62022CJ0548
РЕШЕНИЕ НА СЪДА (първи състав)
12 септември 2024 година (
*1
)
„Преюдициално запитване — Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) — Клаузи 4 и 5 — Принцип на недопускане на дискриминация — Равно третиране в областта на заетостта и професиите — Непрофесионални магистрати и редови магистрати — Мерки за санкциониране на злоупотребата при използването на срочни договори — Работа на срочен трудов договор — Процедура по стабилизиране на правоотношението — Отказ ex lege от всички претенции за периода преди стабилизиране на правоотношението — Поправяне на вредите, произтичащи от липсата на адекватно прилагане на правото на Съюза“
По дело C‑548/22
с предмет преюдициално запитване, отправено на основание член 267 ДФЕС от Giudice di pace di Fondi (Мирови съд Фонди, Италия) с акт от 18 август 2022 г., постъпил в Съда на 18 август 2022 г., в рамките на производство по дело
M. M.
срещу
Presidenza del Consiglio dei ministri,
Ministero della Giustizia,
Ministero dell’Economia e delle Finanze,
СЪДЪТ (първи състав),
състоящ се от: Aл. Арабаджиев (докладчик), председател на състава, T. von Danwitz, P. G. Xuereb, A. Kumin и I. Ziemele, съдии,
генерален адвокат: J. Kokott,
секретар: C. Di Bella, администратор,
предвид изложеното в писмената фаза на производството и в съдебното заседание от 1 февруари 2024 г.,
като има предвид становищата, представени:
–
за M. M., от G. Falso и E. Iorio, avvocati,
–
за италианското правителство, от G. Palmieri, в качеството на представител, подпомагана от L. Fiandaca и F. Sclafani, avvocati dello Stato,
–
за Европейската комисия, от B.‑R. Killmann и D. Recchia, в качеството на представители,
след като изслуша заключението на генералния адвокат, представено в съдебното заседание от 29 февруари 2024 г.,
постанови настоящото
Решение
1
Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 288 ДФЕС, на членове 17, 31, 34 и 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), на член 7 от Директива 2003/88/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно някои аспекти на организацията на работното време (ОВ L 299, 2003 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 3), на клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, сключено на 6 юни 1997 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение за работа при непълно работно време“), приложено към Директива 97/81/EО на Съвета от 15 декември 1997 година относно Рамково споразумение за работа при непълно работно време, сключено между Съюза на конфедерациите на индустриалците и на работодателите в Европа (UNICE), Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) и Европейската конфедерация на профсъюзите (ЕКП) (ОВ L 14, 1998 г., стр. 9; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 35), както и на клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение за срочната работа“), приложено към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (ОВ L 175, 1999 г., стр. 43; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
2
Запитването е отправено в рамките на спор между M. M., непрофесионален заместник-прокурор, от една страна, и Presidenza del Consiglio dei Ministri (Председателство на Министерския съвет, Италия), Ministero della Giustizia (Министерство на правосъдието, Италия) и Ministero dell’economia e delle finanze (Министерство на икономиката и финансите, Италия), от друга страна, по повод на искането на M. M. да ѝ бъдат изплатени суми, за които се твърди, че ѝ се дължат при изпълнение на функциите ѝ на почетен магистрат.
Правна уредба
Правото на Съюза
Рамково споразумение за работа при непълно работно време
3
Клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, озаглавена „Принцип на недискриминация“, предвижда в точка 1:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на непълно работно време не трябва да се третират по по-неблагоприятен начин, отколкото работниците на пълно работно време [в сходно положение], само поради това, че те работят на непълно работно време, освен ако различното отношение не е оправдано от обективни причини“.
Рамково споразумение за срочната работа
4
Клауза 2 от Рамковото споразумение за срочната работа, озаглавена „Приложно поле“, предвижда в точка 1:
„Настоящото споразумение се прилага за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“.
5
Клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, озаглавена „Принцип на недискриминация“, предвижда в точка 1:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор [в сходно положение], само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
6
Клауза 5 от Рамковото споразумение за срочната работа, озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“, гласи:
„1. За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
a)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броят на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
a)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения с неопределена продължителност“.
Директива 2003/88
7
Член 7 от Директива 2003/88, озаглавен „Годишен отпуск“, предвижда в параграф 1:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да гарантират, че всеки работник има право на платен годишен отпуск от най-малко четири седмици в съответствие с условията за придобиване на право и предоставяне на такъв отпуск, предвидени от националното законодателство и/или практика“.
Италианското право
8
Член 29, параграфи 1—3 и 5 от decreto legislativo n. 116 — Riforma organica della magistratura onoraria e altre disposizioni sui giudici di pace, nonché disciplina cessitoria relativa ai magistrati onorari in servizio, a norma della legge 28 aprile 2016, n. 57 (Законодателен декрет № 116 за структурната реформа на непрофесионалната магистратура и други разпоредби относно мировите съдии, както и преходна нормативна уредба относно непрофесионалните магистрати в активна служба) от 13 юли 2017 г. (GURI бр. 177 от 31 юли 2017 г., стр. 1, наричан по-нататък „Законодателен декрет № 116“), заменен с член 1, параграф 629 от legge n. 234 — Bilancio di previsione dello Stato per l’anno finanziario 2022 e bilancio pluriennale per il triennio 2022—2024 (Закон № 234 за държавния бюджет за 2022 г. и многогодишния бюджет за 2022‑2024 г.) от 30 декември 2021 г. (GURI № 310 от 31 декември 2021 г., стр. 1) (наричан по-нататък „член 29 от Законодателен декрет № 116“) гласи:
„1.   Непрофесионалните магистрати, които са на служба към датата на влизане в сила на настоящия декрет, могат да бъдат преназначени при подаване на заявление до навършване на 70 години.
2.   Непрофесионалните магистрати, които са на служба към датата на влизане в сила на настоящия декрет и не са преназначени, тъй като не са подали заявление или не са преминали успешно процедурата за атестация по параграф 3, имат право — без да се засяга правото им на отказ — на обезщетение в размер на 2500 евро бруто, преди приспадане на данъчните удръжки, за всяка година работа, през която магистратът е участвал в заседания в продължение на най-малко 80 дни, и 1500 евро бруто, преди данъчните удръжки, за всяка година работа, през която магистратът е участвал в заседания в продължение на по-малко от 80 дни, но във всички случаи в рамките на общ лимит на служител в размер на 50000 евро бруто, преди данъчните удръжки. Прослуженото време за периоди, надвишаващи шест месеца, се приравнява на една година за целите на изчисляването на дължимото обезщетение по предходното изречение. Получаването на обезщетението води до отказ от всякакви други претенции от какъвто и да е вид, произтичащи от прекратяването на функциите на непрофесионален магистрат.
3.   За целите на преназначаването, посочено в параграф 1, Висшият съдебен съвет организира с решение три отделни процедури за атестиране, които ще се провеждат всяка година през тригодишния период 2022‑2024 г. Те се отнасят до непрофесионални магистрати на служба, които съответно към датата на влизане в сила на настоящия декрет са придобили:
a)
над 16 години прослужено време;
b)
между 12 и 16 години прослужено време;
c)
по-малко от 12 години прослужено време.
[…]
5.   Заявлението за участие в процедурите за атестиране по параграф 3 предполага отказ от всякакви други претенции от какъвто и да е вид, произтичащи от упражнявани преди това функции на непрофесионален магистрат, без да се засяга правото на обезщетение по параграф 2, в случай че не се извърши преназначаване“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
9
М. М. е непрофесионален магистрат, който от 4 април 2001 г. изпълнява функциите на непрофесионален заместник-прокурор. От акта за преюдициално запитване е видно, че функциите на M. M. са сравними с тези на редови магистрат, извършващ дейността на прокурор, и че M. M. има същия правен статут и се ползва от същото икономическо третиране като това на непрофесионалните мирови съдии. След встъпването си в длъжност правоотношението на този магистрат е подновявано многократно, последно с решение на Висшия съдебен съвет от 29 април 2020 г.
10
От 4 април 2001 г. M. M. участва по-специално в десет съдебни заседания по наказателни дела, които са предмет на спора в главното производство, в качеството ѝ на представител на прокуратурата, за които получава обезщетение в размер на 98 EUR за всяко съдебно заседание, от което са удържани данъци. От акта за преюдициално запитване е видно, че за сметка на M. M. не са правени вноски за социално осигуряване, което я лишава от всякаква социална закрила. За сметка на това брутното дневно възнаграждение на редови магистрат, който изпълнява функциите си за неопределено време, възлиза на 248 EUR, като за всеки редови магистрат държавата плаща вноски на компетентните институции, за да осигури социалната им закрила.
11
Тъй като счита, че е жертва на незаконосъобразна разлика в третирането, що се отнася до възнаграждението за изпълняваните от нея функции, М. M. предявява иск пред Tribunale di Roma (Първоинстанционен съд Рим, Италия) за обезщетение за вредите, които твърди, че е претърпяла поради липсата на транспониране в италианския правен ред на Директиви 1999/70 и 2003/88 и на Директива 92/85/ЕИО на Съвета от 19 октомври 1992 година за въвеждане на мерки за насърчаване подобряването на безопасността и здравето по време на работа на бременни работнички и на работнички родилки или кърмачки (Десета специална директива по смисъла на член 16, параграф 1 от Директива 89/391/ЕИО) (ОВ L 348, 1992 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 3, стр. 3). С определение от 13 януари 2021 г. тази юрисдикция осъжда Presidenza del Consiglio dei Ministri (Председателство на Министерския съвет) да поправи имуществените и неимуществените вреди, причинени на М. M. поради липсата на транспониране на посочените директиви, като към датата на подаване на акта за преюдициално запитване на М. М. все още не е изплатено никакво обезщетение във връзка с това осъждане.
12
Впоследствие M. M. сезира Giudice di pace di Fondi (Мирови съд Фонди, Италия), който е запитващата юрисдикция, с иск за заплащане на допълнителна сума за споменатите съдебни заседания в размер на 150 EUR за всяко от тях, или общо 1500 EUR, като обезщетение за вреди поради продължаващата липса на транспониране на посочените директиви. В подкрепа на иска си тя изтъква, че разликата в третирането, съществуваща между нейното икономическо третиране и това на редовите магистрати, представлява дискриминация, забранена от Директиви 1999/70, 97/81 и 2003/88.
13
В това отношение от акта за преюдициално запитване е видно, че според М. М., макар да е изпълнявала функциите на непрофесионален прокурор без прекъсване от 4 април 2001 г., тя е била принудена — за да избегне незабавното прекратяване на тези функции на 28 юни 2022 г. — да подаде молба за участие в процедурата по атестация, предвидена в член 29 от Законодателен декрет № 116.
14
По силата на този член непрофесионален магистрат в активна служба може да поиска да участва в процедура за атестация и стабилизиране, която в случай на успешно представяне в процедурата за атестация му позволява да остане на служба до навършване на 70‑годишна възраст. Той може също така да не подаде заявление за участие в тази процедура и вследствие на това служебното му правоотношение да бъде прекратено. В този случай той има право, при спазване на общия лимит от 50000 EUR бруто, на обезщетение в размер на 1500 EUR бруто за всяка прослужена година, през която е участвал в съдебни заседания в продължение на по-малко от 80 дни, или на обезщетение в размер на 2500 EUR бруто за всяка прослужена година, през която е участвал в съдебни заседания в продължение на най-малко 80 дни. Това обезщетение се предоставя и на непрофесионалните магистрати, които, макар да са поискали да участват в посочената процедура, не са я преминали успешно.
15
За непрофесионален магистрат като М. M. заявлението за участие в процедурата по стабилизиране или получаването на посоченото обезщетение обаче би довело до отказ ex lege от всякакви други претенции от какъвто и да е вид, произтичащи от упражнявани преди това функции на непрофесионален магистрат. Единствената възможност да няма отказ от такива претенции е лицето да напусне службата, без да получи никакво обезщетение.
16
Поради това пред запитващата юрисдикция M. M. поддържа, че италианското законодателство не ѝ позволява да претендира сумите, на които има право поради нетранспониране на Директиви 1999/70, 2003/88 и 92/85, така че, от една страна, това законодателство противоречи на правото на Съюза, и от друга страна, тази юрисдикция следва да остави без приложение посоченото законодателство.
17
Запитващата юрисдикция посочва, че в решения от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии) (C‑658/18, EU:C:2020:572), и от 7 април 2022 г., Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии) (C‑236/20, EU:C:2022:263), Съдът е постановил, че държавите членки трябва да осигурят транспонирането на директивите, посочени в точка 16 от настоящото решение, по отношение на мировите съдии, чиято длъжност е приравнена от италианския закон на тази на непрофесионалните заместник-прокурори.
18
В случая обаче, ако спрямо М. M. се приложи член 29 от Законодателен декрет № 116, тя би била длъжна да се откаже от всякакви вземания от какъвто и да е вид, произтичащи от изпълнението на функциите на непрофесионален магистрат, и по този начин би била лишена от защитата на правата ѝ, гарантирани с тези директиви.
19
Освен това запитващата юрисдикция посочва по същество, че за да се бори с несигурното положение на непрофесионалните магистрати, с тази национална разпоредба италианското законодателство е предвидило несигурно запазване на техните функции чрез участието им в процедури за атестиране и запазване на дейността им или изплащането на нищожно обезщетение с оглед на вредата, претърпяна във връзка с прекратяването на функциите им.
20
При тези обстоятелства Giudice di pace di Fondi (Мирови съд Фонди) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 288 [ДФЕС], членове 17, 31, 34 и 47 от [Хартата] и член 7 от [Директива 2003/88], клауза 4 от Рамковото споразумение за работа на непълно работно време и клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба като предвидената в член 29 от [Законодателен декрет № 116], който предвижда автоматичен отказ ex lege от всякакви претенции, свързани с прилагането на [Директиви 1999/70, 97/81 и 2003/88], с изгубване на всички други видове защита във връзка с възнагражденията, трудовоправната и социалната закрила, гарантирани от правото на Съюза:
a)
в случай на подаване само на заявление за участие на непрофесионален магистрат, в качеството на европейски работник на срочен договор и при непълно работно време, сравним с професионалния магистрат като европейски работник за неопределено време и при пълно работно време, в процедури за стабилизиране, които само формално прилагат клауза 5, точка 1 от [Рамковото споразумение за срочната работа],
б)
или в случай на неуспешно представяне в тези процедури или неподаване на заявлението, с получаването на обезщетение в размер, който е явно неадекватен и непропорционален на вредите, претърпени в резултат на липсата на транспониране на тези директиви?“.
Производството пред Съда
21
Запитващата юрисдикция отправя искане преюдициалното запитване по настоящото дело да бъде разгледано по реда на бързото производство по член 105 от Процедурния правилник на Съда. В подкрепа на искането си тази юрисдикция отбелязва, че по силата на член 29 от Законодателен декрет № 116 ищцата в главното производство е длъжна да избере между, от една страна, отказа от всякакви претенции, които може да предяви срещу италианската държава, и от друга страна, незабавното прекратяване на функциите ѝ в областта на правораздаването, без обезщетение за вредите, претърпени поради липсата на транспониране от страна на Италианската република на Директиви 1997/81, 1999/70 и 2003/88. Според запитващата юрисдикция този избор съставлява сериозно нарушение на независимостта на магистратите, което обосновава разглеждането на настоящото дело в най-кратки срокове.
22
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 105, параграф 1 от Процедурния правилник по искане на запитващата юрисдикция или, по изключение, служебно, след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат председателят на Съда може да реши определено преюдициално запитване да бъде разгледано по реда на бързото производство, в отклонение от разпоредбите на настоящия правилник, когато естеството на делото изисква то да бъде разгледано в кратки срокове.
23
В случая на 30 септември 2022 г., след изслушване на съдията докладчик и генералния адвокат, председателят на Съда решава да отхвърли искането, посочено в точка 21 от настоящото решение.
24
Всъщност актът за преюдициално запитване не позволява на Съда да разбере нито последиците за М. M. при липсата на бързо производство, нито как тази липса би могла конкретно да засегне независимостта на магистратите.
25
Във всеки случай следва да се припомни, че при липсата на доказателства, които да сочат, че разглеждането на делото по реда на бързото производство би позволило да се избегнат такива последици, правната несигурност, засягаща ищеца или жалбоподателя в главното производство, сама по себе си не може да обоснове провеждането на това производство (вж. в този смисъл определение на председателя на Съда от 27 юни 2016 г., S., C‑283/16, EU:C:2016:482, т. 11).
По допустимостта на преюдициалното запитване
26
Съгласно постоянната практика на Съда въведеното с член 267 ДФЕС производство е инструмент за сътрудничество между Съда и националните юрисдикции, чрез който Съдът предоставя на националните юрисдикции насоки за тълкуването на правото на Съюза, необходими им за разрешаване на висящия пред тях спор (решение от 22 февруари 2024 г., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, т. 20 и цитираната съдебна практика).
27
След като актът за преюдициално запитване е основание за това производство, в самия този акт националната юрисдикция трябва ясно да посочи фактическата обстановка и правната уредба в основата на спора в главното производство и да даде необходимите обяснения за причините да избере разпоредбите от правото на Съюза, които иска да бъдат тълкувани, както и връзката, която прави между тези разпоредби и приложимото към спора, с който е сезирана, национално законодателство (решение от 22 февруари 2024 г., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, т. 21 и цитираната съдебна практика).
28
В това отношение е важно да се подчертае също, че съдържащата се в актовете за преюдициално запитване информация трябва да позволи, от една страна, на Съда да даде полезен отговор на поставените от националната юрисдикция въпроси и от друга, на правителствата на държавите членки и на другите заинтересовани субекти да упражнят правото си по член 23 от Статута на Съда на Европейския съюз да представят становища. Съдът трябва да следи това право да се зачита предвид факта, че по силата на посочената разпоредба на заинтересованите субекти се съобщават само актовете за преюдициално запитване (решение от 22 февруари 2024 г., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, т. 22 и цитираната съдебна практика).
29
Тези кумулативни изисквания към съдържанието на преюдициалното запитване са посочени изрично в член 94 от Процедурния правилник на Съда, с който запитващата юрисдикция би следвало да е запозната в рамките на въведеното от член 267 ДФЕС сътрудничество и с който тя следва добросъвестно да се съобразява. Освен това те са припомнени в точки 13, 15 и 16 от Препоръките на Съда на Европейския съюз към националните юрисдикции относно отправянето на преюдициални запитвания (OВ C 380, 2019 г., стр. 1) (решение от 22 февруари 2024 г., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, т. 23 и цитираната съдебна практика).
30
Следва да се отбележи, че с въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 288 ДФЕС, членове 17, 31, 34 и 47 от Хартата, член 7 от Директива 2003/88, клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време и клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда, че за да могат да продължат да изпълняват функциите си, непрофесионалните магистрати са длъжни да участват в процедура за атестация, която, от една страна, в случай на положителен резултат, им позволява превръщане на срочното им трудово правоотношение в такова за неопределено време до навършване на 70‑годишна възраст, и от друга страна, в случай на отрицателен резултат, позволява на тези магистрати да получат обезщетение, когато както успешното, така и неуспешното представяне при атестацията с приемане на обезщетението водят до отказ ex lege от всякакви претенции, които те биха могли да предявят въз основа на тези разпоредби по отношение на изпълняваните преди това функции на непрофесионален магистрат.
31
В това отношение следва да се отбележи, първо, че запитващата юрисдикция не иска самостоятелно тълкуване на член 288 ДФЕС или на членове 17, 31, 34 и 47 от Хартата, тъй като тези разпоредби са изтъкнати единствено в подкрепа на искането за тълкуване на Директива 2003/88, на Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, както и на Рамковото споразумение за срочната работа (вж. по аналогия решение от 7 април 2022 г., Ministero della Giustizia и др. (Статут на италианските мирови съдии), C‑236/20, EU:C:2022:263, т. 26).
32
Второ, що се отнася до член 7 от Директива 2003/88, следва да се констатира, че този член не е релевантен за разрешаването на спора в главното производство, тъй като в рамките на този спор M. M. иска не зачитането на правото на платен годишен отпуск, закрепено в посочената разпоредба, а по същество заплащането на възнаграждение, равно на това, което получава редови магистрат.
33
Трето, що се отнася до клауза 4 от Рамковото споразумение за работа при непълно работно време, следва да се отбележи, че никакво обстоятелство в акта за преюдициално запитване не позволява да се установи, че М. M. работи на непълно работно време по смисъла на това рамково споразумение.
34
Четвърто, що се отнася до клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, следва да се констатира, че с въпроса си запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали с оглед на тази клауза механизмът, предвиден в член 29 от Законодателен декрет № 116, е законосъобразен, доколкото макар тази национална разпоредба да позволява преобразуването на срочното трудово правоотношение на непрофесионален магистрат в трудово правоотношение за неопределено време, тя възпрепятства този магистрат да получи същото възнаграждение като това, което имат редовите магистрати, изпълняващи сходни функции, тъй като това преобразуване предполага отказ ex lege от всякакви претенции, произтичащи от прекратяването на изпълняваните преди това функции на непрофесионален магистрат.
35
За да се отговори на този въпрос, е необходимо предварително да се установи дали посочената клауза от Рамковото споразумение за срочната работа изисква да се предостави същото възнаграждение за изпълняваните функции на непрофесионалните и на редовите магистрати. В това отношение по-специално следва да се прецени, първо, дали непрофесионален магистрат в положението на М. M. може да бъде квалифициран като „работник“ на срочен трудов договор по смисъла на клауза 2 от Рамковото споразумение за срочната работа, второ, дали твърдяното различно третиране се отнася до „условие за наемане на работа“ по смисъла на клауза 4 от Рамковото споразумение, трето, дали този магистрат се намира в положение, сходно с това на редови магистрат, и четвърто, дали и евентуално до каква степен тази разлика в третирането може да бъде обоснована с „обективна причина“ по смисъла на последната клауза (вж. в този смисъл решение от 27 юни 2024 г., Peigli, C‑41/23, EU:C:2024:554, т. 39—50).
36
Следва обаче да се отбележи, че дори да се приеме, че първите три условия, посочени в предходната точка от настоящото решение, са изпълнени, Съдът не разполага с информация, която да му позволи да прецени дали евентуално е налице „обективна причина“ по смисъла на клауза 4, параграф 1 от това рамково споразумение. В този контекст Съдът не разполага с информация, позволяваща да се изясни дали евентуални разлики по-специално относно вида на споровете, с които тези категории магистрати следва да се занимават, и относно цената на иска по тези спорове, или пък условията и редът за назначаване на посочените магистрати, биха позволили да се обоснове законосъобразността на разлика в третирането като разглежданата. Накрая, информацията, с която разполага Съдът, не позволява да се преценят разликите във възнаграждението на непрофесионалните и редовите магистрати.
37
Следва също да се отбележи, че както е видно от акта за преюдициално запитване, макар М. M. да претендира същото „дневно възнаграждение“ като получаваното от редови магистрат, тя изтъква разлика в третирането, като се позовава на възнаграждението, което би получила не за работен ден, а за участието в съдебни заседания, които не надвишават пет часа. При тези условия Съдът не разполага с информация, която да му позволи да установи дали претенциите на ищцата в главното производство се отнасят до същия вид престации като извършваните от редовите магистрати.
38
Впрочем от точки 34 и 36 от заключението на генералния адвокат по същество следва, че преюдициалното запитване не позволява да се установи дали или в каква степен получаваното от ищцата в главното производство възнаграждение, което е по-ниско от това на редовите магистрати, трябва да се счита за неоправдано по-неблагоприятно третиране по смисъла на клауза 4, точка 1 от Рамковото споразумение за срочната работа.
39
С оглед на изложените по-горе съображения следва да се приеме, че преюдициалното запитване не отговаря на изискванията, предвидени в член 94 от Процедурния правилник на Съда, и поради това трябва да се обяви за недопустимо.
40
Следва обаче да се припомни, че запитващата юрисдикция си запазва възможността да отправи ново преюдициално запитване, като представи на Съда всички данни, които му позволяват да се произнесе (решение от 22 февруари 2024 г., Ente Cambiano società cooperativa per azioni, C‑660/22, EU:C:2024:152, т. 35).
По съдебните разноски
41
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:
Преюдициалното запитване, отправено от Giudice di pace di Fondi (Мирови съд Фонди, Италия) с акт от 18 август 2022 г., е недопустимо.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.