62021CJ0245_RES
Forenede sager C-245/21 og C-248/21
Forbundsrepublikken Tyskland
mod
MAogPBogLE
(anmodninger om præjudiciel afgørelse indgivet af Bundesverwaltungsgericht)
Domstolens dom (Første Afdeling) af 22. september 2022
»Præjudiciel forelæggelse – forordning (EU) nr. 604/2013 – afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – artikel 27 og 29 – overførsel af den berørte person til den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af den pågældendes ansøgning – udsættelse af overførslen som følge af covid-19-pandemien – umuligt at gennemføre overførslen – retsbeskyttelse – konsekvenser for fristen for overførsel«
Grænsekontrol, asyl og indvandring – asylpolitik – kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse – forordning nr. 604/2013 – procedurer for overtagelse og tilbagetagelse – fristen for at gennemføre overførslen af ansøgeren om international beskyttelse – en medlemsstats kompetente myndigheders vedtagelse af en afgørelse, der kan tilbagekaldes, om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel – afgørelse begrundet i, at gennemførelsen er praktisk umulig på grund af covid-19-pandemien – afbrydelse af fristen for overførsel – ikke tilladt
(Europa-Parlamentets og Rådets forordning nr. 604/2013, art. 27, stk. 4, og art. 29, stk. 1)
(jf. præmis 47-50, 57, 59-62 og 68-71 samt domskonkl.)
Resumé
En udsættelse på grund af covid-19-pandemien af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel af en asylansøger til den ansvarlige medlemsstat bevirker ikke, at fristen for overførsel på seks måneder afbrydes
Når fristen først er udløbet, bliver den anmodende medlemsstat ansvarlig for at behandle asylansøgningen
I 2019 indgav LE, MA og PB asylansøgninger i Tyskland. LE havde imidlertid tidligere indgivet en ansøgning om international beskyttelse i Italien, og MA og PB var indrejst ulovligt på sidstnævnte medlemsstats område, hvor de var blevet registreret som ansøgere om international beskyttelse. Den kompetente tyske myndighed anmodede derfor de italienske myndigheder om at tilbagetage LE og overtage MA og PB på grundlag af Dublin III-forordningen (
1
). Herefter afviste den tyske myndighed de pågældende personers asylansøgninger og traf afgørelse om, at de skulle udsendes til Italien.
I februar 2020 informerede de italienske myndigheder de tyske myndigheder om, at overførsler til og fra Italien i medfør af Dublin III-forordningen på grund af covid-19-pandemien ikke længere ville finde sted. Ved afgørelser vedtaget i marts og april 2020 udsatte den kompetente tyske myndighed indtil videre gennemførelsen af afgørelserne om udsendelse af de pågældende i henhold til navnlig den nævnte forordning (
2
) med den begrundelse, at gennemførelsen af disse overførsler ikke var mulig på grund af covid-19-pandemiens udvikling.
Ved domme afsagt i juni og august 2020 annullerede Verwaltungsgericht (forvaltningsdomstol, Tyskland) de afgørelser, hvorved myndigheden havde afvist de pågældendes asylansøgninger, og traf afgørelse om, at de skulle udsendes. Forvaltningsdomstolen konstaterede, at såfremt det blev lagt til grund, at Den Italienske Republik havde været ansvarlig for behandlingen af de pågældendes asylansøgninger, var dette ansvar overgået til Forbundsrepublikken Tyskland, fordi fristen for overførsel som fastsat i Dublin III-forordningen (
3
) var udløbet, eftersom denne frist ikke var blevet afbrudt ved de ovennævnte afgørelser om udsættelse.
Den forelæggende ret, for hvilken der blev iværksat revisionsanke til prøvelse af disse domme, var i tvivl om, hvorvidt afgørelserne om at udsætte gennemførelsen af de afgørelser om udsendelse, der var truffet over for de pågældende, kunne bevirke, at fristen for overførsel blev afbrudt.
Domstolen fastslog, at den frist for overførsel, der er fastsat i Dublin III-forordningen (
4
), ikke afbrydes, når de kompetente myndighederne i en medlemsstat på grundlag af denne forordning (
5
) vedtager en afgørelse, der kan tilbagekaldes, om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel med den begrundelse, at det er praktisk umuligt at gennemføre afgørelsen på grund af covid-19-pandemien.
Domstolens bemærkninger
Domstolen præciserede i denne henseende indledningsvis, at når en klage over en afgørelse om overførsel er tillagt opsættende virkning ved en afgørelse truffet af de kompetente myndigheder på de betingelser, der er fastsat i Dublin III-forordningen (
6
), løber fristen for overførsel fra den endelige afgørelse af denne klage, således at gennemførelsen af afgørelsen om overførsel skal ske senest seks måneder efter, at der er truffet endelig afgørelse om denne klage. En sådan løsning forudsætter imidlertid, at afgørelsen om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel er blevet truffet af disse myndigheder inden for rammerne af anvendelsesområdet for den bestemmelse, der fastsætter en sådan opsættende virkning (
7
).
Hvad angår dette anvendelsesområde fremhævede Domstolen for det første, at anvendelsen af denne bestemmelse hænger nært sammen med den pågældende persons iværksættelse af et retsmiddel til prøvelse af afgørelsen om overførsel, eftersom disse myndigheders udsættelse skal ske i afventning af, at »resultatet af klagen [...] foreligger«.
Hvad angår den sammenhæng, hvori denne bestemmelse indgår, konstaterede Domstolen for det andet, at bestemmelsen indgår i afdelingen med overskriften »Proceduremæssige garantier« (
8
). Den nævnte bestemmelse er desuden placeret i en artikel, der har overskriften »Retsmidler«, og følger efter et stykke vedrørende den opsættende virkning af en klage over en afgørelse om overførsel, hvilket stykke den supplerer ved at give medlemsstaterne mulighed for at tillade de kompetente myndigheder at udsætte gennemførelsen af afgørelsen om overførsel i tilfælde, hvor udsættelse efter indgivelse af en klage hverken følger af loven eller en retlig afgørelse.
Hvad endelig angår de mål, der forfølges med Dublin III-forordningen, har den frist for overførsel på seks måneder, der er fastsat heri, til formål at sikre, at den pågældende person faktisk overføres så hurtigt som muligt til den medlemsstat, der er ansvarlig for behandlingen af vedkommendes ansøgning om international beskyttelse. Henset til den afbrydelse af fristen for overførsel, som udsættelsen af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel udløser, ville en fortolkning af den pågældende bestemmelse, hvorefter medlemsstaterne ville kunne tillade de kompetente myndigheder at udsætte gennemførelsen af afgørelser om overførsel af en grund, som ikke har nogen direkte forbindelse med den pågældende persons retsbeskyttelse, imidlertid risikere at fratage fristen for overførsel i forordningens artikel 29, stk. 1, enhver effektiv virkning, ændre den ansvarsfordeling mellem medlemsstaterne, som følger af Dublin III-forordningen, og varigt forlænge behandlingen af ansøgninger om international beskyttelse.
Domstolen fastslog derfor, at en udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel kun kan anordnes af de kompetente myndigheder inden for de rammer, der er fastlagt i denne henseende ved Dublin III-forordningen, når omstændighederne i forbindelse med gennemførelsen indebærer, at denne person, for at sikre en effektiv retsbeskyttelse af vedkommende, skal kunne blive på den medlemsstats område, som har vedtaget afgørelsen, indtil der er truffet endelig afgørelse vedrørende den pågældendes klage. Følgelig kan en afgørelse, der kan tilbagekaldes, om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel, som er begrundet med, at det er praktisk umuligt at gennemføre afgørelsen, ikke anses for at falde inden for disse rammer. Den omstændighed, at det følger af national ret, at den praktiske umulighed af at gennemføre en afgørelse om overførsel medfører, at denne afgørelse er ulovlig, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion. For det første udelukker den omstændighed, at en afgørelse om udsættelse af gennemførelsen af en afgørelse om overførsel kan tilbagekaldes, nemlig, at det lægges til grund, at denne udsættelse er blevet anordnet i afventning af resultatet af klagen over afgørelsen om overførsel og med det formål at sikre en effektiv retsbeskyttelse af den pågældende person, eftersom det ikke kan udelukkes, at den nævnte udsættelse tilbagekaldes, inden denne klage er blevet afgjort. For det andet fremgår det af forskellige bestemmelser i Dublin III-forordningen, at EU-lovgiver ikke har fundet, at den omstændighed, at det er praktisk umuligt at gennemføre en afgørelse om overførsel, skulle kunne begrunde en afbrydelse eller udsættelse af fristen for overførsel.
(
1
) – Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 604/2013 af 26.6.2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31, herefter »Dublin III-forordningen«).
(
2
) – Disse afgørelser blev truffet på grundlag af Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 4, der bestemmer, at medlemsstaterne kan fastsætte, at de kompetente myndigheder på eget initiativ kan beslutte at udsætte gennemførelsen af afgørelsen om overførsel, indtil resultatet af klagen eller indbringelsen foreligger.
(
3
) – Jf. Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1, der bestemmer, at overførslen af ansøgeren fra den anmodende medlemsstat til den ansvarlige medlemsstat sker i overensstemmelse med den anmodende medlemsstats nationale ret efter samråd mellem de berørte medlemsstater, så snart det er praktisk muligt og senest seks måneder efter, at anmodningen fra en anden medlemsstat om overtagelse eller tilbagetagelse af den pågældende er accepteret, eller efter, at der er truffet endelig afgørelse om en klage eller indbringelse, hvor dette tillægges opsættende virkning i overensstemmelse med artikel 27, stk. 3.
(
4
) – Jf. Dublin III-forordningens artikel 29, stk. 1.
(
5
) – Afgørelsen træffes i så fald på grundlag af Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 4.
(
6
) – I henhold til Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 4.
(
7
) – Der er tale om Dublin III-forordningens artikel 27, stk. 4.
(
8
) – Dublin III-forordningens kapitel VI, afdeling IV.