62024CJ0245_RES
Дело C‑245/24
„Лукойл България“ ЕООДи„Лукойл Нефтохим Бургас“ АД
срещу
Комисия за защита на конкуренцията
(Преюдициално запитване, отправено от Административен съд София-област)
Решение на Съда (трети състав) от 18 декември 2025 година
„Преюдициално запитване — Конкуренция — Член 102 ДФЕС — Злоупотреба с господстващо положение — Пазар на съхранение на автомобилни горива — Злоупотреба — Отказан на трети предприятия достъп до съществена инфраструктура — Финансирана с публични средства инфраструктура — Приватизация на тази инфраструктура“
Преюдициални въпроси — Допустимост — Необходимост от преюдициално решение и релевантност на повдигнатите въпроси — Преценка от националния съд — Презумпция за релевантност на поставените въпроси
(член 267 ДФЕС)
(вж. т. 21—25)
Господстващо положение — Злоупотреба — Отказ на предприятие с господстващо положение да даде достъп на друго предприятие до необходима за дейността му стока или услуга — Отказан достъп до транспортна и складова инфраструктура за петролни продукти — Отказ, даден на трети предприятия от две дружества, които са част от едно и също предприятие с господстващо положение — Отказ, който осъществява състава на няколко нарушения по смисъла на националното право — Злоупотреба с господстващо положение — Преценка по отношение на цялостното поведение, в което е упрекнато предприятието с господстващо положение — Задължение на националния орган по конкуренция да разгледа злоупотребата с господстващо положение по отношение на всяко нарушение по смисъла на националното право — Липса
(член 102 ДФЕС)
(вж. т. 30—42; т. 1 от диспозитива)
Господстващо положение — Злоупотреба — Отказ на предприятие с господстващо положение да даде достъп на друго предприятие до необходима за дейността му стока или услуга — Отказан достъп до транспортна и складова инфраструктура за петролни продукти — Инфраструктура, развита от публичните органи, преди да бъде придобита от предприятието с господстващо положение или преди на последното да бъдат предоставени изключителни права — Преценка дали отказът за достъп до тази инфраструктура представлява злоупотреба — Преценка съгласно критериите, установени във връзка с отказа за достъп до инфраструктура, разработена от предприятие с господстващо положение за нуждите на собствената му дейност — Условия — Пълна самостоятелност на предприятието с господстващо положение при вземането на решения относно достъпа до въпросната инфраструктура — Предприятие с господстващо положение, придобило инфраструктурата или изключителните права върху тази инфраструктура на цена и при условия, произтичащи от състезателна процедура
(член 102 ДФЕС)
(вж. т. 44—57; т. 2 от диспозитива)
Резюме
Сезиран с преюдициално запитване, Съдът се произнася по условията за прилагане на член 102 ДФЕС за отказ на предприятие с господстващо положение да предостави достъп до съществена инфраструктура, с която разполага вследствие на приватизацията на бивш държавен монопол.
Въз основа на сключен през 1999 г. приватизационен договор икономическата група Лукойл, към която принадлежат предприятията „Лукойл България“ ЕООД (наричано по-нататък „Лукойл България“) и „Лукойл Нефтохим Бургас“ АД (наричано по-нататък „Лукойл Бургас“), става собственик на транспортна и складова инфраструктура за петролни продукти, експлоатирана преди това от българско държавно предприятие. Тази инфраструктура се състои от три нефтопровода, седем депа и петролни терминали.
След тази приватизация „Лукойл Бургас“, основният производител на петролни продукти в България, експлоатира бургаската рафинерия и разполага с концесия за експлоатация на пристанищния терминал „Росенец“. „Лукойл България“, занимаващо се с разпространение на петролни продукти, разполага с депа, разпределени на цялата територия на България, данъчни складове и национална мрежа от бензиностанции.
След като се установява през март 2020 г., че цената на дребно на горивата в България е спаднала по-малко в сравнение с курса на петрола на световните пазари, на Комисията за защита на конкуренцията (България) (наричана по-нататък „българският орган по конкуренция“) е възложено да разследва дали са допуснати нарушения на конкурентното право във връзка с формирането на продажните цени на дребно на горивата.
След приключване на разследването този орган констатира, че в периода между 2016 г. и 2021 г. „Лукойл България“ и „Лукойл Бургас“ са извършили нарушение чрез няколко различни форми на злоупотреба с господстващо положение с обща антиконкурентна цел, като са отказвали на други производители или вносители на горива достъп до експлоатираната от тях транспортна и складова инфраструктура. Те по-специално отказвали достъп до данъчните складове, морските депа и нефтопроводите, с които разполагат (наричани по-нататък „спорните действия“).
Българският орган по конкуренция приема, че някои от тези действия трябва да се квалифицират като „необоснован отказ да се достави стока или да се предостави услуга“ по смисъла на българския Закон за защита на конкуренцията, докато други трябва да се квалифицират като „ограничаване на производството, търговията и техническото развитие във вреда на потребителите“ по смисъла на този закон. Въпреки това обединяването на тези действия в обща стратегия на групата Лукойл е накарало този орган да ги разглежда като едно нарушение както на член 102 ДФЕС, така и на разпоредбите на Закона за защита на конкуренцията. Той налага имуществени санкции на „Лукойл България“ и „Лукойл Бургас“.
„Лукойл България“ и „Лукойл Бургас“ обжалват това решение пред Административен съд София-област (България), който решава да отправи до Съда няколко преюдициални въпроса във връзка с разглеждането на спорните действия от гледна точка на член 102 ДФЕС.
Съображения на Съда
Като припомня, че според българския орган по конкуренция някои от спорните действия се разглеждат като отказ да се предостави достъп до съоръжения, представляващи част от една и съща съществена инфраструктура, а други представляват ограничения на търговията, запитващата юрисдикция иска да се установи, на първо място, дали квалифицирането на спорните действия като злоупотреба с господстващо положение по смисъла на член 102 ДФЕС изисква българският орган по конкуренция да установи, че предвидените в тази разпоредба условия са изпълнени както по отношение на поведението, квалифицирано като ограничаване на търговията, така и по отношение на това, квалифицирано като отказ на достъп до съответните съоръжения.
В това отношение Съдът констатира, че спорът в главното производство се отнася до едностранно поведение на две дружества, принадлежащи към едно и също предприятие, които са били санкционирани поотделно по същество за отказа им да предоставят достъп до няколко съоръжения под съответния им контрол, които заедно съставляват съществена инфраструктура на съответния пазар. Поради това „Лукойл България“ и „Лукойл Бургас“ са упрекнати с оглед на член 102 ДФЕС за един и същ вид поведение, съставляващо злоупотреба, а не за различни видове поведение.
Съдът припомня, че съгласно постоянната съдебна практика, като визира дейността на предприятията, конкурентното право на Съюза установява като решаващ критерий съществуването на едно-единствено поведение на пазара, без формалното разделение между различните дружества, произтичащо от отделната им юридическа правосубектност, да може да бъде пречка това едно-единствено поведение да се вземе предвид за целите на прилагане на правилата на конкуренцията.
С оглед на тези съображения Съдът отговаря на запитващата юрисдикция, че за да може орган по конкуренция да приеме, че поведението на две дружества, които са част от едно и също предприятие с господстващо положение, което поведение според този орган се изразява в отказ да се предостави достъп до съоръжения, поставени под съответния контрол на тези дружества и представляващи част от една и съща контролирана от това предприятие съществена инфраструктура, и в ограничаване на търговията в това отношение, представлява злоупотреба с господстващо положение, забранена с член 102 ДФЕС, посоченият орган не е длъжен да установи, че условията по тази разпоредба са изпълнени както по отношение на поведението, разглеждано като необосновани откази за предоставяне на достъп до тези съоръжения, така и по отношение на поведението, разглеждано като ограничаване на търговията, стига да може да установи, че тези условия са изпълнени по отношение на цялостното представляващо злоупотреба поведение, в което е упрекнато това предприятие.
На второ място, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 102 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че условията, посочени в точка 41 от решение Bronner (
1
), които позволяват да се приеме, че отказ за предоставяне на достъп до инфраструктура може да представлява злоупотреба с господстващо положение, са неприложими, когато тази инфраструктура не е развита от предприятието с господстващо положение за нуждите на собствената му дейност, а от публичните органи и или е била предмет на концесия за услуги, предоставена на това предприятие от държавата, или е била придобита от същото след приватизационна сделка.
В точка 41 от решение Bronner Съдът е постановил по същество, че отказ да се предостави достъп до инфраструктура, развита от предприятие с господстващо положение за нуждите на собствената му дейност и притежавана от него, може да представлява злоупотреба с господстващо положение, при условие че не само отказът може да отстрани всяка конкуренция на съответния пазар от страна на търсещия достъпа и не може да бъде обективно обоснован, но и че инфраструктурата сама по себе си е абсолютно необходима за упражняването на дейността на последния, в смисъл че няма никакъв реален или потенциален заместител на тази инфраструктура.
В това отношение Съдът подчертава, че по-специално необходимостта да продължат да се насърчават предприятията с господстващо положение да инвестират в разработването на качествени стоки или услуги в интерес на потребителите обосновава прилагането на условията, посочени в точка 41 от решение Bronner, в хипотезата, в която предприятие с господстващо положение, от една страна, е развило инфраструктура за нуждите на собствената си дейност и от друга страна, притежава тази инфраструктура. Тъй като последните два критерия са кумулативни, достатъчно е един от тях да не е налице, за да бъдат неприложими условията, посочени в решение Bronner.
Що се отнася до критерия, че предприятието с господстващо положение трябва да притежава съответната инфраструктура, Съдът уточнява, че фактът, че дадено предприятие с господстващо положение не разполага с пълна самостоятелност при вземането на решения относно достъпа до експлоатираната от него инфраструктура, е достатъчен, за да се изключи възможността да се смята, че то я притежава, и следователно да се изключи прилагането на условията, посочени в точка 41 от решение Bronner. При това положение кумулативният характер на двата критерия за прилагане на тези условия прави напълно ирелевантен въпроса дали разглежданата инфраструктура е развита за нуждите на собствената дейност на предприятието с господстващо положение.
Противно на твърденията на „Лукойл България“ и „Лукойл Бургас“, положението е същото, когато инфраструктура, по отношение на която предприятието с господстващо положение не разполага с пълна самостоятелност при вземането на решения, е създадена и развита от публични органи с публични средства, а след това е придобита от това предприятие на цена, определена по конкурентен начин, и в която посоченото предприятие е направило инвестиции, независимо от значимостта на платената цена и на направените инвестиции.
Обратно, когато предприятието с господстващо положение разполага с такава пълна самостоятелност при вземането на решения, не може да се приеме, че фактът, че дадена инфраструктура е създадена или развита от публични органи или с публични средства, е достатъчен, за да се изключи във всички случаи прилагането на условията, посочени в точка 41 от решение Bronner. Всъщност, след като предприятие с господстващо положение е придобило на цена и при условия, произтичащи от състезателна процедура, такава инфраструктура или изключителни права, които му предоставят самостоятелност при вземането на решения, позволяваща му да контролира напълно достъпа до такава инфраструктура, тя е сходна с инфраструктура, създадена или развита от това предприятие. За сметка на това, ако се установи, че процедурата по приватизация не e могла да гарантира конкурентния характер на цената и на условията за придобиване, тогава подобно приравняване би трябвало да се изключи.
С оглед на гореизложеното Съдът отговаря на запитващата юрисдикция, че член 102 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че условията, посочени в точка 41 от решение Bronner, които позволяват да се приеме, че отказ за предоставяне на достъп до инфраструктура може да представлява злоупотреба с господстващо положение, са приложими за инфраструктура, която е била развита от публичните органи, преди да бъде придобита от предприятие с господстващо положение след приватизационна сделка или преди да бъде използвана от предприятието по силата на изключителни права, които са му били прехвърлени от публичните органи, стига, от една страна, приватизационната сделка да е протекла или изключителните права да са прехвърлени при условия, годни да гарантират конкурентния характер на цената и на другите условия на тази приватизация, и от друга страна, посоченото предприятие да разполага с пълна самостоятелност при вземането на решения относно достъпа до тази инфраструктура.
(
1
)	Решение от 26 ноември 1998 г., Bronner (C‑7/97, EU:C:1998:569).