62020CJ0217
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (втори състав)
9 декември 2021 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Директива 2003/88/ЕО — Организация на работното време — Защита на здравето и безопасността на работниците — Член 7, параграф 1 — Право на платен годишен отпуск — Размер на възнаграждението — Намалено възнаграждение поради неработоспособност“
По дело C‑217/20
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Rechtbank Overijssel (Районен съд Оверейсел, Нидерландия) с акт от 20 май 2020 г., постъпил в Съда на 25 май 2020 г., в рамките на производство по дело
XXXX
срещу
Staatssecretaris van Financiën,
СЪДЪТ (втори състав),
състоящ се от: Ал. Арабаджиев, председател на първи състав, изпълняващ функцията на председател на втори състав, I. Ziemele (докладчик), T. von Danwitz, P. G. Xuereb и A. Kumin, съдии,
генерален адвокат: G. Hogan,
секретар: A. Calot Escobar,
предвид изложеното в писмената фаза на производството,
като има предвид становищата, представени:
–
за нидерландското правителство, от М. A. M. de Ree, M. K. Bulterman и J. M. Hoogveld, в качеството на представители,
–
за Европейската комисия, от H. van Vliet и C. Valero,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 8 юли 2021 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (OB L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3).
2
Запитването е отправено във връзка със спор между жалбоподателя в главното производство и Staatssecretaris van Financiën (държавен секретар по финансите, Нидерландия) относно размера на възнаграждението на жалбоподателя по време на платен годишен отпуск.
Правна уредба
Правото на Съюза
3
Съображения 2 и 4—6 от Директива 2003/88 гласят:
„(2)
Член 137 [ЕО] предвижда, че Общността трябва да подкрепя и допълва дейностите на държавите членки за подобряване на работната среда за опазване на здравето и безопасността на работниците. […]
[…]
(4)
Подобряването на безопасността, хигиената и здравето на работниците при работа е цел, която не следва да бъде подчинена само на икономически съображения.
(5)
Всички работници трябва да ползват почивка с достатъчна продължителност. […]
(6)
Следва да се отчитат принципите на Международната организация на труда за организацията на работното време, включително онези, които се отнасят за нощния труд“.
4
Член 1 от тази директива е озаглавен „Предмет и приложно поле“ и предвижда:
„1.   Настоящата директива определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време.
2.   Настоящата директива се прилага за:
а)
минималната продължителност на […] годишния отпуск[…]
[…]“.
5
Член 7 от посочената директива е озаглавен „Годишен отпуск“ и гласи:
„1.   Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика.
2.   Минималният период за платен годишен отпуск не може да се замества с финансово обезщетение, освен при прекратяване на трудовото правоотношение“.
Нидерландското право
6
Съгласно член 22, параграф 1 от Algemeen Rijksambtenarenreglement (Общ статут на държавните служители) в редакцията му, приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „ARAR“), държавният служител има право на платен годишен отпуск, през който продължава да се изплаща пълният размер на възнаграждението му.
7
Член 37 от ARAR предвижда:
„1.   В случай на неработоспособност поради болест държавният служител има право да продължи да получава своето възнаграждение за период от 52 седмици. В случай на дълготрайна неработоспособност той има право да продължи да получава 70 % от своето възнаграждение.
[…]
5.   Чрез дерогация от параграф 1 държавният служител има право да продължи да получава своето възнаграждение за часовете, през които е полагал труд или е щял полага труд, ако му беше предложена съответната работа, дори след края на 52‑седмичния период, посочен в параграф 1“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
8
Жалбоподателят в главното производство е служител в Belastingdienst (данъчна администрация, Нидерландия). От 24 ноември 2015 г. той е обявен за дълготрайно частично неработоспособен поради болест и се възползва от мярка за професионална реинтеграция.
9
На основание член 37, параграф 1 от ARAR през първата година след установяване на неработоспособността, тоест до 24 ноември 2016 г., жалбоподателят в главното производство получава възнаграждение в пълен размер, а след това — 70 % от него. На основание обаче посочения член 37, параграф 5 за часовете, за които се приема, че е работоспособен, жалбоподателят продължава да получава възнаграждение в пълен размер.
10
За времето на годишния си отпуск, който ползва от 25 юли до 17 август 2017 г., жалбоподателят в главното производство получава обезщетение в същия размер като този, който получава след 24 ноември 2016 г., а именно 70 % от възнаграждението за часовете, за които се приема, че е неработоспособен, и 100 % за часовете, за които се приема, че е работоспособен.
11
Жалбоподателят в главното производство оспорва размера на това възнаграждение с жалба по административен ред пред държавния секретар по финансите, в която твърди, че за времето на посочения отпуск е трябвало да получи възнаграждение в пълен размер. Държавният секретар по финансите отхвърля жалбата с решение от 13 октомври 2017 г., което жалбоподателят в главното производство обжалва пред запитващата юрисдикция, Rechtbank Overijssel (Районен съд Оверейсел, Нидерландия).
12
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно член 22, параграф 1 от ARAR държавният служител има право на платен годишен отпуск, през който продължава да му се изплаща „пълният размер на възнаграждението“. Според нея понятието „пълен размер на възнаграждението“ означава възнаграждението за периода на полагане на труд, предхождащ искането за ползване на годишен отпуск (наричан по-нататък „референтният период“), а именно в случая по главното производство възнаграждението, посочено в точка 10 от настоящото решение. Затова позицията на държавния секретар по финансите била в съответствие с националната правна уредба.
13
Според запитващата юрисдикция Директива 2003/88 гарантира правото на ползване на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици, включително в случай на пълна неработоспособност, без обаче да указва по какъвто и да било начин размера на дължимото за периода на този отпуск възнаграждение.
14
Запитващата юрисдикция припомня, че съгласно приетото от Съда в решения от 16 март 2006 г., Robinson-Steele и др. (C‑131/04 и C‑257/04, EU:C:2006:177) и от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др. (C‑350/06 и C‑520/06, EU:C:2009:18) по време на годишния отпуск работниците трябва да получават „обичайното“ си възнаграждение. В това отношение тя отбелязва, че размерът на възнаграждението, получено от жалбоподателя в главното производство по време на годишния му отпуск, е същият като този, който той е получил през референтния период.
15
Запитващата юрисдикция отбелязва обаче, че съгласно приетото от Съда в точка 25 от решение от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др. (C‑350/06 и C‑520/06, EU:C:2009:18) целта на правото на платен годишен отпуск се различава от целта на правото на отпуск по болест.
16
С оглед на тези съображения запитващата юрисдикция иска да се установи дали обстоятелството — че при определяне на възнаграждението, дължимо за платен годишен отпуск на работник, се взема предвид намалението на възнаграждението му поради неработоспособност — нарушава правото на платен годишен отпуск на този работник.
17
При тези обстоятелства Rechtbank Overijssel (Районен съд Оверейсел) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива [2003/88] да се тълкува в смисъл, че работникът не губи възнаграждението си или част от него поради упражненото от същия право на годишен отпуск? Или тази разпоредба трябва да се тълкува в смисъл, че работникът запазва възнаграждението си през периода, през който упражнява правото си на годишен отпуск, независимо от причината, поради която не работи по време на своя отпуск?
2)
Трябва ли член 7, параграф 1 от Директива [2003/88] да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби и практики, съгласно които при ползването на отпуска си работникът, неработоспособен поради заболяване, запазва възнаграждението си до размера на възнаграждението, което е получавал непосредствено преди да започне неговият отпуск, включително ако поради дългата продължителност на неработоспособността му това възнаграждение е по-ниско от възнаграждението при пълна работоспособност?
3)
Трябва ли правото на всеки работник на платен годишен отпуск съгласно член 7 от Директива [2003/88] и постоянната практика на Съда да се тълкува в смисъл, че не допуска при неработоспособност това възнаграждение да се намалява по време на отпуска?“.
По преюдициалните въпроси
18
С преюдициалните си въпроси, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби и практики, съгласно които в случаите, когато работник в състояние на неработоспособност поради болест упражни правото си на платен годишен отпуск, намалението поради неработоспособността на размера на възнаграждението, което е получавал през референтния период, се взема предвид, за да се определи размерът на възнаграждението, което ще получава по време на платения годишен отпуск.
19
На първо място в това отношение следва да се припомни, че както следва от самия текст на член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици. Това право трябва да се счита за особено важен принцип на социалното право на Съюза, чието прилагане от компетентните национални органи може да се осъществява само в рамките, изрично посочени от самата Директива 2003/88 (вж. в този смисъл решение от 25 юни 2020 г., Върховен касационен съд на Република България и Iccrea Banca SpA, C‑762/18 и C‑37/19, EU:C:2020:504, т. 53 и цитираната съдебна практика).
20
На второ място, тъй като правото на платен годишен отпуск е закрепено в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, следва да се отбележи, че видно от съображение 4 от същата директива, разпоредбите ѝ имат за цел подобряването на безопасността, хигиената и здравето на работниците при работа.
21
Освен това съгласно съображение 5 от тази директива „[в]сички работници трябва да ползват почивка с достатъчна продължителност“.
22
С оглед на това член 1 от посочената директива предвижда, че тя определя минималните изисквания за безопасност и здраве при организацията на работното време и че се прилага по-специално за минималната продължителност на годишния отпуск.
23
По отношение на тези цели се приема, че правото на годишен отпуск, предвидено в член 7 от Директива 2003/88, има двойна цел, а именно да позволи на работника да си почине от изпълнението на задачите, възложени му с неговия трудов договор, от една страна, и да разполага с период на отдих и свободно време, от друга (решение от 25 юни 2020 г., Върховен касационен съд на Република България и Iccrea Banca SpA, C‑762/18 и C‑37/19, EU:C:2020:504, т. 57 и цитираната съдебна практика).
24
Всъщност работникът трябва по принцип да може да ползва ефективна почивка, за да запази безопасността и здравето си (вж. в този смисъл решение от 20 януари 2009 г., Schultz-Hoff и др., C‑350/06 и C‑520/06, EU:C:2009:18, т. 23).
25
Освен това целта на закрепеното в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 право на платен годишен отпуск — която отличава този отпуск от преследващите различни цели други видове отпуск, като например правото на отпуск по болест, чиято цел е да позволи на работника да се възстанови от заболяване (вж. в този смисъл решение от 30 юни 2016 г., Sobczyszyn, C‑178/15, EU:C:2016:502, т. 25) — се основава на предпоставката, че работникът действително е полагал труд през референтния период. Всъщност визираната от тази директива цел да се позволи на работника да си почине, за да се гарантира закрилата на безопасността и здравето му, предполага този работник да е извършвал преди това дейност, която да оправдава ползването на период на почивка. Поради това правото на платен годишен отпуск по принцип трябва да се определя в зависимост от периодите на действително полагане на труд по силата на трудовия договор (вж. в този смисъл решение от 25 юни 2020 г., Върховен касационен съд на Република България и Iccrea Banca SpA, C‑762/18 и C‑37/19, EU:C:2020:504, т. 58 и цитираната съдебна практика).
26
На трето място, в това отношение Съдът е уточнил, че изразът „платен годишен отпуск“, съдържащ се в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, означава, че за периода на „годишния отпуск“ по смисъла на тази директива възнаграждението трябва да бъде запазено и че с други думи, за този период на почивка работникът трябва да получава обичайното си трудово възнаграждение (решение от 13 декември 2018 г., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, т. 32 и цитираната съдебна практика).
27
Всъщност, когато упражнява правото си платен годишен отпуск, работникът трябва да бъде поставен в положение, което по отношение на заплатата е подобно на периодите на полагане на труд (решение от 13 декември 2018 г., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, т. 33 и цитираната съдебна практика).
28
Следователно структурата на обичайното възнаграждение на работника, макар сама по себе да се урежда от предвидени в правото на държавите членки разпоредби и практики, не би следвало все пак да засяга правото на работника да разполага през периода на своята почивка и отдих с икономически условия, които са сходни на тези, при които полага труд (решение от 13 декември 2018 г., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, т. 34 и цитираната съдебна практика).
29
Освен това при определени особени положения, когато работникът не е в състояние да изпълнява задълженията си, правото на платен годишен отпуск не може да бъде обвързано от държавата членка със задължението за действително полагане на труд (решение от 25 юни 2020 г., Върховен касационен съд на Република България и Iccrea Banca SpA, C‑762/18 и C‑37/19, EU:C:2020:504, т. 59 и цитираната съдебна практика).
30
Това се отнася по-специално за работниците, които отсъстват от работа поради отпуск по болест през референтния период. Всъщност, както следва от практиката на Съда, от гледна точка на правото на платен годишен отпуск тези работници се приравняват на работниците, които действително са полагали труд през посочения период (решение от 25 юни 2020 г., Върховен касационен съд на Република България и Iccrea Banca SpA, C‑762/18 и C‑37/19, EU:C:2020:504, т. 60 и цитираната съдебна практика).
31
В това отношение Съдът е приел, че настъпването на нетрудоспособност поради болест по принцип е непредвидимо и не зависи от волята на работника. Това следва по същество и от ревизираната Конвенция № 132 на Международната организация на труда от 24 юни 1970 г. относно платения годишен отпуск, чиито принципи трябва — съгласно съображение 6 от Директива 2003/88 — да се вземат предвид при тълкуването на тази директива. От член 5, параграф 4 от посочената конвенция всъщност се установява, че отсъствията поради болест трябва да се приемат като отсъствия от работа „по причини, независещи от волята на заинтересованото наето лице“, които следва да се „считат за част от периода на служба“ (вж. в този смисъл решение от 4 октомври 2018 г., Dicu, C‑12/17, EU:C:2018:799, т. 32).
32
Следователно правото на минимален платен годишен отпуск, което правото на Съюза гарантира на работниците, не би могло да се намали, с мотива че през референтния период съответният работник не е можел да изпълни задължението си за полагане на труд (вж. в този смисъл решение от 25 юни 2020 г., Върховен касационен съд на Република България и Iccrea Banca SpA, C‑762/18 и C‑37/19, EU:C:2020:504, т. 63 и цитираната съдебна практика).
33
В този смисъл Съдът е приел, че получаването на обичайното възнаграждение през периода на платения годишен отпуск цели да се даде възможност на работника действително да ползва дните годишен отпуск, на които има право. Когато обаче възнаграждението, платено за платен годишен отпуск, предвиден в член 7, параграф 1 от Директива 2003/88, е по-ниско от обичайното възнаграждение, получавано от работника през периодите на действително положен труд, има опасност същият да бъде насърчен да не вземе своя платен годишен отпуск (решение от 13 декември 2018 г., Hein, C‑385/17, EU:C:2018:1018, т. 44).
34
В случая е безспорно установено, че на основание на приложимите в главното производство национални разпоредби и практика размерът на възнаграждението, което жалбоподателят в главното производство получава по време на платения си годишен отпуск, е същият като този, който получава и през референтния период. Въз основа на това в писменото си становище, което представя на Съда, нидерландското правителство стига до извода, че по време на годишния си отпуск жалбоподателят в главното производство е бил в икономическо положение, сходно с това през референтния период.
35
Вярно е наистина, че по време на годишния си отпуск жалбоподателят в главното производство се ползва от икономически условия, които са сходни с приложимите спрямо него условия през периодите на полагане на труд по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 27 от настоящото решение.
36
Налага се обаче изводът, на първо място, че национална правна уредба или практика, по силата на която размерът на възнаграждението, получавано от работник по време на платения годишен отпуск, е същият като изплатения му през референтния период, без да се взема предвид обстоятелството, че размерът на това възнаграждение е бил намален на основание неработоспособност поради болест, по същество води до обвързване на правото на платен годишен отпуск, предоставено от Директива 2003/88, със задължението за полагане на труд през този период на пълно работно време.
37
На второ място, както подчертава генералният адвокат в точка 31 от заключението си, да се допусне работник, който упражнява правото си на платен годишен отпуск, да получава по-високо или по-ниско възнаграждение в зависимост от това дали упражнява това право, докато е неработоспособен, означавало „стойността“ на това право да зависи от датата, на която то е упражнено.
38
На трето място, макар, както посочва нидерландското правителство, по време на платения си годишен отпуск жалбоподателят в главното производство да е получил възнаграждение, чийто размер съответства на възнаграждението, плащано му през референтния период, то все пак е по-ниско от това, което би получавал, ако не беше в състояние на неработоспособност поради болест през този период.
39
Както обаче следва от съдебната практика, припомнена в точки 25 и 30 от настоящото решение, след като настъпването на неработоспособност поради болест по принцип е непредвидимо и не зависи от волята на съответния работник, следва да се приеме, че работниците, които отсъстват от работа поради отпуск по болест през референтния период, се приравняват на тези, които действително са полагали труд през този период. Следователно в такъв случай правото на платен годишен отпуск по принцип трябва да се определя в зависимост от периодите на действително полагане на труд, без да се взема предвид обстоятелството, че размерът на това възнаграждение е намален на основание на неработоспособност поради болест.
40
Освен това с оглед на целта на платения годишен отпуск, припомнена в точка 25 от настоящото решение, обстоятелството, че причината за неработоспособността на работника продължава през периода на платения му годишен отпуск, не може да има отражение върху правото му да получава ненамалено възнаграждение по време на този отпуск.
41
С оглед на изложените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 7, параграф 1 от Директива 2003/88 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби и практики, съгласно които в случаите, когато работник в състояние на неработоспособност поради болест упражни правото си на платен годишен отпуск, намалението поради неработоспособността на размера на възнаграждението, което е получавал през референтния период, се взема предвид, за да се определи размерът на възнаграждението, което ще получава по време на платения годишен отпуск.
По съдебните разноски
42
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
Член 7, параграф 1 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национални разпоредби и практики, съгласно които в случаите, когато работник в състояние на неработоспособност поради болест упражни правото си на платен годишен отпуск, намалението поради неработоспособността на размера на възнаграждението, което е получавал през референтния период, се взема предвид, за да се определи размерът на възнаграждението, което ще получава по време на платения годишен отпуск.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.