62021CJ0404
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
22. december 2022 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – ansatte ved Den Europæiske Centralbank (ECB) – overførsel af pensionsrettigheder optjent i en national pensionsordning til ECB’s pensionsordning – artikel 4, stk. 3, TEU – princippet om loyalt samarbejde – ECB’s ansættelsesvilkår – artikel 8 i bilag IIIa – ingen bestemmelse i national lovgivning eller aftale mellem den pågældende medlemsstat og ECB«
I sag C-404/21,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Tribunale ordinario di Asti (retten i Asti, Italien) ved afgørelse af 13. januar 2021, indgået til Domstolen den 30. juni 2021, i sagen
WP
mod
Istituto nazionale della previdenza sociale,
Repubblica italiana,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, E. Regan, og dommerne D. Gratsias (refererende dommer), M. Ilešič, I. Jarukaitis og Z. Csehi,
generaladvokat: P. Pikamäe,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
WP ved avvocati A. Dal Ferro, R. Ponchione, A. Rela og C. Zerbaro,
–
Istituto nazionale della previdenza sociale ved avvocati A. Coretti, C. d’Aloisio og L. Maritato,
–
den italienske regering ved G. Palmieri, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato P. Gentili,
–
den græske regering ved M. Tassopoulou, som befuldmægtiget,
–
den spanske regering ved M.J. Ruiz Sánchez, som befuldmægtiget,
–
den polske regering ved B. Majczyna, som befuldmægtiget,
–
den portugisiske regering ved P. Barros da Costa, L. Barroso, S. Jaulino og M.J. Ramos, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved S. Delaude, G. Gattinara, B.-R. Killmann og B. Mongin, som befuldmægtigede,
–
Den Europæiske Centralbank (ECB) ved B. Ehlers, F. Malfrère, A. Pizzolla og C. Zilioli, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 7. juli 2022,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 4, stk. 3, TEU, artikel 45 TEUF og 48 TEUF, af artikel 11 i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) og af artikel 8 i bilag IIIa til Den Europæiske Centralbanks (ECB) afgørelse af 9. juni 1998 om vedtagelse af ansættelsesvilkårene for ansatte ved Den Europæiske Centralbank, som ændret den 31. marts 1999 (EUT 1999, L 125, s. 32).
2
Denne anmodning er blevet forelagt i forbindelse med en tvist mellem WP og Istituto nazionale della previdenza sociale (det nationale institut for social sikring, Italien) (herefter »INPS«) og Repubblica italiana (Den Italienske Republik) vedrørende overførslen til Den Europæiske Centralbanks (ECB) pensionsordning af den aktuarmæssige modværdi af de pensionsrettigheder, som sagsøgeren i hovedsagen har erhvervet i Fondo Pensioni Lavoratori Dipendenti (pensionsordning for lønmodtagere) under INPS.
Retsforskrifter
EU-retten
ESCB- og ECB-protokollen
3
Artikel 36, stk. 1, i protokol (nr. 4) om statutten for Det Europæiske System af Centralbanker og Den Europæiske Centralbank (EUT 2016, C 202, s. 230, herefter »ESCB- og ECB-protokollen«) bestemmer:
»Styrelsesrådet [i ECB] fastsætter på forslag af direktionen ansættelsesvilkårene for ECB’s ansatte.«
Protokollen vedrørende privilegier og immuniteter
4
Artikel 14 i protokol (nr. 7) vedrørende Den Europæiske Unions privilegier og immuniteter (EUT 2016, C 202, s. 266, herefter »protokollen vedrørende privilegier og immuniteter«) bestemmer:
»Europa-Parlamentet og Rådet [for Den Europæiske Union] fastlægger ved forordning efter den almindelige lovgivningsprocedure og efter høring af de berørte institutioner den ordning for sociale ydelser, som skal gælde for [Den Europæiske Unions] tjenestemænd og øvrige ansatte.«
5
Det fremgår af artikel 22, første afsnit, i protokollen vedrørende privilegier og immuniteter, at denne også gælder for ECB, for medlemmerne af dens besluttende organer og for dens personale med forbehold af bestemmelserne i ESCB- og ECB-protokollen.
Vedtægten
6
I henhold til artikel 1 gælder vedtægten for Unionens tjenestemænd.
7
Vedtægtens artikel 1a, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Ved anvendelsen af denne vedtægt betyder »tjenestemand i Unionen« enhver person, der i henhold til denne vedtægt er udnævnt til en fast stilling i en af Unionens institutioner i kraft af et ansættelsesbrev udstedt af denne institutions ansættelsesmyndighed.«
8
Bilag VIII til vedtægten med overskriften »Pensionsordning« bestemmer i artikel 11, stk. 2:
»Tjenestemanden, der indtræder i Unionens tjeneste efter
–
at have fratrådt en stilling i en administration eller en national eller international organisation eller efter
–
at have udøvet lønnet virksomhed eller selvstændig erhvervsvirksomhed,
kan mellem tidspunktet for sin fastansættelse og det tidspunkt, hvor han opnår ret til alderspension som defineret i vedtægtens artikel 77, foranledige, at der til Unionen indbetales en indtil den faktiske overførsel ajourført kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som han har erhvervet på grundlag af de ovenfor nævnte aktiviteter.
I sådanne tilfælde fastsætter ansættelsesmyndigheden i den institution, hvor tjenestemanden er ansat efter almindelige gennemførelsesbestemmelser og under hensyntagen til grundløn, alder og valutakurs på datoen for anmodningen om overførsel, antallet af de pensionsgivende tjenesteår, den efter Unionens pensionsordning godskriver ham for den tidligere tjenestes varighed, på grundlag af den overførte kapital, fraregnet det beløb, der udgøres af revurderingen af kapitalen mellem datoen for anmodningen om overførsel og datoen for den faktiske overførsel.
Tjenestemanden kan kun benytte denne mulighed én gang pr. medlemsstat og pr. pensionsfond.«
Ansættelsesvilkårene
9
Artikel 1 i ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i Den Europæiske Union (herefter »ansættelsesvilkårene«) bestemmer:
»Disse ansættelsesvilkår gælder for alle, der er ansat ved kontrakt i Unionen. Disse ansatte er:
–
midlertidigt ansatte
–
kontraktansatte
–
[…]«
10
I henhold til ansættelsesvilkårenes artikel 39, stk. 2, og artikel 109, stk. 2, finder artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten anvendelse på henholdsvis midlertidigt ansatte og kontraktansatte.
ECB’s ansættelsesvilkår
11
ECB’s Styrelsesråd vedtog bl.a. på grundlag af artikel 36, stk. 1, i ESCB- og ECB-protokollen ved afgørelse af 9. juni 1998, som ændret den 31. marts 1999, ansættelsesvilkårene for de ansatte i Den Europæiske Centralbank (EUT 1999, L 125, s. 32). I den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »ECB’s ansættelsesvilkår«), bestemmer disse ansættelsesvilkår i artikel 9, litra c):
»Ansættelsesvilkårene er ikke underlagt nogen specifik national retsorden. ECB anvender i) de generelle retsprincipper, der er fælles for medlemsstaterne, ii) de generelle EU-retlige principper og iii) bestemmelserne i EU-forordninger og ‑direktiver vedrørende socialpolitik, der er rettet til medlemsstaterne. Om nødvendigt implementerer ECB disse retlige instrumenter. Der tages behørigt hensyn til EU-anbefalinger vedrørende socialpolitik. Ved fortolkningen af rettigheder og forpligtelser i henhold til nærværende ansættelsesvilkår skal der tages behørigt hensyn til de grundlæggende principper i forordninger, bestemmelser og retspraksis, der finder anvendelse på andre EU-institutioners personale.«
12
Artikel 8, litra a), i bilag IIIa til ECB’s ansættelsesvilkår bestemmer:
»ECB indgår aftaler eller egnede ordninger med sådanne andre medarbejderordninger, organisationer eller statslige forvaltninger, som banken selv vælger, med henblik på at acceptere overførslen til [bankens pensionsordning] af kontantbeløb for medarbejdere, som har udstået deres prøvetid hos ECB.«
Italiensk ret
13
Artikel 1 i legge n. 29 – Ricongiunzione dei periodi assicurativi dei lavoratori ai fini previdenziali (lov nr. 29 om anerkendelse af pensionsberettigende arbejdstageres forsikringsperioder) af 7. februar 1979 (GURI nr. 40 af 9.2.1979, s. 1317) bestemmer:
»Lønmodtagere i den offentlige eller private sektor, som er eller har været tilsluttet obligatoriske socialsikringsordninger i stedet for den almindelige, lovpligtige forsikringsordning for lønmodtagere vedrørende invalide-, alders- og efterladtepension, der administreres af INPS, eller som har givet anledning til udelukkelse eller fritagelse fra denne tilslutning, kan til enhver tid anmode om, at alle perioder med indbetaling af obligatoriske, frivillige og fiktive bidrag til de førnævnte obligatoriske socialsikringsordninger sammenlægges ved hjælp af tilknytningen til den almindelige, lovpligtige forsikringsordning med henblik på opnåelse af én enkelt pension og de tilsvarende pensionsrettigheder inden for den almindelige, lovpligtige forsikringsordning. Med henblik herpå overfører den eller de oprindelige pensionskasser summen af de indbetalte bidrag til den almindelige, lovpligtige forsikringsordning […]«
14
Artikel 18 i legge n. 115 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’ appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2014 (lov nr. 115 om bestemmelser truffet til gennemførelse af forpligtelser som følge af Italiens medlemskab af Den Europæiske Union – EU-lovgivning 2014) af 29. juli 2015 (GURI nr. 178 af 3.8.2015, s. 1) bestemmer:
»1.   Fra den 1. januar 2016 kan unionsborgere […], som er eller har været tilsluttet den almindelige, lovpligtige forsikringsordning for lønmodtagere vedrørende invalide-, alders- og efterladtepension […], sammenlægge de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i disse forsikringsordninger, med de perioder, der er tilbagelagt hos internationale organisationer.
2.   Den i stk. 1 omhandlede sammenlægning kan, hvis det er nødvendigt, ske på lønmodtagerens anmodning med henblik på dennes opnåelse af ret til alders-, invalide- eller efterladtepension, såfremt den samlede varighed af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter italiensk lov, er mindst 52 måneder, og de perioder, der skal lægges sammen, ikke overlapper hinanden.
3.   Sammenlægningen af forsikringsperioderne kan foretages af den pågældende lønmodtager ved ansøgning til det italienske socialsikringsinstitut, hos hvilket vedkommende har tilbagelagt et antal forsikringsperioder. Hvis en tidligere ansat hos en international organisation erhverver ret til de ydelser, der er omfattet af italiensk lov, uden at det er nødvendigt at sammenlægge forsikringsperioder, der er tilbagelagt hos den pågældende internationale organisation, beregner det italienske socialsikringsinstitut udelukkende pensionen på grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i den italienske pensionsordning. Hvis en tidligere ansat hos en international organisation kun erhverver ret til de ydelser, der er omfattet af italiensk lov, ved at de forsikringsperioder, der er tilbagelagt hos den pågældende internationale organisation, bliver sammenlagt, tager det italienske socialsikringsinstitut de forsikringsperioder, der er tilbagelagt i den internationale organisations pensionsordning, i betragtning med undtagelse af dem, der er blevet tilbagebetalt, som om de var tilbagelagt efter italiensk lov, og beregner udelukkende ydelsesbeløbet på grundlag af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter italiensk lov.
4.   De i overensstemmelse med nærværende artikel opgjorte pensionsydelser betragtes som pension i henseende til alle de virkninger, der udspringer af anvendelsen af italiensk lov.
5.   Ansættelsesperioder hos en international organisation kan, for så vidt som de ikke giver ret til en pensionsydelse, hvis udbetaling påhviler denne internationale organisations pensionskasse, tilbagekøbes inden for rammerne af den italienske pensionsordning i overensstemmelse med den lovgivning, der regulerer tilbagekøb af ansættelsesperioder tilbagelagt i udlandet. Tilbagekøbsretten udøves, navnlig af de efterladte til en af den internationale organisations ansatte, på de betingelser, der er fastsat af det italienske socialsikringsinstitut, hos hvilket der ansøges om tilbagekøb.
[…]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
15
WP har været ansat ved ECB siden den 1. marts 2012. Mellem den 1. august 1982 og den 24. februar 2012 blev der på WP’s vegne, idet han var ansat i den private sektor i Italien, indbetalt de obligatoriske bidrag til INPS’ pensionsordning for lønmodtagere.
16
Den 12. december 2016 anmodede WP INPS om overførsel til ECB’s pensionsordning af den aktuarmæssige modværdi af vedkommendes pensionsrettigheder i denne pensionsordning, subsidiært af den ajourførte kapitalværdi af de til pensionsordningen indbetalte pensionsbidrag, beregnet efter reglerne for denne pensionskasse.
17
INPS afslog WP’s anmodning med den begrundelse, at det ikke var muligt at foretage den ønskede overførsel i mangel af en særlig lovmæssig foranstaltning eller en bilateral aftale mellem ECB og Den Italienske Republik. Den 28. november 2017 indgav WP en administrativ klage over afslaget på WP’s ansøgning, som blev afvist ved afgørelse af 11. april 2018.
18
Ved stævning indleveret til den forelæggende ret, Tribunale ordinario di Asti (retten i Asti, Italien), har WP i det væsentlige nedlagt påstand om, principalt, at det fastslås, at INPS og/eller Den Italienske Republik havde pligt til at træffe alle de nødvendige foranstaltninger med henblik på overførelse til ECB’s pensionsordning af den aktuarmæssige modværdi, der beregnes i henhold til de regler, der regulerer pensionerne i forbindelse med pensionsfonden for arbejdstagere ved INPS, og som svarer til de pensionsrettigheder, der var optjent til fordel for den pågældende på datoen for indgivelsen af denne anmodning, og at INPS og/eller Den Italienske Republik tilpligtes at træffe alle de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre en sådan overførsel. Subsidiært har WP nedlagt påstand om, at det fastslås og erklæres, at INPS og/eller Den Italienske Republik har pligt til at overføre den aktuarmæssige modværdi, der svarer til de pensionsrettigheder, som arbejdstageren har erhvervet hos pensionsfonden for arbejdstagere ved INPS, som erstatning for det lidte tab, til ECB’s pensionsordning, og om, at INPS og/eller Den Italienske Republik følgelig tilpligtes at overføre et beløb svarende til denne erstatning til ECB’s pensionsordning, som erstatning for den lidte skade.
19
Den forelæggende ret har anført, at det skal afgøres, om bestemmelserne i EU-retten, navnlig artikel 4, stk. 3, TEU, artikel 45 TEUF og 48 TEUF, artikel 11 i bilag VIII til vedtægten og artikel 8 i bilag IIIa til ECB’s ansættelsesvilkår, skal fortolkes således, at en ansat ved ECB kan anmode om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som den pågældende har optjent hos en social sikringsinstitution i en medlemsstat, uanset om der er vedtaget en national gennemførelsesbestemmelse eller indgået en særlig aftale mellem ECB og den pågældende medlemsstat eller den pågældende nationale social sikringsinstitution, der fastlægger de nærmere regler for gennemførelsen af en sådan overførsel.
20
I denne henseende er den forelæggende ret af den opfattelse, at det kan udledes modsætningsvis af dom af 4. juli 2013, Gardella (C-233/12, EU:C:2013:449, præmis 28-30), at der for en ansat ved ECB i henhold til EU-retten består en ret til overførsel til ECB’s pensionsordning af pensionsrettigheder, som vedkommende har stiftet som lønmodtager, der har arbejdet i en medlemsstat, eftersom ECB er en EU-institution til forskel fra den Europæiske Patentmyndighed (EPO), der er berørt af denne dom. Desuden kræver artikel 8 i bilag IIIa til ECB’s ansættelsesvilkår ikke, at den nationale socialsikringsinstitution giver sin tilladelse til gennemførelsen af en sådan overførsel.
21
Den forelæggende ret er imidlertid ligeledes af den opfattelse, at det kan udledes af dom af 5. december 2013, Časta (C-166/12, EU:C:2013:792, præmis 30-32), at det er nødvendigt for den berørte medlemsstat at vedtage en specifik regel, der fastsætter størrelsen af den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, der er erhvervet inden for rammerne af den nationale pensionsordning, som skal overføres til Unionens pensionsordning, og at der i mangel af en sådan regel ikke kan anvendes de kriterier for beregning, der er fastsat i den nationale lovgivning eller i andre aftaler indgået mellem Unionens institutioner.
22
På denne baggrund har Tribunale ordinario di Asti (retten i Asti, Italien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 45 TEUF og 48 TEUF samt artikel 4 TEU, artikel 11 i bilag VIII til [vedtægten] og artikel 8 bilag IIIa til [ECB’s ansættelsesvilkår] fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning eller en national administrativ praksis, hvorefter en arbejdstager i en medlemsstat, som har indbetalt bidrag til den nationale socialsikringsinstitution, og som på nuværende tidspunkt arbejder i en EU-institution, såsom ECB, ikke til denne institutions pensionsordning kan overføre de bidrag, som vedkommende har indbetalt til hjemlandets nationale socialsikringsordning?
2)
På baggrund af svaret på det første spørgsmål ønskes oplyst, om det er muligt at overføre pensionsbidrag, selv om der ikke er vedtaget en national gennemførelsesforanstaltning eller indgået en særskilt aftale mellem den medlemsstat, hvori arbejdstageren er statsborger, eller arbejdstagerens pensionsinstitut, på den ene side, og EU-institutionen, på den anden side?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
23
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 4, stk. 3, TEU, artikel 45 TEUF og 48 TEUF, artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten og, artikel 8, litra a), i bilag IIIa til ECB’s ansættelsesvilkår skal fortolkes således, at de er til hinder for en medlemsstats lovgivning eller administrative praksis, som ikke tillader en ansat ved ECB at overføre et beløb svarende til de pensionsrettigheder, som den pågældende har optjent hos en pensionsordning i denne medlemsstat, til ECB’s pensionsordning.
24
Hvad angår artikel 45 TEUF og 48 TEUF fremgår det ganske vist af Domstolens faste praksis, at en statsborger i Unionen, som har udnyttet sin ret i henhold til arbejdskraftens frie bevægelighed, og som har haft erhvervsmæssig beskæftigelse i en anden medlemsstat end hjemstaten, er omfattet af anvendelsesområdet for artikel 45 TEUF uanset bopæl og statsborgerskab, når vedkommende er ansat ved en EU-institution, såsom ECB (jf. i denne retning dom af 4.7.2013, Gardella, C-233/12, EU:C:2013:449, præmis 25 og den deri nævnte retspraksis).
25
Domstolen har imidlertid fastslået, at det af artikel 45 TEUF, sammenholdt med artikel 48 TEUF, hverken kan udledes, at en medlemsstat er forpligtet til at fastsætte en mulighed for, at en ansat ved en international organisation kan overføre den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, som den pågældende tidligere har erhvervet, til denne internationale organisations pensionsordning, eller er forpligtet til at indgå en international aftale herom (dom af 4. juli 2013, Gardella, C-233/12, EU:C:2013:449, præmis 35).
26
Artikel 48, stk. 1, TEUF bestemmer nemlig, at Parlamentet og Rådet med hensyn til social tryghed vedtager »de foranstaltninger […], der er nødvendige for at gennemføre arbejdskraftens frie bevægelighed, især ved at indføre en ordning, der gør det muligt at sikre vandrende arbejdstagere«»sammenlægning af alle tidsrum, der i de forskellige nationale lovgivninger tages i betragtning med henblik på at indrømme og opretholde retten til ydelser og på beregning af disse«.
27
En sådan ordning med sammenlægning af perioder blev indført ved Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (EFT 1997, L 28, s. 1), og derefter ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (EUT 2004, L 166, s. 1).
28
Det følger således heraf, at EUF-traktaten og forordning nr. 1408/71, som ændret og ajourført ved forordning nr. 118/97 og forordning nr. 883/2004, ikke har fastsat eller fastsætter regler om overførsel af den kapital, som repræsenterer allerede erhvervede pensionsrettigheder, men er baseret på princippet om sammenlægning af tidsrum, således som det fremgår af artikel 48 TEUF, som gennemført ved disse forordninger (jf. i denne retning dom af 4.7.2013, Gardella, C-233/12, EU:C:2013:449, præmis 33).
29
En person, der befinder sig i en situation som sagsøgeren i hovedsagen, kan derfor ikke påberåbe sig artikel 45 TEUF og 48 TEUF og de nævnte forordninger for at være berettiget til at anmode om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som vedkommende har optjent i INPS.
30
Den omstændighed, som den forelæggende ret har henvist til, at ECB til forskel fra EPO, som var omhandlet i den sag, der gav anledning til dom af 4. juli 2013, Gardella (C-233/12, EU:C:2013:449), er en EU-institution, kan ikke begrunde en anden fortolkning.
31
Selv om Domstolen i præmis 29 i dom af 4. juli 2013, Gardella (C-233/12, EU:C:2013:449), ganske vist bemærkede, at EPO ikke er en EU-institution eller et EU-organ, havde denne henvisning alene til formål at forklare grunden til, at den mulighed, der i henhold til vedtægten er indrømmet for at overføre den kapital, der repræsenterer de pensionsrettigheder, der er erhvervet på grundlag af tidligere aktiviteter, til Unionens pensionsordning, ikke kan udvides til EPO’s tjenestemænd og til forholdet mellem EPO og en medlemsstat.
32
I lighed med EPO’s ansatte finder vedtægten, og navnlig artikel 11 i bilag VIII hertil, imidlertid ikke anvendelse på ECB’s ansatte.
33
ECB’s ansatte er nemlig ikke blevet udnævnt til tjenestemænd i Unionen på de betingelser, der er fastsat i vedtægtens artikel 1a, stk. 1, således at denne vedtægt, som det fremgår af denne bestemmelse, sammenholdt med vedtægtens artikel 1, ikke finder anvendelse på dem.
34
ECB’s ansatte ansættes heller ikke ved kontrakter med Unionen, hvorfor ansættelsesvilkårene i henhold til artikel 1 heri ikke finder anvendelse for dem. De er ansat af ECB, der – som fastsat i artikel 282, stk. 3, første punktum, TEUF – har sin egen status som juridisk person, der er adskilt fra Unionens juridiske person.
35
De ansættelsesvilkår, der finder anvendelse for ECB’s ansatte, fastsættes af ECB’s Styrelsesråd i overensstemmelse med artikel 36 i ESCB- og ECB-protokollen og er nu fastsat i ECB’s ansættelsesvilkår.
36
Disse betingelser fastsætter ganske vist i artikel 8, litra a), i bilag IIIa, at ECB indgår aftaler og vedtager passende foranstaltninger med bl.a. andre pensionsordninger eller regeringer med henblik på overførsel af pengebeløb til ECB’s pensionsordning for de ansatte i ECB, der har afsluttet deres prøvetid med ECB.
37
Denne bestemmelse pålægger imidlertid ikke medlemsstaterne en forpligtelse til at indgå sådanne aftaler og til at give samtykke til overførsel af de pensionsrettigheder, som en ansat ved ECB har optjent i sin nationale pensionsordning til ECB’s pensionsordning.
38
Til forskel fra vedtægten, der som forordning, der forpligter i fuldt omfang, og som finder direkte anvendelse i alle medlemsstaterne, ligeledes forpligter medlemsstaterne i det omfang, deres medvirken er nødvendig for dens gennemførelse (jf. i denne retning dom af 20.10.1981, Kommissionen mod Belgien, 137/80, EU:C:1981:237, præmis 8 og 9), er ECB’s ansættelsesvilkår ikke vedtaget ved en retsakt og kan derfor ikke i sig selv skabe forpligtelser for medlemsstaterne.
39
ECB kan nemlig kun vedtage lovgivningsmæssige retsakter i det omfang, det er nødvendigt for udførelsen af de opgaver, der er nævnt i artikel 132, stk. 1, første led, TEUF, og som ikke har nogen forbindelse med dens personales pensionsordning.
40
Den omstændighed, at protokollen vedrørende privilegier og immuniteter ligeledes finder anvendelse på ECB, således som det bestemmes i protokollens artikel 22, stk. 1, kan ikke begrunde en anden konklusion. Selv om denne protokols artikel 14 bestemmer, at Parlamentet og Rådet ved forordning fastlægger den ordning for sociale ydelser, som skal gælde for Unionens tjenestemænd og øvrige ansatte, forholder det sig nemlig ikke desto mindre således, at der i henhold til denne bestemmelse ikke er vedtaget nogen forordning med henblik på at fastsætte overførslen til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som ECB’s ansatte har optjent i medlemsstaternes pensionsordninger.
41
Artikel 9, litra c), i ECB’s ansættelsesvilkår, som bestemmer, at der ved fortolkningen af de rettigheder og forpligtelser, der er fastsat i disse betingelser, skal tages hensyn til de principper, der er fastsat i andre EU-institutioners forordninger, regler og retspraksis, kan heller ikke føre til en anden konklusion.
42
Som anført i denne doms præmis 37 skaber de nævnte betingelser nemlig ikke nogen forpligtelse for medlemsstaterne, som kan gøres til genstand for en sådan fortolkning.
43
Det følger af alle ovenstående betragtninger, at den pågældende medlemsstat på EU-rettens nuværende udviklingstrin ikke er forpligtet til at give en ansat ved ECB mulighed for at anmode om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som vedkommende har erhvervet fra pensionsordningen i den pågældende medlemsstat, hvis der ikke foreligger en aftale mellem ECB og den pågældende medlemsstat. Det følger således heraf, at i mangel af en sådan aftale mellem ECB og den pågældende medlemsstat fastsætter EU-retten ikke på sit nuværende udviklingstrin en subjektiv ret for en ansat ved ECB til at anmode om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som vedkommende har optjent i den nævnte medlemsstats pensionsordning.
44
Det bemærkes imidlertid, således som generaladvokaten har anført i punkt 62 i forslaget til afgørelse, at det fremgår af de indlæg, der er indgivet til Domstolen, at ECB allerede i 2005 anmodede de italienske myndigheder om at indgå en aftale om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som ECB’s ansatte havde optjent i den italienske pensionsordning. Med henblik herpå fremsendte ECB et udkast til en sådan aftale til INPS. Der er imidlertid ikke indgået nogen aftale, idet Den Italienske Republik ikke har truffet de nødvendige foranstaltninger til at indgå aftalen.
45
Med henblik på at give den forelæggende ret et brugbart svar skal der under disse omstændigheder foretages en undersøgelse af de eventuelle forpligtelser, der følger af EU-retten, for en medlemsstat, som af ECB er blevet foreslået at indgå en aftale om overførsel af pensionsrettigheder.
46
Det bemærkes i denne henseende, at artikel 4 TEU, der er omhandlet i det første præjudicielle spørgsmål, i stk. 3 fastslår princippet om loyalt samarbejde mellem Unionen og dens medlemsstater, hvorefter medlemsstaterne bl.a. skal lette Unionens gennemførelse af dens opgaver og afholde sig fra at træffe foranstaltninger, der kan bringe virkeliggørelsen af Unionens mål i fare (jf. i denne retning dom af 30.11.2021, LR Ģenerālprokuratūra, C-3/20, EU:C:2021:969, præmis 95).
47
Den omstændighed, at det ikke er muligt at overføre de pensionsrettigheder, der er optjent i en medlemsstats pensionsordning, til pensionsordningen i en EU-institution, kunne gøre det vanskeligere for denne institution at ansætte personale med en vis anciennitet fra denne medlemsstat, eftersom den pågældendes overgang til den nævnte institutions tjeneste, i mangel af en sådan overførsel, ville kunne fratage den pågældende helt eller delvist de pensionsrettigheder, som vedkommende ville have ret til, hvis den pågældende ikke havde accepteret at indtræde i en EU-institutions tjeneste (jf. i denne retning dom af 20.10.1981, Kommissionen mod Belgien, 137/80, EU:C:1981:237, præmis 19, og af 4.2.2021, Minister for økologisk og solidarisk omstilling og Minister for offentlig forvaltning og offentlige regnskaber, C-903/19, EU:C:2021:95, præmis 34 og den deri nævnte retspraksis).
48
Som generaladvokaten har anført i punkt 63 i forslaget til afgørelse, har næsten alle medlemsstaterne i Den Økonomiske og Monetære Union, nogle gange for længst, indgået aftaler med ECB om at tillade overførsel til dennes pensionsordning af pensionsrettigheder optjent af ECB’s ansatte i deres nationale ordninger.
49
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 58 i forslaget til afgørelse, befinder ansatte ved ECB, der har erhvervet pensionsrettigheder i henhold til en ordning i en medlemsstat, som endnu ikke har indgået en sådan aftale med ECB, sig i en mindre gunstig situation end deres kolleger, der er statsborgere i en medlemsstat, som har indgået en sådan aftale med ECB, hvilket vil kunne påføre dem en ulige behandling og således skade denne institutions funktion.
50
Det bemærkes i det foreliggende tilfælde, at hvad angår overførslen til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som ECB’s ansatte har erhvervet i en social sikringsinstitution i en medlemsstat, har ECB udvist interesse i at indgå aftaler, der netop fastsætter en sådan overførsel.
51
Henset til de betragtninger, der er anført i denne doms præmis 47-50, må det konkluderes, at princippet om loyalt samarbejde, der er fastsat i artikel 4, stk. 3, TEU, indebærer en forpligtelse for en medlemsstat til at samarbejde med ECB med henblik på at indgå en aftale om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som dens ansatte har optjent i denne medlemsstats pensionsordning.
52
Som generaladvokaten har anført i punkt 60 i forslaget til afgørelse, kan princippet om loyalt samarbejde ganske vist ikke fortolkes således, at det forpligter medlemsstaten til at acceptere ethvert aftaleudkast, som eventuelt udarbejdes af ECB. Ikke desto mindre skal medlemsstaten aktivt og i god tro deltage i forhandlingerne med ECB med henblik på at indgå en aftale med banken efter indledningen af forhandlingerne med henblik på at fjerne eventuelle eksisterende hindringer, herunder for så vidt angår fastsættelsen af en passende metode til beregning af det beløb, der svarer til de rettigheder, der skal overføres.
53
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det første spørgsmål skal besvares med, at artikel 45 TEUF og 48 TEUF, artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten og artikel 8, litra a), i bilag IIIa til ECB’s ansættelsesvilkår, skal fortolkes således, at de – når der ikke er indgået en aftale mellem ECB og den pågældende medlemsstat – ikke er til hinder for en lovgivning eller administrativ praksis i denne medlemsstat, som ikke tillader en ansat ved ECB at overføre et beløb svarende til de pensionsrettigheder, som den pågældende har optjent ved en pensionsordning i denne medlemsstat, til ECB’s pensionsordning. Artikel 4, stk. 3, TEU kræver imidlertid i medfør af det princip om loyalt samarbejde, der er fastsat i denne bestemmelse, at en medlemsstat, som af ECB opfordres til at indgå en aftale i henhold til artikel 8, litra a), i bilag IIIa om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som ansatte ved ECB har optjent i denne medlemsstats pensionsordning, aktivt og i god tro deltager i de forhandlinger, der har til formål at indgå en sådan aftale med ECB efter indledningen af forhandlingerne.
Det andet spørgsmål
54
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret i det væsentlige oplyst, om EU-retten skal fortolkes således, at den tillader en ret i en medlemsstat, for hvilken en ansat ved ECB har indbragt sagen, at anordne overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som den pågældende har optjent i denne medlemsstats pensionsordning, selv når der ikke foreligger en bestemmelse i national ret eller en aftale, der er indgået mellem den pågældende medlemsstat og ECB, som fastsætter en sådan overførsel.
55
Det bemærkes i denne henseende, at den mulighed for at overføre pensionsrettigheder, der er fastsat i artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, ifølge Domstolens praksis har karakter af en subjektiv ret, der er hjemlet i vedtægten, og som kan påberåbes såvel over for medlemsstaterne som over for Unionens institutioner (dom af 14.6.1990, Weiser, C-37/89, EU:C:1990:254, præmis 12 og den deri nævnte retspraksis).
56
Det fremgår imidlertid af nærværende doms præmis 32 og 43, dels at artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten ikke finder anvendelse på ECB’s ansatte, dels at overførslen til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som de ansatte ved ECB har optjent i en medlemsstats pensionsordning, forudsætter, at der er indgået en aftale mellem ECB og denne medlemsstat.
57
Det følger heraf, at når der ikke er indgået en sådan aftale mellem ECB og den pågældende medlemsstat, kan en ret i denne medlemsstat, for hvilken sagen er indbragt af en ansat ved ECB, der har erhvervet pensionsrettigheder i den nævnte medlemsstats pensionsordning, ikke træffe afgørelse om, at disse rettigheder skal overføres til ECB’s pensionsordning.
58
Det fremgår imidlertid af besvarelsen af det første spørgsmål, at der foreligger en forpligtelse, som følger af princippet om loyalt samarbejde i artikel 4, stk. 3, TEU, for en medlemsstat, som ECB har henvendt sig til med henblik på at indgå en aftale om overførsel af pensionsrettigheder, til at deltage aktivt og i god tro i forhandlingerne med ECB for at nå frem til en aftale.
59
Såfremt den kompetente ret i den pågældende medlemsstat er af den opfattelse, at denne medlemsstats kompetente myndigheder på grund af deres ligegyldighed med hensyn til indledning af forhandlinger med ECB med henblik på at indgå en aftale om overførsel til sidstnævntes pensionsordning af de pensionsrettigheder, som bankens ansatte har optjent i den nævnte medlemsstats pensionsordning, ikke har overholdt denne forpligtelse, påhviler det denne ret under overholdelse af ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, således som de fremgår af Domstolens praksis (jf. bl.a. dom af 26.6.2019, Craeynest m.fl., C-723/17, EU:C:2019:533, præmis 54), at træffe alle effektive foranstaltninger, der er fastsat i de nationale procesregler, der finder anvendelse, således at disse myndigheder deltager aktivt og i god tro i forhandlingerne med ECB med henblik på at indgå en sådan aftale.
60
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at EU-retten skal fortolkes således, at den ikke tillader en ret i en medlemsstat, for hvilken en ansat ved ECB har indbragt sagen, at anordne overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som den pågældende har optjent i denne medlemsstats pensionsordning, når der ikke foreligger en bestemmelse i national ret eller en aftale, der er indgået mellem den pågældende medlemsstat og ECB, og som fastsætter en sådan overførsel. Når denne ansatte ved ECB derimod ikke har mulighed for til ECB’s pensionsordning at få overført de pensionsrettigheder, som vedkommende har erhvervet i den nævnte medlemsstats pensionsordning, som følge af denne medlemsstats tilsidesættelse af sin forpligtelse, der følger af det i artikel 4, stk. 3, TEU fastsatte princip om loyalt samarbejde, til at deltage aktivt og i god tro i forhandlingerne med ECB med henblik på indgåelse af en aftale om overførsel af pensionsrettigheder, kræver denne bestemmelse, at en sådan ret træffer alle de foranstaltninger, der er fastsat i de nationale procesregler, for at sikre, at den nationale kompetente myndighed overholder denne forpligtelse.
Sagsomkostninger
61
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
1)
Artikel 45 TEUF og 48 TEUF, artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union og artikel 8, litra a), i bilag IIIa til Den Europæiske Centralbanks afgørelse af 9. juni 1998 om vedtagelse af ansættelsesvilkårene for ansatte ved Den Europæiske Centralbank, som ændret den 31. marts 1999,
skal fortolkes således, at
de – når der ikke er indgået en aftale mellem Den Europæiske Centralbank (ECB) og den pågældende medlemsstat – ikke er til hinder for en lovgivning eller administrativ praksis i denne medlemsstat, som ikke tillader en ansat ved ECB at overføre et beløb svarende til de pensionsrettigheder, som den pågældende har optjent ved en pensionsordning i denne medlemsstat, til ECB’s pensionsordning.
Artikel 4, stk. 3, TEU kræver imidlertid i medfør af det princip om loyalt samarbejde, der er fastsat i denne bestemmelse, at en medlemsstat, som af ECB opfordres til at indgå en aftale i henhold til artikel 8, litra a), i bilag IIIa om overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som ansatte ved ECB har optjent i denne medlemsstats pensionsordning, aktivt og i god tro deltager i de forhandlinger, der har til formål at indgå en sådan aftale med ECB efter indledningen af forhandlingerne.
2)
EU-retten skal fortolkes således, at den ikke tillader en ret i en medlemsstat, for hvilken en ansat ved Den Europæiske Centralbank (ECB) har indbragt sagen, at anordne overførsel til ECB’s pensionsordning af de pensionsrettigheder, som den pågældende har optjent i denne medlemsstats pensionsordning, når der ikke foreligger en bestemmelse i national ret eller en aftale, der er indgået mellem den pågældende medlemsstat og ECB, og som fastsætter en sådan overførsel. Når denne ansatte ved ECB derimod ikke har mulighed for til ECB’s pensionsordning at få overført de pensionsrettigheder, som vedkommende har erhvervet i den nævnte medlemsstats pensionsordning, som følge af denne medlemsstats tilsidesættelse af sin forpligtelse, der følger af det i artikel 4, stk. 3, TEU fastsatte princip om loyalt samarbejde, til at deltage aktivt og i god tro i forhandlingerne med ECB med henblik på indgåelse af en aftale om overførsel af pensionsrettigheder, kræver denne bestemmelse, at en sådan ret træffer alle de foranstaltninger, der er fastsat i de nationale procesregler, for at sikre, at den nationale kompetente myndighed overholder denne forpligtelse.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.