62004CC0433_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Kas selline liikmesriik nagu Belgia, kes kehtestab registreerimata ehitussektori ettevõtjaid kasutavatele pea‑ ja alltöövõtjatele kohustuse pidada kinni 15% summast, mille nad peavad esimestele tasuma, samuti solidaarvastutuse oma registreerimata lepingupartnerite maksuvõlgade tasumise eest, on rikkunud EÜ artikleid 49 ja 50? Seda palubki Euroopa Komisjon Euroopa Kohtul kontrollida hagis, mille ta esitas Belgia vastu 8. oktoobril 2004 EÜ artikli 226 alusel.
I. Õiguslik raamistik
Asjakohased ühenduse õigusnormid
2. Käesolevas kohtuasjas on eriti asjakohane EÜ artikkel 49, mis tagab teatavasti teenuste osutamise vabaduse ühenduse piires. Eelkõige on selle esimeses lõigus ette nähtud, et „[ühenduse piires] keelatakse [...] teenuste osutamise vabaduse piirangud liikmesriikide kodanike suhtes, kes asuvad mõnes teises ühenduse riigis, kui see isik, kellele teenuseid pakutakse”.
3. Seejärel tuleb viidata EÜ artiklile 50, milles on sätestatud:
„Teenustena mõistetakse käesolevas lepingus tavaliselt tasulist tegevust niivõrd, kuivõrd see ei ole reguleeritud kaupade, kapitali ja isikute vaba liikumist käsitlevate sätetega.
Teenuste hulka kuuluvad eelkõige:
a) tööstuslik tegevus,
b) kaubanduslik tegevus,
c) käsitöönduslik tegevus,
d) vabakutseline tegevus.
Ilma et see piiraks asutamisõigust käsitleva peatüki sätete kohaldamist, võib teenust osutav isik ajutiselt jätkata oma tegevust riigis, kus seda teenust osutatakse, samadel tingimustel, mis see riik on seadnud oma kodanikele.”
4. Lõpuks meenutan, et vastavalt EÜ artiklile 46, millele on viidatud artiklis 55, võivad teenuste osutamise vabaduse piirangud olla õigustatud „avaliku korra, julgeoleku või rahvatervise huvides”.
Siseriiklik õigus
5. Belgias kehtib ehitussektoris teenuseid osutavate füüsiliste ja juriidiliste isikute puhul põhimõtteliselt kohustus registreerida ennast „ettevõtjana” vastavat pädevust omavas provintsikomisjonis.
6. Kuninga 26. detsembri 1998. aasta dekreediga(2) on kehtestatud tööde ja tegevuste kategooriad, millele see kohustus laieneb(3) (artikkel 1), nõuded, mis peavad olema registreerimiseks täidetud (artikkel 2),(4) ja registreerimistaotlustele kohaldatav menetlus (artiklid 4–6).
7. Belgias registreerimata ettevõtjatelt ei võeta ligipääsu selle liikmesriigi turule, kuid nende suhtes kehtib eriline maksusüsteem, mille näevad ette 1992. aasta Code des impôts sur les revenus’ (1992. aasta tulumaksuseadustik; edaspidi „CIR92”) artiklid 400–408 (VII jaotis).
8. Nende õigusnormide hulgas on kaks käesolevasse asja puutuvat meedet, mille eesmärk on tagada, et need isikud tasuksid oma maksud.
9. Tegemist on esiteks CIR92 artikliga 402, milles on sätestatud:
„1. Peatöövõtja, kes kasutab [...] kokkuleppe sõlmimise ajal registreerimata alltöövõtjat, vastutab solidaarselt oma lepingupartneri maksuvõlgade tasumise eest.
2. Alltöövõtja, kes [...] kasutab omakorda kokkuleppe sõlmimise ajal registreerimata alltöövõtjat, vastutab solidaarselt oma lepingupartneri maksuvõlgade tasumise eest.
[…]
5. Solidaarvastutust kohaldatakse kuni 35%‑le nende tööde kogumaksumusest ilma käibemaksuta, mille on teostanud registreerimata ettevõtja.
Seda kohaldatakse põhisummale, hinnatõusule, kuludele ja intressidele olenemata nende tekkimise ajast
1) kõikide otseste maksude ja tulumaksuga võrdsustatud maksudega seotud võlgade osas, mis on seotud maksuperioodidega, mille kestel asjaomaseid töid teostati, ja varasemate maksuperioodidega;
2) kõikide mahaarvamisele kuuluvate võlgade osas, mis on seotud maksuperioodidega, mille kestel asjaomaseid töid teostati, ja varasemate maksuperioodidega;
3) välismaal tekkinud maksuvõlgade osas, mille sissenõudmiseks on abi palutud rahvusvahelise konventsiooni raames.”
10. Teiseks näeb CIR92 artikkel 403 ette:
„1. Peatöövõtja, kes tasub [...] tööde hinna täies ulatuses või osaliselt alltöövõtjale, kes ei ole makse tegemise ajal registreeritud, on kohustatud makse tegemisel kinni pidama 15% makstavast summast ilma käibemaksuta ja tasuma selle kuninga poolt määratud asutusele tema poolt määratud viisil.
2. Alltöövõtja, kes tasub [...] tööde hinna täies ulatuses või osaliselt oma alltöövõtjale, kes ei ole makse tegemise ajal registreeritud, on kohustatud makse tegemisel kinni pidama 15% makstavast summast ilma käibemaksuta ja tasuma selle kuninga poolt määratud asutusele tema poolt määratud viisil.”
11. Seejärel sätestab CIR92 artikli 406 lõige 1:
„Artikli 403 alusel makstud summast kaetakse kõigepealt artiklis 402 märgitud maksuvõlad, trahvid ja seejärel käibemaksuga seotud võlad.”
12. Kui pea‑ või alltöövõtja jätab tasumata summad, mis ta on kohustatud kinni pidama, võidakse talle määrata CIR92 artikli 404 alusel haldustrahv, mis võrdub kahekordse võlgnetava summaga.
13. Et neile makstaks välja maksuasutustele tasutud summad, peavad registreerimata ettevõtjad CIR92 artikli 403 lõigete 7–9 kohaselt esitama vastava taotluse nendele asutustele, kes tagastavad asjaomased summad alles pärast seda, kui nad on kontrollinud, kas ettevõtja on täitnud oma maksualased kohustused.
14. Lõpuks tuleb märkida, et vastavalt CIR92 artiklile 407 ei kohaldata eespool viidatud solidaarvastutust ja kinnipidamiskohustust käsitlevaid õigusnorme füüsilisest isikust peatöövõtja suhtes, kes laseb töid teha rangelt eraeluga seotud eesmärkidel.
II. Asjaolud ja menetlus
15. Komisjon saatis 13. veebruaril 2001 Belgia Kuningriigile märgukirja, milles ta heitis viimasele ette, et mitu ehitussektoris kohaldatavat maksu‑ ja sotsiaalmaksusätet on vastuolus teenuste osutamise vabadust käsitlevate asutamislepingu sätetega.
16. Sellele kirjale järgnes 23. oktoobril 2001 põhjendatud arvamus.
17. Et komisjon ei jäänud rahule selgituste ja vastustega, mis Belgia valitsus andis kahe eespool nimetatud CIR92 sätte kohta, palus ta 8. oktoobril 2004 esitatud hagiga Euroopa Kohtult järgmist:
„tuvastada, et kuna Belgia Kuningriik kohustab pea- ja alltöövõtjaid, kelle lepingupartnerid on välismaised Belgias registreerimata isikud, pidama kinni tööde eest makstavast summast 15% ning on kehtestanud pea- ja alltöövõtjatele solidaarvastutuse oma Belgias registreerimata lepingupartnerite maksuvõlgade eest, on Belgia Kuningriik rikkunud EÜ artiklitest 49 ja 50 tulenevaid kohustusi”.
18. Euroopa Kohtus esitasid kirjalikke märkuseid Belgia valitsus ja komisjon.
III. Õiguslik analüüs
a.	Esialgsed märkused
19. Pean kõigepealt märkima, et komisjoni esitatud vastuväited ei puuduta registreerimismenetlust ennast, vaid pigem ainult kahte eespool viidatud õigusnormi, mida kohaldatakse registreerimata ettevõtjate suhtes, nimelt CIR92 artiklit 402, mis käsitleb peatöövõtja solidaarvastutust, ja CIR92 artiklit 403, mis näeb ette, et makstavast summast peetakse kinni 15%.
20. Seega peab Euroopa Kohus oma vastuses piirduma nende meetmete käsitlemisega. Sellepärast ei analüüsigi ma Belgia ametiasutuste argumente, millega püütakse näidata, et registreerimismenetlus on õiguspärane, ja millele nende kaitse suures osas keskendub. Kostjaks olev valitsus väidab nimelt, et nende kahe vaidlusaluse meetme kohaldamist saab vältida, kui registreerida ennast ettevõtjana, kasutades spetsiaalset menetlust, mis ei ole Belgias teenuseid osutada sooviva välismaise ehitusettevõtja suhtes diskrimineeriv ega ka eriti raske (seda enam et see on tasuta). Kuid nagu öeldud, on käesoleva hagi esemeks just registreerimata ettevõtjate kohtlemine, millele keskendub seega ka minu analüüs.
b.	Teenuste osutamise vabaduse piirangu olemasolu
21. Analüüsides nüüd eelnevast lähtuvalt komisjoni vastuväiteid, peab märkima, et pooled on eriarvamusel kõigepealt küsimuses, kas kõnesolevaid meetmeid saab üldse pidada teenuste osutamise vabaduse piiranguteks EÜ artikli 49 tähenduses.
22. Belgia arvates on tegemist meetmetega, mille eesmärk on tagada ainult maksuvõlgade sissenõudmine, mida kohaldatakse ühtviisi Belgia ja välismaiste ettevõtjate suhtes ning mis ei mõjuta kuidagi selle riigi turule ligipääsu või ehitussektoris majandustegevusega tegelemise tingimusi.
23. Seega ei saa kõnelda teenuste osutamise vabaduse takistustest, nagu teeb komisjon, väites, et need õigusnormid pärsivad ühteaegu välismaiste registreerimata ettevõtjate tahet pakkuda oma teenuseid Belgia turul ja selle riigi ettevõtjate tahet esimesi kasutada.
24. Ütlen kohe, et toetan komisjoni väidet.
25. Meenutan, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb teenuste osutamise vabaduse piiranguks pidada ükskõik missugust siseriiklikku meedet, mis „isegi juhul, kui piirang laieneb nii selle riigi kui ka teiste liikmesriikide teenuseosutajatele, [...] võib keelata, takistada või muuta vähem atraktiivseks teenuseosutaja tegevuse, kes on asutatud teises liikmesriigis, kus ta seaduslikult sarnaseid teenuseid osutab”(5) . Seega kuuluvad asutamislepinguga kehtestatud keelu kohaldamisalasse ka meetmed, mis võivad ainult ettevõtja „tahet pärssida”, nii et ta ei kasuta seda vabadust.(6)
26. Sama kohtupraktika näeb lisaks ette, et EÜ artikli 49 kohaselt peab liikmesriik mitte ainult lubama välismaisel ettevõtjal oma territooriumil teenuseid osutada, vaid ka võimaldama siseriiklikul ettevõtjal kasutada teenuseid, mida pakub välismaine teenuste osutaja.(7) Teisisõnu on keelatud nii liikmesriigi territooriumile „sisenemise” kui ka sealt „väljumise” piirangud.
27. Mis puudutab nende põhimõtete kohaldamist käesolevas asjas, siis tundub mulle vaieldamatult – täpselt nagu komisjonile –, et kaks kõnesolevat siseriiklikku meedet võivad vähemalt pärssida nii Belgia kui ka teiste liikmesriikide ettevõtjate tahet, nii et nad ei kasuta asutamislepingu artikliga 49 kehtestatud vabadust.
28. Esiteks peetakse isikut, kellele teenuseid pakutakse, CIR92 artikli 402 alusel solidaarselt vastutavaks oma lepingupartneri võimalike maksuvõlgade tasumise eest ainult sellepärast, et ta kasutab Belgias registreerimata teenusteosutajaid. Selle kohustuse ulatus on aga üsna suur, sest seda kohaldatakse tellitud tööde maksumusest kuni 35% ulatuses teenusteosutaja „kõik[ide]” maksuvõlgade suhtes, sealhulgas nende suhtes, mis on seotud asjaomase lepingu perioodist „varasemate maksuperioodidega” (CIR92 artikli 402 lõige 5). Isikul, kellele teenuseid pakutakse, võidakse seega paluda vastutada ka võlgade eest, mis tekkisid lepinguliste suhete raames, millega tal ei ole mingit seost. Mulle näib ilmne, et see tekitab Belgias registreerimata välismaise ettevõtja valiku osas finantsriski, mis võib (parimal juhul) muuta valiku „vähem atraktiivseks”.
29. Teiseks avaldab CIR92 artiklis 403 ettenähtud meede piiravat mõju teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjatele. Selle õigusnormi alusel peab Belgia maksuamet teatava ajavahemiku jooksul kinni 15% registreerimata ehitusettevõtjatele makstavast summast, mille tulemusena ei anta kohe nende käsutusse – ükskõik kas neil on maksuvõlgu või mitte – üht olulist osa nende tuludest, mille nad saavad kätte alles spetsiaalse haldusmenetluse järel. On raske eitada, et niisugune automaatne „makseviivitus” kujutab endast „takistust”, mis võib otseselt – ja negatiivselt – mõjutada Belgias registreerimata välismaiste ettevõtjate otsust osutada selles riigis teenuseid.
30. Pealegi on kahe kõnesoleva õigusnormi väga pärssivat mõju kinnitanud Cour constitutionnelle de Belgique ühes kohtuotsuses, millele kostjaks olev valitsus ise viitab ja milles Cour d’arbitrage märkis, et nende meetmete eesmärk on luua olukord, kus „keegi ei oleks huvitatud registreerimata ettevõtjate osutatud teenuste kasutamisest”(8) .
31. Esitatud põhjendustest lähtudes arvan seega, et need kaks Belgia maksumeedet kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse piirangut kirjeldatud mõttes ja on seega vastuolus EÜ artiklitega 49 ja 50.
c.	Siseriiklike meetmete väidetav põhjendatus
32. Eelöeldut arvestades jääb üle veel kontrollida, kas kõnesolevate õigusnormide kokkusobimatust ühenduse õigusega ei muuda põhjendus, millega kostjaks olev valitsus neid õigustab.
33. Nimelt väidab Belgia valitsus teise võimalusena, et kaks vaidlusalust meedet on osa ühtsest süsteemist, mille eesmärk on leevendada tõsist maksupettuste probleemi, mille all kannatab ehitussektor. Et tõhusalt võidelda nende nähtustega, mis „kujuta[vad] endast kelmust avaliku võimu organite suhtes, kahjusta[vad] konkurentsi ja häiri[vad] tööjõuturgu”(9), on vaja edendada seda, et teenuseid pakuksid registreeritud ettevõtjad, kelle puhul on maksu‑ ja sotsiaalmaksualaste kohustuste täitmine paremini tagatud(10) ja kes on üldiselt „usaldusväärsemad”.
34. Niisiis isegi kui Euroopa Kohus peaks otsustama, et CIR92 artiklites 402 ja 403 sätestatud õigusnormid kujutavad endast teenuste osutamise vabaduse piirangut, on niisugune piirang siiski õiguspärane, sest selle eesmärk on võidelda maksupettusega ja seega täita nõuet, mis on Belgia valitsuse sõnul tunnistatud ühenduse kohtupraktikas selliseks, mis võib niisuguseid meetmeid õigustada.
35. Lihtsustamiseks meenutan omalt poolt ennekõike seda, et põhivabaduste erandite osas eristab ühenduse õigus selgelt diskrimineerivaid ja mittediskrimineerivaid meetmeid. Esimesed on lubatud vaid juhul, kui need kuuluvad asutamislepingus ettenähtud erandi kohaldamisalasse: see tähendab teenuste osutamise vabaduse valdkonnas erandit, mis on sõnaselgelt sätestatud EÜ artiklis 46, millele on viidatud EÜ artiklis 55. Seevastu meetmed, mida kohaldatakse ilma eristamata nii siseriiklike kui ka teiste liikmesriikide õigussubjektide suhtes, võivad olla lubatud vaid juhul, kui need on õigustatud võimalike üldisest huvist tulenevate ülekaalukate põhjustega ning isegi siis vaid tingimusel, et need on sobivad taotletud eesmärgi saavutamiseks ega ületa selle saavutamiseks vajalikku.(11)
36. Käesoleval juhul ei saa aga sugugi välistada – nagu ei välista ka komisjon, olgugi ainult hüpoteetiliselt –, et vaidlusalused õigusnormid on tegelikult diskrimineerivad, ehkki neid kohaldatakse ilma eristamata. Nagu ma eespool meenutasin, kohaldatakse vaidlustatud meetmeid ainult Belgias registreerimata ettevõtjate suhtes. Kui see on aga nii, tuleb asuda seisukohale, lähtudes ka Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast(12), et niisugune kriteerium võib juba iseenesest kaasa tuua ettevõtjate erineva kohtlemise sõltuvalt riigist, kus nad on asutatud, või nende kodakondsusest. Registreerimata ettevõtjad on nimelt (peaaegu) eranditult välismaised ettevõtjad ja eelkõige need, kes soovivad osutada oma teenuseid Belgias ainult vahetevahel, samal ajal kui siseriiklikud ettevõtjad on (peaaegu) alati ettevõtjatena registreeritud, sest nad peavad täitma selle kohustuse just selleks, et nad võiksid Belgias tegutseda.
37. Niisugusest vaatevinklist vaadatuna tuleb järeldada, et kõnesolevaid meetmeid võib lubada üksnes siis, kui need on põhjendatud ühega EÜ artiklis 46 sõnaselgelt nimetatud eranditest, see tähendab avaliku korra, julgeoleku või rahvatervise huvidega. Et tegemist on eranditega ühest asutamislepingus sätestatud aluspõhimõttest, tuleb neid lisaks tõlgendada kitsalt ning Euroopa Kohus ongi sedastanud, et avaliku korra ja julgeoleku kaitsele saab tugineda juhul, kui on olemas „tõeline ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnda ühiskonna põhihuvi”(13) .
38. Mulle tundub aga, et ainuüksi Belgia valitsuse mainitud oht, et Belgias registreerimata ettevõtjad ei täida oma maksualaseid kohustusi, ei saa kujutada endast niisugust laadi „ohtu”, mis kahjustab mõnda „ühiskonna põhihuvi”, ega kuulu seega EÜ artikli 55 kohaldamisalasse.
39. Kuid isegi kui me võtame seisukoha, et vaidlusalused meetmed ei ole diskrimineerivad, ei saavuta me teistsugust tulemust. Seda seepärast, et käesoleval juhul ei ole täidetud tingimused, mis peavad ühenduse kohtupraktika kohaselt olema korraga täidetud ilma eristamiseta kohaldatavate piirangute puhul – nimelt üldisest huvist tulenevate ülekaalukate põhjuste olemasolu ja asjaomaste piirangute proportsionaalsus (vt eespool punkt 35).
40. Kuigi on tõsi, et võitlus maksudest kõrvalehoidmisega ja maksukontrolli tõhusus kujutavad endast – nagu märgib Belgia valitsus – ülekaalukaid põhjusi, mis võivad õigustada põhivabaduste kasutamise piiranguid,(14) on Euroopa Kohtul olnud võimalus mitmel korral täpsustada, et niisugustele põhjustele ei saa tugineda, muutmaks õiguspäraseks meetmeid, mis põhinevad oma liikumisõigust kasutanud maksukohustuslaste „maksudest hoidumise ja maksupettuse üldpreventsioon[il]” (15) . Tegelikult on tegemist meetmetega, mida kohaldatakse nende maksukohustuslaste suhtes üldiselt, automaatselt ja ennetavalt; niisugustena ületavad need meetmed selle, mis on vajalik taotletud eesmärkide saavutamiseks, ning neid tuleb seega pidada ebaproportsionaalseks.(16)
41. Need kaks kõnesolevat õigusnormi põhinevad just sellisel eeldusel, sest nendes eeldatakse alati ja kõigest hoolimata Belgias registreerimata ehitusettevõtja „petmiskavatsust” sõltumata sellest – nagu nägime –, kas tema puhul esineb maksuvõlgu või muid maksudest kõrvalehoidmise ohte (vt eespool punktid 28–29).
42. Siseriiklike normide ebaproportsionaalsuse muudab minu meelest tõsisemaks veel nende kahe meetme kumulatiivne kohaldamine, mille tulemus on see, et isik, kellele teenuseid pakutakse, vastutab igal juhul solidaarselt oma lepingupartneri maksuvõlgade eest ka siis, kui kinnipidamiskohustuse alusel blokeeriti juba olulised summad nende võlgade tasumise tagamiseks, kusjuures ma meenutan, et tegu on ainult nende tekkimise võimalusega.
43. Lisan, et taotletava eesmärgi ehk võitluse maksupettusega saab niisugusel juhul saavutada kergemate ja teenuste osutamise vabadust vähem piiravate meetmetega. Näiteks võib registreerimata ettevõtjatelt nõuda, et nad esitaksid maksuametile teabe selle kohta, kas nende maksualased kohustused on täidetud, ning eelkõige selle kohta, kas neil on võlgu Belgia maksuameti ees. Seda liiki deklaratsioon oleks esiteks informatiivseks tagatiseks, mis sarnaneb suurel määral registreeritud ettevõtjate esitatule, ning see võimaldaks teiseks Belgia ametiasutustel teostada kontrolli tööde tegemise jooksul ja võtta vajadusel igal üksikul juhul meetmeid ainult siis, kui esineb ilmne ja tõendatud maksudest kõrvalehoidmise oht. Siis ei kahjustata ebaseaduslikult teenuste osutamise vabadust ega karistata ilma eristamata kõiki registreerimata ettevõtjaid.(17)
44. Pealegi on mõned liikmesriigid sarnaseid süsteeme juba kasutanud. Näiteks meenutab komisjon Saksa õigusnorme, mille kohaselt peetakse isikut, kellele teenuseid pakutakse, ehitussektoris solidaarselt vastutavaks siseriikliku või välismaise lepingupartneri maksuvõlgade eest ainult siis, kui viimane ei esita maksuasutuste väljastatud tõendit, milles kinnitatakse, et ta on oma maksualased kohustused korralikult täitnud.
45. Mulle näib, et ma võin esitatud põhjendustest kokkuvõtteks järeldada, et kõnesolevad siseriiklikud õigusnormid ei ole õigustatud EÜ artikli 55 alusel ega ka ülekaalukate vajadustega, millele Belgia valitsus tugineb. Seega tuleb neid pidada EÜ artiklitega 49 ja 50 vastuolus olevaks.
46. Teen niisiis ettepaneku tunnistada komisjoni hagi põhjendatuks ja see rahuldada.
IV. Kohtukulud
47. Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on nõudnud Belgia Kuningriigilt kohtukulude hüvitamist, tuleb need temalt välja mõista.
V. Ettepanek
48. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule järgmise ettepaneku:
1. Kuna Belgia Kuningriik kohustab pea- ja alltöövõtjaid, kelle lepingupartnerid on Belgias registreerimata ettevõtjad, pidama tööde eest makstavast summast kinni 15% ning on kehtestanud samadele isikutele solidaarvastutuse oma Belgias registreerimata lepingupartnerite maksuvõlgade eest, on Belgia Kuningriik rikkunud EÜ artiklitest 49 ja 50 tulenevaid kohustusi.
2. Mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.
(1) .
(2)
–	Arrêté royal portant exécution des articles 400, 401, 403, 404 et 406 du Code des impôts sur les revenus 1992 et de l'article 30bis de la loi du 27 juin 1969 révisant l'arrêté-loi du 28 décembre 1944 concernant la sécurité sociale des travailleurs, Moniteur belge, 31.12.1998.
(3)
–	Näiteks ehitamine, lammutamine, ümberehitamine, soojustussüsteemide paigaldamine, sanitaarseadmete paigaldamine, pindade katmine.
(4)
–	Nende tingimuste hulgas on näiteks järgmised tingimused: ettevõtja on kantud äriregistrisse või kutseala registrisse vastavalt asukohariigi kehtestatud nõetele; tal on Belgias käibemaksukohustuslase number; ta ei ole maksejõuetu ega ole tal ettevõtjana tegutsemise keeldu; ta ei ole rikkunud oma maksualaseid, sotsiaalmaksualaseid või palgakohustusi; tal ei ole maksu-, sotsiaalmaksu- või palgavõlgu; tal on rahalised, halduslikud ja tehnilised vahendid, mis suudavad tagada maksualaste, sotsiaalmaksualaste ja palgakohustuste täitmise.
(5)
–	25. juuli 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑76/90: Säger (EKL 1991, lk I‑4221, punkt 12); 23. novembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑369/96 ja C‑376/96: Arblade jt (EKL 1999, lk I‑8453, punkt 33); 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑58/98: Corsten (EKL 2000, lk I‑7919, punkt 33); 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑205/99: Analir jt (EKL 2001, lk I‑1271, punkt 21); 29. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑17/00: De Coster (EKL 2001, lk I‑9445, punkt 29); 13. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑131/01: komisjon vs. Itaalia (EKL 2003, lk I‑1659, punkt 26) ja 26. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑514/03: komisjon vs. Hispaania (EKL 2006, lk I‑963, punkt 24).
(6)
–	Vt näiteks eespool viidatud kohtuotsus De Coster, punkt 33; 11. detsembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑289/02: AMOK (EKL 2002, lk I‑15059, punkt 36) ja 18. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑8/02: Leichtle (EKL 2004, lk I‑2641, punkt 32).
(7)
–	Vt muuhulgas eespool viidatud kohtuotsus Säger, punkt 14; 29. aprilli 1999. aasta otsus kohtuotsus C‑224/97: Ciola (EKL 1999, lk I‑2517, punkt 11); 26. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑294/97: Eurowings Luftverkehr (EKL 1999, lk I‑7447); 6. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑243/01: Gambelli jt (EKL 2003, lk I‑13031, punkt 55).
(8)
–	19. detsembri 2002. aasta kohtuotsus nr 188/2002, Moniteur belge, 18.3.2003.
(9)
–	Kostja vastuse punkt 14, milles Belgia valitsus viitas parlamendi töödokumentidele ühe seaduse kohta nende seaduste hulgast, mis sisaldavad kahte vaidlusalust meedet.
(10)
–	Kuninga 26. detsembri 1998. aasta dekreedi artikliga 2 kehtestatud registreerimise tingimuste hulgas on järgmised tingimused: „ta ei ole rikkunud oma maksualaseid, sotsiaalmaksualaseid või palgakohustusi” ja „tal ei ole maksu-, sotsiaalmaksu- või palgavõlgu”.
(11)
–	Vt paljude teiste hulgas eespool viidatud kohtuotsus Säger, punkt 15; 31. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑19/92: Kraus (EKL 1993, lk I‑1663, punkt 32); 30. novembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑55/94: Gebhard (EKL 1995, lk I‑4165, punkt 37); eespool viidatud kohtuotsus Arblade, punktid 34 ja 35; eespool viidatud kohtuotsus Corsten, punktid 38 ja 39; eespool viidatud kohtuotsus Gambelli, punkt 65, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon vs. Hispaania, punkt 26.
(12)
–	Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt kujutavad endast EÜ artiklite 49 ja 50 rikkumist „mitte ainult otsene diskrimineerimine teenusteosutaja kodakondsuse alusel, vaid ka diskrimineerimise kõik varjatud vormid, mis põhinevad küll pealtnäha neutraalsetel kriteeriumidel, kuid mille tulemus on tegelikult sama” (3. veebruari 1982. aasta otsus liidetud kohtuasjades 62/81 ja 63/81: Seco, EKL 1982, lk 223, punkt 8). Kohtujuristi kursiiv. Seda liiki diskrimineerimise näidete kohta vt 5. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C‑3/88: komisjon vs.
Itaalia (EKL 1989, lk I‑4035, punkt 8); 27. märtsi 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑113/89: Rush Portuguesa (EKL 1990, lk I‑1417, punkt 12) ja 3. juuni 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑360/89: komisjon vs. Itaalia (EKL 1992, lk I‑3401, punkt 12).
(13)
–	Vt mh 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau (EKL 1977, lk 1999, punkt 35); 19. jaanuari 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑348/96: Calfa (EKL 1999, lk I‑11, punktid 21 ja 23) ja 26. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑100/01: Oteiza Olazabal (EKL 2001, lk I‑10981, punkt 39).
(14)
–	Vt nt 15. mai 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑250/95: Futura Participations ja Singer (EKL 1997, lk I‑2471, punkt 31); 26. septembri 2000. aasta otsus kohtuotsus C‑478/98: komisjon vs. Belgia (EKL 2000, lk I‑7587, punkt 45); 21. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑436/00: X ja Y (EKL 2002, lk I‑10829, punkt 51); 4. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑334/02: komisjon vs. Prantsusmaa (EKL 2004, lk I‑2229, punkt 27) ja 13. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑446/03: Marks & Spencer (EKL 2005, lk I‑837, punkt 49).
(15)
–	Eespool viidatud kohtuotsused komisjon vs. Belgia, punkt 45; X ja Y, punkt 62; komisjon vs. Prantsusmaa, punkt 27, ja 11. märtsi 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑9/02: Hughes de Lasteyrie du Saillant (EKL 2004, lk I‑2409, punktid 51 ja 52). Kohtujuristi kursiiv.
(16)
–	Ibidem.
(17)
–	Selles küsimuses märgin, et niisugust teavitamiskohustust on Euroopa Kohus pidanud kehtivaks ja tõhusaks alternatiiviks kitsendavamatele meetmetele (näiteks haldusload), mida mõned liikmesriigid kohaldavad teenuste osutamise raames välismaiste äriühingute töötajate lähetamise suhtes. Vt 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑445/03: komisjon vs. Luksemburg (EKL 2004, lk I‑10191, punkt 46) ja 19. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑244/04: komisjon vs. Saksamaa (EKL 2006, I‑885, punkt 41).