62011CC0059
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
JULIANE KOKOTT
prezentate la 19 ianuarie 2012 (
1
)
Cauza C-59/11
Association Kokopelli
împotriva
Graines Baumaux SAS
[cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată de Cour d’appel de Nancy (Franța)]
„Agricultură — Validitate — Directiva 2002/55/CE — Legume — Comercializarea semințelor — Interdicție de a comercializa semințe care nu sunt admise oficial și înregistrate în catalogul soiurilor — Tratatul internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură — Principiul proporționalității — Libertatea de a desfășura o activitate comercială — Circulația mărfurilor — Egalitate de tratament”
I – Introducere
1.
Este cunoscut faptul că în agricultura europeană se cultivă din ce în ce mai puține soiuri de plante. Multe soiuri tradiționale se pierd sau se mai păstrează pentru generațiile următoare numai în bănci de semințe. În schimb, câmpurile sunt dominate de puține soiuri ale căror exemplare individuale par, în plus, să fie deosebit de asemănătoare unele cu celelalte.
2.
Pentru acest motiv, diversitatea biologică din agricultură înregistrează o scădere importantă. Nu se poate exclude faptul că, prin aceasta, pe viitor vor lipsi soiuri care, față de soiurile care sunt în prezent majoritare, s-ar putea adapta mai bine la schimbările climatice sau la noile boli. Chiar și în prezent, în cazul produselor agricole, alegerea consumatorului final este limitată.
3.
Ne-am putea gândi că această evoluție este generată în primul rând de interesele economice ale agricultorilor, care utilizează în funcție de posibilități soiurile cu productivitatea cea mai bună.
4.
Totuși, prezenta cauză arată că limitarea diversității biologice în agricultura europeană rezultă în parte și din reglementările dreptului Uniunii. Pentru majoritatea soiurilor de plante utilizate în agricultură, introducerea pe piață a semințelor este permisă numai dacă soiul este admis în mod oficial. Admiterea presupune faptul că soiul este distinct, stabil și suficient de omogen. În parte, trebuie să se dovedească suplimentar și performanța – o „valoare culturală și de utilizare” satisfăcătoare. Pentru multe „soiuri vechi” nu trebuie să se furnizeze aceste dovezi. Se pune, așadar, problema dacă această limitare a comercializării semințelor este justificată.
II – Cadrul juridic
A – Tratatul internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură
5.
Prin Decizia din 24 februarie 2004 (
2
), Consiliul a aprobat încheierea Tratatului internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură (
3
) (denumit în continuare „tratatul internațional”).
6.
Articolul 5 alineatul (1) din tratatul internațional menționează cele mai importante măsuri:
„5.1.   Fiecare parte contractantă, sub rezerva legislației sale naționale și în cooperare cu alte părți contractante, după caz, promovează o abordare integrată a prospectării, a conservării și a utilizării durabile a resurselor fitogenetice pentru alimentație și agricultură și se angajează, în special, după caz:
[...]
(c)
să încurajeze și să susțină, după caz, eforturile agricultorilor și ale comunităților locale pentru gestionarea și conservarea în cadrul propriilor ferme a resurselor fitogenetice pentru alimentație și agricultură;
[...]”
7.
Articolul 6 din tratatul internațional menționează alte măsuri:
„6.1.   Părțile contractante elaborează și mențin politici și dispoziții juridice adecvate pentru promovarea utilizării durabile a resurselor fitogenetice pentru alimentație și agricultură.
6.2.   Utilizarea durabilă a resurselor fitogenetice pentru alimentație și agricultură poate include, în special, următoarele măsuri:
(a)
elaborarea unor politici agricole echitabile care să încurajeze, după caz, aplicarea și menținerea unor sisteme agricole diversificate care să favorizeze utilizarea durabilă a diversității biologice agricole și a altor resurse naturale;
[...]
(d)
extinderea bazei genetice a plantelor cultivate și creșterea diversității materialului genetic pus la dispoziția agricultorilor;
(e)
promovarea, după caz, a utilizării sporite a plantelor cultivate, a soiurilor și a speciilor utilizate insuficient, locale sau adaptate la condițiile locale;
[...]
(g)
supravegherea și, după caz, modificarea strategiilor de selecție și a reglementărilor privind vânzarea soiurilor și distribuția semințelor.”
8.
Articolul 9 din tratatul internațional abordează drepturile agricultorilor și, la alineatul (2), prevede anumite măsuri:
„Părțile contractante sunt de acord că responsabilitatea acordării drepturilor agricultorilor, în ceea ce privește resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură, revine guvernelor. În funcție de nevoi și priorități, fiecare parte contractantă ar trebui, după caz și sub rezerva legislației sale naționale, să ia măsuri pentru a proteja și a promova drepturile agricultorilor, inclusiv:
(a)
protecția cunoștințelor tradiționale care prezintă interes pentru resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură;
(b)
dreptul de a participa echitabil la împărțirea avantajelor care decurg din utilizarea resurselor fitogenetice pentru alimentație și agricultură;
(c)
dreptul de a participa la luarea de decizii, la nivel național, privind chestiunile legate de conservarea și utilizarea durabilă a resurselor fitogenetice pentru alimentație și agricultură.”
B – Dreptul Uniunii
9.
Problemele legate de semințe sunt reglementate în diverse directive. Aceste reglementări au fost adoptate pentru prima dată pentru semințe de legume în 1970 (
4
), iar pentru alte soiuri utilizate în agricultură încă din anul 1966 (
5
). În prezent sunt valabile următoarele dispoziții, pentru revizuirea cărora Comisia desfășoară în momentul de față consultări (
6
).
1. Directiva 2002/55/CE
10.
Soiurile despre care este vorba în procedura principală intră în mare măsură sau chiar exclusiv sub incidența Directivei 2002/55/CE a Consiliului din 13 iunie 2002 privind comercializarea semințelor de legume (
7
) (denumită în continuare „Directiva privind legumele”).
11.
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele interzice comercializarea semințelor dintr-un soi care nu a fost admis oficial:
„Statele membre prevăd ca semințele de legume să nu se poată certifica, controla ca semințe standard și comercializa, decât în cazul în care soiul din care provin este admis oficial cel puțin într-un stat membru.”
12.
Articolul 4 alineatul (1) din Directiva privind legumele reglementează admiterea soiurilor:
„Statele membre se asigură că un soi nu este admis decât în cazul în care este distinct, stabil și suficient de omogen.
În cazul cicorii industriale, soiul trebuie să aibă o valoare de cultură sau de utilizare satisfăcătoare.”
13.
Articolul 4 alineatul (3) din Directiva privind legumele cuprinde reglementări pentru protejarea consumatorului de alimentele obținute din soiuri modificate genetic:
„În plus, în cazul în care anumite semințe aparținând unui soi vegetal sunt destinate consumului ca alimente sau ingrediente alimentare, în conformitate cu prevederile Regulamentului (CE) nr. 258/97, ele nu trebuie să:
—
prezinte pericol pentru consumator;
—
inducă consumatorul în eroare;
—
difere de alimentele sau ingredientele alimentare pe care le înlocuiesc în asemenea măsură încât consumarea lor normală să implice inconveniente de ordin nutrițional pentru consumator.”
14.
Articolul 4 alineatul (4) din Directiva privind legumele prevede o admitere mai ușoară, în interesul conservării resurselor genetice ale plantelor. Condițiile în acest scop trebuie să fie stabilite de Comisie în conformitate cu articolul 44 alineatul (2) și cu articolul 46 alineatul (2).
15.
Articolul 5 din Directiva privind legumele definește caracteristicile pentru un soi distinct, stabil și omogen:
„(1)   Un soi este distinct în cazul în care, indiferent de originea, artificială sau naturală, a variației inițiale care i-a dat naștere, acesta se diferențiază clar, prin unul sau mai multe caractere importante, de orice alt soi cunoscut în Comunitate.
[...]
(2)   Un soi este stabil în cazul în care în urma unor reproduceri sau înmulțiri succesive sau la sfârșitul fiecărui ciclu, în cazul în care amelioratorul a definit un ciclu special de reproduceri sau înmulțiri, acesta corespunde în continuare definiției caracterelor sale esențiale.
(3)   Un soi este suficient de omogen în cazul în care plantele care îl compun – cu excepția anomaliilor sporadice – sunt, ținând seama de particularitățile sistemului de reproducere a plantelor, asemănătoare sau identice din punct de vedere genetic în ansamblul caracterelor generale luate în considerare.”
16.
În conformitate cu articolul 52, Directiva privind legumele a intrat în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Comunităților Europene, adică la 9 august 2002. Întrucât această directivă a consolidat dispozițiile directivelor anterioare, ale căror termene de transpunere erau deja expirate, aceasta nu a stabilit niciun termen suplimentar de transpunere.
2. Directiva 2009/145/CE
17.
Directiva 2009/145/CE a Comisiei din 26 noiembrie 2009 de stabilire a anumitor derogări pentru acceptarea varietăților primitive și a soiurilor de legume care sunt cultivate, în mod tradițional, în localități și regiuni speciale și care sunt amenințate de erodare genetică și a soiurilor de legume lipsite de valoare intrinsecă pentru producția vegetală comercială, dar create pentru a fi cultivate în condiții speciale, precum și pentru comercializarea semințelor acestor varietăți primitive și soiuri (
8
) (denumită în continuare „Directiva privind derogările”) s-a bazat pe articolul 4 alineatul (4), pe articolul 44 alineatul (2) și pe articolul 46 alineatul (2) din Directiva privind legumele.
18.
Articolul 1 alineatul (1) din Directiva privind derogările stabilește soiurile pentru care trebuie să se prevadă derogări:
„În ceea ce privește speciile de legume reglementate de Directiva 2002/55/CE, prezenta directivă stabilește anumite derogări privind conservarea in situ și utilizarea durabilă a resurselor genetice ale plantelor prin intermediul cultivării și comercializării:
(a)
pentru a fi acceptate în vederea includerii în cataloagele naționale ale soiurilor și speciilor de legume, astfel cum prevede Directiva 2002/55/CE, a varietăților primitive și a soiurilor care sunt cultivate, în mod tradițional, în localități și regiuni speciale și care sunt amenințate de erodare genetică, denumite în continuare «varietăți de conservare», și
(b)
pentru a fi acceptate în vederea includerii în cataloagele menționate la litera (a) privind soiurile lipsite de valoare intrinsecă pentru producția vegetală comercială, dar create pentru a fi cultivate în condiții speciale, denumite în continuare «soiuri create pentru a fi cultivate în condiții speciale», și
(c)
pentru comercializarea semințelor acestor varietăți de conservare și a soiurilor create pentru a fi cultivate în condiții speciale.”
19.
Condițiile esențiale pentru acceptarea ca varietate de conservare rezultă din articolul 4 din Directiva privind derogările:
„(1)   Pentru a fi acceptată ca varietate de conservare, o varietate primitivă sau o varietate menționată la articolul 1 alineatul (1) litera (a) trebuie să prezinte un interes pentru conservarea resurselor genetice ale plantelor.
(2)   Prin derogare de la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2003/91/CE, statele membre pot adopta propriile dispoziții privind caracterele distinctive, de stabilitate și de uniformitate ale varietăților de conservare.
[...]”
20.
Articolele 13 și 14 din Directiva privind derogările prevăd că semințele din varietățile de conservare pot să fie produse în afara regiunii de origine și comercializate numai cu titlu excepțional.
21.
În conformitate cu articolul 15 din Directiva privind derogările, varietățile de conservare pot fi comercializate numai în cantități foarte limitate:
„Fiecare stat membru se asigură că, pentru fiecare varietate de conservare, cantitatea de semințe comercializate pe an nu depășește cantitatea necesară pentru producția de legume pe numărul de hectare stabilit în anexa I pentru speciile respective.”
22.
Cifrele stabilite în anexa I sunt 10, 20 sau 40 de hectare, în funcție de specie.
23.
Articolul 22 din Directiva privind derogările cuprinde condițiile de acceptare pentru soiurile create pentru a fi cultivate în condiții speciale:
„(1)   Pentru a fi acceptat ca soi creat pentru a fi cultivat în condiții speciale, astfel cum se menționează la articolul 1 alineatul (1) litera (b), un soi nu trebuie să aibă valoare intrinsecă pentru producția comercială, dar trebuie să fie creat pentru a fi cultivat în condiții speciale.
Un soi este considerat a fi creat pentru a fi cultivat în condiții speciale dacă a fost destinat cultivării în condiții agrotehnice, climatice sau pedologice specifice.
(2)   Prin derogare de la articolul 1 alineatul (2) din Directiva 2003/91/CE, statele membre pot adopta propriile dispoziții privind caracterele distinctive, de stabilitate și de uniformitate ale varietăților create pentru a fi cultivate în condiții speciale.”
24.
În conformitate cu articolul 36 alineatul (1) din Directiva privind derogările, aceasta trebuia să fie transpusă până la 31 decembrie 2010.
3. Directiva 2003/91/CE
25.
Directiva 2003/91/CE a Comisiei din 6 octombrie 2003 de stabilire a normelor de aplicare a dispozițiilor articolului 7 din Directiva 2002/55/CE a Consiliului privind numărul minim de caracteristici care trebuie examinate și condițiile minime necesare pentru examinarea anumitor soiuri de legume (
9
) precizează la articolul 1 alineatul (2) cerințele pentru caracteristicile distinctive, de omogenitate și de stabilitate pentru soiuri, făcând trimitere la anumite documente ale Oficiului Comunitar pentru Soiuri de Plante (OCSP) și ale Uniunii Internaționale privind Protecția Noilor Soiuri de Plante (UPOV). Ambele organizații se ocupă cu protecția proprietății intelectuale asupra soiurilor de plante.
4. Directiva 2002/53/CE
26.
Directiva 2002/53/CE a Consiliului din 13 iunie 2002 privind Catalogul comun al soiurilor de plante agricole (
10
) (denumită în continuare „Directiva privind catalogul comun”) stabilește reglementări comune cu privire la admiterea plantelor pentru culturile agricole, care intră în sfera de aplicare a diverse directive, însă nu și a Directivei privind legumele. Pentru prezenta cauză prezintă interes sfecla de zahăr și sfecla furajeră în conformitate cu Directiva 2002/54/CE a Consiliului din 13 iunie 2002 privind comercializarea semințelor de sfeclă (
11
) (denumită în continuare „Directiva privind sfecla”).
27.
Articolul 1 alineatul (1) din Directiva privind catalogul comun reglementează domeniul de aplicare al acesteia după cum urmează:
„Prezenta directivă se referă la admiterea soiurilor de sfeclă [...] într-un catalog comun al soiurilor de plante agricole ale căror semințe sau al căror material săditor pot fi comercializate conform dispozițiilor din directivele privind comercializarea semințelor de sfeclă (2002/54/CE) [...].”
28.
Articolul 1 alineatul (2) din Directiva privind catalogul comun reglementează baza catalogului comun după cum urmează:
„Catalogul comun al soiurilor se întocmește pe baza cataloagelor naționale ale statelor membre.”
29.
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind catalogul comun prevede elaborarea cataloagelor naționale de soiuri după cum urmează:
„Fiecare stat membru întocmește unul sau mai multe cataloage de soiuri admise oficial la certificare și la comercializare pe teritoriul său. [...]”
30.
Condițiile pentru admiterea soiurilor sunt prevăzute la articolul 4 alineatul (1) din Directiva privind catalogul comun:
„Statele membre se asigură că un soi nu este admis decât în cazul în care este distinct, stabil și suficient de omogen. Soiul trebuie să posede o valoare culturală și de utilizare satisfăcătoare.”
31.
Articolul 5 din Directiva privind catalogul comun definește condițiile de admitere la fel ca articolul 5 din Directiva privind legumele, însă la alineatul (4) clarifică în plus ceea ce se înțelege prin „valoare culturală sau de utilizare satisfăcătoare”:
„Un soi are o valoare culturală sau de utilizare satisfăcătoare în cazul în care, comparativ cu celelalte soiuri admise în catalogul statului membru în cauză, acesta reprezintă, prin ansamblul calităților sale, cel puțin pentru producția într-o anumită regiune, o ameliorare clară fie pentru cultură, fie pentru exploatarea recoltelor sau utilizarea produselor obținute din aceste recolte. Calitatea inferioară a unor caracteristici poate fi compensată de alte caracteristici favorabile.”
5. Directiva 98/95/CE
32.
Directiva 98/95/CE a Consiliului din 14 decembrie 1998 de modificare, cu privire la consolidarea pieței interne, a varietăților vegetale modificate genetic și a resurselor genetice ale plantelor, a Directivelor 66/400/CEE, 66/401/CEE, 66/402/CEE, 66/403/CEE, 69/208/CEE, 70/457/CEE și 70/458/CEE privind comercializarea semințelor de sfeclă, semințelor de plante furajere, semințelor de cereale, cartofilor de sămânță, semințelor de plante oleaginoase și de fibră și a semințelor de legume, precum și catalogul comun al soiurilor de specii de plante agricole (
12
) (denumită în continuare „directiva de modificare”) a introdus un temei juridic care, în cadrul legislației privind comercializarea semințelor sau a materialului săditor, să permită, printr-o utilizare in situ, conservarea soiurilor amenințate de erodare genetică [considerentul (17)]. Comisia putea adopta reglementări corespunzătoare printr-o procedură de comitologie. În prezent aceste dispoziții fac parte din Directiva privind legumele, Directiva privind sfecla și Directiva privind catalogul comun și, prin urmare, au fost abrogate la adoptarea acestora.
III – Situația de fapt și cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare
33.
Association Kokopelli (denumită în continuare „Kokopelli”), o organizație neguvernamentală, vinde semințe pentru soiuri așa-numite „soiuri vechi”, care în parte nu sunt acceptate în sensul Directivei privind legumele. Graines Baumaux SAS (denumită în continuare „Graines Baumaux”), o întreprindere din domeniul comercializării semințelor, a identificat în oferta Kokopelli 461 de soiuri neadmise în catalogul soiurilor și, ca urmare, a formulat în anul 2005 o acțiune în temeiul concurenței neloiale. Printre altele, Graines Baumaux a solicitat o despăgubire forfetară în cuantum de 50000 de euro și încetarea publicității pentru aceste soiuri. În primă instanță, Tribunal de Grande Instance Nancy a acordat Graines Baumaux o despăgubire de 10000 de euro și, pe de altă parte, a respins în rest cererea.
34.
Kokopelli a formulat recurs la Cour d’appel Nancy. În cadrul acestei proceduri, Curții îi este adresată următoarea întrebare:
„Directiva de modificare, Directiva privind catalogul comun, Directiva privind legumele și Directiva privind derogările sunt valide în raport cu următoarele drepturi și principii fundamentale ale Uniunii Europene, și anume cu principiul liberei exercitări a activității economice, cu cel al proporționalității, cu cel al egalității sau al nediscriminării, cu cel al liberei circulații a mărfurilor și în raport cu angajamentele asumate în temeiul Tratatului internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură, în special prin faptul că impun constrângeri în ceea ce privește producția și comercializarea semințelor și plantelor vechi?”
35.
La procedură au participat prin prezentarea de memorii Graines Baumaux SAS, Association Kokopelli, Republica Franceză, Regatul Spaniei, Consiliul Uniunii Europene și Comisia Europeană. Nu a existat o procedură orală.
IV – Apreciere juridică
A – Cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
36.
Graines Baumaux se îndoiește cu privire la admisibilitatea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare. Validitatea directivelor menționate ar fi lipsită de importanță pentru soluționarea procedurii în fața instanței naționale, întrucât aceasta se referă la respectarea dispozițiilor dreptului francez care transpun directivele. Cererea ar fi în acest caz inadmisibilă, întrucât Curtea nu răspunde la întrebări de natură ipotetică (
13
).
37.
Acestei susțineri i se poate adăuga argumentul că încălcarea de către Kokopelli a legislației franceze de transpunere nu s-ar putea exclude cu certitudine în cazul în care dispozițiile în discuție ale directivelor ar fi lipsite de validitate. Totuși, atât timp cât se prezumă validitatea acestora (
14
), este dificil ca instanțele naționale să pună la îndoială validitatea legislației de transpunere (
15
). Dimpotrivă, dacă directivele sunt lipsite de validitate, atunci este discutabilă și legislația de transpunere. Acest lucru ar putea să încalce de exemplu libera circulație a mărfurilor prevăzută la articolul 34 TFUE, în măsura în care printre semințele în litigiu s-ar fi aflat și bunuri din alte state membre. Prin urmare, Curtea răspunde la astfel de întrebări (
16
).
B – Cu privire la obiectul cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare
38.
Cour d’appel Nancy solicită răspuns referitor la validitatea a patru directive care conțin un număr mare de reglementări privind comercializarea semințelor. Acestea stabilesc în special condițiile în care soiurile sunt admise și înregistrate în cataloagele naționale ale soiurilor sau în catalogul comun al soiurilor, interzic comercializarea semințelor din soiurile neadmise, însă reglementează totodată și verificarea și calitatea semințelor, precum și ambalajele pentru comercializare. În toate domeniile există „constrângeri în ceea ce privește producția și comercializarea semințelor și plantelor vechi” a căror validitate trebuie să fie analizată potrivit formulării întrebării preliminare.
39.
Procedura principală este totuși mai clar delimitată. Aceasta se limitează la faptul că se reproșează Kokopelli că a vândut semințe pentru soiuri de plante care nu sunt admise. Kokopelli nu revendică înregistrarea soiurilor sale într-un catalog și menționează în mod expres că nu pune în discuție normele cu privire la calitatea semințelor (
17
). Kokopelli contestă reglementările privind ambalajele pentru comercializare (
18
), însă nu rezultă că aceste reglementări fac obiectul acțiunii principale.
40.
În consecință, trebuie să se analizeze numai interdicția de comercializare a semințelor pentru soiurile neadmise.
41.
Potrivit cererii introductive formulate de Graines Baumaux în primă instanță, Kokopelli 461 a comercializat soiuri neadmise de legume. Este cert că aceste soiuri intră în cea mai mare parte, probabil chiar în întregime, sub incidența celei de a treia directive menționate de Cour d’appel, Directiva privind legumele. Pentru acest motiv, în continuare ne vom concentra asupra acestei directive.
42.
În această privință, trebuie să se examineze obligația statelor, cuprinsă la articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele, de a prevedea ca semințele de legume să nu se poată comercializa decât în cazul în care soiul din care provin este admis oficial cel puțin într-un stat membru.
43.
Reglementările privind admiterea se găsesc în special la articolele 4 și 5 din Directiva privind legumele. Potrivit acestora, semințele pot fi comercializate dacă se stabilește faptul că soiul este distinct, stabil și suficient de omogen. În cazul semințelor de cicoare industrială, soiul trebuie în plus să aibă o valoare de cultură sau de utilizare satisfăcătoare.
44.
Aceste condiții reprezintă în această privință o problemă pentru utilizarea „semințelor pentru soiurile vechi” menționate în întrebarea preliminară, în măsura în care Kokopelli și Comisia (
19
) susțin că multe dintre soiurile neadmise nu pot îndeplini aceste condiții. Directiva privind derogările pentru semințele de legume confirmă acest fapt, întrucât, potrivit considerentului (2), această directivă a fost adoptată pentru a permite cultivarea și comercializarea acestora chiar și în cazul în care nu îndeplinesc condițiile generale.
45.
În opinia Kokopelli, patrimoniul genetic al „soiurilor vechi” comercializate de aceasta este mai puțin unitar ca patrimoniul genetic al soiurilor admise. În consecință, „soiurile vechi” pot evolua diferit în funcție de condițiile de mediu, astfel încât acestea nu sunt stabile. Și diferitele exemplare din culturile respective de plante sunt mai puțin asemănătoare între ele. Astfel, soiurile nu sunt similar de omogene precum soiurile admise (
20
).
46.
Așadar, trebuie să se verifice dacă interdicția prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele, de comercializare a semințelor din soiurile care nu se dovedesc a fi distincte, stabile și suficient de omogene și care, dacă este cazul, posedă valoare de cultură și utilizare satisfăcătoare, este compatibilă cu normele de rang superior menționate în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare.
47.
Așadar, vom analiza mai întâi Tratatul internațional privind resursele fitogenetice (secțiunea C. 1.), ulterior principiul proporționalității (secțiunea C. 2.), apoi libera exercitare a activității economice (secțiunea C. 3.) și libera circulație a mărfurilor (secțiunea C. 4.), precum și, în final, principiul egalității de tratament (secțiunea C. 5.).
48.
Ultima directivă menționată de Cour d’appel, Directiva de stabilire a unor derogări pentru semințele de legume, a fost adoptată de Comisie abia în anul 2009 și termenul de transpunere a expirat la 31 decembrie 2010. Întrucât procedura principală a fost introdusă încă din anul 2005, această directivă este probabil irelevantă pentru despăgubirile solicitate. Cu toate acestea, această directivă poate fi relevantă pentru a se decide dacă pe viitor Kokopelli trebuie să nu facă publicitate pentru semințele neadmise. În consecință, trebuie să se verifice dacă Directiva privind derogările modifică concluzia examinării articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele [secțiunea C. 2. litera (c)].
49.
A doua directivă menționată de Cour d’appel este Directiva privind catalogul comun. Această directivă trebuie luată în considerare numai dacă printre cele nouă soiuri de sfeclă pe care le menționează Graines Baumaux în enumerarea soiurilor de legume în litigiu (
21
) se numără și sfeclă de zahăr sau sfeclă furajeră, care intră sub incidența Directivei privind sfecla, care nu este menționată în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare. În dosar nu există indicii în acest sens și, în plus, argumentele prezentate de Graines Baumaux și Kokopelli se opun de asemenea. Totuși, nu se poate exclude în mod definitiv faptul că pentru procedura principală nu este relevantă și validitatea Directivei privind catalogul comun. Pentru ca în acest caz să nu fie necesară o nouă trimitere preliminară a Cour d’appel (
22
), vom verifica în continuare dacă concluzia cu privire la Directiva privind legumele trebuie extinsă și asupra Directivei privind catalogul comun (secțiunea D din prezentele concluzii).
50.
Prima directivă menționată de Cour d’appel, Directiva de modificare, nu mai este în vigoare de la data adoptării Directivei privind legumele și a Directivei privind catalogul comun. În plus, aceasta cuprinde numai temeiuri juridice pentru dispoziții derogatorii care nu au fost utilizate niciodată pe perioada aplicării acesteia. Prin urmare, nu este necesară examinarea acesteia.
C – Cu privire la articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele
1. Cu privire la Tratatul internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură
51.
În conformitate cu articolul 1, Tratatul internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură urmărește, printre altele, conservarea și utilizarea durabilă a resurselor fitogenetice pentru alimentație și agricultură. Kokopelli consideră că acesta s-ar opune reglementărilor cu privire la admiterea soiurilor.
52.
Curtea examinează validitatea dreptului derivat în ceea ce privește toate normele dreptului internațional, în măsura în care sunt îndeplinite două condiții. În primul rând, aceste norme trebuie să fie obligatorii pentru Uniune și, în al doilea rând, Curtea poate examina validitatea unei reglementări în raport cu un tratat internațional numai dacă natura și economia acesteia nu se opun examinării și dacă, pe de altă parte, în ceea ce privește conținutul, aceste dispoziții par necondiționate și suficient de precise (
23
).
53.
Faptul că tratatul internațional este obligatoriu pentru Uniune nu pune probleme, întrucât Uniunea este parte contractantă. Curtea nu trebuie să se pronunțe în speță cu privire la aspectul dacă natura și economia acesteia nu se opun unei examinări a dreptului derivat (
24
), deoarece acest tratat nu cuprinde nicio dispoziție care, în ceea ce privește conținutul, ar fi necondiționată și suficient de imprecisă pentru a contesta validitatea reglementărilor Uniunii privind comercializarea semințelor.
54.
Articolul 5 din tratatul internațional prevede că se vor lua măsuri „sub rezerva legislației [...] naționale” și „după caz”. În conformitate cu articolul 6, se vor elabora și se vor menține măsuri „[...] adecvate”. Urmează o listă de exemple posibile pentru astfel de măsuri. Ambele dispoziții lasă la aprecierea statelor măsurile care trebuie luate. Marja apreciere a Uniunii în privința reglementării comercializării semințelor nu este restrânsă prin aceasta.
55.
Articolul 9 din tratatul internațional se referă la drepturile agricultorilor. În funcție de nevoi și de priorități, părțile contractante ar trebui, după caz și sub rezerva legislației sale naționale, să ia măsuri. Nici în această dispoziție nu există o obligație necondiționată și suficient de precisă.
56.
Se pare că nu există alte dispoziții relevante ale tratatului internațional.
57.
Prin urmare, din examinarea tratatului internațional nu a rezultat niciun element care ar putea să pună în discuție validitatea articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele.
2. Cu privire la principiul proporționalității
58.
Interdicția de comercializare a semințelor pentru soiurile neadmise ar putea totuși să fie disproporționată.
59.
Potrivit principiul proporționalității, care se numără printre principiile generale ale dreptului Uniunii, actele instituțiilor Uniunii trebuie să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de reglementarea în cauză, fiind stabilit că, atunci când este posibilă alegerea dintre mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate (
25
).
60.
În ceea ce privește controlul jurisdicțional al condițiilor menționate la punctul anterior, trebuie să se recunoască legiuitorului Uniunii o putere largă de apreciere într-un domeniu care implică luarea de către acesta a unor decizii de natură politică, economică și socială și în care trebuie să efectueze aprecieri complexe. Numai caracterul vădit inadecvat al unei măsuri adoptate în acest domeniu în raport cu obiectivul pe care instituțiile competente urmăresc să îl atingă poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri (
26
).
61.
Această formulare standard a Curții nu trebuie interpretată în sensul că ar fi necesară numai examinarea caracterului adecvat al măsurii sau că numai în cazul acestui aspect s-ar aplica criteriul inexistenței evidente. Dimpotrivă, prin aceasta se exprimă faptul că examinarea urmărește dacă măsura este în mod evident disproporționată (
27
). Astfel, trebuie să se respecte toate cele trei etape ale examinării proporționalității (
28
).
62.
Cu toate acestea, chiar în prezența unei astfel de competențe (ample), legiuitorul Uniunii este obligat să își întemeieze alegerea pe criterii obiective. În plus, în cadrul aprecierii constrângerilor legate de diferite măsuri posibile, acesta trebuie în plus să examineze dacă obiectivele urmărite prin măsura reținută sunt de natură să justifice consecințe economice negative, chiar considerabile, pentru anumiți operatori (
29
).
a) Cu privire la obiectivele interdicției și la caracterul adecvat al acesteia pentru atingerea acestor obiective
63.
Potrivit considerentelor (2)-(4) ale Directivei privind legumele, reglementările cu privire la admiterea soiurilor au drept obiectiv creșterea productivității agriculturii. Astfel cum subliniază în mod întemeiat Comisia, potrivit articolului 39 alineatul (1) litera (a) TFUE, acesta este un obiectiv al politicii agricole comune.
64.
În plus, interdicția de comercializare protejează clienții de a achiziționa semințe din soiurile care nu sunt distincte, stabile și suficient de omogene și, după caz, care nu au suficientă valoare culturală și de utilizare, mai precis productivitate.
65.
Fără îndoială, interdicția de comercializare pentru semințele din soiurile neadmise este adecvată pentru promovarea acestor două obiective. Această interdicție asigură în mare măsură faptul că clienții, adică în special agricultorii, obțin numai semințe care prezintă caracteristicile constatate la admiterea soiului.
66.
Dacă un soi este distinct, stabil și suficient de omogen, clienții care au achiziționat semințele se pot baza în special pe faptul că vor produce fructul dorit. Această siguranță este o condiție prealabilă pentru utilizarea optimă a resurselor agricole. În cazul în care, astfel cum se prevede în cazul cicorii industriale, se dovedește chiar o valoare culturală și de utilizare satisfăcătoare (
30
), atunci, în plus, trebuie să se aștepte o anumită productivitate.
67.
Dimpotrivă, în cazul în care caracteristicile menționate ale semințelor nu sunt dovedite, clienții cumpără într-o anumită măsură „pe nevăzute”. Aceștia trebuie să se bazeze pe indicațiile vânzătorului cu privire la soiurile de fructe care vor crește din semințe. Abia mai târziu vor descoperi dacă aceste indicații sunt corecte, de regulă cel mai devreme după câteva luni, când din semințe se dezvoltă plantele, posibil chiar abia când sunt coapte fructele. În cazul în care atunci se dovedește că plantele nu corespund așteptărilor, ciclul respectiv de producție nu mai poate fi modificat. Prin aceasta ar fi afectată productivitatea.
68.
La aceasta se adaugă faptul că, probabil, la introducerea interdicției de comercializare pentru semințele din soiurile neadmise nu exista încă o industrie a semințelor suficient de dezvoltată, cu niveluri ridicate de productivitate. Nu se poate exclude faptul că atunci era necesară o reglementare strictă, pentru a se elimina concurența făcută de furnizorii care practică prețuri scăzute și pentru a se permite constituirea unor structuri serioase.
69.
O productivitate agricolă ridicată poate contribui în mod indirect la securitatea alimentară și poate permite ca terenurile care nu mai trebuie exploatate să fie scoase din producția agricolă sau gestionate cu respectarea într-o mai mare măsură a mediului, Franța, Comisia și Consiliul menționând că acestea constituie alte obiective ale normelor de comercializare în litigiu. Aceste două obiective au totuși numai o legătură vagă cu interdicția de comercializare a semințelor neadmise.
70.
În plus, considerentul (12) al Directivei privind legumele arată că scopul catalogului comun al soiurilor este de a garanta libera circulație a semințelor. Acest obiectiv este cuprins la articolul 3 alineatul (3) TUE, care prevede crearea pieței interne. Dreptul privind admiterea soiurilor este adecvat pentru a contribui la atingerea acestui obiectiv, în măsura în care statele membre pot să prezume că semințele oferite spre comercializare în mod legal în alte state membre îndeplinesc și cerințele din statul membru respectiv.
71.
În sfârșit, articolul 4 alineatul (3) din Directiva privind legumele poate fi interpretat în sensul că admiterea soiurilor urmărește de asemenea protejarea consumatorului final al alimentelor produse, astfel încât acestea nu trebuie să prezinte riscuri pentru sănătate și să inducă în eroare consumatorul. Respectarea acestor obiective la admiterea soiurilor poate să contribuie la realizarea acestora.
72.
În sfârșit, ca obiectiv al normelor de comercializare, Comisia amintește de asemenea și starea sanitară a semințelor, care este menționată în considerentul (12) al Directivei 66/402, reglementarea anterioară a unei directive paralele privind semințele de cereale. Este de asemenea posibil ca și directivele menționate în cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare să conțină reglementări care servesc acestei finalități. Totuși, nu reiese modul în care contribuie în acest sens dispozițiile privind admiterea soiurilor. Condițiile de admitere nu au legătură cu sănătatea plantelor. Prin urmare, în cadrul justificării acestora trebuie înlăturat acest obiectiv.
b) Cu privire la necesitate
73.
La prima vedere, necesitatea interdicției de comercializare a semințelor din soiurile neadmise ar putea fi pusă la îndoială. Obiectivele menționate pot fi atinse în mare măsură prin obligații de etichetare mai puțin constrângătoare (
31
). În cazul în care clientul cunoaște faptul că soiul nu îndeplinește cerințele din catalogul soiurilor, acesta s-ar putea abține să achiziționeze sau să utilizeze semințele respective. Astfel ar fi evitată scăderea productivității și, de asemenea, s-ar realiza și protecția consumatorului.
74.
Totuși, îndeplinirea în mare măsură a obiectivelor nu este suficientă pentru excluderea necesității. O măsură este necesară în cazul în care soluțiile alternative mai puțin constrângătoare sunt mai puțin eficiente. Or, aceasta este situația și în speță.
75.
Obligațiile de marcare și de avertizare nu ar garanta deopotrivă faptul că clienții primesc numai semințe care îndeplinesc condițiile de admitere. Nu ar fi exclus ca clienții să se înșele totuși cu privire la calitatea semințelor sau ca, pentru alte motive, de exemplu din cauza prețului, a publicității sau din convingere, aceștia să utilizeze semințe care nu îndeplinesc cerințele de admitere. Aspectul dacă îndeplinirea – lejer – mai amplă a obiectivelor de reglementare prin intermediul interdicției în discuție este suficientă pentru justificarea acesteia nu este o problemă legată de necesitate, ci trebuie să fie examinată în cadrul analizei comparative a dezavantajelor în raport cu obiectivele.
76.
Totuși, legătura dintre admiterea soiului și o interdicție de comercializare a soiurilor neadmise nu este necesară pentru a se permite libera circulație a semințelor pe piața internă (
32
). Chiar și în cazul în care protejarea agriculturii de semințe neadmise ar justifica bariere comerciale naționale (
33
), Uniunea nu ar trebui să adopte nicio interdicție. Dimpotrivă, ar fi suficient articolul 16 alineatul (1) din Directiva privind legumele, care garantează la nivelul Uniunii libera circulație a soiurilor care îndeplinesc condițiile de admitere.
77.
De asemenea, reglementările privind admiterea nu sunt necesare pentru protejarea consumatorului final de alimente obținute din soiurile respective. Acest obiectiv este deja garantat prin intermediul legislației alimentare, de exemplu Regulamentul (CE) nr. 178/2002 (
34
), care cuprinde în acest sens reglementări mult mai precise.
c) Cu privire la examinarea comparativă a avantajelor și a dezavantajelor (caracterul adecvat)
78.
Prin urmare, trebuie să se examineze dacă dezavantajele interdicției de comercializare sunt vădit neadecvate în privința obiectivelor de promovare a productivității agricole și a protecției clientului care primește semințele. În acest context, trebuie să se verifice dacă, prin exercitarea puterii sale de apreciere, legiuitorul Uniunii a încercat să asigure un anumit echilibru între aceste obiective, pe de o parte, și interesele economice ale operatorilor, pe de altă parte (
35
).
79.
În continuare, mai întâi vom arăta că până la adoptarea Directivei privind derogările legiuitorul nu a întreprins nimic pentru a compensa interesele antagoniste și, la sfârșit, că dezavantajele care rezultă din această reglementare sunt în mod vădit disproporționate în raport cu avantajele rezultând din aceasta. În final vom examina dacă luarea în considerare a Directivei privind derogările conduce la o concluzie diferită.
Cu privire la eforturile legiuitorului de a compensa interesele implicate
80.
Potrivit considerentelor directivei care trebuie examinată și argumentelor majorității părților, interdicția de comercializare a semințelor din soiurile neadmise este întemeiată pe ideea că obiectivele urmărite sunt în interesul operatorilor economici. O productivitate înaltă și protejarea semințelor din soiurile care nu îndeplinesc condițiile de admitere corespund intereselor economice ale multor agricultori.
81.
Totuși, norma are în vedere de asemenea și interesele operatorilor economici și ale consumatorilor, care nu sunt interesați în primul rând de o productivitate înaltă și de produse standard. În același timp, se aduce atingere interesului public pentru diversitatea genetică a soiurilor agricole.
82.
Operatorii economici ale căror interese nu urmăresc în principal productivitatea sunt limitați în mod substanțial prin sistemul existent. Producătorii de semințe, comercianții de semințe, agricultorii, dar și utilizatorii produselor agricole nu pot utiliza soiuri care au alte caracteristici decât soiurile admise. În cazul în care un soi neadmis are un gust diferit față de soiurile admise sau dacă în anumite condiții de cultivare furnizează rezultate mai bune, acesta nu poate fi totuși comercializat. De asemenea, sunt îngreunate și eforturile de dezvoltare a soiurilor neadmise în vederea obținerii de soiuri care îndeplinesc condițiile de admitere.
83.
În același timp este limitată alegerea consumatorilor. Aceștia nici nu au acces la alimente sau la alte produse din soiuri care nu îndeplinesc condițiile de admitere și nici nu pot să le cultive singuri, de exemplu în propriile grădini.
84.
Limitarea agricultorilor la soiurile admise reduce în final diversitatea genetică de pe câmpurile europene, întrucât se cultivă mai puține soiuri, iar culturile acestor soiuri prezintă mai puține diferențe genetice între diferitele exemplare (
36
).
85.
În tratate, diversitatea biologică nu este menționată astfel în mod expres ca obiectiv al politicilor europene, însă Uniunea s-a obligat prin Convenția privind diversitatea biologică (
37
) să protejeze această diversitate, iar Curtea a recunoscut-o deja ca obiectiv care trebuie protejat (
38
). În Tratatul internațional privind resursele fitogenetice pentru alimentație și agricultură, acest obiectiv este recunoscut în mod special pentru agricultură.
86.
Cu toate că băncile de semințe și cultivarea pe suprafețe limitate pot contribui la obținerea de soiuri neadmise, astfel de măsuri depind totuși în mod obișnuit de finanțarea de la stat. Utilizarea economică a soiurilor neadmise ar asigura, dimpotrivă, ca acestea să fie semnificativ mai robuste și ar determina de asemenea o diversitate biologică mai mare a culturilor.
87.
Prin urmare, potrivit considerentelor și argumentelor părților, în special ale Consiliului și ale Comisiei, nu rezultă că legiuitorul ar fi ținut seama de aceste interese până la adoptarea Directivei privind derogările. Așadar, acest aspect este suficient pentru ca reglementarea să pară vădit disproporționată.
Cu privire la examinarea comparativă a dezavantajelor în raport cu obiectivele
88.
În cazul în care legiuitorul a efectuat totuși o examinare comparativă, neînregistrată în documente, acesta a săvârșit o eroare în privința raportului proporțional dintre dezavantaje și obiective.
89.
Avantajele interdicției de comercializare în raport cu măsurile mai puțin constrângătoare, cum ar fi de exemplu obligațiile de etichetare, se limitează în esență, astfel cum am arătat mai sus (
39
), la evitarea inducerii în eroare cu privire la utilizarea semințelor neadmise. Acest risc ar fi totuși foarte limitat, în cazul în care ar fi prevăzute indicații de atenționare suficient de clare.
90.
Dimpotrivă, nu există temerea că agricultura europeană pierde accesul la semințe de înaltă calitate. Soiurile înregistrate în catalogul soiurilor și care, prin urmare, îndeplinesc cerințele de admitere pot fi utilizate de agricultori și fără o interdicție de comercializare a soiurilor neadmise. Ca urmare a calităților legate de productivitate ale soiurilor admise, nu este de așteptat să apară situații de natură să elimine concurența.
91.
În plus, între timp a fost creată legislația privind protecția soiurilor (
40
), care are drept efect încurajarea suplimentară a cultivării soiurilor cu productivitate ridicată. Sistemul de protecție a soiurilor cuprinde condiții similare cu admiterea soiurilor în catalogul comun al soiurilor. Prin urmare, sectorul profesional al semințelor probabil că nu se bazează pe protecția împotriva concurenței prin semințele neadmise.
92.
Consiliul consideră că un avantaj suplimentar al interdicției de comercializare este faptul că ar fi împiedicată utilizarea de soiuri neadmise. Este posibil ca aceste semințe să fie dăunătoare sau să nu garanteze o producție agricolă optimă. Interpretăm acest argument în sensul că agricultorii trebuie să fie constrânși, dacă este cazul chiar și împotriva voinței lor, să utilizeze în fapt soiurile productive. Totuși, aceasta reprezintă numai un avantaj foarte limitat, întrucât în principiu este sarcina agricultorilor să decidă ce soiuri cultivă. Aceștia au de asemenea și posibilitatea să renunțe la utilizarea câmpurilor.
93.
În schimb, dezavantajele interdicției de comercializare a semințelor din soiurile neadmise sunt semnificative. Astfel cum am arătat mai sus, acestea se referă la libertatea de a desfășura o activitate comercială, la consumatorii de produse agricole și la diversitatea biologică din agricultură.
94.
Astfel, trebuie reținut că dezavantajele interdicției de comercializare a semințelor din soiurile neadmise sunt preponderente.
Cu privire la Directiva privind derogările
95.
Directiva privind derogările pentru legume ar pune totuși în discuție concluzia actuală, cel puțin pentru perioada de după 31 decembrie 2010, când aceasta ar atenua suficient regulile actuale.
96.
Chiar Directiva de modificare din anul 1998 arată că legiuitorul a constatat necesitatea unui echilibru între interese în privința diversității biologice. Această directivă a introdus temeiuri juridice pentru derogări limitate de la condițiile stricte de admitere, care au fost preluate în Directiva privind legumele. Totuși, anterior aplicării în final de către Comisie, în 2009, a acestor derogări privind semințele de legume, prin adoptarea Directivei 2009/145, aceste măsuri nu au adus atingere interdicției, astfel încât nu s-a modificat nici analiza comparativă a intereselor.
97.
Totuși, Directiva privind derogările oferă posibilitatea de a comercializa unele soiuri care nu au putut fi admise până în prezent. Directiva nu obligă în mod expres statele membre să admită anumite soiuri, însă statele membre sunt ținute să aplice în conformitate cu principiile fundamentale din dreptul Uniunii marjele de apreciere recunoscute prin directivă (
41
). Astfel, acestea sunt obligate să admită soiurile care îndeplinesc condițiile din Directiva privind derogările, în situația în care, în caz contrar, legislația privind admiterea soiurilor ar fi disproporționată (
42
).
98.
Prin urmare, trebuie să se verifice dacă Directiva privind derogările oferă o marjă suficientă pentru utilizarea „soiurilor vechi”. Directiva cuprinde reglementări pentru două tipuri de soiuri, varietăți de conservare, pe de o parte, și, pe de altă parte, „soiurile create pentru a fi cultivate în condiții speciale”.
99.
Admiterea varietăților de menținere presupune în continuare, în conformitate cu articolul 4 alineatul (2) din Directiva privind derogările, dovedirea unei anumite calități minime în privința caracterului distinctiv, a stabilității și a omogenității. În plus, utilizarea acestor soiuri este restrânsă în mod semnificativ: în conformitate cu articolele 13 și 14, semințele pot fi cultivate și comercializate numai în regiunile de origine sau în regiuni similare. Articolele 15 și 16 coroborate cu anexa I limitează cantitativ semințele. În funcție de specie, pentru fiecare soi este permis să se producă și să se comercializeze semințele necesare numai pentru a fi cultivate pe o suprafață cuprinsă între 10 și 40 de hectare.
100.
Kokopelli se îndoiește că aceste reglementări stabilesc un echilibru adecvat între obiectivele de productivitate și de protecție ale agricultorilor, pe de o parte, și menținerea diversității genetice în agricultură, pe de altă parte. Totuși, nu se mai poate constata că avantajele sistemului de admitere a soiurilor este vădit disproporționat în raport cu atingerea adusă interesului pentru diversitatea genetică. Astfel, în mod limitat, este posibilă în prezent cultivarea soiurilor care prezintă interes pentru menținerea resurselor fitogenetice, însă nu îndeplinesc cerințele generale de admitere. În cazul în care cerințele speciale legate de caracterul distinctiv, stabilitatea și omogenitatea acestor soiuri sunt redactate și interpretate într-un mod mai larg, ar trebui ca admiterea „soiurilor vechi” să fie în principiu posibilă.
101.
Totuși, prin restrângerile prevăzute în aceste reglementări nu se urmărește să se permită utilizarea economică a soiurilor cuprinse. Prin urmare, nu sunt respectate suficient interesele operatorilor și ale consumatorilor.
102.
Utilizarea de soiuri create pentru a fi cultivate în condiții specifice este restricționată mai puțin, însă pentru admiterea acestora sunt valabile condiții definite mai strict. Potrivit articolul 22 din Directiva privind derogările, un astfel de soi nu poate avea o valoare intrinsecă pentru producția comercială și trebuie să fi fost creat pentru a fi cultivat numai în condiții agrotehnice, climatice și pedologice specifice. Numai puține „soiuri vechi” pot îndeplini această ultimă condiție. Astfel, este posibil ca această reglementare să permită utilizarea anumitor soiuri vechi, însă este redactată într-un mod prea strict pentru a garanta în general proporționalitatea reglementărilor privind admiterea soiurilor.
103.
Rezumând argumentele de mai sus, trebuie constatat că și după adoptarea Directivei privind derogările pentru legume se mențin dezavantaje pentru operatori economici și consumatori, prin împiedicarea accesului acestora la „soiurile vechi” neadmise. Independent de dezavantajele aduse diversității biologice, aceste dezavantaje sunt vădit disproporționate în raport cu avantajele interdicției, fără ca legiuitorul să fi depus eforturi pentru echilibrarea acestora.
d) Concluzie intermediară
104.
Prin urmare, trebuie să se constate că dezavantajele interdicției prevăzute la articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele, de comercializare a semințelor din soiurile în legătură cu care nu se dovedește că sunt distincte, stabile și suficient de omogene și care, dacă este cazul, posedă valoare de cultură și utilizare satisfăcătoare, sunt disproporționate în raport cu avantajele acesteia. În consecință, această dispoziție este nevalidă.
3. Cu privire la libertatea de a desfășura o activitate economică
105.
În continuare, trebuie să se clarifice dacă interdicția este compatibilă cu libertatea fundamentală de a desfășura o activitate economică.
106.
Libertatea de a desfășura o activitate economică sub forma libertății de a desfășura o activitate comercială este protejată prin articolul 16 din Carta drepturilor fundamentale, care, de la intrarea în vigoare a Tratatului de la Lisabona, potrivit articolului 6 alineatul (1) primul paragraf TUE, are aceeași valoare juridică cu cea a tratatelor (
43
). Curtea recunoscuse anterior acest drept fundamental ca fiind o componentă a libertății de exercitare liberă a profesiei (
44
).
107.
Este evident că normele de comercializare pentru semințe limitează această libertate: în absența admiterii soiului, nu este permisă comercializarea semințelor acestuia, iar acestea nu pot fi nici achiziționate pentru a se cultiva soiul.
108.
Potrivit articolului 52 din Carta drepturilor fundamentale, orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin această cartă trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți. Prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți (
45
).
109.
Astfel, motivele de justificare a atingerilor aduse libertății de a desfășura o activitate comercială trebuie să respecte cerințele principiului proporționalității (
46
). Întrucât s-a constatat deja că interdicția de comercializare este lipsită de proporționalitate, aceasta încalcă în principiu și libertatea fundamentală de a desfășura o activitate comercială.
110.
Cu toate acestea, în scopul aplicării principiului proporționalității în vederea justificării unei limitări a libertății de a desfășura o activitate comercială, trebuie să se țină seama că nu trebuie examinate comparativ toate dezavantajele interdicției de comercializare în raport cu obiectivele acesteia, ci numai atingerile aduse dreptului fundamental examinat, mai precis în special restrângerile pentru producătorii de semințe, comercianții de semințe și agricultori, menționate la punctul 82. Însă chiar și în cazul aplicării acestei examinări comparative, ajungem la concluzia că interdicția de comercializare este vădit disproporționată.
111.
Prin urmare, limitarea libertății de a desfășura o activitate comercială în sensul articolului 16 din cartă prin articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele nu este justificată în raport cu articolul 52 alineatul (1) din cartă. În consecință, dispoziția este lipsită de validitate și ca urmare a încălcării acestei libertăți fundamentale.
4. Cu privire la principiul liberei circulații a mărfurilor
112.
În plus, interdicția de comercializare a semințelor pentru soiurile neadmise ar putea să fie în contradicție cu libera circulație a mărfurilor.
113.
Interdicția prevăzută la articolul 34 TFUE privind restricțiile cantitative și orice măsuri echivalente nu este aplicabilă numai pentru adoptarea de măsuri naționale, ci și pentru actele instituțiilor Uniunii (
47
).
114.
Interdicția restricționează inevitabil comerțul. Întrucât și această restricționare este justificată numai dacă respectă principiul proporționalității (
48
), sunt întemeiate și considerațiile menționate anterior (
49
).
5. Cu privire la principiul egalității sau al nediscriminării
115.
În sfârșit, trebuie să se examineze compatibilitatea cu principiul egalității de tratament, respectiv cu principiul interzicerii discriminării. Acest principiu, care între timp a fost consacrat la articolul 20 din Carta drepturilor fundamentale, impune ca situații comparabile să nu fie tratate în mod diferit și ca situații diferite să nu fie tratate în același mod, cu excepția cazului în care un astfel de tratament este justificat în mod obiectiv (
50
). O diferență de tratament poate fi justificată dacă aceasta este întemeiată pe un criteriu obiectiv și rezonabil, mai precis dacă se află în legătură cu un scop admisibil din punct de vedere legal, urmărit de legislația în cauză, iar această diferență este proporțională cu scopul urmărit de tratamentul în cauză (
51
). Prin urmare, legislația analizată trebuie să fie proporțională cu diferențele și cu similitudinile fiecărei situații (
52
).
116.
Inegalitatea de tratament din speță constă în faptul că pentru soiurile admise este permisă comercializarea semințelor, iar pentru semințele din soiurile neadmise acest lucru nu este permis. Interdicția de comercializare este întemeiată pe faptul că nu au fost dovedite condițiile de admitere. Lipsa acestei dovezi este o diferență între cele două soiuri, care ar putea să justifice în principiu și un tratament diferit, mai precis obligația de a eticheta diferit semințele din soiurile neadmise.
117.
Dezavantajele unei interdicții de comercializare sunt, dimpotrivă, astfel cum s-a arătat deja, disproporționate în raport cu obiectivele reglementării. Astfel, inegalitatea de tratament nu este justificată și interdicția este nevalidă și ca urmare a încălcării principiului egalității de tratament.
6. Concluzie
118.
Concluzia intermediară care trebuie să se rețină este că interdicția prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele, de a comercializa semințe din soiurile pentru care nu se dovedește că sunt distincte, stabile și suficient de omogene și care, după caz, prezintă o valoare culturală și de utilizare satisfăcătoare, este lipsită de validitate ca urmare a atingerii aduse principiului proporționalității, libertății de a desfășura o activitate comercială conform articolului 16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, principiului liberei circulații a mărfurilor conform articolului 34 TFUE, precum și principiului egalității de tratament conform articolului 20 din cartă.
D – Cu privire la Directiva privind catalogul comun
119.
În sfârșit, trebuie să se verifice dacă concluzia examinării articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele trebuie să fie transpusă Directivei privind catalogul comun.
120.
Spre deosebire de dispozițiile articolului 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele, Directiva privind catalogul comun nu prevede în mod expres că este permisă comercializarea semințelor numai dacă soiul este admis oficial.
121.
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din Directiva privind catalogul comun, aceasta reglementează admiterea soiurilor ale căror semințe sau al căror material săditor pot fi comercializate. De asemenea, în legătură cu condițiile de admitere, articolul 3 alineatul (1) se referă la „soiuri admise oficial [...] la comercializare”.
122.
Aceste dispoziții ale Directivei privind legumele pot fi interpretate în sensul că este permisă numai comercializarea semințelor din soiurile admise. O astfel de interdicție ar fi lipsită de validitate la fel ca și articolul 3 alineatul (1) din Directiva privind legumele, pentru aceleași motive. Însă nu trebuie adoptată obligatoriu această interpretare.
123.
Admiterea ar putea fi interpretată mai curând în sensul că aceasta confirmă condiția unei înregistrări a soiului în catalog și dovedirea condițiilor de admitere. Această interpretare este de preferat, având în vedere faptul că, potrivit unui principiu general de interpretare, un act al Uniunii trebuie interpretat, în măsura posibilului, astfel încât să nu repună în discuție validitatea acestuia (
53
).
124.
Validitatea Directivei privind catalogul comun nu poate fi repusă în discuție, întrucât este posibilă o astfel de interpretare într-un mod conform cu drepturile fundamentale.
V – Concluzie
125.
În consecință, propunem Curții să dispună după cum urmează:
„1)
Interdicția de comercializare prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2002/55/CE pentru semințele din soiurile în legătură cu care nu se dovedește că sunt distincte, stabile și suficient de omogene și care, după caz, prezintă o valoare culturală și de utilizare satisfăcătoare este lipsită de validitate ca urmare a atingerii aduse principiului proporționalității, libertății de a desfășura o activitate comercială conform articolului 16 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, principiului liberei circulații a mărfurilor conform articolului 34 TFUE, precum și principiului egalității de tratament conform articolului 20 din Carta drepturilor fundamentale.
2)
Dimpotrivă, din examinarea cererii de pronunțare a unei hotărâri preliminare nu a rezultat nimic care ar repune în discuție validitatea celorlalte dispoziții ale Directivei 2002/55/CE, precum și ale Directivei 98/95/CE, ale Directivei 2002/53/CE și ale Directivei 2009/1454.”
(
1
)	Limba originală: germana.
(
2
)	JO L 378, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 37, p. 188.
(
3
)	JO 2004, L 378, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 37, p. 169.
(
4
)	Articolele 3 și 4 din Directiva 70/458/CEE a Consiliului din 29 septembrie 1970 privind comercializarea semințelor de legume (JO L 225, p. 7).
(
5
)	A se vedea Directiva 66/400/CEE a Consiliului din 14 iunie 1966 privind comercializarea semințelor de sfeclă (JO 125, p. 2290), Directiva 66/401/CEE a Consiliului din 14 iunie 1966 privind comercializarea semințelor de plante furajere (JO 125, p. 2298, Ediție specială, 03/vol. 01, p. 40) și Directiva 66/402/CEE a Consiliului din 14 iunie 1966 privind comercializarea semințelor de cereale (JO 125, p. 2309, Ediție specială, 03/vol. 1, p. 53)
(
6
)	Documentele relevante, precum și avizele diverselor autorități și părți interesate se găsesc pe o pagină web a Comisiei, http://ec.europa.eu/food/plant/propagation/evaluation/index_en.htm, accesată ultima dată la data de 16 ianuarie 2012.
(
7
)	JO L 193, p. 33, Ediție specială, 03/vol. 43, p. 171.
(
8
)	JO L 312, p. 44.
(
9
)	JO L 254, p. 11, Ediție specială, 03/vol. 49, p. 101.
(
10
)	JO L 193, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 43, p. 150.
(
11
)	JO L 193, p. 12, Ediție specială, 03/vol. 43, p. 150.
(
12
)	JO 1999, L 25, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 26, p. 184.
(
13
)	A se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2011, Gueye (C-483/09 și C-1/10, Rep., p. I-8263, punctul 40).
(
14
)	A se vedea Hotărârea din 13 februarie 1979, Granaria (101/78, Rec., p. 623, punctul 4), Hotărârea din 5 octombrie 2004, Comisia/Grecia (C-475/01, Rec., p. I-8923, punctul 18), și Hotărârea din 12 februarie 2008, Centre d’exportation du livre français (C-199/06, Rep., p. I-469, punctul 59).
(
15
)	În ceea ce privește verificarea dreptului de transpunere în raport cu dreptul constituțional național, a se vedea Hotărârea din 22 iunie 2010, Melki și Abdeli (C-188/10 și C-189/10, Rec., p. I-5667, punctul 56).
(
16
)	A se vedea, după caz, situațiile din Hotărârea din 14 decembrie 2004, Arnold André (C-434/02, Rec., p. I-11825, punctul 20), Hotărârea din 12 iulie 2005, Alliance for Natural Health și alții (C-154/04 și C-155/04, Rec., p. I-6451, punctul 21), Hotărârea din 6 decembrie 2005, ABNA și alții (C-453/03, C-11/04, C-12/04 și C-194/04, Rec., p. I-10423, punctele 17, 22 și urm. și 34), precum și Hotărârea din 1 martie 2011, Association Belge des Consommateurs Test-Achats și alții (C-236/09, Rep., p. I-773, punctul 12).
(
17
)	Punctul 146 din memoriul său.
(
18
)	Punctul 147 și urm.
(
19
)	Punctul 95 din observațiile Comisiei.
(
20
)	A se vedea Food Chain Evaluation Consortium, „Evaluation of the Community acquis on the marketing of seed and plant propagating material (S&PM)” (http://ec.europa.eu/food/plant/propagation/evaluation/s_pm_evaluation_finalreport_en.pdf), 2008, p. 78 și p. 168 și urm.
(
21
)	A se vedea cererea introductivă a Graines Baumaux din prima instanță, p. 25 și urm. din anexele la memoriul acesteia: cinci soiuri de „betteraves” [sfeclă] și patru soiuri de „navets” [napi].
(
22
)	A se vedea Hotărârea din 6 decembrie 2005, Gaston Schul Douane-expediteur (C-461/03, Rep., p. I-10513, punctul 19 și urm.).
(
23
)	A se vedea Hotărârea din 3 iunie 2008, Intertanko și alții (C-308/06, Rep., p. I-4057, punctul 43 și urm.), și Hotărârea din 21 decembrie 2011, The Air Transport Association of America și alții (C-366/10, Rep., p. I-13755, punctul 51 și urm.).
(
24
)	A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate la 6 octombrie 2011 în cauza The Air Transport Association of America și alții (citată la nota de subsol 23, punctul 68 și urm.)
(
25
)	A se vedea Hotărârea din 12 iulie 2001, Jippes și alții (C-189/01, Rec., p. I-5689, punctul 81), Hotărârea din 7 iulie 2009, S.P.C.M. și alții (C-558/07, Rep., p. I-5783, punctul 41), și Hotărârea din 8 iulie 2010, Afton Chemical (C-343/09, Rep., p. I-7027, punctul 45 și jurisprudența citată).
(
26
)	A se vedea Hotărârea S.P.C.M. și alții (punctul 42), precum și Hotărârea Afton Chemical (punctul 46), citate la nota de subsol 25.
(
27
)	A se vedea Hotărârea S.P.C.M. și alții (citată la nota de subsol 25, punctul 71).
(
28
)	A se vedea analiza din Hotărârea S.P.C.M. și alții (citată la nota de subsol 25, punctul 44 și urm. referitor la obiectivele și caracterul adecvat al măsurii, punctul 59 și urm. referitor la necesitate, precum și punctul 64 și urm. referitor la aprecierea comparativă a dezavantajelor și obiectivelor).
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 16 decembrie 2008, Arcelor Atlantique și Lorraine și alții (C-127/07, Rep., 2008, p. I-9895, punctul 58), Hotărârea din 8 iunie 2010, Vodafone și alții (C-58/08, Rep., p. I-4999, punctul 53), și Hotărârea din 12 mai 2011, Luxemburg/Parlamentul European și Consiliul (C-176/09, Rep., p. I-3727, punctul 63).
(
30
)	A se vedea definiția acestei valori prevăzută la articolul 5 alineatul (4) din Directiva privind catalogul comun.
(
31
)	A se vedea de asemenea al patrulea dintre cele cinci scenarii pe care Comisia le pune în discuție în documentul său consultativ privind reforma sistemului, „Options and Analysis of possible Scenarios for the Review of the EU Legislation on the Marketing of Seed and Plant Propagating Material” (http://ec.europa.eu/food/plant/propagation/evaluation/docs/15042011_options_analysis_paper_en.pdf, p. 12 și urm.).
(
32
)	A se vedea mai sus, punctul 70.
(
33
)	Din considerațiile expuse mai jos, punctul 88 și urm., privind caracterul adecvat și examinarea liberei circulații a bunurilor (a se vedea mai jos punctul 112 și urm.) rezultă îndoieli în acest sens.
(
34
)	Regulamentul Parlamentului European și al Consiliului din 28 ianuarie 2002 de stabilire a principiilor și a cerințelor generale ale legislației alimentare, de instituire a Autorității Europene pentru Securitatea Alimentară și de stabilire a procedurilor în domeniul produselor alimentare (JO L 31, p. 1, Ediție specială, 15/vol. 8, p. 68).
(
35
)	Hotărârea Afton Chemical (citată la nota de subsol 25, punctul 56); a se vedea și Hotărârea S.P.C.M. și alții (citată la nota de subsol 25, punctul 64 și urm.) și Hotărârea din 9 noiembrie 2010, Volker și Markus Schecke (C-92/09 și C-93/09, Rep., p. I-11063, punctele 77 și 81), precum și trimiterile de la nota de subsol 29.
(
36
)	A se vedea mai sus, punctul 45.
(
37
)	JO 1993, L 309, p. 3, Ediție specială, 11/vol. 8, p. 103.
(
38
)	A se vedea Hotărârea din 3 decembrie 1998, Bluhme (C-67/97, Rec., p. I-8033, punctul 33).
(
39
)	A se vedea mai sus, punctul 75.
(
40
)	Reglementată în Uniune prin Regulamentul (CE) nr. 2100/94 al Consiliului din 27 iulie 1994 de instituire a unui sistem comunitar de protecție a soiurilor (JO L 227, p. 1, Ediție specială, 03/vol. 15, p. 197).
(
41
)	A se vedea Hotărârea din 24 martie 1994, Bostock (C-2/92, Rec., p. I-955, punctul 16), Hotărârea din 27 iunie 2006, Parlamentul European/Consiliul (cunoscută sub numele „Reîntregirea familiei”, C-540/03, Rec., p. I-5769, punctul 105), și Hotărârea din 1 iulie 2010, Speranza (C-35/09, Rep., p. I-6581, punctul 28).
(
42
)	A se vedea Hotărârea din 18 noiembrie 1987, Maizena și alții (137/85, Rec., p. 4587, punctul 15), și Hotărârea Speranza (citată la nota de subsol 41, punctul 29).
(
43
)	A se vedea Hotărârea din 19 ianuarie 2010, Kücükdeveci (C-555/07, Rep., p. I-365, punctul 22), și Hotărârea din 22 decembrie 2010, DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft (C-279/09, Rep., p. I-13849, punctul 30).
(
44
)	Hotărârea din 14 mai 1974, Nold/Comisia (4/73, Rec., p. I-491, punctul 14), Hotărârea din 5 octombrie 1994, Germania/Consiliul (C-280/93, Rec., p. I-4973, punctul 78), și Hotărârea din 16 noiembrie 2011, Bank Melli Iran/Consiliul (C-548/09 P, Rep., p. I-11381, punctul 114).
(
45
)	A se vedea în același sens Hotărârile citate la nota de subsol 44. Pentru examinarea unei astfel de justificări, a se vedea Hotărârea Volker și Markus Schecke (citată la nota de subsol 35, punctul 65 și urm.).
(
46
)	A se vedea Hotărârea Alliance for Natural Health și alții (citată la nota de subsol 16, punctul 129), Hotărârea ABNA și alții (citată la nota de subsol 16, punctul 87 și urm.) și, referitor la protecția datelor cu caracter personal, Hotărârea Volker și Markus Schecke (citată la nota de subsol 35, punctul 74).
(
47
)	A se vedea Hotărârea din 17 mai 1984, Denkavit Nederland (15/83, Rec., p. 2171, punctul 15), și Hotărârea Alliance for Natural Health și alții (citată la nota de subsol 16, punctul 47).
(
48
)	În privința validității dreptului derivat, a se vedea Hotărârea din 7 februarie 1985, ADBHU (240/83, Rec., p. 531, punctul 15), și Hotărârea din 25 iunie 1997, Kieffer și Thill (C-114/96, Rec., p. I-3629, punctul 31), precum și, în general, Hotărârea din 20 septembrie 1988, Comisia/Danemarca (C-302/86, Rec., p. 4607, punctul 11 și, referitor la caracterul adecvat, punctul 21), și Hotărârea din 15 noiembrie 2005, Comisia/Austria (C-320/03, Rec., p. I-9871, punctele 85 și 90).
(
49
)	A se vedea punctul 110 de mai sus.
(
50
)	A se vedea Hotărârea din 10 ianuarie 2006, IATA și ELFAA (C-344/04, Rec., p. I-403, punctul 95), Hotărârea S.P.C.M. (citată la nota de subsol 25, punctul 74) și Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia și alții (C-550/07 P, Rep., p. I-8301, punctul 55).
(
51
)	A se vedea Hotărârea Atlantique și Lorraine și alții (citată la nota de subsol 29, punctul 47).
(
52
)	A se vedea Concluziile avocatului general Poiares Maduro prezentate la 3 aprilie 2008 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Huber (C-524/06, Rep., p. I-9705, punctul 7), precum și Concluziile noastre prezentate la 8 septembrie 2005 2008 în cauza în care s-a pronunțat Hotărârea Parlamentul European/Consiliul (C-540/03, Rec., p. I-5769, punctul 107 și trimiterile citate) și Hotărârea din 10 martie 2009, S.P.C.M. și alții (citată la nota de subsol 25, punctul 134).
(
53
)	A se vedea Hotărârea din 4 octombrie 2001, Italia/Comisia (C-403/99, Rec., p. I-6883, punctul 37), Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Sturgeon și alții (C-402/07 și C-432/07, Rep., p. I-10923, punctul 47), și Hotărârea din 16 septembrie 2010, Chatzi (C-149/10, Rep., p. I-8489, punctul 43).