62019CC0425
JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS
EVGENI TANCHEV
29 päivänä lokakuuta 2020 (
1
)
Asia C‑425/19 P
Euroopan komissio
vastaan
Italian tasavalta,
Banca Popolare di Bari SCpA, aiemmin Tercas-Cassa di risparmio della provincia di Teramo SpA (Banca Tercas SpA),
Fondo interbancario di tutela dei depositi ja
Banca d’Italia
Muutoksenhaku – Valtiontuki – Pankkien välisen yksityisoikeudellisen konsortion yhden jäsenensä hyväksi toteuttama toimenpide – Valtiontuen käsite – Se, voidaanko toimenpiteen katsoa johtuvan valtiosta – Valtion varat
Sisällys
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
II Asian tausta
III Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
IV Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
V Asian tarkastelu
A Ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa siltä osin kuin kyse on komissiolle kuuluvasta todistustaakasta sen osoittamiseksi, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta ja että se on toteutettu valtion varoista
1. Asianosaisten lausumat
2. Arviointi
a) Tutkittavaksi ottaminen
b) Asiakysymys
1) Alustavat huomautukset
2) Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
i) Tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite
– Unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa asettanut korkeampaa näyttökynnystä tilanteessa, jossa tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys
– Jos unionin tuomioistuin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin asetti valituksenalaisessa tuomiossa korkeamman näyttökynnyksen siinä tapauksessa, että tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö, sen olisi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin teki näin toimiessaan oikeudellisen virheen
– Jos unionin tuomioistuin katsoo, että tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite on perusteltu, sen olisi joka tapauksessa hylättävä se tehottomana
ii) Tukitoimenpiteen valtion varoista toteuttamisen osoittamista koskeva väite
3) Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
B Toinen valitusperuste, joka koskee kansallisen oikeuden ja tosiseikkojen ottamista huomioon vääristyneellä tavalla
1. Asianosaisten lausumat
2. Arviointi
a) Tutkittavaksi ottaminen
b) Asiakysymys
VI Oikeudenkäyntikulut
VII Ratkaisuehdotus
1.
Nyt käsiteltävässä valituksessaan Euroopan komissio vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan 19.3.2019 annetun tuomion Italia ym. v. komissio (jäljempänä valituksenalainen tuomio), (
2
) jolla unionin yleinen tuomioistuin kumosi Italian Tercas-pankille myöntämästä valtiontuesta 23.12.2015 annetun komission päätöksen (EU) 2016/1208 (jäljempänä riidanalainen päätös). (
3
)
2.
Riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoi, että pankkien välisen yksityisoikeuden alaisen konsortion, Fondo interbancario di tutela dei depositin (pankkien välinen talletussuojarahasto, jäljempänä FITD), Banca Tercasin (Cassa di risparmio della Provincia di Teramo SpA) (jäljempänä Tercas) hyväksi toteuttamat toimenpiteet, jotka Italian tasavallan keskuspankki, Banca d’Italia (jäljempänä Italian keskuspankki), oli hyväksynyt 7.7.2014, olivat sääntöjenvastaista ja sisämarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, joka Italian tasavallan oli perittävä takaisin tuensaajalta.
3.
Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi Italian tasavallan, Banca Popolare di Bari SCpA:n (jäljempänä BPB) ja FITD:n riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi nostamat kanteet sillä perusteella, että kyseessä olevat toimenpiteet eivät ole SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ensimmäinen edellytys, joka tukitoimenpiteen on täytettävä, jotta sitä voidaan pitää valtiontukena, ei täyttynyt, koska FITD:n Tercasin hyväksi toteuttamien toimenpiteiden ei voitu katsoa johtuvan valtiosta eikä niitä rahoitettu valtion varoista.
4.
Koska tuen myöntänyt yksikkö ei ollut valtion elin tai julkinen yritys vaan yksityinen yksikkö, nimittäin FITD, esille nousi kysymys siitä, voitaisiinko kyseisen yksikön toteuttamien toimenpiteiden mahdollista katsomista valtiosta johtuviksi ja niiden rahoittamista valtion varoista arvioida samalla tavalla kuin niitä arvioidaan etenkin julkisen yrityksen toteuttaman tukitoimenpiteen osalta vai oliko komissiolla tältä osin ankarampi todistustaakka. Tämä kysymys on keskeinen nyt käsiteltävän valituksen kannalta.
I Asiaa koskevat oikeussäännöt
5.
Italian pankkitoimintalain (
4
) 96 ter §:ssä säädetään seuraavaa:
”1.   Banca d’Italia, joka ottaa huomioon tallettajien suojelun ja pankkijärjestelmän vakauden,
a)
tunnustaa vakuusjärjestelmät ja hyväksyy niiden säännöt edellyttäen, että järjestelmissä ei ole piirteitä, jotka johtaisivat maksukyvyttömyysriskien epätasaiseen jakautumiseen pankkijärjestelmässä;
b)
koordinoi vakuusjärjestelmien toimintaa pankkikriisejä koskevien sääntöjen ja omien valvontatoimiensa kanssa;
– –
d)
hyväksyy vakuusjärjestelmien toimenpiteet ja pankkien sulkemisen näiden järjestelmien ulkopuolelle;
– –”
II Asian tausta
6.
Tercas on yksityistä pääomaa käyttävä pankki, joka toimii pääasiallisesti Abruzzon alueella Italiassa.
7.
Tercasiin liittyviä sääntöjenvastaisuuksia havainneen Italian keskuspankin ehdotuksesta Italian valtiovarainministeri päätti 30.4.2012 asettaa Tercasin erityishallinnon alaisuuteen. Italian keskuspankki nimitti erityisen hallinnonhoitajan, jonka tehtävänä oli hallinnoida Tercasia erityishallinnon aikana (jäljempänä hallinnonhoitaja).
8.
Hallinnonhoitaja aloitti lokakuussa 2013 neuvottelut BPB:n kanssa, joka on pääasiallisesti Etelä-Italiassa toimivaan yksityistä pääomaa käyttävään pankkikonserniin kuuluva holdingyhtiö ja joka oli ilmaissut kiinnostuksensa Tercasin pääoman korottamiseen sillä edellytyksellä, että Tercasiin kohdistetaan etukäteen due diligence ‑tarkastus ja että FITD kattaa sen negatiivisen pääoman kokonaisuudessaan.
9.
Kuten edellä 2 kohdassa mainittiin, FITD on pankkien välinen yksityisoikeudellinen konsortio, jonka päämääränä on taata jäsenpankkiensa tallettajien suojelu. Sen seurauksena, että direktiivi 94/19/EY (
5
) saatettiin vuonna 1996 osaksi Italian oikeusjärjestystä, Italian keskuspankki tunnusti FITD:n yhdeksi niistä talletusvakuusjärjestelmistä, joilla on lupa toimia Italiassa kyseisessä direktiivissä asetettuja sääntöjä noudattaen.
10.
FITD:n sääntöjen, sellaisina kuin niitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin (jäljempänä FITD:n säännöt), 27 §:n nojalla jonkin jäsenensä pakollisen hallinnollisen likvidaation yhteydessä FITD korvaa tallettajien siinä olevat talletukset 100000 euroon asti tallettajaa kohti.
11.
FITD:llä on kuitenkin mahdollisuus tukea toimillaan jäseniään sekä edellisessä kohdassa mainitun talletusvakuuden (pakollinen toimenpide) nojalla että vapaaehtoisuuden pohjalta, jos kyseisen toimenpiteen avulla voidaan minimoida talletusvakuudesta sen jäsenille mahdollisesti aiheutuvat kustannukset (vapaaehtoiset toimenpiteet).
12.
FITD voi näin ollen sääntöjensä 28 §:n nojalla – sen sijaan, että se maksaisi talletusvakuuden nojalla korvauksen tallettajille jonkin jäsenpankin pakollisen hallinnollisen likvidaation tapauksessa – osallistua toimiin, jotka liittyvät kyseistä jäsentä koskevaan vastaavien ja vastattavien luovuttamiseen (vaihtoehtoinen vapaaehtoinen toimenpide). Sääntöjensä 29 §:n nojalla FITD voi pakollisen hallinnollisen likvidaatiomenettelyn muodollisesta aloittamisesta riippumatta myös päättää rahoituksen, takausten tai osuuksien hankkimisen muodossa toteutettavista tukitoimista tai muusta teknisestä tuesta jonkin erityishallintoon asetetun jäsenensä tukemiseksi, jos elpymiseen on kohtuulliset mahdollisuudet ja jos kustannusten voidaan olettaa jäävän alle niiden kustannusten, jotka FITD:n toimenpide aiheuttaisi kyseisen jäsenen pakollisen hallinnollisen likvidaation tapauksessa (vapaaehtoinen tukitoimi tai ennaltaehkäisytoimi, kuten Tercasin tapauksessa).
13.
Tercasin hallinnonhoitajan FITD:n sääntöjen 29 §:n perusteella esittämästä pyynnöstä FITD:n toimeenpaneva komitea (comitato di gestione) päätti 28.10.2013 tukea Tercasia enintään 280 miljoonalla eurolla. FITD:n johtokunta (consiglio) hyväksyi tukipäätöksen 29.10.2013. Italian keskuspankki hyväksyi kyseisen tukitoimenpiteen 4.11.2013 Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentin d kohdan nojalla.
14.
Vaikka FITD oli saanut hyväksynnän Italian keskuspankilta, se päätti lykätä suunniteltuja toimenpiteitä Tercasin epävarman talous- ja varallisuustilanteen ja kyseisten toimenpiteiden verotuskohteluun liittyvän epävarmuuden vuoksi. Tercasin omaisuuseriä koskevan BPB:n vaatiman tarkastuksen jälkeen FITD:n ja BPB:n asiantuntijoiden välillä syntyi 18.3.2014 erimielisyys. Erimielisyys ratkesi sittemmin välimiesmenettelyllä. Lisäksi FITD ja BPB sopivat toimenpiteiden verotuksesta aiheutuvien mahdollisten kustannusten jakamisesta, mikäli suunniteltua verovapautusta ei sovelleta.
15.
Kun toimenpiteitä lykättiin 18.3.2014, ja sen varmistamiseksi, että Tercasin hyväksi toteutetut toimenpiteet olivat taloudellisesti edullisempi vaihtoehto kuin kyseisen pankin tallettajille suoritettavat korvaukset, FITD turvautui tilintarkastus- ja neuvontayritykseen. FITD:n toimeenpaneva komitea ja johtokunta päättivät Tercasin hyväksi toteutettavista toimenpiteistä 30.5.2014 kyseisen yrityksen 26.5.2014 päivätyssä raportissa esittämien päätelmien perusteella ja ottamalla huomioon toimenpiteen kustannukset verrattuna talletusvakuusjärjestelmän perusteella likvidaation tapauksessa suoritettavien korvausten kustannuksiin.
16.
FITD toimitti Italian keskuspankille uuden pyynnön hyväksyntää varten 1.7.2014. Italian keskuspankki hyväksyi 7.7.2014 FITD:n toimenpiteet Tercasin hyväksi, nimittäin ensinnäkin 265 miljoonan euron avustuksen Tercasin negatiivisen oman pääoman kattamiseksi, toiseksi Tercasin vastuisiin liittyvän luottoriskin kattamiseksi myönnetyn 35 miljoonan euron takauksen ja kolmanneksi 30 miljoonan euron takauksen ensimmäiseen toimenpiteeseen liittyvien verojen maksamisesta mahdollisesti aiheutuneiden kustannusten kattamiseksi (jäljempänä riidanalaiset toimenpiteet).
17.
Tercasin yhtiökokouksessa 27.7.2014 päätettiin yhtäältä kattaa tappiot osittain, muun muassa alentamalla oma pääoma nollaan ja mitätöimällä liikkeessä olevat kantaosakkeet, ja toisaalta korottamalla pääoma 230 miljoonaan euroon muun muassa laskemalla liikkeeseen uusia kantaosakkeita, joita tarjotaan ainoastaan BPB:lle. Tämä pääoman korotus toteutettiin 27.7.2014.
18.
Komissio pyysi 8. ja 10.10.2014 Italian viranomaisilta tietoja FITD:n Tercasin hyväksi toteuttamista toimenpiteistä. Ne vastasivat komission tietopyyntöihin 16.9. ja 14.11.2014.
19.
Komissio ilmoitti Italian tasavallalle 27.2.2015 päivätyllä kirjeellä päätöksestään aloittaa SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely tästä toimenpiteestä.
20.
Komissio teki 23.12.2015 riidanalaisen päätöksen. Kuten edellä 2 kohdassa mainittiin, komissio totesi tässä päätöksessään, että riidanalaiset toimenpiteet olivat sääntöjenvastaista ja soveltumatonta valtiontukea, ja määräsi tuen perittäväksi takaisin. (
6
)
III Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
21.
Kuten edellä 3 kohdassa mainittiin, valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen sillä perusteella, että komissio oli todennut virheellisesti riidanalaisten toimenpiteiden olevan valtiontukea. Unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan riidanalaiset toimenpiteet eivät täyttäneet ensimmäistä edellytystä, joka kansallisen toimenpiteen on täytettävä, jotta sen voidaan katsoa olevan valtiontukea, nimittäin sitä, että toimenpiteiden on oltava suoraan tai välillisesti valtion varoista toteutettuja ja johtuvan valtiosta. (
7
)
22.
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin esitti käsitettä ”jäsenvaltion myöntämä tuki” koskevan alustavan huomautuksen. Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että oikeuskäytännön mukaan valtiosta erillisten elinten välityksellä myönnetyt edut sisältyvät SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sillä ellei näin olisi, valtiontukia koskevat oikeussäännöt voitaisiin kiertää pelkästään sillä, että luodaan sellaisia riippumattomia toimielimiä, joiden tehtävänä on tukien jakaminen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että vaikka kyseisen oikeuskäytännön tarkoituksena on torjua riski siitä, että soveltamisala olisi liian suppea etenkin valtiosta erillisten elinten välityksellä myönnettyjen etujen osalta, tähän liittyy myös erityinen riski siitä, että soveltamisala onkin liian laaja. Näin ollen, jos edun myöntävä valtiosta erillinen elin ei ole julkinen yritys vaan yksityinen yksikkö, komission on osoitettava, että valtiolla on mahdollisuus käyttää määräävää vaikutusvaltaa kyseisessä yksikössä ja että se on lisäksi voinut käyttää tätä määräysvaltaa konkreettisessa tilanteessa.
23.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei komissio ollut osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että riidanalaisten toimenpiteiden voitaisiin katsoa johtuvan valtiosta.
24.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi, että jos tukitoimenpiteen toteuttaa FITD:n kaltainen yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys, ei riitä, että komissio osoittaa, että viranomaisten kyseistä yksityistä yksikköä koskevan tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan puuttuminen on epätodennäköistä. Sen on pikemminkin osoitettava, että toimenpide on toteutettu viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan johdosta. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio ei ollut esittänyt tällaista näyttöä. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että riidanalaiset toimenpiteet eivät ole osoitus minkään Italian lainsäädännössä FITD:lle osoitetun julkisen tehtävän toteuttamisesta: ensinnäkin FITD:n jäsenpankin hyväksi toteuttamilla tukitoimenpiteillä, kuten riidanalaisilla toimenpiteillä, pyrittiin ottamaan ensisijaisesti huomioon sen jäsenpankkien yksityiset intressit (koska niillä pyrittiin välttämään pakollisen hallinnollisen likvidaation tapauksessa korvattavien talletusten kaltaiset vakavammat taloudelliset seuraukset), ja toiseksi FITD:lle Italian lainsäädännössä annettu julkinen tehtävä koostuu yksinomaan korvausten maksamisesta tallettajille eikä tällaisten tukitoimenpiteiden toteuttamisesta. Toiseksi FITD:n itsenäisyydestä toimenpiteen hyväksymisen suhteen unionin yleinen tuomioistuin totesi, ettei näitä toimenpiteitä voitu katsoa valtiosta johtuviksi seuraavien indiisien perusteella: ensinnäkin Italian keskuspankin näille toimenpiteille antama pakollinen hyväksyntä (koska tällaisen hyväksynnän antamisen ehtona oli pankkialaa koskevien vakavaraisuussääntöjen noudattaminen eikä se, että Italian keskuspankki todentaa toimenpiteen asianmukaisuuden); toiseksi Italian keskuspankin edustajien läsnäolo FITD:n hallintoelinten kokouksissa (tällaiset edustajat olivat pelkkiä tarkkailijoita, joilla ei ollut äänioikeutta); kolmanneksi se, että Italian keskuspankille tiedotettiin yhtäältä FITD:n ja toisaalta BPB:n ja hallinnonhoitajan välisten neuvottelujen edistymisestä (koska ei ollut näyttöä siitä, että Italian keskuspankki olisi käyttänyt näitä yhteyksiä vaikuttaakseen riidanalaisten toimenpiteiden sisältöön); tai neljänneksi hallinnonhoitajan mahdollisuus aloittaa menettely, joka voisi johtaa riidanalaisten kaltaisten tukitoimenpiteiden toteuttamiseen (koska hallinnonhoitajan FITD:lle esittämä pyyntö tukitoimenpiteen toteuttamisesta ei asettanut FITD:lle velvoitetta tehdä näin).
25.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei komissio osoittanut riittävällä tavalla, että riidanalaiset toimenpiteet toteutettiin valtion varoista.
26.
Tämän toteamuksen tueksi unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin huomautti, että FITD:lle annettu julkinen tehtävä ei edellyttänyt, että se pyrkii toimimaan ennen kuin yksi sen jäsenistä tulee maksukyvyttömäksi pyytämällä tarvittavat varat jäseniltään. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamiseen käytetyt varat eivät olleet viranomaisten määräysvallassa, koska ensinnäkin kyseisiä toimenpiteitä ei toteutettu hallinnonhoitajan aloitteesta vaan yksityisestä aloitteesta eli BPB:n aloitteesta ja koska toiseksi se, että Italian keskuspankki hyväksyi riidanalaiset toimenpiteet, merkitsi vain niiden virallista sääntöjenmukaisuusvalvontaa. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin korosti ensinnäkin, että riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamiseen käytettyjen maksujen pakollisuus ei perustunut mihinkään säännökseen vaan ainoastaan FITD:n sääntöihin, ja toiseksi, että riidanalaiset toimenpiteet olivat FITD:n jäsenten etujen mukaisia ja FITD:n hallintoelimet olivat hyväksyneet ne yksimielisesti.
27.
Koska kansallisen toimenpiteen pitämiselle valtiontukena asetettu ensimmäinen edellytys ei täyttynyt, unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen tutkimatta Italian hallituksen, BPB:n, FITD:n tai Italian keskuspankin esittämiä muita kanneperusteita ja väitteitä.
IV Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset
28.
Nyt käsiteltävässä valituksessaan komissio vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion, hylkäämään ensimmäisessä oikeusasteessa riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi esitetyt perusteet siltä osin kuin niissä kiistetään se, että i) riidanalaiset toimenpiteet johtuvat valtiosta ja että ii) varat ovat peräisin valtiolta, palauttamaan asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä tutkii loput ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt kanneperusteet, ja määräämään, että oikeudenkäyntikuluista lausutaan myöhemmin.
29.
Italian hallitus, BPB ja Italian keskuspankki vaativat, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut. FITD vaatii, että unionin tuomioistuin jättää valituksen tutkimatta tai hylkää sen tehottomana ja perusteettomana, pysyttää valituksenalaisen tuomion ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
V Asian tarkastelu
30.
Komissio vetoaa valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen. Ensimmäisessä valitusperusteessaan se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa kahdella perusteella, jotka molemmat koskevat komission todistustaakkaa sen osoittamiseksi, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta ja että se on toteutettu valtion varoista. Toisessa valitusperusteessaan komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla ja tulkitsi virheellisesti asian kannalta merkityksellisiä Italian säännöksiä ja että nämä vakavat aineelliset epätäsmällisyydet ilmenevät selvästi oikeudenkäyntiasiakirjoista.
A Ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa siltä osin kuin kyse on komissiolle kuuluvasta todistustaakasta sen osoittamiseksi, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta ja että se on toteutettu valtion varoista
1.
Asianosaisten lausumat
31.
Ensimmäinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan, joista molemmissa vedotaan – eri perusteilla – SEUT 107 artiklan 1 kohdan rikkomiseen.
32.
Ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa komissio väittää, että valituksenalaisen tuomion 69, 89, 90, 91, 114, 116, 117, 127, 128 ja 131 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin teki virheen sen todistustaakan osalta, joka komissiolla on sen osoittamiseksi, että riidanalaisten toimenpiteiden voitiin katsoa johtuvan valtiosta ja että ne oli toteutettu valtion varoista; tämä johtuu siitä, että unionin yleinen tuomioistuin edellytti komission osoittavan, että valtiolla on mahdollisuus käyttää määräävää vaikutusvaltaa tuen myöntäneessä yksikössä ja että se on lisäksi voinut käyttää tätä määräysvaltaa konkreettisessa tilanteessa, yksinomaan sen seikan perusteella, että kyseinen yksikkö oli yksityinen yritys. Komission näkemyksen mukaan ei ole mitään syytä tehdä eroa tuen myöntävän yksikön julkisen tai yksityisen luonteen perusteella, sillä seurauksella, että vaikka tuen myöntää yksityinen yksikkö, komission ei tarvitse osoittaa, että konkreettisessa tilanteessa viranomaiset nimenomaisesti kehottivat kyseistä yksikköä tai määräsivät sen toteuttamaan kyseessä olevan tukitoimenpiteen. Tälle erottelulle ei löydy tukea oikeuskäytännöstä. Komissio väittää lisäksi, että FITD:tä ei joka tapauksessa voida pitää yksityisenä yksikkönä vaan valtion ilmentymänä, koska sille oli annettu tiettyjä tehtäviä direktiivin 94/19 mukaisesti. Näin ollen, jos unionin tuomioistuin katsoo, että komissiolla on ankarampi todistustaakka silloin, kun tuen myöntää yksityinen yksikkö, sillä ei nyt käsiteltävässä asiassa olisi tällaista ankarampaa todistustaakkaa. Komissio korostaa lopuksi, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että komissiolla on ankarampi todistustaakka silloin, kun tuen myöntää yksityinen yksikkö, komission olisi lähes mahdotonta osoittaa, että julkisista ja yksityisistä pankeista koostuvien talletusvakuusjärjestelmien toteuttamat toimenpiteet, kuten riidanalaiset toimenpiteet, ovat valtiontukea. Tästä seuraa, että nämä järjestelmät voisivat käyttää käytettävissä olevia rahoitusvarojaan direktiivin 2014/49/EU (
8
) 11 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin ”vaihtoehtoisiin toimenpiteisiin estääkseen luottolaitoksen maksukyvyttömyyden”, vaikka kyseistä laitosta ei olisi asetettu kriisinratkaisuun direktiivin 2014/59/EU 32 artiklan mukaisesti. (
9
)
33.
Ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen siltä osin kuin on kyse komission todistustaakasta osoittaa, että riidanalaisten toimenpiteiden voitiin katsoa johtuvan valtiosta ja ne toteutettiin valtion varoista, koska se tutki ja arvioi komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä todisteita hajanaisesti ottamatta huomioon niitä kokonaisuutena ja kiinnittämättä huomiota laajempaan asiayhteyteen, johon ne kytkeytyvät. Komissio riitauttaa tästä syystä valituksenalaisen tuomion 96, 100–106, 114, 115, 116 ja 125 kohdan sekä unionin yleisen tuomioistuimen sitä osaedellytystä koskevan arvioinnin, että tukitoimenpide on toteutettu valtion varoista.
34.
Italian hallituksen mukaan ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta ja se on joka tapauksessa perusteeton.
35.
Italian hallitus joka tapauksessa katsoo, että ensimmäinen valitusperuste (tai ainakin sen ensimmäinen osa) on jätettävä tutkimatta, koska siinä esitetään tosiseikkoja koskeva kysymys, ja että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on jätettävä tutkimatta, koska siinä esitetään tosiseikkoja koskeva kysymys eikä valituksesta ilmene, että siinä riitautetaan valituksenalaisen tuomion 125–132 kohta.
36.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on Italian hallituksen näkemyksen mukaan perusteeton, koska komission, jonka osoittaakseen, että julkisen yrityksen toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, on oikeuskäytännön mukaan näytettävä toteen, että viranomaiset ovat tosiasiallisesti olleet osallisina kyseisen toimenpiteen toteuttamisessa, on esitettävä tällaista näyttöä sitäkin suuremmalla syyllä silloin, kun tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö, jolla on päätöksentekoa koskeva täysi autonomia. Todisteiden, joista jälkimmäisessä tapauksessa voidaan päätellä, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, todistusarvon on oltava sitäkin suurempi, koska on mahdotonta vedota yksityisen yksikön ja valtion välisiin orgaanisiin sidoksiin. Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on Italian hallituksen mukaan myös perusteeton, koska arvioidessaan eri todisteita unionin yleinen tuomioistuin otti huomioon valituksenalaisen tuomion 125 kohdassa mainitun ”asiayhteyden” ja sen, että riidanalaiset toimenpiteet olivat vaihtoehto korvauksille, joita tallettajille olisi suoritettava Tercasin likvidaation tapauksessa, mikä kuului FITD:lle annetun julkisen tehtävän alaan.
37.
BPB väittää, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta ja että se on joka tapauksessa perusteeton (sen ensimmäinen ja toinen osa) ja tehoton (sen ensimmäinen osa).
38.
BPB esittää oikeudenkäyntiväitteen ensinnäkin ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisestä osasta (koska siinä esitetään tosiseikkoja koskeva kysymys), toiseksi komission väitteestä, jonka mukaan FITD:tä on pidettävä valtion ilmentymänä (koska siinä esitetään tosiseikkoja koskeva kysymys eikä sitä esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa) ja kolmanneksi ensimmäisen valitusperusteen toisesta osasta (koska siinä esitetään tosiseikkoja koskeva kysymys).
39.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on BPB:n mukaan joka tapauksessa perusteeton, koska unionin yleinen tuomioistuin ei asettanut komissiolle ankarampaa todistustaakkaa sen osoittamiseksi, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, siinä tapauksessa, että tuen myöntää yksityinen yksikkö, vaan unionin yleinen tuomioistuin pelkästään sovelsi valituksenalaisen tuomion 67, 69 ja 87–91 kohdassa 16.5.2002 annetusta tuomiosta Ranska v. komissio (C-482/99, EU:C:2002:294) johtuvaa oikeuskäytäntöä, samalla kun se otti huomioon FITD:n yksityisen luonteen. Lisäksi ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on joka tapauksessa tehoton siltä osin kuin siinä riitautetaan valituksenalaisen tuomion 69, 89 ja 90 kohta, koska saman tuomion 94–132 kohta muodostavat riittävän oikeudellisen perustan sille unionin yleisen tuomioistuimen toteamukselle, että riidanalaisten toimenpiteiden ei voitu katsoa johtuvan valtiosta. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on myös perusteeton ja joka tapauksessa tehoton siltä osin kuin siinä riitautetaan ankarampi todistustaakka, joka komissiolle on väitetysti asetettu sen osoittamiseksi, että riidanlaiset toimenpiteet toteutettiin valtion varoista. BPB väittää lopuksi, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on perusteeton.
40.
BPB väittää, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta ja että se on joka tapauksessa perusteeton (sen ensimmäinen ja toinen osa) ja tehoton (sen ensimmäinen osa).
41.
FITD esittää samat oikeudenkäyntiväitteet kuin BPB.
42.
FITD:n mukaan ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on joka tapauksessa tehoton, koska ensinnäkin unionin tuomioistuimelle ei ole toimivaltaa arvioida tosiseikkoja uudelleen alemman näyttökynnyksen valossa ja koska toiseksi valituksessa ei riitauteta unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan riidanalaisia toimenpiteitä ei toteutettu valtion varoista, sillä seurauksella, että koska nämä edellytykset ovat kumulatiivisia, unionin yleisen tuomioistuimen sen osoittamista, että kyseisten toimenpiteiden voitiin katsoa johtuvan valtiosta, koskevan näyttökynnyksen osalta tekemällä virheellä ei olisi vaikutusta valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaan. FITD väittää lisäksi, että ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton, koska ensinnäkin näyttökynnys, jonka unionin yleinen tuomioistuin asetti sen osoittamiselle, että yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, ei ole korkeampi kuin 16.5.2002 annetussa tuomiossa Ranska v. komissio (C-482/99, EU:C:2002:294) asetettu kynnys ja koska toiseksi komissio ei esitä mitään tiettyä moitetta näyttökynnyksestä, jonka unionin yleinen tuomioistuin on asettanut sen osoittamiselle, että yksityisen yksikön toteuttama tukitoimenpide toteutetaan valtion varoista (ja valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa kuvattu arviointiperuste ei joka tapauksessa ole tiukempi kuin oikeuskäytännössä esitetty arviointiperuste). FITD myös väittää, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on perusteeton, koska valituksenalaisen tuomion 105, 106, 114, 120, 125, 132, 144, 147, 149, 157 ja 161 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli näyttöä kokonaisuudessaan ja otti huomioon riidanalaisten toimenpiteiden asiayhteyden.
43.
Italian keskuspankki väittää, että ensimmäinen valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa siltä osin kuin siinä riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan riidanalaisten toimenpiteiden ei voitu katsoa johtuvan valtiosta) ja se on osittain perusteeton (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa siltä osin kuin siinä riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan riidanalaisten toimenpiteiden ei voitu katsoa johtuvan valtiosta, ja ensimmäisen valitusperusteen toinen osa) ja osittain tehoton (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa).
44.
Italian keskuspankki katsoo, ettei ensimmäisen valitusperusteen ensimmäistä osaa ja komission väitettä, jonka mukaan FITD:tä on pidettävä valtion ilmentymänä, voida ottaa tutkittavaksi, koska niissä esitetään tosiseikkoja koskevia kysymyksiä.
45.
Italian keskuspankin mukaan ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton siltä osin kuin siinä riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan riidanalaisten toimenpiteiden ei voitu katsoa johtuvan valtiosta, koska silloin, kun ei ole suuren todistusarvon omaavia indiisejä, kuten tuen myöntävän yksikön ja valtion välisiä orgaanisia sidoksia, ei riitä, että komissio esittää ”negatiivista” tai ”välillistä” näyttöä vaan sen on esitettävä ”positiivista” näyttöä siitä, että valtio osallistui tukitoimenpiteen toteuttamiseen. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on joka tapauksessa sen mukaan tehoton siltä osin kuin siinä riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan riidanalaisten toimenpiteiden ei voitu katsoa johtuvan valtiosta, sillä unionin yleinen tuomioistuin tutki jokaisen komission esittämän indiisin ja totesi, ettei niillä ollut todistusarvoa. Samaan tapaan ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on tehoton siltä osin kuin siinä riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan riidanalaisia toimenpiteitä ei toteutettu valtion varoista, koska unionin yleinen tuomioistuin ei asettanut valituksenalaisessa tuomiossa tältä osin korkeampaa näyttökynnystä. Italian keskuspankki väittää lopuksi, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on perusteeton, koska unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin katsoi, ettei kaikilla todisteilla ollut erikseen tarkasteltuina todistusarvoa ja koska toiseksi se otti huomioon riidanalaisten toimenpiteiden asiayhteyden.
2.
Arviointi
46.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin määritti virheellisesti komission todistustaakan sen osoittamiseksi, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta johtuvaksi ja että se on toteutettu valtion varoista, ja rikkoi näin ollen SEUT 107 artiklan 1 kohtaa. Ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin edellytti virheellisesti sen osoittavan, että viranomaisilla on kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen johtaneen menettelyn jokaisessa vaiheessa määräävä vaikutusvalta tuen myöntävään yksikköön, yksinomaan sen seikan perusteella, että viimeksi mainittu on yksityinen yksikkö. Ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tutki virheellisesti komission esittämiä lukuisia todisteita hajanaisesti ottamatta huomioon niitä kokonaisuutena ja kiinnittämättä huomiota laajempaan asiayhteyteen, johon ne kytkeytyvät.
a)
Tutkittavaksi ottaminen
47.
Ensinnäkin Italian hallitus, BPB, FITD ja Italian keskuspankki riitauttavat ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamisen sillä perusteella, että siinä esitetään tosiseikkoja koskeva kysymys. Niiden näkemyksen mukaan, toisin kuin komissio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa edellyttänyt siltä ankarampaa todistustaakkaa siinä tapauksessa, että tuen myöntävä yksikkö ei ole julkinen yritys vaan yksityinen yksikkö. Unionin yleinen tuomioistuin pikemminkin yksinkertaisesti sovelsi riidanalaisiin toimenpiteisiin – jotka toteutti yksityinen yksikkö eli FITD ja jotka rahoitettiin kyseisen yksikön hallinnoimista varoista – oikeuskäytäntöä, jota sovelletaan, kun tuen myöntää julkinen yritys. Italian hallituksen, BPB:n, FITD:n ja Italian keskuspankin mukaan tästä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa komissio ei vetoa unionin yleisen tuomioistuimen tekemään oikeudelliseen virheeseen. Se riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen tosiseikkojen ja todisteiden arvioinnin. Koska tällainen arviointi ei voi olla muutoksenhaun kohteena unionin tuomioistuimessa, ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on Italian hallituksen, BPB:n, FITD:n ja Italian keskuspankin mukaan jätettävä tutkimatta.
48.
Tämä tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskeva väite ei mielestäni voi menestyä.
49.
Ensimmäinen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa komissio riitauttaa ankaramman todistustaakan, jonka unionin yleinen tuomioistuin komission mukaan asettaa sille siinä tapauksessa, että tuen myöntää yksityinen yksikkö. Oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimen valta valvoa unionin yleisen tuomioistuimen tekemiä tosiseikkoja koskevia toteamuksia ulottuu mm. siihen, onko todistustaakkaa ja asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä noudatettu. Etenkin kysymys siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin soveltanut asianmukaisia oikeudellisia perusteita arvioidessaan tosiseikkoja ja todisteita, on oikeuskysymys, jonka unionin tuomioistuin voi tutkia muutoksenhaun yhteydessä. (
10
) Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa esitetään siten oikeuskysymys.
50.
Korostan, että kysymys siitä, edellyttikö unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisessa tuomiossa komissiolta ankarampaa todistustaakkaa siinä tapauksessa, että tuen myöntää yksityinen yksikkö, on valituksenalaisen tuomion tulkintaa ja siten asiakysymystä koskeva kysymys. Tämä kysymys ei mielestäni voi vaikuttaa ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamiseen.
51.
Toiseksi BPB, FITD ja Italian keskuspankki riitauttavat sen komission väitteen tutkittavaksi ottamisen, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että komissiolla on ankarampi todistustaakka siinä tapauksessa, että tuen myöntävä yksikkö on yksityinen, tällaista todistustaakkaa ei sovellettaisi nyt käsiteltävässä asiassa, koska FITD ei ole tyypillinen yksityinen yksikkö vaan valtion ilmentymä. (
11
) BPB:n, FITD:n ja Italian keskuspankin mukaan tämä on tosiseikkoja koskeva kysymys.
52.
En voi hyväksyä tätä oikeudenkäyntiväitettä. Kysymys siitä, onko FITD:tä pidettävä valtion ilmentymänä, koska julkinen elin on antanut sen hoidettavaksi yleisen edun mukaisen tehtävän ja sille on tätä varten annettu erityisen laajoja toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä, (
12
) koskee nähdäkseni asian tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa, johon kohdistuvaa valvontaa unionin tuomioistuin on oikeuskäytännön mukaan toimivaltainen harjoittamaan. (
13
) Oikeuskysymys on myös se, että jos FITD:tä olisi pidettävä valtion ilmentymänä, erottaisiko tämä seikka sen muista yksityisistä yksiköistä ja olisiko tästä syystä FITD:n myöntämään tukeen sovellettava ankarampaa todistustaakkaa, jonka unionin yleinen tuomioistuin on asettanut silloin, kun tuen myöntää yksityinen yksikkö.
53.
Kolmanneksi FITD ja BPB väittävät, että edellä 51 kohdassa tiivistetysti esitetty komission väite on jätettävä tutkimatta, koska sitä ei esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa.
54.
En voi hyväksyä tätä oikeudenkäyntiväitettä. Oikeuskäytännön mukaan perustelua, jota ei ole esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa, ei voida pitää uutena perusteena, joka on jätettävä tutkimatta muutoksenhakuvaiheessa, jos sillä vain laajennetaan perusteluja, joihin on jo vedottu unionin yleiseen tuomioistuimeen toimitetussa kannekirjelmässä esitetyn kanneperusteen yhteydessä. (
14
) Väittäessään, että FITD:tä on pidettävä valtion ilmentymänä, komissio pyrkii osoittamaan, että tästä syystä unionin yleisen tuomioistuimen silloin, kun tuen myöntää yksityinen yksikkö, asettamaa ankarampaa todistustaakkaa ei sovelleta FITD:n myöntämään tukeen. Komission väite, jonka mukaan FITD on valtion ilmentymä, ei siten ole peruste vaan pelkästään komission ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän perusteen, jonka mukaan riidanalaisten toimenpiteiden voidaan katsoa johtuvan valtiosta ja ne on toteutetaan valtion varoista, tueksi esitetty väite. Tästä seuraa, että tämä väite voidaan ottaa tutkittavaksi.
55.
Neljänneksi Italian hallitus väittää, että komission väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin arvioi todisteita ottamatta huomioon yhtäältä FITD:n ja toisaalta BPB:n ja hallinnonhoitajan välisten neuvottelujen asiayhteyttä, on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että valituksessa ei täsmennetä, että siinä riitautetaan valituksenalaisen tuomion 125–132 kohta, joissa unionin yleinen tuomioistuin käsitteli tätä asiaa.
56.
Tämä oikeudenkäyntiväite ei voi menestyä, koska valituksessa täsmennetään, että se kohdistuu valituksenalaisen tuomion 126 kohtaan.
57.
Viidenneksi Italian hallitus, BPB ja FITD väittävät, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on jätettävä tutkimatta sillä perusteella, että komissio riitauttaa siinä unionin yleisen tuomioistuimen tekemän tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin.
58.
Tämä tutkimatta jättämistä koskeva peruste on myös hylättävä. Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei arvioinut näyttöä kokonaisuudessaan eikä kiinnittänyt huomiota laajempaan asiayhteyteen, jossa riidanalaiset toimenpiteet toteutettiin. On niin, että oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvitysaineiston näyttöarvoa. (
15
) Komissio ei kuitenkaan riitauta näyttöarvoa, jonka unionin yleinen tuomioistuin on antanut kullekin siinä esitetylle todisteelle. Se arvostelee sitä, ettei unionin yleinen tuomioistuin arvioinut näitä todisteita kokonaisuudessaan ja laajemmassa asiayhteydessään, vaikka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tukitoimenpiteen voidaan päätellä johtuvan valtiosta kaikkien käsiteltävänä olevan asian olosuhteita ja kyseisen toimenpiteen asiayhteyttä koskevien indiisien perusteella. (
16
) Tämä on oikeuskysymys.
59.
Katson näin ollen, että ensimmäinen valitusperuste voidaan ottaa kokonaisuudessaan tutkittavaksi.
b)
Asiakysymys
1) Alustavat huomautukset
60.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luokitteleminen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi edellyttää, että kaikki kyseisessä määräyksessä tarkoitetut edellytykset täyttyvät. Kyseessä on ensinnäkin oltava valtion toimenpide tai valtion varoista toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava valikoivaa etua edunsaajalle. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua. (
17
)
61.
Kuten edellä 21 kohdassa mainittiin, unionin yleinen tuomioistuin kumosi valituksenalaisella tuomiolla riidanalaisen päätöksen sillä perusteella, ettei edellisessä kohdassa mainittu ensimmäinen edellytys täyttynyt.
62.
Tästä edellytyksestä on muistettava, että jotta etuja voidaan pitää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena, niiden on yhtäältä oltava suoraan tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä etuja ja toisaalta niiden on voitava katsoa johtuvan valtiosta. (
18
) Nämä kaksi osaedellytystä ovat kumulatiivisia. (
19
)
63.
Sen arvioimiseksi, voidaanko toimenpiteen katsoa johtuvan valtiosta, on ensiksi selvitettävä, ovatko viranomaiset olleet osallisia kyseisen toimenpiteen toteuttamisessa. (
20
)
64.
Jos tukitoimenpiteestä säädetään lailla tai määrätään hallintotoimella, kyseisen toimenpiteen voidaan katsoa johtuvan kiistatta valtiosta. (
21
) Kysymys toimenpiteen katsomisesta valtiosta johtuvaksi tulee esille silloin, kun toimenpiteen toteuttaa valtiosta erillinen elin, kuten julkinen yritys. (
22
)
65.
Viimeksi mainitussa tapauksessa 16.5.2002 annetusta tuomiosta Ranska v. komissio (C-482/99, EU:C:2002:294; jäljempänä tuomio Stardust) ja myöhemmästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että julkisen yrityksen toteuttaman tukitoimenpiteen johtumista valtiosta ei voida päätellä yksinomaan siitä, että yritys on valtion määräysvallassa, koska julkinen yritys voi toimia enemmän tai vähemmän itsenäisesti riippuen siitä, kuinka paljon valtio on jättänyt sille itsenäisyyttä, ja määräysvallan tosiasiallista käyttämistä konkreettisessa tapauksessa ei siten voida automaattisesti olettaa. Ei kuitenkaan voida myöskään vaatia osoittamaan, että viranomaiset ovat tietyssä tapauksessa konkreettisesti kannustaneet julkista yritystä toteuttamaan kyseessä olevat tukitoimenpiteet tai että kyseiset toimenpiteet johtuvat tosiasiassa viranomaisten ohjeista, kun otetaan huomioon, että valtion ja julkisten yritysten läheisen suhteen vuoksi komission on erittäin vaikeaa esittää tällaista näyttöä. Tuomion Stardust mukaan julkisen yrityksen toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan näin ollen päätellä johtuvan valtiosta kaikkien käsiteltävänä olevan asian olosuhteita ja kyseisen toimenpiteen asiayhteyttä koskevien indiisien perusteella. Tällaisia indiisejä ovat etenkin seuraavat: se, että kyseisen elimen oli otettava huomioon julkisen vallan vaatimukset tai toimintaohjeet; julkisen yrityksen integroituminen julkishallinnon rakenteeseen; yrityksen toiminnan luonne ja toiminnan harjoittaminen markkinoilla yksityisten toimijoiden kanssa tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa; yrityksen oikeudellinen asema (se, sovelletaanko yritykseen julkisoikeutta vai yksityisoikeudellisia yhtiöoikeutta koskevia säännöksiä) ja viranomaisten harjoittaman yrityksen hallinnointia koskevan ohjauksen määrä. Tuomion Stardust mukaan näiden indiisien on osoitettava konkreettisessa tapauksessa, että viranomaiset ovat osallistuneet toimenpiteen toteuttamiseen tai että on epätodennäköistä, että tästä ei ollut kyse. (
23
)
66.
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisia toimenpiteitä ei toteuttanut julkinen yritys, kuten tuomiossa Stardust tarkastellussa tapauksessa, vaan yksityinen yksikkö, nimittäin FITD, pankkien välinen yksityisoikeudellinen konsortio, jonka hallintoelimet – toimeenpanevan komitean ja johtokunnan – valitsee FITD:n yleiskokous ja koostuvat yksinomaan jäsenpankkien edustajista. (
24
)
67.
Valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komission velvollisuus osoittaa tiettyjen indiisien perusteella, että yritys on konkreettisessa tapauksessa tosiasiallisesti valtion määräysvallassa – tätä velvollisuutta sovelletaan tuomion Stardust mukaan siinä tapauksessa, että julkinen yritys toteuttaa tukitoimenpiteen, – on ”sitäkin tärkeämpi” tilanteessa, jossa tukitoimenpide on yksityisen yksikön toteuttama, koska julkisesta yrityksestä poiketen yksityisellä yksiköllä ei ole ”rahoitukseen liittyviä sidonnaisuuksia” valtioon eikä kyseisen yksikön siten voida olettaa olevan valtion määräysvallassa. Valituksenalaisen tuomion 89 ja 90 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoikin, että toisin kuin tilanteessa, jossa julkisen yrityksen toteuttama tukitoimenpide johtuu valtiosta, tapauksessa, jossa toimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö, komissio ei näin ollen voi vain katsoa, että viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan puuttuminen kyseiseen yksityiseen yksikköön nähden on epätodennäköistä. Siinä tapauksessa on pikemminkin osoitettava, että kyseessä oleva toimenpide on toteutettu viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan johdosta.
68.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki komission esittämää näyttöä ja, kuten edellä 23 ja 24 kohdassa todettiin, päätteli valituksenalaisen tuomion 132 kohdassa, ettei komissio ollut osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että toimenpiteiden voitiin katsoa johtuvan valtiosta.
69.
Toiseksi on kiistatonta, että etu myönnetään valtion varoista, kun kyseisen edun rahoittamiseen käytetyt varat ovat peräisin valtion talousarviosta (tai kun myöntäessään tämän edun valtio menettää tuloja). (
25
)
70.
Kysymys siitä, käytetäänkö valtion varoja, tulee esille, kun varat eivät ole peräisin valtion talousarviosta vaan yksityisiltä toimijoilta eli kun varat ovat peräisin yksityisten toimijoiden maksamista maksuista. Siinä tapauksessa, jotta nämä varat ovat valtion varoja, niiden on oltava koko ajan julkisessa määräysvallassa ja siten viranomaisten käytettävissä, vaikka niitä hallinnoisikin valtiollista erillinen yksikkö. Toisin sanoen valtiolla on oltava määräämisvalta näihin varoihin, ja sen on voitava ohjata niiden käyttöä edun rahoittamiseksi. (
26
) Lisäksi edun ja valtion talousarvion pienentymisen tai talousarvioon riittävän konkreettisesti kohdistuvan taloudellisen riskin välillä on oltava riittävän suora yhteys. (
27
)
71.
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamiseen käytetyt varat eivät olleet peräisin valtion talousarviosta vaan FITD:n jäsenpankkien maksuista. Ne olivat siten peräisin yksityisiltä toimijoilta. (
28
) Lisäksi varat maksettiin valtiosta erilliselle yksityiselle yksikölle, joka myös hallinnoi niitä, nimittäin FITD:lle, joka toteutti riidanalaiset toimenpiteet saatuaan luvan Italian keskuspankilta.
72.
Valituksenalaisen tuomion 135 ja 136 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että julkisia yrityksiä koskevassa tilanteessa (
29
) on katsottu, että julkisten yritysten varat kuuluivat valtion varojen käsitteen alaan, koska valtio voi käyttämällä määräävää vaikutusvaltaansa kyseisiin yrityksiin ohjata niiden varojen käyttöä, ja että sillä, että asianomaisia varoja hallinnoivat valtiosta erilliset yksiköt tai että ne ovat yksityistä alkuperää, ei ole tältä osin merkitystä. Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin tutki näytön, johon komissio oli vedonnut todetakseen, että riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamiseen käytetyt varat olivat valtion varoja, ja kuten edellä 25 ja 26 kohdassa todettiin, se katsoi valituksenalaisen tuomion 161 kohdassa, ettei komissio ollut osoittanut, että rahoittamiseen käytettiin valtion varoja.
73.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen sillä perusteella, ettei komissio ollut osoittanut, että riidanalaisten toimenpiteiden voitaisiin katsoa johtuvan valtiosta tai että ne oli toteutettu valtion varoista.
74.
Ensimmäisessä valitusperusteessaan komissio väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa ensinnäkin todetessaan, että jos tuen myöntää FITD:n kaltainen yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys, komissiolla on oltava ankarampi todistustaakka sen osoittamisessa, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta ja että se toteutetaan valtion varoista (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa), ja toiseksi arvioidessaan tältä osin esitettyjä todisteita hajanaisesti ottamatta huomioon niitä kokonaisuutena ja kiinnittämättä huomiota laajempaan asiayhteyteen, johon ne kytkeytyvät (ensimmäisen valitusperusteen toinen osa).
2) Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
75.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa koostuu kahdesta väitteestä. Ensimmäisessä komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen sen todistustaakan osalta, joka komissiolle kuuluu sen osoittamiseksi, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, jos kyseisen toimenpiteen toteuttaa yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys (jäljempänä tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite). Toisessa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen sen todistustaakan osalta, joka komissiolle kuuluu sen osoittamiseksi, että tukitoimenpide toteutetaan valtion varoista, jos kyseisen toimenpiteen rahoittamiseen käytettyjä varoja hallinnoi yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys (jäljempänä tukitoimenpiteen toteuttamista valtion varoista koskeva väite). Tutkin näitä väitteitä vuorotellen.
i) Tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite
76.
Tämän väitteen tueksi komissio esittää, että valituksenalaisen tuomion 69, 89, 90, 91, 114, 116, 117, 127, 128 ja 131 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että jos tukitoimenpiteen toteuttaa yksityinen yksikkö, komission on esitettävä positiivista näyttöä siitä, että viranomaiset käyttivät määräävää vaikutusvaltaa tai määräysvaltaa tukitoimenpiteen toteuttamiseen. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoi erityisesti, että komission on osoitettava, että kyseiset viranomaiset käyttivät vaikutusvaltaansa kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen johtaneen menettelyn kaikissa vaiheissa, että ne antoivat kyseiselle yksikölle sitovia ohjeita ja että viranomaisten osallisuudella oli vaikutusta tukitoimenpiteeseen. Komission näkemyksen mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tältä osin esittämät toteamukset ovat ristiriidassa sen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan komission ei tarvitse osoittaa, että viranomaiset ovat osallisina tukitoimenpiteen toteuttamisessa, vaan sen on ainoastaan osoitettava, että niiden osallisuus kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen on todennäköistä tai että on epätodennäköistä, etteivät ne ole siinä osallisina. Vaikka tämä oikeuskäytäntö kehitettiin julkisten yritysten toteuttamien tukitoimenpiteiden osalta, komission mukaan ei ole mitään syytä erotella julkisia yrityksiä ja yksityisiä yksikköjä ja soveltaa edellä mainittua oikeuskäytäntöä ainoastaan julkisen yrityksen toteuttamaan tukitoimenpiteeseen, samalla kun yksityisen yksikön toteuttamaa tukitoimenpidettä varten kehitetään uusi ja ankarampi arviointiperuste.
77.
Italian hallitus, BPB, FITD ja Italian keskuspankki väittävät, että tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite on hylättävä.
78.
Tämä väite ei mielestäni voi menestyä seuraavista syistä. Ensinnäkin, toisin kuin komissio väittää ja kuten Italian hallitus, BPB ja FITD katsovat, unionin yleinen tuomioistuin ei asettanut valituksenalaisessa tuomiossa komissiolle ankarampaa todistustaakkaa siinä tapauksessa, että tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys. Toiseksi, jos unionin tuomioistuin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi valituksenalaisessa tuomiossa tällaista ankarampaa todistustaakkaa, tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite olisi tästä huolimatta hylättävä, koska se – vaikka onkin perusteltu – on tehoton.
79.
Ennen näiden syiden tutkimista haluan esittää kaksi alustavaa huomautusta.
80.
Ensinnäkin selkeyden vuoksi on todettava, että valituksenalaisen tuomion 67 kohdan mukaan ”yksityisellä yksiköllä” tarkoitetaan yksikköä, joka ”on yksityinen tai – myös varojensa hallinnoinnin osalta – – – itsenäinen suhteessa viranomaisten toteuttamiin toimenpiteisiin ja julkiseen talouteen”. Yksityinen yksikkö ei ole julkinen yritys, jolla komission direktiivin 2006/111/EY (
30
) 2 artiklan b alakohdan määritelmän mukaan tarkoitetaan ”kaikkia yrityksiä, joiden suhteen julkiset viranomaiset käyttävät suoraan tai välillisesti määräysvaltaa [eli määräävää vaikutusvaltaa] omistuksen, rahoitukseen osallistumisen tai yritykseen sovellettavien sääntöjen perusteella”, kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 88 kohdassa. Toisin sanoen yksityinen yksikkö on yksikkö, joka ei ole valtion määräysvallassa.
81.
Toiseksi on syytä mainita, että kysymys siitä, onko sen osoittamiseksi, että yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, komission esitettävä positiivista näyttöä siitä, että viranomaiset käyttivät määräävää vaikutusvaltaa tai määräysvaltaa kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen, vai riittääkö, että komissio osoittaa, että viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan puuttuminen on epätodennäköistä, (
31
) liittyy – vaikka komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen todistustaakan osalta (
32
) – enemmän näyttökynnykseen (jonka perusteella määräytyy se tiedon tai vakaumuksen taso, joka on tarpeen tietyn seikan toteennäyttämiseksi) kuin todistustaakkaan (joka kohdistuu siihen, kenen on näytettävä tosiseikat toteen ja kuka kantaa riskin siitä, ettei tosiseikkoja näytetä toteen). (
33
)
– Unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa asettanut korkeampaa näyttökynnystä tilanteessa, jossa tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys
82.
Kuten edellä 67 kohdassa mainittiin, valituksenalaisen tuomion 69, 89 ja 90 kohdasta ilmenee, että jos tukitoimenpiteen toteuttaa yksityinen yksikkö, unionin yleinen tuomioistuin edellyttää viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan toteen näyttämistä – komission sanoin ”positiivista näyttöä” –, kun taas, jos tukitoimenpiteen toteuttaa julkinen yritys, riittää, että komissio osoittaa viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan todennäköisyyden (tai pikemminkin sen, että viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan puuttuminen on epätodennäköistä).
83.
Olen kuitenkin taipuvainen katsomaan, että toisin kuin saattaa vaikuttaa, unionin yleinen tuomioistuin ei näin asettanut korkeampaa näyttökynnystä sen osoittamiselle, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, jos kyseisen toimenpiteen toteuttaa yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys.
84.
Tutkin seuraavaksi kutakin kolmea väitettä, jotka komissio esitti sen näkemyksensä tueksi, että unionin yleinen tuomioistuin asetti tällaisen korkeamman näyttökynnyksen valituksenalaisessa tuomiossa. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin velvoitti valituksenalaisessa tuomiossa komission osoittamaan ensinnäkin, että riidanalaiset toimenpiteet toteutettiin viranomaisten ohjeiden mukaisesti, mikä velvoitti FITD:n toteuttamaan ne, toiseksi, että kyseisten viranomaisten osallisuus vaikutti näiden toimenpiteiden sisältöön, ja kolmanneksi, että viranomaisilla oli tosiasiallinen vaikutusvalta toimenpiteiden toteuttamiseen johtaneen menettelyn kaikissa vaiheissa tai vaikutus niihin. Yksikään näistä väitteistä ei mielestäni ole vakuuttava.
85.
Ensinnäkin huomautan, että toisin kuin komissio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa katsonut, että sen osoittamiseksi, että yksityisen yksikön toteuttaman toimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, komission on osoitettava, että toimenpide toteutettiin viranomaisten sellaisten sitovien ohjeiden perusteella, jotka velvoittivat kyseisen yksikön toteuttamaan toimenpiteet.
86.
Jos unionin yleinen tuomioistuin olisi vaatinut tällaista näyttöä, se olisi todellakin asettanut korkeamman näyttökynnyksen kuin siinä tapauksessa, että tukitoimenpiteen toteuttaa julkinen yritys. Totean, että julkisen yrityksen toteuttamaa tukitoimenpidettä koskevan tuomion Stardust 54 kohdasta ilmenee, ettei komission tarvitse osoittaa, että kyseinen toimenpide toteutettiin viranomaisten ohjeiden johdosta. (
34
) Unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa kuitenkaan vaatinut komissiota esittämään edellä 85 kohdassa kuvatun kaltaista näyttöä.
87.
Tämä johtuu siitä, että valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin myöntää, että jos tukitoimenpiteen toteuttaa yksityinen yksikkö, näyttö viranomaisten tukitoimenpiteen toteuttamiseen kohdistuneesta tosiasiallisesta vaikutusvallasta tai määräysvallasta voidaan esittää ”indiisien muodossa”, (
35
) kuten silloin, jos tuen myöntävä yksikkö on julkinen yritys. (
36
) Tämä tarkoittaa, että komissio voi päätellä, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, asian olosuhteiden ja sen asiayhteyden perusteella, jossa kyseinen toimenpide toteutettiin, sen sijaan, että sen olisi esitettävä suoraa näyttöä siitä, että toimenpide toteutettiin viranomaisten vaikutusvallan tai määräysvallan johdosta, toisin sanoen sen sijaan, että komission olisi näytettävä toteen, että toimenpide toteutettiin viranomaisten ohjeiden johdosta.
88.
Näin on myös siksi, ettei valituksenalaisen tuomion 117, 127, 128 ja 131 kohdasta, joihin komissio viittaa, ilmene, että komission olisi esitettävä edellä 85 kohdassa kuvatun kaltaista näyttöä.
89.
On totta, että valituksenalaisen tuomion 117 ja 130 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi ensinnäkin, että Italian keskuspankki ei voinut – riidanalaisten toimenpiteiden edellyttämän lupamenettelyn välityksellä – mitenkään ”painostaa FITD:tä toteuttamaan toimenpiteitä vaikeuksissa olevan pankin tukemiseksi”, (
37
) ja toiseksi, että se, että Tercasin hallinnonhoitaja esittää FITD:lle toimenpidepyynnön, ”ei millään tavoin velvoita FITD:tä hyväksymään pyyntöä”. (
38
)
90.
Huomautan kuitenkin, että todetessaan, ettei riidanalaisten toimenpiteiden voitu katsoa johtuneen valtiosta, unionin yleinen tuomioistuin ei tukeutunut yksinomaan siihen, ettei Italian keskuspankki eikä hallinnonhoitaja ollut vaatinut FITD:tä tukemaan Tercasia tai antaneet FITD:lle sitovia ohjeita.
91.
Valituksenalaisen tuomion 122–124 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin tukeutui myös siihen, että Italian keskuspankin edustajien ”rooli [oli] täysin passiivinen” FITD:n hallintoelinten kokouksissa. Jos näillä edustajilla olisi ollut aktiivisempi rooli näissä kokouksissa (esimerkiksi ”[esittämällä] epäilynsä” suunnitelluista toimenpiteistä), unionin yleinen tuomioistuin olisi pitänyt tätä sitä tukevana tekijänä, että riidanalaisten toimenpiteiden voitaisiin katsoa johtuvan valtiosta. (
39
) Lisäksi valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin vetosi myös siihen, että yhtäältä Italian keskuspankin ja toisaalta BPB:n, FITD:n ja hallinnonhoitajan epämuodolliset kokoukset (jäljempänä epämuodolliset kokoukset) ”ovat ainoastaan mahdollistaneet sen, että Italian keskuspankille on voitu tiedottaa” yhtäältä FITD:n ja toisaalta BPB:n ja hallinnonhoitajan välisistä neuvotteluista. Siten, jos Italian keskuspankki olisi käyttänyt epämuodollisia kokouksia ”vaikuttaakseen ratkaisevalla tavalla riidanalaisten toimenpiteiden sisältöön”, unionin yleinen tuomioistuin olisi pitänyt tätä indiisinä siitä, että kyseisten toimenpiteiden voitiin katsoa johtuvan valtiosta.
92.
Kun tarkastellaan valituksenalaisen tuomion 127 kohtaan sisältyvää unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan se, että Italian keskuspankki ”pyysi” FITD:tä tekemään ”tasapainoisen sopimuksen” BPB:n kanssa Tercasin ”negatiivisen oman” pääoman kattamiseksi, ”[ei] sitonut FITD:tä”, huomautan, että todetessaan, ettei mainittu pyyntö ollut indiisi siitä, että Italian keskuspankki vaikutti riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen, unionin yleinen tuomioistuin vetosi paitsi pyynnön ei-sitovaan luonteeseen myös siihen, ettei FITD päättänyt toteuttaa näitä toimenpiteitä kyseisen pyynnön vaan taloudellisten näkökohtien vuoksi (toisin sanoen sen tilintarkastus- ja neuvontayrityksen esittämän raportin päätelmän perusteella, jonka mukaan riidanalaisten toimenpiteiden kustannukset jäisivät alle niiden kustannusten, jotka Tercasin likvidaatiosta ja siten lakisääteisen talletussuojan täytäntöönpanosta aiheutuisi sen jäsenille).
93.
Lisäksi siitä edellä 89 kohdassa mainitusta seikasta, että hallinnonhoitajan pyyntö tuesta ei sitonut FITD:tä, huomautan, että todetessaan, ettei viranomainen aloittanut riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen johtanutta menettelyä, unionin yleinen tuomioistuin vetosi valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa samoin siihen, että käytännössä ”aloite hakea tukea FITD:ltä on seurausta BPB:n esittämistä vaatimuksista; tämä oli asettanut Tercasin pääoman korottamisen ehdoksi sen, että FITD kattaa sen negatiivisen pääoman kokonaisuudessaan”.
94.
Näin ollen, toisin kuin komissio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa edellyttänyt silloin, kun kyseessä on yksityisen yksikön toteuttama tukitoimenpide, komission osoittavan, että kyseinen toimenpide toteutettiin viranomaisten sellaisten sitovien ohjeiden mukaisesti, jotka velvoittivat yksityisen yksikön toteuttamaan sen.
95.
Toiseksi huomautan, että toisin kuin komissio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa katsonut, että osoittaakseen, että yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, komission on osoitettava, että viranomaisten osallisuus oli vaikuttanut kyseisen toimenpiteen sisältöön.
96.
Jos unionin yleinen tuomioistuin olisi vaatinut tällaista näyttöä, se olisi todellakin asettanut korkeamman näyttökynnyksen kuin siinä tapauksessa, että tukitoimenpiteen toteuttaa julkinen yritys. Tämä johtuu siitä, että 25.6.2015 annetun tuomion SACE ja Sace BT v. komissio (T-305/13, EU:T:2015:435), joka koski julkisen yrityksen toteuttamaa tukitoimenpidettä, 48 kohdan mukaan komission ei ole välttämätöntä ”tutkia [viranomaisten] osallistumisen vaikutusta toimenpiteen sisältöön” osoittaakseen, että toimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta. Unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa kuitenkaan vaatinut komissiota esittämään edellisessä kohdassa kuvatun kaltaista näyttöä.
97.
Valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut, oliko Italian keskuspankin toimenpiteillä käytännössä vaikutusta riidanalaisten toimenpiteiden sisältöön. Se pikemminkin totesi, ettei Italian lainsäädännössä annettu Italian keskuspankille riidanalaisten toimenpiteiden hyväksymisen yhteydessä toimivaltaa muuttaa näiden toimenpiteiden sisältöä (ja että näin ollen Italian keskuspankilla ei tässä yhteydessä voinut olla vaikutusvaltaa riidanalaisten toimenpiteiden sisältöön). Samoin todetessaan valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa, että Italian keskuspankki ei ollut käyttänyt epämuodollisia kokouksia ”vaikuttaakseen ratkaisevalla tavalla riidanalaisten toimenpiteiden sisältöön”, unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut, oliko Italian keskuspankin osallistumisella epämuodollisiin kokouksiin käytännössä vaikutusta riidanalaisten toimenpiteiden sisältöön. Unionin yleinen tuomioistuin pikemminkin vaikuttaa kyseisessä tuomion kohdassa pelkästään toteavan, että Italian keskuspankin osallistuminen oli puhtaasti passiivista, koska se tapahtui ainoastaan tiedonsaantitarkoituksiin. Sama pätee valituksenalaisen tuomion 127 kohtaan, jossa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että se, että Italian keskuspankki pyysi FITD:tä tekemään tasapainoisen sopimuksen BPB:n kanssa Tercasin negatiivisen oman pääoman kattamiseksi, ei ”vaikuttanut mitenkään” FITD:n päätökseen toteuttaa riidanalaiset toimenpiteet, koska päätös ei perustunut kyseiseen pyyntöön vaan BPB:n asettamiin ehtoihin.
98.
Kolmanneksi pidän perusteettomana komission väitettä, jonka mukaan valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin edellyttää näyttöä siitä, että viranomaisilla oli mahdollisuus vaikuttaa riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen johtaneen menettelyn ”kaikkiin vaiheisiin”. Syynä siihen, miksi unionin yleinen tuomioistuin tutkii valituksenalaisen tuomion 115–131 kohdassa (
40
) menettelyn kaikki vaiheet yksitellen, on nähdäkseni se, että koska se ei ollut löytänyt näyttöä siitä, että viranomaisilla oli tosiasiallista vaikutusvaltaa tai määräysvaltaa sen ensimmäisessä vaiheessa, se tarkastaa, oliko niillä tällaista vaikutusvaltaa toisessa vaiheessa ja niin edelleen. Ei ole viitteitä siitä, että jos unionin yleinen tuomioistuin olisi esimerkiksi katsonut, että Italian keskuspankilla oli ollut tosiasiallista vaikutusvaltaa riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen niiden hyväksymisen yhteydessä, se olisi pitänyt tarpeellisena tutkia, oliko Italian keskuspankilla samankaltainen vaikutusvalta menettelyn muissa vaiheissa.
99.
Katson näin ollen, ettei unionin yleinen tuomioistuin asettanut valituksenalaisessa tuomiossa korkeampaa näyttökynnystä siinä tapauksessa, että tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö, ja että tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite on hylättävä.
100.
Siltä varalta, että unionin tuomioistuin etenkin edellä 89 kohdassa esitettyjen näkökohtien perusteella kuitenkin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin asetti tällaisen korkeamman näyttökynnyksen valituksenalaisessa tuomiossa, tutkin, tekikö unionin yleinen tuomioistuin näin toimiessaan oikeudellisen virheen.
– Jos unionin tuomioistuin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin asetti valituksenalaisessa tuomiossa korkeamman näyttökynnyksen siinä tapauksessa, että tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yksikkö, sen olisi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin teki näin toimiessaan oikeudellisen virheen
101.
Kuten edellä 78 kohdassa mainittiin, unionin yleinen tuomioistuin olisi nähdäkseni tehnyt oikeudellisen virheen, jos se olisi asettanut tällaisen korkeamman näyttökynnyksen (mutta tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite olisi tästä huolimatta hylättävä tehottomana).
102.
Vaikka olen samaa mieltä siitä, että sen osoittamiseksi, että yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, komission on osoitettava viranomaisten tosiasiallinen vaikutusvalta tai määräysvalta kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen nähden, on mielestäni kyseenalaista, riittääkö siinä tapauksessa, että kyseessä on julkisen yrityksen toteuttama tukitoimenpide, että komissio osoittaa, että viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan puuttuminen kyseiseen yritykseen nähden on epätodennäköistä, kuten unionin yleinen tuomioistuin lähinnä totesi valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa.
103.
Huomautan, että useimmissa tuomioissa, jotka koskevat julkisen yrityksen toteuttamaa tukitoimenpidettä, sovellettavaa näyttökynnystä ei ole yksilöity. (
41
) Näyttökynnys kuitenkin yksilöitiin tuomiossa 25.6.2015, SACE ja Sace BT v. komissio (T-305/13, EU:T:2015:435); tuomiossa 28.1.2016, Slovenia v. komissio (T-507/12, ei julkaistu, EU:T:2016:35) ja tuomiossa 13.12.2018, Comune di Milano v. komissio (T-167/13, EU:T:2018:940), jotka koskivat julkisen yrityksen toteuttamaa tukitoimenpidettä. Näissä tuomioissa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ”se, että viranomaiset eivät osallistuneet riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen, on epätodennäköistä” (
42
) ja että ”se, että komissio osoittaa tällaisen viranomaisten tuen myöntämiseen osallistumisen, ei edellytä positiivisen näytön esittämistä, vaan riittää, kun osoitetaan, että näiden viranomaisten toimenpiteen toteuttamiseen osallistumisen puuttuminen on epätodennäköistä”. (
43
) Näin ollen vaikuttaa siltä, että silloin, kun tukitoimenpiteen toteuttaa julkinen yritys, riittää, että osoitetaan viranomaisten osallistumisen todennäköisyys (tai osallistumisen puuttumisen epätodennäköisyys) niiden tosiasiallisen osallistumisen sijasta. (
44
)
104.
Sitä vastoin 13.12.2018 annetussa tuomiossa Ryanair ja Airport Marketing Services v. komissio (T-53/16, EU:T:2018:943, 132 kohta), joka koski yksityisen yrityksen toteuttamaa tukitoimenpidettä, (
45
) vaikuttaa siltä, että siinä vaadittiin enemmän näyttöä kuin pelkästään viranomaisten osallistumisen todennäköisyyttä, koska unionin yleisen tuomioistuimen sanoin komissio oli osoittanut, ”että – – [riidanalaisessa päätöksessä tutkitut kolme indiisiä] vaikuttivat riittävän ratkaisevasti [tuen myöntäneen yksikön] toimintaan suhteessa [tuensaajaan], jotta voidaan katsoa, että kyseessä olevat sopimukset ovat valtion toimenpiteitä”.
105.
Korostan kuitenkin, että tukitoimenpiteen valtiosta johtumista koskevan näytön osalta keskeinen kysymys ei mielestäni ole se, onko komission osoitettava viranomaisten vaikutusvallan tai määräysvallan tosiasiallinen käyttö vai riittääkö, että se osoittaa tällaisen vaikutusvallan tai määräysvallan todennäköisyyden (tai viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan ja määräysvallan puuttumisen epätodennäköisyyden). Keskeisiä tämän kannalta ovat pikemminkin indiisit, joiden perusteella tukitoimenpiteen voidaan päätellä johtuvan valtiosta, ja etenkin se, onko näiden indiisien liityttävä tukitoimenpiteen toteuttamiseen vai riittääkö, että ne liittyvät tuen myöntäneeseen yksikköön. Toisin sanoen keskeistä on nähdäkseni se, onko komission osoitettava viranomaisten tosiasiallinen vaikutusvalta tai määräysvalta kyseiseen yksikköön nähden vai riittääkö, että se osoittaa tukitoimenpiteen toteuttamiseen kohdistuvan viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan.
106.
Tältä osin huomautan, että kaikissa edellä 103 ja 104 kohdassa mainituissa tuomioissa, joissa sovellettava näyttökynnys yksilöidään, viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan tai tällaisen vaikutusvallan tai määräysvallan puuttumisen epätodennäköisyyden on koskettava tukitoimenpiteen toteuttamista eikä pelkästään tuen myöntävää yksikköä riippumatta siitä, onko kyseinen yksikkö julkinen yritys (
46
) vai yksityinen yksikkö. (
47
) Ennen minkään päätelmien tekemistä on kuitenkin otettava huomioon myös muut edellä 103 kohdassa mainitut tuomiot, joiden osalta kysymykseen siitä, onko viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan koskettava tukitoimenpiteen toteuttamista vai pelkästään tuen myöntävää yksikköä, voidaan vastata tutkimalla indiisejä, joiden perusteella tukitoimenpiteen voitiin katsoa johtuvan valtiosta. (
48
) Tältä osin vaikuttaa siltä, että vaikka joissain tapauksissa se, että tukitoimenpiteen voitiin katsoa johtuvan valtiosta, pääteltiin yksinomaan sellaisten indiisien perusteella, jotka liittyvät tukitoimenpiteen toteuttaneeseen julkiseen yritykseen, useimmissa tapauksissa se pääteltiin myös kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen liittyneistä seikoista.
107.
Esimerkiksi 17.9.2014 annetussa tuomiossa Commerz Nederland (C‑242/13, EU:C:2014:2224, 35–39 kohta) se, että Rotterdamin satamayrityksen, jonka Rotterdamin kaupunki omisti kokonaan, antamien takausten voitiin katsoa johtuvan valtiosta, seurasi ”lähtökohtaisesti” (ja jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selvityksistä muuta johdu) satamayrityksen ja kaupungin ”elimellisestä yhteydestä”. (
49
) Ne seikat, että satamayrityksen hallituksen ainoa jäsen oli pitänyt takausten antamisen tietoisesti salassa ja että oli ”syytä olettaa”, että Rotterdamin kaupunki olisi vastustanut takausten antamista, jos sille olisi ilmoitettu siitä, ”eivät kuitenkaan sellaisenaan ole omiaan estämään – – sitä, että takausten katsotaan johtuvan viranomaisesta”. Mainitussa asiassa indiisit, joiden perusteella pääteltiin, että tukitoimenpiteen voitiin katsoa johtuvan valtiosta, liittyivät yksinomaan tuen myöntäneeseen yksikköön, ja siinä kiinnitettiin vain vähän huomiota indiiseihin, jotka liittyivät tukitoimenpiteen toteuttamiseen ja jotka eivät tukeneet sitä, että tukitoimenpiteen voitaisiin katsoa johtuvan valtiosta. Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin siten lähes otti käyttöön (kumottavissa olevan) olettaman, joka on mielestäni tuskin yhdenmukainen tuomion Stardust 52 kohdan kanssa, jonka mukaan ”se, että julkinen yritys on valtion valvonnassa, ei riitä osoittamaan, että yrityksen toteuttamat toimenpiteet – – johtuvat valtiosta”.
108.
Samaan tapaan 27.2.2013 annetussa tuomiossa Nitrogénművek Vegyipari v. komissio (T-387/11, ei julkaistu, EU:T:2013:98, 63–66 kohta) toteamus, jonka mukaan valtion kokonaan omistaman luottolaitoksen, Magyar Fejlesztési Bank Zrt:n (jäljempänä MFB), myöntämien lainojen voitiin katsoa johtuvan Unkarin valtiosta, johdetaan yksinomaan MFB:hen liittyvistä indiiseistä eli siitä, että MFB harjoitti julkisen kehityspankin toimintaa, että sen oikeudellinen asema erosi liikepankin asemasta ja että se oli viranomaisten tiukassa valvonnassa (koska toimivaltainen ministeri etenkin käytti valtion omistusoikeuksia MFB:ssä ja nimitti ja erotti sen hallintoelinten jäsenet). Huomautan, että tämä valvonta kohdistui MFB:n toimiin eikä kyseessä olevien lainojen myöntämiseen.
109.
Unionin tuomioistuimen 13.12.2018 antamassa tuomiossa Comune di Milano v. komissio (T-167/13, EU:T:2018:940, 75–96 kohta) SEA SpA:n, joka on Milanossa sijaitsevia lentoasemia hallinnoiva, julkisen vallan omistuksessa oleva yhtiö, tytäryhtiönsä SEA Handling SpA:n hyväksi tekemien pääomanlisäysten katsottiin johtuvan Italian valtiosta paitsi SEA:n ja Milanon kaupungin (jolla oli osake-enemmistö ja äänioikeusenemmistö SEA:ssa ja joka nimitti SEA:n hallintoelintenjäsenet) elimellisen yhteyden myös tukitoimenpiteen toteuttamiseen liittyvän indiisin perusteella. Tämä indiisi oli Milanon kaupungin, SEA:n ja eri ammattijärjestöjen tekemä sopimus, jossa SEA sitoutui kattamaan SEA Handlingin tappiot – tuki, joka sitten toteutettiin kyseisten pääomanlisäysten eli tukitoimenpiteiden muodossa. Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 81 kohdassa, Milanon kaupunki osallistui aktiivisesti kyseistä ammattijärjestöjen kanssa tehtyä sopimusta koskeviin neuvotteluihin ja allekirjoittamalla kyseisen sopimuksen hyväksyi SEA:n enemmistöosakkaana sen, että SEA sitoutui kattamaan tytäryhtiönsä tappiot, samoin kuin sen, että SEA noudattaa kyseistä sitoumusta ja panee sen täytäntöön myöhemmin.
110.
Samoin 13.5.2020 annetussa tuomiossa easyJet Airline v. komissio (T-8/18, EU:T:2020:182, 117–140 kohta) maksujen, joita Sardinian lentoasemien pitäjät olivat maksaneet lentoyhtiöille vastineena siitä, että nämä lentoyhtiöt tarjoavat suoria lentoreittejä Sardinian ja tiettyjen eurooppalaisten lentoasemien välillä, katsottiin johtuvan Sardinian autonomisesta alueesta (Italia) jäljempänä autonominen alue) tukitoimenpiteen toteuttamiseen liittyneiden indiisien perusteella. Näitä indiisejä olivat seuraavat: ensinnäkin se, että autonominen alue asetti varat, joista lentoaseman pitäjät suorittivat maksut lentoyhtiöille, lentoaseman pitäjien käyttöön hyväksyttyään näiden yksityiskohtaiset toimintasuunnitelmat, jotka oli laadittava autonomisen alueen hallituksen antamien suuntaviivojen mukaisesti; ja toiseksi se, että lentoaseman pitäjien ennakkoon maksamien kustannusten korvausmekanismi oli omiaan mahdollistamaan, että autonominen alue saattoi valvoa lentoaseman pitäjien toimintasuunnitelmien toteutusta (koska lentoaseman pitäjien ja lentoyhtiöiden välisistä sopimuksista aiheutuvat kustannukset voitiin korvata vain, jos näiden sopimusten sisältö ja soveltamisala olivat edellä mainittujen suuntaviivojen mukaisia). Huomautan, että autonomisen alueen vaikutusvalta ja määräysvalta kohdistuivat lentoaseman pitäjien toimintasuunnitelmien sisältöön ja toteutukseen ja että tällainen toteutus koostui juuri tukitoimenpiteestä (nimittäin lentoaseman pitäjien lentoyhtiöille maksamista korvauksista).
111.
Kuten edellä 102 ja 106 kohdassa mainittiin, jos tuen myöntävä yksikkö on julkinen yritys, kaikissa tapauksissa ei riitä, että komissio osoittaa viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan (tai tällaisen vaikutusvallan ja määräysvallan puuttumisen epätodennäköisyyden) kyseiseen yritykseen nähden. Sen on osoitettava tosiasiallisen vaikutusvallan ja määräysvallan olemassaolo (tai tällaisen vaikutusvallan ja määräysvallan puuttumisen epätodennäköisyys) tukitoimenpiteen toteuttamiseen
nähden. Syy näyttökynnyksen vaihteluun voisi löytyä siitä, että kuten unionin tuomioistuin totesi tuomion Stardust 52 kohdassa, ”julkinen yritys voi toimia enemmän tai vähemmän itsenäisesti riippuen siitä, kuinka paljon valtio on jättänyt sille itsenäistä määräämisvaltaa”.
112.
Tästä seuraa, että silloin, kun tukitoimenpiteen toteuttaa julkinen yritys, sovellettava näyttökynnys on joissain tapauksissa lähes ellei täysin sama kuin se, jota sovelletaan, kun tukitoimenpiteen toteuttaa yksityinen yksikkö.
113.
Unionin tuomioistuimen 13.12.2018 antamassa tuomiossa Ryanair ja Airport Marketing Services v. komissio (T-53/16, EU:T:2018:943, 125–141 kohta) Ryanairin ja Nîmesin (Ranska) lentoaseman toiminnasta vastaavan yksityisen yksikön, joka on Veolia Transport Aéroport de Nîmes (jäljempänä VTAN), välisen lentoasemapalveluja koskevan sopimuksen katsottiin johtuvan valtiollisesta elimestä, joka on Syndicat mixte pour l’aménagement et le développement de l’aéroport de Nîmes (jäljempänä SMAN), kyseisen sopimuksen tekemiseen liittyvien indiisien perusteella. Näitä indiisejä olivat seuraavat: ensinnäkin se, että SMAN:n ja VTAN:n tekemässä julkisen palvelun hoitamista koskevassa sopimuksessa viimeksi mainitun tehtäväksi annettiin paitsi Nîmesin lentoaseman pitäminen myös lentoliikenteen kehittäminen, mikä voisi olla ristiriidassa oman tuottavuutensa maksimoimista koskevan yksityisen lentoaseman pitäjän tavoitteen kanssa; toiseksi VTAN:n ennen kyseisen lentoasemapalveluja koskevan sopimuksen tekemistä esittämät eri toteamukset, jotka osoittivat VTAN:n olleen tietoinen siitä, että suhde Ryanairiin oli omiaan heikentämään Nîmesin lentoasematoiminnan kannattavuutta, ja että se oli valmis jatkamaan tätä suhdetta vain SMAN:n tarjoaman kiinteän rahoitusosuuden vuoksi; ja kolmanneksi se, että VTAN:n toimiluvan kannattavuus oli riippuvainen tästä kiinteästä rahoitusosuudesta, jonka määrän pohjana olivat Ryanairin kanssa tehtyyn sopimukseen liittyvät kustannukset ja tulot.
114.
On myös syytä huomata, että edellä 110 kohdassa mainitussa 13.5.2002 annetussa tuomiossa easyJet Airline v. komissio (T-8/18, EU:T:2020:182, 2 ja 79 kohta) unionin yleinen tuomioistuin ensin huomautti, että yksi lentoaseman pitäjä oli yksityisomistuksessa, minkä jälkeen se ei enää edes maininnut kyseisen yksikön yksityistä luonnetta arvioidessaan, voitiinko asiassa kyseessä olleen toimenpiteen katsoa johtuvan valtiosta, saati sitten erottanut sitä muiden, julkisessa omistuksessa olevien lentoaseman pitäjien toteuttamista toimenpiteistä.
115.
Näin ollen, vaikka oikeuskäytännöstä seuraakin, että silloin, kun tukitoimenpiteen on toteuttanut yksityinen yritys, komission on osoitettava viranomaisten tosiasiallisen vaikutusvallan tai määräysvallan olemassaolo kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen nähden, Euroopan unionin tuomioistuimet ovat soveltaneet tätä näyttökynnystä myös tapauksissa, joissa tukitoimenpiteen toteutti julkinen yritys.
116.
On myös syytä huomauttaa, että edellä 113 kohdassa mainitussa, 13.12.2018 antamassaan tuomiossa Ryanair ja Airport Marketing Services v. komissio (T-53/16, EU:T:2018:943, 135 kohta) unionin yleinen tuomioistuin ei edellyttänyt näyttöä siitä, että tukitoimenpiteen toteutti yksityinen yritys viranomaisten määräyksestä. Tämä seuraa siitä, että se piti Ryanairin väitettä, jonka mukaan SMAN pidättyi järjestelmällisesti käyttämästä vaikutusvaltaansa VTAN:n toiminnan suhteen Ryanairin kanssa käymissään neuvotteluissa, tehottomana sillä perusteella, että SMAN saattoi harkintansa perusteella osallistua VTAN:n ja Ryanairin välisiin neuvotteluihin ja että ”se olisi voinut puuttua asiaan, jos VTAN olisi yrittänyt pakottaa Ryanairin suostumaan ehtoihin, jotka olisivat voineet saada sen vähentämään liikennöintiään Nîmesin lentoasemalla”. (
50
)
117.
Katson näin ollen, ettei oikeuskäytännöstä seuraa, että silloin, kun tukitoimenpiteen toteuttaa yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys, sovelletaan korkeampaa näyttökynnystä.
118.
On myös todettava, että vaikka yhden tuomion Stardust 56 kohdassa mainitun indiisin eli sen, että kyseinen yksikkö on elimellisesti sidoksissa valtioon (tai unionin tuomioistuimen sanoja lainatakseni ”[tuen myöntäneen yksikön] integroituminen julkishallinnon rakenteeseen”) perusteella ei tietenkään voida katsoa, että yksityisen yksikön toteuttama toimenpide johtuu valtiosta, muihin kyseisessä tuomiossa lueteltuihin indiiseihin voidaan vedota – ja on vedottu (
51
)– sen osoittamiseksi, että tällainen toimenpide johtuu valtiosta. Se, että silloin, kun kyseessä on yksityisen yksikön toteuttama toimenpide, yksi näistä indiiseistä puuttuu, merkitsee sitä, että muiden indiisien on oltava sitäkin vakuuttavampia. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että näyttökynnys olisi siinä tapauksessa korkeampi. Se tarkoittaa yksinkertaisesti sitä, että sama kynnys on ylityttävä vetoamalla muihin indiiseihin kuin siihen, että yksikkö on elimellisesti sidoksissa valtioon.
119.
Katson näin ollen, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin sovelsi korkeampaa näyttökynnystä yksinomaan tuen myöntävän yksikön yksityisen luonteen vuoksi ja että se etenkin vaati näyttöä siitä, että tukitoimenpide toteutettiin viranomaisten ohjeiden mukaisesti, sen olisi todettava, että unionin yleisen tuomioistuin teki tässä virheen.
120.
Ennen kuin selitän, miksi katson, että kuten edellä 78 kohdassa mainittiin, tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite olisi joka tapauksessa hylättävä, koska se on tehoton, haluan huomauttaa, että toisin kuin komissio väittää, ensinnäkin nyt käsiteltävän valituksen hylkääminen ei vaaranna direktiivien 2014/49 ja 2014/59 perustana olevaa lähtökohtaa ja että toiseksi on merkityksetöntä, voidaanko FITD:tä pitää 12.7.1990 annetussa tuomiossa Foster ym. (C-188/89, EU:C:1990:313) tarkoitettuna valtion ilmentymänä.
121.
Ensinnäkään en yhdy komission väitteeseen siitä, että jos unionin tuomioistuin katsoo, ettei riidanalaisten toimenpiteiden voida katsoa johtuvan valtiosta ja että ne eivät siten ole valtiontukea, mikään talletusvakuusjärjestelmän toteuttama toimenpide ei olisi koskaan valtiontukea sillä seurauksella, että nämä järjestelmät voisivat käyttää käytettävissä olevia rahavarojaan tukitoimenpiteisiin estääkseen luottolaitoksen maksukyvyttömyyden, vaikka kyseistä laitosta ei olisi asetettu kriisinratkaisumenettelyyn. Komission näkemyksen mukaan tämä vaarantaisi lähtökohdan, johon direktiivit 2014/49 ja 2014/59 perustuvat, eli sen, että kaikki talletusvakuusjärjestelmien toteuttamat toimenpiteet ovat valtiontukea.
122.
On syytä selittää, että talletusvakuusjärjestelmät, (
52
) joiden avaintehtävänä on suojata tallettajia luottolaitosten maksukyvyttömyyden seurauksilta, voivat toimia pelkkää korvaustoimintoa laajemmin (
53
) ja käyttää direktiivin 2014/49 11 artiklan 3 kohdan mukaisesti käytettävissä olevia rahavarojaan ”vaihtoehtoisiin toimenpiteisiin estääkseen luottolaitoksen maksukyvyttömyyden”. Tällainen talletusvakuusjärjestelmän käytettävissä olevien rahavarojen käyttö edellyttää kuitenkin sitä, ettei kyseisen luottolaitoksen osalta ole toteutettu kriisinratkaisutoimia. Direktiivin 2014/59 32 artiklan 4 kohdan d alakohdan mukaan kriisinratkaisutoimi voidaan toteuttaa, jos ”poikkeuksellinen julkinen rahoitustuki” on tarpeen; saman direktiivin 2 artiklan 1 kohdan 28 alakohdan mukaan poikkeuksellisella julkisella rahoitustuella tarkoitetaan ”[SEUT] 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua [luottolaitoksen] – – elinkelpoisuuden, likviditeetin tai vakavaraisuuden säilyttämiseksi tai palauttamiseksi ennalleen myönnettävää valtiontukea”.
123.
Näin ollen nyt käsiteltävässä asiassa, jos riidanalaisia toimenpiteitä pidettäisiin valtiontukena, kyseisten toimenpiteiden edunsaajan (Tercas) osalta voitaisiin toteuttaa kriisinratkaisutoimi, joka estäisi FITD:tä hyväksyttynä talletusvakuusjärjestelmänä (
54
) käyttämästä käytettävissä olevia rahoitusvarojaan direktiivin 2014/49 11 artiklan 3 kohdan mukaisiin ”vaihtoehtoisiin toimenpiteisiin” estääkseen Tercasin maksukyvyttömyyden, kuten riidanalaisiin toimenpiteisiin. (
55
) Käänteisesti, jos unionin tuomioistuin katsoisi, etteivät riidanalaiset toimenpiteet ole valtiontukea, Tercasin osalta ei voitaisi toteuttaa kriisinratkaisutoimea, ja FITD voisi siten käyttää käytettävissä olevia rahoitusvaroja riidanalaisten kaltaisiin toimenpiteisiin rikkomatta direktiivin 2014/49 11 artiklan 3 kohtaa.
124.
En yhdy komission esittämään väitteeseen, sellaisena kuin se on tiivistetty edellä 121 kohdassa, seuraavista syistä.
125.
Ensinnäkin, jos unionin tuomioistuin katsoisi, että riidanalaisten toimenpiteiden ei voida katsoa johtuvan valtiosta ja että ne eivät ole valtiontukea, tästä ei seuraisi, ettei mikään talletusvakuusjärjestelmän toteuttama toimenpide voisi olla valtiontukea. Se riippuisi talletusvakuusjärjestelmän ja asianomaisen toimenpiteen ominaispiirteistä. Huomautan tältä osin, että talletusvakuusjärjestelmien toteuttamien toimenpiteiden on useassa yhteydessä todettu olevan valtiontukea. (
56
)
126.
Toiseksi muistutan, että direktiivin 2014/49 11 artiklan 3 kohdassa sallitaan nimenomaisesti se, että talletusvakuusjärjestelmät käyttävät käytettävissä olevia rahoitusvaroja estääkseen luottolaitoksen maksukyvyttömyyden, edellyttäen että luottolaitosta ei ole asetettu kriisinratkaisumenettelyyn. Jos kaikkia talletusvakuusjärjestelmän toteuttamia toimenpiteitä pidettäisiin valtiontukena, kuten komissio esittää, tämä voisi käytännössä estää talletusvakuusjärjestelmiä toteuttamasta vaihtoehtoisia toimenpiteitä kyseisen säännöksen nojalla, koska yksi edellytys jäisi täyttymättä. Tämä voisi siten tehdä kyseisen säännöksen tyhjäksi.
127.
Toiseksi en yhdy komission väitteeseen, jonka mukaan FITD ei ole tyypillinen yksityinen yksikkö vaan 12.7.1990 annetussa tuomiossa Foster ym. (C-188/89, EU:C:1990:313, 18 kohta) tarkoitettu valtion ilmentymä sillä seurauksella, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että yksityisen yksikön toteuttamaan tukitoimenpiteeseen sovelletaan korkeampaa näyttökynnystä, tätä kynnystä ei sovellettaisi FITD:n toteuttamiin toimenpiteisiin.
128.
Huomautan, että valtion ilmentymän käsite kehitettiin direktiivien välitöntä oikeusvaikutusta koskevan opin yhteydessä yksityisen ja valtion välisissä ”vertikaalisissa” riita-asioissa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksityiset voivat vedota direktiivin ehdottomiin ja riittävän täsmällisiin säännöksiin sellaisia elimiä tai yksiköitä vastaan, jotka toimivat valtion alaisuudessa tai ovat valtion määräysvallassa tai joilla on sellaisia erityisen laajoja toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä. Valtioon voidaan rinnastaa myös sellaiset elimet ja yksiköt, joille viranomainen on antanut hoidettavaksi yleisen edun mukaisen tehtävän ja joille on tätä varten annettu erityisen laajoja toimivaltuuksia. (
57
)
129.
En ymmärrä, miten sillä, voidaanko elintä tai yksikköä pitää valtion ilmentymänä ja voidaanko se sellaisenaan rinnastaa valtioon direktiivien ”vertikaalisen” vaikutuksen kannalta, olisi jonkinlainen yhteys kyseisen elimen tai yksikön toteuttamien toimenpiteiden luokitteluun valtiontueksi. Valtion ilmentymän käsitettä ei kehitetty tähän tarkoitukseen, enkä näe mitään syytä, miksi sitä olisi käytettävä sen osoittamiseen, että tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, sovellettavan näyttökynnyksen yksilöimiseen.
130.
FITD:tä ei mielestäni joka tapauksessa pidettäisi edellä 128 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuna valtion ilmentymänä. Näin on siksi, että toisin kuin Motor Insurers Bureau of Ireland, jota pidettiin valtion ilmentymänä 10.10.2017 annetussa tuomiossa Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, 38 ja 40 kohta), johon komissio vetoaa, FITD ei toimi julkisen tehtävän nojalla, kun se – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – toteuttaa tukitoimenpiteen silloin, kun jokin sen jäsenistä ei ole pakollisen hallinnollisen likvidaation kohteena, eikä sillä ole sellaisia erityisen laajoja toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä, koska sillä ei ole toimivaltaa vaatia jäseniltään maksua.
131.
Katson näin ollen, että jos unionin tuomioistuin katsoisi, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi valituksenalaisessa tuomiossa korkeampaa näyttökynnystä yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen tapauksessa, sen olisi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin teki näin toimiessaan oikeudellisen virheen. Sen olisi kuitenkin hylättävä tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite, koska kuten jäljempänä osoitan, se on tehoton.
– Jos unionin tuomioistuin katsoo, että tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite on perusteltu, sen olisi joka tapauksessa hylättävä se tehottomana
132.
Tämä johtuu siitä, että valituksenalaisen tuomion 96–132 kohdassa luetellut indiisit eivät mahdollista riidanalaisten toimenpiteiden katsomista valtiosta johtuviksi, vaikka katsottaisiin, että samaa näyttökynnystä sovelletaan silloin, kun tuen myöntää yksityinen yksikkö, ja silloin, kun tuen myöntää julkinen yritys (ja että näin ollen osoittaakseen, että yksityisen yksikön toteuttama tukitoimenpide johtuu valtiosta, komission ei tarvitse osoittaa, että viranomaiset velvoittivat kyseisen yksikön toteuttamaan toimenpiteen, että viranomaisten osallistuminen vaikutti toimenpiteen sisältöön ja että viranomaiset vaikuttivat menettelyn kaikkiin vaiheisiin).
133.
Ensinnäkin olen samaa mieltä unionin yleisen tuomioistuimen kanssa siitä, että Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentissa FITD:lle annettu julkinen tehtävä ei ole indiisi, jonka perusteella riidanalaisten toimenpiteiden voidaan katsoa johtuvan valtiosta, koska kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa, kyseinen tehtävä koskee yksinomaan korvausten maksamista tallettajille sillä seurauksella, että jos – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – FITD toteuttaa tukitoimenpiteitä jäsenpankkinsa hyväksi, se ei toimi julkisen tehtävän mukaisesti.
134.
Toiseksi riidanalaisten toimenpiteiden ei voida päätellä johtuvan Italian valtiosta sen perusteella, että nämä toimenpiteet edellyttävät Italian keskuspankin hyväksyntää. Valituksenalaisen tuomion 116 ja 118 kohdasta ilmenee, että hyväksyntämenettelyn yhteydessä Italian keskuspankilla ei voinut olla mitään vaikutusvaltaa riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen eikä niiden sisältöön, koska tämän menettelyn ainoana tarkoituksena oli tarkastaa toimenpiteiden yhteensoveltuvuus pankkialaan sovellettavan vakavaraisuusvalvontaa koskevan lainsäädännön kanssa.
135.
Kolmanneksi valituksenalaisen tuomion 123 ja 126 kohdasta ilmenee, ettei ole näyttöä siitä, että Italian keskuspankki olisi käyttänyt vaikutus- tai määräysvaltaa epävirallisesti. Sen rooli FITD:n hallintoelinten kokouksissa oli ”täysin passiivinen”, koska sen edustajat joko pelkästään ilmaisivat tyytyväisyytensä tapaan, jolla Tercasin kriisiä oli käsitelty, tai eivät käyttäneet lainkaan puheenvuoroja. Lisäksi Italian keskuspankin osallistuminen epämuodollisiin kokouksiin antoi sille ainoastaan mahdollisuuden saada tietoa yhtäältä FITD:n ja toisaalta BPB:n ja hallinnonhoitajan välisten neuvottelujen etenemisestä. Ainoa merkityksellinen todiste on valituksenalaisen tuomion 127 kohdassa mainittu seikka, nimittäin se, että Italian keskuspankki pyysi FITD:tä tekemään tasapainoisen sopimuksen BPB:n kanssa Tercasin negatiivisen oman pääoman kattamiseksi. Tämän todisteen todistusarvo on kuitenkin mielestäni vähäinen, koska FITD toteutti riidanalaiset toimenpiteet suojellakseen jäsentensä etuja (
58
) eikä Italian keskuspankin pyynnöstä.
136.
Neljänneksi hallinnonhoitaja oli turhaan pyytänyt FITD:tä toteuttamaan riidanalaiset toimenpiteet, koska kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 131 kohdassa, aloite hakea tukea FITD:ltä ei itse asiassa tullut hallinnonhoitajalta vaan BPB:ltä (koska BPB oli asettanut sen ehdoksi, että se osallistuu Tercasin pääoman korottamiseen, sen, että FITD kattaa sen negatiivisen pääoman kokonaisuudessaan).
137.
Katson näin ollen, että jos unionin tuomioistuin katsoisi, että yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen johtumista valtiosta on arvioitava saman näyttökynnyksen mukaisesti kuin julkisen yrityksen toteuttamaa tukitoimenpidettä, komission ei voida katsoa osoittaneen, että riidanalaisten toimenpiteiden voidaan katsoa johtuvan valtiosta.
138.
Näin ollen tukitoimenpiteen valtiosta johtumisen osoittamista koskeva väite on hylättävä joko edellä 99 kohdassa mainitusta syystä tai joka tapauksessa (jos unionin tuomioistuin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin asetti valituksenalaisessa tuomiossa korkeamman näyttökynnyksen yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen tapauksessa) tämän ratkaisuehdotuksen 137 kohdassa mainitusta syystä.
ii) Tukitoimenpiteen valtion varoista toteuttamisen osoittamista koskeva väite
139.
Katson, ettei unionin yleinen tuomioistuin asettanut valituksenalaisessa tuomiossa komissiolle ankarampaa todistustaakkaa tai ei pikemminkään edellyttänyt komission täyttävän korkeampaa näyttökynnystä sen osoittamiseksi, että tukitoimenpide toteutetaan valtion varoista, jos – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – kyseisen toimenpiteen rahoittamiseen käytettyjä varoja hallinnoi yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys.
140.
Näin on siksi, ettei valituksenalaiseen tuomioon sisälly periaatteellista toteamusta siitä, että komission on täytettävä korkeampi näyttökynnys, jos tukitoimenpiteen rahoittamiseen käytettyjä varoja hallinnoi yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys. Valituksenalaisessa tuomiossa ei näin ollen yksilöidä väitetysti korkeampaa näyttökynnystä, joka komission olisi tässä tapauksessa täytettävä. Valituksenalaisen tuomion 88–90 kohdan sanamuodosta ja siitä seikasta, että ne kuuluvat jaksoon, jonka otsikko on ”Kysymys siitä, olivatko riidanalaiset toimenpiteet Italian valtion toimenpiteitä”, ilmenee selvästi, että kyseiset tuomion kohdat koskevat ainoastaan sitä, voidaanko tukitoimenpiteen katsoa johtuvan valtiosta. Valituksenalaisen tuomion 133–161 kohtaan, joissa käsitellään kysymystä siitä, rahoitettiinko riidanalaiset toimenpiteet valtion varoista, ei myöskään sisälly mitään samankaltaista periaatteellista toteamusta kuin sen 88–90 kohtaan. Valituksenalaisen tuomion 133–161 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin pikemminkin viittaa valtion varoista rahoitettavan tukitoimenpiteen käsitettä koskevaan oikeuskäytäntöön eikä yritä tehdä eroa julkisen yrityksen ja yksityisen yksikön hallinnoimien varojen välillä – mikä on sitäkin yllättävämpää, koska 135 ja 136 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin viittaa 9.11.2017 annettuun tuomioon komissio v. TV2/Danmark (C‑656/15 P, EU:C:2017:836) ja toteaa, että se koskee julkisia yrityksiä. (
59
)
141.
Ei myöskään vaikuta siltä, että valituksenalaisen tuomion 139–161 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin vetoaisi seikkoihin, joita ei mainita 13.9.2017 annetussa tuomiossa ENEA (C-329/15, EU:C:2017:671), 28.3.2019 annetussa tuomiossa Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268) ja 15.5.2019 annetussa tuomiossa Achema ym. (C-706/17, EU:C:2019:407), jotka koskivat julkisten yritysten hallinnoimista varoista rahoitettuja tukitoimenpiteitä. Etenkin ne seikat, että Italian keskuspankilla ei ollut toimivaltaa ohjata FITD:n varojen käyttöä (koska hyväksyntämenettely ei antanut Italian keskuspankille mahdollisuutta tutkia riidanalaisia toimenpiteitä niiden laillisuuden muodollista tarkastamista laajemmin) ja että vaikka maksu, jota FITD käytti riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamiseen, oli pakollinen, tämän maksun pakollisuus ei perustunut mihinkään säännökseen vaan johtui ainoastaan FITD:n säännöistä, vaikuttavat olevan linjassa näiden tuomioiden kanssa. (
60
)
142.
Totean myös, ettei komissio selitä, mistä tiukemmat arviointiperusteet, joita unionin yleisen tuomioistuimen väitetään soveltavan yksityisen yksikön hallinnoimien varojen tapauksessa, koostuvat, eikä yksilöi niitä valituksenalaisen tuomion kohtia, joissa näitä tiukempia arviointiperusteita sovelletaan. (
61
)
143.
Katson näin ollen, ettei unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisessa tuomiossa edellyttänyt komission täyttävän korkeampaa näyttökynnystä sen osoittamiseksi, että tukitoimenpide toteutetaan valtion varoista, jos kyseisen toimenpiteen rahoittamiseen käytettyjä varoja hallinnoi yksityinen yksikkö eikä julkinen yritys.
144.
Kattavuuden vuoksi esitän lyhyesti syyt siihen, miksi siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin katsoisi unionin yleisen tuomioistuimen asettaneen valituksenalaisessa tuomiossa korkeamman näyttökynnyksen yksityisen yrityksen hallinnoimien varojen tapauksessa, tukitoimenpiteen valtion varoista toteuttamisen osoittamista koskeva väite olisi tästä huolimatta hylättävä, koska vaikka se onkin perusteltu, se on tehoton.
145.
Edellisessä kohdassa mainitussa tilanteessa kyseinen väite olisi perusteltu, koska oikeuskäytännöstä ei tietääkseni ilmene, että silloin, kun tukitoimenpiteen rahoittamiseen käytettyjä varoja hallinnoi julkisen yrityksen sijasta yksityinen yksikkö, sovelletaan korkeampaa näyttökynnystä. Tapauksissa, joissa varoja hallinnoi yksityinen yksikkö, unionin tuomioistuin sovelsi edellä 70 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä, jonka se kehitti julkisen yrityksen hallinnoimisen varojen osalta; (
62
) toisin sanoen se tarkasti, saatiinko varat jäsenvaltion lainsäädännössä määrätyistä pakollisista maksuista ja oliko valtiolla määräämisvalta yrityksen hallinnoimiin varoihin.
146.
Tältä osin en yhdy komission vastauksessaan esittämään väitteeseen, jonka mukaan siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin katsoo, että näyttökynnys, jota on sovellettava sen osoittamiseen, että yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, on alhaisempi kuin valituksenalaisessa tuomiossa sovellettu näyttökynnys, alhaisempaa näyttökynnystä olisi sovellettava myös sen osoittamiseen, että toimenpide toteutettiin valtion varoista. Komission mukaan tämä seuraa siitä, että se, missä määrin viranomaiset käyttävät määräysvaltaa tuen myöntävään yksikköön, on ratkaisevaa paitsi sen osoittamiseksi, että kyseisen toimenpiteen voidaan katsoa johtuvan valtiosta, myös sen määrittämiseksi, että se on toteutettu valtion varoista. Tältä osin riittää, kun todetaan, että edellä 70 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että jos tukitoimenpiteen rahoittamiseen käytetyt varat ovat peräisin yksityisistä varoista, komission on myös osoitettava, että nämä varat saatiin jäsenvaltion lainsäädännössä määrätyistä pakollisista maksuista.
147.
Kuten edellä 144 kohdassa mainittiin, jos unionin tuomioistuin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin asetti valituksenalaisessa tuomiossa komissiolle korkeamman näyttökynnyksen yksityisen yksikön hallinnoimien varojen tapauksessa ja että se teki näin virheen, tukitoimenpiteen toteuttamista valtion varoista koskeva väite olisi tästä huolimatta hylättävä tehottomana.
148.
Tämä johtuu siitä, etteivät viranomaiset ilmeisestikään ole käyttäneet minkäänlaista määräysvaltaa FITD:n jäseniltä kerätyistä maksuista saatuihin varoihin, koska valituksenalaisen tuomion 145 ja 147 kohdan mukaan ensinnäkin riidanalaisten toimenpiteiden hyväksymisen yhteydessä Italian keskuspankilla ei ollut toimivaltaa ohjata FITD:n varojen käyttöä ja toiseksi käytännössä aloite FITD:n Tercasin hyväksi toteuttamaan tukitoimenpiteeseen ei tullut viranomaisilta vaan yksityiseltä yritykseltä eli BPB:ltä. Näin on myös siksi, että on kiistatonta, että kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 159 kohdassa, FITD:n jäsenten maksujen pakollisuus ei perustu mihinkään säännökseen vaan näiden jäsenten yksimieliseen päätökseen, ja että sitä ei voida näin ollen rinnastaa veronluonteiseen maksuun. Huomautan tältä osin, että 28.3.2019 annetussa tuomiossa Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 70 ja 71 kohta) unionin tuomioistuin korosti sitä, että tukitoimenpiteen rahoittamiseen käytettyjen maksujen pakollisuus perustui lainsäädäntöön, ja piti merkityksettömänä sitä seikkaa, että ”käytännössä” sähköntoimittajien maksamat lisämaksut vyörytettiin loppuasiakkaille.
149.
Katson näin ollen, että tukitoimenpiteen toteuttamista valtion varoista koskeva väite on hylättävä joko edellä 143 kohdassa esitetystä syystä tai, joka tapauksessa (jos unionin tuomioistuin katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin asetti valituksenalaisessa tuomiossa komissiolle korkeamman näyttökynnyksen siinä tapauksessa, että varoja hallinnoi yksityinen yksikkö), edellä 148 kohdassa selitetystä syystä.
150.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä.
3) Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
151.
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki virheen valituksenalaisen tuomion 96, 100–106, 114, 115, 116 ja 125 kohdassa arvioidessaan esitettyjä todisteita hajanaisesti ottamatta huomioon niitä kokonaisuutena ja kiinnittämättä huomiota laajempaan asiayhteyteen, johon ne kytkeytyvät, ja arvioidessaan sitä koskevaa näyttöä. että riidanalaiset toimenpiteet toteutettiin valtion varoista. Tältä osin komissio väittää, että oikeuskäytännön mukaan tukitoimenpiteen johtuminen valtiosta voidaan päätellä kaikkien käsiteltävänä olevan asian olosuhteita ja kyseisen toimenpiteen toteuttamisen asiayhteytä koskevien indiisien perusteella. Vaikka joillain todisteilla voi yksinään olla verrattain vähäinen todistusarvo, ne voivat yhdessä tarkasteltuina mahdollistaa toimenpiteen katsomisen valtiosta johtuvaksi.
152.
Italian hallitus, BPB, FITD ja Italian keskuspankki vaativat, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa hylätään.
153.
Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on mielestäni hylättävä.
154.
Olen komission kanssa samaa mieltä siitä, että esitettyjä todisteita on arvioitava kokonaisuutena. Tämä seuraa juuri siitä, että tukitoimenpiteen johtuminen valtiosta voidaan päätellä seikoista, jotka – kuten tuomion Stardust 55–57 kohdassa oleva ei-tyhjentävä luettelo tällaisista seikoista osoittaa – voivat olla erilaisia ja liittyä itse toimenpiteeseen, sen asiayhteyteen tai sen toteuttaneeseen yksikköön ja joilla on siksi eriasteinen todistusarvo.
155.
Toisin kuin komissio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa tuomiossa kuitenkaan arvioinut todisteita hajanaisesti.
156.
Ensinnäkin komissio väittää, että todetessaan valituksenalaisen tuomion 96 ja 100–106 kohdassa, i) että FITD:n julkinen tehtävä koostuu yksinomaan korvausten maksamisesta tallettajille ja ii) että toteuttaessaan vaihtoehtoisia toimenpiteitä jäsenpankin tueksi, vaikka sitä ei ollut asetettu pakolliseen hallinnolliseen likvidaatioon, FITD toimi sille annetun ja näin rajatun tehtävän ulkopuolella, unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon sitä, että tällaisilla vaihtoehtoisilla toimenpiteillä pyrittiin nimenomaisesti välttämään korvausten maksaminen tallettajille maksukyvyttömyystilanteessa. On totta, että FITD:n sääntöjen 29 §:n 1 momentin mukaan yksi edellytys riidanalaisten kaltaisten toimenpiteiden toteuttamiselle on se, että kustannusten voidaan olettaa jäävän alle niiden kustannusten, joita aiheutuisi kyseisen pankin pakollisen hallinnollisen likvidaation tapauksessa, mikä synnyttäisi FITD:n velvollisuuden maksaa korvauksia tallettajille. Tämä ei kuitenkaan muuta mitenkään sitä, että toteuttaessaan riidanalaisten kaltaisia toimenpiteitä FITD ei toiminut yleisen edun (toisin sanoen tallettajien edun) vaan jäsenpankkiensa etujen mukaisesti ja että päätös toteuttaa nämä toimenpiteet ei perustunut lakisääteiseen velvollisuuteen vaan FITD:n jäsenpankkien itsenäiseen päätökseen sillä seurauksella, että FITD:lle annettu julkinen tehtävä ei ollut indiisi, jonka perusteella riidanalaisten toimenpiteiden voitiin katsoa johtuvan valtiosta.
157.
Toiseksi komissio väittää, että edellyttäessään valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa näyttöä viranomaisten tosiasiallisesta vaikutus- tai määräysvallasta riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen johtaneen menettelyn kaikissa vaiheissa, unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut, voitaisiinko, kun kaikkia vaiheita tarkastellaan yhdessä, viranomaisten katsoa osallistuneen riittävästi riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen, jotta näiden toimenpiteiden voidaan katsoa johtuvan valtiosta. Olen jälleen eri mieltä komission valituksenalaisesta tuomiosta tekemästä tulkinnasta. Kuten edellä 98 kohdassa selitettiin, unionin yleinen tuomioistuin ei vaatinut valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa näyttöä viranomaisten tosiasiallisesta vaikutus- tai määräysvallasta menettelyn jokaisessa vaiheessa.
158.
Kolmanneksi komissio väittää lähinnä, että se, että – kuten valituksenalaisen tuomion 115 ja 116 kohdassa mainittiin – riidanalaisten toimenpiteiden toteuttaminen edellytti Italian keskuspankin hyväksyntää ja että, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 126 kohdassa, Italian keskuspankille ilmoitetaan yhtäältä FITD:n ja toisaalta BPB:n ja hallinnonhoitajan välisten neuvottelujen etenemisestä, olisivat yhdessä tarkasteltuina saaneet unionin yleisen tuomioistuimen katsomaan, että Italian keskuspankki oli käyttänyt tosiasiallista vaikutus- tai määräysvaltaa näiden toimenpiteiden toteuttamiseen. Se, arvioidaanko näitä seikkoja yhdessä vai ei, on kuitenkin mielestäni merkityksetöntä, koska Italian keskuspankki ei käyttänyt minkäänlaista tosiasiallista vaikutus- tai määräysvaltaa hyväksyessään riidanalaiset toimenpiteet (koska se tarkasti ainoastaan, ovatko kyseiset toimenpiteet vakavaraisuussääntöjen mukaisia) sen enempää kuin osallistuessaan epämuodollisiin kokouksiin (koska nämä kokoukset eivät antaneet sille mahdollisuutta vaikuttaa riidanalaisten toimenpiteiden sisältöön).
159.
Neljänneksi komissio väittää lähinnä, että sen seikan, että Italian pankkitoimintalain 96 §:n 1 momentin nojalla italialaisten pankkien (osuuspankkeja lukuun ottamatta) on oltava FITD:n jäseniä, (
63
) ja sen seikan, että samassa FITD:n sääntöjen määräyksessä määrätään riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamiseen käytetystä maksusta ja jonkin sen jäsenen pakollisen hallinnollisen likvidaation yhteydessä korvausten maksamiseen tallettajille käytettävästä maksusta, (
64
) olisi pitänyt yhdessä tarkasteltuina saada unionin yleinen tuomioistuin katsomaan, että riidanalaiset toimenpiteet toteutettiin valtion varoista. Näin ei mielestäni ole. Kuten jäljempänä 177 kohdassa osoitetaan, riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamiseen käytetystä maksusta ja korvausten maksamiseen tallettajille käytettävästä maksusta ei määrätä samassa FITD:n sääntöjen määräyksessä. Joka tapauksessa, vaikka onkin niin, että FITD:n jäsenyys on pakollinen italialaisille pankeille, jotka eivät ole osuuspankkeja, tosiasia on, ettei FITD ole velvollinen toteuttamaan vaihtoehtoisia toimenpiteitä jäsenpankin hyväksi, jos sitä ei ole asetettu pakolliseen hallinnolliseen likvidaatioon, ja että näin ollen FITD:n jäsenyyden pakollisuus ei riitä osoittamaan, että riidanalaiset toimenpiteet toteutettiin valtion varoista.
160.
Katson näin ollen, että ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä.
B Toinen valitusperuste, joka koskee kansallisen oikeuden ja tosiseikkojen ottamista huomioon vääristyneellä tavalla
1.
Asianosaisten lausumat
161.
Komissio väittää toisessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin otti kansallisen oikeuden ja tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin otti Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentin huomioon vääristyneellä tavalla todetessaan valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa, että hyväksyntä riidanalaisten kaltaisille tukitoimenpiteille annetaan sen jälkeen, kun pelkästään niiden yhteensoveltuvuus asiaa koskevan lainsäädännön kanssa on tarkastettu. Komission mukaan Italian keskuspankin harjoittama valvonta ulottuu paljon riidanalaisten toimenpiteiden laillisuuden tutkimista laajemmalle, koska Italian keskuspankin on tutkittava näitä toimenpiteitä ”ottaen huomioon tallettajien suojelun ja pankkijärjestelmän vakauden”. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 153 ja 154 kohdassa, että riidanalaisten toimenpiteiden kaltaiset pankin tukitoimenpiteet rahoitetaan eri tavalla kuin tallettajille maksettavat korvaukset. Komission mukaan FITD:n sääntöjen 21 §:ää, johon unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 153 kohdassa riidanalaisten toimenpiteiden rahoittamisen yhteydessä, sovelletaan samalla tavalla riidanalaisiin toimenpiteisiin ja korvausten maksamiseksi tallettajille toteuttaviin toimenpiteisiin.
162.
Italian hallitus väittää, että toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska väitetty tulkintavirhe ei ole ilmeinen. Se väittää lisäksi, että toinen valitusperuste on perusteeton, koska ensinnäkin Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentissa on katsottava säädettävän pelkästä laillisuusvalvonnasta, vaikka tämä valvonta voikin joissain tapauksissa olla melko monitahoista, ja koska toiseksi tosiseikkojen tapahtuma-aikaan riidanalaisten toimenpiteiden kaltaisia tukitoimenpiteitä pankin hyväksi toteutettiin tapauskohtaisesti FITD:n pyynnöstä.
163.
BPB väittää, että toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska kansallisen oikeuden tulkinta on tosiseikkoja koskeva kysymys ja koska komission väittämä vääristyneellä tavalla huomioon ottaminen ei ilmene asiakirja-aineistosta. Toinen valitusperuste on BPB:n mukaan joka tapauksessa perusteeton. Se on myös tehoton siltä osin kuin siinä väitetään, että FITD:n sääntöjen 21 § on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
164.
FITD väittää, että toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska unionin tuomioistuimen asiakirja-aineistoon sisältyvistä asiakirjoista ei ilmene tällaista vääristyneellä tavalla huomioon ottamista. Kyseinen valitusperuste on joka tapauksessa FITD:n mukaan tehoton ja perusteeton.
165.
Italian keskuspankki väittää, että toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin siinä väitetään, että Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentti on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, koska tällainen huomioon ottaminen ei ole ilmeinen eikä se käy ilmi unionin tuomioistuimen asiakirja-aineistoon sisältyvistä asiakirjoista. Italian keskuspankki väittää lisäksi, että toinen valitusperuste on perusteeton ja joka tapauksessa tehoton.
2.
Arviointi
a)
Tutkittavaksi ottaminen
166.
Italian hallitus, BPB, FITD ja Italian keskuspankki riitauttavat toisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen sillä perusteella, että Italian oikeuden ja tosiseikkojen väitetty huomioon ottaminen vääristyneellä tavalla (
65
) ei ole ilmeinen eikä käy ilmi asiakirja-aineistosta sillä seurauksella, että kyseinen valitusperuste koskee tosiseikkoja koskevaa kysymystä.
167.
Tämä tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskeva väite ei mielestäni voi menestyä.
168.
Kuten edellä 49 kohdassa mainittiin, oikeuskäytännön mukaan silloin, kun selvitys on saatu asianmukaisesti ja yleisiä oikeusperiaatteita ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin. Selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman uutta selvitysaineistoa on selvää, että olemassa olevaa selvitysaineistoa on arvioitu ilmeisen virheellisesti. Tämän vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on kuitenkin ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja selvitystä. (
66
)
169.
Ensinnäkin huomautan, että valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi hyväksynnän, jonka Italian keskuspankki antaa talletusvakuusjärjestelmien Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentin mukaisesti toteuttamille tukitoimenpiteille, käsitettä siten, että Italian keskuspankki voi tarkastaa ainoastaan tällaisten toimenpiteiden laillisuuden (toisin sanoen sen, ovatko ne luottolaitoksia koskevien vakavaraisuussääntöjen mukaisia). Jos Italian keskuspankille samassa säännöksessä asetettu velvoite ”[ottaa] huomioon tallettajien suojelu ja pankkijärjestelmän vakaus” kuitenkin edellyttää paitsi näiden toimenpiteiden laillisuuden myös niiden asianmukaisuuden tarkastamista, unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa esittämä tulkinta olisi selvästi virheellinen. Se merkitsisi siten edellä 168 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä (
67
) tarkoitettua todisteiden huomioon ottamista vääristyneellä tavalla.
170.
Toiseksi komissio väittää, että valituksenalaisen tuomion 153 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että FITD:n sääntöjen 21 §:ssä määrätään, että riidanalaisten toimenpiteiden kaltaiset pankin hyväksi toteutettavat tukitoimenpiteet rahoitetaan eri tavalla kuin tallettajille maksettavat korvaukset, kun taas komission näkemyksen mukaan kyseisessä määräyksessä ei erotella näiden kahdentyyppisten toimenpiteiden rahoittamista. Jos unionin yleisen tuomioistuimen FITD:n sääntöjen 21 §:stä esittämä tulkinta on, kuten komissio väittää, ristiriidassa sen sisällön kanssa, tämä merkitsisi kyseisen määräyksen huomioon ottamista vääristyneellä tavalla.
171.
Katson, että toinen valitusperuste voidaan ottaa kokonaisuudessaan tutkittavaksi.
b)
Asiakysymys
172.
Toisessa valitusperusteessaan komissio väittää, että valituksenalaisen tuomion 116, 153 ja 154 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin otti vääristyneellä tavalla huomioon ensinnäkin Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentin ja toisaalta FITD:n sääntöjen 21 §:n.
173.
Toinen valitusperuste on nähdäkseni hylättävä.
174.
Komissio ei ensinnäkään ole osoittanut, että Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momenttia on tulkittava siten, että Italian keskuspankki voi todentaa, ovatko talletusvakuusjärjestelmän toteuttamat tukitoimenpiteet asianmukaisia, eikä – kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa – pelkästään tarkastaa, että kyseiset toimenpiteet ovat luottolaitoksia koskevien vakavaraisuussääntöjen mukaisia.
175.
Toisin kuin komissio väittää, siitä, että Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentin mukaan Italian keskuspankin on ”[otettava] huomioon tallettajien suojelu ja pankkijärjestelmän vakaus”, ei seuraa, että kyseinen pankki voi tarkastaa muutakin kuin toimenpiteiden yhdenmukaisuuden luottolaitoksia koskevien vakavaraisuussääntöjen kanssa, koska – kuten Italian hallitus, BPB, FITD ja Italian keskuspankki väittävät – tallettajien suojelu ja pankkijärjestelmän vakaus ovat tavoitteita, joihin Italian keskuspankin on pyrittävä hoitaessaan vakavaraisuusvalvontaa koskevaa tehtäväänsä. Kuten Italian hallitus totesi, asetuksen (EU) N:o 575/2013 (
68
) johdanto-osan seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan, että kyseisessä asetuksessa luottolaitoksille asetetuilla vakavaraisuusvaatimuksilla ”pyritään varmistamaan toimijoiden taloudellinen vakaus [pankki- ja rahoituspalvelumarkkinoilla] sekä korkeatasoinen sijoittajien ja tallettajien suoja”.
176.
Lisäksi, toisin kuin komissio väittää, siitä, että talletusvakuusjärjestelmien jäsenpankin tueksi Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentin nojalla toteuttamille tukitoimenpiteille annettavalla Italian keskuspankin hyväksynnällä pyritään varmistamaan tallettajien suojelu ja pankkijärjestelmän vakaus eikä ”[kyseisen] luottolaitoksen vakaa ja järkevä johtaminen” – mikä on sen laillisuusvalvonnan tavoite, jota Italian keskuspankki harjoittaa hyväksyessään rahoitusalalla tehtävän hankinnan Italian pankkitoimintalain 19 §:n mukaisesti –, ei seuraa, että Italian keskuspankki voi harjoittaa muutakin kuin laillisuusvalvontaa toimiessaan Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentin nojalla. Tämä johtuu siitä, että kuten Italian hallitus, FITD ja Italian keskuspankki toteavat, luottolaitosten vakaa ja järkevä johtaminen on myös vakavaraisuusvalvonnan tavoite tallettajien suojelun ja pankkijärjestelmän vakauden ohella. Tältä osin totean, että Italian pankkitoimintalain 5 §:n 1 momentissa, jota unionin yleinen tuomioistuin siteeraa valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa, luetellaan luottolaitosten vakavaraisuusvalvonnan tavoitteina paitsi ”koko rahoitusjärjestelmän vakaus” myös ”[luotto]laitosten vakaa ja järkevä johtaminen”.
177.
Toiseksi, toisin kuin komissio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei todennut valituksenalaisen tuomion 153 kohdassa, että FITD:n sääntöjen 21 §:ssä määrätään, että riidanalaisten toimenpiteiden kaltaiset talletusvakuusjärjestelmän jäsenpankin tueksi toteuttamat tukitoimenpiteet rahoitetaan eri tavalla kuin tallettajille maksettavat korvaukset. Komissio tulkitsee virheellisesti valituksenalaisen tuomion 153 kohtaa. Kuten BPB ja FITD väittävät, kyseisessä kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että riidanalaiset toimenpiteet rahoitetaan eri tavalla kuin FITD:n toimintakulut (unionin yleisen tuomioistuimen sanoin ”konsortion toiminnan kannalta välttämättömät varat”) (
69
) eikä eri tavalla kuin tallettajille maksettavat korvaukset. Erona on se, että FITD:n toimintakulujen kattamiseen tarvittavat varat, joista ei määrätä FITD:n sääntöjen 21 §:ssä, myötävaikuttavat konsortion talousarvion laatimiseen; sitä vastoin varat, joita käytetään jäsenpankin tueksi toteutettaviin tukitoimenpiteisiin (samoin BPB:n ja FITD:n mukaan varat, joista maksetaan korvauksia tallettajille), joista määrätään FITD:n sääntöjen 21 §:ssä, ovat FITD:n jäsenten maksamia ”ennakkomaksuja”, joita FITD edustajan roolissaan hallinnoi jäsenten puolesta ja joita myönnetään FITD:n jäsenpankeille kyseisen konsortion pyynnöstä tapauskohtaisesti.
178.
Katson näin ollen, että toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
179.
Kattavuuden vuoksi totean, että tämä valitusperuste on joka tapauksessa tehoton.
180.
Ensinnäkin toinen valitusperuste on tehoton siltä osin kuin siinä väitetään, että Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentti on otettu huomioon vääristyneellä tavalla valituksenalaisen tuomion 116 kohdassa, koska unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan riidanalaisten toimenpiteiden ei voida katsoa johtuvan valtiosta, seuraa myös valituksenalaisen tuomion 96–106 ja 117–131 kohdassa esitetyistä toteamuksista ja etenkin siitä, että Italian keskuspankki ei osallistunut aktiivisesti FITD:n hallintoelinten kokouksiin tai epämuodollisiin kokouksiin ja että aloite riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamiseen tuli BPB:ltä eli yksityiseltä yksiköltä.
181.
Toiseksi toinen valitusperuste on tehoton siltä osin kuin siinä väitetään, että FITD:n sääntöjen 21 § on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, koska unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan riidanalaisia toimenpiteitä ei toteuteta valtion varoista, seuraa myös siitä, että kuten saman tuomion 154 kohdassa mainittiin, tämän maksun pakollisuus ei perustu mihinkään säännökseen, ja sen 139–149 ja 155–161 kohdassa esitetyistä toteamuksista.
182.
Toinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.
183.
Katson, että valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
VI Oikeudenkäyntikulut
184.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
185.
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt asian ja Italian hallitus, BPB ja FITD ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Italian tasavallan, BPB:n ja FITD:n oikeudenkäyntikulut.
186.
Työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdan mukaan on niin, että jos ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt osallistuu oikeudenkäyntiin muutoksenhakuasteessa, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska Italian keskuspankki osallistui oikeudenkäyntiin muutoksenhakuasteessa, sen olisi vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
VII Ratkaisuehdotus
187.
Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen
–
velvoittaa Euroopan komission vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Italian tasavallan, Banca Popolare di Bari SCpA:n ja Fondo interbancario di tutela dei depositin oikeudenkäyntikulut
–
velvoittaa Banca d’Italian vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
(
1
)	Alkuperäinen kieli: englanti.
(
2
)	T-98/16, T-196/16 ja T-198/16, EU:T:2019:167.
(
3
)	Italian Tercas-pankille myöntämästä valtiontuesta (asia SA.39451 (2015/C) (ex 2015/NN)) 23.12.2015 annettu komission päätös (tiedoksiannettu numerolla C(2015) 9526) (EUVL 2016, L 203, s. 1).
(
4
)	Decreto legislativo no 385, e successive modifiche e integrazioni, Testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia; GURI nro 230, 30.9.1993, Supplemento ordinario nro 92) (jäljempänä Italian pankkitoimintalaki).
(
5
)	Talletusten vakuusjärjestelmistä 30.5.1994 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 1994, L 135, s. 5).
(
6
)	On syytä täsmentää, että edellä 16 kohdassa mainitun toisen toimenpiteen, nimittäin Tercasin vastuisiin liittyvän luottoriskin kattamiseksi myönnetyn 35 miljoonan euron takauksen, arvoksi katsottiin ainoastaan 140000 euroa erityisesti sen seikan perusteella, että velalliset olivat maksaneet nämä vastuut täysimääräisesti takaisin eräpäivään mennessä ja että takaus ei ollut näin ollen langennut maksettavaksi. Sitä vastoin edellä 16 kohdassa mainitun ensimmäisen toimenpiteen arvoksi katsottiin 265 miljoonaa euroa ja kolmannen toimenpiteen arvoksi 30 miljoonaa euroa. Italian tasavalta määrättiin siten perimään takaisin yhteensä 295,14 miljoonaa euroa (korkoineen).
(
7
)	Kattavuuden vuoksi on myös syytä mainita unionin yleisen tuomioistuin katsoneen, että FITD:n nostama kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, koska riidanalainen päätös koski korvausrahastoa suoraan ja erikseen.
(
8
)	Talletusten vakuusjärjestelmistä 16.4.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (uudelleenlaadittu) (EUVL 2014, L 173, s. 149). Direktiivillä 2014/49 kumottiin ja korvattiin direktiivi 94/19.
(
9
)	Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 15.5.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2014, L 173, s. 190).
(
10
)	Tuomio 25.1.2007, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio (C‑403/04 P ja C‑405/04 P, EU:C:2007:52, 39 ja 40 kohta); tuomio 25.10.2011, Solvay v. komissio (C‑109/10 P, EU:C:2011:686, 51 kohta); tuomio 11.7.2013, komissio v. Stichting Administratiekantoor Portielje (C‑440/11 P, EU:C:2013:514, 59 kohta); tuomio 16.6.2016, Evonik Degussa ja AlzChem v. komissio (C‑155/14 P, EU:C:2016:446, 26 kohta) ja tuomio 18.1.2017, Toshiba v. komissio (C‑623/15 P, ei julkaistu, EU:C:2017:21, 39 kohta).
(
11
)	Komissio viittaa oikeuskäytäntöön, jonka mukaan elin tai organisaatio, jota pidetään valtion ilmentymänä, on sellainen, jota vastaan voidaan vedota direktiiviin, jolla on välitön oikeusvaikutus.
(
12
)	Tuomio 10.10.2017, Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, 33 ja 34 kohta).
(
13
)	Tuomio 25.7.2018, komissio v. Espanja ym. (C‑128/16 P, EU:C:2018:591, 31 kohta).
(
14
)	Tuomio 30.1.2019, Belgia v. komissio (C‑587/17 P, EU:C:2019:75, 40 kohta).
(
15
)	Tuomio 28.11.2019, ABB v. komissio (C‑593/18 P, ei julkaistu, EU:C:2019:1027, 31 kohta).
(
16
)	Tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio (C-482/99, EU:C:2002:294, 55 kohta).
(
17
)	Tuomio 13.9.2017, ENEA (C-329/15, EU:C:2017:671, 17 kohta); tuomio 15.5.2019, Achema ym. (C-706/17, EU:C:2019:407, 46 kohta); tuomio 19.12.2019, Arriva Italia ym. (C-385/18, EU:C:2019:1121, 31 kohta) ja tuomio 7.5.2020, BTB Holding Investments ja Duferco Participations Holding v. komissio (C‑148/19 P, EU:C:2020:354, 44 kohta).
(
18
)	Tuomio 13.9.2017, ENEA (C-329/15, EU:C:2017:671, 20 kohta); tuomio 28.3.2019, Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 48 kohta); tuomio 15.5.2019, Achema ym. (C-706/17, EU:C:2019:407, 47 kohta) ja tuomio 19.12.2019, Arriva Italia ym. (C-385/18, EU:C:2019:1121, 33 kohta).
(
19
)	Tuomio 13.5.2020, easyJet Airline v. komissio (T-8/18, EU:T:2020:182, 78 kohta).
(
20
)	Tuomio 16.5.2002, Ranska v. komissio (C-482/99, EU:C:2002:294, 52 kohta); tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym. (C-262/12, EU:C:2013:851, 17 kohta); tuomio 13.9.2017, ENEA (C-329/15, EU:C:2017:671, 21 kohta); tuomio 28.3.2019, Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 49 kohta) ja tuomio 15.5.2019, Achema ym. (C-706/17, EU:C:2019:407, 48 kohta).
(
21
)	Ks. esim. tuomio 19.12.2019, Arriva Italia ym. (C-385/18, EU:C:2019:1121, 34 ja 65 kohta).
(
22
)	Ks. julkisasiamies Watheletin ratkaisuehdotus Commerz Nederland (C-242/13, EU:C:2014:308, 65 kohta).
(
23
)	Tuomio Stardust, 52–56 kohta. Ks. myös tuomio 17.9.2014, Commerz Nederland (C-242/13, EU:C:2014:2224, 31–33 kohta); tuomio 18.5.2017, Fondul Proprietatea (C-150/16, EU:C:2017:388, 18–20 kohta) ja tuomio 23.11.2017, SACE ja Sace BT v. komissio (C‑472/15 P, ei julkaistu, EU:C:2017:885, 34–36 kohta).
(
24
)	Ks. edellä 9 kohta, valituksenalaisen tuomion 113 kohta ja riidanalaisen päätöksen 32–37 perustelukappale.
(
25
)	Ks. esim. tuomio 9.10.2014, Ministerio de Defensa ja Navantia (C-522/13, EU:C:2014:2262, 22 ja 23 kohta).
(
26
)	Tuomio 13.9.2017, ENEA (C-329/15, EU:C:2017:671, 25 ja 31 kohta); tuomio 28.3.2019, Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 57, 75 ja 80 kohta) ja tuomio 15.5.2019, Achema ym. (C-706/17, EU:C:2019:407, 53, 66 ja 67 kohta). Ks. myös julkisasiamies Pitruzzellan ratkaisuehdotus Eco TLC (C-556/19, EU:C:2020:399, 80 ja 84–102 kohta).
(
27
)	Tuomio 19.3.2013, Bouygues ja Bouygues Télécom v. komissio ym. ja komissio v. Ranska ym. (C‑399/10 P ja C‑401/10 P, EU:C:2013:175, 109 kohta) ja tuomio 28.3.2019, Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 60 ja 84 kohta). Ks. myös julkisasiamies Pitruzzellan ratkaisuehdotus Eco TLC (C-556/19, EU:C:2020:399, 60 ja 103–109 kohta).
(
28
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 151–153 kohta ja riidanalaisen päätöksen 35–37 perustelukappale.
(
29
)	Valituksenalaisen tuomion 134–136 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin viittasi 9.11.2017 annettuun tuomioon komissio v. TV2/Danmark (C‑656/15 P, EU:C:2017:836), joka koski julkisia yrityksiä.
(
30
)	Jäsenvaltioiden ja julkisten yritysten välisten taloudellisten suhteiden avoimuudesta sekä tiettyjen yritysten taloudellisen toiminnan avoimuudesta 16.11.2006 annettu direktiivi (Kodifioitu toisinto) (EUVL 2006, L 318, s. 17). Huomautan, että unionin tuomioistuin vetosi tähän määritelmään – tai pikemminkin jäsenvaltioiden ja julkisten yritysten välisten taloudellisten suhteiden avoimuudesta sekä tiettyjen yritysten taloudellisen toiminnan avoimuudesta 25.6.1980 annetun komission direktiivin 80/723/ETY (EYVL 1980, L 195, s. 35), joka kumottiin ja korvattiin direktiivillä 2006/111, 2 artiklaan sisältyneeseen julkisen yrityksen samankaltaiseen määritelmään – tuomiossa Stardust (34 kohta) ja että direktiivin 2006/111 2 artiklan b alakohtaan vedottiin 25.6.2015 annetussa tuomiossa SACE ja Sace BT v. komissio (T-305/13, EU:T:2015:435, 40 kohta), 28.1.2016 annetussa tuomiossa Slovenia v. komissio (T-507/12, ei julkaistu, EU:T:2016:35, 75 kohta) ja 13.12.2018 annetussa tuomiossa Comune di Milano v. komissio (T-167/13, EU:T:2018:940, 65 kohta).
(
31
)	Ks. edellä 67 ja 76 kohta.
(
32
)	Huomautan tältä osin, että vaikka ensimmäisessä valitusperusteessaan komissio väittää unionin yleisen tuomioistuimen tehneen virheen todistustaakan osalta (”un errore sull’onere della prova”), se viittaa valituksessa ja vastauksessa kolmessa eri kohdassa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa asettamaan ”korkeampaan näyttökynnykseen”, ”sovellettavaan kynnykseen” ja ”näyttökynnykseen” (”un livello di prova più elevato”, ”lo standard applicabile” ja ”uno standard probatorio”).
(
33
)	Ks. tältä osin Castillo de la Torre, F. ja Gippini Fournier, É., Evidence, Proof and Judicial Review in EU Competition Law, Edward Elgar, 2017, 2.002, 2.008 ja 2.009 kohta; Kalintiri, A., Evidence Standards in EU Competition Enforcement: The EU Approach, Hart Publishing, 2019, s. 33, 34, 72 ja 73; Sibony, A.-L. ja Barbier de la Serre, É., ”Charge de la preuve et théorie du contrôle en droit communautaire de la concurrence: pour un changement de perspective”, Revue trimestrielle de droit européen, 2007, nro 2, s. 205–252, 3–12 kohta ja Pérez Bernabeu, B., ”Assessing the Standard of Proof in Fiscal State Aid”, European State Aid Law Quarterly, 2019, nro 4, s. 447–457, sivulla 452. Ks. myös julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus T-Mobile Netherlands ym. (C-8/08, EU:C:2009:110, alaviite 60) ja julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus Ranska v. komissio (C‑559/12 P, EU:C:2013:766, 34 kohta).
(
34
)	Ks. edellä 65 kohta. Ks. myös tuomio 17.9.2014, Commerz Nederland (C-242/13, EU:C:2014:2224, 32 kohta); tuomio 26.6.2008, SIC v. komissio (T-442/03, EU:T:2008:228, 96 ja 97 kohta); tuomio 10.11.2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki ym. v. komissio (T-384/08, ei julkaistu, EU:T:2011:650, 52 ja 53 kohta); tuomio 27.2.2013, Nitrogénművek Vegyipari v. komissio (T-387/11, ei julkaistu, EU:T:2013:98, 59 ja 60 kohta); tuomio 25.6.2015, SACE ja Sace BT v. komissio (T-305/13, EU:T:2015:435, 44 kohta); tuomio 28.1.2016, Slovenia v. komissio (T-507/12, ei julkaistu, EU:T:2016:35, 67 ja 68 kohta) ja tuomio 13.12.2018, Comune di Milano v. komissio (T-167/13, EU:T:2018:940, 75 kohta).
(
35
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 88 kohta.
(
36
)	Ks. edellä 65 kohta.
(
37
)	Kursivointi tässä. Tämä johtui siitä, että lupa annettiin sen jälkeen, kun oli ainoastaan tarkastettu riidanalaisten toimenpiteiden yhteensoveltuvuus asiaa koskevan lainsäädännön kanssa, eikä Italian keskuspankilla ollut toimivaltaa todentaa riidanalaisten toimenpiteiden tarkoituksenmukaisuutta. Näin ollen ainoastaan FITD:n hallintoelimillä oli toimivalta päättää näiden toimenpiteiden toteuttamisesta ja niiden mahdollisesta sisällöstä (ks. valituksenalaisen tuomion 116 ja 118 kohta).
(
38
)	Kursivointi tässä. Ks. myös valituksenalaisen tuomion 128 kohta, jonka mukaan Tercasin hallinnonhoitajan esittämä pyyntö on ”ei-sitova”.
(
39
)	Unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan Italian keskuspankin edustajien läsnäolo, ”vaikkakin pelkkinä tarkkailijoina”, FITD:n hallintoelinten kokouksissa voisi olla merkityksellistä, johtuu todennäköisesti siitä, että päätöksen riidanalaisten toimenpiteiden toteuttamisesta tekivät kyseiset elimet ja se on täytynyt tehdä yhdessä näistä kokouksista.
(
40
)	Edellä 98 kohdassa tiivistetysti esitetty komission peruste koskee valituksenalaisen tuomion 115–131 kohtaa eikä 114 kohtaa, johon valituksessa viitataan. Tämä johtuu siitä, että valituksenalaisen tuomion 114 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin pelkästään toteaa komission katsoneen riidanalaisessa päätöksessä, että Italian viranomaisilla oli valta ja keinot vaikuttaa tukitoimenpiteiden täytäntöönpanon kaikkiin vaiheisiin. Unionin yleinen tuomioistuin ei kyseisessä kohdassa katso, että on tarpeen osoittaa, että viranomaisilla oli vaikutusvalta kaikissa tämän menettelyn vaiheissa.
(
41
)	Ks. erityisesti tuomio 17.9.2014, Commerz Nederland (C-242/13, EU:C:2014:2224, 34–39 kohta); tuomio 27.2.2013, Nitrogénművek Vegyipari v. komissio (T-387/11, ei julkaistu, EU:T:2013:98, 63–68 kohta); tuomio 30.4.2014, Tisza Erőmű v. komissio (T-468/08, ei julkaistu, EU:T:2014:235, 171–179 kohta); tuomio 12.3.2020, Elche Club de Fútbol v. komissio (T-901/16, EU:T:2020:97, 52–63 kohta) ja tuomio 13.5.2020, easyJet Airline v. komissio (T‑8/18, EU:T:2020:182, 117–140 kohta).
(
42
)	Tuomio 25.6.2015, SACE ja Sace BT v. komissio (T-305/13, EU:T:2015:435, 82 kohta) ja tuomio 28.1.2016, Slovenia v. komissio (T-507/12, ei julkaistu, EU:T:2016:35, 186 kohta).
(
43
)	Tuomio 13.12.2018, Comune di Milano v. komissio (T-167/13, EU:T:2018:940, 80 kohta). Huomautan, että kyseisestä tuomiosta on vireillä valitus, jossa valittaja vetoaa etenkin unionin yleisen tuomioistuimen tukitoimenpiteen valtiosta johtumista koskevan näytön osalta tekemään virheeseen (Comune di Milano v. komissio, C‑160/19 P).
(
44
)	Huomautan, että 10.11.2011 annetussa tuomiossa Elliniki Nafpigokataskevastiki ym. v. komissio (T-384/08, ei julkaistu, EU:T:2011:650, 77 kohta) unionin yleinen tuomioistuin totesi, että ”komissio osoitti – –, että valtio oli osallisena – – [tukitoimenpiteen] toteuttamisessa” (kursivointi tässä), mikä viittaa siihen, että kyseisessä asiassa vaadittiin enemmän näyttöä kuin pelkästään viranomaisten osallistumisen todennäköisyys.
(
45
)	On vähän oikeuskäytäntöä, jossa käsitellään yksityisen yksikön toteuttaman tukitoimenpiteen katsomista valtiosta johtuvaksi. Tältä osin voidaan viitata myös tuomioon 15.7.2004, Pearle ym. (C-345/02, EU:C:2004:448, 36 ja 37 kohta) ja tuomioon 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C-677/11, EU:C:2013:348, 41 kohta). Nämä tuomiot eivät kuitenkaan ole erityisen hyödyllisiä, koska on vaikea erottaa selvästi tekijät, jotka ovat merkityksellisiä tukitoimenpiteen katsomisessa valtiosta johtuvaksi, ja tekijät, joiden katsotaan osoittavan, että toimenpide toteutetaan valtion varoista.
(
46
)	Ks. tuomion 10.11.2011, Elliniki Nafpigokataskevastiki ym. v. komissio (T-384/08, ei julkaistu, EU:T:2011:650) 77 kohta, jonka mukaan ”valtio oli osallisena – – [tukitoimenpiteen] toteuttamisessa” (kursivointi tässä); tuomion 25.6.2015, SACE ja Sace BT v. komissio (T‑305/13, EU:T:2015:435) 82 kohta; tuomion 28.1.2016, Slovenia v. komissio (T-507/12, ei julkaistu, EU:T:2016:35) 186 kohta, jossa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että ”on epätodennäköistä, etteivät viranomaiset osallistuneet kyseisen toimenpiteen toteuttamiseen” (kursivointi tässä) ja tuomion 13.12.2018, Comune di Milano v. komissio (T-167/13, EU:T:2018:940) 80 kohta, jossa todetaan, että ”riittää, kun osoitetaan, että on epätodennäköistä, etteivät [viranomaiset] olisi osallistuneet toimenpiteen toteuttamiseen” (kursivointi tässä).
(
47
)	Ks. tuomion 13.12.2018, Ryanair ja Airport Marketing Services v. komissio (T-53/16, EU:T:2018:943) 134 kohta, jossa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio, joka ”ei – – ainoastaan osoittanut, että valtio oli vaikuttanut [tuen myöntäneen yksikön] toimintaan, oli osoittanut, että viranomaiset ”[vaikuttivat] ratkaisevasti [tuensaajia] koskeneisiin [tuen myöntäneen yksityisen yksikön] päätöksiin” (kursivointi tässä).
(
48
)	Tämä johtuu siitä, että näissä tuomioissa ei yksilöidä sovellettua näyttökynnystä.
(
49
)	Rotterdamin kaupunki omisti kaikki satamayrityksen osakkeet, yhtiökokous, toisin sanoen tämä kaupunki, nimesi kyseisen yrityksen hallituksen ja hallintoneuvoston jäsenet, satama-asioista vastaava apulaiskaupunginjohtaja oli hallintoneuvoston puheenjohtaja, ja satamayrityksen yhtiöjärjestyksen mukaan kyseessä olleiden kaltaisten takausten antamiseen tarvitaan hallintoneuvoston lupa.
(
50
)	Kursivointi tässä.
(
51
)	Katsoessaan VTAN:n Ryanairin kanssa tekemän sopimuksen johtuvan valtiosta sen seikan perusteella, että ilman SMAN:n tarjoamaa kiinteää rahoitusosuutta kyseinen sopimus ei olisi ollut kannattava eikä VTAN olisi tehnyt sitä, unionin yleinen tuomioistuin tukeutui lähinnä tuomion Stardust 56 kohdassa julkisten yritysten toteuttamien tukitoimenpiteiden osalta mainittuun indiisiin, nimittäin toiminnan harjoittamiseen markkinoilla tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa (tai tällaisen toiminnan puuttumiseen).
(
52
)	Jäsenvaltiossa toimiluvan saanut luottolaitos ei saa vastaanottaa talletuksia, ellei se ole kotijäsenvaltiossaan virallisesti hyväksytyn ”talletusten vakuusjärjestelmän” jäsen (ks. direktiivin 2014/49 4 artiklan 1 ja 3 kohta). Talletusvakuusjärjestelmän on maksettava tallettajille enintään 100000 euroa, jos talletuksia ei kyetä maksamaan (ks. direktiivin 2014/49 6 artiklan 1 kohta, 8 artiklan 1 kohta ja 2 artiklan 1 kohdan 8 alakohta). Talletusvakuusjärjestelmillä on oltava ”käytettävissä olevia rahoitusvaroja”, jotta ne voivat täyttää tämän velvoitteen. Nämä rahoitusvarat hankitaan talletusvakuusjärjestelmien jäsenten maksamilla kannatusmaksuilla (ks. direktiivin 2014/49 10 artiklan 1 kohta).
(
53
)	Ks. direktiivin 2014/49 johdanto-osan 14 ja 16 perustelukappale.
(
54
)	Ks. edellä 9 kohta.
(
55
)	Tämä ei kuitenkaan estäisi FITD:tä käyttämästä käytettävissä olevia rahoitusvaroja Tercasin kriisinratkaisutoimen rahoittamiseen direktiivin 2014/49 11 artiklan 3 kohdan sijasta saman artiklan 2 kohdan nojalla ja direktiivin 2014/59 109 artiklan mukaisesti.
(
56
)	Ks. komission päätös 1.8.2011 asiassa SA.33001 (11/N) – Tanska – Osa B – Tanskan luottolaitosten likvidaatiojärjestelyn muutos (C(2011) 5554 final); komission päätös 30.5.2012 asiassa SA.34255 (12/N) – Espanja – CAM:n ja Banco CAM:n rakenneuudistus (C(2012) 3540) ja komission päätös 18.2.2014 asiassa SA.37425 (13/N) – Puola – Luotto-osuuskuntien likvidaatiojärjestely (C(2014) 1060 final).
(
57
)	Tuomio 12.7.1990, Foster ym. (C-188/89, EU:C:1990:313, 18 kohta); tuomio 4.12.1997, Kampelmann ym. (C-253/96–C-258/96, EU:C:1997:585, 46 kohta); tuomio 10.10.2017, Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, 33 kohta); tuomio 6.9.2018, Hampshire (C-17/17, EU:C:2018:674, 54 kohta) ja tuomio 19.12.2019, Pensions-Sicherungs-Verein (C-168/18, EU:C:2019:1128, 48 kohta).
(
58
)	Koska riidanalaisilla toimenpiteillä pyrittiin välttämään Tercasin pakollisen hallinnollisen likvidaation tapauksessa maksettavien talletusten korvausten kaltaiset vakavammat taloudelliset seuraukset.
(
59
)	Unionin yleinen tuomioistuin huomauttaa valituksenalaisen tuomion 135 kohdassa, että ”julkisia yrityksiä koskevassa tilanteessa on katsottu, että”, ja 136 kohdassa, että ”kolme kyseessä ollutta yritystä olivat – – julkisia yrityksiä”.
(
60
)	Tuomio 13.9.2017, ENEA (C-329/15, EU:C:2017:671, 30 ja 32 kohta); tuomio 28.3.2019, Saksa v. komissio (C‑405/16 P, EU:C:2019:268, 70 ja 75 kohta) ja tuomio 15.5.2019, Achema ym. (C-706/17, EU:C:2019:407, 64 ja 66 kohta).
(
61
)	Komissio ainoastaan esittää vastauksessaan, että riittää, kun se osoittaa valtion välillisen määräysvallan varoja hallinnoivassa yksikössä. Se vetoaa tältä osin 15.5.2019 annetun tuomion Achema ym. (C-706/17, EU:C:2019:407) 59 kohtaan sisältyvään unionin tuomioistuimen toteamukseen, jonka mukaan tukitoimenpiteen rahoittamiseen käytettyjen varojen hallinnoijan on oltava ”suoraan tai välillisesti” valtion määräysvallassa. Huomautan kuitenkin, että tässä toteamuksessa vain toistetaan sovellettavan Liettuan lainsäädännön sanamuoto eikä se muodosta periaatteellista toteamusta.
(
62
)	Ks. tuomio 30.5.2013, Doux Élevage ja Coopérative agricole UKL-ARREE (C-677/11, EU:C:2013:348, 32–36 kohta) ja tuomio 11.12.2014, Itävalta v. komissio (T-251/11, EU:T:2014:1060, 67–76 kohta). Ks. myös julkisasiamies Pitruzzellan ratkaisuehdotus Eco TLC (C-556/19, EU:C:2020:399, 67 ja 81–84 kohta).
(
63
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 150 kohta ja riidanalaisen päätöksen 33 perustelukappale.
(
64
)	Ks. valituksenalaisen tuomion 153 kohta ja riidanalaisen päätöksen 137 perustelukappale.
(
65
)	Italian hallitus, BPB ja FITD katsovat, että toinen valitusperuste on jätettävä kokonaisuudessaan tutkimatta, kun taas Italian keskuspankki riitauttaa toisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen ainoastaan siltä osin kuin siinä väitetään, että Italian pankkitoimintalain 96 ter §:n 1 momentti on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.
(
66
)	Tuomio 27.2.2020, Liettua v. komissio (C‑79/19 P, EU:C:2020:129, 70 ja 71 kohta).
(
67
)	Ks. myös tuomio 18.1.2007, PKK ja KNK v. neuvosto (C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 37 kohta) ja tuomio 9.6.2011, Comitato Venezia vuole vivere ym. v. komissio (C‑71/09 P, C‑73/09 P ja C‑76/09 P, EU:C:2011:368, 153 kohta). Ks. myös julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus PKK ja KNK v. neuvosto (C‑229/05 P, EU:C:2006:606, 42 kohta).
(
68
)	Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2013, L 176, s. 1).
(
69
)	Kursivointi tässä.