62025CJ0195
UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)
20 päivänä marraskuuta 2025 (
*1
)
Ennakkoratkaisupyyntö – Turvapaikkapolitiikka – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema – Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevat yhteiset menettelyt – Direktiivi 2001/55/EY – Tilapäinen suojelu siirtymään joutuneiden henkilöiden joukottaisen maahantulon tilanteissa – 17 ja 19 artikla – Turvapaikkahakemuksen käsite – 3 artiklan 1 kohta – Toissijaisen suojeluaseman myöntäminen tilapäistä suojelua saavalle henkilölle – Direktiivi 2011/95/EY – 18 artikla – Direktiivi 2013/32/EU – 33 artiklan 2 kohta – Välitön oikeusvaikutus
Asiassa C‑195/25 [Framholm] (
i
),
jossa on kyse SEUT 267 artiklaan perustuvasta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Göteborgin hallinto-oikeus, maahanmuuttotuomioistuin, Ruotsi) on esittänyt 11.3.2025 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 11.3.2025, saadakseen ennakkoratkaisun asiassa
AA,
BA,
CA,
DA,
EA ja
FA
vastaan
Migrationsverket,
UNIONIN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),
toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja C. Lycourgos sekä tuomarit O. Spineanu-Matei, S. Rodin (esittelevä tuomari), N. Piçarra, ja N. Fenger,
julkisasiamies: M. Campos Sánchez-Bordona,
kirjaaja: hallintovirkamies C. Strömholm,
ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 10.7.2025 pidetyssä istunnossa esitetyn,
ottaen huomioon huomautukset, jotka sille ovat esittäneet
–
AA, BA, CA, DA, EA ja FA, edustajanaan E. Nygren, jurist,
–
Migrationsverket, asiamiehinään C. Bexelius ja J. M. Edlund,
–
Ruotsin hallitus, asiamiehinään O. Åbrink ja C. Meyer-Seitz,
–
Bulgarian hallitus, asiamiehenään T. Mitova,
–
Euroopan komissio, asiamiehinään F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi ja A. Katsimerou,
kuultuaan julkisasiamiehen 11.9.2025 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,
on antanut seuraavan
tuomion
1
Ennakkoratkaisupyyntö koskee seuraavien säännösten tulkintaa:
–
vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden joukottaisen maahantulon tilanteissa, ja toimenpiteistä näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolisen jakautumisen edistämiseksi 20.7.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/55/EY (EYVL 2001, L 212, s. 12) 3 artiklan 1 kohta, 17 artiklan 1 kohta ja 19 artiklan 2 kohta
–
vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/95/EU (EUVL 2011, L 337, s. 9) ja
–
kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/32/EU (EUVL 2013, L 180, s. 60) 10 artiklan 2 kohta.
2
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä kuusi tilapäistä suojelua saavaa kolmannen maan kansalaista ja toisaalta Migrationsverket (Ruotsin maahanmuuttovirasto, jäljempänä virasto) ja jossa on kyse viraston tekemistä päätöksistä hylätä heidän kansainvälistä suojelua koskevat hakemuksensa pakolaisaseman ja toissijaisen suojeluaseman myöntämiseksi.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 2001/55
3
Direktiivin 2001/55 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tavoitteena on vahvistaa vähimmäisvaatimukset tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden, jotka eivät voi palata kotimaahansa, joukottaisen, kolmansista maista tapahtuvan maahantulon tilanteissa, ja edistää näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolista jakamista.”
4
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’tilapäisellä suojelulla’ asianomaisten ja muiden suojelua hakevien henkilöiden etua palvelevaa poikkeusluonteista menettelyä välittömän ja tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneille henkilöille, jotka eivät voi palata kotimaahansa, kolmansista maista tapahtuvan tai tapahtuvaksi uhkaavan näiden henkilöiden joukottaisen maahantulon tilanteissa erityisesti, jos on myös vaara, että turvapaikkajärjestelmä ei kykene käsittelemään tätä maahantuloa ilman, että sen asianmukaiselle toiminnalle aiheutuu kielteisiä seurauksia;
– –
e)
’pakolaisilla’ [pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin 28.7.1951 Genevessä (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 189, s. 150, nro 2545 (1954)) ja jota on täydennetty pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka tehtiin 31.1.1967 New Yorkissa (jäljempänä Geneven yleissopimus)] 1 artiklan A kohdassa tarkoitettuja kolmansien maiden kansalaisia tai kansalaisuudettomia henkilöitä;
– –
g)
’oleskeluluvalla’ jäsenvaltion viranomaisten myöntämää jäsenvaltion lainsäädännön mukaista lupaa, jonka perusteella kolmannen maan kansalaisella tai kansalaisuudettomalla henkilöllä on oikeus oleskella kyseisen jäsenvaltion alueella;
– –”
5
Direktiivin 2001/55 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tilapäisellä suojelulla ei vaikuteta Geneven yleissopimuksen mukaisesti tapahtuvaan pakolaisaseman tunnustamiseen.
2.   Jäsenvaltioiden on toteutettava tilapäistä suojelua koskevat toimenpiteet ihmisoikeuksia ja perusvapauksia sekä palauttamiskieltoa koskevia jäsenvaltioiden velvoitteita noudattaen.
– –
5.   Tällä direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta antaa tai pitää voimassa suotuisampia edellytyksiä tilapäistä suojelua saaville henkilöille.”
6
Kyseisen direktiivin 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tilapäistä suojelua saavien henkilöiden on voitava milloin tahansa jättää turvapaikkahakemus.
2.   Jollei turvapaikkahakemusta ole käsitelty loppuun ennen tilapäisen suojelun päättymistä, käsittely on saatettava päätökseen tilapäisen suojelun päättymisen jälkeen.”
7
Direktiivin 2001/55 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot voivat säätää, että turvapaikkahakemusta käsiteltäessä henkilö ei voi olla yhtä aikaa sekä tilapäisen suojelun saajana että turvapaikanhakijan asemassa.
2.   Kun turvapaikkahakemuksen käsittelyn lopuksi todetaan, ettei pakolaisasemaa tai mahdollisesti muunlaista suojelua myönnetä hakijalle, joka täyttää tilapäisen suojelun saamisen edellytykset tai joka saa tilapäistä suojelua, jäsenvaltioiden on huolehdittava, että hänellä on oikeus tai että hänellä edelleen on oikeus tilapäiseen suojeluun sen voimassaolon päättymiseen asti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 28 artiklan soveltamista.”
Direktiivi 2011/95
8
SEUT 78 artiklan 2 kohdan a ja b kohdan nojalla annetulla direktiivillä 2011/95 kumottiin kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annettu neuvoston direktiivi 2004/83/EY (EUVL 2004, L 304, s. 12).
9
Direktiivin 2011/95 johdanto-osan 12, 23, 24, 33 ja 39 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(12)
Tämän direktiivin päätavoitteena on toisaalta varmistaa se, että jäsenvaltioissa sovelletaan yhteisiä perusteita kansainvälistä suojelua todella tarvitsevien henkilöiden yksilöimiseen, ja toisaalta se, että nämä henkilöt saavat vähimmäistason mukaiset edut kaikissa jäsenvaltioissa.
– –
(23)
Olisi laadittava vaatimukset pakolaisaseman määrittelylle ja sisällölle ohjeeksi jäsenvaltioiden toimivaltaisille kansallisille elimille Geneven yleissopimuksen soveltamista varten.
(24)
On tarpeen ottaa käyttöön yhteiset perusteet, joiden mukaisesti turvapaikanhakijoille myönnetään Geneven yleissopimuksen 1 artiklassa tarkoitettu pakolaisasema.
– –
(33)
Olisi myös laadittava vaatimukset toissijaisen suojeluaseman määrittelylle ja sisällölle. Toissijaisen suojelun olisi täydennettävä Geneven yleissopimuksessa vahvistettua pakolaisten suojelua, ja sen olisi oltava siihen nähden erillinen.
– –
(39)
On tarpeen vastata Tukholman ohjelmassa esitettyyn kehotukseen ottaa käyttöön pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukainen asema, ja toissijaisen suojeluaseman saaneille henkilöille olisi tarpeellisia ja objektiivisesti perusteltuja poikkeuksia lukuun ottamatta myönnettävä samoin edellytyksin samat oikeudet ja etuudet, jotka pakolaisille myönnetään tämän direktiivin nojalla.”
10
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavoite”, säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tavoitteena on vahvistaa vaatimukset kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle.”
11
Direktiivin 2011/95 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’kansainvälisellä suojelulla’ pakolaisasemaa ja toissijaista suojeluasemaa, sellaisina kuin ne on määritelty e ja g alakohdassa;
– –
f)
’henkilöllä, joka voi saada toissijaista suojelua’, kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä, jolle ei voida myöntää pakolaisasemaa mutta jonka suhteen on esitetty merkittäviä perusteita uskoa, että jos hänet palautetaan alkuperämaahansa tai kansalaisuudettoman henkilön ollessa kyseessä entiseen pysyvään asuinmaahansa, hän joutuisi todelliseen vaaraan kärsiä 15 artiklassa määriteltyä vakavaa haittaa, ja jota 17 artiklan 1 ja 2 kohta ei koske ja joka on kykenemätön tai sellaisen vaaran johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan;
g)
’toissijaisella suojeluasemalla’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön tunnustamista jäsenvaltiossa henkilöksi, joka voi saada toissijaista suojelua;
h)
’kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa tarkoittavan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, jota voidaan pyytää erikseen;
– –”
12
Kyseisen direktiivin 18 artiklassa, jonka otsikko on ”Toissijaisen suojeluaseman myöntäminen”, säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on myönnettävä toissijainen suojeluasema sellaiselle kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle, joka voi saada toissijaista suojelua II ja V luvun mukaisesti.”
Direktiivi 2013/32
13
SEUT 78 artiklan 2 kohdan d alakohdan nojalla annetulla direktiivillä 2013/32 kumottiin pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista 1.12.2005 annettu neuvoston direktiivi 2005/85/EY (EUVL 2005, L 326, s. 13).
14
Direktiivin 2013/32 johdanto-osan 4 ja 13 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(4)
– – yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän tulisi lyhyellä aikavälillä sisältää oikeudenmukaista ja tehokasta turvapaikkamenettelyä jäsenvaltioissa koskevat yhteiset vaatimukset ja pidemmällä aikavälillä unionin säännöt, joista muodostuu yhteinen turvapaikkamenettely [Euroopan] unionissa.
– –
(13)
Kansainvälisen suojelun myöntämistä ja poistamista koskevissa menettelyissä sovellettavien sääntöjen keskinäisen lähentämisen pitäisi osaltaan rajoittaa kansainvälistä suojelua hakevien edelleen liikkumista jäsenvaltioiden välillä, jos tällainen liikkuminen johtuu lainsäädännöllisistä eroavuuksista, ja luoda yhtäläiset edellytykset direktiivin [2011/95] soveltamiselle jäsenvaltioissa.”
15
Direktiivin 2013/32 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Tarkoitus”, säädetään seuraavaa:
”Tämän direktiivin tarkoituksena on perustaa yhteiset menettelyt direktiivin [2011/95] mukaista kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista varten.”
16
Direktiivin 2013/32 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella’ tai ’hakemuksella’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa hakevan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä direktiivin [2011/95] soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, jota voidaan pyytää erikseen;
– –
f)
’määrittävällä viranomaisella’ jäsenvaltion mitä tahansa lainkäyttöelimiin verrattavaa tai hallinnollista elintä, joka vastaa kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkinnasta ja jolla on toimivalta tehdä niistä ensimmäinen päätös;
– –
h)
’henkilöllä, joka voi saada toissijaista suojelua’, kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä, joka täyttää direktiivin [2011/95] 2 artiklan f alakohdan edellytykset;
i)
’kansainvälisellä suojelulla’ pakolaisasemaa ja toissijaista suojeluasemaa, sellaisina kuin ne on määritelty j ja k alakohdassa;
j)
’pakolaisasemalla’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön tunnustamista jäsenvaltiossa pakolaiseksi;
k)
’toissijaisella suojeluasemalla’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön tunnustamista jäsenvaltiossa henkilöksi, joka voi saada toissijaista suojelua;
– –”
17
Direktiivin 2013/32 3 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltioiden alueella, myös niiden rajoilla, aluevesillä tai kauttakulkualueilla tehtyihin kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin ja kansainvälisen suojelun poistamiseen.”
18
Kyseisen direktiivin 10 artiklan, jonka otsikko on ”Hakemusten tutkintaa koskevat vaatimukset”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Määrittävän viranomaisen on kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia tutkiessaan määritettävä ensin, voidaanko hakijoita pitää pakolaisina, ja jos näin ei ole, määritettävä sen jälkeen, voidaanko hakijoita pitää henkilöinä, jotka voivat saada toissijaista suojelua.”
19
Direktiivin 2013/32 33 artiklan, jonka otsikko on ”Hakemukset, joilta puuttuvat tutkittavaksi ottamisen edellytykset”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat katsoa kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset ainoastaan, jos:
a)
toinen jäsenvaltio on myöntänyt kansainvälistä suojelua;
b)
jokin muu maa, joka ei ole jäsenvaltio, katsotaan 35 artiklan mukaisesti hakijan kannalta ensimmäiseksi turvapaikkamaaksi;
c)
jokin muu maa, joka ei ole jäsenvaltio, katsotaan 38 artiklan mukaisesti hakijan kannalta turvalliseksi kolmanneksi maaksi;
d)
hakemus on myöhempi hakemus, johon liittyen ei ole ilmennyt tai johon liittyen hakija ei ole esittänyt uusia tosiseikkoja tai perusteita, jotka liittyvät sen selvittämiseen, voidaanko hakijaa pitää direktiivin [2011/95] nojalla kansainvälistä suojelua saavana henkilönä; tai
e)
hakijasta riippuvainen henkilö jättää hakemuksen sen jälkeen, kun hän on 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti hyväksynyt sen, että hänen tapauksensa käsitellään osana hänen puolestaan jätettyä hakemusta, eikä hakijasta riippuvaisen henkilön tilanteeseen liity mitään seikkoja, jotka muodostaisivat perusteen erilliselle hakemukselle.”
Täytäntöönpanopäätös (EU) 2022/382 ja myöhemmät täytäntöönpanopäätökset
20
Direktiivin 2001/55 nojalla annettiin 4.3.2022 neuvoston täytäntöönpanopäätös (EU) 2022/382 Ukrainasta siirtymään joutuneiden henkilöiden joukoittaisen maahantulon tilanteen toteamisesta direktiivin 2001/55/EY 5 artiklan nojalla ja sen seurauksena tilapäisen suojelun antamisesta (EUVL 2022, L 71, s. 1).
21
Kyseisen täytäntöönpanopäätöksen 2 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä päätöstä sovelletaan seuraaviin ryhmiin kuuluviin henkilöihin, jotka ovat joutuneet siirtymään Ukrainasta 24 päivänä helmikuuta 2022 tai sen jälkeen kyseisenä päivänä alkaneen Venäjän asevoimien sotilaallisen hyökkäyksen vuoksi:
a)
Ukrainassa ennen 24 päivää helmikuuta 2022 asuneet Ukrainan kansalaiset;
b)
kansalaisuudettomat henkilöt ja muiden kolmansien maiden kuin Ukrainan kansalaiset, jotka saivat kansainvälistä suojelua tai vastaavaa kansallista suojelua Ukrainassa ennen 24 päivää helmikuuta 2022; ja
c)
a ja b alakohdassa tarkoitettujen henkilöiden perheenjäsenet.
2.   Jäsenvaltiot soveltavat joko tätä päätöstä tai kansallisen lainsäädäntönsä mukaista asianmukaista suojelua kansalaisuudettomiin henkilöihin ja muiden kolmansien maiden kuin Ukrainan kansalaisiin, jotka voivat osoittaa, että he oleskelivat laillisesti Ukrainassa ennen 24 päivää helmikuuta 2022 Ukrainan lainsäädännön mukaisesti myönnetyn voimassa olevan pysyvän oleskeluluvan perusteella, ja jotka eivät voi palata lähtömaahansa tai lähtöalueelleen turvallisesti ja pysyvästi.
3.   Direktiivin [2001/55] 7 artiklan mukaisesti jäsenvaltiot voivat soveltaa tätä päätöstä myös muihin henkilöihin, mukaan lukien kansalaisuudettomat henkilöt ja muiden kolmansien maiden kuin Ukrainan kansalaiset, jotka oleskelivat laillisesti Ukrainassa ja jotka eivät voi palata lähtömaahansa tai lähtöalueelleen turvallisesti ja pysyvästi.”
22
Täytäntöönpanopäätöksen 2022/382 2 artiklassa tarkoitetuille henkilöille, jotka ovat joutuneet siirtymään Ukrainasta, myönnettyä tilapäistä suojelua on jatkettu useaan otteeseen ja viimeksi täytäntöönpanopäätöksellä (EU) 2022/382 aloitetun tilapäisen suojelun jatkamisesta 15.7.2025 annetun neuvoston täytäntöönpanopäätöksen (EU) 2025/1460 (EUVL L, 2025/1460) 1 artiklalla 4.3.2027 saakka.
Ruotsin oikeus
23
Ulkomaalaisten oleskeluoikeutta ja kansainvälisen suojelun myöntämistä Ruotsissa koskevat säännökset sisältyvät ulkomaalaislakiin (2005:716) (Utlänningslag (2005:716), jäljempänä ulkomaalaislaki).
24
Direktiivin 2001/55 säännökset tilapäisestä suojelusta on saatettu osaksi kansallista oikeutta ulkomaalaislain 21 luvulla. Tätä lukua on muutettu direktiivejä 2004/83 ja 2005/85 täytäntöön pantaessa muttei direktiivien 2011/95 ja 2013/32, joilla kyseiset direktiivit on korvattu, voimaan tullessa.
25
Ulkomaalaislain 21 luvun 5 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Se, että ulkomaalaiselle on myönnetty tilapäiseen suojeluun perustuva oleskelulupa, ei ole esteenä sille, että hakemus oleskeluluvan saamiseksi 4 luvun 1 §:n mukaisena pakolaisena käsitellään. Sama koskee 4 luvun 3 §:n mukaista pakolaisasemaa koskevaa hakemusta ja 4 luvun 4 §:n mukaista matkustusasiakirjaa koskevaa hakemusta.
Ensimmäisen momentin mukaista hakemuksen käsittelyä voidaan lykätä ainoastaan erityisistä syistä. Jos hakemusta ei ole käsitelty ennen tilapäisen suojelun päättymistä, se on käsiteltävä mahdollisimman pian kyseisen ajankohdan jälkeen.”
26
Virasto, joka on toimivaltainen viranomainen myöntämään tilapäiseen suojeluun perustuvia oleskelulupia, antaa oikeudellisia lausuntoja, jotka ohjaavat sen työntekijöitä.
27
Oikeudellisen lausunnon, jonka otsikko on ”Ulkomaalaislain 21 luvun mukaiseen tutkintaan sovellettava järjestelmä” (Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen), mukaan 21 luvun 5 § ei ole esteenä sille, että tilapäistä suojelua saava henkilö hakee pakolaisaseman myöntämistä. Kyseisen lausunnon mukaan 5 §:n sanamuoto ei kuitenkaan mahdollista toissijaista suojelua koskevien hakemusten tutkintaa.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
28
Nigerian kansalainen AA, jolla on pysyvä oleskelulupa Ukrainassa, Ukrainan kansalainen BA ja heidän neljä lastaan CA, DA, EA ja FA, jotka ovat Ukrainan kansalaisia, saavat Ruotsissa direktiivissä 2001/55 tarkoitettua tilapäistä suojelua. Tätä suojelua annetaan heille täytäntöönpanopäätöksen 2022/382, jonka vaikutuksia on jatkettu viimeksi täytäntöönpanopäätöksellä 2025/1460, nojalla. Pääasian valittajat ovat lisäksi hakeneet kansainvälistä suojelua.
29
Virasto hylkäsi AA:n tekemän hakemuksen perusteettomana siltä osin kuin se koski pakolaisasemaa ja jätti sen tutkimatta siltä osin kuin se koski toissijaista suojeluasemaa. BA:n ja hänen neljän lapsensa tekemä hakemus hylättiin perusteettomana siltä osin kuin se koski pakolaisasemaa ja hylättiin sen sisältöä tutkimatta siltä osin kuin se koski toissijaista suojeluasemaa. Nämä hakemukset hylkäävissä päätöksissä virasto muun muassa totesi, että ulkomaalaisten oleskeluoikeutta ja kansainvälisen suojelun myöntämistä sääntelevässä kansallisessa säännöstössä ja erityisesti ulkomaalaislain 21 luvun 5 §:ssä ei anneta direktiivissä 2001/55 tarkoitetuille tilapäistä suojelua saaville henkilöille mahdollisuutta jättää hakemusta direktiivin 2011/95 2 artiklassa ja direktiivin 2013/32 2 artiklassa tarkoitetun toissijaisen suojeluaseman saamiseksi.
30
Pääasian valittajat valittivat näistä päätöksistä Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstoleniin (Göteborgin hallinto-oikeus, maahanmuuttotuomioistuin, Ruotsi), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
31
Pääasian valittajat väittävät valituksensa tueksi, että direktiivejä 2011/95 ja 2013/32, joilla säännellään kansainvälisen suojelun edellytyksiä ja myöntämismenettelyä, sovelletaan direktiivissä 2001/55 tarkoitettuihin toissijaista suojelua saaviin henkilöihin. Direktiivin 2001/55 17 artiklan mukainen oikeus jättää turvapaikkahakemus on tältä osin ymmärrettävä oikeudeksi hakea pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa direktiivien 2011/95 ja 2013/32 nojalla. Direktiivin 2001/55 17 artiklassa tarkoitettu turvapaikkahakemuksen käsite on näet ymmärrettävä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, sellaisena kuin se on määritelty direktiiveissä 2011/95 ja 2013/32, synonyymiksi. Kun otetaan huomioon direktiivin 2001/55 tarkoitus ja sen 17 ja 19 artiklan, joilla on välitön oikeusvaikutus, yleinen rakenne, ulkomaalaislain 21 luvun 5 § on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, ja sitä olisi lisäksi pitänyt muuttaa siten, että se sisältää myös oikeuden tehdä hakemus toissijaisen suojeluaseman saamiseksi.
32
Virasto väittää, että ulkomaalaislain 21 luvun 5 §:n mukaan ei ole mahdollista tutkia tilapäistä suojelua saavan ulkomaan kansalaisen jättämää hakemusta toissijaisen suojeluaseman myöntämiseksi. Se täsmentää, että direktiivien 2004/83 ja 2005/85, jotka on korvattu direktiiveillä 2011/95 ja 2013/32, täytäntöönpanon jälkeen ulkomaalaislain 21 luvun 5 §:ää, jonka mukaan tilapäistä suojelua saavat ulkomaan kansalaiset voivat hakea pakolaisasemaa, ei ole muutettu siten, että kyseiset ulkomaan kansalaiset voisivat hakea toissijaista suojeluasemaa. Tämä valinta on viraston mukaan unionin oikeuden mukainen. Direktiivi 2001/55 on näet erityissäännöstö, jota sovelletaan ennen kuin sovelletaan yleisiä sääntöjä, jotka koskevat hakemuksia kansainvälisen suojelun myöntämiseksi pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman muodossa, ja näiden yleisten sääntöjen sijaan. Tilapäisen suojelun myöntäminen johtaa direktiivien 2011/95 ja 2013/32 säännösten osittaiseen soveltamatta jättämiseen. Ainoa poikkeus tähän sääntöön on oikeus jättää turvapaikkahakemus eli hakemus pakolaisaseman myöntämiseksi. Pääasian valittajien pakolaisaseman myöntämiseksi tekemien hakemusten perusteltavuus on kuitenkin tutkittu ennen kuin nämä hakemukset hylättiin.
33
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii aluksi direktiivin 2001/55 3, 17 ja 19 artiklan tulkintaa sekä näiden artiklojen ja direktiivien 2011/95 ja 2013/32 välistä suhdetta. Se katsoo, että näitä kahta viimeksi mainittua direktiiviä sovelletaan sekä sellaiseen hakemukseen pakolaisaseman myöntämiseksi että sellaiseen hakemukseen toissijaisen suojeluaseman saamiseksi, jonka tilapäistä suojelua direktiivin 2001/55 nojalla saavat henkilöt ovat jättäneet, koska näitä kahta ensin mainittua asemaa – jälkimmäistä, jos ensin mainittua ei myönnetä – haetaan yhdellä ja samalla hakemuksella.
34
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee muun muassa, että direktiivillä 2001/55 pyritään mahdollistamaan sellaisten henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, joukoittaisen maahantulon nopea hoitaminen ja että siinä säädetty tilapäinen suojelu ei ole esteenä kansainvälistä suojelua koskevan kattavan hakemuksen jättämiselle myöhemmin (tuomio 19.12.2024, Kaduna, C‑244/24 ja C‑290/24, EU:C:2024:1038, 125–127 kohta).
35
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tämän jälkeen, että direktiiviä 2001/55 on tulkittava sen tosiseikan valossa, ettei toissijainen suojelu ollut osa unionin turvapaikkajärjestelmää kyseistä direktiiviä annettaessa, sillä toissijainen suojelu otettiin käyttöön unionin oikeudessa direktiivillä 2004/83, joka on korvattu direktiivillä 2011/95. Etenkin direktiivin 2001/55 19 artiklan 2 kohdan ja Ukrainasta siirtymään joutuneiden henkilöiden joukoittaisen maahantulon tilanteen toteamisesta direktiivin 2001/55/EY 5 artiklan nojalla ja sen seurauksena tilapäisen suojelun antamisesta annetun neuvoston täytäntöönpanopäätöksen 2022/382 täytäntöönpanoa koskevista toimintaohjeista annetun komission tiedonannon (EUVL 2022, C 126I, s. 1) sanamuodosta ilmenee, että direktiivin 2001/55 17 artiklan 1 kohtaan sisältyvällä turvapaikkahakemuksen käsitteellä on tulkittava tarkoitettavan sekä hakemusta pakolaisaseman myöntämiseksi että hakemusta toissijaisen suojeluaseman myöntämiseksi.
36
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii myös sitä, onko direktiivin 2001/55 17 artiklan 1 kohdalla ja 19 artiklan 2 kohdalla, luettuina yhdessä direktiivin 2013/32 10 artiklan 2 kohdan kanssa, välitön oikeusvaikutus. Sillä on lopuksi epäilyjä pääasiassa kyseessä olevan Ruotsin lainsäädännön yhteensoveltuvuudesta unionin oikeuden kanssa ja niistä päätelmistä, joita mahdollisesta yhteensoveltumattomuudesta on tehtävä.
37
Tässä tilanteessa Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Voidaanko [direktiiviä 2011/95] ja [direktiiviä 2013/32] soveltaa suojeluasemaa koskevaan hakemukseen sen jälkeen, kun on myönnetty tilapäistä suojelua [direktiivin 2001/55] nojalla?
2)
a)
Onko [direktiivin 2001/55] 17 artiklan 1 kohtaa ja 19 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että mahdollisuus jättää ’turvapaikkahakemus’ tarkoittaa mahdollisuutta jättää sekä pakolaisasemaa että toissijaista suojeluasemaa koskeva hakemus ja että hakemus tutkitaan [direktiivin 2011/95] ja [direktiivin 2013/32] nojalla?
b)
Onko [direktiivin 2001/55] 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kyseisessä direktiivissä säädetty tilapäinen suojelu on esteenä toissijaisen suojeluaseman tunnustamiselle [direktiivin 2011/95] nojalla niiden henkilöiden osalta, joilla on oikeus tilapäiseen suojeluun tai jotka saavat tilapäistä suojelua [direktiivin 2001/55] nojalla?
3)
Jos direktiivin 2001/55 17 artiklan 1 kohta ja 19 artiklan 2 kohta kattavat myös oikeuden hakea toissijaista suojeluasemaa [direktiivin 2011/95] nojalla, ovatko nämä artiklat, luettuina yhdessä [direktiivin 2013/32] 10 artiklan 2 kohdan kanssa, riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta niillä olisi välitön oikeusvaikutus?
4)
Onko ulkomaalaislain 21 luvun 5 §:ään sisältyvän – – kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa oikeus hakea aseman vahvistamista rajoitetaan koskemaan ainoastaan pakolaisasemaa koskevia hakemuksia, unionin oikeuden mukainen?”
Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa
38
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ennakkoratkaisupyynnössään pyytänyt unionin tuomioistuinta käsittelemään nyt vireillä olevan asian unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklan mukaisessa kiireellisessä ennakkoratkaisumenettelyssä.
39
Unionin tuomioistuimen kolmas jaosto päätti 27.3.2025 esittelevän tuomarin ehdotuksesta julkisasiamiestä kuultuaan, ettei pyyntöä ole syytä hyväksyä, koska kyseisessä 107 artiklassa asetettu kiireellisyysvaatimus ei ole täyttynyt nyt käsiteltävässä tapauksessa.
40
Nyt vireillä oleva asia päätettiin unionin tuomioistuimen presidentin 22.5.2025 antamalla määräyksellä käsitellä työjärjestyksen 105 artiklan 1 kohdan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen kysymys
41
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, pääosin, onko direktiivin 2001/55 3, 17 ja 19 artiklaa, luettuina direktiivien 2011/95 ja 2013/32 valossa, tulkittava siten, että jäsenvaltio voi niiden nojalla hylätä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen – siltä osin kuin sillä pyritään saamaan toissijainen suojeluasema – pelkästään sillä perusteella, että hakija saa tilapäistä suojelua direktiivin 2001/55 nojalla.
42
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2001/55 3, 17 ja 19 artiklan kaltaisia unionin oikeuden sellaisia säännöksiä, joissa ei ole nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen niiden merkityksen ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti ottamalla huomioon paitsi kyseisten säännösten sanamuoto myös niiden asiayhteys ja kyseessä olevalla säännöstöllä tavoiteltu päämäärä (ks. mm. tuomio 16.7.2020, AFMB ym., C‑610/18, EU:C:2020:565, 50 kohta).
43
Ensimmäiseksi on huomautettava niiden säännösten sanamuodosta, joita ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää tulkitsemaan, yhtäältä, että direktiivin 2001/55 3 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että tilapäisellä suojelulla ei vaikuteta Geneven yleissopimuksen mukaisesti tapahtuvaan pakolaisaseman tunnustamiseen, kun taas kyseisen direktiivin 17 artiklassa säädetään, että tilapäistä suojelua saavien henkilöiden on voitava milloin tahansa jättää turvapaikkahakemus ja että jollei hakemusta ole käsitelty loppuun ennen tilapäisen suojelun päättymistä, käsittely on saatettava päätökseen myöhemmin.
44
Toisaalta direktiivin 2001/55 19 artiklan mukaan on niin, että kun turvapaikkahakemuksen käsittelyn lopuksi todetaan, ettei pakolaisasemaa tai mahdollisesti muunlaista suojelua myönnetä hakijalle, joka täyttää tilapäisen suojelun saamisen edellytykset tai joka saa tilapäistä suojelua, jäsenvaltioiden on huolehdittava, että hänellä on oikeus tai että hänellä edelleen on oikeus tilapäiseen suojeluun sen voimassaolon päättymiseen asti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kyseisen direktiivin 28 artiklan soveltamista.
45
Vaikka näissä artikloissa mainitaan nimenomaisesti vain tilapäistä suojelua saavan henkilön mahdollisuus hakea pakolaisasemaa ja saada se, ei sen sijaan siis voida katsoa, että pelkästään näiden artiklojen sanamuodosta ilmenee, että niillä annetaan jäsenvaltioille oikeus kieltäytyä tutkimasta, täyttääkö kansainvälistä suojelua hakeva henkilö edellytykset toissijaisen suojeluaseman saamiselle niin kauan kuin kyseinen hakija saa direktiivissä 2001/55 säädettyä tilapäistä suojelua.
46
Yhtäältä näet direktiivin 2001/55 19 artiklan sanamuodostakin ilmenee, että tilapäistä suojelua saaville henkilöille voidaan antaa muuta suojelua kuin turvapaikka. Toisaalta on niin, ettei kyseisen direktiivin 3, 17 ja 19 artiklassa eikä muissakaan direktiivin säännöksissä viitata siihen tapaan, jolla toissijaisen suojelun saamiseen tarkoitettua menettelyä sovelletaan sellaiseen henkilöön, joka saa tilapäistä suojelua kyseisen direktiivin nojalla. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 45 ja 46 kohdassa pääosin huomauttanut, se, ettei kyseisessä direktiivissä ole tältä osin mitään sääntelyä, selittyy sekä sillä, että direktiivi 2001/55 on annettu ennen direktiiviä 2004/83, jolla on otettu käyttöön toissijainen suojeluasema, että sillä, ettei ensimmäistä näistä direktiiveistä ole milloinkaan muutettu.
47
Toiseksi on todettava direktiivin 2001/55 tavoitteesta, että kyseisen direktiivin 1 artiklasta ilmenee, että yhtenä direktiivin tarkoituksena on vahvistaa vähimmäisvaatimukset tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden, jotka eivät voi palata alkuperämaahansa, joukottaisen, kolmansista maista tapahtuvan maahantulon tilanteissa. Kuten kyseisen direktiivin 2 artiklan a alakohdasta ilmenee, tilapäisen suojelun toteuttamisella pyritään muun muassa välttämään, että menettelyt, joilla on tarkoitus myöntää kansainvälistä suojelua, kuormittuvat sen johdosta, että pyyntöjä pakolaisaseman saamiseksi esitetään samanaikaisesti suuria määriä, sekä näiden siirtymään joutuneiden henkilöiden että muiden kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden edun mukaisesti. Tästä seuraa, että kyseisellä direktiivillä käyttöön otetulla tilapäistä suojelua koskevalla mekanismilla pyritään muun muassa säilyttämään kansainvälistä suojelua koskevan järjestelmän asianmukainen toiminta jäsenvaltioissa (tuomio 19.12.2024, Kaduna, C‑244/24 ja C‑290/24, EU:C:2024:1038, 81 ja 125 kohta).
48
Tästä ilmenee, että direktiivissä 2001/55 huolehditaan muun muassa siitä, että tilapäistä suojelua saavilla kolmansien maiden kansalaisilla ja kansalaisuudettomilla henkilöillä on edelleen todellinen mahdollisuus saada kansainvälistä suojelua heidän yksittäistapauksensa asianmukaisen tutkinnan päätyttyä, ja siinä taataan heille välittömästi rajatumpaa suojelua (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2024, Kaduna, C‑244/24 ja C‑290/24, EU:C:2024:1038, 127 kohta).
49
Tällainen tavoite puoltaa sellaista direktiivin 2001/55 3, 17 ja 19 artiklan tulkintaa, jonka mukaan nämä artiklat estävät jäsenvaltioita katsomasta, että tilapäistä suojelua saava henkilö ei saa hakea toissijaista suojelua niin kauan kuin tilapäinen suojelu on voimassa.
50
Kolmanneksi myös direktiivin 2001/55 asiayhteys tukee tällaisen tulkinnan omaksumista, koska tämän kysymyksen osalta on annettava erityistä huomiota direktiiveille 2011/95 ja 2013/32, jotka ovat direktiivin 2001/55 tapaan osa kansainvälistä suojelua koskevaa yhteistä politiikkaa, josta unionin lainsäätäjä on säätänyt nykyisin SEUT 78 artiklasta muodostuvan oikeusperustan nojalla.
51
Tältä osin on ensinnäkin huomautettava, että direktiivillä 2011/95 – kuten direktiivillä 2004/83, joka sillä korvataan – otetaan käyttöön kaksi erillistä kansainvälisen suojelun järjestelmää eli pakolaisasema ja toissijainen suojeluasema (ks. vastaavasti tuomio 13.9.2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, 38 kohta).
52
Kuten direktiivin 2011/95 johdanto-osan 6 ja 33 perustelukappaleesta ilmenee, toissijaisen suojelun tavoitteena on täydentää suojelua, joka pakolaisille turvataan Geneven yleissopimuksella (tuomio 13.9.2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, 39 kohta).
53
On myös huomautettava, että direktiivin 2011/95 13 ja 18 artiklasta, luettuina yhdessä direktiivin 2 artiklan d ja f alakohtaan sisältyvien ilmaisujen ”pakolainen” ja ”henkilö, joka voi saada toissijaista suojelua” määritelmien kanssa, ilmenee, että direktiivissä tarkoitettua kansainvälistä suojelua on lähtökohtaisesti myönnettävä jokaiselle kolmannen maan kansalaiselle ja kansalaisuudettomalle henkilölle, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rotunsa, uskontonsa, kansallisuutensa, poliittisten mielipiteidensä tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisensa vuoksi tai joka on todellisessa vaarassa kärsiä direktiivin 15 artiklassa tarkoitettua vakavaa haittaa (tuomio 29.7.2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, 49 kohta).
54
Niinpä silloin, kun henkilö täyttää unionin oikeudessa vahvistetut vähimmäisvaatimukset jonkin tällaisen aseman saamiseksi, koska hän täyttää direktiivin 2011/95 II ja III luvussa tai II ja V luvussa säädetyt edellytykset, jäsenvaltioiden on – jollei kyseisessä direktiivissä säädetyistä poissulkemisperusteista ja direktiivissä 2013/32 säädetyistä hakemuksen tutkimatta jättämisen perusteista muuta johdu – myönnettävä haettu kansainvälinen suojelu ilman, että niillä olisi tältä osin harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, 50 kohta).
55
Missään direktiivin 2011/95 säännöksessä ei sitä vastoin säädetä, ettei toissijaista suojelua voida antaa tilapäistä suojelua saaville henkilöille, ja tämä toteamus on johdonmukainen tämän tuomion 45 ja 46 kohdassa direktiivin 2001/55 3, 17 ja 19 artiklan osalta esitetyn toteamuksen kanssa.
56
Direktiivin 2013/32 2 artiklan mukaan toiseksi kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella tarkoitetaan kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa tarkoittavan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa.
57
Kyseisen direktiivin 10 artiklan 2 kohdassa säädetään puolestaan, että toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta tutkiessaan määritettävä ensin, voidaanko hakijaa pitää pakolaisena, ja, jos näin ei ole, sen jälkeen, voidaanko hakijaa pitää henkilönä, joka voi saada toissijaista suojelua. Tästä seuraa, että – kuten Euroopan komissio on huomauttanut – kansainvälistä suojelua koskeva hakemus voidaan hylätä perusteettomana vain siltä osin kuin toimivaltainen viranomainen tulee siihen johtopäätökseen, ettei hakijalle voida antaa pakolaisasemaa eikä toissijaista suojeluasemaa.
58
Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että direktiivin 2013/32 33 artiklan, joka koskee hakemuksia, joilta puuttuvat tutkittavaksi ottamisen edellytykset, 2 kohtaa on tulkittava suppeasti eikä sitä näin ollen voida soveltaa tilanteessa, joka ei vastaa sen sanamuotoa. Tässä säännöksessä luetellaan siis tyhjentävästi tilanteet, joissa jäsenvaltiot voivat jättää kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta ilman, että ne tutkisivat millään lailla sen sisältöä (ks. vastaavasti tuomio 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, 30 kohta ja 1.8.2022, Saksan liittotasavalta (Vastaanottavan valtion ulkopuolella syntynyt pakolaisten lapsi), C‑720/20, EU:C:2022:603, 51 kohta).
59
Tilapäisen suojelun saaminen ei kuitenkaan sisälly direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdassa mainittuihin kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta jättämisen perusteisiin.
60
Sekä direktiivistä 2011/95 että direktiivistä 2013/32 siis ilmenee yhtäältä, että jäsenvaltio ei voi jättää tutkimatta kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta pelkästään sillä perusteella, että hakemuksen on tehnyt kolmannen maan kansalainen tai kansalaisuudeton henkilö, joka saa direktiivissä 2001/55 säädettyä tilapäistä suojelua, ja toisaalta, että ennen kuin kyseinen hakemus hylätään perusteettomana on tutkittava, täyttääkö hakija vaaditut edellytykset sekä pakolaisaseman saamiselle että – jos näin ei ole – toissijaisen suojeluaseman saamiselle, eikä sillä, että hän saa jo tilapäistä suojelua, ole tältä osin vaikutusta.
61
Edellä esitetyn perusteella kahteen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/55 3, 17 ja 19 artiklaa, luettuina direktiivin 2011/95 ja direktiivin 2013/32 valossa, on tulkittava siten, että jäsenvaltio ei voi niiden nojalla hylätä kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta – siltä osin kuin sillä pyritään saamaan toissijainen suojeluasema – pelkästään sillä perusteella, että hakija saa tilapäistä suojelua direktiivin 2001/55 nojalla.
Kolmas ja neljäs kysymys
62
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella ja neljännellä kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, pääosin, onko direktiivin 2001/55 17 artiklan 1 kohtaa ja 19 artiklan 2 kohtaa, luettuina yhdessä direktiivin 2013/32 10 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että niillä on välitön oikeusvaikutus.
63
Tältä osin on aluksi huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tätä silmällä pitäen tarvittaessa muotoiltava sille esitetty kysymys uudelleen. Unionin tuomioistuin saattaa myös joutua ottamaan huomioon sellaisia unionin oikeussääntöjä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole ennakkoratkaisukysymyksessään viitannut (ks. mm. tuomio 4.9.2025, Casa Judeţeană de Asigurări de Sănătate Mureș ym., C‑489/23, EU:C:2025:651, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
64
Nyt käsiteltävässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kolmannella ja neljännellä kysymyksellään selvittämään, onko sen jätettävä soveltamatta Ruotsin lainsäädäntöä, jonka mukaan toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on katsottava, että kolmannen maan kansalainen tai kansalaisuudeton henkilö ei voi saada direktiiveissä 2011/95 ja 2013/32 tarkoitettua toissijaista suojelua niin kauan kuin hän saa direktiivin 2001/55 perusteella tilapäistä suojelua, koska kyseinen lainsäädäntö on ristiriidassa sellaisen unionin oikeuden säännöksen kanssa, jolla on välitön oikeusvaikutus.
65
Tämän tuomion 45 ja 46 kohdasta ja 53–60 kohdasta ilmenee kuitenkin yhtäältä, että direktiivin 2011/95 18 artikla ja direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohta ovat esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy myöntämästä kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle toissijaista suojeluasemaa pelkästään sillä perusteella, että kyseinen kansalainen tai kansalaisuudeton henkilö saa direktiiviin 2001/55 nojalla tilapäistä suojelua, ja toisaalta, että direktiivin 2001/55 17 ja 19 artiklalla ei voida kyseenalaistaa tällaista päätelmää.
66
Kolmas ja neljäs kysymys on näin ollen muotoiltava uudelleen ja on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee niillä pääosin, onko direktiivin 2011/95 18 artiklaa ja direktiivin 2013/32 33 artiklaa tulkittava siten, että niillä on välitön oikeusvaikutus, ja onko kansallisten tuomioistuinten siinä tapauksessa, että ne eivät voi tulkita kansallista lainsäädäntöä näistä artikloista johtuvien vaatimusten mukaisesti, jätettävä tämä lainsäädäntö soveltamatta.
67
Ensinnäkin on palautettava mieleen, että kaikkien unionin oikeuden säännösten ja määräysten tehokkuuden varmistamiseksi ensisijaisuusperiaate edellyttää erityisesti, että kansalliset tuomioistuimet tulkitsevat kansallista oikeuttaan mahdollisimman pitkälle unionin oikeuden mukaisesti (tuomio 24.6.2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, 57 kohta).
68
Velvollisuudella tulkita kansallista oikeutta unionin oikeuden mukaisesti on kuitenkin tietyt rajat, eikä se voi olla etenkään perustana kansallisen oikeuden contra legem ‑tulkinnalle (tuomio 6.10.2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
69
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis arvioitava, voidaanko ulkomaalaislain 21 luvun 5 §:ää tulkita siten, että oleskeluoikeuden saaminen direktiivin 2001/55 nojalla ei estä tutkimasta toissijaisen suojeluaseman myöntämiseksi tehdyn kansainvälistä suojelua koskeva hakemuksen perusteltavuutta. Tältä osin ei ole vaikutusta sillä, että viraston väitetään lausunnollaan tukevan tämän kansallisen säännöksen tulkitsemista unionin oikeuden vastaisella tavalla.
70
Toiseksi jos ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on todettava, ettei kansallista lainsäädäntöä voida tulkita unionin oikeuden mukaisesti, on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun direktiivin säännökset ovat sisältönsä osalta ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota niihin valtioon nähden, jos valtio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti (tuomio 6.11.2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
71
Nyt käsiteltävässä tapauksessa direktiivin 2011/95 18 artiklassa, jossa vahvistetaan jokaisen kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön oikeus saada toissijainen suojeluasema, jos hän täyttää kyseisen direktiivin II ja V luvussa säädetyt edellytykset, esitetään sääntö, jonka sisältö on sillä tavalla ehdoton ja riittävän täsmällinen, että sillä on välitön oikeusvaikutus.
72
Samoin direktiivin 2013/32 33 artiklassa luetellaan tyhjentävästi – kuten tämän tuomion 58 kohdassa on huomautettu – ne tapaukset, joissa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus voidaan jättää tutkimatta, ja kyseisessä 33 artiklassa esitetään sääntö, jonka sisältö on sillä tavalla ehdoton ja riittävän täsmällinen, että sillä voidaan katsoa olevan välitön oikeusvaikutus (tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU ja C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, 182 kohta).
73
Jos ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on todettava, ettei sen kansallista oikeutta ole mahdollista tulkita direktiivin 2011/95 18 artiklan ja direktiivin 2013/32 33 artiklan mukaisesti, sen on siis varmistettava toimivaltansa rajoissa yksityisille näistä 18 ja 33 artiklasta johtuva oikeussuoja ja taattava näiden artiklojen tehokas vaikutus jättämällä tarvittaessa soveltamatta ulkomaalaislain 21 luvun 5 §:ää (ks. analogisesti tuomio 3.6.2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, 72 kohta).
74
Edellä esitetyn perusteella kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2011/95 18 artiklaa ja direktiivin 2013/32 33 artiklaa on tulkittava siten, että niillä on välitön oikeusvaikutus, ja jos kansalliset tuomioistuimet eivät voi tulkita kansallista lainsäädäntöä näistä 18 ja 33 artiklasta johtuvien vaatimusten mukaisesti, niiden on siis jätettävä kyseinen lainsäädäntö soveltamatta.
Oikeudenkäyntikulut
75
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Vähimmäisvaatimuksista tilapäisen suojelun antamiseksi siirtymään joutuneiden henkilöiden joukottaisen maahantulon tilanteissa, ja toimenpiteistä näiden henkilöiden vastaanottamisen ja vastaanottamisesta jäsenvaltioille aiheutuvien rasitusten tasapuolisen jakautumisen edistämiseksi 20.7.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/55/EY 3, 17 ja 19 artiklaa, luettuina vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU ja kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/32/EU valossa,
on tulkittava siten, että
jäsenvaltio ei voi niiden nojalla hylätä kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta – siltä osin kuin sillä pyritään saamaan toissijainen suojeluasema – pelkästään sillä perusteella, että hakija saa tilapäistä suojelua direktiivin 2001/55 nojalla.
2)
Direktiivin 2011/95 18 artiklaa ja direktiivin 2013/32 33 artiklaa
on tulkittava siten, että
niillä on välitön oikeusvaikutus, ja jos kansalliset tuomioistuimet eivät voi tulkita kansallista lainsäädäntöä näistä 18 ja 33 artiklasta johtuvien vaatimusten mukaisesti, niiden on siis jätettävä kyseinen lainsäädäntö soveltamatta.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.
(
i
)	Tämän asian nimi on kuvitteellinen nimi. Se ei vastaa asian minkään asianosaisen todellista nimeä.