică, de pariuri privind evenimente sportive, inclusiv hipice, și evenimente de altă natură de la agenții până la un număr maxim de 2000, având ca activitate exclusivă comercializarea produselor de jocuri publice, fără nicio restricție privind distanțele minime dintre aceste agenții sau în raport cu alte puncte de colectare, deja active, a unor pariuri identice;
c)
prevederea, ca parte componentă a prețului, a unei valori de bază a contractului de 11000 de euro pentru fiecare agenție;
d)
încheierea unui contract de concesiune cu un conținut care să fie conform cu orice alt principiu rezultat din Hotărârea Curții de Justiție a Uniunii Europene din 16 februarie 2012 citată anterior, precum și cu dispozițiile naționale compatibile în vigoare în sectorul jocurilor publice;
e)
posibilitatea de a gestiona agențiile în orice comună sau provincie, fără limite numerice pe bază teritorială și fără condiții favorabile în raport cu concesionarii deja autorizați să colecteze pariuri identice sau care pot, în orice caz, să se dovedească a fi favorabile pentru aceștia din urmă;
f)
constituirea de garanții coerente cu dispozițiile articolului 24 din Decretul‑lege nr. 98 din 6 iulie 2011, transformat în lege, cu modificări, prin Legea nr. 111 din 15 iulie 2011.
9 nonies.   Concesionarii selectați pentru colectarea pariurilor menționate la alineatul 9 octies, al căror contract expiră la 30 iunie 2012, își continuă activitatea de colectare până la data încheierii contractelor de concesiune atribuite în conformitate cu alineatul citat anterior. Se abrogă alineatele 37 și 38 ale articolului 24 din Decretul‑lege nr. 98 din 6 iulie 2011, transformat în lege, cu modificări, prin Legea nr. 111 din 15 iulie 2011, litera e) a alineatului 287 al articolului 1 din Legea nr. 311 din 30 decembrie 2004, precum și litera e) a alineatului 4 al articolului 38 din [Decretul‑lege nr. 223 din 4 iulie 2006 privind adoptarea unor dispoziții urgente pentru relansarea economică și socială, pentru controlul și raționalizarea cheltuielilor publice, precum și intervenții în domeniul încasărilor fiscale și al combaterii fraudei fiscale], transformat în lege, cu modificări, prin Legea nr. 248 din 4 august 2006.”
15.
Dispozițiile acestui decret au fost puse în aplicare prin proceduri de cerere de ofertă lansate de ADM în cursul anului 2012. Articolul 3.2 din normele administrative anexate la anunțul de participare Monti prevedea obligația ca ofertanții înființați de mai puțin de doi ani ale căror venituri globale provenite din activitatea de operator de jocuri nu depășeau valoarea de două milioane de euro în ultimele două exerciții financiare să prezinte declarații corespunzătoare emise de cel puțin două instituții bancare, în scopul de a‑și demonstra capacitatea economică și financiară.
16.
Directiva 2004/18 a fost transpusă în ordinea juridică italiană prin Decretul legislativ nr. 163/2006 din 12 aprilie 2006 (supliment ordinar la GURI nr. 100 din 2 mai 2006), care codifică normele în materie de contracte de achiziții publice.
17.
Potrivit articolului 41 din acest decret legislativ, cerințele care trebuie îndeplinite pentru a demonstra capacitatea economică și financiară necesară pentru efectuarea prestației sunt specificate de autoritatea contractantă. Cu toate acestea, potrivit aceluiași articol, concurentul care nu este în măsură, pentru motive întemeiate, să depună referințele bancare sau contabile necesare își poate dovedi capacitatea economică și financiară prin orice alt document pe care autoritatea contractantă îl consideră corespunzător.
II – Situația de fapt din litigiul principal, întrebările preliminare și procedura în fața Curții
18.
La 6 februarie 2015, ca urmare a unui control efectuat de o echipă a poliției administrative din cadrul Questura (Prefectura de Poliție) din Reggio Calabria (Italia) în unitatea comercială denumită „Betuniq” situată în Polistena (Italia), administrată de domnul Politanò și afiliată la societatea malteză UniqGroup Ltd, autoritățile competente au constatat că aceasta desfășura o activitate de colectare de pariuri fără concesiune, autorizație sau licență.
19.
Prin decizia din 13 februarie 2015, giudice delle indagini preliminari (judecătorul delegat cu efectuarea cercetărilor preliminare) de la Tribunale di Palmi (Tribunalul din Palmi, Italia) a dispus împotriva domnului Politanò punerea sub sechestru asigurător a bunurilor utilizate pentru desfășurarea activității menționate.
20.
Domnul Politanò a formulat o acțiune împotriva acestei decizii în fața instanței de trimitere, invocând incompatibilitatea anumitor clauze din anunțul de participare Monti cu articolele 49 și 56 TFUE.
21.
Astfel, în opinia reclamantului din litigiul principal, comportamentul său nu ar constitui o infracțiune, deoarece colectarea de pariuri pe evenimente sportive în contul societății UniqGroup trebuie să fie considerată legală, întrucât legislația națională ar fi contrară articolelor 49 și 56 TFUE.
22.
Acesta susține că Uniqgroup a fost exclusă de la procedura de cerere de ofertă din 2012, deși depusese o cerere de participare potrivit prevederilor legale, pentru motivul că nu ar fi prezentat două atestări ale capacității economice și financiare emise de două instituții bancare diferite, potrivit cerințelor prevăzute la articolul 3.2 din normele administrative anexate la anunțul de participare Monti. El arată că Uniqgroup a atacat cererea de ofertă în fața instanțelor administrative italiene, întrucât aceasta nu prevedea excepții în favoarea întreprinderilor străine care, pentru motive întemeiate, nu ar fi în măsură să prezinte garanțiile financiare prevăzute în cererea de ofertă menționată.
23.
Potrivit instanței de trimitere, o procedură de cerere de ofertă în cadrul căreia au concurat operatori de jocuri stabiliți în diferite țări, precum cea în discuție în litigiul principal, ar fi trebuit în mod necesar să respecte principiul care rezultă din articolul 47 din Directiva 2004/18, în special posibilitatea de a evalua capacitatea economică și financiară „prin orice alt document pe care autoritatea contractantă îl consideră corespunzător”.
24.
Necesitatea autorității administrative de a impune condiții de participare cu caracter rigid ar fi trebuit în mod necesar să fie conciliată cu principiul participării celei mai largi posibil la procedurile de cerere de ofertă, trebuind să fie garantată – tuturor părților interesate – posibilitatea de a‑și dovedi capacitatea economică și financiară prin orice alt document considerat corespunzător.
25.
Rezultă că autoritatea administrativă competentă trebuia să indice în mod expres criteriile alternative considerate corespunzătoare și utile pentru dovedirea capacității cerute, astfel încât să permită fiecărui ofertant, în orice caz, o atestare eficace a acesteia.
26.
Or, instanța de trimitere consideră că, în speță, normele administrative anexate la anunțul de participare Monti nu au permis UniqGroup să își dovedească în alt mod capacitatea economică și financiară. Prin urmare, nu pare să reiasă că societăți precum cea în discuție în litigiul principal au beneficiat de oportunități clare și evidente de a‑și dovedi, respectând interesul public în cauză, soliditatea și fiabilitatea economică.
27.
În aceste condiții, Tribunale di Reggio Calabria (Tribunalul din Reggio Calabria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
[A]rticolul 49 TFUE, precum și principiile egalității de tratament și efectivității trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în materie de jocuri de noroc care, pentru acordarea de concesiuni, prevede organizarea unei noi proceduri de cerere de ofertă (astfel cum este reglementată la articolul [10 alineatul] 9 octies din Legea nr. 44 din 26 aprilie 2012) care conține clauze de excludere de la procedură în cazul neîndeplinirii cerinței referitoare la capacitatea economică și financiară, fără a prevedea în această privință criterii alternative pentru cele două referințe bancare care provin de la două instituții financiare diferite?
2)
Articolul 47 din Directiva 2004/18 […] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în materie de jocuri de noroc care, pentru acordarea de concesiuni, prevede organizarea unei noi proceduri de cerere de ofertă (astfel cum este reglementată la articolul [10 alineatul] 9 octies din Legea nr. 44 din 26 aprilie 2012) [care conține clauze de excludere de la procedură în cazul neîndeplinirii cerinței] referitoare la capacitatea economică și financiară, fără a prevedea în această privință documente și opțiuni alternative, astfel cum sunt prevăzute de reglementarea supranațională?”
28.
Guvernele italian, belgian, german și polonez, precum și Comisia Europeană au prezentat observații scrise.
29.
La 13 aprilie 2016 a avut loc o ședință la care au participat domnul Politanò, guvernele italian și belgian, precum și Comisia.
III – Analiză
30.
În mod similar cu cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60), prezenta cauză nu privește legalitatea Decretului‑lege din 2012, ci privește o măsură anterioară distinctă, cuprinsă în normele administrative care completează anunțul de participare Monti (
12
).
31.
Deși Curtea va putea beneficia în mod util de concluziile ce se desprind din Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60), în privința grilei de analiză care trebuie utilizată, prezenta cauză se referă la o dispoziție diferită privind cerința impusă noilor ofertanți în anunțul de participare Monti, și anume ca aceștia să își demonstreze soliditatea financiară prin declarații emise de cel puțin două instituții bancare, în cazul în care nu sunt în măsură să facă dovada unei cifre de afaceri de cel puțin două milioane de euro în decurs de doi ani.
32.
În primul rând, trebuie să analizăm admisibilitatea, care este pusă în discuție de unele dintre părțile interveniente.
A – Cu privire la admisibilitate
33.
Guvernul italian și, în ceea ce privește cea de a doua întrebare, Comisia consideră că cererea de decizie preliminară trebuie declarată inadmisibilă, întrucât decizia de trimitere nu prezintă în suficientă măsură cadrul factual pentru a permite Curții să furnizeze un răspuns util.
34.
Suntem pe deplin de acord cu problemele ridicate de aceste părți interveniente.
35.
Astfel, informațiile furnizate de instanța de trimitere ni se par în multe privințe incomplete și ar putea, într‑o anumită măsură, să se considere că nu îndeplinesc cerințele reiterate în mod constant de Curte. În acest sens, este stabilit în mod clar că decizia de trimitere trebuie să indice motivele exacte care au determinat instanța națională să reflecteze asupra interpretării dreptului Uniunii și să considere necesar să adreseze Curții o întrebare preliminară (
13
).
36.
În ceea ce privește prima întrebare și în continuarea problemelor pe care le‑am ridicat în cadrul Concluziilor noastre prezentate în cauza Laezza (
14
), întrebarea preliminară pare, așadar, întemeiată pe reprezentări factuale pentru care nu se regăsește o susținere directă în dosarul cauzei principale (
15
).
37.
În primul rând, nu este ușor, astfel, să se stabilească motivele pentru care măsura în litigiu, și anume posibilitatea candidatului concesionar participant la anunțul de participare Monti de a‑și dovedi capacitatea economică și financiară prin „depunerea unor declarații bancare corespunzătoare emise de cel puțin două instituții bancare”, este contestată în mod direct în litigiul principal. Spre deosebire de situațiile în discuție în cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârile Costa și Cifone (
16
) și Stanley International Betting și Stanleybet Malta (
17
), reorganizarea sistemului prin intermediul unei noi cereri de ofertă – în speță cea instituită ca urmare a intervenției legiuitorului prin Decretul‑lege din 2012 – nu este nicidecum contestată în ansamblul său. În acest context, revine exclusiv instanței naționale sarcina să verifice dacă, ținând seama de normele de drept național aplicabile, măsura în litigiu poate avea efectiv o influență asupra situației penale a reclamantului din litigiul principal (
18
).
38.
În continuare, este dificil de înțeles în ce măsură norma în litigiu a constituit, pentru UniqGroup, la care pare să fie afiliat reclamantul din litigiul principal, un obstacol real în calea participării sale la anunțul de participare Monti.
39.
Astfel cum reiese din dosar și după cum s‑a precizat în ședință, motivul pentru care UniqGroup, la care se presupune că este afiliat reclamantul din litigiul principal, nu a fost în măsură să furnizeze o atestare din partea unei alte instituții bancare nu este explicat. În această privință, instanța de trimitere s‑a limitat să arate că, „prin e‑mailul din 15 ianuarie 2013, Banca di Valletta a precizat că nu este în măsură să declare altceva față de declarațiile sale anterioare […] trebuind să respecte normele aplicabile în statul maltez”. Or, această indicație, care specifică doar motivele pentru care instituția bancară nu a putut furniza informații mai exacte, nu are legătură cu motivul pentru care UniqGroup nu a fost în măsură să obțină o declarație de la o altă instituție bancară.
40.
În plus, așa cum a fost confirmat în cursul ședinței, suntem de părere că reclamantul din litigiul principal, urmat în această privință de instanța de trimitere, dorește să pună în discuție mai degrabă constrângerile cu care s‑a confruntat UniqGroup în Malta pentru a obține declarațiile necesare, decât obligația impusă ofertanților la anunțul de participare Monti de a prezenta aceste declarații.
41.
Pe de altă parte, din dosar reiese că UniqGroup a fost exclusă de la procedura de cerere de ofertă nu doar pentru motivul că nu a prezentat cele două declarații necesare, ci și pentru motivul că singura declarație prezentată nu conținea informații suficiente. De asemenea, chiar și în ipoteza în care cerința impusă persoanelor care doresc să participe la procedura de cerere de ofertă în litigiu de a prezenta declarații din partea a două instituții bancare trebuie anulată din perspectiva respectării dreptului Uniunii, acest lucru nu ar susține cauza apărată de reclamantul în litigiul principal. În plus, observăm că, în acest context, instanța de trimitere nu a menționat celelalte modalități posibile prin care UniqGroup ar fi putut, dacă era cazul, să își dovedească capacitatea economică și financiară.
42.
În ceea ce privește cea de a doua întrebare, este și mai greu de înțeles motivul pentru care Directiva 2004/18 constituie o dispoziție pertinentă în speță. În opinia noastră, este dificil să înțelegem afirmația din decizia de trimitere potrivit căreia „[reclamantul] arată, într‑un mod care poate fi împărtășit, că, fiind vorba despre o selecție […] în cadrul căreia au concurat operatori de jocuri din diferite țări, trebuia în mod necesar să fie respectat principiul care rezultă din articolul 47 din Directiva 2004/18”. Vom reveni asupra acestui aspect în considerațiile următoare.
43.
În asemenea condiții, respectarea cerințelor de formă ale deciziei de trimitere ar putea fi serios contestată, iar întrebarea preliminară ar putea fi, în acest sens, considerată inadmisibilă. Deși este exclusiv de competența instanței naționale să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, necesitatea unei decizii preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții, precum și stadiul procedurii în care este necesar să adreseze aceste întrebări (
19
), Curtea trebuie să dispună de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care îi sunt adresate (
20
). În special, se solicită instanței naționale cel puțin explicarea ipotezelor de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări (
21
).
44.
Cu toate acestea, în mod similar abordării adoptate anterior (
22
), printr‑o apreciere comprehensivă a cerințelor impuse instanței naționale, Curtea ar putea considera că decizia de trimitere descrie suficient cadrul juridic și factual din litigiul principal și că informațiile furnizate de această instanță permit să se stabilească pertinența întrebărilor care i‑au fost adresate. Curtea ar putea să considere, în această privință, că întrebările instanței de trimitere se întemeiază, prin urmare, pe ipoteza că nu se poate reproșa domnului Politanò, în scopul aplicării unei sancțiuni penale, că nu este titularul unei concesiuni – și, așadar, al unei autorizații din partea poliției – în cadrul unei cereri de ofertă organizate potrivit unor norme și în condiții contrare dreptului Uniunii (
23
).
45.
În considerațiile următoare vom analiza de asemenea răspunsurile care, în opinia noastră, trebuie date la întrebările preliminare cu privire la fond.
B – Cu privire la fond
46.
Vom analiza mai întâi dacă Directiva 2004/18, în special articolul 47, poate să se opună măsurii în litigiu, iar ulterior vom aborda întrebarea dacă această măsură este conformă cu libertatea de stabilire și cu principiile efectivității și echivalenței.
1. Primul aspect (a doua întrebare preliminară): aplicabilitatea Directivei 2004/18
47.
Nu vom mai insista asupra acestui aspect din decizia de trimitere, care, în opinia noastră, nu ridică nicio dificultate specială.
48.
Astfel cum am menționat anterior, instanța de trimitere a pus în discuție compatibilitatea măsurii în litigiu, și anume măsura care impune concesionarului candidat să își dovedească solvabilitatea financiară prin două declarații bancare, cu articolul 47 din Directiva 2004/18, fără a explica motivele care au determinat‑o să pună în discuție respectiva măsură.
49.
Astfel, considerăm că nu există nicio îndoială că această directivă și în special articolul 47 nu se aplică în litigiul principal, care se referă la un sistem de concesiuni care nu pot fi calificate drept „contracte de achiziții publice” în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2004/18 și nici concesionare a lucrărilor publice în sensul articolului 1 alineatul (3) din directiva respectivă.
50.
Trebuie amintit că Directiva 2004/18 nu se aplică decât în cazul contractelor de achiziții de servicii, și anume în cazul contractelor cu titlu oneros încheiate între o autoritate contractantă și un operator economic care au ca obiect furnizarea serviciilor prevăzute în anexa II la această directivă [a se vedea articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2004/18]. În schimb, conform articolului 17, Directiva 2004/18 nu se aplică în cazul concesionărilor de servicii, definite ca fiind contracte care prezintă aceleași caracteristici precum un contract de achiziții publice de servicii, cu diferența că compensația pentru serviciile prestate poate consta fie exclusiv în dreptul de exploatare a serviciilor, fie în dreptul de exploatare și o plată (
24
).
51.
Or, rezultă că o concesiune pentru organizarea de pariuri, precum cea în discuție în litigiul principal, nu reprezintă un contract de achiziții publice de servicii în sensul articolului 1 alineatul (2) litera (d) din Directiva 2004/18. Nu numai că „serviciul” vizat în speță nu este furnizat în numele autorității contractante, ci, în plus, operatorii economici ofertanți nu primesc o remunerație din fonduri publice. Pe de altă parte, concesionarul suportă toate riscurile legate de exercitarea activității de colectare și de transmitere de pariuri.
52.
La un nivel mai general, trebuie amintit că, în stadiul actual al dreptului Uniunii, contractele de concesionare de servicii nu sunt reglementate de niciuna dintre directivele privind armonizarea domeniului achizițiilor publice (
25
). În schimb, aceste contracte ar putea intra în domeniul de aplicare al Directivei 2014/23/UE (
26
), intrată în vigoare la 23 iunie 2014 și al cărei termen de transpunere a fost stabilit pentru 18 aprilie 2016. Deși această directivă nu a fost menționată și, în definitiv, nu pare să fie aplicabilă la momentul faptelor, este interesant de remarcat faptul că, potrivit articolului 38 alineatul (1) din aceasta, „[a]utoritățile contractante și entitățile contractante verifică condițiile de participare referitoare la capacitatea profesională și tehnică și situația financiară și economică a candidaților sau a ofertanților, pe baza declarațiilor pe propria răspundere, precum și referința sau referințele care trebuie prezentate ca dovadă, în conformitate cu cerințele menționate în anunțul de concesionare” (sublinierea noastră).
53.
În definitiv, Directiva 2004/18 nu se aplică, prin urmare, în prezenta cauză și, în consecință, nu este necesar să se răspundă la întrebarea dacă măsura în litigiu este conformă cu articolul 47 din această directivă.
2. Cel de al doilea aspect: existența unei restricții incompatibile cu libertatea de stabilire consacrată la articolul 49 TFUE și cu principiile egalității de tratament și efectivității
54.
Prin intermediul primei întrebări, care se află în centrul prezentei cauze, se solicită Curții să stabilească dacă măsura în litigiu, potrivit căreia concesionarul candidat trebuie să își demonstreze capacitatea economică și financiară prin prezentarea unor declarații corespunzătoare emise de cel puțin două instituții bancare, constituie o restricție nejustificată și disproporționată privind libertatea de stabilire.
55.
De la bun început și deși nu este de competența Curții să pună în discuție interpretarea dată de instanța de trimitere dreptului național pertinent, trebuie să ne arătăm nedumerirea în legătură cu prezentarea obligațiilor care le revin ofertanților candidați pentru a‑și demonstra capacitatea economică și financiară.
56.
Astfel, instanța de trimitere pleacă, se pare, de la premisa că nerespectarea cerinței de a prezenta două declarații de deschidere de credite ad‑hoc emise de cel puțin două instituții bancare justifică, prin ea însăși, excluderea operatorilor înființați de mai puțin de doi ani de la anunțul de participare Monti. Din cauza acestei cerințe, contrar dreptului Uniunii, operatorii „istorici” ar beneficia de un avantaj față de operatorii care nu au beneficiat încă de acordarea unei concesiuni.
57.
Or, din simpla lectură a dispoziției în litigiu, prevăzută la punctul 3.2 din normele administrative anexate la anunțul de participare Monti, rezultă că această cerință nu este prevăzută decât cu titlu subsidiar față de obligația concesionarului candidat de a dovedi că veniturile globale provenite din activitatea de operator de jocuri nu au fost mai mici de două milioane de euro în cursul ultimelor două exerciții financiare încheiate înainte de data depunerii cererii (
27
).
58.
Odată făcută această precizare și în conformitate cu grila de analiză utilizată în mod tradițional pentru a determina dacă o măsură restrictivă este conformă cu libertățile prevăzute de Tratatul FUE, vom examina problematica care ne este prezentată în trei etape, și anume, în primul rând, identificarea unei restricții impuse în mod discriminatoriu, în al doilea rând, aprecierea motivelor invocate în susținerea restricției și, în al treilea rând, examinarea proporționalității măsurii în litigiu.
59.
În primul rând, este necesar să se verifice dacă dispoziția în litigiu poate să constituie o posibilă restricție privind libertatea de stabilire consacrată la articolul 49 TFUE și, în caz afirmativ, dacă aceasta a fost aplicată în mod discriminatoriu.
60.
Ținând seama de definiția largă a ceea ce constituie, în conformitate cu jurisprudența Curții, „o restricție”, în special în sectorul jocurilor de noroc, unde au fost considerate măsuri restrictive toate măsurile care sunt mai mult sau mai puțin dezavantajoase pentru operatorii economici care doresc să desfășoare activitatea de colectare de pariuri (
28
), considerăm că este necesar să se dea un răspuns afirmativ la această întrebare.
61.
Astfel, măsura în litigiu, care impune participanților la anunțul de participare Monti o serie de obligații speciale pentru a‑și demonstra soliditatea financiară, este de natură să influențeze posibilitățile de participare la cererea de ofertă menționată și, prin urmare, poate să constituie o restricție privind libertatea de stabilire (
29
).
62.
După cum a menționat Comisia în observațiile sale, ca urmare a obligației de a dovedi soliditatea financiară a societății prin intermediul declarațiilor emise de cel puțin două instituții bancare, potențialul concesionar în cauză trebuie să se afle în raporturi de credit bancar cu doi operatori diferiți. Aceasta este o condiție pe care nu toți noii concesionari sunt dispuși să o îndeplinească, întrucât nu este indispensabilă pentru exercitarea activităților lor în alte contexte și întrucât poate ridica dificultăți deosebite.
63.
În ceea ce privește întrebarea dacă această restricție a fost impusă în mod discriminatoriu, trebuie să se constate că nu s‑a stabilit – și, în opinia noastră, nici nu s‑a afirmat – că măsura în litigiu se impunea numai operatorilor candidați la cererea de ofertă din 2012, stabiliți în alte state membre. Dimpotrivă, considerăm că rezultă din elementele prezentate Curții că măsura în litigiu se impune tuturor operatorilor care doresc să participe la procedura de cerere de ofertă lansată în 2012, iar aceasta indiferent de locul de stabilire.
64.
În mod similar și în lipsa unor informații contrare, reiese că cerința privind prezentarea unor declarații din partea a cel puțin două instituții financiare se aplică în mod identic tuturor participanților la procedura de cerere de ofertă menționată.
65.
În al doilea rând, ar trebui să se precizeze dacă motivele invocate de autoritățile naționale în vederea justificării obligațiilor impuse ofertanților pentru a‑și demonstra solvabilitatea financiară sunt de natură să justifice această restricție.
66.
În această privință, potrivit unei jurisprudențe constante, restricțiile privind activitățile de jocuri de noroc pot fi justificate prin motive imperative de interes general, cum ar fi protecția consumatorilor și prevenirea fraudei și a incitării cetățenilor la o cheltuială excesivă legată de joc. În ceea ce privește reglementarea italiană privind jocurile de noroc, Curtea a constatat că obiectivul general de combatere a infracționalității legate de jocurile de noroc este de natură să justifice restricțiile care decurg din reglementarea națională aplicabilă (
30
), cu condiția ca respectivele restricții să respecte principiul proporționalității și în măsura în care mijloacele puse în aplicare în această privință sunt tratate în mod global, coerent și sistematic (
31
).
67.
Statelor membre în cauză le revine în special sarcina să se asigure că măsurile puse în aplicare în cadrul unui sistem de concesiuni sunt adecvate pentru a garanta accesul și exercitarea activității economice în sectorul vizat în condiții echivalente și în mod eficient.
68.
În speță, amintim că nu este pus în discuție sistemul de concesiuni luat în ansamblul său, ci obligațiile impuse concesionarilor candidați, în temeiul punctului 3.2 din normele administrative anexate la anunțul de participare Monti, în vederea stabilirii solidității lor economice și financiare.
69.
În opinia noastră, nu există nicio îndoială că aceste cerințe, care vizează nu numai canalizarea ofertei de jocuri de noroc – și, în definitiv, limitarea criminalității organizate și a fraudei legate de organizarea clandestină de jocuri –, ci și exercitarea unui anumit control în interesul jucătorilor, urmăresc un scop legitim. Amintim cu privire la acest aspect că a fost menționată deja de Curte o anchetă a guvernului italian din care reiese că „activitățile de jocuri de noroc și de pariuri clandestine interzise ca atare constituie o problemă considerabilă în Italia, pe care expansiunea activităților autorizate și reglementate ar putea‑o remedia” (
32
).
70.
Prin urmare, în al treilea și ultimul rând, se pune întrebarea dacă măsura în discuție a fost impusă în conformitate cu principiul proporționalității.
71.
Vom aborda, într‑o primă etapă, problema caracterului adecvat al măsurii în litigiu, pentru a aborda, într‑o a doua etapă, problema proporționalității acesteia.
72.
Mai întâi, în ceea ce privește caracterul adecvat al obligației în cauză, considerăm că este destul de evident că declarațiile bancare precum cele impuse de dispozițiile în litigiu sunt de natură să stabilească capacitatea financiară a ofertantului pentru a exercita activitatea de colectare de pariuri în ipoteza în care aceasta i‑ar fi atribuită.
73.
În mod similar cerinței vizate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Dickinger și Ömer (
33
), potrivit căreia titularul unui monopol în sectorul jocurilor de noroc trebuie să dispună de un capital social de o anumită valoare, obligația de a depune declarații din partea a două instituții bancare este de natură să asigure că operatorul economic are o capacitate financiară care îi permite să răspundă obligațiilor sale față de pariorii câștigători.
74.
Astfel cum a subliniat guvernul belgian în înscrisurile sale, orice reglementare eficientă și coerentă în materia jocurilor de noroc include în mod necesar dispoziții pentru a asigura capacitatea financiară a candidaților prestatori de servicii.
75.
În continuare, în ceea ce privește caracterul proporțional al măsurii în cauză, amintim că, în principiu, revine instanței de trimitere sarcina să stabilească dacă măsura în litigiu nu depășește ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul urmărit (
34
), având în vedere toate elementele care i‑au fost aduse la cunoștință. Acest lucru este cu atât mai valabil, cu cât decizia de trimitere nu conține decât puține indicații în această privință.
76.
Pentru a putea oferi instanței de trimitere un răspuns cât mai util posibil, Curtea ar putea totuși să facă următoarele precizări cu privire la elementele care trebuie să ghideze analiza.
77.
În primul rând, revine instanței naționale sarcina să stabilească dacă obținerea declarațiilor bancare necesare este de natură să determine sarcini financiare speciale sau dificultăți organizatorice reale pentru întreprinderile care doresc să participe la o cerere de ofertă în vederea obținerii unei concesiuni pentru exercitarea activității în sectorul jocurilor de noroc.
78.
În speță, constatăm că nimic nu permite să se concluzioneze că obligația de a prezenta două declarații emise de bănci europene constituie o cerință insurmontabilă pentru un operator fiabil care dorește să desfășoare activitatea de colectare de pariuri. Cu privire la acest aspect, amintim că instanța de trimitere s‑a limitat să indice că reclamantul din litigiul principal nu a fost în măsură, „pentru motive întemeiate”, să prezinte cele două referințe bancare necesare. Totuși, pot să existe îndoieli cu privire la natura acestor motive și se poate pune întrebarea dacă adevărata cauză a imposibilității invocate de reclamantul în litigiul principal nu constă, în realitate, în faptul că acesta nu este credibil din punct de vedere financiar. Astfel, din dosar reiese că singura referință prezentată de UniqGroup nu era, în niciun caz, de natură să stabilească capacitatea sa economică și financiară.
79.
În al doilea rând, revine instanței naționale sarcina să examineze dacă, având în vedere obligațiile impuse în mod concret concesionarilor, se poate susține că cerința în cauză depășește cu mult ceea ce este necesar, ținând seama de marja care trebuie lăsată statelor membre în privința organizării sectorului jocurilor de noroc.
80.
În ceea ce privește acest ultim punct, considerăm că este oportun să amintim faptul că natura specifică a activităților economice din sectorul jocurilor de noroc, recunoscută în mod constant de Curte și care, de altfel, explică de ce respectivul sector nu a făcut încă obiectul unor măsuri de armonizare, trebuie să permită instituirea unor instrumente adecvate, de natură printre altele să garanteze securitatea activității atât din punctul de vedere al protecției consumatorilor, cât și în scopul prevenirii fraudei și a dezvoltării de activități infracționale.
81.
Într‑un astfel de context, considerăm că nu se poate reproșa autorităților concedente că nu se mulțumesc cu orice fel de declarații și atestări pentru a se asigura în privința capacității economice și financiare a concesionarilor candidați. Declarațiile emise de bănci, precum cele solicitate de măsura în litigiu, au, în principiu, un caracter mai fiabil decât cele care provin din partea candidatului la obținerea concesiunii în sectorul jocurilor de noroc.
IV – Concluzie
82.
Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările adresate de Tribunale di Reggio Calabria (Tribunalul din Reggio Calabria, Italia) după cum urmează:
„Directiva 2004/18/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii și în special articolul 47 din aceasta nu se aplică în cazul unei norme naționale care reglementează, în sectorul jocurilor de noroc, procedura de cerere de ofertă în vederea acordării unor concesiuni, precum cea în discuție în litigiul principal.
Libertatea de stabilire consacrată la articolul 49 TFUE, precum și principiile echivalenței și efectivității trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale care, pentru acordarea concesiunilor în sectorul jocurilor de noroc, exclude de la procedura de cerere de ofertă operatorii care nu au fost în măsură să furnizeze declarații emise de două instituții bancare diferite, în măsura în care această condiție respectă principiul proporționalității. Revine instanței naționale sarcina să verifice că o asemenea cerință, ținând seama de toate împrejurările speței, este justificată și proporțională cu obiectivul urmărit.”
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 privind coordonarea procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții publice de lucrări, de bunuri și de servicii (JO L 134, p. 114, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 116).
(
3
)	Pentru a aminti această jurisprudență mai în detaliu, ne permitem să facem trimitere la Concluziile noastre prezentate în cauza Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punctul 2).
(
4
)	Anunț publicat în GURI nr. 88 din 30 iulie 2012, seria specială nr. 5, p. 15, și în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene din 31 iulie 2012.
(
5
)	GURI nr. 146 din 26 iunie 1931.
(
6
)	Supliment ordinar la GURI nr. 302 din 29 decembrie 2000.
(
7
)	Hotărârea din 6 martie 2007, C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, EU:C:2007:133.
(
8
)	Decretul‑lege din 4 iulie 2006 privind adoptarea unor dispoziții urgente pentru relansarea economică și socială, pentru controlul și raționalizarea cheltuielilor publice, precum și intervenții în domeniul încasărilor fiscale și al combaterii fraudei fiscale, aprobat prin Legea nr. 248 din 4 august 2006 (GURI nr. 18 din 11 august 2006).
(
9
)	Hotărârea din 16 februarie 2012, C‑72/10 și C‑77/10, EU:C:2012:80.
(
10
)	Decretul‑lege din 2 martie 2012 privind adoptarea unor dispoziții urgente în materia simplificării fiscale, a îmbunătățirii eficacității și a consolidării procedurilor de control (GURI nr. 52 din 2 martie 2012, p. 1), transformat, după modificări, în Legea nr. 44 din 26 aprilie 2012 (GURI nr. 99 din 28 aprilie 2012 și supliment ordinar la GURI nr. 85, p. 1 și următoarele; text coordonat, p. 23 și următoarele, denumit în continuare „Decretul‑lege din 2012”).
(
11
)	Lege privind constituirea bugetului anual și plurianual al statului (Legea stabilității din 2011) [legge n. 220 – Disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge di stabilità 2011)] din 13 decembrie 2010 (supliment ordinar la GURI nr. 297 din 21 decembrie 2010”).
(
12
)	A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punctele 27 și 28).
(
13
)	A se vedea în special Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Stanley International Betting și Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, punctul 27 și jurisprudența citată).
(
14
)	C‑375/14, EU:C:2015:788, punctele 40-45.
(
15
)	A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punctul 44).
(
16
)	Hotărârea din 16 februarie 2012, C‑72/10 și C‑77/10, EU:C:2012:80.
(
17
)	Hotărârea din 22 ianuarie 2015, C‑463/13, EU:C:2015:25.
(
18
)	A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punctele 41 și 43).
(
19
)	A se vedea în acest sens în special Hotărârea din 27 octombrie 1993, Enderby (C‑127/92, EU:C:1993:859, punctul 10), Hotărârea din 26 octombrie 2010, Schmelz (C‑97/09, EU:C:2010:632, punctul 28), precum și Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții (C‑62/14, EU:C:2015:400, punctul 15).
(
20
)	A se vedea în special Hotărârea din 22 decembrie 2008, Les Vergers du Vieux Tauves (C‑48/07, EU:C:2008:758, punctul 17).
(
21
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 ianuarie 1993, Telemarsicabruzzo și alții (C‑320/90-C‑322/90, EU:C:1993:26, punctul 6), precum și Ordonanța din 9 aprilie 2008, RAI (C‑305/07, nepublicată, EU:C:2008:208, punctul 16), Hotărârea din 17 septembrie 2009, Investitionsbank Sachsen‑Anhalt (C‑404/08 și C‑409/08, nepublicată, EU:C:2009:563, punctul 29), precum și Hotărârea din 3 iulie 2014, Talasca (C‑19/14, EU:C:2014:2049, punctul 17).
(
22
)	A se vedea în special Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60).
(
23
)	A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punctul 46).
(
24
)	Cu privire la diferența dintre „contract de achiziții publice de servicii” și „concesionarea serviciilor” în temeiul Directivei 2004/18, se face trimitere în special la Hotărârea din 10 martie 2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler (C‑274/09, EU:C:2011:130, punctele 23 și 29, precum și jurisprudența citată).
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 3 iunie 2010, Sporting Exchange (C‑203/08, EU:C:2010:307, punctul 39 și jurisprudența citată).
(
26
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind atribuirea contractelor de concesiune (JO L 94, p. 1).
(
27
)	În speță, reclamantul din litigiul principal a arătat în mod clar în ședință că în cursul ultimului exercițiu financiar a înregistrat o cifră de afaceri de 14 milioane de euro.
(
28
)	A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punctele 56-58 și jurisprudența citată).
(
29
)	A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Laezza (C‑375/14, EU:C:2015:788, punctul 64).
(
30
)	A se vedea în special Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Stanley International Betting și Stanleybet Malta (C‑463/13, EU:C:2015:25, punctele 48 și 49, precum și jurisprudența citată).
(
31
)	A se vedea Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60, punctul 36 și jurisprudența citată).
(
32
)	A se vedea Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții (C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04, EU:C:2007:133, punctul 56).
(
33
)	Hotărârea din 15 septembrie 2011, C‑347/09, EU:C:2011:582, punctul 77.
(
34
)	A se vedea în special Hotărârea din 28 ianuarie 2016, Laezza (C‑375/14, EU:C:2016:60, punctul 37 și jurisprudența citată).