62012CC0328
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ELEANOR SHARPSTON
esitatud 10. septembril 2013 (
1
)
Kohtuasi C‑328/12
Ralph Schmid (Aletta Zimmermanni pankrotivara haldur)
versus
Lilly Hertel
(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Bundesgerichtshof (Saksamaa))
„Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Maksejõuetusmenetlused — Määrus (EÜ) nr 1346/2000 — Selle liikmesriigi kohtu pädevus, kus asub võlgniku põhihuvide kese — Tagasivõitmise hagi — Ekstraterritoriaalne element — Kostja, kelle elu‑ või asukoht on kolmandas riigis”
1.
Nõukogu määruse (EÜ) nr 1346/2000 (
2
) (edaspidi „määrus”) artikli 3 lõige 1 määrab kindlaks, millistes kohtutes võib rahvusvahelise kohtualluvuse sätete järgi algatada maksejõuetusmenetlusi. Selliste menetluste raames võivad likvideerijad „võtta võlausaldajate huvides ka tühistavaid meetmeid”. (
3
) Käesolevas asjas on küsimus selles, kas artikli 3 lõikes 1 sätestatud kohtualluvuse reegel kohaldub olukorras, kus tagasivõitmise hagi menetluses on kostja asukoht kolmandas riigis.
Maksejõuetusmenetluse määrus
2.
Määrus reguleerib põhiliselt kohtualluvuse kindlaksmääramist maksejõuetusmenetlustes ning kohalduva õiguse kindlaksmääramist ja maksejõuetusmenetluste vastastikust tunnustamist. Käesolevas kohtuasjas käsitletakse rahvusvahelise kohtualluvuse üldreeglit. Ent analüüsi osana on vaja kaaluda määruse üldist ülesehitust ja likvideerija rolli.
3.
Määruse põhjendused 2, 3 ja 4 selgitavad, et siseturu nõuetekohaseks toimimiseks on nõutav, et piiriülesed maksejõuetusmenetlused toimiksid tõhusalt ja tulemuslikult ning et siseturu nõuetekohaseks toimimiseks on vaja vältida selliste olukordade teket, mis motiveerivad osapooli viima varasid või kohtumenetlusi ühest liikmesriigist teise enda jaoks soodsama õigusliku seisundi leidmiseks (forum shopping – meelepärase kohtualluvuse valimine).
4.
Põhjenduses 8 märgitakse, et nende eesmärkide saavutamiseks „on vajalik […] koondada pädevust, tunnustamist ja asjaomases valdkonnas kohaldatavaid seadusi käsitlevad sätted ühenduse õigusakti”.
5.
Põhjendustes 12–14 märgitakse:
„(12)
Käesoleva määruse alusel on võimalik algatada põhimaksejõuetusmenetlus liikmesriigis, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Sellisel menetlusel on üldine kohaldamisala ja selle eesmärk on hõlmata kõiki võlgniku varasid. Erinevate huvide kaitsmiseks võimaldab käesolev määrus algatada paralleelselt põhimenetlusega teiseseid menetlusi. Teisesed menetlused võib algatada liikmesriigis, kus asub võlgniku tegevuskoht. Teiseste menetluste mõju piirdub kõnealuses riigis asuva varaga. Põhimenetluse ja teisese menetluse kooskõlastamist käsitlevad kohustuslikud eeskirjad tagavad menetluse ühtsuse kogu ühenduse territooriumil.
(13)
„Põhihuvide kese” peaks olema koht, kus võlgnik tegeleb regulaarselt oma huvide realiseerimisega ja on seetõttu kolmandate isikute poolt tuvastatav.
(14)
Käesolevat määrust kohaldatakse ainult selliste menetluste suhtes, mille puhul võlgniku põhihuvide kese asub ühenduses.”
6.
Määruse I peatükk kannab pealkirja „Üldsätted”. Selle peatüki artikli 1 („Reguleerimisala”) lõige 1 sätestab:
„Käesolevat määrust kohaldatakse võlgniku kõiki võlakohustusi hõlmavate maksejõuetusmenetluste suhtes, mille käigus võlgnik kaotab täielikult või osaliselt oma vara käsutamise õiguse ja määratakse likvideerija.”
7.
Artikli 2 punktis a on „maksejõuetusmenetlus” määratletud kui määruse A lisas loetletud „maksejõuetusmenetlus”; see loetelu hõlmab konkreetseid menetlusliike igas liikmesriigis vastavalt siseriikliku õiguse määratlusele.
8.
Artikli 2 punktis b on „likvideerija” määratletud kui „isik või organ, kelle ülesanne on hallata või likvideerida võlgniku vara, mille suhtes viimane on täielikult või osaliselt kaotanud käsutamisõiguse, või kontrollida tema asjaajamist”.
9.
Määruse artikkel 3 kannab pealkirja „Rahvusvaheline kohtualluvus”. See sätestab:
„1.   Maksejõuetusmenetluste algatamiseks on pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Äriühingu või muu juriidilise isiku puhul peetakse vastupidiste tõendite puudumisel tema põhihuvide keskmeks registrijärgset asukohta.
2.   Kui võlgniku põhihuvide kese asub liikmesriigi territooriumil, on teise liikmesriigi kohus võlgniku vastu maksejõuetusmenetluse algatamiseks pädev ainult juhul, kui kõnealusel võlgnikul on tegevuskoht selles riigis. See menetlus mõjutab ainult selliseid võlgniku varasid, mis asuvad viimati nimetatud liikmesriigi territooriumil.
3.   Kui maksejõuetusmenetlus on algatatud lõike 1 alusel, peetakse hiljem lõike 2 alusel algatatavaid menetlusi teisesteks menetlusteks. Viimati nimetatud menetlused peavad olema likvideerimismenetlused.”
10.
II peatüki „Maksejõuetusmenetluse tunnustamine” artikli 16 („Põhimõte”) lõige 1 sätestab:
„Maksejõuetusmenetluse algatamist käsitlevat otsust, mille on teinud artikli 3 alusel otsustamiseks pädev liikmesriigi kohus, tunnustavad kõik teised liikmesriigid alates selle jõustumisest menetluse algatanud riigis. […]”
11.
Artikli 17 („Tunnustamise tagajärjed”) lõige 1 sätestab:
„Kui käesolevas määruses ei sätestata teisiti, on artikli 3 lõikes 1 osutatud menetluse algatamise otsusel teistes liikmesriikides ilma täiendavate formaalsusteta samad tagajärjed nagu menetluse algatanud riigi seaduse alusel, tingimusel et kõnealuses teises liikmesriigis ei ole algatatud artikli 3 lõikes 2 osutatud menetlust.”
12.
Artiklis 18 („Likvideerija volitused”) on muu hulgas sätestatud:
„1.   Artikli 3 lõike 1 alusel pädeva kohtu poolt määratud likvideerija võib kasutada teises liikmesriigis kõiki talle menetluse algatanud riigi seadusega antud volitusi […].
2.   […] likvideerija[l] […] on õigus võtta võlausaldajate huvides ka tühistavaid meetmeid.
3.   Likvideerija peab oma volituste kasutamisel järgima selle liikmesriigi seadust, kelle territooriumil ta kavatseb tegutseda, eelkõige varade realiseerimisega seotud menetluste puhul. Need volitused ei hõlma sunnimeetmeid ega õigust teha kohtumenetlusi või vaidlusi käsitlevaid otsuseid.”
13.
Määruse artikli 25 („Muude otsuste tunnustamine ja täitmine”) lõige 1 sätestab:
„Sellise kohtu otsust, kelle otsust menetluse algatamise kohta tunnustatakse vastavalt artiklile 16 ja mis käsitleb maksejõuetusmenetluse läbiviimist ja lõpetamist või kohtu heakskiidetud kompromisse, tunnustatakse ilma lisaformaalsusteta. […]
Esimest lõiku kohaldatakse ka otseselt maksejõuetusmenetlusest tuleneva või sellega tihedalt seotud otsuse suhtes isegi juhul, kui selle on teinud mõni teine kohus.
[…]”
14.
Artikli 44 lõige 1 sätestab, et määruse kohaldamisalasse kuuluvates küsimustes asendab see varasemad kahe või enama liikmesriigi vahel sõlmitud konventsioonid. Artikli 44 lõike 3 punkt a sätestab siiski, et määrus ei kehti, „kui see on vastuolus pankrotiga seotud kohustustega, mis tulenevad selle riigi poolt enne käesoleva määruse jõustumist ühe või mitme kolmanda riigiga sõlmitud konventsioonist”.
Faktilised asjaolud, menetlus ja esitatud küsimused
15.
Ralph Schmid on pankrotivara haldur maksejõuetusmenetluses, mis algatati 4. mail 2007 Aletta Zimmermanni vastu. Selles menetluses esitas ta hagi Lilly Herteli vastu L. Herteli ja A. Zimmermanni vahelise tehingu tagasivõitmiseks. L. Hertel, kes on A. Zimmermanni kasuema, elab Šveitsis. Asja materjalidest nähtub, et menetluses ei ole muid rahvusvahelisi elemente (sealhulgas ei ole elemente, mis puudutaksid mõnda muud liidu Euroopa Liidu liikmesriiki peale Saksamaa). Hagiga soovib likvideerija A. Zimmermanni vara hulka tagasi võita 8015,08 eurot ja sellelt summalt intressi.
16.
Madalama astme kohtud keeldusid hagi vastuvõetamatuse tõttu menetlusse võtmast põhjusel, et rahvusvahelise kohtualluvuse sätete järgi ei allu asi Saksamaa kohtutele. R. Schmid esitas selle otsuse peale kassatsioonkaebuse Bundesgerichtshofile (kõrgeim üldkohus Saksamaal) (edaspidi „eelotsusetaotluse esitanud kohus”) õigusnormi ebaõige kohaldamise alusel.
17.
Leides, et asjaomase vaidluse lahendus sõltub määruse artikli 3 lõike 1 tõlgendamisest, otsustas Bundesgerichtshofi 9. tsiviilkolleegium peatada menetluse ja esitada eelotsuse saamiseks järgmise küsimuse:
„Kas tagasivõitmise hagi isiku vastu, kelle elukoht või registrijärgne asukoht ei ole mõne liikmesriigi territooriumil, allub rahvusvahelise kohtualluvuse sätete järgi selle liikmesriigi kohtutele, mille territooriumil algatati võlgniku maksejõuetusmenetlus?”
18.
Kirjalikke märkusi esitasid R. Schmid ja komisjon. Saksamaa valitsuse ja komisjoni kohtukõned kuulati ära 10. aprilli 2013. aasta istungil.
Euroopa Kohtule esitatud seisukohad
19.
R. Schmid on seisukohal, et määruse artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles on kohtualluvus määratud kindlaks selliselt, et asja lahendamise õigus on antud selle liikmesriigi kohtutele, kus menetlus on algatatud. Ainus artikli 3 lõikes 1 sätestatud kohtualluvuse tingimus on võlgniku põhihuvide kese. Sellise täiendava tingimuse lisamine, mille kohaselt peaks eksisteerima kahte või enamat liikmesriiki hõlmav element, tekitaks menetluse algatamisel õiguskindlusetust. Ettepandud viisil artikli 3 lõike 1 tõlgendamine vastab menetluse ühtsuse põhimõttele. Samuti edendab see ühisturu nõuetekohast toimimist, aidates vältida vara võimalikku Euroopa Liidust väljaviimist soodsama õigusliku seisundi leidmiseks (forum shopping – meelepärase kohtualluvuse valimine) ning aidates kaasa likvideerija võimalusele vaidlustada ja tühistada võlgniku vara Euroopa Liidust väljaviimine.
20.
Komisjon nõustub sellega. Artikli 3 lõike 1 kohaselt allub asi vastavalt rahvusvahelise kohtualluvuse sätetele kohtutele liikmesriigis, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Puudub täiendav kohtualluvuse tingimus hagidele, mis on tihedalt seotud maksejõuetusmenetlustega: ei pea olema teise liikmesriigiga seotud elementi. On võimalik ja tuleb eristada reegleid, mis puudutavad rahvusvahelist kohtualluvust, ja reegleid, mis puudutavad otsuste tunnustamist ja täitmist. Liidu õigusega ei saa kohustada kolmandaid riike tunnustama ja täitma liidu kohtute otsuseid maksejõuetusküsimustes.
21.
Saksamaa valitsus on seisukohal, et liidu õigusel saab olla kolmandates riikides mõju ainult kahe‑ või mitmepoolsete lepingute kaudu. Euroopa Liidul puudub selline kokkulepe maksejõuetusmenetluste osas Šveitsiga, mis on L. Herteli elukoht. Lisaks ei toeta määruse eesmärk rahvusvahelise kohtualluvuse reegli laiendamist kõrvalmenetlustele, mis puudutavad varasema tehingu tagasivõitmist ja mille puhul kostja asu‑ või elukoht on kolmandas riigis. Määruse eesmärgiks on tagada, et maksejõuetusmenetlused toimivad tõhusalt ja tulemuslikult siseturul, millel kolmandad riigid ei osale. Määrus ei käsitle kohtualluvust isoleeritult, pigem on kohtualluvuse reeglid osa tõhusa ja tulemusliku maksejõuetusmenetluste üldraamistikust. Kuna tunnustamise ja täitmise reegleid ei saa kohaldada kolmandatele riikidele, oleks ebatulemuslik tõlgendada artikli 3 lõiget 1 selliselt, et see annab kohtule rahvusvahelise pädevuse kolmandate riikide suhtes. Samuti kohaldataks sellistel juhtudel kostjatele, kes on niigi nõrgemaks pooleks, neile võõrast maksejõuetus‑ ja menetlusõigust, mis nõrgendaks nende positsiooni veelgi.
Hinnang
22.
Määruse eesmärgiks on parandada piiriülese mõjuga maksejõuetusmenetluste tõhusust ja tulemuslikkust. (
4
) Sel eesmärgil on määruses kehtestatud kõikidele liikmesriikidele ühised kohtualluvuse reeglid, samuti kohtuotsuste tunnustamise ja kohalduva õiguse reeglid. (
5
) Need reeglid põhinevad ühtsuse ja üldisuse põhimõtetel, (
6
) mida on täiendatud, et võimaldada piiratud teiseseid menetlusi. Nii on määruses ette nähtud üks ühtne menetlus ühes liikmesriigis, mis hõlmab kogu võlgniku vara olenemata sellest, kus see asub, koos piiratud võimalusega algatada teisene menetlus teises liikmesriigis. (
7
)
23.
Kohtualluvuse reeglit artikli 3 lõikes 1 on nimetatud määrusega loodud süsteemi „nurgakiviks”. (
8
) See näeb ette, et maksejõuetusmenetluste algatamiseks on pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Seega on määruse kohaselt võlgniku põhihuvide keskmel keskne roll kohtualluvuse kindlaksmääramisel. (
9
)
24.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib, kas selle liikmesriigi kohtud, kelle territooriumil on juba algatatud võlgniku maksejõuetusmenetlus, on kohtualluvuse sätete järgi pädevad tegema tagasivõitmise otsust kostja suhtes, kelle elu‑ või asukoht on kolmandas riigis. Ent enne sellele küsimusele vastamist on vaja kindlaks määrata, kas olukorras, kus kõnealuse maksejõuetusmenetluse ainus rahvusvaheline element puudutab liikmesriiki ja kolmandat riiki (ja mitte kahte või enamat liikmesriiki), tuleneb asja alluvus selle liikmesriigi kohtutele, kus asub võlgniku põhihuvide kese, artikli 3 lõikest 1 või hoopis selle liikmesriigi siseriiklikust maksejõuetusõigusest ja rahvusvahelisest eraõigusest. (Teisel juhul määratakse neil kohtutel rahvusvahelise kohtualluvuse sätete kohaselt olev pädevus kindlaks asjaomase liikmesriigi ja kolmandate riikide vaheliste maksejõuetuslepingutega olenemata sellest, milline see pädevus on.) Ehk teisisõnu: kas määrus üleüldse kohaldub sellises menetluses?
25.
Minu arvates kohaldub. Määruse artikli 1 lõike 1 kohaselt kohaldatakse määrust „võlgniku kõiki võlakohustusi hõlmavate maksejõuetusmenetluste suhtes, mille käigus võlgnik kaotab täielikult või osaliselt oma vara käsutamise õiguse ja määratakse likvideerija”. Ei artikli 1 lõige 1 ega A lisa ei näi piiravat määruse kohaldamist menetlustele, millel on piiriülene element.
26.
Määrus on vahetult kohaldatav õigusakt. Selle jõustumisel asendas see maksejõuetusmenetluste rahvusvahelise kohtualluvuse küsimustes siseriikliku õiguse ja mitmepoolsete lepingute sätted (
10
), arvestades ainult artikli 44 lõikes 3 sätestatud piirangut. (
11
) Seega olukorras, kus võlgniku põhihuvide kese asub Euroopa Liidus, määratakse see, millise liikmesriigi kohtud on pädevad menetlusi alustama, kindlaks artikli 3 lõike 1 (ja mitte siseriikliku õiguse) alusel.
27.
Nagu Saksamaa valitsus märgib, on liidu seadusandja lähtunud määruse kehtestamisel vajadusest tagada siseturu nõuetekohane toimimine (vt põhjendused 2, 3, 4 ja 8). Ent sellest ei järeldu, et määruse kohaldamiseks on vaja igas konkreetses maksejõuetusmenetluses tõendada, et selles on olemas piiriülene element. Kui tõlgendada määrust selliselt, et see kohaldub ainult olukorras, kus on olemas piiriülene element, mis hõlmab vähemalt kahte liidu liikmesriiki, tekitaks see märkimisväärset ebakindlust ning kahjustaks menetluste tõhusust ja tulemuslikkust.
28.
Et määrus kohalduks, peab asjaomases maksejõuetusmenetluses iseenesest mõistetavalt figureerima võlgnik, kelle põhihuvide kese on mõnes liikmesriigis (vt põhjendus 14). Kui see ei ole nii, ei saa olla küsimust määruse kohaldumises. Määruse alusel „on võimalik algatada põhimaksejõuetusmenetlus liikmesriigis, kus asub võlgniku põhihuvide kese” ning selles täpsustatakse, et „[s]ellisel menetlusel on üldine kohaldamisala ja selle eesmärk on hõlmata kõiki võlgniku varasid”. (
12
) Mina saan sellest aru nii, et see säte kajastab ühtsuse ja üldisuse põhimõtteid. Eeldan, et soovitud on nende põhimõtete kohaldamist kõikides maksejõuetusmenetlustes.
29.
Pädev kohus tuleks kindlaks määrata võimalikult varasel etapil, et võlausaldajatel oleks võimalik võtta meetmeid võlgniku vara säilimiseks, tagades seeläbi menetluste tõhususe ja tulemuslikkuse. (
13
) Euroopa Kohus on asunud kohtuotsuses Staubitz-Schreiber (
14
) seisukohale, et selleks, et teha kindlaks, milline kohus võib kohtualluvuse sätete järgi alustada maksejõuetusmenetlust, tuleb võlgniku põhihuvide kese kindlaks määrata maksejõuetusmenetluse algatamise taotluse aja seisuga ja mitte menetluse tegeliku algatamise aja seisuga. Sellel varasel etapil võib piiriülese elemendi olemasolu olla teadmata. Ent kohtualluvuse kindlaksmääramist ei saa edasi lükata kuni ajani, mil lisaks võlgniku põhihuvide keskme asukohale on teada ka menetluse erinevate aspektidega seotud asukohad (nagu näiteks kõrvalmenetluste võimalike kostjate elu‑ või asukohad või võlgniku vara kõikide osade asukohad). Täieliku teabe ootamine kahjustaks määruse eesmärgiks olevat maksejõuetusmenetluste tõhusust ja tulemuslikkust ja tooks kaasa õiguskindlusetuse.
30.
Määruse artikli 3 lõikes 1 endas on ühemõtteliselt sätestatud, et „[m]aksejõuetusmenetluste algatamiseks on pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus asub võlgniku põhihuvide kese”. (
15
) Mis tahes muu element ei ole kohtualluvuse kindlaksmääramisel asjakohane. Seega ei puutu võlgniku vara asukoht asjasse, välja arvatud sedavõrd, kui seda tegurit tuleb arvesse võtta selleks, et määrata kindlaks võlgniku põhihuvide keskme asukoht ja/või see, kas tuleks algatada artikli 3 lõike 2 alusel teiseseid menetlusi. Samamoodi ei puutu küsimuses, milline kohus võib kohtualluvuse sätete järgi alustada maksejõuetusmenetlust, asjasse selliste võimalike kostjate elu‑ või asukohad, kelle vastu võidakse esitada (vajaduse korral) hiljem nende menetluste raames likvideerija poolt võlausaldajate huvides hagi tehingute tühistamiseks ja täiendava vara tagasivõitmiseks. Selline hagi allub kohtule, mis on (juba) algatanud maksejõuetusmenetluse, kuna tegemist on hagiga, mis tuleneb sellest menetlusest ja on sellega tihedalt seotud. (
16
) Sellel etapil on maksejõuetusmenetlus juba käimas. Tagasivõitmishagi järgneb kronoloogiliselt maksejõuetusmenetluse algatamisele pädevas kohtus. Sellest järeldub, et sellise hagi kostja elu‑ või asukoht ei saagi üldse mõjutada selle kindlaksmääramist, milline kohus võib kohtualluvuse sätete järgi alustada maksejõuetusmenetlusi.
31.
Vastavalt olen arvamusel, et määruse kohaldamiseks ei ole vaja tõendada piiriülest elementi, mis hõlmaks kahte või enamat liikmesriiki. Kui võlgniku põhihuvide kese on Euroopa Liidus, (
17
)siis määrab kõikides liikmesriikides vahetult kohaldatava määruse artikli 3 lõige 1 kindlaks pädeva kohtu.
32.
Kas pädeva kohtu alluvusse kuulub ka hagi, mille likvideerija esitab tehingu tagasivõitmiseks, kui selle hagi puhul on kostja elu‑ või asukoht mitte teises liikmesriigis vaid kolmandas riigis?
33.
Saksamaa valitsus on seisukohal, et määrus ei kohaldu sellise hagi kohtualluvuse kindlaksmääramisele. Võimalik kostja (ja väga tõenäoliselt asjaomane vara) asub väljaspool Euroopa Liitu. Kostja oleks seetõttu ebasoodsas seisundis, sest ta peaks end kaitsma hagi vastu välismaa jurisdiktsioonis. Pealegi, ehkki määruses on sõnaselgelt ette nähtud pädeva kohtu otsuste tunnustamine ja täitmine liidu teise liikmesriigiga seotud tehingute osas, (
18
) ei ole kolmandate riikide kohtutel mingit kohustust tunnustada ega täita otsuseid, mida Euroopa Liidu pädevad kohtud võivad teha.
34.
Need argumendid ei veena mind. Minu arvates allub määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt pädevale kohtule likvideerija poolt tehingu tagasivõitmiseks esitatud hagi ka sellise kostja puhul, kelle elu‑ või asukoht on kolmandas riigis.
35.
Esiteks toetavad ühtsuse ja üldisuse põhimõtted selgelt sellist lähenemist. Maksejõuetusmenetlus on kõiki võlakohustusi hõlmav menetlus ning kohus riigis, kus asub võlgniku põhihuvide kese, menetleb (selle määratluse kohaselt) enamikku võlgnikuga seotud asjadest (kui see ei oleks nii, siis oleks väljend „põhihuvide kese” tähenduseta). (
19
) Et see kohus – kelle pädevus menetleda asjaomast maksejõuetust peaks olema suhteliselt kergesti ennustatav (
20
) – saaks valvata võlgniku vara õiget hindamist ja võlausaldajate nõuete rahuldamist, peab tal olema volitus lahendada likvideerija poolt võlgniku ja kolmanda isiku vahelise tehingu tagasivõitmiseks esitatud hagi, mille eesmärgiks on võita sellise tehingu ese või vili võlausaldajate huvides tagasi võlgniku vara hulka.
36.
Teiseks ma ei leia, et asjaolu, et määruse sätted, mis reguleerivad otsuste tunnustamist ja täitmist, ei ole kolmandatele riikidele siduvad, välistab kohtualluvuse reegli kohaldamise. On nii tähtis kui ka kasulik eristada ühelt poolt kohtualluvust ja teiselt poolt tunnustamist ja täitmist.
37.
Mis puudutab kohtualluvust, siis see määratakse määruses kindlaks ainult viitega võlgniku põhihuvide keskme asukohale. Euroopa Kohus on puhtalt liidusisese maksejõuetusega seoses juba leidnud, et sellisele kohtule peaks alluma mitte ainult maksejõuetuse põhimenetlus, vaid ka kõrvalmenetlused. (
21
)
38.
Mis puudutab tunnustamist ja täitmist, siis nendega seoses tuleb esiteks märkida, et neid sätteid saab tõlgendada eraldi kohtualluvust reguleerivatest sätetest. Teiseks, isegi kui puudub võimalus tugineda tunnustamiseks ja täitmiseks määrusele endale, ei ole kohtualluvuse kindlaksmääramine tingimata ilma mingi mõjuta. Võib olla võimalik (ehkki ilmselt mitte käesolevas kohtuasjas) saavutada kohtualluvuse tunnustamine ja sellest kinnipidamine kahepoolse lepingu alusel.
39.
On tõsi, et juhul kui likvideerija saavutab kohtuotsuse kolmanda isikuga tehtud tehingu tagasivõitmise kohta, peab ta taotlema selle otsuse tunnustamist ja täitmist riigis, kus on selle kolmanda isiku elu‑ või asukoht (ja/või kus asub selle tehinguga hõlmatud vara). Sellest vaatenurgast oleks ikkagi tegemist tõhusama ja odavama menetlusega, et algatada täiesti eraldi menetlus selles jurisdiktsioonis (ning odavam menetlus hoiab võlausaldajate huvides kokku võlgniku vara). Parimal juhul likvideerija poolt juba saadud otsus tunnustatakse ja täidetakse, halvimal juhul peab ta uuesti pöörduma liidu liikmesriigi pädeva kohtu poole ja taotlema võlgniku vara allahindamist enne lõplikku jaotust võlausaldajate vahel.
40.
Kolmanda isiku vaatenurgast annab automaatse tunnustamise ja täitmise puudumine teataval määral lisakaitset. Võib väga hästi olla nii, et selline kolmas isik, kui talle toimetatakse kätte likvideerija hagiavaldus, otsustab menetluses osaleda ja kaitsta ennast võlgniku põhihuvide keskme asukoha kohtus. Kui ta mis tahes põhjusel ei saa või ei soovi seda teha, on tal kindlam alus taotleda oma kohalikult kohtult, et tema vastu tehtud otsust ei tunnustataks ega täidetaks automaatselt, vaid et nõuet arutataks sisuliselt.
41.
Kolmandaks tasub märkida, et kohtuotsuses Owusu, (
22
) milles käsitleti Brüsseli konventsiooni (
23
) artiklis 2 sätestatud kohtualluvuse reegli (mille kohaselt „kaevatakse isikud, kelle alaline asukoht on osalisriigis, selle riigi kohtutesse”) kohaldamist, leidis suurkoda, et see säte kohaldus ka olukorras, mis hõlmas üheainsa liikmesriigi ja kolmanda riigi kohtute suhet. (
24
) Selles kohtuasjas oli ühe kostja alaline asukoht Ühendkuningriik, ent mitme teise kostja alaline asukoht oli Jamaica, kus hagi aluseks olnud õnnetus oli juhtunud, ning asjas väideti (usutavalt), et forum conveniens oli Jamaica. Selles asjas (nagu ka käesolevas) hõlmas kohtuasja ese osalisriiki ja kolmandat riiki: küsimust ei olnud ühegi teise osalisriigi kohtualluvuses ning puudus igasugune muu seos mõne teise osalisriigiga. (
25
) Suurkoda leidis sellest hoolimata, et Brüsseli konventsiooni artiklis 2 sätestatud kohtualluvuse reegel oli kohustuslik ning ülimuslik võimaluse suhtes, et liikmesriigi kohus kohaldaks forum non conveniens doktriini ja otsustaks, et asi ei allu talle.
42.
Saksamaa valitsuse poolt käesolevas asjas esitatud argumendid on väga sarnased nendele, millele Ühendkuningriigi valitsus kohtuasjas Owusu (
26
) edutult tugines.
43.
Seega on selge, et kohtuotsust Owusu tehes oli suurkoda teadlik, et kui ta otsustab, et asjaomase osalisriigi (Ühendkuningriigi) kohtud ei saa oma pädevusest loobuda kolmanda riigi (Jamaica) kohtute kasuks, siis võib tekkida raskusi tehtava otsuse tunnustamise ja täitmise osas. (
27
) Samuti kaalus Euroopa Kohus kohtuotsuses Owusu konkreetselt lepingute suhtelise toime põhimõtet (selles kontekstis, et Brüsseli konventsioon ei saa panna mingeid kohustusi riikidele, kes ei ole nõustunud sellega ühinema). Ta leidis, et „[s]elles osas piisab tõdemusest, et osalisriigi kohtu pädevuse kindlakstegemine põhjusel, et kostja alaline asukoht on selle riigi territooriumil, isegi seoses vaidlusega, millel vähemalt osaliselt vaidluseseme või hageja alalise asukoha tõttu on kokkupuude kolmanda riigiga, ei saa panna kohustusi viimati nimetatud riigile”. (
28
) Euroopa Kohus pidas ülimuslikuks õiguskindluse põhimõtet, (
29
) ühenduse piires elavate isikute õiguslikku kaitse põhimõtet (
30
) ning kohtualluvuse eeskirjade ühtse kohaldamise põhimõtet, tuletades meelde, et „Brüsseli konventsiooni eesmärk ongi just näha ette ühised eeskirjad siseriiklike ülemääraste eeskirjade välistamiseks”. (
31
)
44.
Suurkoda möönis sõnaselgelt võimalikke tõelisi raskusi (nagu „geograafilisest kaugusest tulenevaid logistilisi probleeme, vajadust hinnata vaidluse sisu Jamaica kriteeriumide alusel, võimalust täita tagaseljaotsust Jamaical ja võimatust esitada teiste kostjate vastu vastuhagi”), ent ta leidis, et „[m]illised need raskused tegelikult ka ei oleks [sellised] kaalutlused [...] ei saa ülalesitatud põhjustel seada kahtluse alla Brüsseli konventsiooni artiklis 2 sisalduva kohtualluvuse põhireegli imperatiivset iseloomu”. (
32
)
45.
Mulle näib, et samad kaalutlused, millele tugines suurkoda oma otsuses kohtuasjas Owusu, kehtivad ka käesolevas asjas ning et seetõttu tuleks ka siin analoogia alusel kohaldada nimetatud otsust.
46.
Neljandaks on seisukoht, et määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt pädev kohus on maksejõuetusmenetluste kontekstis ühtlasi pädev lahendama tagasivõitmise hagisid selliste tehingute puhul, mille on teinud võlgnik ja kolmandas riigis püsivalt asuv kostja, kooskõlas määruse eesmärgiga edendada siseturu nõuetekohast toimimist. Määrus tunnustab sõnaselgelt (põhjenduses 4), et on „vaja vältida selliste olukordade teket, mis motiveerivad osapooli viima varasid või kohtumenetlusi ühest liikmesriigist teise enda jaoks soodsama õigusliku seisundi leidmiseks (forum shopping – meelepärase kohtualluvuse valimine).” Ent samasugune kaalutlus kehtib ka siis, kui kaalutakse olukorda, mis hõlmab Euroopa Liitu ja kolmandat riiki. Kui määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt pädev kohus ei ole pädev lahendama tagasivõitmishagi, siis oleks isik (või ettevõtja), kes taipab, et on sattumas rahalistesse raskustesse, ilmselgelt motiveeritud viima vara Euroopa Liidust välja kahtlaste või näilike tehingute abil isikutega, kelle püsiv elu‑ või asukoht on kolmandates riikides, kõrvaldades asjaomase vara seeläbi likvideerija haardeulatusest ning jättes võlausaldajad ilma võimalusest rahuldada oma nõudeid niipalju kui võimalik võlausaldaja vara arvelt.
47.
Vastavalt olen seisukohal, et R. Schmidi (pankrotivara haldur) ja komisjoni seisukohta tuleb eelistada Saksamaa valitsuse omale. Seisukoht, et määruse artikli 3 lõike 1 kohaselt pädevale kohtule alluvad tagasivõitmise hagid selliste tehingute puhul, mille on teinud võlgnik ja kolmandas riigis püsivalt asuv kostja, austab ühtsuse ja üldisuse põhimõtteid ning edendab ühisturu eesmärke. Likvideerijal on võimalik menetleda võlgniku vara tõhusamalt ja odavamalt, millest saavad kasu võlausaldajad (kellest paljud asuvad tõenäoliselt püsivalt Euroopa Liidus). Need eelised kaaluvad üles kõik kolmandas riigis asuva kostja ebamugavused, mis seisnevad selles, et ta peab kaitsma ennast tema jaoks „vales” jurisdiktsioonis, ning – just nimelt seetõttu, et määruse kohaselt ei kuulu taoline otsus automaatselt tunnustamisele ja täitmisele – igal juhul kaitseb teda omajagu endiselt tema kohalik kohus.
Ettepanek
48.
Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Bundesgerichtshofi (Saksamaa) esitatud eelotsuse küsimusele järgmiselt:
Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et tagasivõitmise hagi isiku vastu, kelle elukoht või registrijärgne asukoht ei ole liikmesriigi territooriumil, allub selle liikmesriigi kohtutele, milles algatati maksejõuetusmenetlus.
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta (EÜT2000 L 160, lk 1; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191) koos muudatustega.
(
3
)	Määruse artikli 18 lõike 2 viimane lause.
(
4
)	Vt eespool 3. ja 4. joonealuses märkuses viidatud põhjendused 2 ja 8.
(
5
)	Vt eespool 4. joonealuses märkuses viidatud põhjendus 8.
(
6
)	Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud põhjendus 12 ja 17. jaanuari 2006. aasta otsus kohtuasjas C-1/04: Staubitz-Schreiber (EKL 2006, lk I-701, punkt 28). „Ühtsuse põhimõte” tähendab, et eksisteerib üks kimp maksejõuetusmenetlusi. „Üldisuse põhimõte” tähendab, et need menetlused hõlmavad kogu võlgniku vara olenemata sellest, kus selle osad võivad asuda.
(
7
)	Selleks teiseseks menetluseks saab olla ainult likvideerimismenetlus ning selle mõju piirdub kõnealuses riigis asuva varaga, vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud põhjendus 12. Sellist määrusega kehtestatud süsteemi on üks kommentaator kohaselt nimetanud „koordineeritult universaalseks”, vt professor Bob Wesselsi artikkel „The Changing Landscape of Cross-border Insolvency Law in Europe”, Juridica International XII/2007, lk 116–124.
(
8
)	Vt kohtujurist Ruiz-Jarabo Colomeri ettepanek eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuasjas Staubitz-Schreiber, punkt 21.
(
9
)	Samamoodi nagu nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruses (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 2001 L 12, lk 1; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42, edaspidi „Brüsseli määrus”) on kostja elu‑ või asukohal piiratud eranditega määrav roll rahvusvahelise kohtualluvuse kindlaksmääramisel.
(
10
)	Artikli 44 lõige 1.
(
11
)	Tsiteeritud eespool punktis 14. Teadaolevalt ei ole Saksamaa ja Šveitsi vahel asjakohast kahepoolset kokkulepet, mistõttu see säte ei kuuluks käesolevas asjas kohaldamisele.
(
12
)	Põhjendus 12.
(
13
)	Vajadust kohaldada viivitamatult määruse kohtualluvuse reeglit, et tagada menetluse tõhusus, rõhutati seoses otsuste tunnustamise süsteemiga 2. mai 2006. aasta otsuse kohtuasjas C-341/04: Eurofood IFSC (EKL 2006, lk I-3813, punkt 52).
(
14
)	Viidatud eespool 6. joonealuses märkuses.
(
15
)	Lähenemisviisi kohta, mida kasutada võlgniku põhihuvide keskme kindlaksmääramisel, vt eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Staubitz-Schreiber, eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Eurofood IFSC ning 20. oktoobri 2011. aasta otsus kohtuasjas C-396/09: Interedil (EKL 2011, lk I-9915).
(
16
)	Vt 12. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C-339/07: Seagon (EKL 2009, lk I-767, punktid 21 ja 28).
(
17
)	Vt eespool 5. joonealuses märkuses viidatud põhjendus 14.
(
18
)	Vt artiklid 16 (Tunnustamise põhimõte), 17 (Tunnustamise tagajärjed) ja 25 (Muude otsuste tunnustamine ja täitmine). Sealhulgas sätestab artikli 25 lõige 1, et kohtuotsused, mis käsitlevad „maksejõuetusmenetluse läbiviimist ja lõpetamist või kohtu heakskiidetud kompromisse” tunnustatakse „ilma lisaformaalsusteta”, ning selle teine lõik sätestab sõnaselgelt, et „[e]simest lõiku kohaldatakse ka otseselt maksejõuetusmenetlusest tuleneva või sellega tihedalt seotud otsuse suhtes isegi juhul, kui selle on teinud mõni teine kohus”.
(
19
)	Vastavalt põhjendusele 13 (viidatud eespool punktis 5) on võlgniku põhihuvide kese koht, kus võlgnik tegeleb regulaarselt oma huvide realiseerimisega ja on seetõttu kolmandate isikute poolt tuvastatav.
(
20
)	Kohtualluvuse reegli eesmärgiks on tagada õiguskindlus ja ennustatavus selle suhtes, mis kohtud on pädevad algatama maksejõuetusmenetlust: vt eespool 6. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Staubitz-Schreiber, punkt 27, ja eespool 13. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Eurofood IFSC, punkt 33.
(
21
)	Vt eespool 16. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Seagon.
(
22
)	1. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C-281/02: Owusu (EKL 2005, lk I-1383).
(
23
)	27. septembri 1968. aasta konventsioon kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades (EÜT 1978, L 304, lk 36), muudetud hilisemate konventsioonidega (edaspidi „Brüsseli konventsioon”). Brüsseli konventsioon tunnistati kehtetuks eespool 9. joonealuses märkuses viidatud Brüsseli määrusega.
(
24
)	Eespool 22. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus Owusu, punkt 35.
(
25
)	Seda rõhutati esimese eelotsuse küsimuse sõnastamisel: vt kohtuotsuse punkt 22.
(
26
)	Vt kohtuotsuse punktid 30 ja 32.
(
27
)	Vt kohtuotsuse punkt 21, millest on selge, et eelotsusetaotluse esitanud kohus juhtis sellele tähelepanu.
(
28
)	Punkt 31.
(
29
)	Vt punktid 38–41.
(
30
)	Vt punkt 42.
(
31
)	Vt punkt 43.
(
32
)	Punktid 44 ja 45. Vt ka seoses väidetavate takistustega Brüsseli konventsiooni artikli 2 kohaldamisel õigussuhetele, mis hõlmavad ainult osalisriiki ja kolmandat riiki, kohtujurist Légeri väga üksikasjalikku ja põhjalikku ettepanekut selles kohtuasjas, ettepaneku punktid 177–216.