62018CJ0457_RES
Дело C‑457/18
Република Словения
срещу
Република Хърватия
Решение на Съда (голям състав) от 31 януари 2020 година
„Неизпълнение на задължения от държава членка — Член 259 ДФЕС — Компетентност на Съда — Определяне на общата граница между две държави членки — Пограничен спор между Република Хърватия и Република Словения — Арбитражно споразумение — Арбитражно производство — Съобщение от Република Хърватия за решението си да прекрати споразумението поради нередовност, за допускането на която тя упреква член на арбитражния съд — Арбитражно решение, постановено от арбитражния съд — Твърдяно неспазване от страна на Република Хърватия на арбитражното споразумение и на определената от арбитражното решение граница — Принцип на лоялно сътрудничество — Искане за изключване на документ от преписката — Защита на правните становища“
Европейски съюз — Институции — Право на публичен достъп до документи — Регламент № 1049/2001 — Изключения от правото на достъп до документи — Защита на правните становища — По-висш обществен интерес, който диктува оповестяването на документите — Понятие — Оповестяване на правно становище на Комисията, мотивирано със собствените интереси на страна по спора — Изключване
(член 259, трета алинея ДФЕС; член 4, параграф 2, второ тире от Регламент № 1049/2001 на Европейския парламент и на Съвета)
(вж. т. 70 и 71; т. 1 от диспозитива)
Иск за установяване на неизпълнение на задължения — Компетентност на Съда — Граници — Арбитражно споразумение между две държави членки за решаването на пограничен спор — Международно споразумение, сключено между държавите членки, което не е неразделна част от правото на Съюза — Иск, основан на нарушение на правото на Съюза, което има акцесорен характер спрямо твърдяното незачитане на посоченото споразумение — Липса на компетентност на Съда — Пограничен спор
(членове 258 ДФЕС и 259 ДФЕС)
(вж. т. 91, 92 и 101—108; т. 2 от диспозитива)
Държави членки — Задължения — Задължение за лоялно сътрудничество — Обхват — Пограничен спор между две държави членки — Задължение за лоялни действия за постигането на окончателно разрешение на този спор в съответствие с международното право — Начини за уреждане на спорове — Понятие — Сезиране на Съда посредством арбитражна клауза — Включване
(член 4, параграф 3 ДЕС; член 273 ДФЕС)
(вж. т. 109)
Резюме
Съдът на Европейския съюз не е компетентен да се произнася по пограничен спор между Словения и Хърватия, като съгласно член 4, параграф 3 ДЕС тези две държави членки обаче са длъжни да работят лоялно за постигането на окончателно правно разрешение на този спор в съответствие с международното право
В решение Словения/Хърватия (C‑457/18), постановено на 31 януари 2020 г., големият състав на Съда приема, че не е компетентен да се произнесе по иска, предявен от Словения на основание член 259 ДФЕС, целящ да се признае, че Хърватия не е изпълнила задълженията си по правото на Европейския съюз, тъй като е нарушила задълженията си, произтичащи за последната държава членка от сключено със Словения арбитражно споразумение, предназначено да разреши пограничния спор между тези две държави, както и от арбитражно решение, с което се определят морските и сухопътните граници между посочените държави. При все това Съдът уточнява, че тази липса на компетентност не засяга никое задължение, произтичащо за всяка от тези две държави членки както в отношенията помежду им, така и спрямо Съюза и другите държави членки, от член 4, параграф 3 ДЕС да работят лоялно за постигането на окончателно правно разрешение в съответствие с международното право, за да се гарантира ефективното и необезпокоявано прилагане на правото на Съюза в съответните зони. За неговото постигане те могат да изберат единия или другия начин за уреждане на спора си, включително, ако е необходимо, да го изпратят на Съда по силата на специално споразумение на основание член 273 ДФЕС.
Хърватия и Словения сключват арбитражно споразумение през ноември 2009 г. с цел да разрешат въпроса за определянето на техните общи граници след обявяването на тяхната независимост от Социалистическа федеративна република Югославия. По силата на това споразумение, влязло в сила една година по-късно, двете държави се задължават да отнесат този спор до създадения с него арбитражен съд, чието решение ще бъде задължително за тях. Вследствие на отклонение от обичайния ход на производството пред арбитражния съд поради неофициална размяна на съобщения между арбитъра, посочен от Словения, и представителя на тази държава пред арбитражния съд по време на неговите разисквания, Хърватия счита, че е застрашена способността на този съд да постанови независимо и безпристрастно решение. Така през юли 2015 г. тя уведомява Словения, че я счита за отговорна за съществени нарушения на арбитражното споразумение. Поради това, като се позовава на Виенската конвенция за правото на договорите (
1
), тя решава да прекрати незабавно арбитражното споразумение. Арбитражният съд обаче приема, че следва да продължи арбитражното производство и през юни 2017 г. постановява арбитражно решение, с което определя морската и сухоземната граница между двете засегнати държави. Хърватия не изпълнява това арбитражно решение. През юли 2018 г. Словения предявява пред Съда иск за установяване на неизпълнение на задължения. Най-напред тя твърди, че Хърватия е нарушила редица задължения, които има по силата на първичното право (
2
), като не е изпълнила задълженията си, произтичащи от арбитражното споразумение и от арбитражното решение, по-специално като не спазва определената в това решение граница. Освен това тя поддържа, че по този начин Хърватия е нарушила редица норми на вторичното право (
3
).
Като се произнася по повдигнатото от Хърватия възражение за недопустимост, Съдът припомня, че не е компетентен да се произнесе по тълкуването на международно споразумение, сключено от държави членки, чийто предмет остава извън областите на компетентност на Съюза, както и по произтичащите от него задължения за тези държави. По-нататък Съдът стига до извода, че не е компетентен да се произнесе по иск за установяване на неизпълнение на задължения, предявен на основание член 258 ДФЕС или 259 ДФЕС, когато изтъкнатото в негова подкрепа нарушение на разпоредбите на правото на Съюза има акцесорен характер спрямо твърдяното неизпълнение на задължения, произтичащи от такова споразумение.
Съдът обаче констатира, че твърдените от Словения нарушения на правото на Съюза са резултат от твърдяното неизпълнение от Хърватия на задълженията, произтичащи от арбитражното споразумение и от постановеното въз основа на него арбитражно решение, или се основават на предпоставката, че сухопътната и морската граница между тези две държави членки е била определена с това решение.
Като подчертава, че в случая арбитражното решение е постановено от международен съд, учреден по силата на уредено от международното право двустранно арбитражно споразумение, чийто предмет не попада в областите на компетентност на Съюза и по което Съюзът не е страна, Съдът отбелязва, че нито арбитражното споразумение, нито арбитражното решение са неразделна част от правото на Съюза. В това отношение той уточнява, че позоваването на посоченото арбитражно решение, направено неутрално в разпоредба от Акта за присъединяване на Хърватия към Съюза, не може да се тълкува в смисъл, че включва в правото на Съюза международните задължения, поети от двете държави членки в рамките на посоченото по-горе арбитражно споразумение.
При тези обстоятелства Съдът приема, че твърдените нарушения на правото на Съюза в случая имат акцесорен характер спрямо на твърдяното неизпълнение от Хърватия на задълженията, произтичащи от разглежданото двустранно споразумение. Като посочва, че искът за установяване на неизпълнение на задължения от държава членка по член 259 ДФЕС може да има за предмет единствено неизпълнението на задължения, произтичащи от правото на Съюза, Съдът постановява, че следователно не е компетентен да се произнесе в рамките на настоящия иск по твърдяно неизпълнение на задълженията, произтичащи от арбитражното споразумение и от арбитражното решение, от което произтичат твърденията за нарушения на Словения, изведени от твърдени нарушения на правото на Съюза.
Накрая, като припомня запазената за държавите членки компетентност в съответствие с международното право в областта на географското определяне на техните граници, както и обстоятелството, че съгласно арбитражното споразумение страните по тази конвенция следва да вземат необходимите мерки, за да изпълнят арбитражното решение, Съдът приема, че в рамките на настоящия иск не следва да разглежда въпроса за площта и границите на съответните територии на Хърватия и Словения, прилагайки направо границата, определена от арбитражното решение, за да провери дали разглежданите нарушения на правото на Съюза са действително извършени.
(
1
)	Виенска конвенция за правото на договорите от 23 май 1969 г., Recueil des traités des Nations unies, vol. 1155, p. 331).
(
2
)	Става въпрос за член 2 ДЕС и член 4, параграф 3 ДЕС.
(
3
)	Направено е позоваване на член 5, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1380/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година относно общата политика в областта на рибарството, за изменение на регламенти (ЕО) № 1954/2003 и (ЕО) № 1224/2009 на Съвета и за отмяна на регламенти (ЕО) № 2371/2002 и (ЕО) № 639/2004 на Съвета и Решение 2004/585/ЕО на Съвета (ОВ L 354, 2013 г., стр. 22); системата за контрол, инспекции и изпълнението на правилата, предвидени в Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета от 20 ноември 2009 година за създаване на система за контрол на Общността за гарантиране на спазването на правилата на общата политика в областта на рибарството (ОВ L 343, 2009 г., стр. 1 и поправка в OB L 149, 2015 г., стр. 23) и в Регламент за изпълнение (ЕС) № 404/2011 на Комисията от 8 април 2011 година за определяне на подробни правила за прилагане на Регламент (ЕО) № 1224/2009 на Съвета за създаване на система за контрол на Общността за гарантиране на спазването на правилата на общата политика в областта на рибарството (ОВ L 112, 2011 г., стр. 1 и поправка в OB L 328, 2011 г., стр. 58), членове 4 и 17 във връзка с член 13 от Регламент (ЕС) 2016/399 на Европейския парламент и на Съвета от 9 март 2016 година относно Кодекс на Съюза за режима на движение на лица през границите (Кодекс на шенгенските граници) (ОВ L 77, 2016 г., стр. 1); както и член 2, параграф 4 и член 11, параграф 1 от Директива 2014/89/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 23 юли 2014 година за установяване на рамка за морско пространствено планиране (ОВ L 257, 2014 г., стр. 135).