62022CO0658
ORDONANȚA CURȚII (Camera a zecea)
9 ianuarie 2024 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții – Articolul 267 TFUE – Chestiuni de drept adresate unei curți supreme de către prim‑președintele său – Lipsa unui litigiu la instanța de trimitere – Inadmisibilitate vădită”
În cauza C‑658/22,
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia), prin decizia din 2 septembrie 2021, primită de Curte la 19 octombrie 2022, în cadrul sesizării sale de către prim‑președinta sa;
cu participarea:
Prokurator Generalny,
CURTEA (Camera a zecea),
compusă din domnul Z. Csehi, președinte de cameră, și domnii I. Jarukaitis (raportor) și D. Gratsias, judecători,
avocat general: domnul A. Rantos,
grefier: domnul A. Calot Escobar,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru Prokurator Generalny, de R. Hernand;
–
pentru guvernul polonez, de B. Majczyna și S. Żyrek, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul danez, de M. P. B. Jespersen, J. F. Kronborg și C. A.‑S. Maertens, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul neerlandez, de M. K. Bulterman și J. Langer, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul suedez, de A. Runeskjöld și H. Shev, în calitate de agenți;
–
pentru Comisia Europeană, de K. Herrmann și P. J. O. Van Nuffel, în calitate de agenți,
având în vedere decizia luată, după ascultarea avocatului general, de a se pronunța prin ordonanță motivată, în conformitate cu articolul 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții,
dă prezenta
Ordonanță
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2, a articolului 6 alineatele (1) și (3), precum și a articolului 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborate cu articolul 267 TFUE și cu articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul examinării chestiunilor de drept ridicate de prim‑președinta Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) în plenul Camerei civile a acestei instanțe, în legătură cu efectele constatării caracterului abuziv al unor clauze inserate în contracte de împrumut exprimate sau indexate în monedă străină.
Dreptul polonez
Constituția
3
Articolul 144 alineatele 2 și 3 din Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej (Constituția Republicii Polone, denumită în continuare „Constituția”) prevede:
„2.   Pentru a fi valide, actele oficiale ale președintelui Republicii [Polone, (denumit în continuare «președintele Republicii»)] trebuie să fie contrasemnate de președintele Consiliului de Miniștri, care își angajează astfel răspunderea în fața Sejm [(Seimul, Polonia)].
3.   Dispozițiile alineatului 2 nu sunt aplicabile în următoarele cazuri:
[…]
17) numirea judecătorilor;
[…]”
4
În temeiul articolului 179 din Constituție, președintele Republicii numește judecătorii, la propunerea Krajowa Rada Sądownictwa (Consiliul Național al Magistraturii, Polonia) (denumit în continuare „KRS”), pentru o perioadă nedeterminată.
5
Articolul 187 din Constituție prevede:
„1.   [KRS] este alcătuit din:
1)
prim‑președintele [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], ministrul justiției, președintele [Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Supremă Administrativă, Polonia)] și o persoană desemnată de președintele Republicii,
2)
15 membri aleși dintre judecătorii [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], ai instanțelor de drept comun, ai instanțelor administrative și ai instanțelor militare,
3)
4 membri aleși de [Seim] din rândul deputaților și 2 membri aleși de Senat din rândul senatorilor.
[…]”
Legea privind Curtea Supremă
6
Articolul 29 alineatele 2 și 3 din ustawa o Sądzie Najwyższym (Legea privind Curtea Supremă) din 8 decembrie 2017 (Dz. U. din 2018, poziția 5), astfel cum a fost modificată prin ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych, ustawy o Sądzie Najwyższym oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind organizarea instanțelor de drept comun, a Legii privind Curtea Supremă și a altor legi) din 20 decembrie 2019 (Dz. U. din 2020, poziția 190) (denumită în continuare „Legea privind Curtea Supremă”), prevede:
„2.   În cadrul activităților [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] sau ale organelor acesteia, nu este permisă repunerea în discuție a legitimității [instanțelor], a organelor constituționale ale statului sau a organelor de control și de protecție a dreptului.
3.   [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] sau un alt organ al puterii nu poate să constate și nici să aprecieze legalitatea numirii unui judecător sau a competenței de a exercita funcțiile jurisdicționale care decurge din aceasta.”
7
Articolul 72 alineatul 1 din Legea privind Curtea Supremă are următorul cuprins:
„Un judecător al [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă] răspunde, pe plan disciplinar, pentru abaterile profesionale (disciplinare), inclusiv în cazul:
[…]
3)
actelor care pun în cauză existența raportului de muncă al unui judecător, efectivitatea numirii unui judecător sau legitimitatea unui organ constituțional al Republicii Polone;
[…]”
8
Potrivit articolului 83 alineatul 1 din această lege:
„În cazul în care în jurisprudența instanțelor de drept comun, a instanțelor militare sau a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) se manifestă divergențe în interpretarea dispozițiilor juridice care stau la baza deciziei lor, prim‑președintele sau președintele Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), pentru a asigura omogenitatea jurisprudenței, pot sesiza cu o chestiune de drept Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) în complet de șapte judecători sau în alt complet corespunzător.”
9
Articolul 85 alineatul 1 din legea menționată are următorul cuprins:
„[Prokurator Generalny (Procurorul general, Polonia)] este informat cu privire la ținerea ședinței plenului Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) sau a ședinței camerei ori a camerelor reunite.”
10
Articolul 87 alineatul 1 prima teză din Legea privind Curtea Supremă prevede:
„Deciziile plenului Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), ale camerelor reunite sau ale plenului unei camere dobândesc forță de principiu juridic de la adoptarea lor.”
11
Potrivit articolului 88 din această lege:
„1.   În cazul în care un complet al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) intenționează să abandoneze o decizie care a dobândit forță de principiu juridic, acesta înaintează chestiunea de drept ridicată unui complet constituit din toți membrii camerei.
2.   Abandonarea unei decizii care a dobândit forță de principiu juridic adoptate de o cameră, de camerele reunite sau de plenul Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) necesită adoptarea unei noi decizii printr‑o rezoluție a camerei în discuție, a camerelor reunite sau, respectiv, a plenului Sąd Najwyższy (Curtea Supremă).
3.   În cazul în care completul unei camere a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) intenționează să abandoneze o decizie care a dobândit forță de principiu juridic adoptată de altă cameră, decizia este luată printr‑o rezoluție a celor două camere ale Sąd Najwyższy (Curtea Supremă). Camerele pot sesiza plenul Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) cu privire la chestiunea de drept.”
Legea privind KRS
12
KRS este reglementat prin ustawa o Krajowej Radzie Sądownictwa (Legea privind Consiliul Național al Magistraturii) din 12 mai 2011 (Dz. U. din 2011, nr. 126, poziția 714), astfel cum a fost modificată în special prin ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a altor legi) din 8 decembrie 2017 (Dz. U. din 2018, poziția 3) și prin ustawa o zmianie ustawy – Prawo o ustroju sądów powszechnych oraz niektórych innych ustaw (Legea de modificare a Legii privind organizarea instanțelor judecătorești de drept comun și a altor legi) din 20 iulie 2018 (Dz. U. din 2018, poziția 1443) (denumită în continuare „Legea privind KRS”).
13
Articolul 37 alineatul 1 din Legea privind KRS prevede:
„În cazul în care există mai mulți candidați pentru un post de judecător, [KRS] examinează și evaluează împreună toate candidaturile depuse. În această situație, [KRS] adoptă o rezoluție care cuprinde deciziile sale cu privire la prezentarea unei propuneri de numire pe postul de judecător, în privința tuturor candidaților.”
14
Articolul 44 alineatul 1b din această lege prevedea:
„Dacă nu toți participanții la procedură au atacat rezoluția menționată la articolul 37 alineatul 1, în cazurile individuale privind numirea în funcția de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], rezoluția rămâne definitivă în ceea ce privește partea care cuprinde decizia de a înainta propunerea de numire în funcția de judecător la [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] și partea care cuprinde decizia de a nu înainta o propunere de numire în funcția de judecător la aceeași instanță, în privința participanților la procedură care nu au introdus o cale de atac.
[…]”
15
Potrivit articolului 3 din ustawa o zmianie ustawy o Krajowej Radzie Sądownictwa oraz ustawy – Prawo o ustroju sądów administracyjnych (Legea de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a Legii privind organizarea instanțelor administrative) din 26 aprilie 2019 (Dz. U. din 2019, poziția 914), intrată în vigoare la 23 mai 2019, „[c]ăile de atac îndreptate împotriva rezoluțiilor [KRS] în cazurile individuale referitoare la numirea în funcția de judecător [la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)], introduse și nesoluționate înainte de data intrării în vigoare a prezentei legi, se închid de plin drept”.
Litigiul principal și întrebările preliminare
16
La 29 ianuarie 2021, prim‑președinta Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), în temeiul articolului 83 alineatul 1 din Legea privind Curtea Supremă, a sesizat plenul Camerei civile a acestei instanțe în vederea obținerii unui răspuns la diverse chestiuni de drept referitoare la consecințele care decurg din constatarea caracterului abuziv al clauzelor referitoare la stabilirea cursului de schimb valutar prevăzute în contractele de împrumut exprimate într‑o monedă străină sau indexate în aceasta.
17
Plenul Camerei civile a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) a examinat aceste chestiuni în ședința din 2 septembrie 2021, la care au participat 21 de judecători, dintre care 7 fuseseră numiți de președintele Republicii la 10 octombrie 2018 în temeiul celor două rezoluții nr. 330/18 și nr. 331/18 adoptate de KRS la 28 august 2018 (denumite în continuare „rezoluțiile din 28 august 2018”).
18
Ținând seama de participarea acestor judecători la ședința menționată, majoritatea membrilor care compun plenul și‑au exprimat îndoiala asupra legalității compunerii acestui complet și asupra calității de instanță judecătorească independentă și imparțială a completului menționat.
19
Astfel, potrivit plenului Camerei civile a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), care este instanța de trimitere, modificările legislative care au intervenit în cadrul reformei sistemului judiciar sunt de natură să sugereze că puterea legislativă a acționat cu scopul de a împiedica orice posibilitate de a asigura un control jurisdicțional efectiv al rezoluțiilor din 28 august 2018.
20
Instanța de trimitere arată, în această privință, că articolul 44 alineatul 1b din Legea privind KRS prevede că, în cazurile individuale privind numirea în funcția de judecător la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), în situația în care nu toți participanții la procedură au atacat rezoluția cuprinzând deciziile KRS privind prezentarea unei propuneri de numire în funcția de judecător, această rezoluție rămâne definitivă pentru partea din aceasta care cuprinde decizia de a prezenta o propunere de numire și pentru partea care cuprinde decizia de a nu prezenta o atare propunere, în privința participanților la procedură care nu au formulat o cale de atac.
21
Aceasta arată că rezoluțiile din 28 august 2018, care cuprindeau printre altele propunerile de numire a șapte judecători ai Camerei civile a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) numiți la 10 octombrie 2018, au fost contestate în fața Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Supremă Administrativă), care, prin deciziile din 27 septembrie 2018, le‑a suspendat executarea.
22
Ea observă că, în pofida acestei suspendări, președintele Republicii a procedat la numirea candidaților propuși de KRS și că, în plus, articolul 3 din Legea de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a Legii privind organizarea instanțelor administrative, menționat la punctul 15 din prezenta ordonanță, a prevăzut că acțiunile de contestare a rezoluțiilor KRS în cazurile individuale referitoare la numirea în funcția de judecător la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), introduse și încă pendinte înainte de data intrării în vigoare a acestei legi, respectiv 23 mai 2019, s‑ar închide de plin drept.
23
Instanța de trimitere precizează că, în urma Hotărârii din 2 martie 2021, A. B. și alții (Numirea judecătorilor la Curtea Supremă – Căi de atac) (C‑824/18, EU:C:2021:153), Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă), care nu constatase că nu mai era necesar să se pronunțe asupra fondului acțiunilor introduse împotriva rezoluțiilor din 28 august 2018, printr‑o hotărâre din 6 mai 2021, a anulat aceste rezoluții în ce privește partea care conținea propunerea de numire a candidaților la funcția de judecător al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă).
24
Ea consideră că de aici rezultă că președintele Republicii a acționat în mod ilegal atunci când a numit judecători în pofida acțiunii introduse la Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) împotriva rezoluțiilor din 28 august 2018, în timp ce era pendinte acțiunea care a condus la anularea acestor rezoluții, ceea ce privează aceste numiri de temeiul lor juridic, întrucât articolul 179 din Constituție prevede că judecătorii sunt numiți de președintele Republicii la propunerea KRS.
25
În aceste condiții, prin intermediul primei întrebări, aceasta ridică problema dacă un complet al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) poate fi calificat drept instanță judecătorească independentă și imparțială în condițiile în care anumiți membri ai acestui complet au fost numiți fără ca publicarea de către președintele Republicii a posturilor vacante de judecător să fi fost contrasemnată de președintele Consiliului de Miniștri, procedura prealabilă numirii acestor membri s‑a desfășurat cu nerespectarea principiilor transparenței și integrității și numirea membrilor menționați de către președintele Republicii a intervenit în pofida acțiunii introduse împotriva rezoluțiilor din 28 august 2018 la Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) și a deciziei de suspendare a executării, iar apoi a deciziei de anulare luate de această din urmă instanță, menționate la punctele 21 și, respectiv, 23 din prezenta ordonanță.
26
În ceea ce privește a doua întrebare preliminară, instanța de trimitere menționează introducerea, prin Legea de modificare a Legii privind organizarea instanțelor de drept comun, a Legii privind Curtea Supremă și a altor legi, menționată la punctul 6 din prezenta ordonanță, a unui nou articol 29 alineatele 2 și 3 în Legea privind Curtea Supremă, prin care se interzice Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) orice examinare a legalității numirii judecătorilor ori a competenței lor de a îndeplini sarcini de administrare a justiției, în caz contrar putându‑se aplica sancțiuni disciplinare. Or, aceasta are îndoieli cu privire la compatibilitatea unei astfel de interdicții cu dreptul Uniunii, precum și cu privire la aspectul dacă respectul datorat identității constituționale a statelor membre ar putea‑o justifica.
27
Motivele care au determinat instanța de trimitere să formuleze a treia întrebare preliminară țin de faptul că, pe baza învățămintelor care decurg din Hotărârea din 19 noiembrie 2019, A. K. și alții (Independența Camerei disciplinare a Curții Supreme) (C‑585/18, C‑624/18 și C‑625/18, EU:C:2019:982), Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), la 23 ianuarie 2020, a adoptat într‑un complet care reunea Camera civilă, Camera penală, precum și Camera de muncă și securitate socială a acestei instanțe o rezoluție care a dobândit forța de principiu juridic, prin care s‑a constatat printre altele neregularitatea compunerii unei instanțe care includea judecători numiți la propunerea KRS, instituită în modalitățile stabilite de Legea de modificare a Legii privind Consiliul Național al Magistraturii și a altor legi menționată la punctul 12 din prezenta ordonanță. Or, această rezoluție ar fi fost declarată neconstituțională într‑o hotărâre din 20 aprilie 2020 pronunțată de Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională, Polonia), care, într‑o ordonanță din 21 aprilie 2020, ar fi statuat, în plus, că Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) nu era competentă să procedeze prin rezoluție la o rescriere a dreptului de natură să modifice cadrul normativ al organizării justiției și să controleze exercitarea de către președintele Republicii a competenței care îi este atribuită prin articolul 179 din Constituție.
28
Potrivit instanței de trimitere, jurisprudența Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională) privează părțile la o procedură jurisdicțională de posibilitatea de a contesta legalitatea compunerii unei instanțe, constituie o ingerință în exercitarea activității jurisdicționale și nu poate fi obligatorie pentru această din urmă instanță, deoarece provine de la o instanță cu o compunere nelegală ea însăși.
29
În aceste condiții, Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 2, articolul 6 alineatele (1) și (3) și articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf din Tratatul privind Uniunea Europeană (TUE) coroborate cu articolul 47 din [cartă] și cu articolul 267 [TFUE] trebuie interpretate în sensul că nu este o instanță independentă, imparțială, constituită în prealabil prin lege și care asigură o protecție jurisdicțională efectivă justițiabililor în domeniile reglementate de dreptul Uniunii Europene instanța de ultim grad de jurisdicție a unui stat membru [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] în compunerea completului căreia sunt incluse persoane numite în funcția de judecător cu încălcarea normelor fundamentale de drept ale statului membru respectiv referitoare la numirea judecătorilor Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), încălcare constând în:
a)
publicarea de către președintele Republicii a posturilor vacante de judecător la Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) fără contrasemnătura prealabilă a președintelui Consiliului de Miniștri;
b)
desfășurarea procedurii prealabile numirii cu nerespectarea principiilor transparenței și integrității, de către un organism național[, KRS,] care, prin împrejurările constituirii sale în ceea ce privește numirea judecătorilor din cadrul său și prin modul în care funcționează, nu îndeplinește cerințele aferente unui organ constituțional care să garanteze independența sistemului judiciar și independența judecătorilor;
c)
emiterea de către [președintele Republicii] a actelor de numire în funcția de judecător [al] Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), deși în prealabil rezoluția [KRS] cuprinzând propunerea de numire în funcția de judecător fusese atacată la instanța națională competentă [Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă)], această instanță suspendase punerea în aplicare a rezoluției respective în conformitate cu dreptul național și era încă pendinte procedura în fața instanței menționate, în urma căreia Naczelny Sąd Administracyjny (Curtea Administrativă Supremă) a anulat definitiv rezoluția atacată a [KRS] pe motiv de nelegalitate, înlăturând‑o definitiv din ordinea juridică, lipsind astfel actul de numire în funcția de judecător al Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) de temeiul prevăzut la articolul 179 din [Constituție] sub forma unei propuneri a [KRS] de numire în funcția de judecător?
2)
Articolul 2, articolul 6 alineatele (1) și (3) și articolul 19 alineatul (1) al doilea paragraf TUE coroborate cu articolul 47 din cartă și cu articolul 267 TFUE trebuie interpretate în sensul că se opun aplicării unor dispoziții de drept național precum articolul 29 alineatele 2 și 3, articolul 26 alineatul 3 și articolul 72 alineatele 1-3 din [Legea privind Curtea Supremă] în măsura în care acestea interzic, sub sancțiunea disciplinară a revocării din funcție, constatarea sau aprecierea de către Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) a legalității numirii unui judecător sau a competenței de a exercita funcții jurisdicționale care decurge din aceasta, precum și examinarea pe fond a cererilor de recuzare a unui judecător pentru aceste motive, presupunând că această interdicție ar trebui justificată prin respectarea de către Uniune a identității constituționale a statelor membre?
3)
Articolul 2 și articolul 4 alineatele (2) și (3) coroborate cu articolul 19 TUE și cu articolul 267 TFUE trebuie interpretate în sensul că o decizie a instanței de contencios constituțional a unui stat membru [Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională)] care declară neconstituționalitatea unei hotărâri a unei instanțe naționale de ultim grad de jurisdicție [Sąd Najwyższy (Curtea Supremă)] nu poate constitui un obstacol în calea aprecierii independenței și autonomiei acestei instanțe și a examinării aspectului dacă instanța menționată a fost constituită prin lege în sensul dreptului Uniunii Europene, având în vedere, în plus, împrejurarea că hotărârea Sąd Najwyższy (Curtea Supremă) avea drept scop punerea în aplicare a unei hotărâri a Curții de Justiție a Uniunii Europene, [că] dispozițiile [Constituției] și ale legilor aplicabile (dispoziții de drept național) nu conferă instanței de contencios constituțional [Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională)] competența de a controla hotărârile judecătorești, inclusiv deciziile de soluționare a divergențelor în interpretarea legii pronunțate în temeiul articolului 83 din [Legea privind Curtea Supremă], și că, mai mult, ca urmare a modului său actual de constituire, Trybunał Konstytucyjny (Curtea Constituțională) nu este o instanță instituită de lege în sensul articolului 6 paragraful 1 din [Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950]?”
Cu privire la admisibilitatea cererii de decizie preliminară
30
În temeiul articolului 53 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când o cerere sau o cerere introductivă este în mod vădit inadmisibilă, Curtea poate oricând să decidă, după ascultarea avocatului general, fără continuarea procedurii, să se pronunțe prin ordonanță motivată.
31
În prezenta cauză se impune aplicarea acestei dispoziții.
32
În acest sens, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, procedura instituită la articolul 267 TFUE constituie un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului Uniunii care le sunt necesare pentru soluționarea litigiilor asupra cărora urmează să se pronunțe. Justificarea trimiterii preliminare nu este totuși formularea unor opinii consultative cu privire la probleme generale sau ipotetice, ci nevoia inerentă soluționării efective a unui litigiu (Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 44, precum și jurisprudența citată).
33
Astfel cum reiese din însuși modul de redactare a articolului 267 TFUE, decizia preliminară solicitată trebuie să fie „necesară” pentru a permite instanței de trimitere să „pronunțe o hotărâre” în cauza cu care este sesizată (Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 45, precum și jurisprudența citată).
34
Curtea a amintit astfel în mod repetat că atât din textul, cât și din economia articolului 267 TFUE rezultă că procedura preliminară presupune printre altele ca o cauză să fie efectiv pendinte în fața instanțelor naționale, acestea fiind chemate să adopte în cadrul său o decizie susceptibilă să ia în considerare hotărârea pronunțată cu titlu preliminar (Hotărârea din 26 martie 2020, Miasto Łowicz și Prokurator Generalny, C‑558/18 și C‑563/18, EU:C:2020:234, punctul 46, precum și jurisprudența citată).
35
În speță, din decizia de trimitere reiese că niciun litigiu nu este pendinte în fața plenului Camerei civile a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă). Astfel, după cum rezultă din dispozițiile naționale citate de instanța de trimitere și în special din articolul 83 alineatul 1 și din articolul 87 alineatul 1 din Legea privind Curtea Supremă, atunci când aceasta este sesizată cu chestiuni juridice de către prim‑președintele său, în temeiul primului dintre aceste două articole, pentru a pune capăt unor divergențe de interpretare între instanțe de fond, acest complet se pronunță printr‑o decizie generală care dobândește forță de principiu juridic, fără a urma să se pronunțe asupra unui litigiu dintre părți.
36
Printr‑o scrisoare din 25 octombrie 2022, instanța de trimitere a precizat, de altfel, că, în cadrul acestei proceduri, nu era posibilă identificarea „părților din litigiu” și că nu se recunoștea calitatea de „parte” nici prim‑președintelui, nici procurorului general.
37
Este adevărat că, printr‑o scrisoare din 19 mai 2023, instanța de trimitere a arătat că, în temeiul Legii privind Curtea Supremă, procurorul general a fost informat cu privire la data ședinței plenului Camerei civile a Sąd Najwyższy (Curtea Supremă), menționată la punctul 17 din prezenta ordonanță, și a asistat la aceasta.
38
Cu toate acestea, nu este mai puțin adevărat că procedura principală nu urmărește să soluționeze un litigiu între părți, ci să obțină o decizie generală cu forță de principiu juridic.
39
În aceste condiții, cererea de decizie preliminară formulată în cadrul acestei proceduri nu răspunde unei nevoi inerente soluționării efective a unui litigiu real dintre părți.
40
Rezultă că această cerere este vădit inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
41
Întrucât procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) dispune:
Cererea de decizie preliminară formulată de Sąd Najwyższy (Curtea Supremă, Polonia) prin decizia din 2 septembrie 2021 este vădit inadmisibilă.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: polona.