62016CC0647
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
PAOLO MENGOZZI
esitatud 20. detsembril 2017 (
1
)
Kohtuasi C‑647/16
Adil Hassan
versus
Préfet du Pas-de-Calais
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal administratif de Lille (Lille’i esimese astme halduskohus, Prantsusmaa))
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Piirid, varjupaik ja sisseränne – Rahvusvahelise kaitse taotlus – Määruse (EL) nr 604/2013 artikli 26 tõlgendamine – Vastuvõtmispalve esitanud siseriiklike ametiasutuste kohustus mitte teha üleandmisotsust, kuni oodatakse, et palve saanud riik nõustuks isiku vastu võtma
1.
Kas liikmesriigi ametiasutused võivad teha rahvusvahelise kaitse taotleja suhtes „ennatliku üleandmisotsuse“ ehk otsuse, mis näeb ette, et ta antakse üle liikmesriigile, mille kohta on need asutused leidnud, et see liikmesriik vastutab määruse (EL) nr 604/2013 (edaspidi „Dublini III määrus“) (
2
) alusel tema taotluse läbivaatamise eest, enne kui see viimane liikmesriik, kellele need asutused on esitanud nõuetekohaselt palve, on nõustunud asjaomase isiku vastu või tagasi võtma, ning teha selle otsuse sellele isikule teatavaks?
2.
Niisugune on selle küsimuse sisu, mille on Euroopa Kohtule esitanud Tribunal administrative de Lille (Lille’i esimese astme halduskohus, Prantsusmaa) eelotsusetaotluses, mis on käesoleva kohtuasja ese. See küsimus kerkis vaidluse raames, mille pooled on Iraagi kodanik Adil Hassan ja préfet du Pas-de Calais (Pas-de Calais’ prefekt) (Prantsusmaa) ning mis puudutab selle otsuse kehtivust, millega viimane tegi ettekirjutuse A. Hassani Saksamaale üleandmiseks.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
3.
Vastavalt Dublini III määruse artiklile 1 on selle määruse eesmärk sätestada kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (edaspidi „vastutav liikmesriik“). Need kriteeriumid on määratud kindlaks selle määruse III peatüki artiklites 8–15 ning vastavalt selle määruse artikli 7 lõikele 1 tuleb neid kohaldada esitatud järjekorras. Selle määruse artikli 3 lõikes 2 on sätestatud, et kui määruses loetletud kriteeriumide põhjal ei saa vastutavat liikmesriiki määrata, vastutab taotluse läbivaatamise eest esimene liikmesriik, kellele rahvusvahelise kaitse taotlus esitati.
4.
Dublini III määruse V peatükiga on kehtestatud vastutava liikmesriigi kohustused. Selles peatükis asuva artikli 18 lõike 1 punktis b on ette nähtud, et see liikmesriik on kohustatud „võtma [selle määruse] artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel tagasi taotleja, (
3
) kelle taotlus on läbivaatamisel ja kes on esitanud taotluse mõnes muus liikmesriigis või kes viibib elamisloata mõne muu liikmesriigi territooriumil“. Sama määruse artikli 18 lõike 2 kohaselt on vastutav liikmesriik kohustatud ka taotleja esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbi vaatama või viima selle läbivaatamise lõpule.
5.
Dublini III määruse artikli 20 lõike 5 esimeses lõigus on ette nähtud, et „[k]ui taotleja viibib mõnes muus liikmesriigis ilma elamisloata või esitab seal rahvusvahelise kaitse taotluse pärast oma esimese, teises liikmesriigis esitatud taotluse tagasivõtmist vastutava liikmesriigi määramise menetluse käigus, võtab liikmesriik, kellele esitati esimene rahvusvahelise kaitse taotlus, taotleja tagasi artiklites 23, 24, 25 ja 29 sätestatud tingimustel, et viia vastutava liikmesriigi määramise menetlus lõpule“.
6.
Selle määruse artikli 24 lõikes 1 on sätestatud, et kui liikmesriik, mille territooriumil artikli 18 lõike 1 punktis b, c või d osutatud isik viibib ilma elamisloata ning kus uut rahvusvahelise kaitse taotlust ei ole esitatud, leiab, et artikli 20 lõike 5 ja artikli 18 lõike 1 punkti b, c või d kohaselt on vastutav mõni teine liikmesriik, võib ta paluda sellel teisel liikmesriigil taotleja tagasi võtta.
7.
Dublini III määruse artikli 25 lõike 1 kohaselt kontrollib palve saajaks olev liikmesriik asjaolusid vastavalt vajadusele ja teeb asjaomase isiku tagasivõtmispalve suhtes otsuse võimalikult kiiresti ja igal juhul ühe kuu jooksul palve saamisest. Kui palve põhineb määruses (EL) nr 603/2013 (
4
) nimetatud Eurodac-süsteemist saadud teabel, lüheneb see tähtaeg kahele nädalale. Dublini III määruse artikli 25 lõikes 2 on täpsustatud, et kui vastust ei anta selle määruse artikli 25 lõikes 1 osutatud ühe kuu või kahe nädala jooksul, loetakse palve rahuldatuks, millega kaasneb kohustus asjaomane isik tagasi võtta, sealhulgas kohustus võtta vajalikud meetmed tema saabumiseks.
8.
Dublini III määruse artikkel 26 paikneb selle määruse VI peatüki IV jaos „Menetluslikud tagatised“. Artikli pealkirjaga „Üleandmisotsusest teatamine“ lõikes 1 ja lõike 2 esimeses lõigus on ette nähtud:
„1.   Kui palve saajaks olev liikmesriik nõustub taotleja või muu artikli 18 lõike 1 punktis c või d osutatud isiku vastu võtma või tagasi võtma, teatab palve esitajaks olev liikmesriik asjaomasele isikule otsusest anda ta üle vastutavale liikmesriigile ning vajaduse korral ka otsusest jätta ta rahvusvahelise kaitse taotlus läbi vaatamata […].
2.   Lõikes 1 osutatud otsus sisaldab teavet olemasolevate õiguskaitsevahendite kohta, sealhulgas õiguse kohta taotleda vajaduse korral täitmise peatamist, samuti tähtaegade kohta, mida kohaldatakse selliste õiguskaitsevahendite kasutamise suhtes ja üleandmise teostamise suhtes ning vajaduse korral teavet selle kohta, kuhu ja millal asjaomane isik peaks ilmuma, kui ta reisib vastutavasse liikmesriiki omal käel.“
9.
Vastavalt Dublini III määruse artikli 27 lõigetele 1 ja 2 on isikul, kelle suhtes on tehtud üleandmisotsus, mõistliku tähtaja jooksul õigus tõhusale õiguskaitsele üleandmisotsuse faktiliste või õiguslike asjaolude vaidlustamise või läbivaatamise kaudu kohtus.
10.
Selle määruse VI peatüki V jaos „Kinnipidamine üleandmise eesmärgil“ asuva artikli 28 lõige 2 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid võivad isikuid kinni pidada, et tagada üleandmismenetluse täideviimine vastavalt käesolevale määrusele, kui on olemas asjaomaste isikute märkimisväärne põgenemise oht, hinnates igat juhtumit eraldi ning juhul, kui kinnipidamine on proportsionaalne, kui muid, leebemaid alternatiivseid sunnimeetmeid ei ole võimalik tõhusalt kohaldada.“
Prantsuse õigus
11.
Välismaalaste riiki sisenemise ja riigis viibimise ning varjupaigaõiguse seadustiku (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile, edaspidi „Ceseda“) artikli L. 742‑1 põhikohtuasja faktiliste asjaolude suhtes kohaldatavas redaktsioonis oli sätestatud:
„Kui haldusasutus on seisukohal, et varjupaigataotluse läbivaatamine kuulub teise riigi pädevusse, kellele ta kavatseb palve esitada, on välismaalasel õigus jääda Prantsusmaa territooriumile kuni tema taotluse läbivaatamise eest vastutava riigi kindlaksmääramise menetluse lõpuni ja vajaduse korral kuni tema tegeliku üleandmiseni sellele riigile. […]“.
12.
Ceseda artiklis L. 742‑3 on nähtud ette:
„Kui artikli L. 742‑1 teisest lõigust ei tulene teisiti, võidakse välismaalane, kelle varjupaigataotluse läbivaatamise eest on vastutav teine riik, üle anda selle läbivaatamise eest vastutavale riigile.
Iga üleandmisotsus vormistatakse haldusasutuse põhjendatud kirjaliku otsusena.
See otsus tehakse asjaomasele isikule teatavaks. Otsuses märgitakse õiguskaitsevahendid ja vaidlustamistähtajad ning õigus teavitada või lasta teavitada oma konsulaati, nõustajat või mis tahes muud isikut tema valikul. Kui asjaomast isikut ei abista nõustaja, tehakse otsuse põhisisu talle teatavaks temale mõistetavas keeles või keeles, mille puhul on mõistlik eeldada, et ta seda mõistab.“
13.
Ceseda artikli L. 742‑4 I lõike kohaselt on tähtaeg, mille jooksul peab halduskohtu presidendi määratud kohtunik Dublini III määruse kohaselt vastutavale liikmesriigile üleandmise otsuse õiguspärasuse üle otsustama, 15 päeva, kuid selle tähtaja ületamise korral ei ole otsus siiski tühine. Otsuse peale esitatud kaebus on menetlust peatav.
14.
Halduslikku kinnipidamist käsitleva artikli L. 551‑1 esimeses lõigus on sätestatud, et Ceseda artikli L. 561‑2 I lõike punktides 1–7 nimetatud juhtudel võib haldusasutus välismaalast juhul, kui on täidetud teatavad tingimused, kinnipidamisasutuste hulka mittekuuluvas kohas kinni pidada 48 tundi. Vastavalt Ceseda artikli L. 561‑2 I lõike punktile 1 võib haldusasutus teha koduaresti otsuse välismaalase suhtes, kes ei saa otsekohe Prantsusmaa territooriumilt lahkuda, kuid kelle väljasaatmine on siiski mõistlik, kui selle välismaalase kohta „on tehtud otsus anda ta üle tema varjupaigataotluse eest vastutavale riigile vastavalt [Ceseda] artiklile L. 742‑3“. Ceseda artiklis L. 742‑5 on täpsustatud, et artikkel L. 551‑1 on kohaldatav välismaalase suhtes, kelle suhtes on tehtud üleandmisotsus, „niipea, kui see otsus teatavaks tehakse“.
Vaidlus põhikohtuasjas, eelotsuse küsimus ja menetlus Euroopa Kohtus
15.
A. Hassani, kes on sündinud 5. jaanuaril 1991 Sinjaris (Iraak), tabas 26. novembril 2016 Pas-de-Calais’ (Prantsusmaa) õhu- ja piiripolitsei, kui ta viibis Calais’ (Prantsusmaa) sadamaterminali piiratud juurdepääsuga alal. Eurodaci faili kontrollimisel selgus, et Saksa ametivõimud olid võtnud temalt kui varjupaigataotlejalt 7. novembril ja 14. detsembril 2015 sõrmejäljed. (
5
)
16.
Kõnealuse isiku tabamise ja Eurodaci faili kontrollimisega samal päeval esitas Pas-de-Calais’ prefekt Saksa ametivõimudele tagasivõtmispalve. Samal ajal otsustas ta A. Hassani Saksamaale üle anda ja määrata tema kinnipidamise.
17.
A. Hassan, kellele see otsus tehti teatavaks samal päeval, vaidlustas esiteks enda kinnipidamise Tribunal de grande instance de Lille’i (Lille’i esimese astme kohus, Prantsusmaa) vabaduste ja kinnipidamise asju lahendava kohtuniku ees ja teiseks palus eelotsusetaotluse esitanud kohtul tühistada 26. novembri 2016. aasta otsus (edaspidi „põhikohtuasjas vaidlustatud otsus“) (
6
) osas, milles sellega tehti ettekirjutus tema üleandmiseks Saksamaale.
18.
Tribunal de grande instance de Lille’i (Lille’i esimese astme kohus) vabaduste ja kinnipidamise asju lahendav kohtunik tegi 29. novembri 2016. aasta otsusega ettekirjutuse A. Hassani kinnipidamine lõpetada.
19.
A. Hassan väidab oma tühistamiskaebuses muu hulgas, et põhikohtuasjas vaidlustatud otsusega on eiratud Dublini III määruse artiklit 26, sest see otsus langetati ja tehti talle teatavaks enne, kui palve saanud liikmesriik, nimelt Saksamaa Liitvabariik Prantsuse ametiasutuste palvele sõnaselgelt või kaudselt vastas. Pas‑de‑Calais’ prefekt väidab vastu, et see, kui ta langetab kohe kinnipidamise hetkel üleandmisotsuse ja teeb selle asjaomasele isikule teatavaks, ei ole vastuolus ei Dublini III määruse artikliga 26 ega Ceseda artikliga L. 742‑3, kuivõrd kõnealune isik saab siis kasutada õiguskaitsevahendeid, mis tal vastavalt selle määruse artiklile 27 on. Ta kinnitab, et igal juhul ei saa üleandmist läbi viia nii kaua, kuni palve saanud liikmesriik ei ole nõustunud asjaomast isikut vastu või tagasi võtma.
20.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et ettekirjutust A. Hassani kinnipidamiseks ei tehtud põhikohtuasjas vaidlustatud otsuses mitte Dublini III määruse artikli 28, vaid Ceseda artiklite L 551‑1 ja L 561‑2 alusel ning et Pas-de-Calais’ prefekt leidis, et kohaldatavatest siseriiklikest õigusnormidest lähtudes pidi ta selleks, et saaks A. Hassani kinni pidada, kindlasti tegema eelnevalt üleandmisotsuse, ootamata palve saanud liikmesriigi vastust. Niisugune toimimisviis on kooskõlas Prantsuse ametiasutuste levinud praktikaga.
21.
See kohus rõhutab ka, et niisuguse praktika õiguspärasuse küsimuses on kohtupraktika lahknev. Kui mõned halduskohtud, kes on pidanud tegema otsuse küsimuses, kas ennatlikud üleandmisotsused on õiguspärased, on need Dublini III määruse artikli 26 eiramise tõttu tühistanud, (
7
) on teised leidnud, et see artikkel ei takista Prantsuse ametiasutustel otsust langetada ja asjaomasele isikule teatavaks teha enne, kui palve saanud liikmesriik nende ametiasutustele vastuvõtmis‑ või tagasivõtmispalvele vastab. (
8
)
22.
Lõpuks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi Dublini III määruse artikli 26 nii sõnasõnaline kui ka teleoloogiline tõlgendus kõneleb selle kasuks, et palve esitanud liikmesriigi ametiasutused saavad üleandmisotsuse langetada ja asjaomasele isikule teatavaks teha alles pärast seda, kui palve saanud liikmesriik on palve kas sõnaselgelt või kaudselt rahuldanud, ei takista niisuguse otsuse vastuvõtmine ja asjaomasele isikule teatavaks tegemine sel isikul seda otsust pädevas kohtus tõhusalt vaidlustada vastavalt selle määruse artiklis 27 ettenähtule. Ta märgib ka, et igal juhul ei saa seda otsust täide viia enne palve saanud liikmesriigi vastust ja juhul, kui see liikmesriik on vastu‑ või tagasivõtmise vastu, otsus tühistatakse.
23.
Eelotsusetaotluses on täpsustatud, et A. Hassan ei ole esitanud Prantsusmaal varjupaigataotlust.
24.
Selles olukorras otsustas Tribunal administratif de Lille (Lille’i esimese astme halduskohus, Prantsusmaa) peatada menetluse, mille eesmärk on otsuse tegemine A. Hassani kaebuse kohta, ning esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [Dublini III] määruse […] artikli 26 sätted takistavad selle liikmesriigi pädevatel asutustel, kes on esitanud teisele liikmesriigile, keda ta peab määruses kehtestatud kriteeriumide kohaselt vastutavaks riigiks, palve võtta vastu või tagasi kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille kohta ei ole veel lõplikku otsust tehtud, või muu [selle] määruse artikli 18 lõike 1 punktis c või d osutatud isik, võtta vastu üleandmisotsus ja teha see asjaomasele isikule teatavaks enne, kui palve saajaks olev riik on vastuvõtmise või tagasivõtmisega nõustunud?“
25.
Prantsuse Vabariik, Ungari ja Euroopa Komisjon esitasid oma kirjalikud seisukohad.
Õiguslik analüüs
Sissejuhatavad märkused
26.
Enne eelotsuse küsimuse analüüsimist tuleb põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku kohta teha kaks täpsustust.
27.
Esiteks märgin, et kui baasi Eurodac on A. Hassan kantud varjupaigataotlejana Saksamaal, siis Euroopa Kohtu kantseleile esitatud põhikohtuasja toimiku lugemisel ilmneb, et menetlus, mis võimaldab teda ametlikult lugeda varjupaigataotlejaks selles liikmesriigis, ei ole lõppenud. (
9
)
28.
Dublini III määruse artikli 20 lõikes 2 on sätestatud küll väga lai kriteerium selle hetke kindlaksmääramiseks, millest alates loetakse varjupaigataotlust liikmesriigis selle määruse artikli 20 lõike 1 kohaldamise seisukohast esitatuks. (
10
) Seega piisab sellest, et „taotleja esitatud vorm või asutuste koostatud aruanne on laekunud asjaomase liikmesriigi pädevatele asutustele“. Lisaks võib A. Hassani juhtumil tõenäoliselt eeldada, et need tingimused on täidetud, isegi ilma temapoolse ametliku varjupaigataotluse esitamiseta Saksamaal, (
11
) võttes arvesse eelkõige asjaolu, et andmebaasis Eurodac on näidatud, et ta on varjupaigataotleja selles liikmesriigis. (
12
) Siiski ei ole ei eelotsusetaotluses ega põhikohtuasjas vaidlustatud otsuses näidatud, missugusel Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punktil põhines Saksamaa Liitvabariigile saadetud palve A. Hassan tagasi võtta. (
13
)
29.
Selles olukorras – ning kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus ei kahtle, et Dublini III määrust kohaldatakse A. Hassani juhtumi suhtes, ja ta ei ole esitanud Euroopa Kohtule niisugust küsimust, eeldan käesolevas ettepanekus, et A. Hassani olukord kuulub Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti b kohaldamisalasse (varjupaigataotleja, kelle taotlust vaadatakse läbi ja kes viibib ilma elamisloata teise liikmesriigi territooriumil) ning et tagasivõtmispalve, mille Prantsuse ametiasutused Saksamaa Liitvabariigile esitasid, esitati selle määruse artikli 24 alusel (tagasivõtmispalve esitamine, kui palve esitanud liikmesriigis ei ole esitatud mingit uut taotlust).
30.
Teiseks märgin, et pärast käesolevas kohtuasjas arutatava eelotsusetaotluse esitamist esitas Cour d’appel de Douai (Douai apellatsioonikohus, Prantsusmaa), kellele esitati apellatsioonkaebus ühe Tribunal administratif de Lille (Lille’i esimese astme halduskohus) otsuse peale, millega tühistati ennatlik üleandmisotsus, mille Pas-de-Calais’ prefekt oli teinud samasugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas, Conseil d’État’le (Prantsusmaa kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) mõned küsimused, mis puudutasid muu hulgas seda liiki otsuste õiguspärasust Ceseda artiklitest L. 742‑2 ja L. 742‑3 lähtudes. Conseil d’État esitas 19. juulil 2017 oma arvamuse (
14
), milles kinnitas selle kohta, et varjupaigataotleja vastutavale liikmesriigile üleandmise otsust „ei saa teha ja veelgi vähem asjaomasele isikule teatavaks teha enne, kui palve saanud riik on nõustunud ta vastu võtma“. Conseil d’État’ seisukohavõtt peaks seega tegema lõpu põhikohtuasjas käsitletavale praktikale (
15
) ja ka lahknevustele kohtupraktikas, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus on maininud.
31.
Tuleb teha veel viimane sissejuhatav märkus, mille puhul jäetakse põhikohtuasja asjaolud sedapuhku kõrvale.
32.
Kui Dublini süsteemi reform, mida komisjon oma Dublini III määrust muutva määruse ettepanekus (
16
) kavandab, peaks vastu võetama, kaotab Tribunal administratif de Lille’i (Lille’i esimese astme halduskohus) eelotsuse küsimus oma mõtte osas, mis puudutab tagasivõtmismenetlusi. Selle ettepaneku artiklis 26 on nimelt nähtud ette, et tagasivõtmispalved muudetakse lihtsateks „tagasivõtmisteadeteks“, mis ei eelda teate saanud liikmesriigilt vastust, vaid ainult kättesaamisteadet. Selle ettepaneku artikliga 27 muudetakse seega Dublini III määruse artikli 26 lõiget 1, mille sõnastus jääb ülejäänud osas sisuliselt muutumatuks, ja selle ulatust piiratakse nii, et see käsitleb ainult vastuvõtmismenetlusi. Seevastu tagasivõtmismenetluste osas on selle ettepaneku artikli 27 lõikes 2 ette nähtud, et „liikmesriik, kus taotleja viibib, [teatab] asjaomasele isikule põhjendamatu viivituseta kirjalikult otsusest ta vastutavale liikmesriigile üle anda“.
Eelotsuse küsimus
33.
Tribunal administratif de Lille (Lille’i esimese astme halduskohus) küsib sisuliselt Euroopa Kohtult, kas Dublini III määruse artikli 26 lõikega 1 on vastuolus see, kui liikmesriigi pädev asutus langetab otsuse, millega tehakse ettekirjutus anda rahvusvahelise kaitse taotleja üle liikmesriigile, mida ta peab tema taotluse läbivaatamise eest Dublin III määruse alusel vastutavaks, ja teeb selle taotlejale teatavaks enne, kui see liikmesriik on andnud oma sõnaselge või kaudse nõusoleku see taotleja vastu või tagasi võtta.
34.
Kõik Euroopa Kohtule seisukohti esitanud asjast huvitatud isikud on arvamusel, et Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimese lause sõnasõnaline tõlgendamine viib järeldusele, et vastutavale liikmesriigile üleandmise otsuse saab asjaomasele isikule teatavaks teha alles pärast seda, kui see riik on sõnaselgelt või kaudselt nõustunud teda vastu või tagasi võtma.
35.
Ka mina arvan nii. Selle sätte sõnastus on selge. Peaaegu kõikides keeleversioonides näitab see, et kasutatud on sidesõna, mis toob sisse tingimusliku või ajalise kõrvallause, (
17
) üheselt mõistetavalt, et on kindlaks määratud täpne menetluslik või kronoloogiline järjekord esiteks palve saanud liikmesriigi nõustumise ja teiseks üleandmisotsusest asjaomasele isikule teadaandmise vahel. Palve esitanud liikmesriik teeb selle otsuse teatavaks alles siis, kui (ja seega tingimata pärast seda, kui) vastutav liikmesriik vastas vastu‑ või tagasivõtmispalvele positiivselt või kui niisuguse vastuse tähtaeg on möödunud, mis tähendab kaudset nõustumist.
36.
Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimene lause peegeldab muide liidu seadusandja kavatsust – niisugusena, nagu see ilmneb selle määruse ettevalmistavatest materjalidest. Näiteks komisjoni esialgses määruse uuestisõnastamise ettepanekus, (
18
) mille tulemusena võeti vastu Dublini III määrus, (
19
) (edaspidi „komisjoni määruse ettepanek“) oli nõue „täpsustada veel“ üleandmise otsusest asjaomasele isikule teatamise menetlust. Komisjoni talituste koostatud dokumendis, mis oli sellele ettepanekule lisatud, oli märgitud, et tehtavad täpsustused pidid puudutama „selle teatamise tähtaega, vormi ja sisu“. (
20
) Vastavalt nendele juhistele oli selle ettepaneku artikli 25 lõikes 1 kindlaks määratud ühtne teatamismenetlus – mis kehtis nii rahvusvahelise kaitse taotleja vastuvõtmise kui ka tagasivõtmise menetluses (
21
) –, mille ese oli asjaomase isiku vastutavale liikmesriigile „üleandmise otsus“. (
22
) See artikkel oli sõnastatud üsna samamoodi nagu Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimene lause ning sellesse tehti õigusloomeprotsessi käigus ainult vähetähtsaid muudatusi. (
23
)
37.
Hoolimata sellest, et Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimene lause on sõnastatud üheselt mõistetavalt, teeb komisjon oma kirjalikes seisukohtades Euroopa Kohtule ettepaneku vastata eelotsuse küsimusele nii, et ennatliku üleandmisotsuse langetamine ja teatavakstegemine ei ole selle õigusnormiga vastuolus. Niisugune lahendus on tema arvates kooskõlas Dublini III määruse põhieesmärgiga, milleks on kehtestada tõhus meetod, mis võimaldab vastutava liikmesriigi kiiresti kindlaks määrata, takistades varjupaigataotlejate järgnevaid ühest kohast teise liikumisi, ning sellega ei rikuta asjaomaste isikute õigusi.
38.
Selles küsimuses märgin kohe, et kuigi Euroopa Kohus ei pidanud vastama selle sätte tõlgendamise küsimusele, leidis ta ühes hiljutises kohtuotsuses – mis kuulutati pärast menetluse kirjaliku osa lõppu kohtuasjas, milles on esitatud käesolev ettepanek –, et Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 kohaselt tohib üleandmisotsuse asjaomasele isikule teatavaks teha alles pärast seda, kui palve saanud liikmesriik on nõustunud ta vastu või tagasi võtma. (
24
) Näib, et Euroopa Kohus on tõlgenduse, mille komisjon välja pakub, seega juba tagasi lükanud.
39.
Sõltumata sellest ei veena see tõlgendus mind nii või teisiti esmalt juba metodoloogilisest vaatevinklist.
40.
Mõistagi tuleb liidu õigusnormi tõlgendamisel Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt – nagu komisjon meenutab – arvesse võtta mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja selle õigusaktiga taotletavat eesmärki, mille osa säte on. (
25
) Kahtlen siiski, kas süsteemi käsitlevad või teleoloogilised argumendid saavad anda niisuguse tulemuse, et sellele õigusnormile antakse täiesti teistsugune, kui mitte vastupidine tähendus võrreldes tähendusega, mis tuleb selle selgest sõnastusest, ning seda isegi siis, kui see peaks andma tulemuse, mis on kooskõlas selle akti eesmärkidega, mille osa see säte on.
41.
Seejärel olen – vastupidi komisjoni väitele – arvamusel, et süsteemi käsitlev ja teleoloogiline analüüs kinnitab tõlgendust, mis ilmneb Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimese lause üheselt mõistetavast sõnastusest.
42.
Esiteks tuleb märkida, et kuigi Dublini III määruse artikli 20 lõikest 5 ilmneb, et vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise protsess lõpeb alles siis, kui taotleja sellele riigile üle antakse, on selle määruse VI peatüki II ja III jaoga kehtestatud vastavalt „vastuvõtmispalvete“ ja „tagasivõtmispalvete“ suhtes kohaldatavad menetlused, mis on justkui selle protsessi sisemised etapid. Need menetlused algavad aga sellega, et liikmesriik, kellele on esitatud rahvusvahelise kaitse taotlus, (selle määruse artikkel 21) või liikmesriik, kellele on selle määruse artikli 18 lõike 1 punktides b, c või d nimetatud isik esitanud uue rahvusvahelise kaitse taotluse (selle määruse artikkel 23) või mille territooriumil ta asub, (selle määruse artikkel 24) esitab vastutavaks peetavale liikmesriigile vastuvõtmis‑ või tagasivõtmispalve, ning lõpevad ainult selle riigi sõnaselge või kaudse vastusega. Alles siis, kui need menetlused on lõpule viidud, on võimalik asuda vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise viimase etapi juurde, milleks on asjaomase isiku üleandmine (määruse artikkel 29) ning mida ei saa alustada enne, kui on tehtud lõplik otsus üleandmisotsuse peale esitatud kaebuse või selle läbivaatamise taotluse kohta, kui on kohaldatud peatavat toimet. Dublini III määruse VI peatüki IV jagu, milles artikkel 26 paikneb, asub pärast eespool nimetatud menetlusi käsitlevaid jagusid ja enne VI jagu. Selle peatüki süsteemis on üleandmisotsusest teadaandmine (selle määruse artikkel 26) ja kaebeõiguse kasutamine (selle määruse artikkel 27) vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise protsessi (võimalikud) etapid, mis leiavad aset ainult siis ja juhul, kui sama peatüki II ja III jaos kirjeldatud menetlused lõpevad palve saanud liikmesriigi sõnaselge või kaudse nõusolekuga.
43.
Teiseks kinnitab niisugust süstemaatilist tõlgendust liidu seadusandja kasutatud terminite analüüs. Kui Dublini III määruse artiklites 22 ja 25 on selle liikmesriigi kohta, kellele on esitatud vastuvõtmis‑ või tagasivõtmispalve, millele ei ole veel vastatud, kasutatud väljendit „palve saajaks olev liikmesriik“, siis artiklis 26 on liikmesriigi kohta, kellele asjaomane isik kavatsetakse üle anda, kasutatud väljendit „vastutav liikmesriik“. See terminoloogiline erinevus näitab ilmselgelt üleminekut vastutava liikmesriigi kindlaksmääramise protsessi hilisemale menetluslikule etapile kui need, mida on kirjeldatud Dublini III määruse VI peatüki II ja III jaos, – üleminek, mis leiab aset, kui palve saanud liikmesriik nõustub asjaomase isiku vastu või tagasi võtma.
44.
Kolmandaks märgin, et Dublini III määruse artikli 26 lõike 2 esimeses lõigus on täpsustatud, et selle artikli lõikes 1 nimetatud üleandmisotsus sisaldab muu hulgas teavet „tähtaegade kohta, mida kohaldatakse […] üleandmise teostamise suhtes ning vajaduse korral teavet selle kohta, kuhu ja millal asjaomane isik peaks ilmuma, kui ta reisib vastutavasse liikmesriiki omal käel“. Kuna niisugune teave sõltub esiteks kuupäevast, mil palve saanud liikmesriik sõnaselgelt või kaudselt nõustus asjaomase isiku vastu või tagasi võtma, ja teiseks vastuse sisust (kui see on sõnaselge), kinnitab Dublini III määruse artikli 26 lõike 2 esimeses lõigus toodud täpsustus selle artikli lõike 1 tõlgendust, mille kohaselt tehakse üleandmisotsus teatavaks alles siis, kui palve esitanud liikmesriik on palve saanud liikmesriigilt saanud nõusoleku.
45.
Neljandaks on Dublini III määruse artikli 27 lõikes 3 ette nähtud, et liikmesriigid valivad ühe selle lõike punktides a–c nimetatud võimalustest, et kas tagada üleandmisotsuse peale esitatud kaebusele või selle otsuse läbivaatamise taotlusele automaatne peatav toime või anda asjaomasele isikule võimalus taotleda selle otsuse täideviimise peatamist. Sama artikli lõikes 4 on omakorda sätestatud liikmesriikide võimalus näha ette, et pädevad ametiasutused võivad otsustada omal algatusel, et täideviimine peatatakse. Need sätted eeldavad aga, et üleandmisotsus on kohe täidetav, mida ennatlik üleandmisotsus aga ei ole. (
26
)
46.
Viiendaks tuleb märkida, et kuigi üleandmisotsusest teadaandmine enne, kui palve saanud liikmesriik nõustus asjaomase isiku vastu või tagasi võtma, ei takista viimasel esitada selle otsuse peale kaebust (või selle läbivaatamise taotlust) Dublini III määruse artikli 27 lõike 1 alusel, tekib siiski küsimus, kas niisugune asjaolu ei too kaasa mitte seda, et piiratakse selle kaebuse ulatust, mida on täpsustatud määruse põhjenduses 19, mille kohaselt peaks kaebus võimaldama kontrollida, kas määrust on kohaldatud õigesti. (
27
)
47.
Selles küsimuses tuleb rõhutada, et Euroopa Kohus on hoiatanud Dublini III määruse artikli 27 lõikes 1 ette nähtud kaebeõiguse ulatuse kitsendava tõlgenduse eest. Niisugune tõlgendus võib tema sõnul olla vastuolus selle määruse põhjenduses 9 nimetatud eesmärgiga parandada kaitset, mida taotlejatele Dublini süsteemis pakutakse. (
28
) See, kui asjaomast isikut kohustatakse esitama kaebust otsuse peale, mis ei sisalda kõiki andmeid, mis võimaldaksid tal kontrollida, kas Dublini III määruse sätteid kohaldati üleandmisega seoses nõuetekohaselt, viiks selleni, et tema kaebeõiguse ulatust vähendatakse.
48.
Konkreetsemalt rääkides, kui asuda – vastupidi Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimese lause sõnastusele – seisukohale, et mõiste „üleandmisotsus“ hõlmab selle sätte kohaldamisel ennatlikke üleandmisotsuseid, toob see kaasa selle, et palve esitanud liikmesriigi teatamiskohustus ei laiene tingimata niisugustele asjaoludele nagu palve saanud liikmesriigi vastuse kuupäev ja sisu, kui see vastus on sõnaselge. Võib juhtuda, et niisuguseid asjaolusid ei teatata seega asjaomasele isikule kunagi. Sellisel juhul, näiteks siis, kui need edastatakse pärast seda, kui on tehtud otsus kaebuse või läbivaatamistaotluse kohta – nagu sageli võib juhtuda, sest seda liiki menetluste tähtajad on väga lühikesed –, ei ole asjaomasel isikul mingit võimalust vaielda vastu palve saanud liikmesriigi vastuses sisalduvale teabele, mis puudutab põhjuseid, miks see liikmesriik vastu‑ või tagasivõtmispalve rahuldas, (
29
) ega kontrollida juhul, kui ei kohaldata peatavat toimet, kas tema üleviimisel järgitakse Dublini III määruse sätteid. Lõpuks tuleb märkida, et asjaomane isik ei saaks ka kontrollida, kas tema üleviimine toimub – olenevalt juhtumist – kas Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 kolmandas lõigus või artikli 29 lõike 1 esimeses lõigus ette nähtud tähtaegade jooksul, (
30
) ega seega kontrollida, kas liikmesriik, kellele ta üle antakse, on selle määruse artikli 28 lõike 3 neljandas lõigus või artikli 29 lõikes 2 sätestatud õigusnormist lähtudes endiselt tema rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest vastutav. Euroopa Kohus otsustas 25. oktoobri 2017. aasta kohtuotsuses Shiri (C‑201/16, EU:C:2017:805, punkt 44) – ehkki teistsugustel asjaoludel kui põhikohtuasjas –, et rahvusvahelise kaitse taotleja peab saama kasutada tõhusat ja kiiret õiguskaitsevahendit, mis võimaldab tal tugineda kõnealuse määruse artikli 29 lõigetes 1 ja 2 sätestatud kuuekuulise tähtaja möödumisele. (
31
) Eespool kirjeldatud olukorras ei oleks niisugune õigus aga tagatud.
49.
Kuuendaks tuleb märkida, et kuigi see, kui palve esitanud liikmesriigil lubatakse üleandmisotsus teatavaks teha, ootamata palve saanud liikmesriigi vastust, oleks – nagu komisjon rõhutab – kahtlemata kooskõlas varjupaigataotluste kiire menetlemise eesmärgiga, mida on mainitud Dublini III määruse põhjenduses 5, meenutan, et Euroopa Kohus on juba Dublini II määruse kontekstis otsustanud, et liidu seadusandja ei ole soovinud ohverdada taotlejate kohtulikku kaitset niisugusele kiiruse nõudele. (
32
) Euroopa Kohtu arvates käib see veelgi enam Dublini III määruse kohta, kuna selles määruses on liidu seadusandja varjupaigataotlejatele Dublini süsteemi raames pakutavaid menetluslikke tagatisi tunduvalt edasi arendanud. (
33
) Lisaks tuleb rõhutada, et vastavalt Dublini III määruse artiklitele 22 ja 25 tooks kohustus oodata palve saanud liikmesriigi sõnaselget või kaudset nõusolekut äärmisel juhul kaasa vastuvõtmispalve korral kahekuulise viivituse ja tagasivõtmispalve korral ühekuulise viivituse üleandmisotsusest teadaandmisel.
50.
Kõikidest eespool esitatud põhjendustest lähtudes olen arvamusel, et Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimest lauset tuleb tõlgendada nii, et see keelab palve esitanud liikmesriigil isiku palve saanud liikmesriigile üleandmise otsust asjaomasele isikule teatavaks teha enne, kui see viimane liikmesriik on andnud sõnaselgelt või kaudselt oma nõusoleku selleks üleandmiseks.
51.
Kui niisuguse „ennatliku teadaandmise“ võimalus on välistatud, ei ole küsimusel, kas üleandmisotsuse võib langetada enne, kui palve saanud liikmesriik on andnud oma nõusoleku, enam mingit praktilist väärtust. Kuna Dublini III määruse artikli 27 lõikes 1 sätestatud kaebuse esitamise tähtaegu saab kahtlemata arvestama hakata alles hetkest, mil sellest otsusest asjaomasele isikule teada anti, ei tooks selle „ennatlik“ langetamine kaasa mingit vastuvõtmis‑ või tagasivõtmismenetluse tähtaegade märkimisväärset lühenemist ning jääks komisjoni püstitatud rahvusvahelise kaitse taotluste menetlemise kiiruse eesmärgi seisukohast neutraalseks.
52.
Samas märgin, et kuigi Dublini III määruse artikli 26 lõikes 1 on sõnaselgelt nimetatud ainult üleandmisotsuse teatavakstegemist, mitte selle vastuvõtmist, on Dublini III määruse artikli 5 lõike 2 punktis b ja lõikes 3 selle määruse artikli 26 lõiget 1 nimetatud kui õigusnormi, mille alusel tehakse otsus anda taotleja üle vastutavale liikmesriigile. (
34
) Süsteemi käsitlevad argumendid, mis on sisuliselt samasugused, nagu käesoleva ettepaneku punktides 42–45 esitatud argumendid, sunnivad aga välistama selle õigusnormi tõlgenduse, mille kohaselt on liikmesriikidel lubatud otsustada, et isik antakse üle, enne kui palve saanud liikmesriik on asjaomase isiku vastu‑ või tagasivõtmisega nõustunud. Vastupidi, nende argumentide tõttu tuleb asuda seisukohale, et enne palve saanud liikmesriigi nõusolekut asjaomane isik vastu või tagasi võtta ei ole olemas kõiki asjaolusid selleks, et palve esitanud liikmesriik võiks teha otsuse isik palve saanud liikmesriigile üle anda kooskõlas menetlustega, mis on Dublini III määruses ette nähtud.
53.
Olen seega arvamusel, et Dublini III määruse artikli 26 lõige 1 ei luba isiku palve saanud liikmesriigile üleandmise otsust ei langetada ega teatavaks teha enne, kui see riik on andnud oma kaudse või sõnaselge nõusoleku asjaomane isik vastu või tagasi võtta.
54.
Enne ettepaneku tegemist tuleb veel täpsustada – võttes arvesse põhjuseid, miks on Prantsuse ametiasutustel niisugune praktika teha ennatlikke üleandmisotsuseid –, et Dublini III määruse artikliga 28 ei ole vastuolus see, kui asjaomane isik peetakse kinni enne, kui tehakse otsus tema üleandmise küsimuses, kui on täidetud kõik selles õigusnormis niisuguse meetme võtmiseks nõutavad tingimused. (
35
) Keeld võtta kinnipidamismeetmeid enne üleandmisotsuse tegemist tuleneb seega ainult Prantsuse õigusest, mitte liidu õigusest. (
36
)
Ettepanek
55.
Kõikide esitatud kaalutluste põhjal teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Tribunal administratif de Lille’i (Lille’i esimese astme halduskohus, Prantsusmaa) eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 604/2013, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, artikli 26 lõikega 1 on vastuolus see, kui liikmesriik, kes esitas liikmesriigile, keda ta peab niisuguse läbivaatamise eest vastutavaks, selle määruse artiklite 21, 23 ja 24 alusel vastuvõtmis‑ või tagasivõtmispalve, langetab otsuse asjaomane isik palve saanud liikmesriigile üle anda ja teeb selle talle teatavaks enne, kui see liikmesriik on nõustunud selle isiku vastu või tagasi võtma.
(
1
)	Algkeel: prantsuse.
(
2
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ELT 2013, L 180, lk 31). Selles määruses on uuesti sõnastatud nõukogu 18. veebruari 2003. aasta määrus (EÜ) nr 343/2003, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku esitatud varjupaigataotluse läbivaatamise eest (ELT 2003, L 50, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 109; edaspidi „Dublini II määrus“), millega omakorda asendati 15. juuni 1990. aasta Dublini konventsioon (EÜT 1997, C 254, lk 1). 4. mail 2016 esitas Euroopa Komisjon ettepaneku võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest, ning mille eesmärk on muuta Dublini III määrust (edaspidi „Dublini III määrust muutva määruse ettepanek“) (COM(2016) 270 final).
(
3
)	Dublini III määruse artikli 2 punktis c on taotleja määratletud nii, et see on kolmanda riigi kodanik või kodakondsuseta isik, kes on esitanud rahvusvahelise kaitse taotluse, mille suhtes ei ole lõplikku otsust veel tehtud.
(
4
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrus, millega luuakse sõrmejälgede võrdlemise Eurodac-süsteem määruse nr 604/2013 tõhusaks kohaldamiseks ning mis käsitleb liikmesriikide õiguskaitseasutuste ja Europoli taotlusi sõrmejälgede andmete võrdlemiseks Eurodac-süsteemi andmetega õiguskaitse eesmärgil ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1077/2011, millega asutatakse Euroopa amet vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala suuremahuliste IT-süsteemide operatiivjuhtimiseks (ELT 2013, L 180, lk 1).
(
5
)	Kohtutoimikust ilmneb, et A. Hassani sõrmejälgede viitenumber näitab kategooriat, millele need sõrmejäljed vastavad ja milleks käsitletaval juhul on 1. kategooria, s.o „varjupaigataotleja“.
(
6
)	Selles otsuses on täpsustatud, et „[s]amal päeval esitati [Saksamaa] ametiasutustele tagasivõtmispalve ning et nad ei ole veel andnud suveräänselt teada asjaomase isiku selle riigi territooriumile võimaliku tagasivõtmise kuupäeva ja korda ning seega oma nõusolekut“. Otsuse artiklis 1 on määratud, et „ebaseaduslikult Prantsusmaal viibiv Iraagi kodanik A. Hassan tuleb anda üle Saksamaa ametiasutustele“. Üleandmismeede võeti Ceseda artikli L. 742‑3 alusel. Mis puudutab haldusliku kinnipidamise meedet, siis seda põhjendab Pas-de-Calais’ prefekt nii, et asjaomase isiku puhul „ei ole tagatisi, et isik tõesti kohtusse ilmub, – tagatisi, mis kõrvaldaksid ohu, et ta hoiab […] väljasaatmismeetmest kõrvale, ning ta ei saa lahkuda Prantsusmaa territooriumilt otsekohe, sest on vaja saada palve saanud liikmesriigi ametiasutuste nõusolek“. See meede võeti Ceseda artikli L. 511‑1 III lõike punkti 3 ja artikli L. 551‑1 alusel, ehkki otsuses on ka täpsustatud, et esineb asjaomase isiku põgenemise oht Dublini III määruse artikli 28 tähenduses.
(
7
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab näitena Tribunal administratif de Roueni (Roueni esimese astme halduskohus, Prantsusmaa) 23. septembri 2016. aasta otsusele nr 1603104. Ta viitab ka Tribunal de grande instance de Lille’i ((Lille’i esimese astme kohus) vabaduste ja kinnipidamise asju lahendava kohtuniku 10. novembri 2016. aasta määrusele.
(
8
)	Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab eelkõige Tribunal administratif de Roueni (Roueni esimese astme halduskohus) 5. oktoobri 2016. aasta otsusele nr 1603199 ja 19. novembri 2016. aasta otsusele nr 1603674 ning Tribunal administratif de Lille’i (Lille’i esimese astme halduskohus) 26. augusti 2016. aasta otsusele nr 1606297 ja 23. septembri 2016. aasta otsusele nr 1607048.
(
9
)	A. Hassan väitis oma kaebuses eelotsusetaotluse esitanud kohtule, et ta „[oleks] tahtnud taotleda varjupaika Saksamaal, kuid tal ei ole kunagi olnud vestlust tema taotluse põhjuste teemal“. Selle kaebuse ühes teises lõigus väidab ta, et Pas-de-Calais’ prefekt ei ole tõendanud, et Saksamaa Liitvabariik oli esimene liikmesriik, kus varjupaika taotleti.
(
10
)	Dublini III määruse artikli 20 lõikes 1 on nähtud ette, et „[v]astutava liikmesriigi määramine algab niipea, kui rahvusvahelise kaitse taotlus on esimest korda esitatud mõnele liikmesriigile“.
(
11
)	Selles küsimuses viitan 26. juuli 2017. aasta kohtuotsuse Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587) punktidele 75–103, milles Euroopa Kohtul oli juba võimalus võtta seisukoht Dublini III määruse artikli 20 tõlgendamise kohta seoses varjupaigataotluste esitamise korraga Saksamaal.
(
12
)	Määruse nr 603/2013 artikli 9 lõikes 1 on nähtud ette, et „[i]ga liikmesriik võtab viivitamata kõikidelt vähemalt 14-aastastelt rahvusvahelise kaitse taotlejatelt kõikide sõrmede sõrmejäljed ning võimalikult kiiresti ja hiljemalt 72 tunni jooksul pärast [Dublini III] määruse artikli 20 lõikes 2 määratletud rahvusvahelise kaitse taotluse esitamist edastab need koos käesoleva määruse artikli 11 punktides b–g nimetatud andmetega kesksüsteemi“.
(
13
)	Selles küsimuses lükkab eelotsusetaotluse esitanud kohus ainult põhjendamatuse tõttu tagasi A. Hassani väite, et põhikohtuasjas vaidlustatud otsus on põhjendamata, sest selles ei ole täpsustatud, missuguse Dublini III määruse artikli 18 lõike 1 punkti alla A. Hassani olukord kuulub.
(
14
)	Arvamus nr 408919 (ECLI:FR:CECHR:2017:408919.20170719).
(
15
)	Prantsuse Vabariik peab vajalikuks oma kirjalikes seisukohtades rõhutada, et kuigi see praktika on mõnes prefektuuris levinud, ei poolda seda Prantsusmaa keskhaldusvõim.
(
16
)	Viidatud käesoleva ettepaneku 2. joonealuses märkuses.
(
17
)	Niisugust sidesõna, mille tähendus vastab prantsuse keeles olenevalt juhtumist väljenditele „lorsque“, „quand“, „dans le cas où“, „si“ ja „dans la mesure où“, on kasutatud bulgaariakeelses (когато), tšehhikeelses (pokud), taanikeelses (når), eestikeelses (kui), iirikeelses (i gcás ina), kreekakeelses (όταν), hispaaniakeelses (cuando), horvaadikeelses (kada), itaaaliakeelses (quando), lätikeelses (Ja), leedukeelses (Jei), ungarikeelses (amennyiben), maltakeelses (meta), hollandikeelses (wanneer»), poolakeelses (w przypadku gdy), portugalikeelses (caso), rumeeniakeelses (atunci când), sloveenikeelses (kadar se), slovakikeelses (keď), soomekeelses (jos), rootsikeelses (om) ja ingliskeelses (where) versioonis. Saksakeelses versioonis annab kahe tegevuse järjestikkust edasi lauseehitus.
(
18
)	Viidatud käesoleva ettepaneku 2. joonealuses märkuses.
(
19
)	Vt ettepanek võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega kehtestatakse kriteeriumid ja mehhanismid selle liikmesriigi määramiseks, kes vastutab mõnes liikmesriigis kolmanda riigi kodaniku või kodakondsuseta isiku esitatud rahvusvahelise kaitse taotluse läbivaatamise eest (ümbersõnastamine) (KOM/2008/0820 lõplik).
(
20
)	SEK(2008) 2962, 3.12.2008, mis on kättesaadav ainult ingliskeelse versioonina, vt jagu „Effective right to remedy“, punkt 1, milles on kõikides ette nähtud valikutes mainitud nõuet „further specify the procedure for notification of transfer decisions to asylum-seekers, in particular as regards the time, form and content of such notifications“. Vt selle kohta ka kohtuotsus, 7.6.2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punkt 49).
(
21
)	Selles mõttes pidi komisjoni määruse ettepaneku artikli 25 lõige 1 asendama Dublini II määruse artikli 19 lõike 1 (vastuvõtmise alal) ja artikli 20 lõike 1 punkti e (tagasivõtmise alal).
(
22
)	Väljendit „üleandmisotsus“ ei ole Dublini II määruse tekstis, mille artikli 19 lõikes 1 on sätestatud, et kui palve saajaks olev liikmesriik nõustub taotleja vastuvõtmisega, teatab liikmesriik, kus varjupaigataotlus esitati, taotlejale „otsusest taotlust mitte läbi vaadata ja kohustusest anda taotleja üle vastutavale liikmesriigile“. Mis puudutab selle määruse artikli 20 lõike 1 punkti e, siis selles oli nähtud ette, et palve esitajaks olev liikmesriik „teatab varjupaigataotlejale tema tagasivõtmist käsitlevast otsusest, mille vastutav liikmesriik on teinud“, täpsustamata hetke, mil otsus tuleb teatavaks teha.
(
23
)	Vt Euroopa Parlamendi raport komisjoni määruse ettepaneku kohta, A6‑0284/2009, 29.4.2009, lk 18.
(
24
)	Kohtuotsus, 26.7.2017, A.S. (C‑490/16, EU:C:2017:585, punktid 33 ja 60).
(
25
)	Vt selle kohta teiste hulgas kohtuotsus, 15.3.2017, Al Chodor (C‑528/15, EU:C:2017:213, punkt 30).
(
26
)	Ehkki Dublini III määrus ei keela sõnaselgelt kolmanda riigi kodanikku palve saanud liikmesriigile üle anda enne seda, kui viimane on nõustunud ta vastu või tagasi võtma, rikuks see, kui liikmesriikidel lubatakse seda teha, Dublini III määrusega loodud süsteemi selguse ja tõhususe. Euroopa Kohus on täpsustanud, et kui ka selle määruse kohaldamine tugineb peamises osas vastutava liikmesriigi määramise menetlusele, mis toimub selle määruse III peatükis toodud kriteeriumide alusel (kohtuotsused, 7.6.2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, punkt 41, ja 7.6.2016, Karim, C‑155/15, EU:C:2016:410, punkt 23). Selle protsessi raames tuleb vastuvõtu‑ ja tagasivõtumenetlused „tuleb läbi viia kooskõlas eeskirjadega, mis on sätestatud eelkõige selle määruse VI peatükis“ (26. juuli 2017. aasta kohtuotsus Mengesteab, C‑670/16, EU:C:2017:587, punkt 49). Need eeskirjad reguleerivad aga üksikasjalikult menetlust, mis koosneb erinevatest järjestikustest etappidest, ning üleviimine enne, kui eelnevad menetlusetapid on lõppenud, ei saa olla nende normidega kooskõlas. Nii leidis Euroopa Kohus muide 26. juuli 2017. aasta kohtuotsuses A.S. (C‑490/16, EU:C:2017:585), mille punktis 50 täpsustas ta, et Dublini III määruse artikli 29 lõige 2 „puudutab üleandmisotsuse täitmist ning seda võib kohaldada alles siis, kui üleandmine on põhimõtteliselt heaks kiidetud, ehk kõige varem siis, kui vastuvõtmispalve saanud liikmesriik on nõustunud palvega isik vastu või tagasi võtta“.
(
27
)	Vt kohtuotsused, 7.6.2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punkt 40) ja 26.7.2017, Mengesteab (C‑670/16, EU:C:2017:587, punkt 43). Vt ka kohtuotsus, 7.6.2016, Karim (C‑155/15, EU:C:2016:410, punkt 22).
(
28
)	Vt kohtuotsus, 7.6.2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punkt 53).
(
29
)	Niisugune teave – mis tuleks isikule, kelle suhtes on tehtud üleandmisotsus, edastada, et tagada tema õigus tõhusale õiguskaitsevahendile – võib mõistagi pigem sisalduda vastuses vastuvõtmispalvele kui vastuses tagasivõtmispalvele, st teistsugustel juhtudel kui põhikohtuasjas. Esimest liiki palvete menetlemisel on palve saanud liikmesriik nimelt kohustatud kontrollima põhjalikult ja erapooletult ja kogu talle otseselt või kaudselt kättesaadava teabe alusel, kas ta vastutab varjupaigataotluse läbivaatamise eest (vt komisjoni 2. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1560/2003, millega kehtestatakse üksikasjalikud rakenduseeskirjad määrusele nr 343/2003). Minu arvates ei saa siiski kõne alla tulla Dublini III määruse artikli 26 lõike 1 esimese lause ja selles artiklis ette nähtud teatamiskohustuse ulatuse tõlgendus, mis on erinev olenevalt palve liigist, st kas tegemist on vastu‑ või tagasivõtmispalvega, mille esitas liikmesriik, kes asub vastutavat liikmesriiki kindlaks määrama.
(
30
)	See tähtaeg on kuus nädalat alates hetkest, mil palve saanud liikmesriik rahuldab vastu‑ või tagasivõtmispalve sõnaselgelt või kaudselt, või alates hetkest, mil kaebusel või läbivaatamise taotlusel ei ole enam peatavat toimet, kui asjaomast isikut peetakse neist kahest sündmusest ühe toimumise hetkel kinni (Dublini III määruse artikli 28 lõike 3 kolmas lõik niisugusena, nagu seda on tõlgendatud 13. septembri 2017. aasta kohtuotsuses Khir Amayry, C‑60/16, EU:C:2017:675, punktid 39 ja 54). Muudel juhtudel on see tähtaeg kuus kuud alates eespool nimetatud kahest sündmusest ühe toimumisest.
(
31
)	Möödaminnes märgin, et Dublini III määrust muutva määruse ettepanekus on nähtud ette, et kaotatakse süsteem, mille kohaselt läheb vastutus üle palve esitanud riigile, kui ta ei järgi üleandmise läbiviimiseks ettenähtud tähtaegu.
(
32
)	Vt selle kohta kohtuotsus, 29.1.2009, Petrosian (C‑19/08, EU:C:2009:41, punkt 48).
(
33
)	Vt kohtuotsus, 7.6.2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409, punkt 57).
(
34
)	Märgin möödaminnes, et Dublini III määrust muutva määruse ettepanekus on kavandatud muuta selle määruse artikli 5 eespool nimetatud lõikeid nii, et kaotatakse igasugune viide üleandmisotsusele.
(
35
)	Dublini III määrust muutva määruse ettepanekus oli nähtud ette, et kinnipidamist võib kohaldada alles hetkest, mil otsus anda isik üle vastutavale liikmesriigile on asjaomasele isikule teatavaks tehtud (artikli 27 lõige 4), kuid seda õigusnormi muudeti Dublini III määruse vastuvõtmise menetluses.
(
36
)	Selles küsimuses märgin, et Conseil d’État kinnitas oma 19. juuli 2017. aasta arvamuses, millele on viidatud käesoleva ettepaneku punktis 30, et Ceseda artikkel L. 742‑2 ei võimalda teha haldusliku kinnipidamise otsust Ceseda artikli L 551‑1 alusel enne üleandmisotsuse langetamist (ja teatavakstegemist).