62015TJ0624(01)
RETTENS DOM (Anden Udvidede Afdeling)
2. oktober 2024 (
*1
)
»Statsstøtte – artikel 107 TEUF og 108 TEUF – bilateral investeringsaftale – voldgiftsklausul – Rumænien – tiltrædelse af Den Europæiske Union – ophævelse af en skattemæssig incitamentsordning inden tiltrædelsen – voldgiftskendelse om tilkendelse af erstatning efter tiltrædelsen – afgørelse, hvorved støtten erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt – artikel 351, stk. 1, TEUF – begrundelsespligt – begrebet »statsstøtte« – fordel – selektiv karakter – tilregnelse til staten – forenelighed med det indre marked – støtte til fremme af den økonomiske udvikling af ugunstigt stillede regioner – tilbagesøgning – begrebet »økonomisk enhed« – berettiget forventning – ret til at blive hørt«
I sagerne T-624/15 RENV, T-694/15 RENV og T-704/15 RENV,
European Food SA, Păntășești (Rumænien),
Starmill SRL, Păntăşeşti,
Multipack SRL, Păntăşeşti,
Scandic Distilleries SA, Păntăşeşti,
ved Barrister-at-Law N. Forwood og advokaterne G. Forwood og W. De Catelle,
sagsøgere i sag T-624/15 RENV,
Ioan Micula, Oradea (Rumænien), ved N. Forwood, G. Forwood og W. De Catelle,
sagsøger i sag T-694/15 RENV,
Viorel Micula, Oradea,
European Drinks SA, Ştei (Rumænien),
Rieni Drinks SA, Rieni (Rumænien),
Transilvania General Import-Export SRL, Oradea,
West Leasing SRL, tidligere West Leasing International SRL, Păntăşeşti,
ved advokaterne J. Derenne, D. Vallindas, A. Álvarez Vidal, R. Chiriţă, og O. Chiriţă,
sagsøgere i sag T-704/15 RENV,
mod
Europa-Kommissionen ved T. Maxian Rusche og P.-J. Loewenthal, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af
Forbundsrepublikken Tyskland ved R. Kanitz, J. Möller og N. Scheffel, som befuldmægtigede,
af
Kongeriget Spanien ved M.J. Ruiz Sánchez, som befuldmægtiget,
af
Republikken Letland ved K. Pommere, som befuldmægtiget,
af
Ungarn ved M. Fehér og G. Koós, som befuldmægtigede,
og af
Republikken Polen ved D. Lutostańska, B. Majczyna og M. Rzotkiewicz, som befuldmægtigede,
intervenienter,
har
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, A. Marcoulli, og dommerne V. Tomljenović, N. Półtorak, R. Norkus (refererende dommer) og W. Valasidis,
justitssekretær: fuldmægtig A. Marghelis,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
under henvisning til dom af 25. januar 2022, Kommissionen mod European Food m.fl. (C-638/19 P, EU:C:2022:50),
efter retsmødet den 4. og den 5. marts 2024,
afsagt følgende
Dom (
1
)
1
Med deres søgsmål i henhold til artikel 263 TEUF har sagsøgerne European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL og Scandic Distilleries SA i sag T-624/15, Ioan Micula i sag T-694/15 og Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL samt West Leasing SRL i sag T-704/15 nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse (EU) 2015/1470 af 30. marts 2015 om statsstøtte SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN) gennemført af Rumænien – Voldgiftskendelse i Micula mod Rumænien af 11. december 2013 (EUT 2015, L 232, s. 43, herefter »den anfægtede afgørelse«).
I. Tvistens baggrund
2
Sagsøgerne blev i den anfægtede afgørelse udpeget som modtagere af erstatning tilkendt ved en voldgiftskendelse afsagt den 11. december 2013 i sagen ARB/05/20, Micula m.fl. mod Rumænien (herefter »voldgiftskendelsen«) af en voldgiftsret (herefter »voldgiftsretten«) oprettet under Det Internationale Center til Bilæggelse af Investeringstvisters (ICSID) auspicier.
3
Ioan og Viorel Micula, der er svenske statsborgere bosiddende i Rumænien, er majoritetsaktionærer i European Food and Drinks Group (EFDG), hvis virksomhed omfatter produktion af fødevarer og drikkevarer i regionen Ştei-Nucet, Bihor-distriktet, i Rumænien. European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export og West Leasing ejes af EFDG.
4
Den 2. oktober 1998 vedtog de rumænske myndigheder hastebekendtgørelse nr. 24/1998 om en række skattemæssige incitamenter til fordel for visse investorer i ugunstigt stillede regioner, som havde fået certifikat som permanent investor, herunder ordninger såsom fritagelse for betaling af told og moms på maskiner, refusion af told på råmateriale samt fritagelse for betaling af selskabsskat, der fandt anvendelse, så længe investeringsområdet forblev udpeget som »ugunstigt stillet region«.
5
Ved afgørelse af 25. marts 1999, der gjaldt fra den 1. april 1999, udpegede den rumænske regering mineområdet Ştei-Nucet som en »ugunstigt stillet region« i ti år.
6
Den 1. juli 2000 ændrede hastebekendtgørelse nr. 75/2000 hastebekendtgørelse nr. 24/1998, idet de omhandlede skattemæssige incitamenter blev opretholdt (herefter samlet »den pågældende skattemæssige incitamentsordning«).
7
På grundlag af certifikater som permanent investor, som European Food havde opnået den 1. juni 2000, og som Starmill og Multipack havde opnået den 17. maj 2002, foretog disse tre selskaber investeringer i mineområdet Ștei-Nucet.
8
I februar 2000 blev Rumæniens tiltrædelsesforhandlinger med Den Europæiske Union indledt. I denne forbindelse bemærkede Unionen i fælles holdning af 21. november 2001, at der i Rumænien fandtes en »række eksisterende samt nye uforenelige støtteordninger, som ikke [var] bragt på linje med fællesskabsretten«, herunder »ordningerne [i medfør af den pågældende skattemæssige incitamentsordning]«.
9
Den 29. maj 2002 blev der indgået en bilateral investeringsaftale mellem den svenske og den rumænske regering om gensidig fremme og beskyttelse af investeringer (herefter »investeringsaftalen«). Denne aftale trådte i kraft den 1. juli 2003 og fastsatte visse beskyttelsesforanstaltninger for investorer fra hver af de to lande (herunder for investeringer foretaget inden investeringsaftalens ikrafttræden), når investorer fra det ene land investerer i det andet land.
10
Investeringsaftalens artikel 2, stk. 3, bestemmer bl.a., at »[h]ver af de kontraherende parter til enhver tid skal sikre en rimelig og retfærdig behandling af investeringer, der foretages af den anden kontraherende parts investorer, og ikke gennem vilkårlige eller diskriminerende foranstaltninger må hindre de nævnte investorers administration, forvaltning, opretholdelse, anvendelse, nydelse eller overdragelse af de pågældende investeringer«. Desuden bestemmer investeringsaftalens artikel 7, at tvister mellem investorer og de lande, der har undertegnet, navnlig skal afgøres af en voldgiftsret under ICSID’s auspicier. Det fremgår i denne henseende af artikel 54, stk. 1, i konventionen om bilæggelse af investeringstvister mellem stater og andre landes statsborgere, indgået den 18. marts 1965 (herefter »ICSID-konventionen«), at enhver kontraherende stat er forpligtet til at fuldbyrde voldgiftskendelser afsagt på grundlag af denne konvention, idet kendelsen er bindende for parterne, som i henhold til konventionens artikel 53, stk. 1, skal rette sig efter og efterkomme kendelsens bestemmelser.
11
Den 26. august 2004 ophævede Rumænien alle de foranstaltninger, der indgik i den pågældende skattemæssige incitamentsordning bortset fra fritagelsen for betaling af selskabsskat, og præciserede samtidig følgende: »For at opfylde kriterierne i fællesskabsreglerne om statsstøtte samt afslutte forhandlingerne under kapitel nr. 6 (konkurrencepolitik) er det nødvendigt at fjerne alle former for statsstøtte i den nationale lovgivning, som er uforenelige med Fællesskabets regelværk på dette område.« Denne ophævelse fik virkning fra den 22. februar 2005.
12
Den 28. juli 2005 anmodede Ioan og Viorel Micula, European Food, Starmill og Multipack (herefter »sagsøgerne i voldgiftssagen«) om oprettelse af en voldgiftsret i overensstemmelse med investeringsaftalens artikel 7 med henblik på at opnå erstatning for skade som følge af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning.
13
Den 1. januar 2007 tiltrådte Rumænien Unionen.
14
Ved afgørelse af 24. september 2008 fandt voldgiftsretten, at anmodningen om indledning af en voldgiftssag kunne antages til realitetsbehandling.
15
Ved voldgiftskendelsen fandt voldgiftsretten, at Rumænien ved at ophæve den pågældende skattemæssige incitamentsordning inden den 1. april 2009 havde tilsidesat den berettigede forventning hos sagsøgerne i voldgiftssagen, idet disse forventede, at disse incitamenter ville være til rådighed i væsentligt samme form frem til og med den 31. marts 2009, ikke havde handlet gennemsigtigt, idet disse sagsøgere ikke i god tid fik underretning, og ikke havde sikret en retfærdig og rimelig behandling af de nævnte sagsøgeres investeringer i henhold til investeringsaftalens artikel 2, stk. 3. Voldgiftsretten pålagde derfor Rumænien at betale dem et beløb på 791882452 rumænske lei (RON) (ca. 178 mio. EUR) i skadeserstatning i voldgiftssagen, idet dette beløb hovedsageligt blev fastsat under hensyntagen til det af disse sagsøgere angiveligt lidte tab mellem den 22. februar 2005 og den 31. marts 2009.
[udelades]
19
Den 1. oktober 2014 underrettede Kommissionen Rumænien om sin afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i artikel 108, stk. 2, TEUF vedrørende Rumæniens delvise gennemførelse af voldgiftskendelsen, som fandt sted i starten af 2014, samt vedrørende eventuel yderligere gennemførelse eller fuldbyrdelse af den nævnte kendelse (herefter »afgørelsen om at indlede proceduren«). I denne afgørelse, som blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende den 7. november 2014, opfordrede Kommissionen interesserede parter til at fremsætte bemærkninger.
[udelades]
25
Den 30. marts 2015 vedtog Kommissionen den anfægtede afgørelse, hvis artikel 1 fastsætter, at udbetaling af den erstatning, som voldgiftsretten i voldgiftskendelsen (herefter »de omtvistede beløb«) havde tilkendt den økonomiske enhed bestående af Ioan og Viorel Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export og West Leasing, udgør »statsstøtte« i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF, som er uforenelig med det indre marked. I henhold til denne afgørelses artikel 2, stk. 1, er Rumænien forpligtet til ikke at udbetale den i den nævnte afgørelses artikel 1 omhandlede uforenelige støtte og tilbagesøge støtte, som allerede er blevet udbetalt til enhederne i denne økonomiske enhed, samt støtte udbetalt til disse enheder, som ikke er blevet anmeldt til Kommissionen i henhold til artikel 108, stk. 3, TEUF, eller som er udbetalt efter datoen for denne afgørelse. I artikel 2, stk. 2, præciseres, at sagsøgerne hæfter solidarisk for tilbagebetalingen af statsstøtte, som en af dem måtte have modtaget. I henhold til artikel 2, stk. 3 og 4, er de beløb, der tilbagesøges, de beløb, der følger af gennemførelsen eller fuldbyrdelsen af den nævnte kendelse, og som tilskrives rente fra den dato, hvor de stilles til rådighed for de respektive støttemodtagere.
II. Tidligere retsforhandlinger for Retten og for Domstolen
[udelades]
28
Ved dom af 18. juni 2019, European Food m.fl. mod Kommissionen (T-624/15, T-694/15 og T-704/15, herefter den oprindelige dom, EU:T:2019:423), annullerede Retten den anfægtede afgørelse. Den gav sagsøgerne medhold i deres påstande, idet den tiltrådte det første anbringendes første led fremsat i sag T-704/15 og det andet anbringendes første led fremsat i sagerne T-624/15 og T-694/15, for så vidt som sagsøgerne med de argumenter, der var blevet gjort gældende til støtte herfor, havde bestridt Kommissionens kompetence til at vedtage den nævnte afgørelse. Retten tiltrådte ligeledes det andet anbringendes andet led fremsat i sagerne T-624/15 og T-694/15 og det andet anbringendes første led fremsat i sag T-704/15, der i det væsentlige vedrørte den urigtige retlige kvalificering af voldgiftskendelsen i forhold til begreberne »fordel« og »støtte« som omhandlet i artikel 107 TEUF.
[udelades]
32
Ved dom af 25. januar 2022, Kommissionen mod European Food m.fl. (C-638/19 P, herefter appeldommen, EU:C:2022:50), ophævede Domstolen den oprindelige dom, udtalte, at det var ufornødent at tage stilling til kontraappellen, hjemviste sagen til Retten med henblik på, at denne traf afgørelse om de anbringender og argumenter, der var blevet gjort gældende for den, og som Domstolen ikke havde truffet afgørelse om, samt udsatte afgørelsen om sagsomkostningerne.
III. Parternes påstande efter hjemvisning
33
Forbundsrepublikken Tyskland, Republikken Letland, Ungarn og Republikken Polen har ikke fremsat skriftlige bemærkninger om de konsekvenser, der bør drages af appeldommen i henhold til artikel 217 i Rettens procesreglement.
34
Sagsøgerne i sagerne T-624/15 RENV og T-694/15 RENV har nedlagt følgende påstande for Retten:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
Subsidiært annulleres den nævnte afgørelse, for så vidt som den:
–
vedrører hver af sagsøgerne i disse to sager
–
er til hinder for, at Rumænien fuldbyrder voldgiftskendelsen
–
pålægger Rumænien at tilbagesøge enhver støtte, der er uforenelig med det indre marked
–
pålægger sagsøgerne solidarisk hæftelse for tilbagebetaling af statsstøtte modtaget af enhver af de i den anfægtede afgørelses artikel 2, stk. 2, angivne enheder.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne dels for så vidt angår sagens behandling ved Retten, dels for så vidt angår appelsagens behandling ved Domstolen.
35
Sagsøgerne i sag T-704/15 RENV har nedlagt følgende påstande for Retten:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
Subsidiært annulleres den nævnte afgørelse, for så vidt som den:
–
kvalificerer Viorel Micula som en »virksomhed« og anser ham for en del af den økonomiske enhed, der er støttemodtager
–
identificerer støttemodtageren som værende en økonomisk enhed, der udgøres af Viorel og Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export og West Leasing
–
i artikel 2, stk. 2, bestemmer, at Viorel og Ioan Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export og West Leasing hæfter solidarisk for tilbagebetalingen af den statsstøtte, som de har modtaget.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne dels for så vidt angår sagens behandling ved Retten, dels for så vidt angår appelsagens behandling ved Domstolen.
36
I sagerne T-624/15 RENV, T-694/15 RENV og T-704/15 RENV har Kommissionen nedlagt følgende påstande for Retten:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder omkostningerne for så vidt angår appelsagens behandling ved Domstolen.
37
I sagerne T-624/15 RENV, T-694/15 RENV og T-704/15 RENV har Kongeriget Spanien nedlagt følgende påstande for Retten:
–
Kommissionen frifindes.
–
Sagsøgerne tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
IV. Retlige bemærkninger
[udelades]
A. Formaliteten med hensyn til søgsmålene
42
Kommissionen har, støttet af Kongeriget Spanien, fremsat en formalitetsindsigelse om sagsøgernes manglende søgsmålsinteresse.
43
Ifølge Kommissionen anerkendte Domstolen i appeldommen, idet den støttede sig på dom af 6. marts 2018, Achmea (C-284/16, EU:C:2018:158), at den voldgiftskendelse, der lå til grund for den omhandlede erstatning, ikke var forenelig med EU-retten. Desuden har Unionens retsinstanser i henhold til kendelse af 21. september 2022, Romatsa m.fl. (C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749), pligt til at se bort fra voldgiftskendelsen og kan under alle omstændigheder ikke fuldbyrde den. Under disse omstændigheder og i det væsentlige har sagsøgerne ifølge Kommissionen ikke »berettiget« interesse i, at den anfægtede afgørelse annulleres.
44
Kommissionen har, idet den i retsmødet er blevet opfordret til at uddybe sit argument, i det væsentlige gjort gældende, at en søgsmålsinteresse er berettiget, når den ikke er i strid med en grundlæggende interesse i henhold til Unionens ufravigelige retsprincipper.
45
Sagsøgerne har i deres supplerende bemærkninger om de konsekvenser, der bør drages af appeldommen, gjort gældende, at søgsmålene kan antages til realitetsbehandling.
46
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at et annullationssøgsmål anlagt af en fysisk eller juridisk person kun kan antages til realitetsbehandling, i det omfang denne har en interesse i, at den anfægtede retsakt annulleres. En sådan interesse foreligger kun, såfremt en annullation af den anfægtede retsakt i sig selv kan have retsvirkninger, og søgsmålet således med sit resultat kan tilføre parten en fordel (dom af 27.2.2014, Stichting Woonpunt m.fl. mod Kommissionen, C-132/12 P, EU:C:2014:100, præmis 67). Søgsmålsinteressen er således en afgørende og grundlæggende betingelse for al rettergang (dom af 15.6.2023, Shindler m.fl. mod Rådet, C-501/21 P, EU:C:2023:480, præmis 63).
47
Derimod foreligger der ikke en retlig interesse, når medhold i sagen under alle omstændigheder ikke vil kunne hjælpe sagsøgeren (jf. i denne retning dom af 9.6.2011, Evropaïki Dynamiki mod ECB, C-401/09 P, EU:C:2011:370, præmis 49, og af 23.11.2017, Bionorica og Diapharm mod Kommissionen, C-596/15 P og C-597/15 P, EU:C:2017:886, præmis 85).
48
En sagsøgers søgsmålsinteresse er desuden ikke afhængig af, hvorvidt den pågældendes søgsmål er velbegrundet (jf. i denne retning dom af 4.7.2017, European Dynamics Luxembourg m.fl. mod Den Europæiske Unions Jernbaneagentur, T-392/15, EU:T:2017:462, præmis 41).
49
Der skal i det foreliggende tilfælde mindes om, at Kommissionen med den anfægtede afgørelse kvalificerede udbetalingen af de omtvistede beløb som statsstøtte, der var uforenelig med det indre marked, og pålagde Rumænien at tilbagesøge de allerede udbetalte beløb hos sagsøgerne, dvs. sagsøgerne i voldgiftssagen og fem andre selskaber, med den begrundelse, at de tilsammen udgjorde en økonomisk enhed. En sådan afgørelse er klart bebyrdende for sagsøgerne, eftersom den pålægger Rumænien at tilbagesøge de udbetalte beløb samt de renter, der måtte være blevet tilskrevet, indtil disse beløb er tilbagetalt, hos sagsøgerne. Det skal i denne forbindelse anføres, at de rumænske myndigheder ifølge Kommissionen, således som det fremgår af 42. betragtning til den nævnte afgørelse, fuldt ud havde gennemført voldgiftskendelsen.
50
Den omstændighed, at Domstolen fandt, at voldgiftskendelsen siden Rumæniens tiltrædelse af Unionen havde været uforenelig med EU-retten, herunder navnlig artikel 267 TEUF og 344 TEUF, og at den således ikke kunne have nogen virkning (kendelse af 21.9.2022, Romatsa m.fl., C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 42 og 43), kan ikke berøve sagsøgerne deres søgsmålsinteresse.
51
Dels er den omstændighed, at en ret i en medlemsstat i henhold til kendelse af 21. september 2022, Romatsa m.fl. (C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 44), under ingen omstændigheder kan fuldbyrde voldgiftskendelsen, nemlig, således som sagsøgerne har påpeget, uafhængig af, hvorvidt den anfægtede afgørelse, som Kommissionen har truffet, er forenelig med EU-retten, herunder navnlig, hvorvidt den i voldgiftskendelsen omhandlede foranstaltning materielt set opfylder betingelserne i artikel 107, stk. 1, TEUF for at blive kvalificeret som statsstøtte som omhandlet i den nævnte bestemmelse og på dette grundlag være omfattet af en forpligtelse, som pålægger Rumænien at tilbagesøge støtten.
52
Dels kan den omstændighed, at udbetalingen af de omtvistede beløb ifølge Kommissionen førte til »fuldbyrdelse af en kendelse, som er i strid med grundlæggende principper i EU-retten«, ikke berøve sagsøgerne deres ret til at anfægte lovligheden af en retsakt, som er bebyrdende for dem, uafhængigt af, om deres søgsmål er velbegrundet.
53
Det skal endvidere bemærkes, at Domstolen stiltiende, men nødvendigvis, fandt, at den foreliggende sag kunne antages til realitetsbehandling, idet den i appeldommens præmis 154 og 155 – selv om den allerede da var i stand til at tage stilling til formaliteten – gav udtryk for den opfattelse, at sagen, for så vidt angår de argumenter, led og anbringender, som vedrørte spørgsmålet om, hvorvidt den anfægtede afgørelse var velbegrundet, ikke var moden til påkendelse, og at sagen derfor skulle hjemvises til Retten, således at den kunne træffe afgørelse om disse.
54
Under disse omstændigheder skal den formalitetsindsigelse, som Kommissionen har rejst på grund af sagsøgernes manglende søgsmålsinteresse, forkastes.
B. Realiteten med hensyn til søgsmålene
[udelades]
1.
Det første anbringende vedrørende magtfordrejning samt tilsidesættelse af artikel 351 TEUF og de generelle retsprincipper
[udelades]
b)
Det andet led om tilsidesættelse af artikel 351 TEUF og de generelle retsprincipper
65
Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at Rumænien var forpligtet til at overholde de forpligtelser, som landet inden sin indtræden i Unionen havde indgået på grundlag af investeringsaftalen og ICSID-konventionen, navnlig denne konventions artikel 53 og 54, hvorefter landet var forpligtet til at fuldbyrde voldgiftskendelsen, selv hvis udbetalingen af de omtvistede beløb ville udgøre statsstøtte som omhandlet i EU-retten.
66
Ifølge sagsøgerne er det påkrævet, at Rumænien overholder ICSID-konventionen over for alle de stater, der har undertegnet den nævnte konvention, således at konventionen kan gøres gældende af ethvert tredjeland, uden at det pågældende land nødvendigvis skal påberåbe sig en særlig interesse i sagens afgørelse.
67
Sagsøgerne har navnlig henvist til dom afsagt af Supreme Court of the United Kingdom (Det Forenede Kongeriges øverste domstol) den 19. februar 2020 i sagen Micula m.fl. mod Rumænien, som tillod fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen, idet den anerkendte, at »de forpligtelser, som for de stater, der er kontraherende parter [i ICSID-konventionen, følger af] artikel 53, 54 og 69, [er] udtrykt i absolutte termer uden nogen begrænsning med hensyn til de personer, som de er gældende over for«.
68
Under disse omstændigheder er dette forhold ifølge sagsøgerne, selv hvis investeringsaftalen ikke var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 351 TEUF, uden betydning for Rumæniens forpligtelse til at fuldbyrde voldgiftskendelsen i henhold til ICSID-konventionen, endog efter landets tiltrædelse af Unionen. Rumæniens samtykke til voldgiftssagen forpligter således fortsat dette land på grundlag af den nævnte konventions artikel 25, stk. 1, hvori det fastsættes, at når en kontraherende stat har afgivet sit samtykke, kan den ikke længere ensidigt tilbagekalde dette.
69
Sagsøgerne har i denne forbindelse i sagerne T-624/15 RENV og T-694/15 RENV tilføjet, at hvis Rumænien tilsidesætter sine forpligtelser, kan enhver kontraherende stat, herunder enhver kontraherende stat, der ikke er medlem af Unionen, anlægge sag mod Rumænien ved Den Internationale Domstol (ICJ) i medfør af ICSID-konventionens artikel 64.
70
Følgelig er den anfægtede afgørelse, idet den pålægger tilbagesøgning af den omhandlede støtteforanstaltning, til hinder for, at Rumænien kan efterkomme sådanne forpligtelser, og er således i strid med artikel 351, stk. 1, TEUF, hvorefter de rettigheder og forpligtelser, der følger af en konvention, som før en medlemsstats tiltrædelse er indgået mellem denne og tredjelande, ikke berøres af bestemmelserne i traktaterne.
71
Den anfægtede afgørelse er ifølge sagsøgerne ligeledes i strid med det generelle EU-retlige princip pacta sunt servanda, som kommer til udtryk i artikel 351, stk. 1, TEUF. Endvidere tilsidesætter afgørelsen princippet om loyalt samarbejde mellem Unionen og medlemsstaterne, hvis gensidighed er fremhævet i artikel 4, stk. 3, TEU, og som er »afspejlet« i artikel 351 TEUF.
72
Kommissionen har, støttet af Kongeriget Spanien, bestridt sagsøgernes argumentation.
73
Artikel 351, stk. 1, TEUF bestemmer, at »[d]e rettigheder og forpligtelser, der følger af konventioner, som før den 1. januar 1958 eller før tiltrædelsesdatoen for tiltrædende medlemsstaters vedkommende er indgået mellem på den ene side en eller flere medlemsstater og på den anden side et eller flere tredjelande, [ikke] berøres [...] af bestemmelserne i traktaterne«.
74
Ifølge fast retspraksis har artikel 351, stk. 1, TEUF til formål i overensstemmelse med folkerettens principper, som de bl.a. fremgår af artikel 30, stk. 4, litra b), i Wienerkonventionen om traktatretten af 23. maj 1969 (United Nations Treaty Series, bind 1155, s. 331), at fastslå, at anvendelsen af traktaten ikke berører den pågældende medlemsstats forpligtelse til at respektere tredjestaters rettigheder, som følger af en ældre aftale, og til at overholde sine tilsvarende forpligtelser (jf. dom af 15.9.2011, Kommissionen mod Slovakiet, C-264/09, EU:C:2011:580, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
75
Artikel 351, stk. 1, TEUF har et generelt sigte i den forstand, at den gælder for enhver folkeretlig aftale uanset formål, når aftalen kan have virkning for EU-traktaterne (jf. i denne retning dom af 2.8.1993, Levy, C-158/91, EU:C:1993:332, præmis 11).
76
Artikel 351, stk. 1, TEUF tager således sigte på at sikre tredjelandes rettigheder (dom af 13.7.1966, Consten og Grundig mod Kommissionen, 56/64 og 58/64, EU:C:1966:41, s. 258), idet denne bestemmelse giver medlemsstaterne mulighed for at opfylde de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til tidligere indgåede konventioner (jf. i denne retning dom af 21.12.2011, Air Transport Association of America m.fl., C-366/10, EU:C:2011:864, præmis 61).
77
Artikel 351, stk. 1, TEUF giver derimod ikke medlemsstaterne adgang til at gøre rettigheder gældende, der er tillagt dem ved sådanne aftaler, i forhold til Unionen (jf. i denne retning dom af 2.7.1996, Kommissionen mod Luxembourg, C-473/93, EU:C:1996:263, præmis 40, og af 7.7.2005, Kommissionen mod Østrig, C-147/03, EU:C:2005:427, præmis 58).
78
Det fremgår, at det i artikel 351, stk. 1, TEUF indeholdte udtryk »rettigheder og forpligtelser« med hensyn til »rettigheder« henviser til tredjestaters rettigheder, og med hensyn til »forpligtelser« til medlemsstaternes forpligtelser (dom af 2.8.1993, Levy, C-158/91, EU:C:1993:332, præmis 12).
79
Heraf følger, at det ved afgørelsen af, om en EU-retlig regel skal vige for en tidligere international konvention, må undersøges, om konventionen pålægger den pågældende medlemsstat forpligtelser, som de tredjelande, der har indgået konventionen, stadig kan kræve opfyldt (dom af 2.8.1993, Levy, C-158/91, EU:C:1993:332, præmis 13, og af 15.9.2011, Kommissionen mod Slovakiet, C-264/09, EU:C:2011:580, præmis 42).
80
Hvis en EU-retlig regel derfor i henhold til artikel 351, stk. 1, TEUF skal vige for en international konvention, er det på den dobbelte betingelse, at der er tale om en konvention, der er indgået, før EU-traktaterne trådte i kraft i den pågældende medlemsstat, og at den tillægger det pågældende tredjeland rettigheder, som det kan kræve overholdt af den pågældende medlemsstat (jf. i denne retning dom af 10.3.1998, T. Port, C-364/95 og C-365/95, EU:C:1998:95, præmis 61).
81
Artikel 351, stk. 1, TEUF skal derfor, for så vidt som denne bestemmelse udgør en regel, som kan tillade undtagelser fra anvendelsen af EU-retten, herunder primærretten, fortolkes strengt, således at de generelle regler, der er fastsat i EU-traktaterne, ikke udhules for deres indhold (dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom fra Supreme Court), C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 78 og 81).
82
ICSID-konventionen, som trådte i kraft for Rumæniens vedkommende den 12. oktober 1975, fastsætter i artikel 25, stk. 1:
»Centrets kompetence omfatter enhver direkte fra en investering hidrørende retstvist mellem en kontraherende stat (eller offentlig myndighed eller organ underlagt den pågældende stat og af denne anmeldt over for centret) og en anden kontraherende stats statsborgere, som parterne skriftligt har samtykket i at henvise til centret. Når parterne har afgivet sådant samtykke, kan ingen af parterne ensidigt tilbagekalde dette.«
83
ICSID-konventionens artikel 53, stk. 1, er affattet således:
»Kendelsen er bindende for parterne og kan ikke underkastes appel eller anden fornyet prøvelse bortset fra de i denne konvention angivne prøvelsesmuligheder. Enhver part skal rette sig efter og efterkomme kendelsens bestemmelser [...]«
84
I ICSID-konventionens artikel 54, stk. 1, bestemmes:
»Enhver kontraherende stat skal anerkende en kendelse afsagt i henhold til denne konvention som bindende og inden for sit territorium fuldbyrde de pengeforpligtelser pålagt ved denne kendelse, som var den en endelig retsafgørelse truffet af en domstol i denne stat [...]«
85
Af ICSID-konventionens artikel 64 fremgår det, at »[e]nhver tvist opstået mellem kontraherende stater vedrørende denne konventions fortolkning eller anvendelse, som ikke bilægges ved forhandling, skal henvises til [Den Internationale Domstol] på enhver parts anmodning, medmindre de berørte stater enes om en anden form for bilæggelse«.
86
Investeringsaftalens artikel 7 fastsætter, at tvister mellem investorer og lande, der har undertegnet aftalen, navnlig skal afgøres af en voldgiftsret, som anvender ICSID-konventionen.
87
I det foreliggende tilfælde anførte Kommissionen i 126. og 127. betragtning til den anfægtede afgørelse, at de rettigheder og forpligtelser, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde påberåbt sig, fulgte af anvendelsen af investeringsaftalen. Kommissionen fastslog, at investeringsaftalen var blevet indgået mellem to medlemsstater og ikke mellem en eller flere medlemsstater og et eller flere tredjelande, og konkluderede efterfølgende på dette grundlag, at artikel 351 TEUF ikke fandt anvendelse i det foreliggende tilfælde. Kommissionen udledte heraf, at anvendelsen af statsstøttereglerne under de foreliggende omstændigheder ikke påvirkede rettigheder og forpligtelser, som er beskyttet af EUF-traktatens artikel 351.
88
Kommissionen tilføjede i 129. betragtning til den anfægtede afgørelse, at for så vidt som intet tredjeland, der var part i ICSID-konventionen, var part i den investeringsaftale, som havde været genstand for voldgiftssagen, var artikel 351 TEUF ikke relevant i det foreliggende tilfælde.
89
Henset til sagsøgernes argumentation og til begrundelsen for den anfægtede afgørelse i så henseende fører undersøgelsen af dette led til, at det først skal efterprøves, om de forpligtelser, som Rumænien havde indgået på grundlag af dels investeringsaftalen, dels ICSID-konventionen, i det foreliggende tilfælde er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 351 TEUF.
1) Hvorvidt der foreligger forpligtelser som omhandlet i artikel 351 TEUF indgået af Rumænien på grundlag af investeringsaftalen
90
Som det fremgår af præmis 74 og 78 ovenfor, vedrører artikel 351 TEUF tredjelandes rettigheder og medlemsstaternes tilsvarende forpligtelser. De forpligtelser, som Rumænien havde indgået før landets tiltrædelse på grundlag af investeringsaftalen, svarer til de rettigheder, som Kongeriget Sverige havde erhvervet på samme grundlag.
91
På tidspunktet for undertegnelsen af investeringsaftalen var Kongeriget Sverige i forhold til Unionen en medlemsstat og ikke et tredjeland. En sådan bilateral aftale skal således siden Rumæniens tiltrædelse af Unionen anses for at være en aftale, der vedrører to medlemsstater (dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom fra Supreme Court), C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 72).
92
Artikel 351 TEUF finder imidlertid ikke anvendelse på en sådan bilateral aftale, der er indgået mellem to medlemsstater, eftersom ingen tredjelande er part i den (jf. i denne retning dom af 8.9.2009, Budějovický Budvar, C-478/07, EU:C:2009:521, præmis 99).
93
Under disse omstændigheder kunne investeringsaftalen på det tidspunkt, hvor støtten blev tilkendt, og som er afgørende ved vurderingen af, om artikel 351 TEUF finder anvendelse – i det foreliggende tilfælde den dato, hvor voldgiftskendelsen blev afsagt (jf. præmis 62 ovenfor) – ikke betragtes som en konvention, hvoraf der som omhandlet i den nævnte bestemmelse følger rettigheder for tredjelande og forpligtelser for den pågældende medlemsstat, som ville kunne berøres af gennemførelsen af artikel 107 TEUF og 108 TEUF i henhold til den anfægtede afgørelse.
94
Den omstændighed, at den udløsende begivenhed – dvs. ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, hvilket angiveligt var i strid med investeringsaftalen – for det tab, for hvilket der blev tilkendt erstatning ved voldgiftskendelsen, fandt sted før Rumæniens tiltrædelse af Unionen, kan ikke rejse tvivl om denne fortolkning.
95
Det samme gør sig gældende for det forhold, at de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for Rumæniens ansvar, i det mindste til dels fandt sted før landets tiltrædelse af Unionen, da dette land stadig var et tredjeland som omhandlet i artikel 351 TEUF.
96
Som Domstolen fremhævede i appeldommen, kan det ganske vist ikke udelukkes, at en ret til erstatning i henhold til de principper, der følger af national ret om civilretligt ansvar, opstår på tidspunktet for ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, som anerkendes som den omstændighed, der har udløst tabet (appeldommen, præmis 117 og 118). Derimod adskiller denne ret til erstatning sig fra retten til at modtage den ved voldgiftskendelsen tilkendte erstatning, således at den omhandlede støtteforanstaltning ikke blev ydet på tidspunktet for den nævnte ophævelse (appeldommen, præmis 119-127).
97
Henset til det ovenstående skal det konkluderes, at de forpligtelser, som Rumænien havde indgået på grundlag af investeringsaftalen, og som er blevet undersøgt inden for rammerne af den foreliggende tvist, ikke er omfattet af bestemmelserne i artikel 351 TEUF.
98
Sagsøgerne kan følgelig ikke gøre gældende, at Kommissionen med den anfægtede afgørelse tilsidesatte artikel 351 TEUF, for så vidt som afgørelsen var til hinder for, at Rumænien fuldbyrdede de forpligtelser, som landet havde indgået på grundlag af investeringsaftalen.
2) Hvorvidt der foreligger forpligtelser som omhandlet i artikel 351 TEUF indgået af Rumænien på grundlag af ICSID-konventionen
99
I henhold til appeldommen har den ordning med adgang til domstolsprøvelse, der er fastsat i EU-traktaten og EUF-traktaten, fra tidspunktet for Rumæniens tiltrædelse af Unionen, dvs. fra den 1. januar 2007, erstattet den voldgiftsprocedure, der er fastsat i investeringsaftalen (appeldommen, præmis 145).
100
Det er ubestridt, at voldgiftsretten, som anvender ICSID-konventionen, og som tvisten mellem sagsøgerne i voldgiftssagen og Rumænien blev indbragt for, ikke henhører under Unionens retlige system (appeldommen, præmis 141).
101
Voldgiftskendelsen, som blev vedtaget af voldgiftsretten den 11. december 2013, dvs. efter Rumæniens tiltrædelse af Unionen, kan følgelig ikke have nogen virkning og kan således ikke fuldbyrdes med henblik på betaling af den ved voldgiftskendelsen tilkendte erstatning (jf. i denne retning kendelse af 21.9.2022, Romatsa m.fl., C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 43).
102
Følgelig er en ret i en medlemsstat, der skal træffe afgørelse om tvangsfuldbyrdelsen af en voldgiftskendelse, forpligtet til at se bort fra denne og kan derfor under ingen omstændigheder fuldbyrde denne med henblik på at gøre det muligt for modtagerne at opnå betaling af den erstatning, som den tilkender dem (kendelse af 21.9.2022, Romatsa m.fl., C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 44). Denne konstatering gør sig gældende for Rumænien som medlemsstat.
103
Der var således ingen forpligtelse for Rumænien til at fuldbyrde voldgiftskendelsen eller, a fortiori, til at gennemføre den, uafhængigt af enhver tvangsfuldbyrdelse.
104
Det skal herefter konkluderes, at ICSID-konventionens artikel 53, hvorefter enhver part, der er forpligtet af voldgiftskendelsen, som anført i præmis 83 ovenfor, skal rette sig efter og efterkomme kendelsens bestemmelser, i det foreliggende tilfælde ikke skabte forpligtelser for Rumænien, der var omfattet af anvendelsesområdet for artikel 351 TEUF.
105
Det skal i konsekvens heraf lægges til grund, at ICSID-konventionens artikel 54, hvorefter, som præciseret i præmis 84 ovenfor, »[e]nhver kontraherende stat skal anerkende en kendelse afsagt i henhold til denne konvention som bindende og inden for sit territorium fuldbyrde de pengeforpligtelser pålagt ved denne kendelse [...]«, ikke kunne have skabt rettigheder til fordel for tredjelande, hvortil der svarede forpligtelser for Rumænien, da der i det foreliggende tilfælde ikke forelå sådanne forpligtelser.
106
Som Domstolen har fastslået, har ICSID-konventionen, selv om den er multilateral, desuden til formål at regulere de bilaterale forhold mellem de kontraherende parter på samme måde som en bilateral traktat. Selv om sagsøgerne i det væsentlige har gjort gældende, at de tredjelande, der har indgået ICSID-konventionen, kan have en interesse i, at Rumænien overholder sine forpligtelser over for en anden medlemsstat ved i overensstemmelse med bestemmelserne i denne konvention at fuldbyrde en voldgiftskendelse, der er omfattet af konventionens anvendelsesområde, kan en sådan rent faktuel interesse ikke sidestilles med en »rettighed« som omhandlet i artikel 351, stk. 1, TEUF, der kan begrunde anvendelsen af denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom fra Supreme Court), C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 75 og 76).
107
ICSID-konventionens artikel 53 og 54 kan følgelig ikke fortolkes således, at disse bestemmelser har skabt »rettigheder« som omhandlet i artikel 351, stk. 1, TEUF, til fordel for de tredjelande, der har undertegnet denne konvention, og som har svaret til forpligtelser for Rumænien til at fuldbyrde voldgiftskendelsen.
108
Under disse omstændigheder – og uden at det er nødvendigt at tage stilling til den indvirkning, som ICSID-konventionens artikel 25, stk. 1, og artikel 64 ifølge sagsøgerne har på Rumæniens forpligtelse til at fuldbyrde voldgiftskendelsen i henhold til denne konvention – kan den anfægtede afgørelse ikke ved at pålægge tilbagesøgning af støtten have været til hinder for, at den pågældende medlemsstat kunne efterkomme forpligtelser, der er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 351 TEUF. Følgelig har en sådan afgørelse ikke tilsidesat sidstnævnte bestemmelse, hvorefter de rettigheder og forpligtelser, der følger af en konvention, som før en medlemsstats tiltrædelse er indgået mellem denne og tredjelande, ikke berøres af bestemmelserne i traktaterne.
109
Kommissionen kunne således uden at gøre sig skyldig i en retlig fejl fastslå, at »anvendelsen af statsstøttereglerne [...] ikke [påvirkede] rettigheder og forpligtelser, som er beskyttet af [...] artikel 351 [TEUF]«.
110
Klagepunktet om tilsidesættelse af artikel 351, stk. 1, TEUF skal derfor forkastes, ligesom klagepunktet om tilsidesættelse af princippet pacta sunt servanda, som kommer til udtryk i den nævnte bestemmelse, som følge heraf skal forkastes.
111
Det samme gør sig gældende for klagepunktet om tilsidesættelse af princippet om loyalt samarbejde, for så vidt som dette princip gennemføres ved artikel 351, stk. 1, TEUF.
112
Henset til alt det ovenstående skal dette led, og følgelig det første anbringende i det hele, forkastes.
2.
Det andet anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 107, stk. 1, TEUF
113
Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ikke godtgjorde, at de betingelser, der er opstillet i artikel 107, stk. 1, TEUF, var opfyldt i det foreliggende tilfælde. De har fremsat deres anbringende i tre led.
114
Kommissionen har, støttet af Kongeriget Spanien, bestridt sagsøgernes argumentation.
115
Det skal erindres, at i henhold til artikel 107, stk. 1, TEUF »er statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med det indre marked, i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne«.
116
Ifølge fast retspraksis skal alle betingelserne i artikel 107, stk. 1, TEUF være opfyldt, for at der kan være tale om støtte i denne bestemmelses forstand. For det første skal der, for at en foranstaltning kan klassificeres som statsstøtte, være tale om en statslig foranstaltning eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, for det andet skal denne foranstaltning kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater, for det tredje skal den give modtageren en fordel, og for det fjerde skal den fordreje eller true med at fordreje konkurrencen (jf. dom af 12.11.2013, MOL mod Kommissionen, T-499/10, EU:T:2013:592, præmis 51 og den deri nævnte retspraksis).
a)
Det første led om, at der ikke blev indrømmet en økonomisk fordel
117
Sagsøgerne har gjort gældende, at den omhandlede støtteforanstaltning ikke giver dem nogen økonomisk fordel. De har fremført tre hovedklagepunkter.
118
For det første har sagsøgerne gjort gældende, at voldgiftskendelsen, i modsætning til, hvad Kommissionen fandt, ikke godtgjorde sagsøgerne i voldgiftssagen for konsekvenserne af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, men tilkendte dem erstatning som godtgørelse for det tab, som de havde lidt som følge af, at Rumænien, i strid med investeringsaftalens artikel 2, stk. 3, ikke havde opfyldt sin forpligtelse til at sikre dem en retfærdig og rimelig behandling. Selv hvis Kommissionens fortolkning af voldgiftskendelsen var korrekt, kan kompensationen for de indirekte konsekvenser af ophævelsen, såsom tab af fortjeneste eller tab af muligheder for at erobre nye markeder, i det mindste ikke kvalificeres som en fordel som omhandlet i reglerne om statsstøtte.
119
For det andet har sagsøgerne gjort gældende, at i henhold til den retspraksis, der følger af dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 23 og 24), udgjorde den erstatning, der blev tilkendt ved voldgiftskendelsen, ikke en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
120
Endelig og for det tredje blev den omhandlede støtteforanstaltning, forudsat at voldgiftskendelsen kunne have udgjort en fordel, i den anfægtede afgørelse urigtigt identificeret som udbetalingen af de omtvistede beløb og ikke som voldgiftskendelsen. Udbetalingen var imidlertid et led i den »almindelige afvikling« af fuldbyrdelsen eller gennemførelsen af denne kendelse, således at udbetalingen af den erstatning, som Rumænien var blevet pålagt at betale, ikke kunne udgøre en særskilt fordel i forhold til den, der angiveligt var blevet tilkendt ved kendelsen.
121
Det skal bemærkes, at foranstaltninger – uanset hvilken form de end måtte have – anses for statsstøtte, hvis de direkte eller indirekte kan favorisere visse virksomheder, eller den begunstigede virksomhed opnår en økonomisk fordel, som den ikke ville have opnået under sædvanlige markedsvilkår (jf. dom af 15.5.2019, Achema m.fl., C-706/17, EU:C:2019:407, præmis 83 og den deri nævnte retspraksis, og af 17.9.2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo, C-212/19, EU:C:2020:726, præmis 39 og den deri nævnte retspraksis).
122
For at vurdere, om en medlemsstat har givet en bestemt virksomhed en fordel, skal virksomhedens finansielle situation, efter at foranstaltningen er indført, i så henseende sammenlignes med den finansielle situation, som virksomheden ville have befundet sig i, hvis foranstaltningen ikke var blevet truffet. Bl.a. foranstaltninger, som under forskellige former letter de byrder, der normalt belaster en virksomheds budget, anses for at være støtte. Der foreligger således en fordel, når modtagerens finansielle nettosituation forbedres som følge af foranstaltningen, uden at dette er berettiget ved det pågældende systems karakter eller opbygning (jf. i denne retning dom af 17.9.2020, Compagnie des pêches de Saint-Malo, C-212/19, EU:C:2020:726, præmis 40).
123
Retten finder det hensigtsmæssigt først at undersøge det tredje klagepunkt om en urigtig identifikation af den omhandlede støtteforanstaltning og dernæst undersøge det første og det andet klagepunkt, som hviler på den forudsætning, at den nævnte foranstaltning udgøres af den ved voldgiftskendelsen tilkendte erstatning.
1) Det tredje klagepunkt om en urigtig identifikation af den omhandlede støtteforanstaltning
124
Sagsøgerne har, som anført i præmis 120 ovenfor, i det væsentlige gjort gældende, at den omhandlede støtteforanstaltning ikke er udbetalingen af de omtvistede beløb, men voldgiftskendelsen. Kommissionen behæftede følgelig den anfægtede afgørelse med en retlig fejl, idet den identificerede den foranstaltning, som den skulle undersøge, urigtigt, således at den ikke uden at anlægge et urigtigt skøn kunne kvalificere den pågældende udbetaling som en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
125
I det foreliggende tilfælde identificeres den omhandlede støtteforanstaltning i 39. betragtning til den anfægtede afgørelse således: »Den foranstaltning, der vurderes, er [udbetalingen af de omtvistede beløb] i medfør af [voldgifts]kendelsen, enten ved gennemførelse eller fuldbyrdelse af kendelsen, plus påløbne renter siden afsigelse af kendelsen.«
126
Det fremgår entydigt af 39. betragtning til den anfægtede afgørelse, der vedrører »Beskrivelse af foranstaltningen«, og som henhører under afgørelsens del 3 med overskriften »Beskrivelse af foranstaltningen og begrundelse for indledning af proceduren«, at den foranstaltning, som afgørelsen er rettet mod, er udbetalingen af de omtvistede beløb og ikke voldgiftskendelsen.
127
Kommissionens identifikation af den omhandlede støtteforanstaltning som svarende til udbetalingen af de omtvistede beløb bekræftes i 123. betragtning til den anfægtede afgørelse, hvori det anføres, at »[betaling] til [sagsøgerne i voldgiftssagen], enten ved at gennemføre eller fuldbyrde kendelsen, ville styrke deres [konkurrencemæssige] stilling«.
128
Denne konstatering drages ikke i tvivl af det argument, som sagsøgerne har støttet på appeldommens præmis 124, hvorefter »retten til den erstatning, som blev tilkendt for det tab, som sagsøgerne i voldgiftssagen hævder at have lidt som følge af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, hvilket angiveligt var i strid med investeringsaftalen, først blev indrømmet ved voldgiftskendelsen«.
129
Det skal nemlig præciseres, at Domstolen herved alene tog stilling til, hvorvidt Kommissionen havde tidsmæssig kompetence til at vedtage den anfægtede afgørelse i medfør af artikel 108 TEUF. Domstolen tog således i appeldommens præmis 124 alene stilling til, på hvilket tidspunkt retten til erstatning blev tilkendt sagsøgerne, og ikke til, hvorvidt udbetalingen af de omtvistede beløb skulle kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, således som det blev undersøgt i den nævnte afgørelse.
130
I denne henseende er spørgsmålet om, hvorvidt voldgiftskendelsen, uafhængigt af de undersøgte udbetalinger, i sig selv udgør en fordel, der kan kvalificeres som statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, uden betydning for identifikationen af den omhandlede støtteforanstaltning som værende udbetalingen af de omtvistede beløb.
131
Domstolen fastslog desuden udtrykkeligt i appeldommens præmis 135, at Kommissionen med den anfægtede afgørelse i henhold til EUF-traktatens regler på statsstøtteområdet havde undersøgt udbetalingen af de omtvistede beløb til fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen.
132
Desuden kan Kommissionen ikke – således som det af dens supplerende processkrifter i form af skriftlige bemærkninger samt af drøftelserne i retsmødet fremgår, at den gør – opfordre Retten til herefter at lægge til grund, at den foranstaltning, som den har undersøgt, bør betragtes som en enkeltstående foranstaltning, der udgøres af voldgiftskendelsen og fuldbyrdelsen heraf. Det følger nemlig af fast retspraksis, at Retten ikke i forbindelse med et annullationssøgsmål må erstatte den begrundelse, der angives af den myndighed, som udsteder den anfægtede retsakt, med sin egen (jf. dom af 26.10.2016, PT Musim Mas mod Rådet, C-468/15 P, EU:C:2016:803, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
133
Selv om sagsøgerne ligeledes har anført, at erstatningsbetalingen blot er den »automatiske konsekvens« af voldgiftskendelsen, konstaterer de herved blot, at voldgiftskendelsen er grunden til, at Rumænien udbetalte de omtvistede beløb, og de kan ikke med en sådan konstatering med føje gøre gældende, at udbetalingen ikke udgjorde en særskilt fordel i forhold til voldgiftskendelsen.
134
Artikel 107, stk. 1, TEUF sondrer således ikke ud fra grundene til de statslige indgreb, men definerer, således som Kommissionen anførte i 80. betragtning til den anfægtede afgørelse, disse i kraft af deres virkninger (dom af 4.3.2021, Kommissionen mod Fútbol Club Barcelona, C-362/19 P, EU:C:2021:169, præmis 61, og appeldommen, præmis 122).
135
Selv forudsat at voldgiftskendelsen ikke kunne adskilles fra fuldbyrdelsen heraf, står det alligevel fast, at udbetalingen af de omtvistede beløb til fuldbyrdelse eller gennemførelse af den nævnte kendelse udgjorde den foranstaltning, som Kommissionen skulle vurdere i den anfægtede afgørelse.
136
Under disse omstændigheder kunne Kommissionen, i modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende, med rette definere den omhandlede støtteforanstaltning som udbetalingen af de omtvistede beløb med henblik på i forbindelse med sin vurdering af, om der forelå statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, at efterprøve, om en sådan udbetaling udgjorde en økonomisk fordel, som sagsøgerne ikke ville have opnået under sædvanlige markedsvilkår.
137
Henset til alt det ovenstående skal dette klagepunkt forkastes.
2) Det første klagepunkt om, at den omhandlede støtteforanstaltning ikke kan udgøre en fordel, der er betalt som kompensation for konsekvenserne af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning
138
Som det fremgår af præmis 118 ovenfor, er dette klagepunkt støttet på to hovedargumenter.
i) Det første argument om, at Kommissionen begik en fejl, idet den fandt, at voldgiftskendelsen ydede sagsøgerne i voldgiftssagen erstatning for konsekvenserne af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning
139
Det fremgår af præmis 131 ovenfor, at Kommissionen i henhold til EUF-traktatens regler på statsstøtteområdet undersøgte udbetalingen af de omtvistede beløb og ikke den pågældende skattemæssige incitamentsordning, som på tidspunktet for vedtagelsen af den anfægtede afgørelse i øvrigt ikke længere var i kraft, idet den var blevet ophævet før Rumæniens tiltrædelse af Unionen (appeldommen, præmis 135).
140
Som det fremgår af 93. betragtning til den anfægtede afgørelse, undersøgte Kommissionen i dette øjemed grundlaget for voldgiftsrettens karakterisering af den støtte, som den nævnte ret havde tilkendt sagsøgerne i voldgiftssagen, og beskrivelsen af den skade, der angiveligt var lidt.
141
Det fremgår af 94. betragtning til den anfægtede afgørelse, at Kommissionen indledningsvis fandt, at voldgiftsretten havde erstattet det tab, der fulgte af den førtidige ophævelse af den pågældende skattemæssige incitamentsordning. Dernæst lagde Kommissionen til grund, at Rumæniens gennemførelse eller fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen, således som det fremgår af 95. betragtning til den anfægtede afgørelse, havde tilkendt sagsøgerne i voldgiftssagen et beløb svarende til de fordele, som de ville have opnået som led i den nævnte incitamentsordning fra det øjeblik, den var blevet ophævet, den 22. februar 2005, og indtil det fastsatte udløbstidspunkt, den 1. april 2009. Endelig fastslog Kommissionen, at tabets størrelse i det væsentlige svarede dels til refusion af told, der var blevet opkrævet på sukker og andre råmaterialer, og som sagsøgerne i voldgiftssagen ikke ville skulle have betalt, hvis ophævelsen ikke havde fundet sted, dels til tabt fortjeneste på salg af færdigvarer som følge af ophævelsen.
142
Kommissionen kvalificerede følgelig i 96. betragtning til den anfægtede afgørelse udbetalingen af de omtvistede beløb som en økonomisk fordel, som sagsøgerne i voldgiftssagen ikke ville have kunnet opnå under sædvanlige markedsvilkår, med den begrundelse, at udbetalingen skulle yde dem erstatning for det tab, som de havde lidt som følge af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning.
143
Sagsøgerne har for at bestride Kommissionens fortolkning af voldgiftskendelsen gjort gældende, at voldgiftsretten tilkendte sagsøgerne i voldgiftssagen erstatning som godtgørelse for det tab, som de, som anført i præmis 118 ovenfor, havde lidt som følge af, at Rumænien, i strid med investeringsaftalens artikel 2, stk. 3, ikke havde opfyldt sin forpligtelse til at sikre en retfærdig og rimelig behandling af de investeringer, som sidstnævnte sagsøgere havde foretaget. De har i denne forbindelse præciseret, at Rumænien havde tilsidesat den pågældende bestemmelse, idet landet dels havde ophævet de væsentligste fordele ved den pågældende skattemæssige incitamentsordning og samtidig havde opretholdt de tilsvarende forpligtelser, dels ikke havde udvist gennemsigtighed, idet sagsøgerne i voldgiftssagen ikke i god tid fik underretning om ophævelsen af den pågældende ordning.
144
Sagsøgerne har tilføjet, at selv om voldgiftsretten henviste til den pågældende skattemæssige incitamentsordning ved kvantificeringen af det lidte tab, er denne omstændighed ikke i sig selv ensbetydende med, at voldgiftskendelsen genindførte den pågældende ordning.
145
Det fremgår i det foreliggende tilfælde af voldgiftskendelsens præmis 872, som gengivet i appeldommens præmis 27 og i 26. betragtning til den anfægtede afgørelse, at voldgiftsretten fandt, at Rumænien ved at ophæve den pågældende skattemæssige incitamentsordning inden den 1. april 2009 for det første havde tilsidesat den berettigede forventning hos sagsøgerne i voldgiftssagen, idet disse forventede, at disse incitamenter ville være til rådighed i væsentligt samme form frem til og med den 31. marts 2009, for det andet ikke havde handlet gennemsigtigt, idet disse sagsøgere ikke i god tid fik underretning, og for det tredje i konsekvens heraf ikke havde sikret en retfærdig og rimelig behandling af de investeringer, som de nævnte sagsøgere havde foretaget, i henhold til investeringsaftalens artikel 2, stk. 3. Voldgiftsretten pålagde derfor Rumænien at betale dem en skadeserstatning, hvis størrelse hovedsageligt blev fastsat under hensyntagen til det af disse sagsøgere angiveligt lidte tab mellem den 22. februar 2005 og den 31. marts 2009.
146
Efter denne præcisering skal det for det første bemærkes, at de tab, der blev erstattet ved voldgiftskendelsen, som identificeret i den nævnte kendelses dispositive del og sammenfattet i 27. betragtning til den anfægtede afgørelse, svarer til følgende skader: den øgede pris på sukker (som sagsøgerne i voldgiftssagen skulle betale told på importen af efter ophævelse af råmaterialeordningen), den øgede pris på andre råmaterialer end sukker og visse typer polyethylenterephtalat (PET, med hensyn til hvilke kravet om erstatning var blevet afvist af voldgiftsretten med den begrundelse, at sagsøgerne aldrig havde udnyttet råmaterialeordningen med hensyn til import heraf), tab af evnen til at etablere store lagre af sukker til lavere priser (idet dette beløb var baseret på tolden på import af sukker, som ikke ville være blevet opkrævet, hvis sagsøgerne i voldgiftssagen havde haft mulighed for at etablere store lagre af sukker før den 1.4.2009), og tab af fortjeneste som følge af mistet salg af færdigvarer (svarende til tab af markedsandele vedrørende perioden 2004-2008 på læskedrikke og andre produkter, som indeholdt sukker, idet prisstigningen på sukker førte til højere priser, og denne prisstigning efterfølgende førte til en nedgang i salget af disse produkter).
147
De beløb, der blev udbetalt som erstatning for det således identificerede tab, blev tillagt rente fra den 1. marts 2007 med hensyn til den øgede pris på sukker og andre råmaterialer, fra den 1. november 2009 med hensyn til tab af evnen til at etablere store lagre af sukker, og fra den 1. maj 2008 med hensyn til tab af fortjeneste.
148
For det andet skal det bemærkes, at den pågældende skattemæssige incitamentsordning, således som det fremgår af den anfægtede afgørelse, tilkendte visse investorer i regioner, der af den rumænske regering blev anset for ugunstigt stillede, fritagelse for betaling af told på råmateriale, som var nødvendigt for den investering, der blev foretaget i den pågældende ugunstigt stillede region, idet fritagelsen for betaling af told efter en ændring i ordningen havde fulgt efter den toldrefusion, der oprindeligt var foreskrevet.
149
Som anført i præmis 7 ovenfor nød sagsøgerne i voldgiftssagen i deres egenskab af investorer i mineområdet Ștei-Nucet, som blev anset for at være ugunstigt stillet, fra starten af 2000’erne fritagelse for betaling af told på råmateriale i henhold til den pågældende skattemæssige incitamentsordning indtil ophævelsen af denne den 22. februar 2005.
150
For det tredje skal det tilføjes, at selv om sagsøgerne har bestridt de konsekvenser, der kan drages af den metode til beregning af erstatningen, som voldgiftsretten anvendte, har de derimod ikke bestridt, at skadeserstatningens størrelse blev fastsat under hensyntagen til den pågældende skattemæssige incitamentsordning.
151
Det fremgår af voldgiftskendelsens præmis 944 og 945, at den metode, som voldgiftsretten anvendte ved beregningen af det lidte tab, var blevet foreslået af sagsøgerne i voldgiftssagen og bestod i at kvantificere de øgede omkostninger og den tabte fortjeneste, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde lidt som følge af, at de ikke havde kunnet udvikle deres virksomhed, således som de havde planlagt, ved gennemførelse af yderligere investeringer og salg af produkter fremstillet på basis af sukker.
152
Voldgiftsretten anførte i denne forbindelse i voldgiftskendelsens præmis 917, som er gengivet i 94. betragtning til den anfægtede afgørelse, at der skulle tilkendes erstatning efter princippet om, at »sagsøgeren skal stilles i den position, denne »efter al sandsynlighed« ville have været i, hvis den internationale krænkelse ikke havde fundet sted«. Den nævnte ret fandt videre, at det, således som det fremgår af voldgiftskendelsens præmis 928, kun er tab, der har en årsagssammenhæng med den handling, der udgør den internationale krænkelse, som kan erstattes, og at »alle overtrædelser af investeringsaftalen, som sagsøgerne [i voldgiftssagen] [har gjort] gældende, har samme årsag, nemlig den førtidige ophævelse af [...] incitamenterne [i den pågældende skattemæssige incitamentsordning,] eller [er] i direkte forbindelse med denne førtidige ophævelse«.
153
Som Kommissionen anførte i 94. betragtning til den anfægtede afgørelse, tog voldgiftsretten, da den skulle fastsætte erstatningens størrelse, under disse omstændigheder højde for, om sagsøgerne rent faktisk havde lidt et tab, og hvorvidt disse tab havde direkte forbindelse til ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, således som det fremgår af navnlig voldgiftskendelsens præmis 953 hvad angår erstatning for den øgede pris på sukker, voldgiftskendelsens præmis 971 hvad angår erstatning for den øgede pris på andre råmaterialer end sukker og PET, voldgiftskendelsens præmis 982-985 hvad angår erstatning for tab af evnen til at etablere store lagre af sukker og voldgiftskendelsens præmis 1016-1020 hvad angår erstatning for tab af fortjeneste fra salg af færdigvarer.
154
Endelig og for det fjerde udsprang den erstatning, der blev tilkendt ved voldgiftskendelsen, således som Domstolen fremhævede i appeldommens præmis 117, af Rumæniens ophævelse af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, som udgjorde den omstændighed, der havde udløst det tab, for hvilket den omhandlede erstatning blev tilkendt af voldgiftsretten, idet den havde til formål at erstatte det tab, som sagsøgerne i voldgiftssagen hævdede at have lidt som følge af denne ophævelse, hvilket angiveligt var i strid med investeringsaftalen.
155
Det fremgår af præmis 146-154 ovenfor, at voldgiftsretten, idet den fandt, at Rumænien, som anført i præmis 145 ovenfor, ikke havde sikret en retfærdig og rimelig behandling af de investeringer, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde foretaget, i henhold til investeringsaftalens artikel 2, stk. 3, havde til hensigt at yde de nævnte sagsøgere erstatning for de økonomiske konsekvenser af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning.
156
Dertil kommer, at voldgiftsretten, således som Kommissionen har fremhævet i retsmødet, hverken karakteriserede eller kvantificerede dels det tab, der angiveligt fulgte af konsekvenserne af, at de forpligtelser, som modtagerne af den pågældende skattemæssige incitamentsordning var blevet pålagt, blev opretholdt, uagtet at de fordele, der tidligere havde været knyttet hertil, var blevet ophævet, dels det tab, der angiveligt fulgte af, at Rumænien ikke havde handlet gennemsigtigt, idet investorerne ikke blev behørigt underrettet om, at den pågældende ordning ville blive ophævet før den fastsatte udløbsdato.
157
Sagsøgerne kan således ikke med føje gøre gældende, at voldgiftskendelsen ikke ydede sagsøgerne i voldgiftssagen erstatning for konsekvenserne af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, men tilkendte dem erstatning som godtgørelse for det tab, som de havde lidt som følge af Rumæniens adfærd, idet landet dels havde opretholdt de forpligtelser, der var forbundet med de fordele, som var blevet indført ved den nævnte ordning, til trods for, at denne ordning var blevet ophævet, dels ikke havde underrettet dem i god tid om ophævelsen, hvilket var i strid med landets forpligtelse til at sikre en retfærdig og rimelig behandling af investorernes investeringer i henhold til investeringsaftalens artikel 2, stk. 3.
ii) Det andet argument om, at erstatningen for de indirekte konsekvenser af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning ikke kan kvalificeres som en fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF
158
Sagsøgerne har, som præciseret i præmis 118 ovenfor, videre anført, at såfremt Retten måtte finde, at voldgiftskendelsen ydede sagsøgerne i voldgiftssagen erstatning for konsekvenserne af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, kan kompensationen for de indirekte konsekvenser af ophævelsen, såsom tab af fortjeneste eller tab af muligheder for at erobre nye markeder, i det mindste ikke kvalificeres som en fordel som omhandlet i reglerne om statsstøtte.
159
Sagsøgerne har i denne forbindelse anført, at de omtvistede beløb ikke svarer til de beløb, som de ville have modtaget, hvis den pågældende skattemæssige incitamentsordning ikke var blevet ophævet. Den erstatning, som voldgiftsretten tilkendte i medfør af voldgiftskendelsen, kompenserer ifølge sagsøgerne for de indirekte konsekvenser af ophævelsen af den nævnte ordning, dvs. de øgede omkostninger som følge af, at det ikke var muligt for dem at etablere store lagre af sukker før den fastsatte udløbstidsdato for ordningen, og de faldende indtægter som følge af det tab af markedsandele, der var et resultat af de øgede omkostninger til importerede råmaterialer på grund af toldbetalingen.
160
Under disse omstændigheder har sagsøgerne i sag T-704/15 RENV fremhævet, at selv forudsat at udbetalingen af de omtvistede beløb førte til erstatning for tilbagekaldelse af ulovlig eller uforenelig støtte, som den pågældende skattemæssige incitamentsordning udgjorde, kan de beløb, som voldgiftsretten tilkendte som kompensation for tabt fortjeneste eller tab af muligheder som følge af ophævelsen af ordningen, under alle omstændigheder i henhold til relevant retspraksis ikke udgøre »fordele« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
161
Ifølge den retspraksis, som sagsøgerne har påberåbt sig, medfører en tilbagesøgning af en ulovlig støtte med henblik på genoprettelsen af den hidtidige situation ikke, at fortiden rekonstrueres med et andet forløb på grundlag af hypotetiske elementer, idet den alene indebærer en tilbagebetaling af den fordel, som støtten har givet støttemodtageren, og ikke en tilbagebetaling af den eventuelle økonomiske fortjeneste, som modtageren har opnået gennem udnyttelsen af denne fordel (dom af 21.12.2016, Kommissionen mod Aer Lingus og Ryanair Designated Activity, C-164/15 P og C-165/15 P, EU:C:2016:990, præmis 91 og 92).
162
Det bemærkes indledningsvis, at det er uden betydning for kvalificeringen af den erstatning, som voldgiftsretten tilkendte i medfør af voldgiftskendelsen, hvorvidt denne erstatning – uagtet om dette er godtgjort eller ej – svarede til kompensationen for tilbagekaldelse af ulovlig eller uforenelig støtte, idet det eneste relevante spørgsmål i så henseende er, hvorvidt den tilkendte erstatning kunne udgøre statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF. Den omstændighed, at en tilbagesøgning af en ulovlig støtte i henhold til den retspraksis, som sagsøgerne har påberåbt sig, alene indebærer en tilbagebetaling af den fordel, som støtten har givet støttemodtageren, er ligeledes uden betydning for den kvalificering, som Kommissionen under hensyntagen til den nævnte bestemmelse skal foretage af den ved voldgiftskendelsen tilkendte erstatning.
163
Dernæst bemærkes, at den i præmis 161 ovenfor nævnte retspraksis er til hinder for, at en tilbagesøgning af en ulovlig støtte kan vedrøre en tilbagebetaling af den eventuelle økonomiske fortjeneste, som modtageren har opnået gennem udnyttelsen af den ulovlige støtte. Under alle omstændigheder pålægger den anfægtede afgørelse imidlertid tilbagesøgning af udbetalingen af de omtvistede beløb og ikke tilbagesøgning af en hypotetisk fordel, der måtte være et resultat af modtagerens udnyttelse af støtten.
164
Den fordel, som sagsøgerne har modtaget i den foreliggende tvist, er nemlig udbetalingen af den erstatning, der blev tilkendt i medfør af voldgiftskendelsen.
165
Endvidere kan et erstatningssøgsmål såsom det, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde anlagt for voldgiftsretten, ikke føre til en omgåelse af den effektive anvendelse af statsstøttereglerne (jf. i denne retning dom af 11.11.2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, EU:C:2015:742, præmis 42-44). Erstatning, der udbetales som kompensation for tab af markedsandele eller som kompensation for tab af etablering af store lagre af råmaterialer – eller i sidste ende for ethvert tab, der måtte følge af ophævelsen af en støtteordning – kan således ikke unddrage sig kvalificeringen som statsstøtte, eftersom sådan erstatning svarer til definitionen som økonomisk fordel som omhandlet i de nævnte regler.
166
Kommissionen gav i denne forbindelse i 96. betragtning til den anfægtede afgørelse udtryk for følgende opfattelse:
»At give sagsøgerne [i voldgiftssagen] erstatning for tabt fortjeneste, fordi de skulle afholde deres egne driftsudgifter, udgør [...] også en økonomisk fordel, som de ikke ville have opnået under sædvanlige markedsbetingelser og uden kendelsen. Under sædvanlige markedsbetingelser ville virksomheden selv skulle betale omkostninger, som hænger sammen med dens økonomiske aktivitet, og ville derfor ikke have haft denne fortjeneste. For det tredje udgør det en særskilt og yderligere fordel at tilkende renter til sagsøgerne [i voldgiftssagen] for betalinger, som de angiveligt var berettigede til, men som i sig selv må anses for at give dem en fordel.«
167
Det må imidlertid konstateres, at sagsøgerne ikke har fremført noget argument, der kan rejse tvivl om de konklusioner, som Kommissionen – efter at have undersøgt de fordele, der blev tildelt sagsøgerne som led i den pågældende skattemæssige incitamentsordning fra det øjeblik, den blev ophævet, og indtil det fastsatte udløbstidspunkt – foretog i 96. betragtning til den anfægtede afgørelse, og hvorefter den af voldgiftsretten tilkendte erstatning udgjorde en økonomisk fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
168
Henset til alt det ovenstående har sagsøgerne ikke godtgjort, at Kommissionen med urette fandt, at den omhandlede støtteforanstaltning udgjorde en økonomisk fordel som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, og som blev udbetalt til sagsøgerne i voldgiftssagen som kompensation for konsekvenserne af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning.
169
Dette klagepunkt skal følgelig forkastes i det hele.
3) Det andet klagepunkt om manglende iagttagelse af dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87)
170
Som det fremgår af præmis 119 ovenfor, er dette klagepunkt støttet på den forudsætning, at voldgiftskendelsen havde retsvirkninger over for sagsøgerne, idet den tilkendte dem erstatning som godtgørelse for et tab, som de havde lidt som følge af den angivelige tilsidesættelse af investeringsaftalen, der ifølge sagsøgerne lå til grund for den ret til erstatning, som de blev tilkendt ved voldgiftskendelsen. Udbetalingen af erstatning i medfør af den pågældende kendelse unddrager sig således i henhold til dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 23 og 24), kvalificeringen som statsstøtte.
171
Det skal bemærkes, at offentlig støtte, som udgør foranstaltninger, hvorved det offentlige begunstiger visse virksomheder eller visse produkter, i retlig henseende er afgørende forskellig fra erstatning, som de nationale myndigheder i givet fald måtte blive tilpligtet at betale til private for tab, de har påført dem. Erstatningsbeløb udgør derfor ikke statsstøtte som omhandlet i EU-retten (jf. i denne retning dom af 27.9.1988, Asteris m.fl., 106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 23 og 24).
172
Der skal ifølge fast retspraksis desuden sondres mellem påstande om erstatning af tab som følge af en ulovlighed og et søgsmål om betaling af skyldige beløb i henhold til et regelsæt (jf. i denne retning dom af 27.9.1988, Asteris m.fl., 106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 25 og 26 og den deri nævnte retspraksis).
173
Såfremt beløb, der således som led i et søgsmål er nedlagt påstand om udbetaling af, endog formelt på erstatningsområdet, svarer til betaling af en fordel, som sagsøgeren har krævet i medfør af en lovgivning, tilsigtes der med søgsmålet ikke at opnå erstatning for et andet tab end det, der består i, at sagsøgeren ikke fik udbetalt hele den fordel, som denne mente at have krav på i medfør af selvsamme lovgivning (jf. i denne retning dom af 12.1.2023, DOBELES HES, C-702/20 og C-17/21, EU:C:2023:1, præmis 61 og 62).
174
Heraf følger, at når en national lovgivning har indført »statsstøtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, udgør betalingen af et beløb, der som led i et søgsmål er nedlagt påstand om udbetaling af i medfør af denne lovgivning, ligeledes en sådan støtte (dom af 12.1.2023, DOBELES HES, C-702/20 og C-17/21, EU:C:2023:1, præmis 65).
175
Støttemodtageren kan, som bemærket i præmis 165 ovenfor, følgelig ikke omgå den effektive anvendelse af statsstøttereglerne ved – uden at påberåbe sig de EU-retlige bestemmelser på statsstøtteområdet – at opnå en erstatningsdom, hvis virkning i sidste ende ville gøre det muligt for den pågældende at fortsætte gennemførelsen af den omhandlede støtte i flere år (jf. i denne retning og analogt dom af 11.11.2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, EU:C:2015:742, præmis 42-44).
176
Som det fremgår af præmis 99-101 ovenfor, erstattede Unionens domstolssystem, som voldgiftsretten ikke henhører under (appeldommen, præmis 141), i det foreliggende tilfælde den voldgiftsprocedure, der var fastsat i investeringsaftalen, fra Rumæniens tiltrædelse af Unionen, dvs. fra den 1. januar 2007, således at voldgiftskendelsen, der blev vedtaget af voldgiftsretten efter tiltrædelsen, ikke kunne have haft virkninger over for sagsøgerne (kendelse af 21.9.2022, Romatsa m.fl., C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 40-43).
177
På denne baggrund og under alle omstændigheder er den kvalificering, der blev fastslået i voldgiftskendelsen, ikke afgørende for undersøgelsen af, hvorvidt der foreligger statsstøtte. Udbetalingen af de omtvistede beløb til fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen kan derfor ikke i retlig henseende kvalificeres som erstatning i EU-rettens forstand alene med den begrundelse, at en sådan kvalificering følger af den pågældende kendelse.
178
Følgelig kunne Kommissionen i denne forbindelse, således som den gjorde i den anfægtede afgørelse, med rette undersøge, om der forelå statsstøtte, uafhængigt af den retlige kvalificering, som voldgiftsretten lagde til grund.
179
Som det fremgår af undersøgelsen af det første klagepunkt i det andet anbringendes første led, konkluderede Kommissionen imidlertid – uden at sagsøgerne har kunnet rejse tvivl om en sådan vurdering – at den omhandlede støtteforanstaltning udgjorde en økonomisk fordel, der blev udbetalt til sagsøgerne i voldgiftssagen som kompensation for konsekvenserne af ophævelsen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, og ikke for det tab, som de havde lidt som følge af Rumæniens adfærd, idet landet dels havde opretholdt de forpligtelser, der var forbundet med de fordele, som var blevet indført ved den nævnte ordning, til trods for, at ordningen var blevet ophævet, dels ikke i god tid havde underrettet de nævnte sagsøgere om ophævelsen.
180
Eftersom det ikke er godtgjort, at udbetalingen af de omtvistede beløb havde til virkning, at der blev ydet erstatning for et tab, der fulgte af Rumæniens angiveligt forsømmelige adfærd, som beskrevet i præmis 157 ovenfor, kan sagsøgerne ikke med føje gøre gældende, at den omhandlede støtteforanstaltning i henhold til dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 23 og 24), ikke kan kvalificeres som statsstøtte.
181
Sagsøgerne har ikke desto mindre tilføjet, at det ligeledes ikke er muligt, at voldgiftskendelsen ydede dem erstatning for tilbagekaldelse af ulovlig eller uforenelig støtte, som den pågældende skattemæssige incitamentsordning udgjorde. Det forholder sig i det væsentlige således, fordi ordningen, der blev gennemført før Rumæniens tiltrædelse af Unionen, aldrig var omfattet af EU-reglerne om statsstøtte eller af Kommissionens kompetence.
182
Det bemærkes indledningsvis, at den retspraksis, der følger af dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 23 og 24), hvis manglende iagttagelse sagsøgerne har påberåbt sig, udelukkende vedrører kvalificering af offentlig støtte, eftersom det heri alene fastslås, at offentlig støtte i retlig henseende er afgørende forskellig fra erstatning.
183
Som det fremgår af præmis 139-157 ovenfor, konkluderede Kommissionen med rette, at den fordel, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde opnået, ikke udgjorde godtgørelse for et tab, der fulgte af en ulovlighed som omhandlet i dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 23 og 24). De argumenter, hvormed sagsøgerne har tilsigtet at rejse tvivl om den supplerende begrundelse for den anfægtede afgørelse, der vedrører støttens ulovlighed, og som Kommissionen har fremført for at udelukke anvendelsen af dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87, EU:C:1988:457), kan følgelig ikke drage grundlaget for den nævnte afgørelse i tvivl i så henseende.
184
Det er under alle omstændigheder og for fuldstændighedens skyld værd at bemærke, at i henhold til artikel 64, stk. 1, litra iii), i Europaaftalen om oprettelse af en associering mellem De Europæiske Fællesskaber og deres medlemsstater på den ene side og Rumænien på den anden side, der blev indgået og godkendt på Fællesskabets vegne ved Rådets og Kommissionens afgørelse 94/907/EKSF/EF, Euratom af 19. december 1994 (EFT 1994, L 357, s. 2, herefter »Europaaftalen«), er al offentlig støtte, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med aftalens rette funktion, i det omfang den kan påvirke samhandelen mellem De Europæiske Fællesskaber og Rumænien. I medfør af denne aftales artikel 64, stk. 2, skal alle former for praksis, der strider mod den nævnte artikels bestemmelser, vurderes »på grundlag af kriterier, som udformes på basis af anvendelsen af artikel 85, 86 og 92 i [EØF-traktaten, nu artikel 101 TEUF, 102 TEUF og 107 TEUF]«.
185
Med henblik på at overholde den ved Europaaftalen fastsatte tilpasningsforpligtelse vedtog Rumænien i 1999 lege nr. 143/1999 privind ajutorul de stat (lov nr. 143/1999 om statsstøtte), som omfattede den samme definition af statsstøtte som den i Europaaftalens artikel 64 nævnte og i EU-retten i øvrigt. Denne lov udpegede Consiliul Concurenţei (konkurrencerådet, Rumænien) og Oficiul Concurenței (konkurrencekontoret, Rumænien) som nationale myndigheder med ansvar for tilsyn med statsstøtte og kompetente til at vurdere, at den støtte, som Rumænien yder virksomheder, er forenelig med det indre marked.
186
I det foreliggende tilfælde påpegede Kommissionen, at den foreliggende tvist ikke var omfattet af den retspraksis, der følger af dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (106/87-120/87, EU:C:1988:457, præmis 23 og 24), med den begrundelse, at den pågældende skattemæssige incitamentsordning, således som det i det væsentlige fremgår af 103. betragtning til den anfægtede afgørelse, havde til virkning, at der blev ydet ulovlig statsstøtte, og at den erstatning, der blev tilkendt sagsøgerne i voldgiftssagen, og hvis størrelse svarede til de skattemæssige incitamenter, som de var blevet frataget som følge af ophævelsen af ordningen, derfor i sig selv udgjorde ulovlig statsstøtte.
187
Det fremgår i denne forbindelse af sagsakterne, at det rumænske konkurrenceråd ved afgørelse af 15. maj 2000 fandt, at »[f]ritagelse for told på råmateriale [skulle] anses for at være statsstøtte til driftsformål«, og denne afgørelse er hverken blevet anfægtet eller ophævet.
188
På denne baggrund er alene den omstændighed, at den pågældende skattemæssige incitamentsordning, således som sagsøgerne har anført til støtte for det i præmis 181 ovenfor nævnte argument, blev indført før Rumæniens tiltrædelse af Unionen, ikke ensbetydende med, at den pågældende ordning ikke blev undersøgt under hensyntagen til de regler, der finder anvendelse i Unionen på statsstøtteområdet. Det er i denne forbindelse uden betydning, at Kommissionen angiveligt ikke havde kompetence til at foretage en sådan vurdering, eftersom vurderingen blev foretaget af en myndighed, hvis kompetence ikke er blevet draget i tvivl i den foreliggende tvist.
189
I overensstemmelse med de principper, der følger af den i præmis 172-174 ovenfor anførte retspraksis, kan sagsøgerne derfor ikke alene med denne begrundelse med føje gøre gældende, at Kommissionen begik en retlig fejl, idet den, således som det fremgår af 103. betragtning til den anfægtede afgørelse, fandt, at den ved voldgiftskendelsen tilkendte erstatning havde haft til virkning, at sagsøgerne i voldgiftssagen blev ydet erstatning for tilbagekaldelse af ulovlig eller uforenelig støtte, som den pågældende skattemæssige incitamentsordning udgjorde.
190
Henset til alt det ovenstående skal dette klagepunkt, og følgelig dette led i det hele, forkastes.
[udelades]
c)
Det tredje led om, at den pågældende støtteforanstaltning ikke kan tilregnes Rumænien
201
Sagsøgerne har i det væsentlige gjort gældende, at Rumæniens gennemførelse eller fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen i henhold til ICSID-konventionens artikel 53 og 54 er en ufrivillig og automatisk konsekvens af landets lovmæssige forpligtelser over for de øvrige lande, der har undertegnet denne konvention. Da Rumænien er forpligtet til at gennemføre eller fuldbyrde voldgiftskendelsen, er udbetalingen af de omtvistede beløb således ikke en ensidig og selvstændig afgørelse fra den pågældende medlemsstats side. Følgelig kan den hævdede støtte ikke tilregnes denne medlemsstat med henblik på at fastslå, at støtten udgør statsstøtte som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF.
202
Sagsøgerne har til støtte for deres argumentation påberåbt sig den retspraksis, der følger af dom af 5. april 2006, Deutsche Bahn mod Kommissionen (T-351/02, EU:T:2006:104, præmis 100-102), hvorefter foranstaltninger, som medlemsstaterne er forpligtet til at vedtage i medfør af EU-retten, og med hensyn til hvilke de ikke råder over noget skøn, ikke kan tilregnes dem. Sagsøgerne har gjort gældende, at det samme bør gælde med hensyn til foranstaltninger, der er pålagt ved folkeretten.
203
Desuden er voldgiftskendelsen i henhold til ICSID-konventionen eksigibel i alle de kontraherende lande, herunder uden for Unionen. Da sagsøgerne i voldgiftssagen dermed har ret til at iværksætte tvangsfuldbyrdelse af voldgiftskendelsen i forhold til aktiver, som Rumænien måtte være indehaver af i udlandet, skal fuldbyrdelse af kendelsen ikke nødvendigvis besluttes af en rumænsk ret, således at den hævdede støtte ligeledes af denne grund ikke kan tilregnes Rumænien.
204
Sagsøgerne har i deres skriftlige bemærkninger om de konklusioner, der bør drages af appeldommen, tilføjet, at voldgiftskendelsen i sig selv under alle omstændigheder ikke kan tilregnes Rumænien. Kendelsen blev nemlig vedtaget af en uafhængig ret, eftersom Rumænien ikke udøvede nogen kontrol over den pågældende rets afgørelser, som ikke kan appelleres ved de rumænske retsinstanser. Af denne grund kan kendelsen ikke tilregnes den pågældende medlemsstat.
205
Kommissionen har, støttet af Kongeriget Spanien, bestridt sagsøgernes argumentation.
206
Det fremgår af retspraksis, at betingelsen for at anse fordele for »støtte« som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF er, at disse kan tilregnes staten (jf. dom af 13.9.2017, ENEA, C-329/15, EU:C:2017:671, præmis 20 og den deri nævnte retspraksis). Det skal i denne henseende bemærkes, at når en fordel indrømmes af en offentlig myndighed, kan den pr. definition tilregnes staten (jf. dom af 15.12.2021, Oltchim mod Kommissionen, T-565/19, EU:T:2021:904, præmis 160 og den deri nævnte retspraksis).
207
I det foreliggende tilfælde anførte Kommissionen i 43. betragtning, femte led, til den anfægtede afgørelse, at den i afgørelsen om at indlede proceduren fandt, at beslutningen om at tildele fordelen kunne tilregnes Rumænien, uanset om Rumænien havde fuldbyrdet voldgiftskendelsen frivilligt eller efter påbud fra en ret.
208
I 118.-120. betragtning til den anfægtede afgørelse anførte Kommissionen indledningsvis, at Rumæniens frivillige afgørelse om at indgå investeringsaftalen skabte betingelserne for den selektive fordel.
209
Kommissionen præciserede dernæst, at betalingen af den del af erstatningen, der blev tildelt sagsøgerne i voldgiftssagen i medfør af voldgiftskendelsen ved at modregne skatter og afgifter, som en af sagsøgerne skyldte de rumænske myndigheder, og betalingen af det udestående, som samme myndigheder foretog, kunne tilregnes denne medlemsstat, da disse handlinger var blevet foretaget frivilligt som led i gennemførelsen af voldgiftskendelsen.
210
Kommissionen fandt endvidere, at betalingen af den del af erstatningen, som Rumænien foretog i forlængelse af de handlinger, som de nationale retter og de af sidstnævnte udnævnte private fogeder havde foretaget på anmodning af sagsøgerne i voldgiftssagen, ligeledes kunne tilregnes denne medlemsstat, eftersom sådanne handlinger kunne tilregnes de offentlige myndigheder i den rumænske stat.
211
Kommissionen anførte, at Rumænien ikke i henhold til EU-retten var forpligtet til at fuldbyrde voldgiftskendelsen, og konkluderede, at »[e]n beslutning om at gennemføre eller fuldbyrde kendelsen, uanset om den [var] truffet af den rumænske regering eller Rumæniens nationale domstole, [...] dermed [kunne] tilregnes den rumænske stat«.
212
For at bestride Kommissionens vurdering med hensyn til, hvorvidt den omhandlede støtteforanstaltning kunne tilregnes Rumænien, har sagsøgerne i det væsentlige støttet sig på den forudsætning, at Rumæniens gennemførelse eller fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen udgjorde en forpligtelse for denne medlemsstat over for andre lande, der havde undertegnet ICSID-konventionen.
213
Der mindes i denne henseende om, at fra tidspunktet for Rumæniens tiltrædelse af Unionen har den ordning med adgang til domstolsprøvelse, der er fastsat i EU-traktaten og EUF-traktaten, erstattet den voldgiftsprocedure, der er fastsat i investeringsaftalen (appeldommen, præmis 145), således at voldgiftskendelsen, der er afsagt efter tiltrædelsen, ikke har haft nogen virkning over for Rumænien og ikke kan fuldbyrdes (kendelse af 21.9.2022, Romatsa m.fl., C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 43).
214
Under disse omstændigheder var Rumænien forpligtet til at se bort fra voldgiftskendelsen (jf. i denne retning kendelse af 21.9.2022, Romatsa m.fl., C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 44). Følgelig og a fortiori kan sagsøgerne ikke med føje gøre gældende, at Rumænien var forpligtet til at gennemføre eller fuldbyrde den nævnte kendelse (jf. i denne retning kendelse af 21.9.2022, Romatsa m.fl., C-333/19, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:749, præmis 43).
215
Under alle omstændigheder kunne ICSID-konventionen i det foreliggende tilfælde for så vidt angår fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen ikke pålægge Rumænien forpligtelser, som dette land var bundet af over for tredjelande, og som de pågældende tredjelande havde ret til at gøre gældende over for Rumænien. Som præciseret i præmis 106 ovenfor kan en rent faktuel interesse fra et tredjeland, der har indgået ICSID-konventionen, i, at en sådan kendelse fuldbyrdes, ikke sidestilles med en »rettighed« over for det pågældende tredjeland, som skaber en forpligtelse for Rumænien til at iværksætte fuldbyrdelse (jf. i denne retning dom af 14.3.2024, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige (Dom fra Supreme Court), C-516/22, EU:C:2024:231, præmis 76).
216
Da den forudsætning, som sagsøgerne har anført til støtte for dette led, er urigtig, er de argumenter, hvorpå den er støttet, følgelig uden betydning for den anfægtede afgørelses lovlighed.
217
Desuden har sagsøgerne, idet de har begrænset sig til at påberåbe sig en retspraksis, der vedrører EU-retten, ikke fremlagt noget forhold, der, således som de har hævdet, kan godtgøre, at en handling, der udspringer af forpligtelser uden for en medlemsstats nationale retsorden, ikke kan anses for en afgørelse, der kan tilregnes den pågældende stat med henblik på anvendelsen af artikel 107, stk. 1, TEUF. Som Kommissionen har gjort opmærksom på, ville det at antage sagsøgernes ræsonnement som gyldigt reelt svare til at give alle medlemsstater mulighed for at unddrage sig statsstøttekontrollen ved at indgå en international forpligtelse, der pålægger dem at yde en given statsstøtteforanstaltning.
218
Endvidere er den af sagsøgerne anførte omstændighed, at Rumænien forsøgte at modsætte sig fuldbyrdelse af voldgiftskendelsen, eller at Kommissionen ikke kunne basere sin vurdering af, at foranstaltningen kunne tilregnes Rumænien, på det frivillige aspekt ved dette lands tiltrædelse af investeringsaftalen, ikke ensbetydende med, at gennemførelsen eller fuldbyrdelsen af voldgiftskendelsen ikke kunne tilregnes Rumænien af de øvrige grunde, som Kommissionen henviste til i den anfægtede afgørelse. Det er nemlig ubestridt, at de offentlige myndigheder i den pågældende medlemsstat, således som det fremgår af 120. betragtning til afgørelsen, der er gengivet i præmis 210 ovenfor, faktisk udbetalte erstatningen, således at de var impliceret i gennemførelsen eller fuldbyrdelsen af den pågældende foranstaltning (jf. i denne retning dom af 15.5.2019, Achema m.fl., C-706/17, EU:C:2019:407, præmis 48 og den deri nævnte retspraksis).
219
Hvad desuden angår den af sagsøgerne anførte omstændighed, at tvangsfuldbyrdelsen af voldgiftskendelsen, der fandt sted i forlængelse af en retsafgørelse, som var afsagt af en ret i et tredjeland, resulterede i en sikring af Rumæniens konti i udlandet, er det tilstrækkeligt at konstatere, at en sådan fuldbyrdelse ikke havde fundet sted på det tidspunkt, hvor den anfægtede afgørelse blev vedtaget, således at et sådant argument er uden relevans i den foreliggende tvist.
220
Endelig er den omstændighed, at voldgiftskendelsen blev afsagt af en uafhængig ret, uden betydning for vurderingen af tilregnelsen af den omhandlede støtteforanstaltning. Som det fremgår af præmis 125-136 ovenfor, er den foranstaltning, der var genstand for den anfægtede afgørelse, nemlig ikke voldgiftskendelsen, men udbetalingen af de omtvistede beløb til fuldbyrdelse eller gennemførelse af den nævnte kendelse.
221
Henset til alt det ovenstående skal dette led, og følgelig det andet anbringende i det hele, forkastes.
[udelades]
5.
Det femte anbringende vedrørende den forkerte fastlæggelse af modtagerne af den omhandlede støtteforanstaltning og en begrundelsesmangel
284
Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen behæftede sin vurdering af modtagerne af den omhandlede støtteforanstaltning med en åbenbar fejl og en begrundelsesmangel, idet den konkluderede for det første, at Ioan og Viorel Micula i egenskab af fysiske personer indgik i en økonomisk enhed sammen med de øvrige sagsøgere, uden at godtgøre, at de pågældende personer selv udøvede økonomisk virksomhed, således at de kunne anses for virksomheder som omhandlet i artikel 107, stk. 1, TEUF, for det andet, at sagsøgerne tilsammen udgjorde én økonomisk enhed, og for det tredje, at de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiften, var modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning.
285
Kommissionen har bestridt sagsøgernes argumentation.
286
Af hensyn til en forsvarlig retspleje skal dette anbringendes andet led, der vedrører en begrundelsesmangel i den anfægtede afgørelse, undersøges før dette anbringendes første led, der vedrører grundlaget for den nævnte afgørelse.
287
Henset til de argumenter, der er fremført til støtte for dette anbringende, er det ligeledes hensigtsmæssigt at vurdere hvert led i dette anbringende, dels for så vidt som det vedrører Ioan og Viorel Micula, dels for så vidt som det vedrører de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen.
a)
Det andet led om en begrundelsesmangel
288
Det bemærkes, at den begrundelse, som kræves i henhold til artikel 296 TEUF, hvori det fastsættes, at retsakter skal begrundes, udgør et væsentligt formkrav (dom af 18.6.2015, Ipatau mod Rådet, C-535/14 P, EU:C:2015:407, præmis 37) og skal tilpasses karakteren af den pågældende retsakt og klart og utvetydigt angive de betragtninger, som den institution, der har udstedt den anfægtede retsakt, har lagt til grund, således at de berørte parter kan få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, og således at den kompetente ret kan udøve sin prøvelsesret. Det nærmere indhold af begrundelseskravet skal således fastlægges i lyset af den konkrete sags omstændigheder, navnlig indholdet af den pågældende retsakt, indholdet af de anførte grunde samt den interesse, som retsaktens adressater samt andre, der må anses for berørt af retsakten som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF, kan have i begrundelsen. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en afgørelses begrundelse opfylder kravene i artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (dom af 2.4.1998, Kommissionen mod Sytraval og Brink’s France, C-367/95 P, EU:C:1998:154, præmis 63, og af 15.4.2008, Nuova Agricast, C-390/06, EU:C:2008:224, præmis 79).
289
Det bemærkes i denne henseende indledningsvis, at Kommissionen for at besvare de argumenter, som sagsøgerne havde fremført under den retslige procedure for Retten, i modsætning til, hvad sagsøgerne har gjort gældende, uden at ændre begrundelsen for den anfægtede afgørelse kunne påberåbe sig oplysninger, der var udledt af voldgiftskendelsen, som sagsøgerne selv havde vedlagt stævningen som bilag – oplysninger, der imidlertid ikke var medtaget i begrundelsen for afgørelsen.
290
Som bemærket i præmis 288 ovenfor, skal begrundelsen for en retsakt nemlig fastlægges ikke kun i lyset af indholdet af selve den anfægtede retsakt, men også på baggrund af den sammenhæng, hvori denne indgår, hvilket i det foreliggende tilfælde vil sige den sammenhæng, der udgøres af voldgiftssagen og den deraf følgende voldgiftskendelse.
291
Disse oplysninger var i øvrigt kendt af sagsøgerne i voldgiftssagen, som voldgiftskendelsen var rettet til. Det må desuden lægges til grund, at de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, indirekte kunne få kendskab til sådanne oplysninger gennem Ioan og Viorel Micula, dvs. virksomhedernes hovedaktionærer (jf. i denne retning og analogt dom af 12.9.2007, Olympiaki Aeroporia Ypiresies mod Kommissionen, T-68/03, EU:T:2007:253, præmis 45).
292
Under disse omstændigheder kan sagsøgerne ikke med føje gøre gældende, at Kommissionen, idet den besvarede de argumenter, som de havde fremført i stævningen og replikken, supplerede begrundelsen for den anfægtede afgørelse ved at henvise til indholdet af voldgiftskendelsen.
293
Kommissionen konkluderede i det foreliggende tilfælde, således som det fremgår af 91. betragtning til den anfægtede afgørelse, følgende:
»Micula-brødrene og de tre [...] virksomheder[, der er sagsøgere i voldgiftssagen,] [udgør] i fællesskab [...] én økonomisk enhed, som udgør en virksomhed ved anvendelsen af [...] artikel 107, stk. 1[, TEUF]. De andre EFDG-virksomheder, hvis tab Micula-brødrene fik tilkendt erstatning for i kendelsen (European Drinks [SA], Rieni Drinks [SA], Scandic Distilleries [SA], Transilvania General Import-Export [SRL], West Leasing [SRL])[,] indgår også i denne økonomiske enhed. Den endelige modtager af støtteforanstaltningen er denne økonomiske enhed bestående af de fem sagsøgere [i voldgiftssagen] og disse EFDG-virksomheder.«
1) Begrundelsen for den anfægtede afgørelse, for så vidt som Ioan og Viorel Micula heri udpeges som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning
294
Kommissionen anførte i 85. betragtning til den anfægtede afgørelse, at de tre virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, og Ioan og Viorel Micula tilsammen udgjorde én økonomisk enhed med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne, og den udledte dernæst heraf, at denne økonomiske enhed skulle betragtes som den relevante virksomhed, og redegjorde, i 85.-89. betragtning til afgørelsen, for grundene til, at den fandt, at de fem sagsøgere i voldgiftssagen udgjorde én økonomisk enhed. Kommissionen anførte navnlig, at Ioan og Viorel Micula direkte eller indirekte ejede næsten hele kapitalen i de sagsøgende virksomheder, således at de, i kraft af, at de var »næsten eneejere«, udøvede »fuld kontrol« med de pågældende virksomheder. Kommissionen tilføjede i 88. betragtning til afgørelsen, at de virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, havde anmodet om, at de omtvistede beløb blev udbetalt til Ioan og Viorel Micula, og udledte heraf, at en sådan adfærd viste, at de virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, ikke var selvstændige enheder i forhold til de nævnte brødre.
295
Endelig har Kommissionen som svar på sagsøgernes argumenter under den foreliggende sag henvist til voldgiftskendelsen ved at fremstille sagsøgernes egne vidneudsagn, hvoraf det fremgår, at de sammen med de virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, udgjorde én og samme virksomhed. Den har således fremhævet, at sagsøgerne i voldgiftssagen under voldgiftsproceduren havde betegnet deres virksomhedsorganisation som en »integreret virksomhedsmodel«, som en »familievirksomhed, hvor beslutningerne blev truffet mundtligt, og som sædvanligvis ikke opererede på grundlag af skriftlige planer«, eller som et »integreret system af produktionsvirksomheder«.
296
Under disse omstændigheder er begrundelsen for den anfægtede afgørelse tilstrækkelig til, at Ioan og Viorel Micula kunne få kendskab til de grunde, hvorved Kommissionen fandt, at de skulle betragtes således, at de sammen med de virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, udgjorde én økonomisk enhed med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne, og at de derfor skulle anses for modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning. Begrundelsen for den nævnte afgørelse var så meget desto mere tilstrækkelig, som den blev truffet i en sammenhæng, som de pågældende udmærket havde kendskab til (jf. i denne retning dom af 13.12.2017, Grækenland mod Kommissionen, T-314/15, ikke trykt i Sml., EU:T:2017:903, præmis 110 og den deri nævnte retspraksis).
297
Det første klagepunkt i dette led skal derfor forkastes.
2) Begrundelsen for den anfægtede afgørelse, for så vidt som de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, heri udpeges som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning
298
Som det fremgår af den anfægtede afgørelse mindede Kommissionen, i 81. og 82. betragtning til afgørelsen, om definitionen af en virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i retspraksis, og om de betingelser, der gjorde det muligt at lægge til grund, at – fysiske eller juridiske – retlige enheder tilsammen kunne udgøre én økonomisk enhed med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne, og anførte dernæst grundene til, at den fandt, at alle sagsøgerne, herunder de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, udgjorde én økonomisk enhed.
299
Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, tilhørte én økonomisk enhed, anførte Kommissionen, at disse virksomheder indgik i en større gruppe virksomheder, nemlig EFDG-gruppen, og anførte dernæst, i 87. betragtning til den anfægtede afgørelse, at sagsøgerne i voldgiftssagen under voldgiftssagen havde krævet erstatning for de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, og havde opgjort det krævede erstatningsbeløb på grundlag af de tab, som den nævnte gruppe som helhed angiveligt havde lidt. Kommissionen anførte ligeledes i samme betragtning, at voldgiftsretten havde konstateret, at Ioan og Viorel Micula ejede mindst 99,96% af virksomhedernes kapital, og havde fremhævet, at den adfærd, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde udvist, og de vurderinger af erstatningen, som voldgiftsretten havde foretaget, viste, at »Micula-brødrene og de tre [...] virksomheder[, der var sagsøgere i voldgiftssagen,] samt [de virksomheder] i EFDG[-gruppen], [der ikke var parter i voldgiftssagen,] udg[jorde] én økonomisk enhed med en fælles økonomisk interesse«. Den præciserede i 89. betragtning til afgørelsen, at Ioan og Viorel Micula som følge af deres ejerskab faktisk udøvede »fuld kontrol« over de virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen. På denne baggrund konkluderede Kommissionen, som præciseret i præmis 293 ovenfor, at »[d]en endelige modtager af støtteforanstaltningen [var] denne økonomiske enhed bestående af de fem sagsøgere [i voldgiftssagen] og [de berørte] virksomheder [i den nævnte gruppe]«.
300
Som svar på sagsøgernes argumenter i den foreliggende sag har Kommissionen desuden under henvisning til de vidneudsagn, som sagsøgerne havde fremlagt under voldgiftssagen, fundet, at EFDG-gruppens udvikling havde fulgt én integreret virksomhedsplan, »idet de nye virksomheder og de nye investeringer [var blevet] integreret i de eksisterende virksomheder og investeringer, således at alle virksomhederne [havde] samarbejdet for at skabe, fremstille, forarbejde og distribuere produkterne effektivt«.
301
Det fremgår af begrundelsen for den anfægtede afgørelse og af den sammenhæng, hvori den blev truffet, at de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, var i stand til at forstå grundene til, at Kommissionen fandt, at de ligeledes skulle betragtes som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning.
302
I denne henseende er sagsøgernes argument, hvorefter den anfægtede afgørelse ikke giver nogen begrundelse med hensyn til, at de virksomheder, der ikke var sagsøgere i voldgiftssagen, angiveligt »virkelig havde modtaget« den omhandlede støtteforanstaltning, endvidere irrelevant, eftersom Kommissionen intetsteds i den nævnte afgørelse støttede sig på begrebet om, hvem der »virkelig har modtaget« støtten, for at identificere modtagerne af foranstaltningen.
303
Henset til alt det ovenstående skal det andet klagepunkt i dette led, og følgelig dette led i det hele, forkastes.
b)
Det første led om et åbenbart urigtigt skøn
304
Sagsøgerne har gjort gældende, at Kommissionen ikke i tilstrækkelig grad og i det væsentlige godtgjorde, at Ioan og Viorel Micula som følge af deres kapitalandele i virksomhederne i EFDG-gruppen og som følge af de forbindelser, der knyttede dem til disse virksomheder, var i stand til, ud over at udøve deres rettigheder som aktionærer i virksomhederne, faktisk at blande sig i den konkrete drift af virksomhederne i denne gruppe, således at de sammen med disse virksomheder kunne udgøre én økonomisk enhed.
305
Sagsøgerne har navnlig gjort gældende, at begrundelsen for den anfægtede afgørelse med hensyn til, hvorvidt der var tale om majoritetsinteresser – hvilket i øvrigt ikke er blevet påvist – i kapitalen i de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, med hensyn til det forhold, at Ioan og Viorel Micula under voldgiftsproceduren fik tilladelse til at kræve erstatning for tab, som de havde lidt gennem disse virksomheder, og med hensyn til den omstændighed, at voldgiftsretten ydede erstatning »kollektivt« til de fem sagsøgere i voldgiftssagen, ikke er tilstrækkelig til at godtgøre, at Ioan og Viorel Micula udøvede kontrol over den økonomiske enhed, som de angiveligt udgjorde sammen med virksomhederne i EFDG-gruppen.
306
Sagsøgerne har anført, at eftersom fysiske personer, der ikke selv er virksomheder, ikke kan modtage statsstøtte, behæftede Kommissionen følgelig den anfægtede afgørelse med et åbenbart urigtigt skøn, idet den udpegede Ioan og Viorel Micula, der ikke udøvede økonomisk virksomhed, som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning.
307
Sagsøgerne har videre anført, at mens Ioan og Viorel Micula ved voldgiftskendelsen blev ydet erstatning for det tab, som de havde lidt alene i deres egenskab af aktionærer i de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, kan disse virksomheder, der ikke modtog noget beløb, heller ikke betragtes som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning.
308
Desuden vedrørte den undersøgelse, som voldgiftsretten foretog i voldgiftskendelsen, ifølge sagsøgerne perioden fra 2000 til 2009 og ikke den periode, som blev taget i betragtning i den anfægtede afgørelse.
309
Det skal bemærkes, at EU-konkurrenceretten, og navnlig forbuddet i artikel 107, stk. 1, TEUF, vedrører virksomheders aktiviteter (dom af 25.7.2018, Kommissionen mod Spanien m.fl., C-128/16 P, EU:C:2018:591, præmis 34).
310
Ifølge fast retspraksis omfatter begrebet »virksomhed« inden for konkurrencerettens område enhver enhed, som udøver økonomisk virksomhed, uanset denne enheds retlige status og dens finansieringsmåde (jf. dom af 10.1.2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C-222/04, EU:C:2006:8, præmis 107 og den deri nævnte retspraksis).
311
Enhver virksomhed, der består i at udbyde varer og tjenesteydelser på et bestemt marked, er økonomisk virksomhed (jf. dom af 27.6.2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania, C-74/16, EU:C:2017:496, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
312
I denne forbindelse fastsætter EU-konkurrenceretten, der omhandler virksomheders aktiviteter, som det afgørende kriterium, om de optræder som en enhed på markedet eller ej, uden at en formel adskillelse mellem flere selskaber, som er en følge af deres status som selvstændige juridiske personer, kan være til hinder for en sådan enhed med henblik på anvendelsen af konkurrencereglerne (dom af 27.6.2024, Unichem Laboratories mod Kommissionen, C-166/19 P, ikke trykt i Sml., EU:C:2024:548, præmis 52).
313
Heraf følger, at når retligt adskilte fysiske eller juridiske personer udgør en økonomisk enhed, skal de behandles som én virksomhed med henblik på anvendelsen af EU’s konkurrenceregler. På statsstøtteområdet opstår spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en økonomisk enhed, når støttemodtageren skal identificeres (jf. dom af 19.5.2021, Ryanair mod Kommissionen (KLM; covid-19), T-643/20, EU:T:2021:286, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
314
De forhold, som retspraksis har taget hensyn til ved afgørelsen af, om der foreligger en økonomisk enhed på statsstøtteområdet, er bl.a. den pågældende virksomheds deltagelse i en koncern af selskaber, hvor kontrollen udøves direkte eller indirekte af et af disse selskaber, udøvelsen af lignende eller parallelle erhvervsmæssige aktiviteter, den manglende forretningsmæssige selvstændighed, dannelsen af en samlet koncern, der kontrolleres af en eneste enhed, muligheden for en enhed, der ejer kontrollerende kapitalandele i et andet selskab, for at udøve kontrolfunktioner, for at formulere nye opgaver og for at yde finansiel opbakning vedrørende dette selskab, og at der foreligger organisatoriske og funktionelle forbindelser mellem disse selskaber (jf. dom af 19.5.2021, Ryanair mod Kommissionen (KLM; covid-19), T-643/20, EU:T:2021:286, præmis 47 og den deri nævnte retspraksis).
315
Selv om den økonomiske aktivitet oftest udøves direkte på markedet, er det således ikke udelukket, at denne aktivitet dels udøves af en erhvervsdrivende med direkte kontakt til markedet, dels, og indirekte, af en anden enhed, der kontrollerer denne erhvervsdrivende inden for rammerne af en økonomisk enhed, som de udgør tilsammen (dom af 10.1.2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C-222/04, EU:C:2006:8, præmis 109 og 110).
316
Det skal imidlertid fremhæves, at selve besiddelsen af kapitalandele – selv kontrollerende andele – ikke er tilstrækkelig til at udgøre en økonomisk virksomhed udøvet af den, der har disse kapitalandele i sin besiddelse, når besiddelsen kun danner grundlag for udøvelsen af de rettigheder, der er knyttet til at være aktionær eller medindehaver, samt i givet fald for modtagelsen af udbytte, der blot er afkastet af ejendomsretten til et formuegode (dom af 10.1.2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C-222/04, EU:C:2006:8, præmis 111).
317
Til gengæld skal en enhed, som ejer kontrollerende kapitalandele i et selskab, og som rent faktisk udøver denne kontrol ved direkte eller indirekte indblanding i driften af dette selskab, anses for deltager i den erhvervsvirksomhed, der udøves af den kontrollerede virksomhed, og skal således selv kvalificeres som en virksomhed i artikel 107, stk. 1, TEUF’s forstand (dom af 10.1.2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl., C-222/04, EU:C:2006:8, præmis 112 og 113).
318
Kommissionen har en vid skønsbeføjelse ved afgørelsen af, om selskaber i samme koncern skal anses for at være en økonomisk enhed eller for at udgøre juridisk og økonomisk uafhængige selskaber for så vidt angår anvendelsen af statsstøtteordningen (dom af 29.6.2000, DSG mod Kommissionen, T-234/95, EU:T:2000:174, præmis 124).
319
Den prøvelse, som Unionens retsinstanser foretager, skal begrænses til en kontrol af, om procedure- og begrundelsesforskrifterne er overholdt, og derudover af, om de faktiske omstændigheder er materielt rigtige, om der foreligger et åbenbart urigtigt skøn, eller om der er begået magtfordrejning. Unionens retsinstanser skal herved ikke blot tage stilling til bl.a. den materielle nøjagtighed af de beviser, der henvises til, samt oplysningernes troværdighed og sammenhæng, men ligeledes kontrollere, om disse oplysninger udgør alle de relevante oplysninger, som skal tages i betragtning i forbindelse med en vurdering af en kompleks situation, og om disse oplysninger taler til støtte for de heraf dragne konklusioner (jf. dom af 19.5.2021, Ryanair mod Kommissionen (KLM; covid-19), T-643/20, EU:T:2021:286, præmis 69 og 70 og den deri nævnte retspraksis).
320
I denne henseende skal retmæssigheden af en afgørelse om statsstøtte af Unionens retsinstanser vurderes i forhold til de oplysninger, som Kommissionen kunne råde over på det tidspunkt, da den vedtog den, idet disse oplysninger omfatter dem, som synes relevante for de vurderinger, som skal foretages, og som Kommissionen efter anmodning herom kunne have fået fremlagt under den administrative procedure (jf. i denne retning dom af 20.9.2017, Kommissionen mod Frucona Košice, C-300/16 P, EU:C:2017:706, præmis 70 og 71).
1) Det første klagepunkt om et åbenbart urigtigt skøn hvad angår udpegelsen af Ioan og Viorel Micula som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning
321
Det er i det foreliggende tilfælde ubestridt, at alle sagsøgerne i voldgiftssagen var modtagere af udbetalingen af de omtvistede beløb. Ioan og Viorel Micula har i deres besvarelse af de skriftlige spørgsmål, som Retten har tilstillet dem den 30. maj 2023 ved en foranstaltning med henblik på sagens tilrettelæggelse på grundlag af procesreglementets artikel 89 (herefter »foranstaltningen med henblik på sagens tilrettelæggelse af 30. maj 2023«), udtrykkeligt anerkendt, at de var modtagere af den nævnte udbetaling.
322
Den omstændighed, at en del af beløbene blev »spærret« på en konto, der var oprettet i navnet på de fem sagsøgere i voldgiftssagen, rejser ikke tvivl om denne konstatering. Det kræves nemlig ikke, at der er sket en faktisk overførsel af statsmidlerne, fra det øjeblik modtagerne har opnået ret til at modtage dem (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, Arriva Italia m.fl., C-385/18, EU:C:2019:1121, præmis 36).
323
Ioan og Viorel Micula har ikke desto mindre gjort gældende, at de omtvistede beløb i det væsentlige kun kan være kommet dem til gode i deres egenskab af aktionærer i virksomhederne i EFDG-gruppen, og ikke i deres egenskab af enheder, der udøver økonomisk virksomhed. Dette fremgår ifølge de pågældende navnlig af det ræsonnement, som voldgiftsretten lagde til grund til støtte for voldgiftskendelsen.
324
For det første fremgår det af sagsakterne – idet sagsøgerne ikke har rejst tvivl om de faktuelle konstateringer, som voldgiftsretten foretog, og som blev gengivet til støtte for den anfægtede afgørelse – at Ioan og Viorel Micula, således som de indlæg og vidneudsagn, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde fremlagt den 22. december 2009, og som blev gengivet til støtte for voldgiftskendelsen, viser, under voldgiftssagen efter gode resultater fra deres indledende investeringer, således som det fremgår af voldgiftskendelsens præmis 160, udvidede deres aktiviteter inden for drikkevareproduktion ved at opbygge det, der blev til et integreret produktionssystem. Sagsøgerne i voldgiftssagen gjorde i denne forbindelse, således som det fremgår af voldgiftskendelsens præmis 161, gældende, at udvidelsen af deres produktionsaktiviteter gennem oprettelse af nye virksomheder havde været planlagt til at være sammenfaldende med udløbet af de skattemæssige incitamenter, der var tiltænkt de tidligere virksomheder. De nye virksomheder og de nye investeringer blev således integreret i de eksisterende virksomheder og investeringer, således at alle virksomhederne samarbejdede »for at skabe, fremstille, forarbejde og distribuere produkterne effektivt«. Særligt fremgår det af sagsøgernes replik af 22. december 2009, som er gengivet i voldgiftskendelsens præmis 164, at sagsøgerne i voldgiftssagen flyttede deres destilleri, som senere blev til selskabet Scandic Distilleries, til Bihor-distriktet for at nyde godt af den pågældende skattemæssige incitamentsordning.
325
Selv om Ioan og Viorel Micula oprindeligt havde planlagt at omlægge deres aktiviteter i mineområdet Ștei-Nucet, besluttede de, som præciseret i voldgiftskendelsens præmis 554, at blive i Bihor-distriktet for at nyde godt af den pågældende skattemæssige incitamentsordning. De tilkendegav i denne forbindelse, at de sagsøgende virksomheder European Food, Starmill og Multipack var blevet oprettet, for den førstes vedkommende for at importere størstedelen af råmaterialerne, for den andens vedkommende for at skabe et internt, integreret mølleanlæg til korn, og for den tredjes vedkommende for at iværksætte emballering og mærkning af næsten alle produkter fra selskaberne i gruppen. De angav ligeledes, således som det fremgår af deres vidneudsagn fremlagt den 22. december 2009, at modellen for deres forretningsstrategi havde til formål gennem vertikal integration af deres anlæg at opnå langsigtet rentabilitet ved at drage fordel af den pågældende ordning. Sagsøgerne i voldgiftssagen var således nødt til at foretage en indledende investering for at kunne drage fordel af incitamenterne til udvikling af en integreret, konkurrencedygtig og effektiv virksomhed på langt sigt.
326
Det fremgår ligeledes af de indlæg, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde fremlagt den 13. maj 2011, som gengivet i voldgiftskendelsens præmis 555, at disse sagsøgere definerede sig selv som »familievirksomheder«, og at Ioan og Viorel Micula omhyggeligt havde undersøgt virkningen af den pågældende skattemæssige incitamentsordning og måden, hvorpå de kunne drage fordel af den, og, inden de traf beslutningen om at investere i den, havde sammenlignet ulemperne ved at drive virksomhed i en ugunstigt stillet region, der savnede infrastruktur og kvalificeret arbejdskraft, med de fordele, som ordningen kunne give.
327
Sagsøgerne i voldgiftssagen havde ligeledes under voldgiftssagen, således som det fremgår af voldgiftskendelsens præmis 1067, fremhævet deres »overordnede forretningsmodel«, som bestod i at opbygge en holdbar »produktionsplatform« ved udløbet af den pågældende skattemæssige incitamentsordning.
328
Det fremgår af det vidneudsagn fra én af deres intervenienter, hvortil der henvises i voldgiftskendelsens præmis 1072, og som er anført i svarskriftet og gengivet i kendelsens præmis 1071, at den pågældende intervenient i forbindelse med sin første erklæring havde medtaget en række diagrammer, der viste »integrationen af de forskellige anlæg«, og som gjorde det muligt i det væsentlige at fremhæve, at EFDG-gruppens oprindelige planlægning med hensyn til deling af den pågældende infrastruktur havde gjort det muligt at opnå væsentlige besparelser, som var blevet geninvesteret i »udvidelse og integration af forretningen«.
329
Det fremgår af de vidneudsagn og indlæg, som sagsøgerne i voldgiftssagen således havde fremlagt under voldgiftssagen, at Ioan og Viorel Micula var involveret i de økonomiske aktiviteter i de sagsøgende virksomheder, der var parter i voldgiftssagen, ved direkte eller indirekte indblanding i deres drift.
330
For det andet skal det tilføjes, at den kollektive erstatning, der blev tilkendt ved voldgiftskendelsen, og den omstændighed, at de virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, under voldgiftssagen havde anmodet om, at de omtvistede beløb blev udbetalt til Ioan og Viorel Micula – hvilket de pågældende ikke har bestridt – understøtter den antagelse, at de virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, såvel funktionelt som organisatorisk savnede selvstændighed i forhold til de nævnte brødre.
331
Endelig og for det tredje fremgår det af voldgiftskendelsens præmis 1245, som Kommissionen har påberåbt sig, at voldgiftsretten ikke havde »til hensigt nærmere at undersøge, hvorvidt aktionærernes erstatning [var] svarende til det tab, som det underliggende selskab [havde] lidt«, og havde tilføjet, at den var overbevist om, at »[Ioan og Viorel Micula] i betragtning af størrelsen af deres kapitalandele i selskaberne [i EFDG-gruppen] indirekte [havde] lidt i det mindste en stor del af, om ikke næsten hele, det tab, som de sagsøgende selskaber havde lidt direkte«. Under disse omstændigheder kan sagsøgerne ikke gøre gældende, at Ioan og Viorel Micula blev ydet erstatning udelukkende i deres egenskab af aktionærer i de pågældende virksomheder.
332
Sagsøgernes øvrige argumenter kan ligeledes ikke med føje støtte deres krav.
333
For det første er den omstændighed, at hverken Ioan Micula eller Viorel Micula alene har majoritetsandelen i nogen af virksomhederne i EFDG-gruppen, uden betydning med hensyn til, hvorvidt der er tale om én økonomisk enhed mellem Micula-brødrene og de pågældende virksomheder, fra det øjeblik de nævnte brødre tilsammen er majoritetsaktionærer i disse virksomheder.
334
Sagsøgerne har dernæst gjort gældende, at de oplysninger, der er udledt af voldgiftskendelsen, alene vedrører perioden fra 2000 til 2009 og derfor ikke er relevante ved vurderingen af, om der på det tidspunkt, hvor den anfægtede afgørelse blev truffet, var tale om én økonomisk enhed.
335
Det bemærkes i denne henseende, at Kommissionen i sin besvarelse af de skriftlige spørgsmål, der er blevet forelagt den som led i foranstaltningen med henblik på sagens tilrettelæggelse af 30. maj 2023, har oplyst, at »sagsøgerne [...] under den formelle undersøgelsesprocedure [aldrig havde] hævdet, at [den kontrollerende] tilknytning, som Ioan og Viorel Micula havde til [de selskaber i EFDG-gruppen], for hvilke der [var] blevet tilkendt erstatning, havde ændret sig efter [den] periode[, der var omfattet af erstatningen]«. Kommissionen har tilføjet, at mens spørgsmålet om, hvorvidt der var tale om én økonomisk enhed, var blevet rejst under den formelle undersøgelsesprocedure, »[havde] sagsøgerne i voldgiftssagen ikke fremlagt faktiske omstændigheder eller beviser, der gik imod hverken Kommissionens foreløbige konklusion, hvorefter Ioan og Viorel Micula kontrollerede de selskaber, for hvis tab voldgiftsretten havde tilkendt erstatning, eller grundene til, at [voldgiftsretten] også [havde] tilkendt erstatningen til de pågældende fysiske personer«.
336
Sagsøgerne, som ikke har bestridt det anførte, har ikke godtgjort og har end ikke gjort gældende, at deres kapitalstruktur eller interne drift havde ændret sig mellem udløbet af den periode, på grundlag af hvilken de modtog erstatning, og vedtagelsen af den anfægtede afgørelse.
337
Selv om Kommissionen ikke, således som den i øvrigt selv har anerkendt, i den anfægtede afgørelse fandt, at Ioan og Viorel Micula hver især som fysiske personer ligeledes skulle betragtes som virksomheder med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne, er en sådan omstændighed i sidste ende uden betydning for kvalificeringen af modtagerne af den omhandlede støtteforanstaltning, eftersom Kommissionen i 85. betragtning til den nævnte afgørelse fandt, at de nævnte brødre sammen med alle de virksomheder, der var sagsøgere i voldgiftssagen, udgjorde én økonomisk enhed, som udgjorde den relevante virksomhed med henblik på anvendelsen af de nævnte regler.
338
Ioan og Viorel Micula kan følgelig ikke påberåbe sig, at de ikke udøver økonomisk virksomhed, for at bestride, at de gennem udbetalingen af de omtvistede beløb var modtagere af en statsstøtteforanstaltning.
339
Henset til det ovenstående og i betragtning af den vide skønsbeføjelse, der er tillagt Kommissionen, skal det første klagepunkt i dette led forkastes.
2) Det andet klagepunkt om et åbenbart urigtigt skøn hvad angår udpegelsen af de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning
340
I det foreliggende tilfælde fremgår det for det første af det diagram, der viser EFDG-gruppens opbygning, og som blev fremlagt under voldgiftssagen af en af de eksperter, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde rettet henvendelse til, og gengivet i voldgiftskendelsens præmis 937 samt anført af Kommissionen i svarskriftet, at Ioan og Viorel Micula ejer 95% af kapitalen i selskabet Transilvania General Import-Export, som ejer dels 20% af kapitalen i European Drinks, idet de resterende 80% ejes direkte af Micula-brødrene, dels 58% af kapitalen i selskabet West Leasing, idet de resterende 42% ligeledes ejes direkte af de nævnte brødre.
341
Derudover viser diagrammet over kapitalstrukturen i virksomhederne i EFDG-gruppen, at Ioan og Viorel Micula ejer 99% af kapitalen i selskabet Rieni Drinks og 96% af kapitalen i selskabet Scandic Distilleries.
342
Under voldgiftssagen erklærede Ioan og Viorel Micula udtrykkeligt, at de var majoritetsaktionærer i virksomhederne i EFDG-gruppen, således som det fremgår af voldgiftskendelsens præmis 156, og sagsøgerne har ikke bestridt rigtigheden heraf.
343
Ioan og Viorel Micula, der, således som det fremgår af præmis 336 ovenfor, ikke har godtgjort og end ikke har gjort gældende, at deres kapitalandele i virksomhederne i EFDG-gruppen har ændret sig siden vedtagelsen af voldgiftskendelsen, ejer således direkte eller indirekte næsten hele kapitalen i de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen. Det er desuden ubestridt for det første, at disse sagsøgere er virksomheder, for så vidt som de faktisk udøver økonomisk virksomhed, og for det andet, at disse virksomheder tilhører den nævnte gruppe, som navnlig beskæftiger sig med industriel fremstilling af fødevareprodukter, mølleriprodukter og plastemballage.
344
Det skal under disse omstændigheder lægges til grund, at Ioan og Viorel Micula i betragtning af deres ejendomsret over alle de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, gennem ejerskabet af hele eller næsten hele kapitalen i disse virksomheder udøver funktioner med hensyn til at formulere nye opgaver og yde finansiel opbakning vedrørende alle de nævnte virksomheder, således at de sikrer enekontrol eller næsten enekontrol over disse.
345
Desuden udgør de virksomheder, der kontrolleres af Ioan og Viorel Micula, et sammenhængende hele såvel finansielt som industrielt, idet de udøver lignende eller parallelle erhvervsmæssige aktiviteter, og de udgør derved én gruppe, der kontrolleres af de nævnte brødre.
346
For det andet fremgår det af de egne vidneudsagn, som sagsøgerne i voldgiftssagen havde fremlagt under voldgiftssagen, at modellen for deres forretningsstrategi tilsigtede en vertikal integration af deres anlæg, at disse sagsøgere definerede sig selv som en »familievirksomhed«, hvor beslutningerne blev truffet mundtligt, at de sædvanligvis ikke opererede på grundlag af skriftlige planer, og endelig, at deres »overordnede forretningsmodel« bestod i at opbygge en holdbar »produktionsplatform« ved udløbet af den pågældende skattemæssige incitamentsordning, idet Ioan og Viorel Micula, som præciseret i henholdsvis præmis 325-327 ovenfor, var direkte involveret i beslutningen om at investere i nye anlæg, for så vidt som de undersøgte virkningen af den nævnte ordning samt dens fordele og ulemper.
347
Sagsøgerne i voldgiftssagen har navnlig gjort gældende, at i forbindelse med udvidelsen af deres produktionsaktiviteter blev de nye virksomheder og de nye investeringer, som præciseret i præmis 324 ovenfor, integreret i de eksisterende virksomheder og investeringer, således at alle virksomhederne samarbejdede for at »skabe, fremstille, forarbejde og distribuere produkterne effektivt«. I denne henseende havde EFDG-gruppens oprindelige planlægning med hensyn til deling af de forskellige anlæg, som anført i præmis 328 ovenfor, gjort det muligt at opnå væsentlige besparelser, som blev geninvesteret i »udvidelse og integration af forretningen«.
348
Det fremgår af undersøgelsen af det første klagepunkt i dette led, at oplysningerne i sagsakterne, således som de er gengivet i præmis 324-328 ovenfor, gør det muligt at bekræfte, at der var økonomiske og organisatoriske bånd, der forenede sagsøgerne, herunder de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, inden for ét og samme marked og én og samme integrerede aktivitet, med det formål at være konkurrencedygtige og effektive på langt sigt.
349
Selv om sagsøgerne ikke desto mindre har gjort gældende, at Ioan og Viorel Micula ikke var involveret i den direkte drift af virksomhederne i EFDG-gruppen, har de i denne henseende begrænset sig til at anføre, at disse virksomheder handlede »uafhængigt af hinanden« og fastlagde deres egen adfærd på markedet, men de har ikke fremlagt det mindste konkrete og dokumenterede bevis til støtte for det anførte.
350
Endelig og for det tredje bemærkes, at den manglende forretningsmæssige selvstændighed hos de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, i modsætning til, hvad sagsøgerne har anført, forstærkes af den omstændighed, at sagsøgerne i voldgiftssagen under den pågældende sag havde anmodet om, at der ved vurderingen af deres tab også blev taget hensyn til det tab, som disse virksomheder havde lidt.
351
Under disse omstændigheder og i overensstemmelse med de principper, der følger af den i præmis 314 ovenfor anførte retspraksis, skal det konkluderes, at Ioan og Viorel Micula sammen med de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, tilhører én og samme virksomhed med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne.
352
Sagsøgerne har ikke desto mindre tilføjet, at de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, ikke kan betragtes som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning, eftersom voldgiftsretten ikke tilkendte dem nogen erstatning.
353
Det er i denne henseende under alle omstændigheder tilstrækkeligt at bemærke, at Kommissionen ikke fandt, at de virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, var modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning med den begrundelse, at de faktisk havde modtaget udbetalingen af de omtvistede beløb. Kommissionen fandt, at disse virksomheder var modtagere af støtteforanstaltningen alene med den begrundelse, at de sammen med de øvrige sagsøgere udgjorde én økonomisk enhed, som udgjorde den relevante virksomhed med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne, således som det fremgår af 85.-91. betragtning til den anfægtede afgørelse.
354
Det følger således af præmis 340-351 ovenfor, at Kommissionen med føje kunne lægge til grund, at de virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, sammen med de øvrige sagsøgere udgjorde én og samme virksomhed med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne.
355
De beløb, der blev udbetalt til sagsøgerne i voldgiftssagen til fuldbyrdelse eller gennemførelse af voldgiftskendelsen, kunne derfor direkte eller indirekte komme de virksomheder til gode, der ikke var parter i voldgiftssagen. Det forholder sig således, bl.a. eftersom Ioan og Viorel Micula, idet de udøvede funktioner med hensyn til at formulere nye opgaver og yde finansiel opbakning vedrørende disse virksomheder, kunne finde det nødvendigt for på langt sigt at forfølge det økonomiske mål, der var tiltænkt virksomhederne i EFDG-gruppen, helt eller delvist at investere disse beløb i finansiel konsolidering eller økonomisk udvikling af de nævnte virksomheder.
356
Følgelig er den omstændighed, at de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, ikke blev udpeget som modtagere af den erstatning, som voldgiftsretten tilkendte i medfør af voldgiftskendelsen, uden betydning for udpegelsen af disse virksomheder som modtagere af den omhandlede støtteforanstaltning.
357
Henset til alt det ovenstående skal det andet klagepunkt i dette led forkastes, ligesom dette led og efterfølgende det femte anbringende i det hele som følge heraf skal forkastes.
6.
Det sjette anbringende vedrørende en retlig fejl i forbindelse med tilbagesøgning af støtten
[udelades]
360
Sagsøgerne har med det andet led gjort gældende, at der ikke kan foretages tilbagesøgning af de omtvistede beløb hos visse enheder, der er omfattet af den anfægtede afgørelse, nemlig i sag T-704/15, Viorel Micula, der ikke kan anses for en virksomhed, og i de tre forenede sager de sagsøgende virksomheder, der ikke var parter i voldgiftssagen, eftersom disse virksomheder ikke var blevet udpeget som modtagere i voldgiftskendelsen.
361
Sagsøgerne har i denne forbindelse tilføjet, at tilbagesøgning af de omtvistede beløb kun kan ske hos de af sagsøgerne, der virkelig modtog disse beløb, dvs. hos nogle af eller alle sagsøgerne i voldgiftssagen.
362
Ifølge sagsøgerne burde Kommissionen derfor ikke have konkluderet, at alle sagsøgerne hæftede solidarisk for tilbagebetaling af støtten, men burde have påvist, hvilke af dem der faktisk havde modtaget den.
363
Kommissionen har bestridt sagsøgernes argumentation.
364
Det bemærkes, at ifølge EU-retten kan Kommissionen, hvis den finder, at en støtte ikke er forenelig med det indre marked, pålægge medlemsstaten at tilbagesøge denne støtte hos modtagerne (dom af 8.5.2003, Italien og SIM 2 Multimedia mod Kommissionen, C-328/99 og C-399/00, EU:C:2003:252, præmis 65).
365
Ophævelsen af en ulovlig støtte gennem tilbagesøgning er den logiske følge af, at støtten er fundet ulovlig, og har til formål at genoprette den tidligere situation. Dette formål er opnået, når den pågældende støtte, eventuelt med tillæg af morarenter, er blevet tilbagebetalt af støttemodtageren eller, med andre ord, af de virksomheder, som virkelig har modtaget den (dom af 21.12.2016, Kommissionen mod Aer Lingus og Ryanair Designated Activity, C-164/15 P og C-165/15 P, EU:C:2016:990, præmis 89 og 90, og af 13.12.2018, Transavia Airlines mod Kommissionen, T-591/15, EU:T:2018:946, præmis 299). Ved denne tilbagebetaling mister støttemodtageren den fordel, som virksomheden havde opnået på markedet i forhold til konkurrenterne, og situationen fra tiden før ydelsen af støtte er genoprettet (dom af 1.10.2015, Electrabel og Dunamenti Erőmű mod Kommissionen, C-357/14 P, EU:C:2015:642, præmis 110 og den deri nævnte retspraksis).
366
Der mindes i denne forbindelse om, at den omstændighed, at der er tale om en økonomisk enhed, gør det muligt at identificere virksomheden, også når denne økonomiske enhed juridisk set udgøres af flere fysiske eller juridiske personer, der er modtagere af den omhandlede støtte (jf. i denne retning dom af 17.3.2015, Pollmeier Massivholz mod Kommissionen, T-89/09, EU:T:2015:153, præmis 122 og 123 (ikke trykt i Sml.)).
367
Tilbagesøgning af støtten for herved at genoprette den tidligere situation kan desuden principielt ikke betragtes som en foranstaltning, der ikke står i rimeligt forhold til formålene i EUF-traktatens bestemmelser om statsstøtte (jf. dom af 11.3.2010, CELF og ministre de la Culture et de la Communication, C-1/09, EU:C:2010:136, præmis 54 og den deri nævnte retspraksis, og af 21.12.2016, Kommissionen mod Aer Lingus og Ryanair Designated Activity, C-164/15 P og C-165/15 P, EU:C:2016:990, præmis 116 og den deri nævnte retspraksis).
368
Retten finder det hensigtsmæssigt først at undersøge dette anbringendes andet led vedrørende modtagerne af støtten og dernæst anbringendets første led vedrørende størrelsen af støtten.
a)
Det andet led om en retlig fejl, som den anfægtede afgørelse er behæftet med, for så vidt som den pålægger tilbagesøgning af den omhandlede støtteforanstaltning hos visse sagsøgere
369
Kommissionen anførte i 160. betragtning til den anfægtede afgørelse, at »Rumænien [skulle] tilbagesøge betalingen af den erstatning, voldgiftsretten tilkendte sagsøgerne, eftersom den [udgjorde] ulovlig og uforenelig statsstøtte«, og fastslog, at »[e]ftersom de fem sagsøgere [i voldgiftssagen], sammen med de andre relevante EFDG-virksomheder, [udgjorde] én [økonomisk] enhed [...], [hæftede] de fem sagsøgere og de andre relevante EFDG-virksomheder solidarisk for tilbagebetalingen af den statsstøtte, som en af dem måtte have modtaget, til den rumænske stat«.
370
Indledningsvis er det, eftersom det til støtte for undersøgelsen af det første klagepunkt i det femte anbringendes første led er blevet konkluderet, at Ioan og Viorel Micula indgik i én økonomisk enhed, nødvendigt at forkaste det argument, hvorefter den omhandlede støtteforanstaltning, således som sagsøgerne har gjort gældende i sag T-704/15, ikke kunne tilbagesøges hos Viorel Micula, med den begrundelse, at den pågældende ikke kunne betragtes som en virksomhed med henblik på anvendelsen af statsstøttereglerne.
371
Selv om tilbagesøgningen af den ulovlige støtte, når der ikke foreligger EU-bestemmelser på området, skal foretages i overensstemmelse med reglerne for gennemførelse fastsat i gældende national ret (jf. i denne retning dom af 5.3.2019, Eesti Pagar, C-349/17, EU:C:2019:172, præmis 108), kan sagsøgerne i sagerne T-624/15 RENV og T-694/15 RENV derimod for at anfægte den anfægtede afgørelses lovlighed endvidere ikke med føje gøre gældende, at tilbagesøgning hos Ioan Micula af »[de sagsøgende virksomheders] gæld på ulovlig vis tilsidesætter retsevnen for juridiske personer og overtræder den rumænske selskabslovgivning, som er afspejlet i adskillige retningslinjer for aktionærrettigheder«.
372
Når dette er sagt, har sagsøgerne for at rejse tvivl om Kommissionens vurdering i det væsentlige anført, at der alene kunne foretages tilbagesøgning af de omtvistede beløb hos de virksomheder, der »virkelig havde modtaget« dem, dvs. alene hos sagsøgerne i voldgiftssagen, der var blevet udpeget som modtagere i voldgiftskendelsen. De har gjort gældende, at det forhold, at alle de sagsøgende virksomheder – forudsat at der er grundlag herfor – tilhørte én økonomisk enhed, er uden betydning.
373
Sagsøgerne har støttet deres argumentation på dom af 11. maj 2005, Saxonia Edelmetalle og ZEMAG mod Kommissionen (T-111/01 og T-133/01, EU:T:2005:166, præmis 113), og af 19. oktober 2005, Freistaat Thüringen mod Kommissionen (T-318/00, EU:T:2005:363, præmis 324), som viderefører Domstolens praksis som anført i præmis 365 ovenfor.
374
Ikke desto mindre kan de i præmis 373 ovenfor nævnte domme, i modsætning til, hvad sagsøgerne har anført, ikke være til hinder for, at en støtteforanstaltning kan tilbagesøges hos alle de enheder, der udgør én økonomisk enhed.
375
Dels vedrører de sager, der førte til de i præmis 373 ovenfor nævnte domme, nemlig ikke som i det foreliggende tilfælde økonomiske enheder, der udgør én og samme virksomhed inden for rammerne af én økonomisk enhed.
376
Dels fastsætter EU-konkurrenceretten, der omhandler virksomheders aktiviteter, som bemærket i præmis 312 ovenfor, som det afgørende kriterium, om de optræder som en enhed på markedet eller ej, uden at en formel adskillelse mellem flere selskaber, som er en følge af deres status som selvstændige juridiske personer, kan være til hinder for en sådan enhed med henblik på anvendelsen af konkurrencereglerne.
377
I det foreliggende tilfælde kan Ioan og Viorel Micula, således som det fremgår af undersøgelsen af det femte anbringende, og navnlig af præmis 344 og 355 ovenfor, idet de udøver funktioner med hensyn til at formulere nye opgaver og yde finansiel opbakning vedrørende alle virksomhederne i EFDG-gruppen, sætte disse virksomheder i stand til direkte eller indirekte at drage fordel af den omhandlede støtteforanstaltning, uden at disse virksomheder har truffet nogen selvstændig beslutning herom. Ved tilbagebetalingen af den omhandlede støtteforanstaltning mister den økonomiske enhed, som sagsøgerne tilsammen udgør, således den fordel, som denne enhed havde opnået på markedet i forhold til konkurrenterne, og situationen fra tiden før ydelsen af støtte er genoprettet.
378
Henset til alt det ovenstående skal dette led forkastes.
[udelades]
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling):
1)
Sagerne T-624/15 RENV, T-694/15 RENV og T-704/15 RENV forenes med henblik på dommen.
2)
Europa-Kommissionen frifindes.
3)
European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, Ioan og Viorel Micula, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL og West Leasing SRL, tidligere West Leasing International SRL, bærer deres egne omkostninger og betaler de af Kommissionen afholdte omkostninger i sagerne T-624/15, T-694/15, T-704/15, T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV og C-638/19 P.
4)
Forbundsrepublikken Tyskland bærer sine egne omkostninger i sagerne T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV og C-638/19 P.
5)
Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger i sagerne T-624/15, T-694/15, T-704/15, T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV og C-638/19 P.
6)
Republikken Letland bærer sine egne omkostninger i sagerne T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV og C-638/19 P.
7)
Ungarn bærer sine egne omkostninger i sagerne T-624/15, T-694/15, T-704/15, T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV og C-638/19 P.
8)
Republikken Polen bærer sine egne omkostninger i sagerne T-624/15 RENV, T-694/15 RENV, T-704/15 RENV og C-638/19 P.
Marcoulli
Tomljenović
Półtorak
Norkus
Valasidis
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 2. oktober 2024.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
1
) – Der gengives kun de præmisser i denne dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.