61994C0017
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
MICHAEL B. ELMER
fremsat den 13. juli 1995 (
*1
)
1.
I denne sag har Tribunal de grande instance de Bergerac forelagt Domstolen forskellige spørgsmål om forholdet mellem de franske regler om insemineringscentre for tyresæd og traktatens regler om statsmonopoler, om etableringsretten og om den frie udveksling af tjenesteydelser samt forskellige direktiver om dyrlægevirksomhed og racerent aviskvæg. Sagen rejser derudover spørgsmål om kravene til en forelæggelseskendelses beskrivelse af sagens faktiske omstændigheder og om forholdet til Domstolens praksis om rent interne situationer.
Den nationale lovgivning
2.
De franske regler vedrørende inseminering af husdyr er fastlagt i lov nr. 66-1005 af 28. december 1966 om opdræt samt i en række gennemførelsesbestemmelser. Efter lovens artikel 4 må udtagning og forarbejdning af sæd kun foretages af chefer for insemineringscentre eller under deres kontrol. Ligeledes må inseminering kun foretages af chefer for insemineringscentre eller af godkendte inseminører.
Det er kun tilladt at drive insemineringscentre, såfremt der forinden er indhentet tilladelse fra det franske Landbrugsministerium, jf. lovens artikel 5. Hvert insemineringscenter betjener et område, hvor kun dette center kan drive virksomhed, jf. bestemmelsens stk. 4 og 5. Opdrættere med bopæl inden for et insemineringscenters område kan anmode centret om at levere sæd fra produktionscentre efter deres eget valg. Overtrædelse af de nævnte regler er efter lovens artikel 9 belagt med straf.
3.
Efter anordning nr. 69-258 af 22. marts 1969 om inseminering forudsætter udøvelse af virksomhed som inseminør en tilladelse, der udstedes af den franske landbrugsminister. Insemineringen må alene foretages under kontrol af insemineringscentre, der er tilladt af landbrugsministeren.
4.
En bekendtgørelse af 21. november 1991 vedrørende »uddannelse af inseminører og chefer for insemineringscentre samt om udstedelse af autorisation til disse former for virksomhed« fastsætter nærmere bestemmelser til gennemførelse af den nævnte anordning nr. 69-258. Efter bekendtgørelsens artikel 1 udføres insemineringen under kontrol af det kompetente insemineringscenter. Den franske landbrugsminister kan udstede en tilladelse til virke som inseminør til indehavere af et certifikat som inseminør på baggrund af en attest fra chefen for et insemineringscenter, hvori det bekræftes, at attestens indehaver ved foretagelse af insemineringer er undergivet hans myndighed, jf. artikel 2. Efter bekendtgørelsens artikel 3 udstedes certifikatet til kandidater, der har bestået en eksamen som inseminør, og til bl.a. dyrlæger«.
Sagens faktiske omstændigheder
5.
De tiltalte i hovedsagen, Denis Gervais, Jean-Louis Nougaillon, Christian Carrard og Bernard Horgue, er franske statsborgere og bosiddende i Frankrig. De har alle i Frankrig bestået eksamen som dyrlæge. Ingen af dem er tilknyttet et godkendt insemineringscenter. Efter det oplyste må det lægges til grund, at de tiltalte, bortset fra Denis Gervais, har tilladelse til at virke som inseminører.
I marts 1992 blev de af la Coopérative périgorde ageanise d'élevage et d'insémination artificielle (herefter benævnt »CPAEIA«), der er indehaver af eneretten for bl.a. Bergerac-arrondissementet, anmeldt til anklagemyndigheden i Bergerac for i strid med artikel 5 i den nævnte lov nr. 66-1005 at have udøvet virksomhed som inseminører uden at være i besiddelse af de efter fransk ret fornødne tilladelser. Anklagemyndigheden har herefter rejst tiltale mod Denis Gervais og Jean-Louis Nougaillon for at have foretaget inseminering uden at være tildelt et område, hvori de lovligt måtte inseminere, og mod Christian Carrard og Bernard Horgue for at have drevet insemineringscentre uden tilladelse.
De tiltalte har ikke bestridt, at de har overtrådt de franske regler om udøvelse af insemineringsvirksomhed. De har imidlertid gjort gældende, at de ikke kan straffes, fordi tilladelsesordningen efter deres opfattelse er i strid med fællesskabsretten.
De præjudicielle spørgsmål
6.
På denne baggrund har Tribunal de grande instance de Bergerac ved kendelse af14. januar 1994 forelagt Domstolen følgende spørgsmål:
»1)
Er artikel 59 i EØF-traktaten og Rådets direktiv 78/1026/EØF og 78/1027/EØF af 18. december 1978 (
1
), vedtaget til gennemførelse inden for området dyrlægevirksomhed, til hinder for en national lovgivning om inseminering af hornkvæg, hvorefter udstedelse af inseminørautorisation til dyrlæger gøres betinget af fremlæggelse af en attest fra den autoriserede chef for et insemineringscenter, hvori det bekræftes, at attestens indehaver ved foretagelse af insemineringer er undergivet hans myndighed, og hvorefter det således under strafansvar forbydes dyrlæger frit at levere tjenesteydelser, gennem et system, hvor personer, der har sluttet sig sammen i ’insemineringscentre’, men som ikke nødvendigvis er uddannede dyrlæger, har monopol inden for et geografisk område på udøvelse af denne virksomhed, således at dyrlægers virksomhed væsentligt begrænses?
2)
Er artikel 52 i EØF-traktaten og Rådets direktiver 78/1026/EØF og 78/1027/EØF af 18. december 1978, vedtaget til gennemførelse inden for området dyrlægevirksomhed, til hinder for en national lovgivning om inseminering af hornkvæg, hvorefter der under visse betingelser udstedes inseminørautorisation til uddannede dyrlæger, men hvorefter det forbydes dem under strafansvar at udøve denne virksomhed — og deres etableringsret derved gøres indholdsløs — medmindre de etablerer sig under et såkaldt insemineringscenters myndighed, idet disse centre, der består af personer, der ikke nødvendigvis er uddannede dyrlæger, har monopol i et bestemt geografisk område på at udøve denne virksomhed, således at uddannede dyrlægers etableringsret inden for hele det franske territorium ikke fuldt ud kan udøves uden tilknytning til et center?
3)
Skal Rådets direktiver af henholdsvis 25. juli 1977 (77/504/EØF) — om racerent aviskvæg (
2
) — og af 18. juni 1987 (87/328/EØF) — om godkendelse af racerent aviskvæg til avlsbrug (
3
) — der blev vedtaget af veterinærpolitimæssige hensyn, og som efter deres ordlyd har til formål at silo-e fri samhandel inden for Fællesskabet, fortolkes således, at de tillader en national lovgivning om udøvelse af inseminering at indføre et geografisk monopol af egentlig økonomisk art for ’centre’, der består af personer, som ikke nødvendigvis er uddannede dyrlæger?
4)
Er det foreneligt med de relevante bestemmelser i Rådets direktiv 77/504/EØF og 87/328/EØF, der ikke indeholder nogen begrænsninger i uddannede dyrlægers etableringsret og virksomhed, at det i en national ordning bestemmes, at der for at udøve virksomhed som inseminør kræves en autorisation til inseminering af hornkvæg, og at autorisationen gøres betinget af fremlæggelse af en attest fra den autoriserede chef for et insemineringscenter, hvori det bekræftes, at attestens indehaver ved foretagelse af insemineringer er undergivet hans myndighed, og at det således forbydes uddannede dyrlæger at udøve denne virksomhed, eller at den begrænses med den begrundelse, at de skal være undergivet den autoriserede chef for et insemineringscenter, der således har et monopol på at foretage insemineringer inden for et bestemt geografisk område?
5)
Er et tjenesteydelsesmonopol som det, der er etableret ved lov af 28. december 1966 om opdræt og dennes gennemførelsesbestemmelser, foreneligt med artikel 37 og 59 i EØF-traktaten, for så vidt det udelukker al inseminering foretaget af andre personer — selv om de er tilstrækkeligt uddannede og kompetente til at foretage indgrebet — end de ansatte ved inseminationscentrene, der har monopolet?«
Formaliteten
7.
Kommissionen, den franske regering og CPAEIA, der er indtrådt som civil part under hovedsagen, har anført, at den forelæggende ret end ikke i korte vendinger har redegjort for den faktiske og retlige baggrund for sagen. De præjudicielle spørgsmål bør derfor ikke antages til realitetsbehandling.
8.
Domstolen har fastslået, at nødvendigheden af at nå til en fortolkning af fællesskabsretten, som kan benyttes af den nationale domstol, kræver, at den faktiske og retlige sammenhæng, hvori fortolkningen ønskes, er nærmere fastlagt i forelæggelseskendelsen (
4
). Det er på samme baggrund ubetinget nødvendigt, at den forelæggende ret redegør for grundene til, at den finder, at en besvarelse af de præjudicielle spørgsmål er nødvendig for tvistens løsning (
5
). Oplysningerne i en forelæggelseskendelse skal endvidere ikke blot tjene til at sætte Domstolen i stand til at give hensigtsmæssige svar, men også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre interesserede parter mulighed for at afgive indlæg (
6
). Det påhviler derfor Domstolen at overvåge, at denne mulighed bevares, når henses til, at det efter artikel 20 i statutten for Domstolen kun er forelæggelsesbeslutningerne, der meddeles de pågældende parter (
7
).
9.
Forelæggelseskendelsen opfylder ikke de krav, som ud fra denne praksis med rette må stilles. Hvis sagen alene var oplyst ved kendelsen, måtte anmodningen om præjudiciel afgørelse efter min opfattelse afvises.
10.
Domstolen har imidlertid stillet de tiltalte i hovedsagen forskellige spørgsmål med henblik på at få sagen bedre belyst. Svarene på disse spørgsmål indebærer efter min opfattelse, at det nu efter omstændighederne vil være muligt at give den nationale dommer en nyttig besvarelse af de stillede spørgsmål. De bør derfor besvares.
Det første og det andet spørgsmål
11.
Med det første og det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret at få at vide, om bestemmelser som de franske vedrørende betingelserne for udøvelse af virksomhed som inseminør er forenelige med traktatens artikel 52 og 59 og direktiverne 78/1026 og 78/1027.
12.
Efter artikel 2 i direktiv 78/1026, der er udfærdiget med hjemmel i traktatens artikler 49, 57, 66 og 235, anerkender hver medlemsstat de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de øvrige medlemsstater i overensstemmelse med artikel 1 i direktiv 78/1027 ved på sit område at tildele dem samme virkning som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, den selv udsteder, for så vidt angår adgang til og udøvelse af virksomhed som dyrlæge.
13.
Efter artikel 1 i direktiv 78/1027, der ligeledes er udfærdiget med hjemmel i traktatens artilder 49, 57, 66 og 235, gør medlemsstaterne adgangen til og udøvelsen af virksomhed som dyrlæge betinget af besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for dyrlæger, som omhandlet i artikel 3 i direktiv 78/1026, og som yder garanti for, at den pågældende gennem hele sin uddannelse har erhvervet forskellige kvalifikationer af betydning for arbejdet som dyrlæge. Direktivets øvrige bestemmelser fastsætter regler for, hvilke kundskaber en dyrlæge skal have erhvervet gennem sin uddannelse, ligesom der fastsættes regler for uddannelsens længde og adgangskravene til denne.
14.
De tiltalte i hovedsagen har anført, at kravet om tilladelse indebærer et geografisk monopol på insemineringsvirksomhed. De franske regler er derfor i strid med såvel traktatens regler om fri bevægelighed som direktiverne 78/1026 og 78/1027. Kommissionen, den franske regering og CPAEIA har heroverfor gjort gældende, at hovedsagen vedrører en rent intern situation, der iltlee omfattes af traktatens regler om den frie bevægelighed. Direktiverne 78/1026 og 78/1027 indeholder hverken regler om udøvelse af insemineringsvirksomhed eller om, hvilke aktiviteter der må anses for knyttet til virksomhed som dyrlæge.
15.
Efter Domstolens faste praksis finder traktatens bestemmelser om etableringsfrihed ikke anvendelse på rent interne forhold i en medlemsstat, som f.eks. forholdene for en medlemsstats statsborgere, der på denne stats område udøver selvstændig erhvervsvirksomhed, som de ikke tidligere har uddannet sig til eller udøvet i en anden medlemsstat (
8
). På tilsvarende måde kan reglerne om den frie udveksling af tjenesteydelser i traktatens artilder 59 og 60 ikke anvendes på aktiviteter, hvis samtlige relevante elementer findes inden for en enkelt medlemsstat (
9
).
16.
Ingen af de tiltalte har erhvervsmæssig tilknytning til en anden medlemsstat. De kan derfor ikke påberåbe sig traktatens bestemmelser om etableringsret og om fri udveksling af tjenesteydelser, uanset om den omtvistede franske lovgivning måtte stride mod de nævnte bestemmelser i situationer, der indeholder et tilstrækkeligt fællesskabselement.
17.
Det er på denne baggrund min opfattelse, at Domstolen for så vidt angår forholdet til traktatens artilder 52 og 59 bør besvare det første og det andet spørgsmål med, at traktatens bestemmelser om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser ikke finder anvendelse på rent interne forhold i en medlemsstat, som f.eks. forholdene for en medlemsstats statsborgere, der på denne stats område ønsker at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, som de ikke kan påberåbe sig, at de tidligere har uddannet sig til eller udøvet i en anden medlemsstat.
18.
Direktiverne 78/1026 og 78/1027 indeholder efter min opfattelse ikke bestemmelser af relevans for hovedsagens afgørelse. Efter artikel 2 i direktiv 78/1026 skal medlemsstaterne anerkende de eksamensbeviser mv., der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de øvrige medlemsstater i overensstemmelse med reglerne i direktiv 78/1027, ved på sit område at tildele dem samme virkning som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, den selv udsteder, for så vidt angår adgang til og udøvelse af virksomhed som dyrlæge. Direktiv 78/1027 knytter sig til direktiv 78/1026 ved at fastsætte regler om, hvilke kundskaber mv. der skal være erhvervet for at kunne opnå eksamensbevis som dyrlæge, men direktivet indeholder hverken regler om, hvilke erhverv en uddannet dyrlæge kan udføre, eller om forholdet mellem en dyrlæge og den stat, hvori han har bestået sin dyrlægeeksamen.
19.
De to direktiver finder således kun anvendelse i situationer, hvor den pågældende dyrlæge er i besiddelse af et eksamensbevis fra en anden medlemsstat end den, som han ønsker at gøre direktiverne gældende over for. Derimod regulerer direktiverne ikke det rent interne forhold i en medlemsstat, hvor indehaveren af et eksamensbevis, der er udstedt af hans egen medlemsstat, ønsker at benytte dette til at udføre virksomhed som dyrlæge i denne medlemsstat.
20.
Jeg skal derfor foreslå Domstolen at besvare den del af det første og det andet spørgsmål, som vedrører forholdet til direktiverne 78/1026 og 78/1027, med, at indehavere af et eksamensbevis som dyrlæge ikke over for den medlemsstat, der har udstedt det pågældende eksamensbevis, kan påberåbe sig direktiv 78/1026 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for dyrlæger, omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser og direktiv 78/1027 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som dyrlæge.
Det tredje og det fjerde spørgsmål
21.
Med det tredje og det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret at få at vide, om direktiverne 77/504 og 87/328 er til hinder for en national lovgivning, som giver visse insemineringscentre eneret til at foretage inseminering, og som betinger adgangen til at udøve insemmeringsvirksomhed af en tilladelse fra chefen for et insemineringscenter.
22.
Ved direktiv 77/504 om racerent avlskvæg, der er udfærdiget med hjemmel i traktatens artilder 43 og 100, har Rådet fastsat forskellige bestemmelser til fremme af produktionen af og samhandelen med racerent aviskvæg. Efter direktivets artikel 2 skal medlemsstaterne påse, at handel inden for Fællesskabet med bl.a. sæd og befrugtede æg fra racerent aviskvæg ikke af avistekniske grunde forbydes, begrænses eller hindres.
23.
Under henvisning til artikel 3 i det nævnte direktiv har Rådet med direktiv 87/328 om godkendelse af racerent aviskvæg til avlsbrug fastsat bestemmelser for tilladelse af kvæg til avlsbrug. Medlemsstaterne kan herefter ikke forbyde, begrænse eller hindre godkendelse med henblik på officiel afprøvning af racerene tyre eller anvendelse af sæd fra disse i de mængder, som er nødvendige for, at godkendte organisationer eller sammenslutninger kan foretage disse officielle prøver. Medlemsstaterne kan heller ikke stille hindringer i vejen for godkendelse til kunstig sædoverføring på deres område af racerene tyre eller anvendelse af sæd fra disse, såfremt tyrene er godkendt til kunstig sædoverføring i en medlemsstat efter prøver, som er udført i overensstemmelse med Kommissionens beslutning 86/130/EØF af 11. marts 1986 (
10
), jf. direktivets artikel 2, stk. 1.
Direktivet bestemmer endvidere, at medlemsstaterne med henblik på at lette samhandelen inden for Fællesskabet skal drage omsorg for, at den i artikel 2 nævnte sæd udtages, behandles og opbevares på en officielt godkendt tyrestation, jf. artikel 4.
24.
De tiltalte har anført, at direktiverne 77/504 og 87/328 ikke tillader medlemsstaterne at give bestemte personer eller virksomheder eneret til at udføre virksomhed med insemination eller til at begrænse retten til at udføre sådan virksomhed ved at stille krav om forudgående tilladelse. En sådan lovgivning udgør en restriktion for de frie varebevægelser i strid med traktatens artikel 30. Kommissionen, den franske regering og CPAEIA har heroverfor anført, at de nævnte direktiver ikke tager stilling til, under hvilke omstændigheder tyresæd må insemineres, og/eller hvilke persongrupper der må foretage insemineringen.
25.
Jeg er enig med Kommissionen, den franske regering og CPAEIA i, at direktiverne 77/504 og 87/328 efter deres ordlyd og formål alene vedrører nationale foranstaltninger, der har betydning for samhandelen med racerent aviskvæg og herunder samhandelen med sæd til brug for avl. Intet i direktiverne giver holdepunkt for at antage, at disse tillige griber ind i medlemsstaternes muligheder for at forbeholde virksomhed med inseminering for bestemte erhvervsgrupper eller virksomheder, så længe sådanne nationale regler hverken direkte eller indirekte indebærer en ulovlig restriktion for samhandelen med tyresæd.
26.
Efter det oplyste forbyder den franske ordning ikke andre erhvervsdrivende end insemineringscentrene at importere tyresæd fra andre medlemsstater (
11
) eller i øvrigt at handle med sådanne varer. Reglerne giver heller ikke inseminøren kompetence til mod avlerens ønske at bestemme, om insemineringen skal foretages med fransk eller med importeret sæd.
27.
En national lovgivning, der alene regulerer, hvilke virksomheder og erhvervsdrivende der lovligt kan udføre inseminering, kan derfor næppe antages i sig selv at indebære en begrænsning af samhandelen med sæd og befrugtede æg fra racerent aviskvæg i strid med artikel 2 i direktiv 77/504. En sådan lovgivning udgør heller ikke nogen begrænsning for indførslen af sæd fra tyre i de mængder, som er nødvendige for, at tilladte organisationer eller sammenslutninger kan foretage officielle prøver, jf. artikel 2 i direktiv 87/328.
28.
Jeg skal på denne baggrund foreslå Domstolen at besvare det tredje og det fjerde spørgsmål med, at direktiv 77/504 om racerent aviskvæg og direktiv 87/328 om godkendelse af racerent aviskvæg til avlsbrug ikke er til hinder for en national lovgivning, der tildeler insemineringscentre eller personer, som er meddelt tilladelse til at virke som inseminører, og som ikke nødvendigvis er uddannede dyrlæger, eneret til at udføre inseminering.
Det femte spørgsmål
29.
Med det femte spørgsmål ønsker den forelæggende ret at få at vide, om et tjenesteydelsesmonopol som det franske er i overensstemmelse med traktatens artilder 37 og 59.
30.
De tiltalte i hovedsagen har anført, at den franske lovgivning strider mod traktatens artilder 37 og 59 samt mod artiklerne 5, 86 og 90. Kommissionen, den franske regering og CPAEIA har heroverfor gjort gældende, at spørgsmålet allerede er afgjort ved dom af 28. juni 1983, sag 271/81, Mialocq (
12
). Den franske regering og CPAEIA har endvidere anført, at det femte spørgsmål hviler på en forkert antagelse om rækkevidden af fransk ret, idet også selvstændige kan opnå tilladelse fra centrene til at udføre insemination.
31.
Jeg finder ikke, at Domstolen under henvisning til den franske regerings og CPAEIA's anbringende kan afvise at besvare det femte spørgsmål. Domstolen har ikke under en præjudiciel procedure kompetence til at tage stilling til rigtigheden af en indsigelse, hvorefter et præjudicielt spørgsmål ikke er relevant, fordi det bygger på fejlagtig fortolkning af national ret (
13
).
32.
For så vidt angår spørgsmålet om forholdet til traktatens artikel 59 kan jeg henvise til min besvarelse af det første spørgsmål.
33.
Efter min opfattelse har Domstolen allerede i den nævnte dom af 28. juni 1983 i sag 271/81, Mialocq, taget stilling til forholdet mellem traktatens artikel 37 og nationale regler som de foreliggende. I denne dom fastslog Domstolen, at artikel 37 omhandler udveksling af varer og ikke vedrører et tjenesteydelsesmonopol. Der var intet grundlag for at antage, at de franske regler om inseminering af hornkvæg indirekte indførte et monopol, som hindrede de frie varebevægelser:
»Det fremgår nemlig af nævnte oplysninger, at i henhold til gældende fransk lovgivning kan den enkelte opdrætter frit anmode det insemineringscenter, som han hører under, om at skaffe sæd fra et produktionscenter efter hans eget valg, enten i Frankrig eller i udlandet. Den franske regering har anført, at efter de franske bestemmelser er der intet til hinder for, at et insemineringscenter eller endog en enkelt opdrætter kan rette direkte henvendelse til et udenlandsk center med henblik på køb af sæd og opnå den dertil fornødne importtilladelse.
Det første spørgsmål bør derfor besvares på den måde, at artikel 37 skal fortolkes således, at bestemmelsen ikke omfatter et tjenesteydelsesmonopol, selv om et sådant monopol giver den pågældende medlemsstat mulighed for at varetage ledelsen af en erhvervsgren inden for den nationale økonomi, medmindre monopolet tilsidesætter princippet om de frie varebevægelser ved at diskriminere indførte varer til fordel for indenlandske varer« (præmis 12 og 13).
34.
Intet i den foreliggende sag giver grundlag for at komme til et andet resultat. Som Domstolen har fastslået i ovennævnte dom af 5. oktober 1994, sag C-323/93, Centre d'insémination de la Crespelle, henhører det under den nationale rets kompetence at bedømme, om den franske lovgivning i praksis fører til forskelsbehandling af importeret tyresæd. Der er ikke under den foreliggende sag fremkommet oplysninger om, at der sker diskrimination til fordel for indenlandske varer.
35.
Efter min opfattelse bør Domstolen ikke tage hensyn til de tiltaltes anbringender vedrørende traktatens artilder 5, 86 og 90. Ønsket om at give den forelæggende ret en hensigtsmæssig besvarelse af et præjudicielt spørgsmål kan ganske vist føre til, at Domstolen tager fællesskabsregler i betragtning, som den nationale ret ikke har omtalt i sit spørgsmål, men Domstolen kan ikke på anmodning af en part behandle spørgsmål, der ikke er forelagt af den nationale ret (
14
).
36.
Jeg skal på denne baggrund foreslå Domstolen at besvare det femte spørgsmål med, at artikel 37 ikke omfatter et tjenesteydelsesmonopol, medmindre monopolet tilsidesætter princippet om de frie varebevægelser ved at diskriminere indførte varer til fordel for indenlandske varer.
Forslag til afgørelse
37.
Jeg skal herefter foreslå Domstolen at kende følgende for ret:
1)
Traktatens bestemmelser om fri etableringsret og fri udveksling af tjenesteydelser finder ikke anvendelse på rent interne forhold i en medlemsstat, som f.eks. forholdene for en medlemsstats statsborgere, der på denne stats område ønsker at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed, som de ikke kan påberåbe sig, at de tidligere har uddannet sig til eller udøvet i en anden medlemsstat.
2)
Indehavere af et eksamensbevis som dyrlæge kan ikke over for den medlemsstat, der har udstedt det pågældende eksamensbevis, påberåbe sig direktiv 78/1026 om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for dyrlæger, omfattende foranstaltninger, som skal lette den faktiske udøvelse af retten til etablering og fri udveksling af tjenesteydelser og direktiv 78/1027 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om virksomhed som dyrlæge.
3)
Direktiv 77/504/EØF om racerent aviskvæg og direktiv 87/328/EØF om godkendelse af racerent aviskvæg til avlsbrug er ikke til hinder for en national lovgivning, der tildeler insemineringscentre eller personer, som er meddelt tilladelse til at virke som inseminører, og som ikke nødvendigvis er uddannede dyrlæger, eneret til at udføre inseminering.
4)
Traktatens artikel 37 omfatter ikke et tjenesteydelsesmonopol, medmindre monopolet tilsidesætter princippet om de frie varebevægelser ved at diskriminere indførte varer til fordel for indenlandske varer.
(
*1
) – Originalsprog: dansk.
(
1
) – EFT L 362, henholdsvis s. 1 og s. 7.
(
2
) – EFT L 206, s. 8, som ændret ved direktiv 91/174/EØF om de zootekniske og genealogiske betingelser for handel med racerene dyr og om ændring af direktiv 77/504/EØF og 90/425/EØF, EFT 1991 L 85, s. 37.
(
3
) – EFT L 167, s. 54.
(
4
) – Jf. eksempelvis dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, pramlis 6, og kendelse af 26.4.1993, sag C-386/92, Monin Automobiles, Sml. I, s. 2049, præmis 6.
(
5
) – Jf. dom af 16.7.1992, sag C-343/90, Lourenço Dias, Sml. I, s. 4673, præmis 19, og kendelse af 9.8.1994, sag C-378/93, La Pyramide, Sml. I, s. 3999, præmis 13.
(
6
) – Jf. navnlig dom af 1.4.1982, forenede sager 141/81, 142/81 og 143/81, Holdijk, Sml. s. 1299, præmis 6.
(
7
) – Jf. kendelse af 23.3.1995, sag C-458/93, Saddik, Sml. I, s. 511, præmis 13, og af 7.4.1995, sag C-167/94, Grau Gomis m.fl., Sml. I, s. 1023, præmis 10.
(
8
) – Jf. senest dom af 16.2.1995, forenede sager C-29/94 — C-35/94, Aubcrtin m.fl., Sml. I, s. 311, pramis 9.
(
9
) – Jf. dom af 23.4.1991, sag C-41/90, Höfner og Eiser, Sml. I, s. 1979, præmis 37.
(
10
) – EFT L 101. s. 37.
(
11
) – Jf. dom af 5.10.1994, sag C-323/93, Centre d'insémination de La Crespelle, Sml. I, s. 5077.
(
12
) – Sml. s. 2057.
(
13
) – Jf. dom af 16.4.1991, sag C-347/89, Eurim-Pliarm, Sml. I, s. 1747, pramis 14-17.
(
14
) – Jf. dom af 14.11.1985, sag 299/84, Neumann, Sml. s. 3663, præmis 12.