62023CC0649
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL DEAN SPIELMANN
prezentate la 26 iunie 2025 (
1
)
Cauza C‑649/23
Institutul de Istorie și Teorie Literară „G. Călinescu”,
Fundația Națională pentru Știință și Artă
împotriva
HK, în calitate de moștenitor al TB,
VP,
GR
[cerere de decizie preliminară formulată de Înalta Curte de Casație și Justiție (România)]
„Trimitere preliminară – Dreptul de autor și drepturi conexe – Directiva 2001/29/CE – Articolul 2 – Drept de reproducere – Ediție critică a unei opere preexistente al cărei scop este reconstituirea unui manuscris în limba latină – Noțiunea de «operă» – Respectarea dreptului de autor”
Introducere
1.
Autorii nu au beneficiat întotdeauna de protejarea operelor lor. Deși dezvoltarea tiparului a permis să se acorde tipografilor primele drepturi de exploatare a operelor sub licență (
2
), „Statute of Anne” din 10 aprilie 1710 (
3
) este considerat prima reglementare care protejează interesele autorilor. Această construcție juridică a dreptului de autor își are temeiul totodată în anumite curente de gândire filozofice, din care reiese în special că omul, în calitate de proprietar al muncii sale, își poate însuși, sub anumite rezerve, partea din lucrurile comune cu care amestecă această muncă și poate face astfel din lucrurile respective proprietatea sa. Ca atare, este firesc să i se acorde drepturi asupra „rezultatului muncii sale” (
4
).
2.
Dreptul de autor nu este însă singurul drept care însoțește viața unei opere. Drepturile conexe dreptului de autor sunt recunoscute artiștilor interpreți, executanți, producătorilor și organismelor de difuzare. Acestea sunt însă mai recente decât dreptul de autor, întrucât au apărut pentru prima dată în Convenția internațională pentru protecția artiștilor interpreți sau executanți, a producătorilor de fonograme și a organismelor de radiodifuziune, încheiată la Roma la 26 octombrie 1961 (
5
), ca răspuns la apariția noilor tehnologii.
3.
Deși în prezent este clar că autorii unei opere beneficiază de dreptul de autor, calificarea anumitor creații drept „operă” continuă să ridice numeroase probleme. Astfel, în cadrul prezentei cereri de decizie preliminară, Înalta Curte de Casație și Justiție (România) ridică în esență problema posibilității de a califica drept „operă” ediția critică, redactată în limba latină, a unei opere literare în latină intrată în domeniul public, a cărei reproducere este supusă autorizării din partea autorului în temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29/CE (
6
).
4.
Această cerere de decizie preliminară a fost formulată în cadrul unui litigiu între Institutul de Istorie și Teorie „G. Călinescu” (denumit în continuare „IITL”) și Fundația Națională pentru Știință și Artă (denumită în continuare „FNȘA”), pe de o parte, și moștenitorii profesorului Dan Slușanschi, care a realizat ediția critică în cauză, pe de altă parte.
Cadrul juridic
Dreptul internațional
Convenția de la Berna
5.
Potrivit articolului 2 din Convenția pentru protecția operelor literare și artistice semnată la Berna la 9 septembrie 1886 (Actul de la Paris din 24 iulie 1971), astfel cum a fost modificată la 28 septembrie 1979 (denumită în continuare „Convenția de la Berna”):
„(1)   Termenul opere literare și artistice cuprinde toate lucrările din domeniul literar, științific și artistic, oricare ar fi modul sau forma de exprimare, precum: cărțile, broșurile și alte scrieri; conferințele, alocuțiunile, predicile și alte opere de aceeași natură; operele dramatice sau dramatico‑muzicale; operele coregrafice și pantomimele; compozițiile muzicale cu sau fără cuvinte; operele cinematografice, cărora le sunt asimilate operele exprimate printr‑un procedeu analog cinematografiei; operele de desen, de pictură, de arhitectură, de sculptură, de gravură, de litografie; operele fotografice, cărora le sunt asimilate operele exprimate printr‑un procedeu analog fotografiei; operele de artă aplicată; ilustrațiile, hărțile geografice; planurile, crochiurile și operele plastice referitoare la geografie, la topografie, la arhitectură sau la științe.
[…]
(3)   Sunt protejate ca opere originale, fără a prejudicia drepturile autorului operei originale, traducerile, adaptările, aranjamentele muzicale și alte transformări ale unei opere literare sau artistice.
[…]”
Tratatul OMPI privind drepturile de autor
6.
Tratatul Organizației Mondiale a Proprietății Intelectuale (OMPI) privind drepturile de autor, adoptat la Geneva la 20 decembrie 1996, a fost aprobat prin Decizia 2000/278/CE a Consiliului din 16 martie 2000 de aprobare, în numele Comunității Europene, a Tratatului OMPI privind drepturile de autor și a Tratatului OMPI privind interpretările și execuțiile și fonogramele (
7
).
7.
Articolul 1 din Tratatul OMPI privind drepturile de autor, intitulat „Raporturi cu Convenția de la Berna”, prevede la alineatul (4) că „[p]ărțile contractante trebuie să se conformeze articolelor 1-21 și anexei la Convenția de la Berna”.
Acordul TRIPS
8.
Acordul privind aspectele drepturilor de proprietate intelectuală legate de comerț (denumit în continuare „Acordul TRIPS”), care constituie anexa 1 C la Acordul privind constituirea Organizației Mondiale de Comerț (OMC), a fost semnat la Marrakech la 15 aprilie 1994 și aprobat prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (
8
). Sunt părți la Acordul TRIPS membrii OMC, printre care se numără toate statele membre ale Uniunii Europene, precum și Uniunea Europeană însăși.
9.
Articolul 9 din Acordul TRIPS prevede:
„1.   Membrii se vor conforma articolelor 1 la 21 ale Convenției de la Berna […] și Anexei la respectiva Convenție. […]
2.   Protecția dreptului de autor se va extinde asupra expresiilor, iar nu asupra ideilor, procedurilor, metodelor de funcționare sau conceptelor matematice ca atare.”
Dreptul Uniunii
Directiva 93/98
10.
Articolul 5 din Directiva 93/98/CEE a Consiliului din 29 octombrie 1993 privind armonizarea duratei de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe (
9
) prevedea că „[s]tatele membre pot proteja edițiile critice și științifice ale operelor care aparțin domeniului public. Durata maximă a protecției unor astfel de drepturi este de 30 de ani din momentul în care ediția a fost publicată legal pentru prima oară”.
Directiva 2006/116
11.
Directiva 2006/116/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind durata de protecție a dreptului de autor și a anumitor drepturi conexe (
10
) a înlocuit Directiva 93/98 și a intrat în vigoare la 16 ianuarie 2007.
12.
Potrivit considerentului (19) al Directivei 2006/116, „[s]tatele membre trebuie să‑și păstreze facultatea de a menține sau de a introduce alte drepturi conexe, în special în ceea ce privește protecția edițiilor critice și științifice. Cu toate acestea, pentru asigurarea transparenței la nivel comunitar, este necesar ca statele membre care introduc noi drepturi conexe să informeze Comisia în această privință”.
13.
Articolul 1 din Directiva 2006/116, intitulat „Durata drepturilor de autor”, prevede la alineatul (1) că „[d]reptul de autor asupra unei opere literare sau artistice, în sensul articolului 2 din Convenția de la Berna, se aplică pe întreaga durată de viață a autorului și 70 de ani după decesul său, indiferent de data la care opera a fost pusă în mod legal la dispoziția publicului”.
14.
Articolul 5 din Directiva 2006/116, intitulat „Ediții critice și științifice”, stabilește că „[s]tatele membre pot proteja edițiile critice și științifice ale operelor care aparțin domeniului public. Durata maximă a protecției unor astfel de drepturi este de 30 de ani din momentul în care ediția a fost publicată legal pentru prima oară”.
Directiva 2001/29
15.
În conformitate cu articolul 2 din Directiva 2001/29, intitulat „Dreptul de reproducere”:
„Statele membre prevăd dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea directă sau indirectă, temporară sau permanentă, prin orice mijloace și în orice formă, în totalitate sau în parte:
(a)
pentru autori, a operelor lor;
[…]”
Dreptul român
16.
Articolul 16 din Legea nr. 8/1996 din 14 martie 1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe, în versiunea sa aflată în vigoare în anul 2001 (
11
), prevede că „[a]utorul unei opere are dreptul patrimonial exclusiv de a autoriza traducerea, publicarea în culegeri, adaptarea, precum și orice altă transformare a operei sale prin care se obține o operă derivată”.
17.
În temeiul articolului 8 din Legea nr. 8/1996 din 14 martie 1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe, în versiunea sa aflată în vigoare în anul 2015 și în versiunea sa actuală (
12
):
„Fără a prejudicia drepturile autorilor operei originale, constituie, de asemenea, obiect al dreptului de autor operele derivate care au fost create plecând de la una sau mai multe opere preexistente, și anume:
a)
traducerile, adaptările, adnotările, lucrările documentare, aranjamentele muzicale și orice alte transformări ale unei opere literare, artistice sau științifice care reprezintă o muncă intelectuală de creație;
b)
culegerile de opere literare, artistice sau științifice, cum ar fi: enciclopediile și antologiile, colecțiile sau compilațiile de materiale sau date, protejate ori nu, inclusiv bazele de date, care, prin alegerea sau dispunerea materialului, constituie creații intelectuale […]”
18.
Potrivit articolului 23 din această lege, „[p]rin realizarea de opere derivate, în sensul prezentei legi, se înțelege traducerea, publicarea în culegeri, adaptarea, precum și orice altă transformare a unei opere preexistente, dacă aceasta constituie creație intelectuală”.
Situația de fapt, procedura principală, întrebarea preliminară și procedura în fața Curții
19.
Profesorul Slușanschi a realizat o ediție critică, redactată în limba latină, a unei lucrări în latină aflată în domeniul public și aparținând prințului Dimitrie Cantemir, al cărei titlu tradus în limba română este „Istoria creșterilor și a descreșterilor Curții Othman[n]ice sau Aliothman[n]ice de la primul început al neamului, adusă până în vremurile noastre, în trei cărți” (denumită în continuare „ediția critică Slușanschi”). Această ediție critică a fost publicată pentru prima dată în anul 2001, la editura Amarcord din Timișoara (România), urmată de o a doua ediție în anul 2008, revizuită și corectată de profesorul Slușanschi, publicată la Editura Paideia (România), reeditată în 2010 și 2012.
20.
Manuscrisul textului latin al prințului Dimitrie Cantemir, pe baza căruia a fost realizată ediția critică Slușanschi, a fost descoperit la Universitatea Harvard (Statele Unite ale Americii) în anul 1984. În prima ediție, s‑a folosit facsimilul publicat în România în anul 1999, iar la cea de a doua, copii fotografice puse la dispoziție de proprietar.
21.
Pe lângă realizarea ediției critice Slușanschi, în latină, opera lui Dimitrie Cantemir a fost publicată și în limba română, într‑o traducere a aceluiași profesor. În acest scop, aceasta din urmă s‑a raportat la textul latin stabilit prin ediția sa critică, în forma revizuită și corectată.
22.
În anul 2013, după decesul profesorului Slușanschi, TB și VP, în calitate de moștenitori ai acestuia din urmă, au cedat către IITL dreptul de utilizare a transcrierilor și a traducerilor profesorului Slușanschi pentru mai multe texte ale lui Dimitrie Cantemir – printre care și cel în discuție, în vederea realizării unei ediții integrale a operei lui Dimitrie Cantemir. Ulterior, IITL a pus la dispoziția FNȘA lucrările profesorului Slușanschi.
23.
În anul 2015, FNȘA a editat lucrarea „Dimitrie Cantemir – Istoria măririi și decăderii Curții otomane”, variantă bilingvă, latină‑română, în două volume, care a inclus textul latin împreună cu notele critice realizate de cercetătorii din cadrul fundației pârâte.
24.
La 8 decembrie 2015, TB și VP au introdus la Tribunalul București (România) o acțiune pentru încălcarea dreptului de autor și au solicitat repararea prejudiciului moral și material suferit ca urmare a publicării ediției critice integrale a FNȘA.
25.
La 21 decembrie 2017, Tribunalul București a reținut în fapt că ediția critică Slușanschi realizată în anul 2001 a fost redată integral în ediția FNȘA și că au fost utilizate inclusiv completările sau corecturile nepublicate pe care profesorul Dan Slușanschi le‑a adus propriei ediții și pe care intenționa să le folosească în viitor. Totuși, referirile la autorul ediției precedente s‑au făcut numai în subsolul paginii. Tribunalul București a constatat astfel încălcarea, de către IITL și FNȘA, a dreptului moral al profesorului Slușanschi de a fi recunoscut ca autor al ediției critice, precum și a drepturilor patrimoniale de autor ce aparțin moștenitorilor săi.
26.
În urma apelului declarat de IITL și de FNȘA, Curtea de Apel București (România) a schimbat în parte, la 7 aprilie 2021, hotărârea Tribunalului București, în sensul reducerii cuantumului daunelor morale datorate în solidar de către IITL și FNȘA, însă a menținut obligarea acestora la despăgubiri materiale datorate în cuantumul stabilit în primă instanță. Aceasta a considerat, printre altele, că ediția critică Slușanschi a necesitat diverse intervenții asupra operei originale, un demers intelectual și un efort de creativitate, astfel încât ea constituia o „operă derivată”, în sensul Legii nr. 8/1996 privind dreptul de autor și drepturile conexe și beneficia de protecția prevăzută de legea respectivă.
27.
IITL și FNȘA au declarat recurs la Înalta Curte de Casație și Justiție, instanța de trimitere, și au contestat în esență calificarea drept operă derivată a unei ediții critice. Aceștia au susținut că, în cazul unei opere cu caracter științific și scrise într‑o limbă ieșită din uz, care are reguli precise de sintaxă și topică, sunt excluse alegerile creative libere proprii ale editorului, unicul scop fiind utilizarea priceperii sale profesionale pentru identificarea variantelor de text cele mai apropiate de intenția autorului originar. De asemenea, gradul de libertate a editorului lucrării reprezentate de ediția critică ar fi extrem de limitat sau chiar inexistent.
28.
Instanța de trimitere pune în discuție calificarea drept „operă” protejată prin dreptul de autor în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29 și, mai precis, cele două elemente cumulative care trebuie întrunite în acest scop, și anume i) existența unui obiect original, în sensul că este necesar și în același timp suficient ca obiectul să reflecte personalitatea autorului său, manifestând alegerile libere și creative ale acestuia din urmă, și ii) existența unui obiect identificabil în mod suficient de precis și de obiectiv.
29.
Astfel, instanța de trimitere ridică problema existenței veritabile a unor „alegeri libere și creative” din partea editorului, atunci când rezultatul urmărit de acesta rezidă în aducerea operei originare la o formă completă, comprehensibilă și cât mai apropiată posibil de intenția autorului operei originale respective. În acest scop, instanța de trimitere arată că editorul consultă manuscrisul original și îi poate aduce corecturi sau completări, pentru asigurarea păstrării sensului, cu comentarii și explicații pentru alegerea termenilor potriviți. Deși această lucrare nu poate fi echivalată unei copieri sau unei transcrieri din facsimil a manuscrisului în cauză, instanța de trimitere ridică totuși problema dacă opțiunile menționate și aparatul critic aferent acestora relevă creativitatea și nota personală a editorului ori doar aptitudinile sale profesionale și efortul intelectual incontestabil care, însă, nu sunt suficiente, potrivit jurisprudenței Curții, pentru conturarea unei opere originale, care poate fi protejată prin dreptul de autor.
30.
Instanța de trimitere urmărește să afle totodată dacă o ediție critică poate fi considerată o creație distinctă de opera originală sau se confundă cu aceasta, din moment ce scopul editării este acela al stabilirii textului operei preexistente sau, eventual, după caz, dacă numai notele critice, comentariile și explicațiile editorului au un obiect identificabil în mod precis și obiectiv și numai acestora li s‑ar putea conferi calitatea de operă protejabilă prin dreptul de autor.
31.
În aceste împrejurări, Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Prevederile articolului 2 [litera] (a) din Directiva [2001/29] trebuie interpretate în sensul că o ediție critică a unei opere al cărei scop este stabilirea textului unei opere originare, prin consultarea manuscrisului, însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar, poate fi considerată o operă protejată prin dreptul de autor?”
32.
Guvernele român, francez și italian, precum și Comisia Europeană au depus observații scrise. IITL și Comisia au prezentat, de asemenea, observații orale în cursul ședinței din 19 martie 2025.
Analiză
Observații introductive
33.
Prin intermediul întrebării preliminare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 2 litera (a) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că o ediție critică a unei opere care aparține domeniului public (
13
), al cărei scop este reconstituirea textului acestei opere însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar, poate fi considerată o operă a cărei reproducere este supusă autorizării din partea autorului.
34.
În plus, din argumentele părților, precum și din îndoielile exprimate de instanța de trimitere reiese că se ridică problema dacă, la modul absolut, o ediție critică a unei opere originale poate fi calificată drept „operă” protejată prin dreptul de autor în temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29.
35.
În această privință, Comisia atrage atenția Curții asupra articolului 5 din Directiva 2006/116, care prevede o durată de protecție specifică pentru „edițiile critice și științifice” ale operelor care aparțin domeniului public. Ea consideră că ediția critică Slușanschi nu ar putea fi calificată drept „operă” protejată prin dreptul de autor, în sensul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29, și sugerează să se reformuleze întrebarea preliminară pentru a se examina lucrarea realizată de profesorul Slușanschi din perspectiva articolului 5 din Directiva 2006/116.
36.
Totuși, considerăm că nu este necesar să se efectueze o astfel de examinare și nici să se reformuleze întrebarea preliminară astfel cum a sugerat Comisia.
37.
Într‑adevăr, trebuie să se constate că, deși Directiva 2006/116 urmărește să armonizeze duratele de protecție a dreptului de autor și a drepturilor conexe, precum și punctul de plecare pentru calcularea acestor durate, ea lasă în grija statelor membre reglementarea anumitor aspecte ale domeniului drepturilor conexe. Astfel, din articolul 5 și din considerentul (19) al acestei directive reiese că statele membre își păstrează facultatea de a menține sau de a introducedrepturi conexe dreptului de autor pentru protecția edițiilor critice și științifice ale operelor care aparțin domeniului public. Durata unei astfel de protecții este atunci, potrivit articolului 5 doua teză din directiva respectivă, de maximum 30 de ani de la data primei publicări legale (
14
).
38.
Rezultă de aici, pe de o parte, că protecția acordată „edițiilor critice și științifice” ale operelor care aparțin domeniului public, în sensul articolului 5 din Directiva 2006/116, ține de drepturile conexe, iar nu de drepturile de autor (
15
). Pe de altă parte, această protecție specifică se aplică numai în privința edițiilor vizate de dispoziția respectivă în cadrul statelor membre care au instituit un asemenea drept conex.
39.
Or, în speță, din elementele dosarului reiese că România nu a exercitat opțiunea de a transpune articolul 5 din Directiva 2006/116 și nu a adoptat o dispoziție legislativă destinată să acorde edițiilor critice și științifice ale operelor care aparțin domeniului public o protecție specifică în temeiul drepturilor conexe, aspecte care au fost confirmate în ședință (
16
).
40.
Prin urmare, articolul 5 din Directiva 2006/116 nu este aplicabil în cauza principală.
41.
Adăugăm că, oricare ar fi definiția avută în vedere a „edițiilor critice și științifice” ale operelor care aparțin domeniului public și care beneficiază de protecție în temeiul drepturilor conexe, potrivit articolului 5 din Directiva 2006/116 (
17
), aceasta nu poate include lucrările care pot fi calificate drept „opere” și care beneficiază de protecție în temeiul dreptului de autor, în conformitate cu articolul 2 litera (a) din Directiva 2001/29.
42.
Facultatea lăsată statelor membre de a menține sau de a crea un drept conex care privește protecția edițiilor critice și științifice, în sensul articolului 5 din Directiva 2006/116, nu aduce atingere obligației lor de a acorda autorilor dreptul exclusiv de a autoriza sau de a interzice reproducerea operelor lor, în temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29, această din urmă dispoziție constituind o măsură de armonizare completă a conținutului material al dreptului menționat la articolul în cauză (
18
).
43.
Prin urmare, în cadrul prezentei cauze, vom analiza, în primul rând, îndoielile legate de posibilitatea de a considera că edițiile critice ale operelor originale pot fi calificate drept „opere protejate” a căror reproducere este supusă autorizării din partea autorului, în temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29. În al doilea rând, vom examina mai precis dacă ediția critică a unei opere care aparține domeniului public, al cărei obiectiv este reconstituirea textului acestei opere însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar, poate fi considerată o operă protejată astfel prin dreptul de autor.
Cu privire la posibilitatea de a califica o ediție critică a unei opere originale drept „operă”
44.
Amintim că Uniunea, deși nu este parte contractantă la Convenția de la Berna, este totuși obligată, în temeiul articolului 1 alineatul (4) din Tratatul OMPI privind drepturile de autor, la care este parte și pe care Directiva 2001/29 urmărește să îl pună în aplicare, să se conformeze articolelor 1-21 din Convenția de la Berna (
19
).
45.
Or, potrivit articolului 2 alineatul (1) din Convenția de la Berna, operele literare și artistice cuprind toate lucrările din domeniul literar, științific și artistic, oricare ar fi modul sau forma de exprimare. Această dispoziție prevede totodată, la alineatul (3), care privește operele derivate, că „[s]unt protejate ca opere originale, fără a prejudicia drepturile autorului operei originale, [printre altele,] traducerile […] și alte transformări ale unei opere literare sau artistice” (
20
).
46.
În plus, conform articolului 2 din Tratatul OMPI privind drepturile de autor și articolului 9 alineatul (2) din Acordul TRIPS, care face de asemenea parte din ordinea juridică a Uniunii, pot face obiectul unei protecții prin dreptul de autor doar expresiile, nu și ideile, procedeele, metodele de funcționare sau conceptele matematice ca atare (
21
).
47.
Noțiunea de „operă”protejată prin dreptul de autor, care figurează la articolul 2 litera (a) din Directiva 2001/29, trebuie, așadar, să fie înțeleasă în sensul că acoperă atât operele primare, cât și operele secundare, precum operele derivate care au fost create pe baza uneia sau mai multor opere preexistente.
48.
Opera derivată este o operă care împrumută din una sau mai multe opere anterioare sau chiar încorporează integral sau parțial o operă preexistentă și o transformă sau îi adaugă la rândul său o creație originală care îi conferă protecție prin dreptul de autor. O asemenea operă este astfel protejată prin dreptul de autor ca o operă nouă, motivele acestei noi protecții autonome constând în originalitatea sau în creativitatea pe care autorul operei derivate le‑a pus în activitatea sa. O astfel de protecție acționează fără a aduce atingere drepturilor autorului operei sau operelor originale pe care se bazează opera derivată (
22
).
49.
De asemenea, niciun element din Convenția de la Berna nu permite să se considere că, în principiu, o ediție critică a unei opere originale, inclusiv a unei opere care aparține domeniului public, nu ar putea, dacă este cazul, să îndeplinească condițiile necesare pentru a fi calificată drept operă derivată și a beneficia de protecție în temeiul dreptului de autor. De asemenea, nu există niciun temei juridic pentru această limitare în regimul drepturilor de autor al Uniunii (
23
).
50.
O asemenea declarație generală ar fi contrară intenției legiuitorului Uniunii de a asigura un grad ridicat de protecție a proprietății intelectuale prin intermediul dreptului de autor și al drepturilor conexe, care protejează și stimulează dezvoltarea și comercializarea de noi produse și servicii, care sunt esențiale pentru creația intelectuală și producția culturală și care permit autorilor, artiștilor interpreți sau executanți și producătorilor să primească o remunerație adecvată pentru utilizarea operelor lor, pentru a‑și putea continua munca creativă și artistică, ceea ce reiese în mod expres din considerentele (2), (4) și (9)-(11) ale Directivei 2001/29, precum și din considerentul (11) al Directivei 2006/116.
51.
Prin urmare, o ediție critică a unei opere originale poate fi protejată prin dreptul de autor în temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29 în măsura în care poate fi calificată drept „operă” în sensul directivei respective.
52.
În aceste împrejurări, se ridică în prezent problema dacă o ediție critică a unei opere care aparține domeniului public, al cărei scop este reconstituirea textului acestei opere însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar, poate fi considerată o operă derivată protejată prin dreptul de autor, în temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29.
Cu privire la ediția critică a unei opere care aparține domeniului public, al cărei scop este reconstituirea textului acestei opere însoțit de comentarii și de un aparat critic
53.
Din modul de redactare a articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29 rezultă că protecția dreptului de a autoriza sau de a interzice reproducerea de care beneficiază autorul are ca obiect o „operă”. Întrucât directiva menționată nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul de aplicare al noțiunii de „operă”, având în vedere atât cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și cerința principiului egalității, această noțiune trebuie în mod normal să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă (
24
).
54.
Potrivit jurisprudenței Curții, pentru ca un obiect să poată fi calificat drept „operă”, în sensul Directivei 2001/29, este necesar să fie îndeplinite două condiții cumulative. Pe de o parte, trebuie ca obiectul vizat să fie original, în sensul că constituie o creație intelectuală proprie autorului său. Pe de altă parte, calificarea drept „operă”, în sensul Directivei 2001/29, este rezervată elementelor acestei opere care sunt expresia unei astfel de creații intelectuale, în sensul că o operă implică un obiect identificabil în mod suficient de precis și de obiectiv (
25
).
Cu privire la criteriul originalității
55.
Din jurisprudență rezultă că, pentru ca un obiect să poată fi considerat original este necesar și în același timp suficient ca el să reflecte personalitatea autorului său, manifestând alegerile libere și creative ale acestuia din urmă. În schimb, atunci când realizarea unui obiect a fost determinată de considerații tehnice, de reguli sau de alte limitări, care nu au lăsat loc exercitării niciunei libertăți de creație (
26
) sau un loc atât de limitat încât ideea și expresia sa se confundă (
27
), respectivul obiect nu poate fi considerat ca având originalitatea necesară pentru a putea constitui o operă.
56.
Pentru a stabili dacă aceasta este în mod efectiv situația în cazul unei creații din domeniul literar, Curtea a precizat că revine instanței naționale sarcina de a verifica dacă, la elaborarea obiectului în cauză, autorul a putut face alegeri libere și creative care să poată transmite cititorului originalitatea obiectului respectiv, o astfel de originalitate nedecurgând din cuvintele în sine considerate separat, ci din alegerea, dispunerea și combinarea lor prin care autorul și‑a exprimat spiritul creator în mod original și a ajuns la un rezultat concretizat într‑o creație intelectuală, doar efortul intelectual, precum și know‑how‑ul consacrate creării obiectului fiind în această privință lipsite de relevanță (
28
).
57.
De altfel, după cum arată în mod întemeiat instanța de trimitere, Curtea a considerat deja că programele pentru calculator, bazele de date sau fotografiile pot constitui „opere” protejate prin dreptul de autor, dacă sunt originale în sensul că sunt o creație intelectuală proprie a autorului lor. Același lucru este valabil pentru articolele de presă, în cazul cărora creația intelectuală proprie a autorului lor rezultă de regulă din modul în care este prezentat subiectul, precum și din exprimarea lingvistică (
29
). În plus, Curtea a arătat că, în ceea ce privește fotografia portret, autorul poate să facă alegeri libere și creative în mai multe moduri și la momente diferite pe parcursul realizării fotografiei, astfel încât marja de care dispune pentru a‑și exercita capacitățile creative nu este neapărat redusă sau chiar inexistentă (
30
).
58.
În schimb, Curtea a considerat că rapoartele militare care ar constitui documente pur informative, al căror conținut este determinat în principal de informațiile pe care le conțin, astfel încât aceste informații și exprimarea lor în aceste rapoarte se confundă, iar aceste rapoarte se caracterizează doar prin funcția lor tehnică, excluzând orice originalitate, nu constituie „opere” (
31
). Același lucru este valabil pentru constituirea unei baze de date, în cazul căreia criteriul originalității nu este îndeplinit atunci când este impusă de considerații tehnice, de reguli sau de limitări care nu lasă loc niciunei libertăți de creație, munca și know‑how‑ul autorului său neputând, ca atare, să justifice protejarea sa prin dreptul de autor, dacă ele nu exprimă nicio originalitate în alegerea sau dispunerea respectivelor date (
32
).
59.
Curtea a adăugat însă că un obiect care îndeplinește condiția de originalitate poate beneficia de protecția în temeiul dreptului de autor, chiar dacă realizarea sa fost determinată de considerații tehnice, însă cu condiția ca o astfel de determinare să nu îl împiedice pe autor să își reflecte personalitatea în obiectul menționat prin manifestarea unor alegeri libere și creative (
33
).
60.
Din această jurisprudență rezultă că criteriul esențial care permite să se stabilească dacă un obiect constituie o creație intelectuală proprie a autorului său ține în esență de exprimarea capacității creative a autorului, de posibilitatea de a efectua alegeri libere și creative, precum și de a‑și reflecta astfel personalitatea.
61.
Prin urmare, în prezenta cauză, instanța de trimitere trebuie să stabilească dacă ediția critică a unei opere care aparține domeniului public, al cărei obiectiv este reconstituirea textului acestei opere însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar, constituie o creație intelectuală care reflectă libertatea de alegere și personalitatea autorului său, astfel încât îndeplinește cerința originalității.
62.
În această privință, din elementele dosarului reiese că ediția critică Slușanschi nu corespunde unei simple reproduceri a manuscrisului în latină a prințului Dimitrie Cantemir și nici a facsimilului manuscrisului respectiv. Atunci când a realizat această ediție critică, profesorul Slușanschi a intervenit în textul original, efectuând corecturi și adăugiri, în scopul reconstituirii textului operei originale într‑o formă completă, inteligibilă și cât mai apropiată de intenția autorului operei originale în cauză.
63.
Or, considerăm că, atunci când un autor încearcă să reconstituie o operă literară incompletă în forma pe care o consideră cea mai apropiată de cea elaborată de autorul operei originale, nu se poate considera, în principiu, că acesta contribuie numai cu o activitate de cercetare, un know‑how sau un efort intelectual lipsit de orice creativitate personală. Dimpotrivă, este posibil ca autorul să aibă posibilitatea de a alege între mai multe opțiuni. Alegerile gramaticale, lexicale, literare și stilistice pe care le face vor fi probabil determinate sau cel puțin influențate de anii săi de experiență, de expertiza sa filologică, de cunoștințele sale și de înțelegerea sa cu privire la perioada în care a fost redactată opera originală și perioada istorică acoperită de această operă, de cunoașterea autorului operei originale, a stilului și a expresiei sale lingvistice, precum și de interpretarea a ceea ce percepe ca fiind intenția autorului respectiv. Atunci când nu apelează doar la profesia și cunoștințele sale despre autor, limbă, epocă și opera originală, ci și la propria imaginație, intuițiile și sensibilitatea sa pentru a inventa sau reinventa, încercând în același timp să rămână fidel spiritului operei originale, elementele pierdute sau incomprehensibile, autorul ediției critice realizează o activitate de creație și își imprimă personalitatea asupra operei altuia, astfel încât creează o operă derivată.
64.
Comentariile și aparatul critic, și anume notele critice și explicațiile privind corecturile, înlocuirile de cuvinte sau adăugirile eventual necesare pentru caracterul inteligibil al manuscrisului original, precum și diversele versiuni lingvistice sau variantele de cuvinte sau de expresii care ar fi fost lăsate deoparte constituie, de asemenea, o creație intelectuală proprie a autorului ediției critice.
65.
În plus, criteriul originalității se poate exprima prin compoziția ediției critice, structura conferită operei, stabilirea formei sale, precum și dispunerea textului original în raport cu comentariile și aparatul critic (
34
). Autorul unei asemenea lucrări imprimă astfel operei create o „notă personală” și nu se poate considera că ediția critică se confundă cu opera originală.
66.
Mai mult, chiar dacă s‑ar considera că o ediție critică are drept scop reconstituirea operei originale astfel cum ar trebui să fie în funcție de ideea pe care și‑o face despre aceasta persoana care o reconstituie și că limba acestei opere originale este o limbă caracterizată prin reguli precise de sintaxă și de construcție a frazelor, astfel de constrângeri, precum și faptul că modul de redactare a ediției respective a fost impus de un anumit număr de reguli sintactice nu pot permite excluderea din principiu a oricărei originalități.
67.
Situația ar fi diferită dacă modul de redactare a ediției critice ar fi pur și simplu impus de intervenții tehnice, de reguli sau de constrângeri care implică lipsa libertății creative. Ar putea părea atunci că autorul unei ediții critice s‑a limitat să realizeze o reconstituire literală pe baza unor documente suficient de precise și de complete pentru a nu fi necesar să aibă vreo inițiativă de ordin creativ. Munca și know‑how‑ul, oricât de complexe și minuțioase ar fi, nu pot să justifice, ca atare, protecția unei asemenea ediții prin dreptul de autor dacă ele nu exprimă nicio originalitate în alegerea sau dispunerea informațiilor pe care le conține.
68.
Prin urmare, în funcție de împrejurări, reconstituirea unei opere care aparține domeniului public se poate asemăna cu crearea unei opere derivate, care prezintă o anumită originalitate, prin faptul că autorul a împrumutat din creații preexistente sau a încorporat asemenea creații. Astfel, trebuie să se cerceteze în ce a constat intervenția autorului ediției critice în raport cu opera originală (
35
). În această privință, revine instanței de trimitere sesizate sarcina de a ține seama de toate elementele relevante ale litigiului principal (
36
). Tipul de opere vizate și competențele specifice ale altor cercetători implicați în studii identice sau similare pot îndeosebi să fie utile pentru a înțelege dacă o lucrare trebuie considerată ca fiind o „operă autonomă”, protejată în mod independent prin dreptul de autor, sau o simplă reeditare științifică de cunoștințe din domeniul public.
Cu privire la existența unui obiect identificabil
69.
Curtea a precizat că noțiunea de „operă” avută în vedere de Directiva 2001/29 presupune în mod necesar existența unui obiect identificabil în mod suficient de precis și de obiectiv. Pe de o parte, autoritățile însărcinate cu supravegherea protecției drepturilor exclusive inerente dreptului de autor trebuie să poată cunoaște cu claritate și cu precizie obiectul protejat în acest mod. Situația este aceeași în cazul terților cărora li se poate opune protecția revendicată de autorul respectivului obiect. Pe de altă parte, necesitatea de a înlătura orice element de subiectivitate, dăunător securității juridice, în procesul de identificare a obiectului menționat presupune ca acesta din urmă să fi fost exprimat într‑o manieră obiectivă (
37
).
70.
Considerăm că o ediție critică a unei opere originale poate, în totalitatea sa, să facă obiectul unei identificări în mod precis și obiectiv (
38
). Nu trebuie în mod necesar să se facă distincție între părțile care corespund operei originale, care au făcut eventual obiectul unor modificări textuale, pe de o parte, și comentariile, notele critice sau explicațiile care le însoțesc, pe de altă parte, pentru a se identifica, după caz, prestațiile care conferă dreptul de autor și cele care nu beneficiază de aplicarea sa. O „protecție separabilă”, care ar fi acordată în mod sistematic numai comentariilor, notelor critice sau explicațiilor, ar implica riscul de a dezmembra o operă care are sens doar în ansamblul său, în special atunci când astfel de comentarii, note sau explicații completează sau sunt legate de o anumită parte a textului operei originale pe care o comentează sau o analizează (
39
).
71.
Deși situația ar putea fi diferită în ceea ce privește prefețele, introducerile sau concluziile, al căror caracter „separabil” de restul operei poate fi avut în vedere mai ușor, revine în orice caz instanței de trimitere sarcina de a verifica acele elemente ale operei care sunt expresia creației intelectuale a autorului și care pot fi identificate în mod suficient de precis și de obiectiv, indiferent dacă ele alcătuiesc opera în ansamblul său sau numai părți ale acesteia.
Cu privire la conținutul protecției
72.
Atunci când un obiect prezintă caracteristicile amintite în cuprinsul punctelor 55 și 69 din prezentele concluzii și constituie, prin urmare, o operă, el trebuie, în această calitate, să beneficieze de o protecție în temeiul dreptului de autor, în conformitate cu Directiva 2001/29, având în vedere că întinderea acestei protecții nu depinde de gradul de libertate de creație de care a dispus autorul său și că ea nu este, așadar, inferioară celei de care beneficiază orice operă care intră sub incidența directivei menționate (
40
).
73.
Adăugăm că încălcarea dreptului de autor nu implică în mod necesar reproducerea integrală a operei, ci poate consta într‑o reproducere parțială. Într‑adevăr, diversele părți ale unei opere beneficiază, de asemenea, de o protecție în temeiul articolului 2 litera (a) din Directiva 2001/29, cu condiția să conțină unele dintre elementele care sunt expresia creației intelectuale proprii a autorului acestei opere. Totodată, nu este exclus ca anumite fraze izolate sau chiar anumite părți ale frazelor unui text să poată transmite cititorului originalitatea unei publicații, comunicându‑i un element care este, în sine, expresia creației intelectuale proprii a autorului articolului respectiv, astfel încât astfel de fraze sau de părți ale frazelor ar putea face obiectul protecției prevăzute la articolul 2 litera (a) din directiva menționată (
41
).
74.
Acestea fiind spuse, nu trebuie ignorate sau subestimate preocupările exprimate de Comisie în ședință în legătură cu faptul că a admite existența unui drept de autor în privința edițiilor critice de opere care aparțin domeniului public ar echivala cu scoaterea din domeniul public a operelor respective.
75.
Recunoașterea dreptului de autor asupra unei opere literare derivate nu readuce operele originale în domeniul privat și nu acordă autorului acestei opere derivate vreun drept exclusiv asupra operelor originale. Exploatarea operelor care aparțin domeniului public este întotdeauna posibilă, acestea nefiind sau nemaifiind protejate în mod individual prin dreptul de autor, astfel încât oricine este liber să le reproducă sau chiar să realizeze o adaptare a acestora care este diferită de cea a operei derivate (
42
).
76.
În această privință, considerăm că este important să adăugăm, cu titlu suplimentar, că reiese dintr‑o jurisprudență a Curții Europene a Drepturilor Omului că pot exista situații excepționale în care, în funcție de tipul de discurs sau de informații în cauză, dreptul de autor trebuie să se estompeze în fața dreptului la libertatea de exprimare, care cuprinde libertatea de a primi sau a comunica informații, consacrat la articolul 10 din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale semnată la Roma la 4 noiembrie 1950. Acest lucru ar putea fi valabil în situația în care comunicarea operei protejate contribuie la desfășurarea unei dezbateri de interes public (
43
). Prin urmare, trebuie să se evalueze în mod comparativ interesele existente, și anume interesul general și necesitatea ca publicul să poată avea acces liber la o operă care aparține domeniului public sau, de asemenea, dreptul de a primi informații, pe de o parte, și protecția operelor, inclusiv a operelor derivate, pe de altă parte.
77.
În fond, deși este esențial ca operele care aparțin domeniului public să poată fi exploatate în mod liber de orice persoană, situația este în principiu diferită în cazul operelor derivate din acestea, care pot consta, în special, în versiuni reconstituite, comentate sau analizate. Totuși, nu este vorba de protejarea unei lucrări lipsite de orice creativitate, o ediție critică a unei opere care aparține domeniului public putând beneficia de dreptul de autor numai dacă constituie o operă cu spirit de originalitate.
Concluzie
78.
Având în vedere considerațiile care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebarea preliminară adresată de Înalta Curte de Casație și Justiție (România) după cum urmează:
Articolul 2 litera (a) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională
trebuie interpretat în sensul că
ediția critică a unei opere care aparține domeniului public, al cărei scop este reconstituirea textului acestei opere însoțit de comentarii și de aparatul critic necesar, poate fi considerată o operă a cărei reproducere este supusă autorizării din partea autorului, cu condiția să fie o creație intelectuală a autorului care reflectă personalitatea acestuia din urmă, manifestând alegerile libere și creative ale acestuia din urmă și să aibă un obiect identificabil în mod suficient de precis și de obiectiv. Revine instanței naționale să verifice în fiecare caz în parte dacă aceasta este situația.
(
1
)	Limba originală: franceza.
(
2
)	Anumite restricții privind tipărirea au fost instituite de Regatul Unit prin Licensing of the Press Act 1662 – An Act for preventing the frequent Abuses in printing seditious treasonable and unlicensed Books and Pamphlets and for regulating of Printing and Printing Presses (Legea din 1662 privind licențele de presă – Lege pentru prevenirea abuzurilor frecvente în tipărirea cărților și broșurilor sedițioase, înșelătoare și neautorizate și pentru reglementarea tipografiei și a preselor de tipărit).
(
3
)	An Act for the Encouragement of Learning, by Vesting the Copies of Printed Books in the Authors or Purchasers of such Copies, during the Times therein mentioned (Lege de încurajare a învățării prin încredințarea de exemplare ale cărților tipărite autorilor sau cumpărătorilor acestor exemplare în perioadele menționate în aceasta).
(
4
)	A se vedea în această privință teoria proprietății (sau a însușirii) a lui John Locke și a lui Georg Wilhelm Friedrich Hegel, precum și teoria dreptului personalității a lui Emmanuel Kant. A se vedea de asemenea Strowel, A., Droit d’auteur et Copyright. Divergences et Convergences. Étude de droit comparé, 1993, Bruylant, p. 90-93, 98, 99, 174-190 și 491; Hughes, J., „Locke’s 1694 Memorandum (and More Incomplete Copyright Historiographies)”, în Cardozo Arts & Entertainment Law Journal, vol. 27, nr. 167, 2010, p. 555-572; Fabri, E., „De l’appropriation à la propriété: John Locke et la fécondité d’un malentendu devenu classique”, în Philosophiques, vol. 43, nr. 2, 2016, p. 343-369.
(
5
)	Denumită în continuare „Convenția de la Roma”.
(
6
)	Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională (JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230).
(
7
)	JO 2000, L 89, p. 6, Ediție specială, 11/vol. 20, p. 212 (denumit în continuare „Tratatul OMPI privind dreptul de autor”).
(
8
)	JO 1994, L 336, p. 1, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3.
(
9
)	JO 1993, L 290, p. 9, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 141.
(
10
)	JO 2006, L 372, p. 12, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 7.
(
11
)	Monitorul Oficial, Partea I, nr. 60/26 din martie 1996.
(
12
)	Monitorul Oficial, Partea I, nr. 489 din iunie 2018.
(
13
)	Cauza principală nu privește publicarea unei ediții critice a unei opere originale supuse încă dreptului de autor.
(
14
)	Articolul 5 din Directiva 2006/116 și considerentul (19) al acesteia, al căror mod de redactare este în esență identic cu cel al articolului 5 din Directiva 93/98 și al considerentului (20) al acesteia, au fost introduse la cererea Republicii Italiene, care era atunci singurul stat membru în care exista un astfel de drept. A se vedea printre altele „Note from Presidency to COREPER attaching consolidated text of Amended Proposal” a Consiliului, 17 mai 1993, documentul nr. 6614/93, p. 7; „Report from Presidency to COREPER” al Consiliului, 7 iunie 1993, documentul nr. 1700/93, p. 6.
(
15
)	Dihotomia dintre dreptul de autor stricto sensu și drepturile conexe se reflectă la nivel internațional prin protecția distinctă acordată, printre altele, prin Convenția de la Berna și prin Convenția de la Roma. A se vedea Concluziile avocatului general Collins prezentate în cauza Seven.One Entertainment Group (C‑260/22, EU:C:2023:583, nota de subsol 12).
(
16
)	În cursul ședinței, Comisia a arătat că numai șapte state membre au transpus în mod expres articolul 5 din Directiva 2006/116, și anume Republica Federală Germania, Republica Estonia, Regatul Spaniei, Republica Italiană, Republica Polonă, Republica Portugheză și Republica Slovenia.
(
17
)	Precizăm că noțiunea de „ediții critice și științifice” utilizată la articolul 5 din Directiva 2006/116 nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru stabilirea sensului și a domeniul său de aplicare, astfel încât ea trebuie în mod normal să primească, în întreaga Uniune, o interpretare autonomă și uniformă [a se vedea în acest sens în special Hotărârea din 6 martie 2025, ONB ș.a. (C‑575/23, EU:C:2025:141, punctul 87 și jurisprudența citată)]. Prin urmare, această noțiune nu poate include în mod sistematic lucrările care intră în sfera diferitelor definiții ale „edițiilor critice” din dicționarele naționale ale limbajului curent, care ar putea în prezent să reflecte realități diferite.
(
18
)	A se vedea Hotărârea din 29 iulie 2019, Funke Medien NRW (C‑469/17, denumită în continuare „Hotărârea Funke Medien NRW, EU:C:2019:623, punctul 38 și jurisprudența citată).
(
19
)	A se vedea Hotărârea din 13 noiembrie 2018, Levola Hengelo (C‑310/17, denumită în continuare „Hotărârea Levola Hengelo, EU:C:2018:899, punctul 38 și jurisprudența citată).
(
20
)	Sublinierea noastră.
(
21
)	Hotărârea Levola Hengelo (punctul 39 și jurisprudența citată).
(
22
)	În această privință, a se vedea printre altele Léger, P., „La mise à l’épreuve des limites au droit d’auteur par les œuvres transformatrices”, în La propriété intellectuelle renouvelée par le numérique, Paris, Dalloz, 2020, p. 184; Margony, T., și Perry, M., „Scientific and Critical Editions of Public Domain Works: An Example of European Copyright Law (Dis)Harmonization”, în Canadian Intellectual Property Review, vol. 27, p. 164; Desbois, H., Le droit d’auteur en France, Paris, Dalloz, 1978 (ediția a 3‑a), punctele 6 și 22-30.
(
23
)	Observăm că, în Concluziile prezentate în cauza Sony Music Entertainment (C‑240/07, EU:C:2008:303, punctele 51 și 52), domnul avocat general Ruiz‑Jarabo Colomer a arătat că, în cazul edițiilor critice și științifice ale operelor care aparțin domeniului public, precum și al fotografiilor care nu sunt originale, întrucât statele membre nu au nicio obligație de a le garanta în întreaga Comunitate, „orice acțiune prin care se solicită recunoașterea acestor drepturi în statele membre care, în exercitarea suveranității lor, nu le recunosc este sortită eșecului”. În opinia noastră, acest aspect trebuie înțeles în contextul său. Pe de o parte, avocatul general a dorit să evidențieze o „limită impusă elanului unificator european” în materia dreptului de autor și a drepturilor conexe. Pe de altă parte, în opinia noastră, având în vedere doctrina la care face trimitere în acest scop, era vorba de a preciza că intrarea în vigoare a Directivei 2006/116 nu avea ca efect nașterea unei protecții pentru edițiile critice și științifice atunci când acestea nu erau protejate anterior de dreptul național. Totuși, acest lucru nu poate fi valabil decât în cazul lucrărilor care nu ar putea fi calificate drept „opere” de sine stătătoare.
(
24
)	A se vedea Hotărârea Levola Hengelo (punctul 33).
(
25
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 4 octombrie 2011, Football Association Premier League ș.a. (C‑403/08 și C‑429/08, EU:C:2011:631, punctele 156 și 159), Hotărârea Levola Hengelo (punctele 35-40) și Hotărârea din 12 septembrie 2019, Cofemel (C‑683/17, denumită în continuare Hotărârea Cofemel, EU:C:2019:721, punctul 32).
(
26
)	A se vedea Hotărârea Cofemel (punctele 30 și 31, precum și jurisprudența citată).
(
27
)	A se vedea Hotărârea din 11 iunie 2020, Brompton Bicycle (C‑833/18, denumită în continuare „Hotărârea Brompton Bicyle, EU:C:2020:461, punctul 31).
(
28
)	A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2009, Infopaq International (C‑5/08, denumită în continuare „Hotărârea Infopaq International, EU:C:2009:465, punctele 45 și 46), Hotărârea din 1 martie 2012, Football Dataco ș.a. (C‑604/10, EU:C:2012:115, punctul 33), și Hotărârea Funke Medien NRW (punctul 23).
(
29
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Infopaq International (punctele 35 și 44-46).
(
30
)	A se vedea Hotărârea din 1 decembrie 2011, Painer (C‑145/10, EU:C:2011:798, punctele 90-93).
(
31
)	A se vedea Hotărârea Funke Medien NRW (punctul 24).
(
32
)	A se vedea Hotărârea din 1 martie 2012, Football Dataco ș.a. (C‑604/10, EU:C:2012:115, punctele 39 și 42).
(
33
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Brompton Bicycle (punctul 26).
(
34
)	În același mod, astfel cum reiese din considerentul (13) al Directivei 2006/116, „[c]ulegerile sunt protejate în conformitate cu articolul 2 alineatul (5) din Convenția de la Berna atunci când, prin alegerea și dispunerea conținutului lor, constituie creații intelectuale. Aceste opere sunt protejate ca atare, fără a aduce atingere dreptului de autor asupra fiecărei opere care face parte din aceste culegeri”. Culegerile, ca opere de sine stătătoare, exprimă astfel o originalitate prin compoziția lor.
(
35
)	În ședința din 19 martie 2025, am supus dezbaterii exemplul din domeniul muzical întemeiat pe edițiile de studiu ale pianistului Alfred Cortot, cunoscut pentru faptul că a însoțit partiturile anumitor mari compozitori de diverse comentarii, recomandări, exerciții practice etc. care sunt intercalate în reproducerile partiturilor originale, adăugând acestora, după caz, ceea ce se poate considera că sunt note de subsol. În dorința de a‑i ajuta pe elevi să progreseze în ceea ce privește nu doar stăpânirea gesturilor, ci și înțelegerea capodoperelor muzicale, Alfred Cortot a făcut alegeri artistice personale bazate pe propria interpretare a acestor opere. A se vedea în această privință Gavoty, B., Alfred Cortot. Biographie, Buchet/Chastel, Paris, 2012, p. 357 (nota de subsol omisă) și p. 358: „În mod natural, în fața succesului obținut prin lucrarea sa «Méthode» («Metoda»), Cortot a avut ideea de a publica «Éditions de Travail» («Edițiile de studiu»), consacrate capodoperelor maeștrilor romantici: Chopin, Schumann, Schubert, Liszt, Weber și Mendelssohn – în total 76 de caiete de notițe care cuprind, desigur, operele propriu‑zise, cu poziționarea degetelor și revizuite, precum și, în partea de jos a paginilor, comentariile și exercițiile sugerate pentru depășirea dificultăților majore. […] Éditions de Travail conțin o multitudine de referiri estetice destinate să stimuleze imaginația executantului.” A se vedea de asemenea Anselmini, F., și Jacobs, R., Alfred Cortot, Fayard, Paris, 2018, p. 285-298.
(
36
)	A se vedea în acest sens Hotărârea Brompton Bicycle (punctul 38 și dispozitivul), în care Curtea a precizat că este vorba de elementele relevante ale speței, astfel cum existau la momentul conceperii acestui obiect, independent de factorii externi și ulteriori creării produsului (punctul 37).
(
37
)	A se vedea Hotărârea Cofemel (punctele 32 și 33, precum și jurisprudența citată).
(
38
)	Cauza principală are ca obiect o creație literară. Precizăm totuși că situația ar putea fi diferită în cazul unei opere artistice care ar fi făcut obiectul unei restaurări și al cărei original, prin definiție, nu ar mai exista, elementele restaurate sau modificate devenind indisociabile de opera inițială.
(
39
)	În opinia noastră, aceasta este situația în ceea ce privește edițiile de studiu ale lui Alfred Cortot, menționate deja la nota de subsol 35 din prezentele concluzii. Nu se poate considera că pot fi protejate numai diferitele comentarii ale lui Alfred Cortot, separat de partiturile pe care le înfrumusețează și în lipsa cărora ar deveni neinteligibile.
(
40
)	Hotărârea Cofemel (punctul 35 și jurisprudența citată).
(
41
)	A se vedea Hotărârea Infopaq International (punctele 38, 39 și 47). Precizăm că, în cazul unei protecții „separabile” care s‑ar fi acordat anumitor părți ale unei lucrări, precum prefețele, introducerile și concluziile, astfel cum este avută în vedere la punctul 71 din prezentele concluzii, reproducerea unui pasaj sau chiar a unei fraze din partea (părțile) protejată (protejate) ar putea constitui o încălcare a dreptului de autor.
(
42
)	Astfel, pentru a prelua exemplul menționat de Comisie în ședință, odată intrate în domeniul public, scrierile oamenilor de stat sau jurnalele intime ale politicienilor vor putea face obiectul unor ediții critice care, după caz, vor beneficia de protecție în temeiul dreptului de autor, cu condiția ca autorii unor asemenea ediții să fi putut efectua alegeri libere și creative care să reflecte personalitatea lor. În schimb, autorii acestor ediții critice nu vor putea împiedica reproducerea operei originale pe care s‑au bazat.
(
43
)	A se vedea Voorhoof, D., „Freedom of expression and the right to information: Implications for copyright”, în Research Handbook on Human Rights and Intellectual Property, Geiger, C. (ed.), Elgar publishing, 2015, p. 331; Hotărârea Curții EDO din 10 ianuarie 2013, Ashby Donald ș.a. împotriva Franței (CE:ECHR:2013:0110JUD003676908), și Decizia Curții EDO din 19 februarie 2013, Fredrik Neij și Peter Sunde Kolmisoppi împotriva Suediei (CE:ECHR:2013:0219DEC004039712). A se vedea de asemenea Hotărârea din 29 iulie 2019, Spiegel Online (C‑516/17, EU:C:2019:625, punctele 57-59), precum și Concluziile avocatului general Szpunar prezentate în cauza Funke Medien NRW (C‑469/17, EU:C:2018:870, punctele 40-42).