62022CJ0173_RES
Sag C-173/22
MG
mod
Den Europæiske Investeringsbank
Domstolens dom (Første Afdeling) af 30. november 2023
»Appel – personalesag – ansatte ved Den Europæiske Investeringsbank (EIB) – de administrative bestemmelser, der finder anvendelse på ansatte ved EIB – løn – familietillæg – tillæg, der udbetales til den forælder, der har forældremyndigheden – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 41, stk. 2 – retten til at blive hørt – ulovlighedsindsigelse vedrørende administrative bestemmelser – ligebehandlingsprincippet – proportionalitetsprincippet – annullations- og erstatningssøgsmål«
Tjenestemænd – principper – ret til forsvar – pligt til at høre den pågældende før vedtagelsen af en bebyrdende retsakt – rækkevidde
[Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41, stk. 2, litra a)]
(jf. præmis 21-24 og 32)
Tjenestemænd – Den Europæiske Investeringsbanks ansatte – løn – familietillæg – administrationens afgørelse om ændring af modtager af tillæg fra én forælder til den anden – vedtagelse af afgørelsen uden forudgående mulighed for, at den forælder, der blev frataget modtagelse af tillæg, kan fremsætte sine bemærkninger – tilsidesættelse af retten til at blive hørt – konsekvenser
[Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 41 og art. 2, stk. 1, litra a); Den Europæiske Investeringsbanks personalevedtægt, art. 41]
(jf. præmis 28, 31 og 33-41)
Tjenestemænd – Den Europæiske Investeringsbanks ansatte – løn – familietillæg – børnetilskud – betingelser for tildeling – faktisk forsørgelse – Bankens interne regler om tildeling af børnetilskud til den forælder, der har forældremyndigheden over barnet – tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet
(Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder, art. 20; Den Europæiske Investeringsfonds personalereglement, bilag I)
(jf. præmis 45-56)
Tjenestemandssager – erstatningssøgsmål – annullation af den anfægtede ulovlige retsakt – ikke-økonomisk tab, som kan adskilles fra den ulovlighed, som ikke kan erstattes fuldt ud ved annullationen – bevisbyrde
(Tjenestemandsvedtægten, art. 91)
(jf. præmis 64)
Resumé
Appellanten, MG, har været ansat ved Den Europæiske investeringsbank (EIB) siden 1998. I 2003 indgik han ægteskab med A, der ligeledes var ansat ved EIB. De har fem børn.
I 2017 indgav A begæring om skilsmisse fra MG ved tribunal d’arrondissement de Luxembourg (kredsdomstolen i Luxembourg, Luxembourg). Denne domstol fastsatte børnenes bopæl hos A. Appellanten blev tilkendt samværsret hver anden weekend og i halvdelen af skoleferierne. Den luxembourgske ret i sager om foreløbige forholdsregler bestemte ved kendelse af 20. juli 2018, at appellanten skulle betale A et underholdsbidrag på 300 EUR pr. måned for hvert af deres børn, samt visse andre udgifter.
EIB oplyste i skrivelse af 11. oktober 2018 MG om afgørelsen (herefter »skrivelse af 11. oktober 2018«), hvorefter MG fra oktober 2018 ikke længere var berettiget til familietillæg, børnetilskud eller uddannelsestillæg (herefter samlet »familietillæggene«) eller til deraf afledte økonomiske rettigheder i medfør af de administrative bestemmelser, der finder anvendelse på ansatte ved EIB. Denne skrivelse blev fulgt op af en forligsprocedure, som blev indledt på A’s anmodning i henhold til artikel 41 i EIB’s personalevedtægt (
1
), uden at appellanten var blevet underrettet herom.
Appellanten nedlagde påstand om annullation af skrivelsen af 11. oktober 2018. Dette søgsmål blev forkastet ved Rettens dom af 21. december 2021, MG mod EIB (
2
).
Efter at appellen blev iværksat, ophævede Domstolen Rettens dom med den begrundelse, at sidstnævnte havde begået retlige fejl, idet den havde fastslået, at appellantens ret til at blive hørt ikke var blevet tilsidesat, og at ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet ikke blev tilsidesat af de administrative bestemmelser, der finder anvendelse på ansatte ved EIB, som fastsatte, at for at et barn kan anses for være under en ansats forsørgerpligt, skal dette barn faktisk forsøges af sidstnævnte, idet en sådan forsørgelse bl.a. kræver, at barnet bor i den ansattes husstand.
Domstolens bemærkninger
Indledningsvis bemærkede Domstolen, at artikel 41, stk. 2, litra a), i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«) bestemmer, at retten til god forvaltning navnlig omfatter retten for enhver til at blive hørt, inden der træffes en individuel foranstaltning over for ham eller hende, som måtte berøre vedkommende negativt.
Som det følger af selve dens ordlyd, finder denne bestemmelse generel anvendelse. Heraf følger, at retten til at blive hørt skal overholdes i enhver procedure, som kan udmunde i en bebyrdende retsakt, selv om de anvendelige regelsæt ikke udtrykkeligt foreskriver en sådan formalitet.
Inden for konteksten af en administrativ procedure indebærer retten til at blive hørt, at den pågældende har haft mulighed for på hensigtsmæssig måde at tilkendegive sit synspunkt vedrørende udkastet til afgørelse inden for rammerne af en mundtlig og/eller skriftlig udveksling, som indledt af denne myndighed, og hvor bevisbyrden påhviler denne myndighed. Navnlig skal den pågældende være blevet udtrykkeligt underrettet om et udkast til afgørelse og opfordret til at fremsætte sine bemærkninger. Det er således alene, når der tages højde for konsekvenserne af den påtænkte beslutning, at den pågældende vil have været i stand til at påvirke den pågældende beslutningsproces.
EIB havde imidlertid ikke i det foreliggende tilfælde givet appellanten mulighed for rettidigt at fremsætte sine bemærkninger og dermed påvirke den omhandlede beslutningsproces.
Domstolen tilføjede, at for at tilsidesættelsen af den berørte parts ret til at blive hørt kan føre til annullation af en individuel afgørelse fra den administrative myndighed, som kan være ugunstig for vedkommende, skal denne myndighed havde rådet over en skønsbeføjelse, da den traf den pågældende afgørelse.
Dette var tilfældet i denne sag. Domstolen forkastede EIB’s anbringende om, at det ikke ville have været muligt at foretage en forskellig fordeling af familietillæggene mellem appellanten og hans tidligere hustru, henset til de bestemmelser, der finder anvendelse på ansatte ved EIB. Domstolen bemærkede nemlig, at det fremgik af Rettens bemærkninger, at EIB kunne have anlagt en anden fortolkning af sine egne administrative bestemmelser, og at den således rådede over en skønsbeføjelse, således at den omhandlede procedure kunne have ført til et andet resultat, hvis appellanten havde haft mulighed for at fremsætte sine bemærkninger inden vedtagelsen af skrivelsen af 11. oktober 2018.
Domstolen fastslog desuden, at de administrative bestemmelser, der finder anvendelse på ansatte ved EIB, for så vidt som deres fortolkning under ingen omstændigheder gør det muligt at antage, at en forælder, som ikke er blevet tillagt den fulde forældremyndighed over et barn, rent faktisk bidrager til barnets underhold, tilsidesætter ligebehandlingsprincippet og proportionalitetsprincippet.
Børnetilskud har således et socialt formål og er begrundet i de udgifter, der er en følge af det aktuelle og utvivlsomme behov, som er knyttet til barnet og den omstændighed, at det rent faktisk forsørges. For så vidt angår formålet med familietillægget skal vurderingen af, om en forælder, der har fuld forældremyndighed, og en forælder, der ikke har forældremyndighed, befinder sig i ensartede situationer, foretages ved at afklare, om begge forældre bidrager finansielt til deres børns underhold.
Det følger heraf, at forældre, der begge reelt bidrager til deres barns underhold, befinder sig i en sammenlignelig situation med hensyn til udbetaling af børnetilskud, og at den principielle udbetaling af børnetilskud til kun en af dem udgør en forskellig behandling, som skal være objektivt begrundet.
I denne henseende indebærer den omstændighed principielt, at en af forældrene har den faktiske forældremyndighed over barnet, idet barnet på tidspunktet bor hos denne forælder, at den nævnte forælder yder et faktisk bidrag til barnets underhold. En sådan omstændighed udelukker imidlertid på ingen måde, at den anden forælder, selv om den pågældende ikke har den fulde forældremyndighed over barnet, også faktisk bidrager til barnets underhold, navnlig henset til barnets ret i henhold til chartrets artikel 24, stk. 3, til regelmæssigt at have personlig forbindelse og direkte kontakt med begge sine forældre, medmindre dette er i strid med barnets interesser.
Det er i denne sammenhæng ligeledes vigtigt, at proportionalitetsprincippet overholdes, og det indebærer, at EU-institutionernes retsakter ikke må gå videre end nødvendigt og passende for gennemførelsen af det med den pågældende lovgivning lovligt tilsigtede formål, hvorved det forudsættes, at såfremt det er muligt at vælge mellem flere egnede foranstaltninger, skal den mindst bebyrdende foranstaltning vælges, og byrderne må herved ikke være uforholdsmæssige i forhold til de tilsigtede mål.
Selv om den omstændighed, at der foreligger en retsafgørelse truffet af en national ret, som fastsætter størrelsen af de bidrag til barnets underhold, som en fraskilt ansat skal betale, udgør et forhold, som institutionen skal tage hensyn til, kan denne omstændighed i denne henseende ikke fritage sidstnævnte fra selv at udøve sin skønsbeføjelse med henblik på at afgøre, om denne ansatte faktisk bidrager til barnets underhold.
(
1
) – Artikel 41 i vedtægten for EIB’s ansatte, der blev vedtaget den 20.4.1960 af EIB’s bestyrelse, bestemmer, i den affattelse som fandt anvendelse frem til den 31.12.2019, følgende:
»[…] Ud over søgsmål ved Domstolen og før der anlægges et sådant søgsmål, kan tvister bortset fra tvister, der følger af iværksættelse af de i artikel 38 nævnte foranstaltninger, gøres til genstand for en forligsprocedure ved Bankens forligsudvalg [...]«
(
2
) – Dom af 21.12.2021, MG mod EIB (T-573/20, EU:T:2021:915).