62023CJ0454
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (пети състав)
27 февруари 2025 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Пространство на свобода, сигурност и правосъдие — Политика относно убежището — Международна закрила — Директива 2011/95/ЕС — Статут на бежанец — Член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 — Отнемане или отказ за предоставяне на статут на бежанец в случай на заплаха за сигурността на приемащата държава членка — Поведение и действия отпреди молителят да влезе на територията на приемащата държава членка — Допустимост — Валидност — Член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз — Член 78, параграф 1 ДФЕС — Конвенцията за статута на бежанците („Женевска конвенция“)“
По дело C‑454/23
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Административен съд за международна закрила, Кипър) с акт от 19 юни 2023 г., постъпил в Съда на 18 юли 2023 г., в рамките на производство по дело
Κ.Α.Μ.
срещу
Република Кипър,
СЪДЪТ (пети състав),
състоящ се от: M. L. Arastey Sahún, председател на състава, D. Gratsias (докладчик), E. Regan, J. Passer и B. Smulders, съдии,
генерален адвокат: L. Medina,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за Κ.Α.Μ., от N. Charalambidou, dikigoros,
–
за Република Кипър, от F. Sotiriou и E. Symeonidou, в качеството на представители,
–
за Федерална република Германия, от J. Möller и R. Kanitz, в качеството на представители,
–
за Европейския парламент, от I. Anagnostopoulou и R. van de Westelaken, в качеството на представители,
–
за Съвета на Европейския съюз, от M. Balta, M. Moore и K. Pleśniak, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от T. Adamopoulos, A. Azéma, F. Blanc, J. Hottiaux и A. Katsimerou, в качеството на представители,
предвид решението, взето след изслушване на генералния адвокат, делото да бъде разгледано без представяне на заключение,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася, от една страна, до тълкуването на член 12 и на член 14, параграф 4, буква а) от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 337, 2011 г., стр. 9), както и на член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), и от друга страна, до валидността на член 14, параграф 4, буква а) от нея с оглед на член 78, параграф 1 ДФЕС и на член 18 от Хартата.
2
Запитването е отправено в рамките на спор между K.A.M. и Република Кипър, представлявана от Ypiresia Asylou (Служба по въпросите на убежището, Кипър), относно отхвърлянето от тази служба на молбата му за предоставяне на статут на бежанец по съображение, че той представлява заплаха за сигурността на тази държава членка.
Правна уредба
Международното право
3
Член 1 („Определение на термина „бежанец“) от Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г. (Recueil des traités des Nations unies, Vol. 189, стр. 150, № 2545 (1954), влязла в сила на 22 април 1954 г. и допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. и влязъл в сила на 4 октомври 1967 г. (наричана по-нататък „Женевската конвенция“), предвижда в раздел F:
„[Женевската] конвенция не се прилага по отношение на лицата, за които има сериозни основания да се предполага, че:
a)
са извършили престъпление против мира, военно престъпление или престъпление против човечеството според определението, дадено за тези деяния в международните документи, изработени за вземане на отношение спрямо такива престъпления;
b)
са извършили тежко престъпление от неполитически характер извън страната, която им е дала убежище, преди да бъдат допуснати в тази страна като бежанци;
c)
са виновни за извършването на деяния, противоречащи на целите и принципите на Организацията на обединените нации“.
4
Съгласно член 33 („Забрана за експулсиране или връщане („refoulement“) на бежанци“) от тази конвенция:
„1.   Никоя договаряща държава няма по какъвто и да е начин да експулсира или връща („refouler“) бежанец до границата на територията, където са били застрашени животът или свободата му по причина на неговата раса, религия, националност, принадлежност към дадена социална група или политически възгледи.
2.   От облагите от тази разпоредба обаче не може да се възползва бежанец, за който има основания да се смята, че представлява опасност за сигурността на страната, в която се намира, или който, веднъж осъждан с окончателна присъда за особено тежко престъпление, представлява опасност за обществото на тази страна“.
Правото на Съюза
5
Съображения 21, 31 и 37 от Директива 2011/95 гласят:
„(21)
Признаването на статута на бежанец е декларативен акт.
[…]
(31)
Деянията, противоречащи на целите и принципите на Организацията на обединените нации, са посочени в Преамбюла и в членове 1 и 2 от Хартата на Организацията на обединените нации и освен това са включени в резолюциите на Организацията на обединените нации относно „мерките за борба с международния тероризъм“, съгласно които „терористичните актове, методи и практики, както и умишленото финансиране и планиране на актове на тероризъм и подстрекателството към такива актове противоречат на целите и принципите на Организацията на обединените нации“.
[…]
(37)
Понятието „национална сигурност и обществен ред“ обхваща също така случаите, в които гражданин на трета държава принадлежи към сдружение, поддържащо международния тероризъм, или подкрепя такова сдружение“.
6
Член 2 („Определения“) от тази директива гласи:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
г)
„бежанец“ означава гражданин на трета държава, който поради основателни опасения от преследване, основано на раса, религия, националност, политическо мнение или принадлежност към определена социална група се намира извън държавата, чийто гражданин е, и който не може или поради тези опасения не желае да се обърне за закрила към тази държава, или лице без гражданство, което, като се намира по горепосочените причини извън държавата на предишното си обичайно пребиваване, не може или поради такива опасения не желае да се завърне в нея, и по отношение на което не се прилага член 12;
[…]“.
7
Глава II („Оценяване на молбите за международна закрила“), в която се намират членове 4—8 от тази директива, предвижда кои са релевантните елементи, за да се установи нуждата от международна закрила на молителя. Глава III („Условия за определяне като бежанец“), в която се намират членове 9—12 от същата директива, изброява критериите относно качеството на бежанец.
8
Член 12 („Изключване“) от Директива 2011/95 предвижда в параграф 2:
„Гражданин на трета държава или лице без гражданство се изключва от кръга на бежанците, когато има сериозни основания да се счита, че съответното лице:
a)
е извършило престъпление срещу мира, военно престъпление или престъпление срещу човечеството по смисъла на международните актове, съдържащи разпоредби относно тези престъпления;
б)
е извършило тежко престъпление, което няма политически характер, извън територията на държавата на своето убежище, преди да бъде прието като бежанец, което означава преди издаването на разрешението за пребиваване, въз основа на факта, че му е предоставен статут на бежанец; особено жестоките действия, дори и да се твърди, че са извършени с политическа цел, биха могли да бъдат квалифицирани като тежки престъпления, които нямат политически характер;
в)
е признато за виновно в извършването на деяния, които противоречат на целите и принципите на Организацията на обединените нации, така както те са уредени в преамбюла и в членове 1 и 2 от Хартата на Организацията на обединените нации“.
9
Съгласно член 13 („Предоставяне на статут на бежанец“) от тази директива:
„Държавите членки предоставят статут на бежанец на всеки гражданин на трета държава или на лице без гражданство, които отговарят на условията за определяне като бежанци съгласно разпоредбите на глави II и III“.
10
Член 14 („Отнемане, прекратяване или отказ за подновяване на статут на бежанец“) от споменатата директива предвижда в параграфи 4—6:
„4.   Държавите членки могат да отнемат статут на бежанец, предоставен от правителствен, административен, съдебен или квазисъдебен орган, да го прекратят или да откажат да го подновят, когато:
a)
са налице разумни основания лицето да бъде разглеждано като заплаха за сигурността на държавата членка, в която се намира;
б)
като осъдено с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление, лицето представлява заплаха за обществото в тази държава членка.
5.   В случаите, описани в параграф 4, държавите членки могат да решат да не предоставят статут на бежанец, когато подобно решение все още не е било взето.
6.   Лицата, по отношение на които се прилага параграф 4 или 5, имат правото да упражняват правата, предвидени в членове 3, 4, 16, 22, 31, 32 и 33 от Женевската конвенция или сходни на тях права, докато се намират в държавата членка“.
11
Член 21 („Закрила срещу връщането“) от цитираната директива гласи:
„1.   Държавите членки спазват принципа за забрана на връщането в съответствие със своите международни задължения.
2.   Когато това не им е забранено по силата на международните задължения, посочени в параграф 1, държавите членки могат да върнат бежанец, независимо от това дали той е признат официално за такъв, когато:
a)
има сериозни основания да се смята, че той представлява заплаха за сигурността на държавата членка, в която се намира, или
б)
като осъден с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление, той представлява заплаха за обществото в тази държава членка.
3.   Държавите членки могат да отнемат, да прекратят или да откажат подновяването или предоставянето на разрешение за пребиваване на бежанец, за когото се прилага параграф 2“.
12
Член 24 („Разрешения за пребиваване“) от Директива 2011/95 предвижда в параграф 1:
„Във възможно най-кратък срок след предоставянето на международната закрила държавите членки издават на лицата, на които е предоставен статут на бежанец, разрешение за пребиваване, валидно за най-малко три години и подлежащо на подновяване, освен ако наложителни причини, свързани с националната сигурност или с обществения ред, изискват друго и без да се засяга член 21, параграф 3“.
Кипърското право
13
Член 5 („Изключване на молителя“) от Peri Prosfygon Nómos de 2000 (Закон от 2000 г. за бежанците) (EE, приложение 6 (I), № 3383, 28.1.2000 г., стр. 1), с измененията (наричан по-нататък „Законът за бежанците“), предвижда:
„1)   Молителят се изключва от кръга на бежанците на:
[…]
c)
когато има сериозни основания да се смята, че той
i)
е извършил престъпление срещу мира, военно престъпление или престъпление срещу човечеството по смисъла на международните конвенции, съдържащи разпоредби относно тези престъпления; или
ii)
е извършил тежко престъпление, което няма политически характер, в друга държава, преди да му бъде издадено разрешение за пребиваване въз основа на признатия му статут на бежанец; за целите на тази подточка особено жестоките действия, дори и да се твърди, че са извършени с политическа цел, биха могли да бъдат квалифицирани като тежки престъпления, които нямат политически характер; или
iii)
е бил признат за виновен в извършването на деяния, противоречащи на целите и принципите на Организацията на обединените нации, така както те са уредени в преамбюла и в членове 1 и 2 от Хартата на Организацията на обединените нации;
iv)
е подбудител на едно от престъпленията или на едно от действията, посочени в подточки i)—iii), или участва в него по друг начин.
[…]“.
14
Съгласно член 6А от Закона за бежанците:
„1)   Статутът на бежанец се отнема, когато ръководителят на [Службата по въпросите на убежището]:
[…]
c)
има разумни основания да счита, че съответното лице представлява заплаха за сигурността на Република Кипър; или
d)
счита, че съответното лице представлява заплаха за кипърското общество, защото е било осъдено с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление.
1A)   Когато е подадена молба от лице, което попада в някоя от категориите по параграф 1, букви c) и d), ръководителят на [Службата по въпросите на убежището] отхвърля с решение молбата за предоставяне на статут на бежанец.
2)   Ако, след като е проучил преписката, като е приложил по аналогия общата процедура за разглеждане на молбите, предвидена в член 13, ръководителят на [Службата по въпросите на убежището] установи, че е налице някое от условията по параграф 1, той отнема статута на съответното лице на бежанец с писмено и мотивирано решение, в което посочва правните и фактически съображения за това решение; освен това, той уведомява съответното лице за правото му да обжалва по съдебен ред това решение […]
[…]
5)   Докато се намират на територията, контролирана от правителството на Република Кипър, лицата, спрямо които се прилагат разпоредбите на параграф 1, буква b) или параграф 1A, се ползват от правата по членове 3, 4, 16, 22, 31, 32 и 33 от [Женевската конвенция]“.
15
Съгласно член 29 („Експулсиране на лица, ползващи се от международна закрила“) от Закона за бежанците:
„1)   Директорът [на Tmima Archeiou Plithysmou kai Metanastefsis (Службата, която отговаря за регистъра на населението и имиграцията)] има правомощието да разпореди лице, което се ползва от международна закрила, да бъде експулсирано:
a)
когато има сериозни основания да се счита, че съответното лице представлява заплаха за сигурността на Република Кипър; […]
[…]
4)   Забранено е да се издава разпореждане бежанец […] да бъде експулсиран в страна, в която животът или свободата на това лице биха били застрашени, или има опасност то да бъде изложено на мъчения или на унизително или нечовешко наказание или отношение или на преследване поради неговия пол, религия, гражданство, принадлежност към особена общност, политическите му убеждения, въоръжен конфликт или екологична катастрофа.
[…]
6)   Докато се намират на територията, контролирана от правителството на Република Кипър, лицата, спрямо които се прилагат разпоредбите на параграф 1, буква b) или параграф 1A, се ползват от правата по членове 3, 4, 16, 22, 31, 32 и 33 от [Женевската конвенция]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
16
Жалбоподателят по главното производство, K.A.M., който е марокански гражданин, влязъл незаконно на територията на Република Кипър на 29 декември 2018 г., подава на 10 януари 2019 г. молба за международна закрила до Службата по въпросите на убежището.
17
На 28 януари 2019 г. Grafeio Katapolemisis tis Tromokratias (Служба за борба с тероризма, Кипър) изпраща на Службата по въпросите на убежището поверително писмо, в което се посочва, че жалбоподателят по главното производство представлява опасност.
18
Видно от обстоятелствата, които били сведени до знанието на жалбоподателя по главното производство и които той споменава в писменото си становище пред Съда, в това писмо било посочено, първо, че получената информация от властите на Република Кипър идентифицира съответното лице като лице, което извършва оперативна дейност за терористична група, второ, че то представило противоречива информация в частност за пътуванията си, преди да влезе на територията на страната, и трето, че жалбоподателят по главното производство е имал проблеми с белгийските, испанските и френските полицейски органи поради различни нарушения и е заплашил да нападне с бомба посолството на Белгия в Мароко.
19
На 16 април 2019 г. Службата по въпросите на убежището уведомява жалбоподателя по главното производство, че молбата му за международна закрила е отхвърлена. В тази насока тази служба „установява, че има сериозни основания да се счита, че ако се върне в Мароко, [K.A.M.] ще бъде обект на тежко преследване както от властите на страната, така и от обществото“, поради неговите мнения, и оттук заключава, че „изглежда от гореспоменатите твърдения на [K.A.M.], че по отношение на него са изпълнени признаците от субективна и обективна страна, за да се приеме, че той е избягал от страната си на произход и че не иска да се върне там поради оправдани опасения от преследване на едно от основанията, упоменати в член 3, параграф 1 от законите за бежанците от 2000 г. и от 2018 г.“. След като отбелязва обаче, че компетентните органи сочат заинтересованото лице като лице, което е опасно за кипърското общество и за сигурността на Република Кипър, тази служба приема, че условията по член 6A, параграф 1, буква c) и по член 6A, параграф 1A от Закона за бежанците са изпълнени и поради това отказва да му предостави статут на бежанец.
20
След като на същия ден жалбоподателят по главното производство подава жалба по административен ред срещу това решение пред Anatheoritiki Archi Prosfygon (Орган за контрол на статута на бежанец, Кипър) (наричан по-нататък „органът за контрол“), на 30 юли 2019 г. този орган потвърждава споменатото решение. Всъщност по сходни съображения той приема, че „в съответствие с член 6A, параграф 1, буква c) и с член 6A, параграф 1A от законите за бежанците от 2000 г. и от 2018 г. статутът му на бежанец следва да бъде отнет“.
21
На 14 октомври 2019 г. той подава до Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Административен съд за международна закрила, Кипър), запитващата юрисдикция, жалба за отмяна на решението на органа за контрол от 30 юли 2019 г.
22
В рамките на тази жалба жалбоподателят по главното производство по същество поддържа, че запитващата юрисдикция трябва да отправи преюдициално запитване до Съда, за да се определи дали член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95 може да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба допуска статутът на бежанец да бъде отнет поради поведение в миналото или действия, за които се твърди, че са извършени от бежанеца, преди да влезе в страната на закрила и извън нея, и които не са част от поведението, представляващо основание за изключване от кръга на бежанците, и не могат да бъдат подведени под член 33 от Женевската конвенция като поведение в миналото, преди той да влезе в страната на закрила, и ако отговорът на този въпрос е утвърдителен, дали такова тълкуване на цитираната разпоредба разширява изчерпателния списък на случаите, в които изключването от кръга на бежанците е разрешено по силата на Женевската конвенция.
23
От своя страна Република Кипър оспорва пред запитващата юрисдикция релевантността на въпросите, предложени от жалбоподателя по главното производство с оглед на произнасянето по спора в главното производство, и също така поддържа, че понятието „заплаха за сигурността на държавата“ вече е било тълкувано от Съда и че въпросите за националната сигурност са от изключителна компетентност на държавите членки.
24
Запитващата юрисдикция отбелязва най-напред, че за страните по главното производство е безспорно, че обстоятелствата, поради които на жалбоподателя по главното производство е отказано да бъде предоставен статут на бежанец, са свързани с негово поведение или действия, отпреди той да влезе на територията на страната.
25
По-нататък, тази юрисдикция посочва, че действително Съдът е бил сезиран с въпроси, аналогични на поставените по настоящото дело, но все още не е дал конкретен отговор на последните въпроси.
26
В тази насока, от една страна, запитващата юрисдикция отбелязва, че в рамките на делото, по което е постановено решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец) (C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403), до Съда е бил отправен въпрос дали разпоредбите на Директива 2011/95, и в частност член 14, параграфи 4—6 от нея, които позволяват на държавите членки да отнемат или да откажат да предоставят статут на бежанец, представляват клауза за преустановяване или изключване, която не се съдържа в Женевската конвенция, както и дали тези разпоредби са валидни с оглед на разпоредбите на Хартата и на Договора за функционирането на ЕС, съгласно които политиката на Европейския съюз в областта на убежището трябва да зачита Женевската конвенция.
27
Запитващата юрисдикция отбелязва също, че в това решение Съдът е постановил, че споменатите разпоредби са валидни, и по-конкретно е подчертал, че отнемането и отказът да се предостави статут на бежанец не водят до лишаване на лицето, което има основателни опасения от преследване в страната си на произход, нито от статута на бежанец, нито от правата, които Женевската конвенция свързва с този статут, като в тази насока е провел разграничение между понятието „статут на бежанец“ по смисъла на Женевската конвенция, и понятието за бежански статут, определено в Директива 2011/95.
28
От друга страна, запитващата юрисдикция отбелязва, че в точки 100—105 от решение от 9 ноември 2010 г., B и D (C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661), Съдът е приел, че целта на основанията за изключване, упоменати в член 12, параграф 2, букви б) и в) от Директива 2004/83/ЕО на Съвета от 29 април 2004 година относно минималните стандарти за признаването и правното положение на гражданите на трети страни или лицата без гражданство като бежанци или като лица, които по други причини се нуждаят от международна закрила, както и относно съдържанието на предоставената закрила (ОВ L 304, 2004 г., стр. 12; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 52), преработена с Директива 2011/95, е да се санкционират минали действия, но е уточнил, че евентуалната, все още съществуваща опасност, която бежанецът представлява за съответната държава членка, може да се отчете в рамките не на тази разпоредба, а на член 14, параграф 4, буква a) или на член 21, параграф 2 от тази директива.
29
При тези обстоятелства Dioikitiko Dikastirio Diethnous Prostasias (Административен съд за международна закрила) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Могат ли разпоредбите на член 14, параграф 4, буква а) от Директива [2011/95], съгласно които статутът на бежанец може да бъде отнет, когато са налице разумни основания лицето да бъде разглеждано като заплаха за сигурността на държавата на закрила, да се тълкуват — с оглед на разпоредбите на член 78, параграф 1 ДФЕС, на [Женевската конвенция] и на член 18 от [Хартата] относно правото на убежище — в смисъл, че позволяват отнемането на статута на бежанец поради поведение в миналото или действия, за които се твърди, че са извършени от бежанеца преди влизането му в страната на закрила и извън страната на закрила и които не са част от поведението, представляващо основание за изключване от кръга на бежанците, с оглед на разпоредбите на член 1, раздел F от [Женевската конвенция] и на член 12 от Директива 2011/95 относно изключването, определящи изчерпателно основанията, на които дадено лице може да бъде изключено от кръга на бежанците?
2)
При утвърдителен отговор на [първия въпрос], съвместим ли е така тълкуваният член 14, параграф 4, буква а) [от Директива 2011/95] с член 18 от Хартата и с член 78, параграф 1 ДФЕС, които предвиждат по-специално съответствието на вторичното право на [Съюза] с Женевската конвенция, чиято клауза за изключване, предвидена в член 1, раздел F [от нея], е формулирана изчерпателно и трябва да се тълкува стеснително?
3)
Как трябва да се тълкува понятието „заплаха за сигурността на държавата“ в контекста на прилагането на член 14, параграф 4, буква а) от Директива [2011/95] с оглед на изключително високия стандарт за това понятие, предвиден в член 33, параграф 2 от Женевската конвенция, както и на тежките последици за бежанеца, чийто статут е отнет, и по-специално може ли този член да включва оценка на заплахата във връзка с предполагаеми действия или поведение, предхождащи влизането в страната на закрила? Може ли понятието „заплаха за сигурността на държавата“ в контекста на прилагането на член 14, параграф 4, буква [a)] от Директива [2011/95] да включва действия или поведение на бежанеца, които не са били извършени в тази държава?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
30
Съгласно постоянната съдебна практика в рамките на въведеното с член 267 ДФЕС производство за сътрудничество с националните юрисдикции Съдът следва да даде на запитващия съд полезен отговор, който да му позволи да реши спора, с който е сезиран, и с оглед на това при необходимост Съдът може да преформулира въпросите, които са му зададени (решение от 5 декември 2023 г., Nordic Info, C‑128/22, EU:C:2023:951, т. 46 и цитираната съдебна практика).
31
Като начало е уместно да се припомни, че от изискванията както на еднаквото прилагане на правото на Съюза, така и на принципа на равенство, следва, че понятията от разпоредба от правото на Съюза, която — по подобие на член 14, параграфи 4 и 5 от Директива 2011/95 — не препраща изрично към правото на държавите членки за определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получат самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза (вж. по аналогия решение от 6 юли 2023 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Особено тежко престъпление, C‑402/22, EU:C:2023:543, т. 23 и цитираната съдебна практика).
32
В тази насока от текста на член 14, параграф 4 от тази директива изрично следва, че отнемането на статута на бежанец означава, че такъв статут вече е бил „предоставен [на бежанец] от правителствен, административен, съдебен или квазисъдебен орган“. От друга страна, предвидената в член 14, параграф 5 възможност да не бъде предоставен статут на бежанец предполага, че „все още не е било взето“ решение относно предоставянето на този статут.
33
В настоящия случай с преюдициалните си въпроси запитващата юрисдикция търси тълкуване само на член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95, предмет на който е отнемането на статута на бежанец.
34
От акта за запитване обаче е видно, че с решението си, връчено на 16 април 2019 г., Службата по въпросите на убежището отхвърля молбата за международна закрила, подадена от жалбоподателя по главното производство на 10 януари 2019 г. Както потвърждава запитващата юрисдикция в отговор на искане за информация, отправено от Съда, това решение не се предхожда от по-ранно решение, с което правителствен, административен, съдебен или квазисъдебен орган на Република Кипър по смисъла на член 14, параграф 4 от Директива 2011/95 да е предоставил на жалбоподателя по главното производство статут на бежанец.
35
В отговора си на искането на Съда за информация запитващата юрисдикция действително посочва, че в крайна сметка Службата по въпросите на убежището е отхвърлила молбата за международна закрила на жалбоподателя по главното производство, след като е заключила, че са налице обстоятелствата, на базата на които може да се приеме, че това лице има основание да се опасява от преследване в страната му на произход, и следователно, след като е стигнала до решение за признаване на статута му на бежанец, т.е. е уважила неговата молба за предоставяне на този статут. Ето защо според запитващата юрисдикция крайното отхвърляне на тази молба следва да се квалифицира като „отнемане“. Тя отбелязва също, че решението на органа за контрол изрично отнема този статут.
36
Трябва обаче да се припомни, че — както е постановил Съдът — член 14, параграфи 4 и 5 от Директива 2011/95 няма как да се тълкува в смисъл, че в контекста на системата, въведена с тази директива, отнемането на статута на бежанец или отказът да бъде предоставен такъв води до това, че гражданинът на трета държава или съответното лице без гражданство, който/което отговаря на условията по член 2, буква г) от тази директива във връзка с разпоредбите на глава III от нея, изгубва качеството на бежанец по смисъла на член 2, буква г) от нея и на член 1, раздел A от Женевската конвенция. Всъщност фактът, че съответното лице попада в някоя от хипотезите по член 14, параграфи 4 и 5 от Директива 2011/95, не означава, че то вече не отговаря на материалните условия, от които зависи качеството на бежанец, свързани с наличието на основателно опасение от преследване в неговата страна на произход (решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец), C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 97 и 98).
37
Поради това, обратно на, изглежда, приетото от запитващата юрисдикция, обстоятелството, че в мотивите на решение за отказ да се предостави „статут“ на бежанец компетентният орган е установил, че съответният молител за международна закрила отговаря на материалните условия по тази директива, от които зависи „качеството“ на бежанец, не означава непременно, че това решение следва да се разглежда като „отнемане“ на този „статут“. Отделно от подобна констатация, именно когато още не са предоставили такъв статут, държавите членки имат възможността въз основа на член 14, параграф 5 от цитираната директива да откажат да предоставят такъв, по-специално щом са налице разумни основания съответният молител да се разглежда като заплаха за сигурността на държавата членка, в която се намира, по смисъла на член 14, параграф 4, буква a) от нея.
38
При това положение се налага изводът, че с въпросите си в случая, описан в член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95, запитващата юрисдикция визира хипотезата както на отнемане на статута на бежанец, така и на отказ за предоставяне на такъв статут, и че следователно тя иска тълкуване не само на тази разпоредба, но и на член 14, параграф 5 от цитираната директива. Запитващата юрисдикция следва да провери, въз основа на насоките, дадени в точки 32—37 от настоящото решение, дали първоначалното решение на Службата по въпросите на убежището и процесното по спора в главното производство решение на органа за контрол трябва да се квалифицират като решения за отнемане на въпросния статут или за отказ за предоставяне на такъв статут.
По първия и третия въпрос
39
С първия и третия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 14, параграф 4, буква a) и параграф 5 от Директива 2011/95 във връзка с член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка може да отнеме статута на бежанец или да реши да не предостави такъв, когато разумните основания бежанецът да бъде разглеждан като заплаха за сигурността на тази държава членка почиват на действия или поведение, отпреди той да влезе на територията на споменатата държава членка, като се имат предвид, от една страна, фактът, че тези действия и това поведение не представляват основания за изключване на статута на бежанец, изрично предвидени в член 1, раздел F от Женевската конвенция и в член 12 от тази директива, и от друга страна, приложимите условия към понятието „опасност за сигурността на страната“, упоменати в член 33, параграф 2 от тази конвенция, както и тежките последици, съответно произтичащи за бежанеца.
40
На първо място, досежно въпроса дали изразът „разумни основания бежанецът да бъде разглеждан като заплаха за сигурността на държавата членка, в която се намира“, по смисъла на член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95, може да се отнася до действия или поведение на този бежанец, отпреди той да влезе на територията на съответната държава членка, е уместно да се отбележи, че никоя разпоредба на тази директива не определя смисъла и обхвата на този израз. Ето защо той трябва да се тълкува в съответствие с обичайното му значение в общоупотребимия език, като се държи сметка за контекста, в който е използван, и за целите на правната уредба, от която е част (вж. по аналогия решение от 6 юли 2023 г., Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Особено тежко престъпление, C‑402/22, EU:C:2023:543, т. 24 и цитираната съдебна практика).
41
Най-напред, по отношение на обичайното значение в общоупотребимия език на израза „разумни основания бежанецът да бъде разглеждан като заплаха за сигурността на държавата членка, в която се намира“, е нужно да се отбележи, че с оглед на общата му формулировка този израз, изглежда, не се отнася до никакво ограничаване на такива „разумни основания“ нито географски или във времето, нито с оглед на естеството на фактите, на които почиват тези основания (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 22 септември 2022 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság и др., C‑159/21, EU:C:2022:708, т. 89 и цитираната съдебна практика).
42
На следващо място, колкото до контекста, в който е използван този израз, важно е да се подчертае, че за разлика от член 14, параграф 4, буква б) от Директива 2011/95, който посочва два кумулативни признака, а именно, от една страна, наличие на осъждане с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление, и от друга, на заплаха за обществото в държавата членка, в която се намира съответният гражданин на трета държава, член 14, параграф 4, буква a) от тази директива позволява да се отнеме статутът на бежанец на гражданин на трета държава, който представлява заплаха за сигурността на тази държава членка, независимо дали е налице такова осъждане (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑8/22, EU:C:2023:542, т. 30 и 40).
43
На последно място, досежно целта на член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95 следва да се приеме за установено, че като говори за „заплаха за сигурността на държавата членка, в която се намира“ съответното лице, тази разпоредба цели да предотврати риска от нарушаване на тази сигурност, какъвто може да възникне поради присъствието на това лице на територията на същата държава членка към момента, в който се произнася компетентният орган, или в по-късен момент.
44
В допълнение, вярно е, че цитираната разпоредба представлява изключение от прогласеното в член 13 от тази директива правило, че държавите членки предоставят статут на бежанец на всеки гражданин на трета държава, който отговаря на условията за определяне като бежанец, и поради това тя трябва да се тълкува стеснително (вж. по аналогия решение от 6 юли 2023 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑8/22, EU:C:2023:542, т. 32 и цитираната съдебна практика).
45
Минало поведение или действия, които е възможно да бъдат вменени на това лице, обаче могат да бъдат релевантни обстоятелства при проверката дали има вероятност в бъдеще то да запази такова поведение или отново да извърши такива действия, по-специално от гледна точка на степента на укоримост на посоченото поведение или действия, на изминалото време от момента на това поведение или действия и на евентуалното последващо развитие (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑8/22, EU:C:2023:542) т. 63 и 64 и цитираната съдебна практика).
46
Следователно от компетентния орган няма как да се изисква да не отчита минало поведение или действия, които е възможно да бъдат вменени на бежанеца, просто защото те били станали факт, преди той да влезе на територията на държавата членка, в която се намира.
47
Както подчертава германското правителство, необходимостта да се отчетат такова поведение или действия изглежда още по-голяма, когато компетентният орган трябва за първи път да се произнесе по молба за предоставяне на статут на бежанец, която е подадена от молител за международна закрила, влязъл на територията на страната малко по-рано. Всъщност извършването иначе на оценка на евентуалната заплаха, която бежанецът представлява в този случай за сигурността на съответната държава членка, на практика би могло да се окаже прекомерно трудно. Тогава член 14, параграф 5 от Директива 2011/95, който именно допуска в подобен случай държавите членки да откажат да предоставят статут на бежанец, би бил отчасти лишен от полезен ефект.
48
На второ място, досежно естеството на действията или поведението, отпреди бежанецът да влезе на територията на съответната държава членка, които могат да бъдат отчетени за целите на оценката дали е налице заплаха за сигурността на тази държава членка, е уместно да се подчертае, че член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95 се отнася до вид заплаха, различен от този, за който се говори в член 14, параграф 4, буква б) от тази директива, където се визира заплаха за сигурността на обществото на тази държава членка (решение от 6 юли 2023 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑8/22, EU:C:2023:542, т. 41).
49
По-конкретно, понятието „сигурността на държавата членка, в която се намира [бежанецът]“, залегнало в член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95, съвпада с понятието „национална сигурност“ в член 24, параграф 1 от тази директива. В тази насока е необходимо да се отчете практиката на Съда, съгласно която понятието „обществена сигурност“ по смисъла на член 28, параграф 3 от Директива 2004/38/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година относно правото на граждани на Съюза и на членове на техните семейства да се движат и да пребивават свободно на територията на държавите членки, за изменение на Регламент (ЕИО) № 1612/68 и отменяща Директиви 64/221/ЕИО, 68/360/ЕИО, 72/194/ЕИО, 73/148/ЕИО, 75/34/ЕИО, 75/35/ЕИО, 90/364/ЕИО, 90/365/ЕИО и 93/96/ЕИО (ОВ L 158, 2004 г., стр. 77, и поправки в ОВ L 229, стр. 35 и ОВ L 197, стр. 34; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 7, стр. 52), обхваща както вътрешната, така и външната сигурност на държавата членка, и че следователно накърняването на функционирането на институциите и на основните държавни служби, и запазването на живота на населението, както и рискът от сериозно смущаване на външните отношения или на мирното съвместно съществуване на народите, или още накърняването на военните интереси, могат да засегнат обществената сигурност (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2015 г., T., C‑373/13, EU:C:2015:413, т. 78 и цитираната съдебна практика).
50
Както личи от съображение 37 от Директива 2011/95, понятието „национална сигурност“ в частност обхваща и случаите, в които гражданин на трета държава принадлежи към сдружение, поддържащо международния тероризъм, или подкрепя такова сдружение.
51
Ето защо запитващата юрисдикция трябва да провери дали информацията, която е изпратена от Службата за борба с тероризма до Службата по въпросите на убежището и се отнася до поведението на жалбоподателя по главното производство и до свързани с него обстоятелства, настъпили преди той да влезе на територията на страната, е годна да породи опасения за риск от накърняване на вътрешната или външната сигурност на съответната държава членка като определения със съдебната практика, припомнена в точка 49 от настоящото решение.
52
Освен това фактът, че в член 14, параграф 4, буква a) от Директива 2011/95 се говори за „разумни основания“ молителят за международна закрила „да бъде разглеждан“ като заплаха за сигурността на съответната държава членка, докато член 14, параграф 4, буква б) от нея визира случая, когато като осъден с влязла в сила присъда за особено тежко престъпление, въпросният молител „представлява“ заплаха за обществото в тази държава членка, насочва към разбирането, че първата от тези разпоредби може да обхваща случаите не само на действителна и настояща, но и на потенциална заплаха (вж. в този смисъл и по аналогия решения от 2 април 2020 г., Комисия/Полша, Унгария и Чешка република (Временен механизъм за преместване на кандидати за международна закрила), C‑715/17, C‑718/17 и C‑719/17, EU:C:2020:257, т. 157 и цитираната съдебна практика, както и от 6 юли 2023 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑8/22, EU:C:2023:542, т. 52 и 53).
53
Задача на компетентния орган е обаче при прилагането на член 14, параграф 4, буква a) и параграф 5 от Директива 2011/95 да извърши оценка на всички обстоятелства по конкретния случай (решение от 6 юли 2023 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑8/22, EU:C:2023:542, т. 61 и цитираната съдебна практика), с оглед в частност на обстоятелствата, упоменати в точка 45 от настоящото решение.
54
Всъщност от текста на тези разпоредби следва, че посоченият орган трябва да има свобода на преценка, за да установи дали съображения, свързани с националната сигурност на съответната държава членка, трябва да доведат до отнемане на статута на бежанец или до отказ за предоставяне на такъв, което изключва констатирането на заплаха за тази сигурност автоматично да води до подобно решение. Също така значението на информацията, предоставена от органите, на които са възложени специални функции във връзка с националната сигурност, и нейната относимост за това решение е необходимо да бъдат свободно преценявани от този орган (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság и др., C‑159/21, EU:C:2022:708, т. 81 и 83).
55
На трето място, отчитането на минало поведение или действия, които могат да бъдат вменени на бежанеца или на молителя за международна закрила, няма как да бъде ограничено, поради факта че това поведение и тези действия не представляват основания за изключване на статута на бежанец, изрично предвидени в член 1, раздел F от Женевската конвенция и в член 12 от тази директива.
56
В тази насока следва да се припомни, че макар Съюзът да не е договаряща страна по Женевската конвенция, член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата го задължават да спазва правилата на тази конвенция. Ето защо разпоредбите на Директива 2011/95 трябва да се тълкуват при спазване на Женевската конвенция, на останалите релевантни договори, визирани в член 78, параграф 1 ДФЕС, и на признатите в Хартата права, по-конкретно в член 18 от нея (вж. в този смисъл решения от 1 март 2016 г., Alo и Osso, C‑443/14 и C‑444/14, EU:C:2016:127, т. 29 и цитираната съдебна практика, и от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец), C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 74).
57
Разграничението, което се провежда, от една страна, между основанията за изключване по член 12, параграф 2 от тази директива, поместен в глава III от нея, при наличието на които гражданин на трета държава „се изключва от кръга на бежанците“, и от друга, основанията за отнемане на статут на бежанец или за отказ за предоставяне на такъв, залегнали в член 14, параграфи 4 и 5 от нея, по същество отразява разликата между член 1, раздел F и член 33, параграф 2 от Женевската конвенция (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑8/22, EU:C:2023:542, т. 34 и цитираната съдебна практика).
58
По-специално от текста на член 12, параграф 2 става ясно, че когато упоменатите в него условия са изпълнени, съответното лице „се изключва“ от кръга на бежанците. Освен това в системата на Директива 2011/95 член 2, буква г) от нея изрично предвижда, че качеството „бежанец“ предполага лицето да не попада в приложното поле на член 12 от същата директива (за Директива 2004/83 вж. по аналогия решение от 9 ноември 2010 г., B и D, C‑57/09 и C‑101/09, EU:C:2010:661, т. 107). От друга страна, както бе припомнено в точка 36 от настоящото решение, отнемането на статута на бежанец или отказът да бъде предоставен такъв, въз основа на член 14, параграф 4 или на член 14, параграф 5 от нея, не води до това, че гражданинът на трета държава изгубва качеството на бежанец по смисъла на член 2, буква г) от Директива 2011/95 и на член 1, раздел A от Женевската конвенция.
59
На четвърто място, действително следва да се отбележи, че хипотезите по член 14, параграф 4 от Директива 2011/95, в които държавите членки могат да отнемат статута на бежанец или — по член 14, параграф 5 — да решат да не предоставят такъв, по същество съответстват на хипотезите, при които последните могат да върнат бежанец на основание член 21, параграф 2 от тази директива и член 33, параграф 2 от Женевската конвенция (решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец), C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 93).
60
Когато обаче връщането на бежанец, попадащо в някоя от хипотезите по член 14, параграфи 4 и 5 и член 21, параграф 2 от Директива 2011/95, би го изложило на опасност от нарушаване на основните му права, които са заложени в член 4 и член 19, параграф 2 от Хартата и абсолютно забраняват както изтезанията и нечовешкото или унизително отношение или наказание, без значение какво е поведението на съответното лице, така и принудителното отвеждане към държава, в която съществува сериозен риск лицето да бъде подложено на такова отношение, съответната държава членка не може да дерогира принципа на забрана за връщане по член 33, параграф 2 от Женевската конвенция (вж. в този смисъл решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец) (C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 94 и 95).
61
При тези условия, доколкото член 14, параграфи 4 и 5 от цитираната директива предвижда в уредените там хипотези възможността за държавите членки да отнемат статута на бежанец или да откажат да предоставят такъв, докато от своя страна член 33, параграф 2 от Женевската конвенция позволява бежанец, попадащ в някоя от тези хипотези, да бъде върнат в страна, в която животът или свободата му могат да бъдат застрашени, правото на Съюза предвижда международна закрила за съответните бежанци, по-широка от гарантираната в тази конвенция (вж. в този смисъл решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец), C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 96).
62
Ето защо за отнемането на статута на бежанец или за отказа да бъде предоставен такъв — на основание член 14, параграф 4 или член 14, параграф 5 от Директива 2011/95 — няма как да се счита, че предполага изразяване на становище по отделния въпрос дали това лице може да бъде принудително отведено към държавата си на произход (вж. в този смисъл решение от 6 юли 2023 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl (Бежанец, извършил тежко престъпление), C‑663/21, EU:C:2023:540, т. 41 и цитираната съдебна практика).
63
Поради това при претеглянето, от една страна, на преценката относно заплахата, която бежанецът представлява за сигурността на държавата членка, където пребивава, за да се определи дали тази заплаха обосновава отнемането на статута на бежанец или отказа да бъде предоставен такъв, и от друга страна, последиците от това отнемане или от този отказ за неговото положение, не е необходимо да се изхожда от степен на заплаха, при която може да се оправдае връщането на съответното лице в неговата държава на произход, при условията, определени в член 33, параграф 2 от Женевската конвенция.
64
По-конкретно, някои обстоятелства, които не са достатъчно сериозни, за да оправдаят връщането на този молител, могат все пак да се считат за „разумни основания“, годни да обосноват отказа да му бъде издадено разрешение за пребиваване (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2015 г., T., C‑373/13, EU:C:2015:413, т. 75).
65
Всъщност, доколкото се говори за „разумни основания“ да се счита, че молителят за международна закрила или бежанецът представлява заплаха за сигурността на приемащата държава членка, това очевидно оставя широка свобода за преценка на последната държава (вж. в този смисъл и по аналогия решение от 2 април 2020 г., Комисия/Полша, Унгария и Чехия (Временен механизъм за преместване на кандидати за международна закрила) (C‑715/17, C‑718/17 и C‑719/17, EU:C:2020:257, т. 156).
66
С оглед на изложеното дотук на първия и на третия въпрос следва да се отговори, че член 14, параграф 4, буква a) и параграф 5 от Директива 2011/95 във връзка с член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата трябва да се тълкува в смисъл, че държава членка може да отнеме статута на бежанец или да реши да не предостави такъв, когато разумните основания бежанецът да бъде разглеждан като заплаха за сигурността на тази държава членка, по смисъла на член 14, параграф 4, буква а) от тази директива, почиват на действия или поведение, отпреди той да влезе на територията на споменатата държава членка. Без значение е, че тези действия и това поведение не представляват основания за изключване на статута на бежанец, изрично предвидени в член 1, раздел F от Женевската конвенция и в член 12 от споменатата директива. За преценката, от една страна, на степента на заплаха, която обосновава отнемането на статута на бежанец или отказа да бъде предоставен такъв, и от друга, на последиците от това отнемане или този отказ за положението на бежанеца, не е необходимо да се изхожда нито от условията, приложими към понятието „опасност за сигурността на страната“ и залегнали в член 33, параграф 2 от тази конвенция, нито от тежките последици, които съответно произтичат за този бежанец.
По втория въпрос
67
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали при утвърдителен отговор на първия и на третия въпрос член 14, параграф 4, буква a) и параграф 5 от Директива 2011/95 е валиден с оглед на член 78, параграф 1 ДФЕС и на член 18 от Хартата, доколкото тези разпоредби изискват спазването на Женевската конвенция, и в частност на член 1, раздел F от нея.
68
Като начало е уместно да се припомни, че съгласно член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата Директива 2011/95 трябва да зачита правилата на Женевската конвенция (вж. в този смисъл решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец) (C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 74 и цитираната съдебна практика).
69
Както обаче бе припомнено в точка 57 от настоящото решение, необходимо е да се държи сметка за разграничението, което се провежда, от една страна, между основанията за изключване по член 12, параграф 2 от тази директива, поместен в глава III от нея, съгласно които гражданин на трета държава „се изключва от кръга на бежанците“, и от друга, основанията за отнемане на статут на бежанец или за отказ за предоставяне на такъв, залегнали в член 14, параграфи 4 и 5 от нея, и което разграничение по същество отразява разликата между член 1, раздел F и член 33, параграф 2 от Женевската конвенция.
70
Ето защо, доколкото, както бе посочено в точка 36 от настоящото решение, в решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец) (C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 97), Съдът е постановил, че отнемането на статута на бежанец или отказът да бъде предоставен такъв — на основание член 14, параграф 4 или член 14, параграф 5 от Директива 2011/95 — не води до това, че съответният гражданин на трета държава изгубва качеството на бежанец по смисъла на член 2, буква г) от нея и на член 1, раздел A от Женевската конвенция, цитираният член 14, параграфи 4 и 5 няма как да се тълкува в смисъл, че добавя нови основания за изключване на качеството на бежанец към прогласените в член 12, параграф 2 от тази директива и в член 1, раздел F от въпросната конвенция.
71
Впрочем следва да се отбележи, че в това решение Съдът е направил извод, че при разглеждането на член 14, параграфи 4—6 от Директива 2011/95 не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на тези разпоредби с оглед на член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата (решение от 14 май 2019 г., M и др. (Отнемане на статута на бежанец), C‑391/16, C‑77/17 и C‑78/17, EU:C:2019:403, т. 112). От предходното следва, че при разглеждането на член 14, параграф 4, буква a) и параграф 5 от тази директива в рамките на настоящото дело не се установяват нови обстоятелства, които могат да поставят под въпрос този извод, доколкото той се отнася до последните разпоредби.
72
С оглед на изложеното дотук се налага изводът, че при разглеждането на член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 от Директива 2011/95 не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на тази разпоредба с оглед на член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата.
По съдебните разноски
73
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:
1)
Член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 от Директива 2011/95/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 13 декември 2011 година относно стандарти за определянето на граждани на трети държави или лица без гражданство като лица, на които е предоставена международна закрила, за единния статут на бежанците или на лицата, които отговарят на условията за субсидиарна закрила, както и за съдържанието на предоставената закрила, във връзка с член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата на основните права на Европейския съюз,
трябва да се тълкува в смисъл, че
държава членка може да отнеме статута на бежанец или да реши да не предостави такъв, когато разумните основания бежанецът да бъде разглеждан като заплаха за сигурността на тази държава членка, по смисъла на член 14, параграф 4, буква а) от тази директива, почиват на действия или поведение, отпреди той да влезе на територията на споменатата държава членка. Без значение е, че тези действия и това поведение не представляват основания за изключване на статута на бежанец, изрично предвидени в член 1, раздел F от Конвенцията за статута на бежанците, подписана в Женева на 28 юли 1951 г., влязла в сила на 22 април 1954 г. и допълнена с Протокола за статута на бежанците, подписан в Ню Йорк на 31 януари 1967 г. и влязъл в сила на 4 октомври 1967 г., и в член 12 от споменатата директива. За преценката, от една страна, на степента на заплаха, която обосновава отнемането на статута на бежанец или отказа да бъде предоставен такъв, и от друга, на последиците от това отнемане или този отказ за положението на бежанеца, не е необходимо да се изхожда нито от условията, приложими към понятието „опасност за сигурността на страната“ и залегнали в член 33, параграф 2 от тази конвенция, нито от тежките последици, които съответно произтичат за този бежанец.
2)
При разглеждането на член 14, параграф 4, буква а) и параграф 5 от Директива 2011/95 не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на тази разпоредба с оглед на член 78, параграф 1 ДФЕС и член 18 от Хартата на основните права.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: гръцки.