62021CC0019
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL NICHOLAS EMILIOU
prezentate la 7 aprilie 2022 (
1
)
Cauza C‑19/21
I,
S
împotriva
Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid
[cerere de decizie preliminară formulată de Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Tribunalul din Haga, cu sediul în Haarlem, Țările de Jos)]
„Trimitere preliminară – Controale la frontiere, drept de azil și imigrare – Politica privind dreptul de azil – Criterii și mecanisme de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională – Regulamentul (UE) nr. 604/2013 (Regulamentul Dublin III) – Articolul 8 alineatul (2) – Minor neînsoțit care susține că are o rudă prezentă în mod legal în alt stat membru – Articolul 27 – Refuzul autorităților competente din acest alt stat membru de a prelua solicitantul – Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Articolul 47 – Dreptul la o cale de atac efectivă”
I. Introducere
1.
În timpul a ceea ce este denumită în mod curent „criza refugiaților din 2015”, peste 95000 de minori neînsoțiți au solicitat protecție internațională, ceea ce reprezintă 7 % din numărul total al cererilor de protecție internațională în Uniunea Europeană (
2
). Sosirea minorilor neînsoțiți este un fenomen persistent, resimțit cel mai mult de Grecia, care, în 2020, a primit peste 20 % din totalul solicitanților de azil considerați minori neînsoțiți din întreaga Uniune Europeană și s‑a confruntat cu cel mai mare număr din toate statele membre ale Uniunii (
3
).
2.
Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Tribunalul din Haga, cu sediul în Haarlem, Țările de Jos) a adresat Curții de Justiție întrebări cu privire la interpretarea articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (
4
), care conferă solicitanților de azil dreptul la o cale de atac efectivă împotriva „deciziilor de transfer” adoptate de statele membre, precum și a articolului 47 primul paragraf din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), care acordă „[oricărei] persoane ale cărei drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate” dreptul la o astfel de cale de atac în fața unei instanțe judecătorești.
3.
Litigiul principal privește un solicitant de azil, I (denumit în continuare „reclamantul”), care era un minor neînsoțit la momentul depunerii cererii sale de protecție internațională în Grecia. Potrivit articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, în cazul în care un astfel de minor are o rudă care poate avea grijă de el și care este prezentă în mod legal în alt stat membru, acel alt stat membru este responsabil de examinarea cererii de protecție internațională a minorului, cu condiția ca acest lucru să fie în interesul superior al minorului.
4.
În prezenta cauză, reclamantul susține că are o astfel de rudă, și anume un pretins unchi al său, S, care locuiește în Țările de Jos. În consecință, autoritățile elene au solicitat Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (secretarul de stat pentru justiție și securitate, Țările de Jos, denumit în continuare „secretarul de stat”) să preia solicitantul, astfel încât cererea sa de protecție internațională să poată fi examinată în Țările de Jos, iar el să poată locui cu S în perioada acestei examinări. Acțiunea în fața instanței de trimitere, introdusă de reclamant și de S împotriva secretarului de stat, are ca obiect respingerea acestei cereri de către acesta din urmă.
5.
În acest context, instanța de trimitere solicită să se clarifice dacă și, în caz afirmativ, în ce temei juridic [articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III sau articolul 47 primul paragraf din cartă, separat sau coroborate], solicitantul și S ar trebui să beneficieze de o cale de atac împotriva refuzului secretarului de stat.
6.
Prezenta cauză aduce în prim plan, încă o dată (
5
), problema echilibrului delicat dintre două obiective inerente Regulamentului Dublin III, și anume, pe de o parte, acela de a dispune de o procedură rapidă de repartizare a responsabilității între statele membre pentru examinarea cererilor de protecție internațională și, pe de altă parte, acela de a asigura, în special atunci când statele membre se confruntă cu situația unor minori neînsoțiți, care sunt considerați un grup deosebit de vulnerabil de solicitanți de azil, protecția drepturilor fundamentale ale persoanelor în cauză.
7.
Astfel cum vom explica în continuare, considerăm că, în timp ce articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu vizează situația în discuție, articolul 47 primul paragraf din cartă impune ca minorului neînsoțit să i se dea posibilitatea de a contesta în fața instanțelor din statul membru respectiv, în drept și în fapt, refuzul autorităților acelui stat membru de a‑l prelua în temeiul articolului 8 alineatul (2) din acest regulament.
II. Cadrul juridic
8.
Considerentele (13), (14), (16), (19) și (39) ale Regulamentului Dublin III au următorul cuprins:
„(13)
În conformitate cu Convenția din 1989 a Organizației Națiunilor Unite privind drepturile copilului și cu [carta], interesul superior al copilului ar trebui să primeze în aplicarea de către statele membre a prezentului regulament. În procesul de evaluare a interesului superior al copilului, statele membre ar trebui în special să ia în considerare în mod corespunzător dezvoltarea socială și bunăstarea minorului, aspecte legate de siguranța și securitatea acestuia, opinia minorului în concordanță cu vârsta și nivelul său de maturitate, inclusiv istoricul acestuia. În plus, ar trebui stabilite garanții procedurale specifice pentru minorii neînsoțiți, având în vedere vulnerabilitatea deosebită a acestora.
(14)
În conformitate cu Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale și cu Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, respectul pentru viața de familie ar trebui să primeze în aplicarea de către statele membre a prezentului regulament.
[…]
(16)
Pentru a asigura respectarea deplină a principiului unității familiei și a interesului superior al copilului, existența unei relații de dependență între solicitant și un copil, frate sau soră ori părinte al acestuia, pe motiv de graviditate sau maternitate a solicitantului, de stare a sănătății sau de vârstă înaintată, ar trebui să devină un criteriu obligatoriu de responsabilitate. În cazul în care solicitantul este un minor neînsoțit, prezența, pe teritoriul unui alt stat membru, a unui membru al familiei sau a unei rude care pot avea grijă de acesta, ar trebui să devină, de asemenea, criteriu obligatoriu de responsabilitate.
[…]
(19)
În vederea garantării protecției efective a drepturilor persoanelor vizate, ar trebui stabilite garanții juridice și dreptul la o cale de atac eficientă în ceea ce privește deciziile legate de transferurile către statul membru responsabil în conformitate, în special cu drepturile recunoscute la articolul 47 din [cartă]. […]
[…]
(39)
Prezentul regulament respectă drepturile fundamentale și principiile care sunt recunoscute în special de [cartă]. În special, prezentul regulament urmărește să asigure respectarea deplină a dreptului de azil garantat de articolul 18 din cartă, precum și a drepturilor recunoscute în temeiul articolelor 1, 4, 7, 24 și 47 din cartă. Prezentul regulament ar trebui prin urmare aplicat în mod corespunzător.”
9.
Articolul 8 din acest regulament, intitulat „Minorii”, prevede la alineatul (2):
„În cazul în care solicitantul este un minor neînsoțit (
6
) care are o rudă (
7
) prezentă în mod legal în alt stat membru și dacă se stabilește, pe baza unei examinări individuale, că ruda poate avea grijă de el, respectivul stat membru reunește minorul cu ruda sa și este statul membru responsabil, cu condiția ca acest lucru să fie în interesul superior al minorului.”
10.
Secțiunea II a capitolului VI din Regulamentul Dublin III, intitulată „Proceduri privind cererile de preluare”, cuprinde articolele 21 și 22, care stabilesc obligațiile care se aplică statelor membre atunci când prezintă o cerere de preluare și atunci când răspund la o astfel de cerere. Articolul 21 alineatul (1) prevede, în dispozițiile relevante:
„Atunci când un stat membru în care s‑a prezentat o cerere de protecție internațională consideră că alt stat membru este responsabil de examinarea cererii, acesta poate, pe cât de repede posibil și în orice caz în termen de trei luni de la data la care a fost prezentată cererea […], cere celuilalt stat membru să preia solicitantul.
[…]”
11.
Articolul 22 alineatul (1) prevede că „statul membru solicitat face cercetările necesare și hotărăște asupra cererii de preluare a solicitantului de azil în termen de două luni de la data la care cererea a fost primită”.
12.
Secțiunea IV a capitolului VI din Regulamentul Dublin III, intitulată „Garanții procedurale”, cuprinde articolul 27, care prevede la alineatul (1):
„Solicitantul […] are dreptul la o cale eficientă de atac, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe naționale.”
III. Situația de fapt, procedura națională și întrebările preliminare
13.
Reclamantul este un resortisant egiptean născut în anul 2002. La 23 decembrie 2019, când nu împlinise încă vârsta de 18 ani, el a depus o cerere de protecție internațională în Grecia.
14.
În cursul procedurii desfășurate de autoritățile elene pentru a determina, în temeiul criteriilor stabilite în Regulamentul Dublin III, statul membru responsabil de examinarea cererii sale (denumită în continuare „procedura Dublin”), solicitantul a indicat autorităților elene că dorește să se reunească cu S, despre care susține că este unchiul său și care locuiește în Țările de Jos.
15.
La 10 martie 2020, autoritățile elene au prezentat autorităților competente din Țările de Jos, și anume secretarului de stat, o cerere de preluare, în temeiul articolului 21 din Regulamentul Dublin III. Cererea era întemeiată pe criteriul de responsabilitate care figurează la articolul 8 alineatul (2) din regulamentul menționat.
16.
Prin scrisoarea din 8 mai 2020, secretarul de stat a respins cererea de preluare pentru motivul că legătura de familie dintre reclamant și S nu a putut fi stabilită.
17.
La 28 mai 2020, autoritățile elene au solicitat secretarului de stat să își reconsidere decizia, în conformitate cu articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 1560/2003 (
8
) (denumit în continuare „Regulamentul de punere în aplicare”).
18.
Prin scrisoarea din 11 iunie 2020, secretarul de stat și‑a reafirmat concluzia cu privire la lipsa unei dovezi suficiente a legăturii de familie dintre reclamant și S și a respins cererea de reexaminare.
19.
La 24 iunie 2020, reclamantul și S au contestat refuzul secretarului de stat de a‑l prelua pe reclamant. Prin scrisoarea din 26 iunie 2020, secretarul de stat a declarat această contestație ca fiind vădit inadmisibilă, după ce a arătat că Regulamentul Dublin III nu conține nicio dispoziție care să permită solicitanților de protecție internațională să conteste refuzul unei cereri de preluare.
20.
În aceeași zi, reclamantul și S au contestat decizia cuprinsă în această scrisoare în fața instanței de trimitere (
9
).
21.
În fața acestei instanțe, reclamantul (
10
) susține că, prin refuzul de a‑l prelua, secretarul de stat nu a luat în considerare interesul său superior, încălcând articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III. Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III și articolul 47 primul paragraf din cartă impun, așadar, ca acestuia să i se acorde o cale de atac efectivă împotriva refuzului secretarului de stat.
22.
Reclamantul susține de asemenea că, în urma pronunțării Hotărârii Ghezelbash (
11
) și a Hotărârii Karim (
12
), protecția drepturilor solicitanților de azil în cadrul Uniunii Europene a fost consolidată, astfel încât aceste persoane ar trebui, în general, să poată contesta aplicarea incorectă a criteriilor prevăzute în capitolul III din Regulamentul Dublin III pentru determinarea statului membru responsabil de examinarea cererii lor de protecție internațională.
23.
Secretarul de stat consideră că reclamantul nu are dreptul de a exercita, în fața unei instanțe judecătorești, o cale de atac împotriva refuzului său de a‑l prelua. În această privință, secretarul de stat susține că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede o cale de atac numai în cazul în care este adoptată o „decizie de transfer”, în sensul acestei dispoziții. Secretarul de stat subliniază că procedura de determinare a statului membru responsabil are loc exclusiv la nivelul autorităților competente ale statelor membre și nu acordă solicitanților de azil niciun drept de a contesta un refuz al autorităților competente ale statului membru de a îi prelua (
13
).
24.
Instanța de trimitere arată că, potrivit informațiilor de care dispune, autoritățile elene au decis să nu procedeze la examinarea cererii de protecție internațională a solicitantului atât timp cât procedura principală este pendinte.
25.
Aceasta arată de asemenea că statele membre (și, mai precis, Germania, Austria, Suedia, și, anterior, Regatul Unit) au abordat în mod foarte diferit aspectul dacă ar trebui prevăzută o cale de atac în cazul în care un solicitant de azil dorește să conteste refuzul unui stat membru de a îl prelua.
26.
În plus, instanța de trimitere consideră că expresia „decizie de transfer” de la articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III ar trebui interpretată în sens larg, indiferent dacă este sau nu coroborată cu articolul 47 primul paragraf din cartă. O interpretare restrictivă a articolului 27 alineatul (1) din acest regulament ar fi, în opinia sa, arbitrară și nejustificată. Mai mult decât atât, întrucât numai autoritățile competente ale statelor membre sunt în măsură să inițieze „procedura de conciliere” în sensul articolului 37 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, ar fi imposibil să se concluzioneze că această dispoziție acordă deja solicitanților de azil o cale de atac efectivă în sensul articolului 47 primul paragraf din cartă.
27.
În sfârșit, această instanță are îndoieli cu privire la aspectul dacă „ruda” unui minor neînsoțit are un drept propriu de a contesta refuzul statului membru în care locuiește în mod legal de a prelua un astfel de minor în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III.
28.
În acest context, Rechtbank Den Haag, zittingsplaat Haarlem (Tribunalul din Haga, cu sediul în Haarlem) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 27 din [Regulamentul Dublin III] trebuie interpretat în sensul că acesta obligă statul membru solicitat, în mod individual sau coroborat cu articolul 47 din cartă, să prevadă pentru solicitantul care are reședința în statul membru solicitant și dorește transferul în temeiul [articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III] sau pentru [ruda] solicitantului prevăzut la [dispoziția respectivă] o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judiciare împotriva refuzului cererii de preluare?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare și dacă articolul 27 din [Regulamentul Dublin III] nu poate constitui un temei pentru o cale de atac efectivă, articolul 47 din cartă trebuie interpretat, coroborat cu dreptul fundamental la unitatea familiei și cu interesul superior al copilului [astfel cum sunt prevăzute la articolele 8-10 și în considerentul (19) al Regulamentului Dublin III], în sensul că acesta obligă statul membru solicitat să prevadă pentru solicitantul care are reședința în statul membru solicitant și dorește transferul în temeiul [articolului 8 alineatul (2)] din [Regulamentul Dublin III] sau pentru [ruda] solicitantului prevăzut la [dispoziția respectivă] o cale de atac efectivă în fața unei instanțe judiciare împotriva refuzului cererii de preluare?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima și la a doua întrebare, în ce mod și de către care stat membru trebuie comunicate solicitantului sau rudei acestuia decizia de refuz a statului membru solicitat și dreptul de a formula o cale de atac împotriva acesteia?”
29.
Cererea de decizie preliminară din 12 ianuarie 2021 a fost înregistrată la grefa Curții la 13 ianuarie 2021. Reclamantul și S, guvernele elen, francez, neerlandez și elvețian, precum și Comisia Europeană au transmis observații scrise. Reclamantul și S, guvernele elen, neerlandez și belgian, precum și Comisia, au fost reprezentate în ședința care a avut loc la 11 ianuarie 2021.
IV. Apreciere
30.
Regulamentul Dublin III stabilește criteriile și mecanismele de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate în Uniunea Europeană de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid. Astfel cum reiese clar din articolul 3 alineatul (1) din regulamentul menționat, acesta urmărește să asigure examinarea oricărei astfel de cereri, dar și faptul că un singur stat membru (cel desemnat de criteriile prevăzute în capitolul III din Regulamentul Dublin III) are această responsabilitate. În cazul în care un stat membru în care este prezentată o cerere de protecție internațională consideră, pe baza acestor criterii, că un alt stat membru este responsabil de examinarea acesteia, primul stat membru (denumit în continuare „statul membru solicitant”) cere celui de al doilea stat membru (denumit în continuare „statul membru solicitat”) să preia solicitantul de azil (prin prezentarea unei cereri de preluare) (
14
).
31.
În speță, o astfel de cerere a fost transmisă autorităților neerlandeze de omologii lor greci. Cererea s‑a întemeiat pe articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, care conține un „criteriu obligatoriu de responsabilitate” (
15
) care vizează protejarea minorilor neînsoțiți prin reunirea acestora cu „rudele” lor (
16
). Secretarul de stat a respins cererea pentru motivul că legătura de familie dintre reclamant și pretinsul său unchi, S, nu putea fi stabilită. Ambii doresc să conteste acest refuz în fața instanțelor neerlandeze cu speranța că reclamantul va fi transferat în acest stat membru și se va reuni cu S.
32.
În acest context, instanța de trimitere a adresat Curții trei întrebări preliminare. Primele două întrebări se referă la existența unei căi de atac efective împotriva acestui refuz și la temeiul juridic al unei astfel de căi de atac. A treia întrebare, care depinde de răspunsul la primele două întrebări, privește modalitățile practice de exercitare a căii de atac.
33.
În secțiunile următoare, vom examina fiecare dintre aceste aspecte pe rând. În primul rând, vom explica de ce, în opinia noastră, domeniul de aplicare al articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu poate fi extins astfel încât să includă o cale de atac în cazul în care un solicitant de azil contestă refuzul statului membru solicitat (în speță refuzul Țărilor de Jos) de a‑l prelua (A). În continuare, vom stabili că, atunci când acest refuz privește o cerere de preluare întemeiată pe articolul 8 alineatul (2) din regulamentul menționat, respectivul stat membru este totuși obligat, în temeiul articolului 47 primul paragraf din cartă coroborat cu articolul 7 și cu articolul 24 alineatul (2) din aceasta (dreptul la respectarea vieții private și de familie și, respectiv, la protecția interesului superior al copilului), să ofere o cale de atac efectivă minorului neînsoțit (B). În cele din urmă, vom analiza consecințele practice ale acestei obligații asupra economiei generale a Regulamentului Dublin III (C).
A.
Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (prima întrebare)
34.
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III trebuie interpretat în sensul că impune statului membru căruia îi este adresată o cerere de preluare în temeiul articolului 8 alineatul (2) din acest regulament și care respinge o astfel de cerere o obligație de a pune la dispoziția minorului neînsoțit în cauză și/sau a presupusei sale rude o cale de atac efectivă în fața unei instanțe.
35.
La fel ca toate intervenientele și contrar celor susținute de reclamant și de S, considerăm că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu impune o astfel de obligație respectivului stat membru.
36.
Observăm că această dispoziție prevede că „solicitantul” sau „altă persoană menționată la articolul 18 alineatul (1) litera (c) sau (d)” (și anume, în esență, tot solicitantul de protecție internațională) are dreptul la o cale de atac efectivă, sub forma unui apel sau unei revizuiri, în fapt și în drept, împotriva unei decizii de transfer în fața unei instanțe.
37.
Din această formulare rezultă, în primul rând, că ruda unui solicitant de protecție internațională nu se numără printre destinatarii acestei dispoziții. Numai solicitantul însuși beneficiază de un astfel de drept.
38.
În al doilea rând, articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III vizează o situație specifică. Noțiunea de „decizie de transfer”, în sensul acestei dispoziții, interpretată în lumina articolului 26 alineatul (1) și a articolului 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (
17
), se referă la o decizie (i) adoptată de statul membru în care se află un solicitant de azil și (ii) care are ca obiect „transferul” acestei persoane către statul membru pe care criteriile cuprinse în acest regulament îl desemnează ca fiind responsabil de examinarea cererii sale de protecție internațională (
18
). O astfel de decizie este adoptată după ce autoritățile primului stat membru (statul membru solicitant) au trimis o cerere de preluare (sau, după caz, o cerere de reprimire (
19
)) omologilor lor din cel de al doilea stat membru (statul membru solicitat), iar o astfel de cerere a fost acceptată de autoritățile respective (
20
).
39.
Rezultă că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu poate fi interpretat în sensul că prevede o cale de atac în fața unei instanțe din statul membru solicitat (în speță Țările de Jos) împotriva unei decizii a autorităților acestui stat membru de a refuza o cerere de preluare, al cărei efect este că solicitantul nu este transferat în al doilea stat membru. Situațiile în care un solicitant de azil susține că ar trebui să fie transferat într‑un anumit stat membru, dar acest stat membru refuză să îl preia (sau să îl reprimească), pur și simplu nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
40.
Deși Curtea a consacrat o interpretare largă a articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (
21
) și chiar dacă această dispoziție trebuie interpretată în lumina articolului 47 primul paragraf din cartă (
22
), considerăm că este evident că interpretarea articolului 27 alineatul (1) din acest regulament în sensul că refuzul statului membru solicitat de a prelua un minor precum solicitantul ar trebui să poată fi supus controlului jurisdicțional ar echivala cu a extinde domeniul de aplicare al acestei dispoziții dincolo de ceea ce permite modul său de redactare (
23
).
41.
Opinia noastră în această privință este susținută de faptul că, în încercarea de a reforma Regulamentul Dublin III, Comisia a propus introducerea unei noi dispoziții care să prevadă o cale de atac efectivă în fața unei instanțe în cazurile în care un solicitant nu urmează să fie transferat, dar susține că are un „membru de familie” sau, în cazul minorilor neînsoțiți, că are o „rudă” prezentă în mod legal în alt stat membru (
24
).
42.
Între timp, propunerea respectivă a fost retrasă (
25
). Cu toate acestea, ea a arătat, în opinia noastră, că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, în forma sa actuală, nu conține, în mod expres sau implicit, niciun drept la o cale de atac efectivă într‑un astfel de caz (
26
).
43.
Vom examina în continuare aspectul dacă un astfel de drept poate fi dedus numai din articolul 47 primul paragraf din cartă coroborat cu articolul 7 și cu articolul 24 alineatul (2) din aceasta.
B.
Articolul 47 primul paragraf din cartă (a doua întrebare)
44.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 47 primul paragraf din cartă coroborat cu articolul 7 și cu articolul 24 alineatul (2) din aceasta trebuie interpretat în sensul că impune statului membru destinatar al unei cereri de preluare, în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, obligația de a pune la dispoziția unui solicitant de azil care este un minor neînsoțit și/sau a presupusa sa rudă o cale de atac efectivă în fața unei instanțe împotriva refuzului său de a accepta o astfel de cerere.
45.
Cu titlu introductiv, este oportun să se amintească că articolul 47 din cartă, intitulat „Dreptul la o cale de atac eficientă și la un proces echitabil”, a codificat principiul general al protecției jurisdicționale efective stabilit anterior de Curte (
27
). Dreptul la o cale de atac efectivă, garantat la primul paragraf al acestei dispoziții, corespunde celui prevăzut la articolul 13 din Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (CEDO) (
28
).
46.
Potrivit articolului 47 primul paragraf din cartă, orice persoană ale cărei „drepturi și libertăți garantate de dreptul Uniunii sunt încălcate are dreptul la o cale de atac eficientă în fața unei instanțe judecătorești”. Astfel cum reiese dintr‑o jurisprudență constantă a Curții, dreptul la o cale de atac efectivă poate fi invocat numai în temeiul acestei dispoziții, fără ca conținutul acestuia să trebuiască să fie precizat prin alte dispoziții ale dreptului Uniunii sau prin dispoziții ale dreptului intern al fiecărui stat membru (
29
).
47.
Acestea fiind spuse, existența sau inexistența unui astfel de drept într‑un anumit caz presupune, după cum reiese din articolul 47 primul paragraf din cartă, ca persoana care îl invocă să se prevaleze de unul sau mai multe „drepturi sau libertăți garantate de dreptul Uniunii” (
30
). Aceasta înseamnă nu numai că situația în cauză trebuie să intre în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii – în caz contrar, carta, în ansamblul său, nu ar fi aplicabilă deloc (
31
) –, ci că trebuie să existe și un drept sau o libertate concretă, protejată de dreptul Uniunii, de care beneficiază justițiabilul respectiv (
32
).
48.
Revenind acum la aplicarea articolului 47 primul paragraf din cartă într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, vom explica mai întâi că, atunci când un stat membru refuză să accepte o cerere de preluare care îi este adresată în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, acest refuz nu numai că intră în mod evident în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, întrucât autoritățile statului membru solicitat, atunci când adoptă o astfel de decizie, aplică normele Regulamentului Dublin III (
33
), ci și afectează (și poate încălca în mod efectiv) o serie de „drepturi […] garantate de dreptul Uniunii” concrete de care beneficiază minorul neînsoțit în cauză. Astfel, minorul (dar nu și presupusa sa rudă) trebuie să dispună, în temeiul articolului 47 primul paragraf din cartă, de o cale de atac efectivă împotriva acestui refuz în fața instanțelor din statul membru solicitat (1). Vom detalia apoi motivele pentru care considerăm că Regulamentul Dublin III în ansamblul său nu contravine recunoașterii unei astfel de căi de atac (
34
) și că nu există niciun conflict între acest regulament și articolul 47 primul paragraf din cartă (2). În cele din urmă, vom explica motivul pentru care, contrar preocupărilor exprimate de intervenientele în fața Curții, considerăm că o astfel de interpretare nu va conduce la o reformare a sistemului Dublin (3).
1. „Drepturile [...] garantate de dreptul Uniunii” care impun o cale de atac efectivă
49.
Astfel cum am arătat la punctul 31 de mai sus, articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III introduce un „criteriu obligatoriu de responsabilitate” care urmărește să stabilească statul membru care va examina o cerere de protecție internațională prezentată de un minor neînsoțit ce are o rudă adultă care locuiește în mod legal în Uniunea Europeană. Acest criteriu prevalează asupra tuturor celorlalte criterii cuprinse în regulamentul menționat (
35
). Cu condiția ca cerințele enumerate la articolul 8 alineatul (2) să fie îndeplinite, această dispoziție implică două obligații clare, precise și necondiționate pentru statul membru în care locuiește ruda: acesta „reunește minorul cu ruda sa” și „este […] responsabil” cu examinarea cererii de azil a minorului (
36
).
50.
În opinia noastră, aceste două obligații constituie corolarul anumitor „drepturi […] garantate de dreptul Uniunii”, în sensul articolului 47 primul paragraf din cartă, de care beneficiază minorii neînsoțiți care solicită protecție internațională în cadrul Uniunii Europene.
1) Care sunt „drepturile [...] garantate de dreptul Uniunii” în cauză?
51.
Ideea că solicitanții de azil beneficiază de anumite drepturi materiale individuale este inerentă Regulamentului Dublin III. În special, acest regulament urmărește să asigure „respectarea deplină” a anumitor drepturi întemeiate pe cartă care prezintă o importanță deosebită în contextul aplicării sale (
37
). Aceste drepturi sunt protejate prin diferite garanții procedurale (
38
) menite să asigure implicarea solicitanților de azil în procedura de determinare a statului membru responsabil de examinarea cererii lor de azil (
39
). Acestea se reflectă și în însăși concepția normelor (cel puțin a unora dintre acestea) pe care legiuitorul Uniunii le‑a inclus în acest instrument juridic (
40
).
52.
În acest context, articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III a fost adoptat cu scopul explicit de a „asigura respectarea deplină a principiului unității familiei și a interesului superior al copilului” (
41
) și, prin urmare, de a pune în aplicare drepturile fundamentale prevăzute la articolul 7 și la articolul 24 alineatul (2) din cartă, ambele trebuind să „primeze” în aplicarea de către statele membre a normelor prevăzute de Regulamentul Dublin III (
42
).
53.
În această privință, amintim, în primul rând, că articolul 7 din cartă garantează dreptul fundamental la „respectarea vieții de familie”. Acest drept corespunde celui prevăzut la articolul 8 paragraful 1 din CEDO. Prin urmare, acesta ar trebui interpretat în lumina jurisprudenței relevante a Curții Europene a Drepturilor Omului (denumită în continuare „Curtea EDO”) (
43
). Potrivit acestei jurisprudențe, existența unei „vieți de familie” este o chestiune de fapt. Această noțiune își are originea în protecția nucleului familial (sau a familiei apropiate). Cu toate acestea, s‑a recunoscut că „rudele” apropiate din afara nucleului respectiv pot de asemenea să joace un rol și să contribuie la viața de familie (
44
). În lumina celor de mai sus, noțiunea de „viață de familie” poate include relația dintre copil și „ruda sa”, care stă la baza criteriului de responsabilitate prevăzut la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III (de exemplu, relația dintre un copil și unchiul său).
54.
În al doilea rând, articolul 24 alineatul (2) din cartă recunoaște că, în toate acțiunile referitoare la copii, indiferent dacă sunt realizate de autorități publice sau de instituții private, interesul superior al copilului trebuie să fie considerat primordial. Acest al doilea drept fundamental ar trebui interpretat în coroborare cu primul (
45
). Într‑adevăr, Curtea a statuat că din considerentele (14)-(16) ale Regulamentului Dublin III și în special din articolul 6 alineatul (3) litera (a) (
46
) și din articolul 6 alineatul (4) (
47
), precum și din articolul 8 alineatul (2) din acest regulament rezultă că respectarea vieții de familie și, mai ales, păstrarea unității grupului familial sunt, în principiu, în interesul superior al copilului (
48
). Cu alte cuvinte, principiul „interesului superior” al copilului impune adesea statelor membre să pună în aplicare pe deplin dreptul minorului la viața de familie prin menținerea unității familiei sale și, în anumite împrejurări, prin reunirea acestuia cu membrii de familie sau cu rudele sale.
55.
Prin adoptarea articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, legiuitorul Uniunii pare să fi recunoscut astfel, în conformitate cu jurisprudența Curții EDO (
49
), că minorii neînsoțiți sunt persoane deosebit de vulnerabile (
50
), a căror bunăstare depinde de protecția și de îngrijirea de care au nevoie din partea adulților și de condiții de primire adecvate. În pofida garanțiilor prevăzute de Directiva privind primirea (
51
), este evident că nevoile minorilor neînsoțiți vor fi, în general, mai bine satisfăcute, iar „dezvoltarea socială”, „siguranța” și „securitatea” acestora (
52
) vor fi protejate în cazul în care sunt îngrijiți, în absența unui „membru de familie” pe teritoriul Uniunii (
53
), de o „rudă” adultă (
54
), în loc să fie lăsați într‑o familie gazdă sau (mai rău) într‑un centru de cazare situat într‑un alt stat membru decât cel în care se află o astfel de „rudă”, în perioada în care cererea lor de protecție internațională este în curs de examinare.
56.
Rezultă că, contrar celor susținute de Comisie și de guvernele statelor membre care au participat la prezenta procedură, articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III nu este doar o normă de organizare care reglementează repartizarea responsabilităților între statele membre. Obligațiile pe care le impune statelor membre de a reuni minorii neînsoțiți cu rudele lor urmăresc să asigure respectarea deplină a drepturilor fundamentale ale acestora la „viața de familie” (articolul 7 din cartă) și protecția „interesului superior” al acestora [articolul 24 alineatul (2) din cartă]. În conformitate cu condițiile precise enumerate în această dispoziție, aceste obligații se traduc, așadar, în opinia noastră, în drepturi concrete pentru astfel de persoane.
57.
Din motive de exhaustivitate, adăugăm că nu suntem convinși, primo, de argumentul Comisiei și al guvernelor belgian și neerlandez potrivit căruia, întrucât legiuitorul Uniunii a prevăzut deja unitatea familiei în alte instrumente de drept al Uniunii, cum ar fi Directiva privind reîntregirea familiei (
55
), acesta nu a înțeles să încurajeze reîntregirea familiei minorilor neînsoțiți cu rudele lor în cadrul Regulamentului Dublin III. În opinia lor, acest regulament ar avea ca scop, înainte de toate, să garanteze prelucrarea rapidă a cererilor de protecție internațională, iar nu să reîntregească familiile. În plus și în orice caz, în situația în care unui minor neînsoțit îi este admisă cererea și obține statutul de „refugiat”, acesta ar fi liber, în temeiul Directivei privind standardele minime (
56
), să se mute în alte state membre și, prin urmare, să se alăture rudelor sale.
58.
Trebuie să recunoaștem că nu înțelegem motivul pentru care faptul că un minor neînsoțit beneficiază de anumite drepturi în temeiul Directivei privind reîntregirea familiei și, respectiv, al Directivei privind standardele minime l‑ar împiedica să invoce protecția drepturilor sale, întemeiate pe cartă, la „viața de familie” și la protecția „interesului său superior”, în contextul aplicării Regulamentului Dublin III.
59.
Într‑adevăr, aceste instrumente diferite se aplică în momente diferite. În litigiul principal, reclamantul poate invoca Directiva privind standardele minime sau Directiva privind reîntregirea familiei, pentru a se alătura unchiului său în Țările de Jos sau pentru ca alți membri ai familiei sale (de exemplu, mama sau tatăl său) (
57
) să i se alăture în Grecia, după ce (și dacă) a obținut statutul de „refugiat”. Cu toate acestea, în perioada în care cererea sa de protecție internațională este examinată de autoritățile elene, aceste două directive nu i‑ar fi de niciun ajutor și numai articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III ar putea garanta că minorul neînsoțit nu rămâne, împotriva interesului său superior, izolat de o rudă care poate să se ocupe de el (
58
).
60.
În această privință, dorim să subliniem că impactul negativ, pentru un minor neînsoțit, al separării de „membrii de familie” sau de „rudele” sale în timpul examinării cererii sale nu poate fi neglijat. Din cunoștințele noastre, această examinare poate dura, teoretic, până la șase luni de la depunerea cererii pentru procedura de examinare (
59
) și, în practică, uneori mult mai mult (
60
). Din punctul de vedere al unui minor, acest lucru poate fi resimțit, în funcție de vârstă, ca o perioadă foarte lungă și chiar ca o situație fără sfârșit (
61
).
61.
Secundo, nu înțelegem în ce mod această interpretare echivalează cu a acorda minorilor neînsoțiți dreptul de a solicita examinarea cererilor lor în statul membru pe care îl aleg, ceea ce ar contraveni economiei generale a Regulamentului Dublin III și ar favoriza „forum shopping”. Aceasta înseamnă doar că, atunci când este în interesul său superior (
62
), minorul neînsoțit are dreptul, chiar în temeiul normei adoptate de legiuitorul Uniunii, de a fi reunit cu o rudă care este în măsură să se ocupe de el într‑un alt stat membru și de a‑i fi examinată cererea de azil în statul respectiv, astfel încât bunăstarea sa să fie asigurată în cel mai bun mod posibil.
62.
Tertio, nu suntem convinși de argumentul potrivit căruia din articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III nu se poate deduce niciun drept material în favoarea minorilor neînsoțiți, dat fiind că articolul 17 alineatul (1) din acest regulament (așa‑numita clauză de suveranitate) acordă în orice caz statului membru în care este prezentată o cerere de protecție internațională posibilitatea de a deroga de la criteriile prevăzute de acest regulament și de a se declara responsabil de examinarea cererii.
63.
Este adevărat că clauza de suveranitate lasă statelor membre o anumită marjă de manevră în ceea ce privește aplicarea normelor Regulamentului Dublin III. Cu toate acestea, astfel cum reiese din considerentul (17) al regulamentului menționat, această clauză ar trebui să fie utilizată în principal din motive umanitare și ca măsură de protecție împotriva eventualelor încălcări ale drepturilor fundamentale ale solicitanților, de exemplu, pentru a reuni o familie, iar nu pentru a separa membrii acesteia.
64.
În orice caz, utilizarea acestei clauze, care figurează într‑un instrument de drept derivat, este în mod necesar limitată de drepturile fundamentale garantate de cartă (
63
). Interesele (ipotetice) pe care un stat membru le poate invoca (în mod excepțional) pentru a deroga de la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III nu pot, așadar, să prevaleze asupra interesului superior al unui minor neînsoțit de a fi reunit cu ruda sa în temeiul acestei dispoziții (
64
). Rezultă că, deși Curtea a statuat că principiul interesului superior al copilului nu poate obliga statele membre să utilizeze clauza de suveranitate (
65
), acesta poate, în numeroase împrejurări, să le împiedice să facă acest lucru (
66
).
65.
În cele din urmă, subliniem că, în opinia noastră, într-o situație precum cea din litigiul principal, există un alt drept garantat de dreptul Uniunii în sensul articolului 47 primul paragraf din cartă care poate fi adus în discuție, și anume dreptul unui minor neînsoțit de a beneficia de o prelucrare adecvată, imparțială și echitabilă a cererii de preluare care îl privește.
66.
Astfel, Regulamentul Dublin III (și Regulamentul de punere în aplicare) impune autorităților statelor membre anumite obligații în ceea ce privește, în special, aplicarea articolului 8 alineatul (2) din fostul regulament. Mai exact, un stat membru care primește o cerere de preluare întemeiată pe această dispoziție are obligația de a efectua „verificările necesare” înainte de a răspunde la aceasta. Respectivul stat membru „verifică exhaustiv și în mod obiectiv, pornind de la informațiile disponibile în mod direct sau indirect” (
67
), dacă cerințele acestei dispoziții sunt îndeplinite (
68
) și, procedând astfel, trebuie să respecte o serie de alte norme materiale (
69
), procedurale (
70
) și probatorii (
71
) enumerate în ambele instrumente.
67.
În opinia noastră, aceste obligații, împreună cu obligațiile inerente articolului 7 (dreptul la viața de familie) și articolului 24 alineatul (2) („interesul superior al copilului”) din cartă, nu numai că impun ca autoritățile competente ale statului membru solicitat care se ocupă de un minor neînsoțit să fie proactive în identificarea interesului superior al acestuia și să examineze dacă sunt sau nu sunt îndeplinite cerințele prevăzute la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, ci se traduc de asemenea într‑un drept corespunzător al unui astfel de minor de a beneficia de un tratament imparțial și echitabil al cererii de preluare, în conformitate cu un astfel de interes superior (
72
).
2) Necesitatea unei căi de atac efective în fața unei instanțe
68.
Din explicațiile furnizate în secțiunea anterioară rezultă că, atunci când un stat membru refuză, indiferent de motiv, să accepte o cerere de preluare formulată în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III, aceasta poate, în cazul în care refuzul este neîntemeiat, nefondat sau, mai general, nelegal, să aducă atingere drepturilor unui minor neînsoțit care sunt protejate de dreptul Uniunii. Efectul concret al acestei decizii este că solicitantul nu va fi transferat și, prin urmare, nu se va reuni cu ruda sa. Prin urmare, acest minor trebuie să dispună de o cale de atac efectivă împotriva unei astfel de decizii în fața unei instanțe judecătorești, în conformitate cu articolul 47 primul paragraf din cartă (
73
).
69.
În schimb, în opinia noastră, pretinsul unchi al unui minor neînsoțit nu obține niciun drept concret ca urmare a aplicării articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III. Această dispoziție se concentrează pe minorul neînsoțit și pe asigurarea dreptului său la protecția „interesului superior” [articolul 24 alineatul (2) din cartă] și a „vieții de familie” (articolul 7 din cartă). Ea nu vizează și nici nu acordă niciun drept „membrilor de familie” sau „rudelor” sale.
70.
Subliniem că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, în cazul în care unui minor neînsoțit nu i s‑ar permite să conteste refuzul autorităților statului membru solicitat de a‑l prelua, nu ar exista nicio posibilitate ca el să își apere drepturile în fața unei instanțe judecătorești, întrucât, în orice caz, nicio „decizie de transfer” în sensul articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu ar fi adoptată de autoritățile statului membru solicitant (
74
).
71.
În plus, considerăm că este clar că o astfel de cale de atac trebuie să fie acordată de statul membru solicitat (în speță Țările de Jos) în fața unei instanțe din acest stat membru (precum instanța de trimitere). Într‑adevăr, aceasta nu ar putea fi acordată de statul membru solicitant în fața propriilor instanțe naționale. Deși sistemul Dublin se bazează pe încrederea reciprocă (
75
), acesta nu este, în prezent, un sistem complet integrat în care instanțele din statul membru A ar putea revizui o decizie adoptată de autoritățile administrative ale statului membru B și ar putea pronunța hotărâri obligatorii pentru aceste autorități.
2. Inexistența vreunui conflict între articolul 47 primul paragraf din cartă și Regulamentul Dublin III
72.
După ce am stabilit că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, un solicitant de protecție internațională are dreptul la o cale de atac efectivă în temeiul articolului 47 primul paragraf din cartă coroborat cu articolul 7 și cu articolul 24 alineatul (2) din aceasta, vom examina în continuare dacă textul articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, precum și economia generală și obiectivele acestui regulament se opun acordării acestei căi de atac.
73.
Dacă aceasta ar fi situația, ar exista un conflict între Regulamentul Dublin III și articolul 47 primul paragraf din cartă. Prima reglementare ar impune o limitare a dreptului garantat în cea de a doua (
76
). Această limitare ar fi admisibilă numai dacă ar respecta cerințele stricte enumerate la articolul 52 alineatul (1) din cartă, și anume, în primul rând, să fie „prevăzută de lege”, în al doilea rând, să respecte „substanța” dreptului și, în al treilea rând, să respecte principiul proporționalității. În opinia noastră, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, privarea unui minor neînsoțit aflat de o cale de atac efectivă ar încălca „substanța” dreptului său la o astfel de cale de atac. Curtea nu ar avea altă opțiune decât să declare nevalid articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (sau, după caz, acest regulament în ansamblul său).
74.
Totuși, mai multe motive ne determină să respingem un rezultat atât de drastic și să concluzionăm că, în realitate, nu există niciun conflict între Regulamentul Dublin III și articolul 47 primul paragraf din cartă.
75.
În primul rând, în opinia noastră, nu există niciun element în formularea articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III care să indice că, întrucât această dispoziție prevede o cale de atac doar împotriva „deciziilor de transfer” (
77
), ea exclude posibilitatea acordării unei căi de atac efective în prezenta cauză. Această dispoziție a fost adoptată în mod expres de legiuitorul Uniunii în vederea consolidării protecției jurisdicționale a solicitanților de azil (
78
), iar nu în scopul de a putea fi utilizată ca un „atu” pentru a‑i priva de o cale de atac efectivă în alte situații care nu intră în domeniul său de aplicare. Chiar dacă s‑ar considera că formularea articolului 27 alineatul (1) este ambiguă cu privire la acest aspect, nu ar fi posibil, în opinia noastră, să se interpreteze această dispoziție ca având un caracter atât de exhaustiv. Într‑adevăr, potrivit unei jurisprudențe constante, atunci când o dispoziție de drept derivat al Uniunii poate primi mai multe interpretări, trebuie să prevaleze acea interpretare care determină conformitatea dispoziției cu dreptul primar (inclusiv cu drepturile și libertățile întemeiate pe cartă), mai degrabă, decât cea care conduce la constatarea incompatibilității sale cu acesta (
79
).
76.
În al doilea rând, în ceea ce privește economia generală și obiectivele Regulamentului Dublin III, observăm că majoritatea argumentelor prezentate de Comisie și de guvernele statelor membre, atât în ședință, cât și în observațiile lor scrise, s‑au întemeiat pe premisa (în opinia noastră eronată) potrivit căreia acordarea unei căi de atac ar fi incompatibilă cu obiectivul inerent acestui regulament de a asigura „[prelucrarea] rapid[ă] a cererilor de protecție internațională” și de „[a determina rapid] statul membru responsabil”, precum și cu termenele stricte prevăzute în acest sens. În special, guvernul francez susține că exercitarea unei căi de atac ar fi imposibilă în practică, dat fiind că aceste termene ar continua să curgă și, eventual, să aibă un impact asupra determinării statului membru responsabil de examinarea cererii (
80
).
77.
În opinia noastră, acest raționament ignoră faptul că termenele menționate au fost introduse de legiuitorul Uniunii astfel încât, înainte de toate, „să se garanteze accesul efectiv la procedurile pentru acordarea protecției internaționale” (
81
) și să se protejeze drepturile solicitanților de azil prevăzute de acquis‑ul Uniunii în materie de azil și de cartă (
82
).
78.
În cazul în care se admite, astfel cum a procedat Curtea în Hotărârea Shiri (
83
), că termenele prevăzute de Regulamentul Dublin III sunt destinate în mod expres să protejeze solicitanții de azil, trebuie să se admită de asemenea că aceste termene nu pot fi aplicate solicitanților de azil pentru a‑i împiedica să introducă o cale de atac efectivă, mai ales atunci când se pretinde că au fost încălcate (alte) drepturi întemeiate pe cartă [în speță dreptul la „viața de familie” și dreptul minorilor la protecția „interesului lor superior”, în conformitate cu articolul 7 și cu articolul 24 alineatul (2) din cartă].
79.
Concluzia contrară ar conduce la situația aproape absurdă în care unui solicitant de azil nu i s‑ar acorda o cale de atac efectivă, deoarece se presupune că este în interesul său ca procedurile prevăzute de Regulamentul Dublin III să fie efectuate rapid și, prin urmare, ca autoritățile competente ale statelor membre să dispună de o marjă de apreciere absolută în această privință. Cu siguranță, opțiunea mai bună ar fi să se țină seama de faptul că, în cazul în care un solicitant de azil decide să își exercite dreptul la o cale de atac efectivă, el consideră că protecția jurisdicțională a drepturilor și intereselor sale este mai importantă decât determinarea promptă a statului membru responsabil de examinarea cererii sale de protecție internațională (
84
).
80.
Curtea a recunoscut, în contextul interpretării articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, că întârzierile în determinarea statului membru responsabil sunt o consecință inevitabilă a obligației statelor membre de a pune la dispoziție o cale de atac efectivă (
85
). Aceasta nu a împiedicat‑o să concluzioneze că legiuitorul Uniunii nu a înțeles, cu ocazia adoptării acestui regulament, „să sacrifice protecția jurisdicțională a solicitanților de azil imperativului celerității în soluționarea cererilor de azil” (
86
). Nu înțelegem de ce nu ar fi posibil ca, în prezenta cauză, să se adopte o interpretare similară (
87
).
81.
În plus, observăm că articolul 12 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare prevede că nerespectarea termenelor care se aplică pentru adoptarea unui răspuns la o cerere de preluare sau pentru efectuarea unui transfer al unui minor neînsoțit nu constituie în mod necesar un obstacol în calea continuării procedurii sau a efectuării unui astfel de transfer. Potrivit interpretării noastre, această dispoziție confirmă că, în ceea ce privește minorii neînsoțiți, obiectivul respectării termenelor stricte enumerate în dispozițiile Regulamentului Dublin III sau în Regulamentul de punere în aplicare este secundar în raport cu cel de a asigura aplicarea corectă a normelor cuprinse în aceste instrumente, precum și protecția adecvată a persoanelor în cauză. Pe scurt, nu se pot invoca cu ușurință aceste termene pentru a împiedica un minor neînsoțit să conteste un refuz al autorităților statului membru solicitat de a‑l prelua, după ce statul membru solicitant a concluzionat că „criteriul de responsabilitate” prevăzut la articolul 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III desemnează statul membru solicitat ca fiind statul membru responsabil.
82.
În orice caz, există o soluție simplă la problema că procedurile judiciare întârzie determinarea statului membru responsabil. Astfel, în opinia noastră, obiectivul prelucrării rapide a cererilor, inerent Regulamentului Dublin III, impune, atât în interesul minorilor neînsoțiți, cât și al bunei funcționări generale a sistemului instituit de acest regulament, ca această cale de atac acordată înșiși minorilor neînsoțiți în temeiul articolului 47 primul paragraf din cartă să fie rapidă (
88
).
83.
În această privință, considerăm că este de asemenea evident că exercitarea acestei căi de atac trebuie să aibă un efect suspensiv în ceea ce privește procedura referitoare la determinarea statului membru responsabil. În cazul în care instanțele din statul membru solicitat ar decide în cele din urmă că autoritățile competente ale acestui stat au săvârșit o eroare atunci când au refuzat să preia un minor neînsoțit precum reclamantul, decizia lor ar fi anulată (dacă nu reformată), iar autoritățile respective ar trebui să prezinte un nou răspuns în termenele acordate, care s‑ar aplica de novo (
89
). Consecințele care ar rezulta în cazul nerespectării acestor termene ar fi astfel menținute pe deplin.
84.
În al treilea rând, considerăm că obligația statelor membre de a prevedea o cale de atac efectivă în prezenta cauză este conformă cu obiectivul legiuitorului Uniunii de a implica minorii neînsoțiți în procedura care conduce la determinarea statului membru responsabil de examinarea cererii lor. Acest obiectiv este probabil mai bine reflectat de articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III și de articolul 12 alineatul (3) din Regulamentul de punere în aplicare, precum și de obligațiile specifice ale statelor membre prevăzute de aceste dispoziții (
90
).
85.
În opinia noastră, aceleași obligații ar putea contribui la garantarea faptului că, în speță, calea de atac a minorului neînsoțit este efectivă, iar nu doar iluzorie. De exemplu, este perfect posibil să se concluzioneze că, dat fiind că aceste dispoziții sunt formulate în termeni suficient de generali și de largi, ele includ o obligație concretă și precisă, în practică, pentru statul membru solicitant de a informa reprezentantul minorului neînsoțit cu privire la faptul că autoritățile sale au formulat o cerere de preluare în temeiul articolului 8 alineatul (2) din regulamentul menționat unui alt stat membru (statul membru solicitat) și, ulterior, cu privire la răspunsul negativ al autorităților statului membru solicitat la cererea respectivă. O astfel de obligație ar permite minorului neînsoțit să fie informat cu privire la conținutul deciziei statului membru solicitat și, dacă dorește, să o conteste.
86.
În al patrulea rând și cel mai important, obligația statelor membre de a pune la dispoziție o cale de atac efectivă în speță poate contribui efectiv la aplicarea corectă și efectivă a normelor cuprinse în Regulamentul Dublin III și în Regulamentul de punere în aplicare. Este evident că „criteriile de responsabilitate” și întreaga gamă de alte norme materiale, procedurale și probatorii enumerate în ambele instrumente menționate (
91
) pentru a proteja minorii neînsoțiți ar deveni, într‑o anumită măsură, inutile și/sau lipsite de efect util dacă autoritățile statelor membre, atunci când evaluează cererile de preluare, ar dispune de o marjă de apreciere absolută în aplicarea lor și ar fi excluse de la controlul jurisdicțional în toate cazurile, cu excepția celor în care minorul urmează să fie transferat către un alt stat membru [care intră sub incidența articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III]. În general, obiectivul de a garanta că determinarea statului membru responsabil se face în conformitate cu „criterii obiective și echitabile” (
92
) ar putea fi subminat; disparitățile în aplicarea acestor norme și criterii ar putea pune în pericol buna funcționare a Regulamentului Dublin III, care se bazează pe principiile cooperării administrative (
93
), solidarității (
94
) și încrederii reciproce (
95
), iar o situație de „blocaj” poate rezulta chiar din divergențele ireconciliabile dintre statele membre, pe care procedura de conciliere prevăzută la articolul 37 alineatul (2) din acest regulament ar putea să nu fie în măsură să le înlăture (
96
). La capătul extrem al spectrului, un stat membru ar putea, dacă dorește acest lucru, să refuze în mod sistematic orice cerere de preluare care îi este adresată (
97
).
87.
Având în vedere toate aceste considerații, avem îndoieli cu privire la faptul că menținerea unei distincții între situația în care un minor neînsoțit urmează să fie transferat [și dispune de o cale de atac în temeiul articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III] și situația în care statul membru solicitat refuză să îl preia în temeiul articolului 8 alineatul (2) din acest regulament, astfel încât el rămâne în statul membru în care se află (și, potrivit intervenientelor, nu dispune de nicio cale de atac), continuă să aibă mult sens. S‑ar putea imagina cu ușurință cazul în care un minor neînsoțit sosește în Grecia și, ulterior, reușește cumva să ajungă în Țările de Jos, unde locuiește presupusul unchi. Un astfel de minor ar efectua tocmai ceea ce acest regulament urmărește să descurajeze, și anume o „deplasare secundară” (depunerea unor cereri succesive de protecție internațională în diferite state membre). Cu toate acestea, în cazul în care Țările de Jos ar adresa apoi Greciei o cerere de reprimire și ar adopta în cele din urmă o decizie de transfer al minorului neînsoțit în Grecia, o astfel de decizie ar intra în domeniul de aplicare al articolului 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, iar minorul ar avea posibilitatea să se apere în fața instanțelor din Țările de Jos. Potrivit acestor părți, același minor nu ar dispune de o astfel de cale de atac dacă, astfel cum a procedat reclamantul, ar respecta normele și ar rămâne în Grecia, iar Țările de Jos ar refuza pur și simplu să îl preia (
98
).
88.
În ceea ce ne privește, considerăm că o astfel de abordare ar recompensa efectiv pe cei care, contrar normelor, efectuează o deplasare secundară neautorizată și că ar crea un „factor de încurajare” suplimentar pentru minorii neînsoțiți de a călători ilegal, cu riscul siguranței, securității și bunăstării lor, către statul membru în care locuiește „membrul de familie” sau „ruda” lor.
89.
Pentru a încheia această secțiune, am dori să subliniem că nu ar fi prima dată când Curtea statuează că articolul 47 primul paragraf din cartă impune statelor membre să pună la dispoziție o cale de atac efectivă într‑o situație în care aceasta nu este prevăzută în mod expres de reglementarea Uniunii aplicabilă. Pentru a oferi doar un exemplu, Curtea a stabilit recent tocmai acest lucru în Hotărârea Minister van Buitenlandse Zaken (
99
), care se referea la interpretarea Codului comunitar de vize.
3. Către o reformare a sistemului Dublin?
90.
Considerăm că o mare parte dintre preocupările exprimate de guvernele statelor membre în cursul prezentei proceduri rezultă, cel puțin în parte, din faptul că, în cazul în care Curtea ar ajunge la concluzia că în prezenta cauză trebuie prevăzută o cale de atac efectivă, ea ar trebui să ajungă la aceeași concluzie și într‑o serie de alte cauze, ceea ce ar putea conduce, în cele din urmă, la o reformare a sistemului Dublin.
91.
Cu toate acestea, în opinia noastră, soluția pe care o propunem nu ar conduce la un astfel de rezultat, pentru trei motive principale.
92.
În primul rând, nu trebuie să se piardă din vedere faptul că o parte semnificativă a cererilor de reprimire sau de preluare, dacă nu majoritatea acestora, implică de fapt solicitanți de azil care sunt prezenți fizic în statul membru în care ar dori să fie examinată cererea lor de protecție internațională și care încearcă să evite transferul către un alt stat membru [prin aplicarea articolului 13 sau a articolului 18 alineatul (1) literele (c) și (d) din Regulamentul Dublin III]. Pentru astfel de situații, articolul 27 alineatul (1) din regulamentul menționat prevede deja o cale de atac și se referă în mod exhaustiv la aspectul dacă și, în caz afirmativ, când ar trebui acordată această cale de atac (
100
). Astfel cum a subliniat Curtea în Hotărârea M.A. și alții (
101
), atât timp cât o cale de atac efectivă este disponibilă la un moment dat în cursul procedurii Dublin, acest lucru este suficient pentru a proteja drepturile individuale ale solicitantului de protecție internațională.
93.
În al doilea rând, soluția pe care o propunem este limitată la anumite scenarii. Aceasta privește aplicarea unei dispoziții foarte specifice din Regulamentul Dublin III [articolul 8 alineatul (2)], referitoare la o anumită categorie de solicitanți de azil (minori neînsoțiți), menită să asigure respectarea deplină a anumitor drepturi fundamentale [articolul 7 și articolul 24 alineatul (2) din cartă]. O astfel de cale de atac nu ar trebui să fie acordată tuturor solicitanților de azil în raport cu toate criteriile stabilite în regulamentul respectiv.
94.
Este adevărat că constatările care ne‑au determinat să concluzionăm că trebuie să se acorde o cale de atac efectivă în speță ar putea, în opinia noastră, să se aplice și în cazul în care un minor neînsoțit care dorește să fie transferat în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III susține că drepturile sale fundamentale [articolul 7 și articolul 24 alineatul (2) din cartă] sunt afectate nu de o decizie a statului membru solicitat (în speță Țările de Jos), ci de o acțiune sau de o inacțiune a autorităților statului membru în care este prezent solicitantul respectiv (în speță Grecia) (
102
).
95.
Menționăm, din rațiuni de claritate, că un minor neînsoțit poate avea diferite motive pentru introducerea unei astfel de căi de atac: el ar putea susține că autoritățile respectivului stat membru nu au prezentat o cerere de preluare în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III sau nu au respectat termenele (nici pentru prezentarea cererii respective, nici pentru transferul minorului) sau chiar că au aplicat în mod incorect clauza de suveranitate prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din acest regulament. Oricare ar fi motivul, statul membru respectiv ajunge să fie responsabil cu examinarea cererii minorului. O astfel de decizie are în mod firesc o consecință materială pentru minorul în cauză, deoarece acesta nu este transferat într‑un alt stat membru, ci trebuie să rămână acolo unde se află pe durata prelucrării și examinării cererii sale de protecție internațională.
96.
Cu toate acestea, în al treilea rând, este clar că, chiar dacă un drept la o cale de atac efectivă ar trebui recunoscut într‑un astfel de caz, precum și în cazul în discuție, orice decizie a oricăruia dintre statele membre, indiferent dacă este vorba despre statul membru solicitat sau solicitant, ar putea fi supusă căilor de atac numai dacă a devenit definitivă.
97.
În această privință, trebuie să se constate că statul membru solicitant poate prezenta cereri succesive de preluare numai atât timp cât termenul imperativ prevăzut în acest scop la articolul 21 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu este depășit (
103
). După expirarea acestui termen, neprezentarea de către acest stat membru a unei cereri de preluare în temeiul articolului 8 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III devine definitivă și, prin urmare, în opinia noastră, ar putea face obiectul unei căi de atac. Cu toate acestea, nu ar trebuie să fie posibilă formularea niciunei căi de atac înainte de acest moment. În mod similar, odată ce termenul de răspuns la cererea finală de preluare prezentată de statul membru solicitant expiră (
104
) (sau, după caz, odată ce se scurge intervalul dintre cele două săptămâni pentru a răspunde la o cerere de reexaminare) (
105
), refuzul statului membru solicitat devine de asemenea definitiv și ar putea fi revizuit. Cu toate acestea, orice refuz comunicat înainte de acest moment nu ar trebui să poată fi contestat decât dacă nu se confundă sau nu se transformă într‑o astfel de decizie definitivă.
98.
Având în vedere aceste considerații, considerăm că, în cazul în care Curtea ar urma soluția pe care o propunem și ar constata că, în temeiul articolului 47 primul paragraf din cartă, trebuie să fie prevăzută o cale de atac efectivă în speță, aceasta nu ar conduce la reformarea de care se tem guvernele statelor membre.
C.
Câteva considerații privind modalitățile practice de exercitare a căii de atac (a treia întrebare)
99.
Prin intermediul celei de a treia întrebări, instanța de trimitere ridică problema modalităților practice de exercitare a căii de atac care, în opinia mea, trebuie, în temeiul articolului 47 primul paragraf din cartă, să fie acordată unui solicitant de azil precum reclamantul. Mai precis, aceasta dorește să afle în ce mod și de către care stat membru trebuie comunicate unei astfel de persoane decizia statului membru solicitat și dreptul de a formula o cale de atac împotriva acesteia. Observațiile noastre ca răspuns la această întrebare vor fi destul de succinte, dat fiind că am indicat deja că (i) această cale de atac ar trebui exercitată în fața instanțelor din statul membru solicitat și (ii) acest stat membru trebuie să se asigure că un astfel de solicitant de azil dispune de o cale de atac rapidă (
106
).
100.
Adăugăm că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, în lipsa unei armonizări a procedurilor naționale, revine ordinii juridice interne a fiecărui stat membru sarcina de a stabili, în temeiul principiului autonomiei procedurale, modalitățile de exercitare a dreptului la o cale de atac, cu condiția însă ca acestea să nu fie mai puțin favorabile decât cele aplicabile unor situații similare supuse dreptului intern (principiul echivalenței) și, în principal, să nu facă imposibilă în practică sau excesiv de dificilă exercitarea drepturilor conferite de dreptul Uniunii (principiul efectivității) (
107
).
101.
Aceste cerințe de echivalență și efectivitate reflectă obligația generală a statelor membre de a asigura protecția jurisdicțională a drepturilor conferite justițiabililor de dreptul Uniunii. Ele se aplică atât pe planul desemnării instanțelor competente să judece acțiuni întemeiate pe acest drept, cât și în ceea ce privește definirea modalităților procedurale (
108
).
102.
În opinia noastră, este clar că, în speță, revine instanței de trimitere, singura competentă să interpreteze dreptul său național, sarcina de a stabili dacă și în ce măsură sistemul de control jurisdicțional din Țările de Jos îndeplinește aceste cerințe și dacă este competentă să examineze o decizie a secretarului de stat de a refuza o cerere de preluare (
109
). Acestea fiind precizate, dorim să subliniem că, pentru a prevedea o cale de atac cu adevărat efectivă, instanța competentă trebuie, în opinia noastră, să efectueze o reexaminare completă, în drept și în fapt, a unei astfel de decizii, pentru a verifica dacă drepturile (
110
) reclamantului au fost sau nu au fost încălcate și, dacă este cazul, să anuleze sau să reformeze decizia în cauză.
103.
În plus, potrivit unei jurisprudențe de asemenea constante, pentru ca această cale de atac să aibă un caracter efectiv (în temeiul articolului 47 primul paragraf din cartă), persoana interesată trebuie să poată lua cunoștință de motivele deciziei luate în privința sa fie chiar din cuprinsul deciziei, fie dintr‑o comunicare a acestor motive făcută la cererea sa (
111
).
104.
În această privință, considerăm că, în cele din urmă, revine autorităților competente ale statului membru solicitant (în speță autoritățile elene), singurele care interacționează cu minorul neînsoțit, sarcina de a îl informa cu privire la refuzul autorităților statului membru solicitat și la dreptul său de a exercita o cale de atac în reformare sau anulare împotriva deciziei respective (
112
).
105.
În opinia noastră, aceasta trebuie să fie situația din două motive. În primul rând, prin adoptarea Regulamentului Dublin III, legiuitorul Uniunii a subliniat importanța cooperării administrative (
113
) și pare să fi fost în favoarea creării unui mecanism de tip „ghișeu unic”, care să permită solicitanților de azil să se adreseze autorităților unui singur stat membru și să îndeplinească toate formalitățile administrative într‑un singur loc. În al doilea rând, considerăm că, în prezenta cauză, această obligație ar scuti un minor neînsoțit, precum reclamantul, de dificultatea de a trebui să se adreseze atât autorităților competente din statul membru solicitant, cât și celor din statul membru solicitat (fiecare funcționând conform unor norme diferite) cel puțin până când acesta decide să își exercite dreptul la o cale de atac efectivă. În general, acesta ar beneficia, prin urmare, de o protecție sporită, în conformitate cu obiectivele sistemului Dublin (
114
).
106.
În plus, principiul cooperării administrative implică în mod necesar, în opinia noastră, că, în cazul în care un minor neînsoțit, precum reclamantul, formulează o cale de atac în fața instanțelor din statul membru solicitat (în speță Țările de Jos) împotriva unui refuz de preluare adoptat de autoritățile competente ale acestui stat membru, aceste autorități au obligația de a informa autoritățile statului membru solicitant (în speță Grecia) că a fost introdusă o astfel de cale de atac (
115
).
107.
În opinia noastră, acest lucru trebuie făcut pentru a permite autorităților statului membru solicitant să suspende procedura referitoare la determinarea statului membru responsabil în perioada în care calea de atac este pendinte (
116
), un astfel de efect suspensiv fiind necesar pentru a se asigura că aceste autorități se abțin de la a concluziona că sunt responsabile de examinarea cererii de protecție internațională a minorului neînsoțit și, în consecință, de la a proceda la aprecierea temeiniciei cererii sale de azil.
V. Concluzie
108.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (Tribunalul din Haga, cu sediul în Haarlem, Țările de Jos) după cum urmează:
1)
Articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul (UE) 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid nu poate fi interpretat în sensul că obligă statele membre să prevadă o cale de atac efectivă împotriva refuzului autorităților lor competente de a accepta o cerere de preluare, în sensul articolului 22 alineatul (1) din regulament coroborat cu articolul 8 alineatul (2) din acesta.
2)
Într‑o astfel de situație, articolul 47 primul paragraf din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene coroborat cu articolul 7 și cu articolul 24 alineatul (2) din aceasta impune totuși ca o astfel de cale de atac efectivă să fie pusă la dispoziția minorului neînsoțit în discuție (dar nu și a presupusei sale rude) de către statele membre ale căror autorități competente au refuzat să accepte cererea de preluare, în fața instanțelor naționale din acest stat membru.
3)
Normele detaliate de stabilire a modalităților practice de exercitare a unei astfel de căi de atac țin de ordinea juridică a fiecărui stat membru, în conformitate cu principiul autonomiei procedurale și sub rezerva principiilor efectivității și echivalenței și a obligației autorităților statului membru care a transmis cererea de preluare (i) de a informa minorul neînsoțit în cauză cu privire la răspunsul oferit de omologii săi din statul membru solicitat și (ii) de a suspenda procedura de determinare a statului membru responsabil de examinarea cererii de protecție internațională a minorului atât timp cât calea de atac este pendinte.
(
1
)	Limba originală: engleza.
(
2
)	A se vedea Biroul European de Sprijin pentru Azil (EASO), Annual report on the situation of asylum in the European Union 2015, 2016, p. 109.
(
3
)	A se vedea https://ec.europa.eu/eurostat/web/products‑eurostat‑news/-/ddn-20210423-1
(
4
)	Regulamentul (UE) nr. 604/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (JO 2013, L 180, p. 31, denumit în continuare „Regulamentul Dublin III”).
(
5
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), Hotărârea din 23 ianuarie 2019, M.A. și alții (C‑661/17, EU:C:2019:53), și Hotărârea din 19 martie 2019, Jawo (C‑163/17, EU:C:2019:218).
(
6
)	Potrivit articolului 2 literele (i) și (j) din Regulamentul Dublin III, în sensul acestui regulament, un „minor” este „un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid sub vârsta de 18 ani”, iar un „minor neînsoțit” este „un minor care sosește pe teritoriul statului membru neînsoțit de un adult responsabil pentru el […] și atât timp cât acesta nu este luat în întreținere efectiv de un astfel de adult”.
(
7
)	Potrivit articolului 2 litera (h) din Regulamentul Dublin III, „rudă” înseamnă „sora sau fratele mamei sau tatălui solicitantului, aflați la vârstă adultă, sau bunicul sau bunica solicitantului care sunt prezenți pe teritoriul unui stat membru […]”.
(
8
)	Regulamentul Comisiei din 2 septembrie 2003 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 343/2003 al Consiliului de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (JO 2003, L 222, p. 3, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 140), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul de punere în aplicare (UE) nr. 118/2014 al Comisiei din 30 ianuarie 2014 (JO 2014, L 39, p. 1).
(
9
)	În cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere arată de asemenea că, la 2 iulie 2020, autoritățile elene au solicitat din nou secretarului de stat să îl preia pe reclamant. Secretarul de stat a respins această cerere la 9 iulie 2020. Această decizie de respingere nu face obiectul căii de atac introduse în fața instanței de trimitere.
(
10
)	Astfel cum am arătat la punctul 20 de mai sus, atât reclamantul, cât și S sunt părți în procedura în fața instanței de trimitere. Cu toate acestea, în cererea sa de decizie preliminară, instanța de trimitere nu a reprodus decât argumentele reclamantului.
(
11
)	Hotărârea din 7 iunie 2016 (C‑63/15, EU:C:2016:409).
(
12
)	Hotărârea din 7 iunie 2016 (C‑155/15, EU:C:2016:410).
(
13
)	Secretarul de stat arată că, în timp ce solicitanții de azil nu au dreptul la o cale de atac decât în cazurile prevăzute în mod expres la articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, autoritățile statului membru solicitant au dreptul, în toate cazurile în care omologii lor din statul membru solicitat refuză să preia un solicitant de azil, să solicite reexaminarea cererii de preluare [în temeiul articolului 5 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare] sau să inițieze procedura de conciliere prevăzută la articolul 37 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III.
(
14
)	A se vedea articolul 21 alineatul (1) și articolul 22 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (reproduse la punctele 10 și 11 de mai sus).
(
15
)	A se vedea considerentul (16) al Regulamentului Dublin III.
(
16
)	Dorim să subliniem că data depunerii cererii de protecție internațională este singura relevantă pentru a aprecia dacă solicitantul este „minor” [a se vedea prin analogie Hotărârea din 12 aprilie 2018, A și S (C‑550/16, EU:C:2018:248, punctele 39-64)]. În consecință, este lipsit de relevanță faptul că reclamantul din litigiul principal a împlinit vârsta de 18 ani după ce a depus cererea sa de protecție internațională în Grecia.
(
17
)	Articolul 26 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede că „atunci când statul membru solicitat acceptă să preia sau să reprimească solicitantul sau altă persoană menționată la articolul 18 alineatul (1) litera (c) sau (d) statul membru solicitant notifică persoanei în cauză decizia de a o transfera către statul membru responsabil și, după caz, decizia de a nu examina cererea acesteia de protecție internațională” (sublinierea noastră). Articolul 29 alineatul (1) din acesta prevede că transferul persoanei în cauză se face „în cel mult șase luni de la acceptarea cererii de a prelua sau reprimi persoana în cauză” (sublinierea noastră).
(
18
)	A se vedea de asemenea, în această privință, considerentul (19) al Regulamentului Dublin III, care explică faptul că calea de atac prevăzută la articolul 27 alineatul (1) din acest regulament include „examinarea […] situației de drept și de fapt din statul membru către care solicitantul este transferat” (sublinierea noastră).
(
19
)	Articolele 23 și 24 din Regulamentul Dublin III detaliază procedura care se aplică cererilor de reprimire [care pot fi formulate numai în cazurile prevăzute la articolul 18 alineatul (1) literele (b)-(d) din Regulamentul Dublin III]. Prezenta cauză privește o cerere de preluare, iar nu o cerere de reprimire.
(
20
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 31 mai 2018, Hassan (C‑647/16, EU:C:2018:368, punctul 60), și Hotărârea din 4 octombrie 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, punctul 54).
(
21
)	A se vedea în special Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punctul 53).
(
22
)	Acest lucru se datorează faptului că, astfel cum reiese din considerentul (19) al Regulamentului Dublin III, articolul 27 alineatul (1) a fost adoptat pentru a asigura respectarea deplină a articolului 47 din cartă.
(
23
)	O astfel de interpretare ar fi, cu alte cuvinte, contra legem și, prin urmare, inacceptabilă. A se vedea prin analogie Hotărârea din 24 ianuarie 2012, Dominguez (C‑282/10, EU:C:2012:33, punctele 24 și 25 și jurisprudența citată).
(
24
)	A se vedea articolul 28 alineatul (5) din „Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de protecție internațională prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid (reformare)” [COM(2016) 270 final].
(
25
)	JO 2021, C 143, p. 4.
(
26
)	Observăm că cea mai recentă propunere a Comisiei nu conține o dispoziție echivalentă [a se vedea articolul 33 din „Propunerea de regulament al Parlamentului European și al Consiliului privind gestionarea situațiilor legate de azil și migrație și de modificare a Directivei 2003/109/CE a Consiliului și a Propunerii de regulament (UE) XXX/XXX [Fondul pentru azil și migrație]” [COM(2020) 610 final].
(
27
)	A se vedea, cu privire la principiul general al protecției jurisdicționale efective, Hotărârea din 15 mai 1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, punctul 18). Apoi, în legătură cu articolul 47 din cartă, a se vedea printre altele Hotărârea din 13 martie 2007, Unibet (C‑432/05, EU:C:2007:163, punctul 37), și Hotărârea din 18 decembrie 2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, punctul 45).
(
28
)	Potrivit articolului 52 alineatul (3) din cartă, primul drept are, așadar, același înțeles și aceeași întindere ca dreptul prevăzut de convenția menționată, deși dreptul Uniunii poate oferi o protecție mai extinsă.
(
29
)	A se vedea Hotărârea din 6 octombrie 2020, État luxembourgeois (Dreptul de a introduce o acțiune împotriva unei cereri de informații în materie fiscală) (C‑245/19 și C‑246/19, EU:C:2020:795, punctul 54 și jurisprudența citată).
(
30
)	Ibidem, punctul 55.
(
31
)	A se vedea articolul 51 alineatul (1) din cartă, astfel cum a fost interpretat în special în Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punctele 17-23).
(
32
)	A se vedea Concluziile avocatului general Bobek prezentate în cauza El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:659, punctul 76). Totuși, această ultimă cerință a făcut obiectul unei interpretări destul de largi în jurisprudența Curții. Curtea a statuat, de exemplu, că o persoană se poate prevala de principiul general al protecției împotriva intervențiilor arbitrare sau disproporționate ale puterii publice în sfera de activitate privată a respectivei persoane [a se vedea în special Hotărârea din 6 octombrie 2020, État luxembourgeois (Dreptul de a introduce o acțiune împotriva unei cereri de informații în materie fiscală) (C‑245/19 și C‑246/19, EU:C:2020:795, punctele 57 și 58)] sau de drepturile la libera prestare a serviciilor și la libera stabilire care decurg din articolele 56 și 49 TFUE (a se vedea Hotărârea din 14 iunie 2017, Online Games și alții, C‑685/15, EU:C:2017:452, punctul 58).
(
33
)	Prin urmare, aceste autorități „pun în aplicare dreptul Uniunii” în sensul articolului 51 alineatul (1) din cartă.
(
34
)	Deși articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III nu prevede o astfel de cale de atac (a se vedea analiza noastră cu privire la prima întrebare).
(
35
)	Cu excepția celui prevăzut la articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III referitor la prezența unui „membru de familie” într‑un alt stat membru.
(
36
)	Sublinierea noastră. Aceste obligații trebuie să fie puse în balanță cu puterea discreționară de care dispun statele membre, în temeiul articolului 17 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, de a deroga de la criteriul responsabilității, în special din considerente umanitare și caritabile, astfel încât să reunească membri de familie, rude sau orice alte persoane aflate în relații de natură familială și să poată examina o cerere de protecție internațională prezentată acestuia sau altui stat membru [a se vedea considerentul (17) al regulamentului menționat].
(
37
)	A se vedea considerentul (39) al Regulamentului Dublin III, care menționează în special drepturile fundamentale garantate de articolele 1, 4, 7, 18, 24 și 47 din cartă.
(
38
)	Pe lângă recunoașterea dreptului la o cale de atac efectivă în anumite împrejurări prevăzut la articolul 27 alineatul (1), Regulamentul Dublin III conține norme referitoare la dreptul de acces la procedura de azil (articolul 3), dreptul la informare (articolul 4), dreptul de a fi ascultat (articolul 5), precum și norme referitoare la detenție (articolul 28) și norme privind stocarea datelor cu caracter personal (articolul 38).
(
39
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), și Hotărârea Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410), precum și Hotărârea din 25 octombrie 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805).
(
40
)	A se vedea în acest sens considerentele (9), (13), (14), (16) și (19) ale Regulamentului Dublin III.
(
41
)	Considerentul (16) al Regulamentului Dublin III (sublinierea noastră).
(
42
)	A se vedea considerentele (13) și (14) ale acestui regulament.
(
43
)	Potrivit articolului 52 alineatul (3) din cartă.
(
44
)	A se vedea în această privință Curtea EDO, 13 iunie 1979, Marckx împotriva Belgiei, (CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, § 45). Curtea EDO a confirmat de asemenea că „viața de familie” nu se limitează la relația dintre „membrii de familie”, astfel cum erau definiți la articolul 2 din Regulamentul (CE) nr. 343/2003 al Consiliului din 18 februarie 2003 de stabilire a criteriilor și mecanismelor de determinare a statului membru responsabil de examinarea unei cereri de azil prezentate într‑unul dintre statele membre de către un resortisant al unei țări terțe (JO 2003, L 50, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 56) (a se vedea Curtea EDO, 7 mai 2013, L.H. și V.S. împotriva Belgiei, CE:ECHR:2013:0507DEC006742910, § 73).
(
45
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 16 iulie 2020, État belge (Reîntregirea familiei – Copil minor) (C‑133/19, C‑136/19 și C‑137/19, EU:C:2020:577, punctul 34).
(
46
)	Potrivit acestei dispoziții, pentru evaluarea interesului superior al copilului, statele membre trebuie să țină cont în mod corespunzător, printre altele, de posibilitățile de reîntregire a familiei.
(
47
)	Această dispoziție prevede că, în scopul aplicării articolului 8 din Regulamentul Dublin III, statul membru în care minorul neînsoțit depune cererea de protecție internațională trebuie să întreprindă, cât mai curând posibil, acțiunile corespunzătoare pentru a identifica membrii de familie, frații, surorile sau rudele minorului neînsoțit aflați pe teritoriul statelor membre, protejând, în același timp, interesul superior al minorului.
(
48
)	A se vedea Hotărârea din 23 ianuarie 2019, M.A. și alții (C‑661/17, EU:C:2019:53, punctul 89).
(
49
)	Curtea EDO a statuat că minorii, „având în vedere nevoile lor specifice și vulnerabilitatea lor extremă”, necesită mai multă protecție decât alți solicitanți de azil. Autoritățile publice au datoria de a îi proteja și de a lua măsurile corespunzătoare ca parte a obligațiilor lor pozitive în temeiul articolului 3 din CEDO. A se vedea în special Curtea EDO, Hotărârea din 19 ianuarie 2012, Popov împotriva Franței (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, § 91), și Hotărârea din 4 noiembrie 2014, Tarakhel împotriva Elveției (CE:ECHR:2014:1104JUD002921712, § 118 și 119).
(
50
)	A se vedea considerentul (13) al Regulamentului Dublin III. A se vedea de asemenea Directiva 2013/33/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 de stabilire a standardelor pentru primirea solicitanților de protecție internațională (JO 2013, L 180, p. 96, denumită în continuare „Directiva privind primirea”). În temeiul acestei directive, care se aplică solicitanților de protecție internațională și în cursul „procedurii Dublin” [a se vedea considerentul (11) al Regulamentului Dublin III și articolul 3 din această directivă], statele membre „țin seama de situația specială a persoanelor vulnerabile”, inclusiv a minorilor și a minorilor neînsoțiți (articolul 21), în special prin „[asigurarea unui] nivel de trai adecvat pentru dezvoltarea fizică, mintală, spirituală, morală și socială a [unui minor]” (articolul 23).
(
51
)	În special, în conformitate cu articolul 24 alineatul (2) din Directiva privind primirea, un minor neînsoțit poate, în principiu, să fie plasat într‑o familie gazdă, într‑un centru de cazare specializat pentru primirea minorilor sau într‑un alt loc de cazare adecvat pentru minori, în cazul în care acesta nu are o rudă adultă.
(
52
)	A se vedea considerentul (13) al Regulamentului Dublin III.
(
53
)	În cazul în care un minor neînsoțit are un membru de familie în alt stat membru, articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III prevede că aceste persoane sunt, de regulă, reunite. În mod similar, articolul 23 alineatul (5) din Directiva privind primirea prevede în special că solicitanții minori ar trebui să fie cazați cu părinții lor sau cu membrul adult al familiei responsabil pentru aceștia, cu condiția ca acest lucru să fie în interesul superior al acestora.
(
54
)	În același mod, din articolul 24 alineatul (2) din Directiva privind primirea rezultă că, atunci când un solicitant de azil care este un minor neînsoțit are un astfel de membru adult al familiei sale în același stat membru, acesta este plasat împreună cu un astfel de membru adult al familiei sale, cu condiția, bineînțeles, să fie în interesul său superior.
(
55
)	Directiva 2003/86/CE a Consiliului din 22 septembrie 2003 privind dreptul la reîntregirea familiei (JO 2003, L 251, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 164, denumită în continuare „Directiva privind reîntregirea familiei”).
(
56
)	A se vedea articolul 33 („Libertatea de circulație în interiorul statului membru”) din Directiva 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (reformare) (JO 2011, L 337, p. 9, denumită în continuare „Directiva privind standardele minime”).
(
57
)	A se vedea articolul 10 alineatul (3) litera (a) din Directiva privind reîntregirea familiei.
(
58
)	În plus, pare puțin probabil ca unchiul reclamantului (care locuiește în mod legal în Țările de Jos) să poată invoca dispozițiile Directivei privind reîntregirea familiei pentru ca solicitantul (nepotul său) să vină și să locuiască cu el. Într‑adevăr, în temeiul acestei directive, resortisanții țărilor terțe aflați în situație de ședere legală beneficiază numai de dreptul de a se reuni cu soțul/soția, copiii minori și copiii soțului/soției lor în statul membru în care își au reședința. De asemenea, statele membre pot autoriza reîntregirea cu un partener necăsătorit, cu copii majori aflați în întreținere sau cu rude mai în vârstă aflate în întreținere (dar nu sunt obligate să facă acest lucru).
(
59
)	A se vedea articolul 31 alineatul (3) din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60). Perioada totală poată să dureze chiar 21 de luni [a se vedea articolul 31 alineatul (5) din această directivă]. Cert, statele membre pot da prioritate prelucrării cererilor introduse de minorii neînsoțiți [a se vedea articolul 31 alineatul (7) al doilea paragraf din aceeași directivă], dar nu sunt obligate să procedeze astfel.
(
60
)	În această privință, nu împărtășim opinia guvernului elen potrivit căreia procedura Dublin este doar o procedură intermediară și doar una dintre etapele procesului general prin care trec solicitanții de azil din momentul în care solicită protecție internațională și până la soluționarea cererii lor de azil. În opinia noastră, consecințele acestei proceduri pot fi într‑adevăr extrem de concrete pentru minorii neînsoțiți, în special atunci când sunt la o vârstă deosebit de fragedă.
(
61
)	A se vedea prin analogie Curtea EDO, Hotărârea din 19 ianuarie 2012, Popov împotriva Franței (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, § 100). Acest lucru ar fi cu atât mai adevărat în cazul în care statul membru în care se află fizic minorul neînsoțit se confruntă cu un număr deosebit de mare de cereri de protecție internațională și întâmpină dificultăți în a‑i oferi acestuia toate îngrijirile pe care le‑ar impune interesul său superior.
(
62
)	Astfel cum reiese în mod clar din articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III, autoritățile competente ale statelor membre trebuie să țină seama în mod corespunzător, la stabilirea interesului superior al minorului, de o serie de factori, printre care se numără și opinia minorului (în conformitate cu vârsta și maturitatea sa).
(
63
)	A se vedea în special Hotărârea din 21 decembrie 2011, N.S. și alții (C‑411/10 și C‑493/10, EU:C:2011:865, punctele 64-69 și 108).
(
64
)	Curtea EDO a recunoscut că, în materie de imigrație, „vulnerabilitatea extremă a copilului este factorul decisiv și prevalează asupra [altor] considerații” (a se vedea Curtea EDO, Hotărârea din 19 ianuarie 2012, Popov împotriva Franței, CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, § 91).
(
65
)	A se vedea Hotărârea din 23 ianuarie 2019, M.A. și alții (C‑661/17, EU:C:2019:53).
(
66
)	În orice caz, această dispoziție nu poate fi invocată decât de un stat membru în care un solicitant de azil a prezentat o cerere de protecție internațională. Prin urmare, nu are nicio legătură cu aspectul dacă un solicitant de azil poate dispune de o cale de atac împotriva unei decizii a statului membru solicitat (în fața căruia nu a fost depusă și înregistrată nicio cerere de azil).
(
67
)	Articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare (sublinierea noastră). A se vedea de asemenea articolul 22 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III.
(
68
)	În special existența unor legături de familie dovedite între minor și pretinsa sa rudă, prezența rudei respective în acel stat membru, capacitatea sa de a avea grijă de minor și aspectul dacă reunirea ar fi în interesul superior al acestuia din urmă.
(
69
)	A se vedea, de exemplu, articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul Dublin III, care detaliază toți factorii relevanți care trebuie luați în considerare pentru a evalua interesul superior al unui minor neînsoțit, sau articolul 3 alineatul (2) și articolul 5 alineatul (1) din Regulamentul de punere în aplicare, care prevăd că numai „în urma verificărilor efectuate” și atunci când statul membru solicitat consideră că dovezile depuse nu determină responsabilitatea sa, acest stat membru poate refuza o cerere de preluare. A se vedea de asemenea articolul 12 din Regulamentul de punere în aplicare.
(
70
)	De exemplu, normele referitoare la termenul în care un stat membru trebuie să răspundă la o cerere de preluare [articolul 22 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III sau articolul 5 alineatul (2) din Regulamentul de punere în aplicare].
(
71
)	A se vedea printre altele normele cuprinse în anexa II lista A.I.1 din Regulamentul de punere în aplicare, care detaliază diferitele elemente de probă care pot fi invocate pentru a stabili prezența unui „membru de familie” sau a unei „rude” a unui solicitant care este un minor neînsoțit.
(
72
)	A se vedea în această privință principiul bunei administrări, un principiu general al dreptului Uniunii, menționat în special în Hotărârea din 8 mai 2014, N. (C-604/12, EU:C:2014:302, punctul 50).
(
73
)	Considerăm, la fel cum consideră și instanța de trimitere (a se vedea punctul 26 mai sus), că este evident că procedura de conciliere prevăzută la articolul 37 alineatul (2) din Regulamentul Dublin III nu constituie o cale de atac efectivă în sensul articolului 47 din cartă. Deși această procedură este în mod incontestabil „important[ă], atât pentru statele membre, cât și pentru solicitanții vizați” [a se vedea considerentul (37) al regulamentului menționat], observăm că (i) această procedură se desfășoară numai la inițiativa statelor membre și nu este deschisă solicitanților (și nici nu îi implică în niciun fel) și că (ii) nu are loc în fața unei „instanțe judecătorești” imparțiale care să sancționeze aplicarea incorectă a legii. Este vorba de un simplu dialog între diferite administrații.
(
74
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU și C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 290).
(
75
)	A se vedea nota de subsol 95 de mai jos.
(
76
)	Curtea nu a abordat până în prezent acest aspect, dat fiind că, în Hotărârea din 4 octombrie 2018, Fathi (C‑56/17, EU:C:2018:803, punctul 54), Curtea s‑a limitat să arate că Regulamentul Dublin III „nu conține […] garanții procedurale specifice atunci când […] statul membru care efectuează determinarea statului membru responsabil ajunge la concluzia că nu există motive să se facă un transfer al solicitantului către un alt stat membru” [cu alte cuvinte, atunci când nu este adoptată nicio „decizie de transfer” în sensul articolului 27 alineatul (1) din regulamentul menționat].
(
77
)	A se vedea secțiunea A de mai sus.
(
78
)	Acest lucru reiese în mod evident din considerentul (19) al Regulamentului Dublin III, potrivit căruia articolul 27 alineatul (1) din acest regulament a fost adoptat „în vederea garantării protecției efective a drepturilor persoanelor vizate”.
(
79
)	A se vedea Hotărârea din 14 mai 2019, M și alții (Revocarea statutului de refugiat) (C‑391/16, C‑77/17 și C‑78/17, EU:C:2019:403, punctul 77 și jurisprudența citată).
(
80
)	Într‑adevăr, în contextul aplicării Regulamentului Dublin III, termenele constituie mai mult decât un simplu set de garanții procedurale. În cazul în care un stat membru nu respectă termenele aplicabile, responsabilitatea pentru examinarea unei cereri de protecție internațională poate să îi revină acestuia în loc să revină statului membru care este altfel desemnat prin acest instrument [a se vedea, de exemplu, în această privință, articolul 21 alineatul (1) al treilea paragraf și articolul 22 alineatul (7) din Regulamentul Dublin III].
(
81
)	A se vedea considerentul (5) al Regulamentului Dublin III.
(
82
)	A se vedea în acest sens considerentul (21) al Regulamentului Dublin III.
(
83
)	A se vedea Hotărârea din 25 octombrie 2017 (C‑201/16, EU:C:2017:805, punctul 44).
(
84
)	Observăm că, în redactarea actuală, Regulamentul Dublin III permite în orice caz întârzieri în determinarea statului membru responsabil în situații în care statul membru solicitant decide să inițieze procedura de conciliere în temeiul articolului 37 din Regulamentul Dublin III. Cu toate acestea, solicitantul de azil nu are absolut niciun cuvânt de spus în cadrul acestei proceduri, cu excepția cazului în care introduce o cale de atac în fața unei instanțe.
(
85
)	A se vedea Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punctul 56).
(
86
)	Ibidem, punctul 57.
(
87
)	Este adevărat că, în Hotărârea din 23 ianuarie 2019, M.A. și alții (C‑661/17, EU:C:2019:53), Curtea a refuzat să recunoască existența unei căi de atac împotriva unei decizii a unui stat membru de a nu recurge la clauza discreționară prevăzută la articolul 17 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III (ibidem, punctul 79), în special pentru motivul că obiectivul prelucrării rapide a cererilor „sugerează să nu se multiplice căile de atac” (ibidem, punctul 76). Cu toate acestea, Curtea a insistat de asemenea asupra faptului că o astfel de decizie poate, în orice caz, să fie contestată, în temeiul articolului 27 alineatul (1) din regulamentul menționat, cu ocazia unei căi de atac împotriva unei decizii de transfer care ar fi luată în cele din urmă (ibidem, punctele 78 și 79). Prin urmare, avem îndoieli că, în acea hotărâre, Curtea a intenționat să stabilească că acordarea unei căi de atac ar trebui să fie descurajată în toate situațiile, inclusiv în cele în care, precum în speță (a se vedea punctul 70 de mai sus), nu ar exista, în caz contrar, posibilitatea de a contesta în fața instanței constatările efectuate în orice etapă a procedurii Dublin.
(
88
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 25 octombrie 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, punctul 44).
(
89
)	Și anume, în termenul de două luni prevăzut la articolul 22 din Regulamentul Dublin III.
(
90
)	Astfel de obligații includ numirea unui reprezentant personal care să reprezinte și/sau să asiste minorul neînsoțit pe parcursul tuturor procedurilor prevăzute de regulamentul menționat, acordarea accesului unui astfel de reprezentant la dosarul minorului și implicarea acestui reprezentant în procedura de determinare a statului membru responsabil „în cea mai mare măsură posibilă” [a se vedea în această privință articolul 12 alineatul (3) din Regulamentul de punere în aplicare].
(
91
)	A se vedea punctul 66 de mai sus.
(
92
)	A se vedea considerentul (5) al Regulamentului Dublin III.
(
93
)	A se vedea capitolul VII, intitulat „Cooperarea administrativă”, din Regulamentul Dublin III.
(
94
)	A se vedea considerentele (7)-(9) ale Regulamentului Dublin III.
(
95
)	A se vedea considerentul (22) al Regulamentului Dublin III. A se vedea de asemenea Heijer, M., „Remedies in the Dublin Regulation: Ghezelbash and Karim”, Common Market Law Review, vol. 54, 2017, p. 869.
(
96
)	Potrivit acestei dispoziții, procedura de conciliere poate fi inițiată la cererea unui singur stat membru. Cu toate acestea, este evident că membrii comisiei desemnate să soluționeze litigiul, care reprezintă state membre neimplicate în litigiu, nu sunt supuși normelor de conduită la care ar fi supusă o instanță imparțială în cazul în care solicitantul de azil însuși ar dispune de o cale de atac.
(
97
)	Suntem pe deplin de acord cu Comisia și cu guvernul elen că normele referitoare la „cooperarea administrativă” conțin o serie de garanții menite să asigure protecția drepturilor solicitanților de azil. Cu toate acestea, nu considerăm că aceste garanții exclud ca în paralel să fie pusă la dispoziția unui minor neînsoțit, precum reclamantul, o cale de atac efectivă.
(
98
)	Desigur, calea de atac în cazul unei cereri de reprimire are un domeniu de aplicare mai restrictiv decât calea de atac în cazul unei cereri de preluare, dat fiind că prima nu poate fi formulată decât în situațiile care intră în mod expres sub incidența articolului 18 literele (b)-(d) din Regulamentul Dublin III, iar instanțele naționale nu vor examina dacă „criteriile de responsabilitate” din capitolul III din Regulamentul Dublin III au fost aplicate în mod corect de statul membru în care a fost prezentată prima cerere de protecție internațională [a se vedea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 2019, H. și R. (C‑582/17 și C‑583/17, EU:C:2019:280, punctul 68)]. Cu toate acestea, în opinia noastră, acest lucru nu schimbă cu nimic faptul că un minor neînsoțit „neobedient” (care călătorește ilegal din statul membru A în statul membru B și solicită protecție internațională în ambele state membre) are totuși posibilitatea de a se prezenta în instanță în statul membru B, în timp ce unul „obedient” (care, la fel ca solicitantul, rămâne în statul membru A) nu are această posibilitate.
(
99
)	Hotărârea din 24 noiembrie 2020 (C‑225/19 și C‑226/19, EU:C:2020:951, punctul 52). Curtea a statuat că solicitantul căruia i s‑a refuzat eliberarea unei vize ca urmare a unei obiecții formulate de un stat membru pentru unul dintre motivele aplicabile ar trebui să poată cunoaște respectivul motiv specific invocat de statul membru în cauză. A se vedea de asemenea, pentru un alt exemplu, Hotărârea din 25 octombrie 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, punctul 44), în care Curtea a constatat că atât articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III [interpretat în lumina considerentului (19) al acestui regulament], cât și articolul 47 primul paragraf din cartă impuneau punerea la dispoziție a unei căi de atac efective și rapide unui solicitant de azil al cărui transfer către un alt stat membru a avut loc cu încălcarea termenului de șase luni prevăzut la articolul 29 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III.
(
100
)	A se vedea printre altele Hotărârea din 7 iunie 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), și Hotărârea din 7 iunie 2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410), precum și Hotărârea din 25 octombrie 2017, Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805).
(
101
)	Hotărârea din 23 ianuarie 2019 (C‑661/17, EU:C:2019:53, punctele 76-79).
(
102
)	În opinia noastră, interpretarea sugerată în prezentele concluzii ar putea fi aplicată prin analogie și situației în care un minor neînsoțit dorește să fie transferat pentru motivul că are un „membru de familie” [articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III] într‑un alt stat membru.
(
103
)	A se vedea Hotărârea din 13 noiembrie 2018, X și X (C‑47/17 și C‑48/17, EU:C:2018:900, în special dispozitivul).
(
104
)	Potrivit articolului 22 alineatul (1) din Regulamentul Dublin III, acest lucru trebuie realizat în termen de două luni de la primirea cererii de preluare.
(
105
)	În prezenta cauză, considerăm că refuzul secretarului de stat de a prelua reclamantul a rămas definitiv exact la momentul respectiv.
(
106
)	A se vedea punctele 71 și 82 de mai sus.
(
107
)	A se vedea Hotărârea din 13 decembrie 2017, El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, punctul 26 și jurisprudența citată).
(
108
)	Ibidem, punctul 28 și jurisprudența citată.
(
109
)	A se vedea prin analogie Hotărârea din 13 decembrie 2017, El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:960, punctul 31).
(
110
)	A se vedea secțiunea B.1. din prezentele concluzii.
(
111
)	A se vedea Hotărârea din 24 noiembrie 2020, Minister van Buitenlandse Zaken (C‑225/19 și C‑226/19, EU:C:2020:951, punctul 43 și jurisprudența citată).
(
112
)	A se vedea punctul 85 de mai sus.
(
113
)	A se vedea punctul 86 de mai sus.
(
114
)	A se vedea printre altele considerentul (13) al Regulamentului Dublin III.
(
115
)	Considerăm că autoritățile neerlandeze au făcut tocmai acest lucru, având în vedere că autoritățile elene au decis să se abțină de la examinarea cererii de protecție internațională a reclamantului atât timp cât litigiul principal este pendinte (a se vedea punctul 24 de mai sus).
(
116
)	A se vedea punctul 83 de mai sus.