62023CJ0440
DOMSTOLENS DOM (Femte Afdeling)
16. april 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – artikel 56 TEUF – fri udveksling af tjenesteydelser – indehaver af en licens, der er udstedt af en medlemsstat, som tillader foranstaltning af online hasardspil – lovgivning i en anden medlemsstat, hvorefter foranstaltning af online hasardspil er betinget af en tilladelse – tvingende almene hensyn – online spilleautomatspil – sekundære lotterier – tilbagebetaling af tabte indsatser – retsmisbrug«
I sag C-440/23,
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling), Malta) ved afgørelse af 11. juli 2023, indgået til Domstolen den 14. juli 2023, i sagen
FB
mod
European Lotto and Betting Ltd,
Deutsche Lotto- und Sportwetten Ltd.,
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M.L. Arastey Sahún, samt dommerne J. Passer, E. Regan, D. Gratsias (refererende dommer) og B. Smulders,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitssekretær: fuldmægtig C. Strömholm,
på grundlag af den skriftlige forhandling og efter retsmødet den 9. april 2025,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
FB, som selvmøder,
–
European Lotto and Betting Ltd og Deutsche Lotto- und Sportwetten Ltd. ved avukat S. Camilleri og Rechtsanwalt R. Karpenstein,
–
den maltesiske regering ved A. Buhagiar, som befuldmægtiget, bistået af abogado D. Sarmiento Ramírez-Escudero og avukat Z. Sciberras,
–
den belgiske regering ved A. De Brouwer, C. Jacob og L. Van den Broeck, som befuldmægtigede, bistået af avocats V. Ramognino, R. Verbeke og P. Vlaemminck,
–
den tjekkiske regering ved M. Smolek, T. Suchá og J. Vláčil, som befuldmægtigede,
–
den tyske regering ved J. Möller og P.-L. Krüger, som befuldmægtigede,
–
den italienske regering ved S. Fiorentino og G. Palmieri, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved L. Armati og M. Mataija, som befuldmægtigede,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse i retsmødet den 4. september 2025,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 56 TEUF og af princippet om forbud mod retsmisbrug.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side FB og på den anden side European Lotto and Betting Ltd og Deutsche Lotto- und Sportwetten Ltd., der er to selskaber med hjemsted i Malta, vedrørende et krav om tilbagebetaling af tabte indsatser i forbindelse med online spilleautomatspil og væddemål om udfaldet af lotteritrækninger.
Retsforskrifter
EU-retten
Forordning (EF) nr. 593/2008
3
Artikel 3 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 593/2008 af 17. juni 2008 om lovvalgsregler for kontraktlige forpligtelser (Rom I) (EUT 2008, L 177, s. 6, herefter »Rom I-forordningen«) har overskriften »Aftalt lovvalg« og bestemmer følgende i stk. 1 og 3:
»1.   En aftale er underlagt den lov, som parterne har vedtaget. Lovvalget skal være udtrykkeligt eller klart fremgå af aftalens bestemmelser eller omstændighederne i øvrigt. Parternes lovvalg kan omfatte hele aftalen eller kun en del deraf.
[...]
3.   Er alle andre elementer med relevans for sagen på det tidspunkt, hvor valget foretages, lokaliseret i et andet land end det land, hvis lov er valgt, kan parternes lovvalg ikke medføre tilsidesættelse af de regler i dette andet lands lovbestemmelser, som ikke kan fraviges ved aftale.«
4
Rom I-forordningens artikel 6 med overskriften »Forbrugeraftaler« fastsætter følgende i stk. 1 og 2:
»1.   Med forbehold af artikel 5 og 7 er en aftale, som en fysisk person med henblik på brug, der må anses for at ligge uden for vedkommendes erhvervsmæssige virksomhed (»forbrugeren«), indgår med en anden person, der handler som led i sin erhvervsmæssige virksomhed (»den erhvervsdrivende«), underlagt loven i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, forudsat at den erhvervsdrivende:
a)
udøver sin erhvervsmæssige virksomhed i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, eller
b)
på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod dette land eller mod flere lande, inklusive dette land[,]
og aftalen er omfattet af sådan virksomhed.
2.   Uanset stk. 1 kan parterne vælge den lov, der skal finde anvendelse på en aftale, der opfylder kravene i stk. 1, i overensstemmelse med artikel 3. Et sådant lovvalg må dog ikke medføre, at forbrugeren berøves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfør af bestemmelser, som ikke kan fraviges ved aftale i henhold til den lov, som ville have fundet anvendelse efter stk. 1, såfremt parterne ikke havde aftalt lovvalg.«
5
Den nævnte forordnings artikel 9, der har overskriften »Overordnede præceptive bestemmelser«, har følgende ordlyd:
»1.   Overordnede præceptive bestemmelser er bestemmelser, hvis overholdelse af et land anses for at være så afgørende for beskyttelsen af dets offentlige interesser, som f.eks. dets politiske, sociale og økonomiske struktur, at bestemmelserne finder anvendelse på alle forhold, der falder ind under deres anvendelsesområde, uanset hvilken lov der i øvrigt skal anvendes på aftalen i henhold til denne forordning.
2.   Intet i denne forordning begrænser anvendelsen af overordnede præceptive bestemmelser i domstolslandets lov.
3.   De overordnede præceptive bestemmelser i det land, hvor de forpligtelser, der udspringer af aftalen, skal opfyldes eller allerede er opfyldt, kan tillægges vægt, for så vidt disse overordnede præceptive bestemmelser gør opfyldelsen af aftalen ulovlig. Ved afgørelsen af, om sådanne bestemmelser bør tillægges vægt, tages der hensyn til deres karakter og formål samt til virkningerne af deres anvendelse eller tilsidesættelse.«
6
Forordningens artikel 10 med overskriften »Samtykke og materiel gyldighed« bestemmer:
»1.   Spørgsmål om eksistensen og gyldigheden af en aftale eller en aftalebestemmelse er underlagt den lov, der ville finde anvendelse i henhold til denne forordning, hvis aftalen eller bestemmelsen var gyldig.
2.   En part kan dog, for at godtgøre, at han eller hun ikke har samtykket i aftalen eller bestemmelsen, påberåbe sig loven i det land, hvor han eller hun har sit sædvanlige opholdssted[,] såfremt det af omstændighederne fremgår, at det ikke ville være rimeligt at bestemme virkningen af hans eller hendes adfærd efter den i stk. 1 angivne lov.«
7
Forordningens artikel 12, som har overskriften »Rækkevidden af den lov, der skal anvendes«, fastsætter følgende i stk. 1:
»Den lov, som i henhold til denne forordning skal anvendes på en aftale, finder navnlig anvendelse på spørgsmål om:
[...]
e)
virkningerne af en aftales ugyldighed.
[...]«
8
Rom I-forordningens artikel 19 med overskriften »Sædvanligt opholdssted« bestemmer følgende i stk. 3:
»Ved bestemmelsen af sædvanligt opholdssted er det relevante tidspunkt tidspunktet for aftalens indgåelse.«
9
Den nævnte forordnings artikel 21, der har overskriften »Ordre public i domstolslandet«, er sålydende:
»Anvendelsen af en bestemmelse i et bestemt lands lov, som er udpeget efter denne forordning, kan kun undlades, hvis en sådan anvendelse er åbenbart uforenelig med ordre public i domstolslandet.«
Forordning (EU) nr. 1215/2012
10
Artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1215/2012 af 12. december 2012 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (EUT 2012, L 351, s. 1), der henhører under denne forordnings kapitel II, afdeling 1, med overskriften »Almindelige bestemmelser«, fastsætter:
»Med forbehold af denne forordning skal personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne medlemsstat.«
11
Forordningens artikel 5, der henhører under nævnte afdeling 1, bestemmer følgende i stk. 1:
»Personer, der har bopæl på en medlemsstats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden medlemsstat i medfør af de regler, der er fastsat i dette kapitels afdeling 2-7.«
12
Den nævnte forordnings kapitel II, afdeling 4, som har overskriften »Kompetence i sager om forbrugeraftaler«, omfatter bl.a. forordningens artikel 17 og 18.
13
Artikel 17, stk. 1, i forordning nr. 1215/2012 fastsætter:
»I sager om aftaler indgået af en person (forbrugeren) med henblik på brug, der må anses at ligge uden for hans erhvervsmæssige virksomhed, afgøres kompetencen efter denne afdeling [...]:
a)
når sagen vedrører køb af løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater
b)
når sagen vedrører lån, der skal tilbagebetales i rater, eller andre kreditdispositioner, som er bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, eller
c)
i alle andre tilfælde, når aftalen er indgået med en person, der udøver erhvervsmæssig virksomhed i den medlemsstat, på hvis område forbrugeren har bopæl, eller på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod denne medlemsstat eller mod flere stater inklusive denne medlemsstat, og aftalen er omfattet af den pågældende virksomhed.«
14
Den nævnte forordnings artikel 18, stk. 1, bestemmer:
»Sager, som en forbruger agter at rejse mod sin medkontrahent, kan anlægges enten ved retterne i den medlemsstat, på hvis område medkontrahenten har bopæl, eller, uanset medkontrahentens bopæl, ved retten på det sted, hvor forbrugeren har bopæl.«
Tysk ret
GlüStV af 2012
15
Punkt 2 i § 1 i den mellem delstaterne indgåede Staatsvertrag zum Glücksspielwesen in Deutschland (statsaftalen om hasardspil i Tyskland) af 15. december 2011 fastsætter i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »GlüStV af 2012«), at et af aftalens formål er at lede befolkningens naturlige spilletrang ind i velordnede og overvågede baner ved at tilbyde et begrænset udbud af hasardspil, som er et egnet alternativ til ulovlige hasardspil, og at bekæmpe udviklingen og udbredelsen af ulovlige hasardspil på det sorte marked.
16
§ 4, stk. 1, 4 og 5, i GlüStV af 2012 bestemmer:
»1)   Det er alene tilladt at foranstalte eller formidle offentligt tilgængelige hasardspil efter tilladelse fra den kompetente myndighed i den relevante delstat. Foranstaltning og formidling uden denne tilladelse (ulovligt hasardspil) samt medvirken til betalinger i forbindelse med ulovligt hasardspil er forbudt.
[...]
4)   Det er forbudt at foranstalte og formidle offentligt tilgængelige hasardspil på internettet.
5)   Uanset stk. 4 kan delstaterne med henblik på at sikre en bedre opfyldelse af formålene i § 1 give tilladelse til eget udbud og formidling af lotterier samt foranstaltning og formidling af sportsvæddemål på internettet [...]«
17
I henhold til §10, stk. 2 og 6, i GlüStV af 2012 er tildelingen af en tilladelse til lotterier forbeholdt statskontrollerede udbydere.
Den tyske borgerlige lovbog
18
§ 134 i Bürgerliches Gesetzbuch (borgerlig lovbog) bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »den tyske borgerlige lovbog«), at en retshandel, der er i strid med et lovfæstet forbud, er ugyldig, medmindre andet følger af loven.
19
Den tyske borgerlige lovbogs § 812, stk. 1, fastsætter:
»Den, der uden lovlig grund opnår noget gennem en andens ydelse eller på anden måde på en andens bekostning, er forpligtet til at udlevere dette til den anden.
[...]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
20
De sagsøgte i hovedsagen er to selskaber, der har hjemsted i Malta, og som udbyder online hasardspiltjenester, navnlig spilleautomatspil og væddemål om resultaterne af lotteritrækninger, i henhold til en licens udstedt af Maltese Gaming Authority (myndighed for hasardspil, Malta). Disse to selskaber udøver deres virksomhed i retning mod bl.a. det tyske marked via deres websted.
21
Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse og af de for Domstolen fremlagte sagsakter, at den tyske lovgivning indtil den 1. juli 2021 fastsatte et generelt forbud mod online hasardspil med undtagelse – siden 2012 – af sports- og hestevæddemål samt direkte udbud og formidling af lotterier, hvis foranstaltning dog var forbeholdt offentligretlige juridiske personer eller privatretlige juridiske personer, som offentligretlige juridiske personer direkte eller indirekte havde en afgørende andel i. Ifølge den nævnte anmodning forholder det sig således, at på trods af dette forbud er »[s]pilleautomater [...] allestedsnærværende i Tyskland, og det gælder både i spillehaller, restauranter og talrige kasinoer«.
22
Hvad angår online væddemål om udfaldet af lotteritrækninger (herefter »sekundære lotterier«) fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at sekundære lotterier i henhold til den tyske lovgivning, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, og som fortolket af de tyske retsinstanser, anses for at være simple væddemål på internettet, der således er omfattet af det generelle forbud mod online hasardspil.
23
Det er i denne sammenhæng, at en person med sædvanligt opholdssted i Tyskland (herefter »den oprindelige spiller«) gjorde brug af de tjenesteydelser, som de sagsøgte i hovedsagen udbyder, i perioden fra den 5. juni 2019 til den 12. juli 2021.
24
Det fremgår af det svar, som Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling), Malta), der er den forelæggende ret, gav på den anmodning om uddybende oplysninger, som Domstolen tilstillede den nævnte retsinstans den 15. april 2024 i henhold til artikel 101, stk. 1, i Domstolens procesreglement, at i overensstemmelse med de almindelige vilkår for den aftale, der var blevet indgået mellem den oprindelige spiller og de sagsøgte i hovedsagen, burde det pågældende aftaleforhold have været reguleret af maltesisk ret. Den forelæggende ret er imidlertid af den opfattelse, at det i henhold til Rom I-forordningens artikel 6, stk. 2, er tysk ret, som finder anvendelse på dette aftaleforhold. Den forelæggende ret er i denne henseende af den opfattelse, at i henhold til sidstnævnte ret, og henset til det generelle forbud mod online hasardspil, der på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen var fastsat i den tyske lovgivning, skal den aftale, der knytter denne spiller til de sagsøgte i hovedsagen, i medfør af den tyske borgerlige lovbogs § 812 anses for at være ugyldig.
25
Det var på grundlag af den nævnte paragraf i den tyske borgerlige lovbog, at den oprindelige spiller anlagde sag mod de sagsøgte i hovedsagen ved Landgericht Erfurt (den regionale ret i første instans i Erfurt, Tyskland) med påstand om tilbagebetaling af de indsatser, som han havde tabt i den pågældende periode. Mens sagen stadig verserede, overdrog den nævnte spiller ved en aftale, der blev indgået den 21. november 2021, sine rettigheder i henhold til det nævnte aftaleforhold til sagsøgeren i hovedsagen, som ved den forelæggende ret anlagde sag mod de sagsøgte i hovedsagen med påstand om tilbagebetaling af de indsatser, som den oprindelige spiller havde tabt. Ifølge de sagsøgte i hovedsagens erklæringer i retsmødet for Domstolen er det søgsmål, der blev anlagt ved Landgericht Erfurt (den regionale ret i første instans i Erfurt), siden blevet trukket tilbage.
26
Sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at de sagsøgte i hovedsagen, idet de kun var i besiddelse af en maltesisk licens, ulovligt leverede de i hovedsagen omhandlede tjenesteydelser til den oprindelige spiller. Denne ulovlighed medfører, at den aftale, der blev indgået mellem de sidstnævnte og spilleren, var ugyldig.
27
De sagsøgte i hovedsagen er af den opfattelse, at det i strid med deres ved artikel 56 TEUF sikrede ret til fri udveksling af tjenesteydelser var umuligt for dem at opnå en tilladelse til at levere spilleautomattjenester og sekundære lotteritjenester i Tyskland. Det er derfor det således pålagte forbud, der var ulovligt, og ikke leveringen af de i hovedsagen omhandlede tjenesteydelser. Den oprindelige spiller har i øvrigt handlet »uretmæssigt og i ond tro«.
28
Sagsøgeren i hovedsagen har bestridt denne argumentation og har i denne forbindelse henvist til den omstændighed, at sådanne argumenter ifølge retspraksis fra de højere regionale tyske retsinstanser aldrig er blevet godtaget i sager vedrørende krav om tilbagebetaling af tabte indsatser fra forbrugere af tjenesteydelser som de i hovedsagen omhandlede.
29
Den forelæggende ret ønsker oplyst, om de tyske retsinstansers fortolkning af EU-retten kan godtgøre, at der foreligger en begrundet restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser for erhvervsdrivende som de sagsøgte i hovedsagen.
30
Hvad for det første angår online spilleautomatspil har den forelæggende ret anført, at delstaterne i slutningen af 2019 blev enige om at ændre GlüStV af 2012 med henblik på at gøre det muligt at opnå en licens til online hasardspil og navnlig »til eget udbud og formidling af lotterier, foranstaltning, formidling og eget udbud af sports- og hestevæddemål samt foranstaltning og eget udbud af online kasinospil, virtuelle spilleautomatspil og online poker«. Udkastet til denne ændring af de lovgivningsmæssige rammer blev meddelt Europa-Kommissionen.
31
I lyset af udviklingen i disse lovgivningsmæssige rammer vedtog lederne for delstaternes stats- og senatskancellier et cirkulære om foranstaltning af hasardspil for en overgangsperiode frem til den 1. juli 2021. Det fremgår af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at det i dette cirkulære præciseres, at »[i]ndtil den 30. juni 2021 koncentreres indsatsen over for udbud af spil uden tilladelse om de udbydere, der må forventes tillige at ville omgå mulig fremtidig regulering«.
32
I denne sammenhæng meddelte de øverste delstatsmyndigheder for tilsyn med hasardspil, at de havde vedtaget fælles retningslinjer, hvorefter der som følge af lovgivningsændringen fra den 1. juli 2021»generelt ikke [gribes] ind i henhold til hasardspilslovgivningen over for udbud af virtuelle spilleautomatspil og online poker, for hvilke der på nuværende tidspunkt ikke kan opnås tilladelse, dvs. eget udbud og foranstaltning«, forudsat at disse udbud opfyldte visse betingelser, der var fastsat i disse retningslinjer.
33
De sagsøgte i hovedsagen har i denne henseende gjort gældende, at det er umuligt at godtage begrundelsen for det tidligere generelle forbud mod online kasinospil i lyset af de formål, der forfølges med GlüStV af 2012, for så vidt som delstaterne selv ved at overveje den ændring af de lovgivningsmæssige rammer, der er redegjort for i de foregående præmisser, og ved at anmelde udkastet til den ændrede GlüStV til Kommissionen »klart angav, at [denne traktats] formål kunne nås inden for rammerne af et mere lempeligt indgreb i form af en ordning med forudgående tilladelse«, og dette endog inden ændringen af den pågældende lovgivning trådte i kraft den 1. juli 2021, henset til de foranstaltninger, som blev truffet i den overgangsperiode, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 31.
34
Hvad for det andet angår sekundære lotterier har den forelæggende ret konstateret, at alle tyske retsinstanser siden 2017 »har ladet spørgsmålet om, hvorvidt det statslige monopol (på lotterier) var berettiget, stå åbent«. Det er i denne henseende vanskeligt at forstå, hvorfor der i tilfælde af en identisk tjenesteydelse for forbrugeren skal sondres mellem et væddemål placeret hos en statslig udbyder om udfaldet af et lotteri, som er foranstaltet af staten, og et væddemål om udfaldet af det samme lotteri placeret hos en privat udbyder, der er underlagt regulering i en anden medlemsstat.
35
På denne baggrund har Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (domstol i civile sager (første afdeling)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at en indskrænkning af den frie udveksling af tjenesteydelser i form af et generelt forbud mod online-spilleautomater i forbrugerens medlemsstat (bestemmelsesmedlemsstaten) for erhvervsdrivende, der udbyder online-kasinospil efter tilladelse og under tilsyn i deres oprindelsesmedlemsstat (Malta), ikke kan begrundes med tvingende almene hensyn,
–
hvis bestemmelsesmedlemsstaten samtidig tillader tilsvarende allestedsnærværende fysiske spilleaktiviteter på licenserede spilleautomater i private erhvervsdrivendes spillehaller og restauranter, mere omfattende spilleaktivitet på fysiske kasinoer [samt] licenseret national lotterivirksomhed gennem statslotterier for den almindelige befolkning i mere end 20000 butikker, og
–
tillader licenseret online-spillevirksomhed for private udbydere af sports- og hestevæddemål og for private udbydere af online-lotterier, der sælger produkterne fra de statsejede lotterier og andre licenserede lotterier,
når den samme medlemsstat – i [strid med dom af 13. november 2003, Lindman (C-42/02, EU:C:2003:613), af 8. september 2010, Stoß m.fl. (C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, EU:C:2010:504), og af 19. oktober 2016, Deutsche Parkinson Vereinigung (C-148/15, EU:C:2016:776, præmis 35)] – åbenbart ikke har frembragt videnskabeligt belæg for, at disse spil frembyder specifikke farer, som i væsentlig grad bidrager til at sikre de mål, der forfølges med reguleringen heraf, navnlig at modvirke spilleproblemer, og
at forbuddet mod online-spilleautomater [alene] i lyset af denne risiko – i modsætning til alt det spilleudbud, der er tilladt for så vidt angår online-spilleautomater og fysiske spilleautomater – kan anses for rimelige, nødvendige og forholdsmæssige med henblik på at opfylde reguleringens formål?
2)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for fastsættelse af et fuldstændigt forbud mod online-kasinospil i henhold til § 4, stk. 1 og 4, i [GlüStV af 2012], hvis formålet med den tyske statslige aftale om hasardspil i henhold til dennes § 1 ikke er et fuldstændigt forbud mod hasardspil, men [...] »at lede befolkningens naturlige spilletrang over i ordnede og overvågede baner og at modvirke udviklingen og udbredelsen af uautoriseret hasardspil på det sorte marked«, når spillere samtidig i væsentlig grad efterspørger online-spilleautomater?
3)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at et fuldstændigt forbud mod online kasinoudbud ikke finder anvendelse, hvis
–
regeringerne i samtlige delstater i denne medlemsstat allerede er blevet enige om, at risikoen ved sådanne udbud af onlinespil kan modvirkes mere effektivt gennem en ordning med forudgående officiel tilladelse end et fuldstændigt forbud, og
–
de har forfattet og opnået enighed om de fremtidige lovgivningsmæssige rammer i form af en tilsvarende statslig aftale, hvorved det tidligere fuldstændige forbud erstattes med en ordning med forudgående officiel tilladelse,
–
og i afventning af denne fremtidige regulering har besluttet at acceptere tilsvarende udbud af hasardspil uden en tysk tilladelse under forudsætning af opfyldelsen af visse betingelser, indtil der udstedes tyske tilladelser,
selv om det i henhold til [dom af 8. september 2010, Winner Wetten (C-409/06, EU:C:2010:503),] ikke er muligt at suspendere EU-retten midlertidigt?
4)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at en (bestemmelses)medlemsstat ikke kan begrunde national lovgivning med tvingende almene hensyn,
–
hvis denne lovgivning fastsætter forbud mod, at forbrugere indgår grænseoverskridende licenserede væddemål i en anden (oprindelses)medlemsstat på [udfaldet af lotteritrækninger], for hvilke der er opnået tilladelse i bestemmelsesmedlemsstaten, hvor lotterierne er autoriserede og regulerede, og
–
hvis der er opnået tilladelse til lotterierne i bestemmelsesmedlemsstaten, og reguleringen har til formål at beskytte spillere og mindreårige, og
–
hvis reguleringen af de tilladte væddemål på [udfaldet af lotteritrækninger] i oprindelsesmedlemsstaten tillige har til formål at beskytte spillere og mindreårige og yder samme grad af beskyttelse som reguleringen af lotterier i bestemmelsesmedlemsstaten?
5)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for krav om tilbagebetaling af tabte indsatser ved deltagelse i (sekundære) lotterier på grundlag af transaktionernes påståede ugyldighed på grund af manglende tilladelse i forbrugerens medlemsstat, hvis
–
en sådan tilladelse for private (sekundære) lotterier er udelukket i medfør af lov, og
–
hvis de nationale retter har begrundet denne udelukkelse med den påståede forskel mellem et væddemål foretaget hos en statslig leverandør på udfaldet af et lotteri, der er foranstaltet af staten, og et væddemål hos en privat udbyder på udfaldet af et statsligt lotteri?
6)
Skal artikel 56 TEUF fortolkes således, at bestemmelsen er til hinder for krav om tilbagebetaling af tabte indsatser ved deltagelse i (sekundære) lotterier på grundlag af transaktionernes påståede ugyldighed på grund af manglende tilladelse i forbrugerens medlemsstat, hvis
–
det i medfør af lov er udelukket at give en sådan tilladelse til private (sekundære) lotterier, og
–
hvis de nationale retter har begrundet denne udelukkelse til fordel for udbydere af statslige lotterier med den påståede forskel mellem et væddemål foretaget hos en statslig leverandør på udfaldet af et lotteri, der er foranstaltet af staten, og et væddemål hos en privat udbyder på udfaldet af det samme statslige lotteri?
7)
Skal artikel 56 TEUF og forbuddet mod retsmisbrug [(dom af 28.7.2016, Kratzer (C-423/15, EU:C:2016:604),)] fortolkes således, at de er til hinder for krav om tilbagebetaling af tabte indsatser som følge af manglende tysk tilladelse og ugrundet berigelse, når udbyderen har opnået tilladelse og er under tilsyn af myndighederne i en anden medlemsstat, og spillerens krav på aktiver og krav på betaling er sikret i medfør af reguleringen i den medlemsstat, hvori udbyderen er etableret?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
36
Ved skrivelse af 5. januar 2026, indgået til Domstolen den 15. januar 2026, har den forelæggende ret fremsendt de sagsøgte i hovedsagens bemærkninger til generaladvokatens forslag til afgørelse af 4. september 2025.
37
I denne henseende skal det bemærkes, at generaladvokaten i medfør af artikel 252, stk. 2, TEUF fuldstændig upartisk og uafhængigt offentligt skal fremsætte begrundede forslag til afgørelse af de sager, som i henhold til statutten for Den Europæiske Unions Domstol kræver dennes medvirken. Domstolen er hverken bundet af disse forslag til afgørelse eller af den begrundelse, som generaladvokaten er fremkommet med (dom af 29.1.2026, Keladis I og Keladis II, C-72/24 og C-73/24, EU:C:2026:51, præmis 63 og den deri nævnte retspraksis).
38
I denne forbindelse bemærkes ligeledes, at der i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og i procesreglementet ikke er fastsat en mulighed for, at parterne eller de berørte, der er omfattet af statuttens artikel 23, kan afgive indlæg som svar på det af generaladvokaten fremsatte forslag til afgørelse. En parts eller en sådan berørts uenighed med generaladvokatens forslag til afgørelse, uanset hvilke spørgsmål der undersøges heri, kan følgelig ikke i sig selv udgøre et forhold, som kan begrunde genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del (dom af 29.1.2026, Keladis I og Keladis II, C-72/24 og C-73/24, EU:C:2026:51, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
39
Uden formelt at anmode om genåbning af retsforhandlingernes skriftlige eller mundtlige del for Domstolen har de sagsøgte i hovedsagen i det foreliggende tilfælde imidlertid i punkt 9.4 i deres indlæg, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 36, anført, at de hverken i sagen for den forelæggende ret eller i sagen for Domstolen har haft mulighed for at tage stilling til et retligt spørgsmål, som er blevet behandlet i generaladvokatens forslag til afgørelse, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt den hævdede tilsidesættelse af EU-retten skal anses for åbenbar under omstændighederne i den foreliggende sag.
40
I denne henseende skal det blot bemærkes, at Domstolen i medfør af procesreglementets artikel 83 til enhver tid, efter at have hørt generaladvokaten, ved kendelse kan bestemme, at retsforhandlingernes mundtlige del skal genåbnes, navnlig hvis den finder, at sagen er utilstrækkeligt oplyst, eller såfremt en part, efter at denne del af retsforhandlingerne er afsluttet, er fremkommet med nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, som er af afgørende betydning for Domstolens afgørelse, eller såfremt sagen bør afgøres på grundlag af et argument, som ikke har været drøftet af parterne eller de berørte, som er omfattet af artikel 23 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol.
41
I det foreliggende tilfælde råder Domstolen over alle de oplysninger, der er nødvendige for at besvare den forelæggende rets spørgsmål. Desuden indeholder de i nærværende doms præmis 36 omhandlede bemærkninger fra de sagsøgte i hovedsagen ingen nye oplysninger vedrørende sagens faktiske omstændigheder, der kan være af afgørende betydning for den afgørelse, som Domstolen skal træffe.
42
På denne baggrund finder Domstolen efter at have hørt generaladvokaten, at det er ufornødent at anordne en genåbning af retsforhandlingernes mundtlige del.
Om de præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
43
Den tyske og den italienske regering har bestridt, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling. Den maltesiske regering har bestridt, at det første til det fjerde spørgsmål kan antages til realitetsbehandling.
44
I denne henseende er den tyske regering i det væsentlige af den opfattelse, at der er mangler i anmodningen om præjudiciel afgørelse, som ikke indeholder de oplysninger, der ellers er nødvendige for, at Domstolen både kan forstå baggrunden for hovedsagen og sikre sig, at det er tysk ret, som finder anvendelse i det foreliggende tilfælde. Den nævnte regering har i øvrigt påberåbt sig anvendelsen af artikel 56 A i den maltesiske lov om hasardspil, som bevirker, at »søgsmål anlagt i Malta mod udbydere af hasardspil, der er indehavere af en licens udstedt i Malta, er ulovlige«. For så vidt som sidstnævnte lov finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, forudsat at den er i overensstemmelse med EU-retten, er anmodningen om præjudiciel afgørelse, ikke relevant for løsningen af tvisten i hovedsagen.
45
Den italienske regering har påberåbt sig bl.a. dom af 11. marts 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73), hvorved Domstolen fastslog, at den ikke havde kompetence til at træffe afgørelse om en anmodning om præjudiciel afgørelse, idet den fandt, at parterne i hovedsagen gennem en sag for en italiensk retsinstans mellem to parter, som var enige om, hvilket udfald sagen burde få, ønskede at opnå en dom, hvorved det franske afgiftssystem for hedvine blev underkendt. Denne regering har anført dels, at tilbagebetalingssøgsmålet i det foreliggende tilfælde er blevet anlagt ved en maltesisk retsinstans som følge af en overdragelse af et tilbagebetalingskrav, mens de tyske retsinstanser konsekvent har imødekommet sådanne krav, dels at parterne i hovedsagen »i fællesskab« har anmodet om en præjudiciel forelæggelse, idet sagsøgeren i hovedsagen har gjort gældende, at en sådan forelæggelse er nødvendig for »at sikre retssikkerheden og at opnå juridisk klarhed for så vidt angår udbyderens forretningsmodel«. Den nævnte regering har imidlertid, idet den i denne forbindelse navnlig har henvist til dom af 18. december 2007, ZF Zefeser (C-62/06, EU:C:2007:811, præmis 15), anført, at den opgave, som Domstolen er tillagt ved artikel 267 TEUF, ikke er at udøve responderende virksomhed vedrørende generelle eller hypotetiske spørgsmål.
46
Ifølge den italienske regering er en maltesisk retsinstans desuden ikke bedst placeret til at vurdere målene med den tyske lovgivning på hasardspilsområdet eller de midler, der er egnede til at beskytte disse mål. Således som det fremgår af dom af 22. januar 2015, Stanley International Betting og Stanleybet Malta (C-463/13, EU:C:2015:25, præmis 51), er bestemmelserne vedrørende hasardspil nemlig et af de områder, hvor der mellem medlemsstaterne består store moralske, religiøse og kulturelle forskelle. Med henblik på anvendelsen af de nationale »værdinormer«, hvortil denne retspraksis henviser, er det kun en retsinstans i den medlemsstat, hvis lovgivning er berørt, der har kompetence. I alle tilfælde bør den forelæggende ret ved anvendelsen af tysk ret snarere henvise til den fortolkning af sidstnævnte ret, som er blevet anlagt af de tyske retsinstanser, der gentagne gange har fastslået, at de restriktioner, som den tyske lovgivning pålægger leveringen af hasardspiltjenester, er i overensstemmelse med de af den tyske lovgiver fastsatte mål.
47
Den maltesiske regering har påberåbt sig bl.a. dom af 16. december 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302), og af 21. januar 2003, Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins (C-318/00, EU:C:2003:41), idet den har henvist til dels Domstolens praksis vedrørende fiktive tvister, dels praksis vedrørende den omstændighed, at nødvendigheden af, at en retsinstans i en medlemsstat træffer afgørelse om, hvorvidt en anden medlemsstats ret er i overensstemmelse med EU-retten, skal fremgå særligt klart af anmodningen om præjudiciel afgørelse, for at Domstolen kan acceptere at besvare den. Den nævnte regering har navnlig gjort gældende, at den forelæggende ret ikke i tilstrækkelig grad har begrundet denne nødvendighed i hovedsagen for så vidt angår det første til det fjerde spørgsmål.
48
Kommissionen har påpeget, at anmodningen om præjudiciel afgørelse indeholder mangler, og har samtidig for det første anført, at det ikke i sig selv udgør misbrug at anlægge sag ved en retsinstans, som sagsøgeren anser for mere tilbøjelig til at gøre brug af den mulighed, som denne er tillagt ved artikel 267 TEUF. For det andet synes der at foreligge en reel tvist mellem parterne i hovedsagen, skønt spørgsmålet om, hvorvidt den tyske lovgivning, hvis rækkevidde ikke bestrides, er forenelig med artikel 56 TEUF, klart udgør et vigtigt spørgsmål for løsningen af tvisten i hovedsagen, såfremt det antages, at denne lovgivning faktisk finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.
49
Det skal for det første bemærkes, at selv om de nationale retsinstanser på ethvert tidspunkt under proceduren, som de finder passende, kan forelægge Domstolen spørgsmål, og selv om det alene tilkommer disse retsinstanser på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag, der er indbragt for dem, at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen, er det af hensyn til behovet for at opnå en fortolkning af EU-retten, der kan bruges af disse retsinstanser, imidlertid påkrævet, at retsinstanserne giver en beskrivelse af de faktiske omstændigheder og af de regler, som de forelagte spørgsmål hænger sammen med, eller i det mindste forklarer de faktiske forhold, der er baggrunden for deres spørgsmål (kendelse af 25.3.2022, IP m.fl. (Fastlæggelse af rigtigheden af de faktiske omstændigheder i hovedsagen), C-609/21, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:232, præmis 21 og den deri nævnte retspraksis).
50
Når det er sagt, fremgår det af Domstolens faste praksis, at en anmodning fra en national retsinstans kun kan afvises, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i tvisten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål. Det kan imidlertid ikke kræves, at den forelæggende ret, inden den forelægger sagen for Domstolen, foretager alle de faktiske konstateringer og retlige vurderinger, som påhviler den inden for rammerne af dens judicielle opgave. Det er således tilstrækkeligt, at genstanden for tvisten i hovedsagen såvel som de aspekter heri, der har væsentlig interesse for Unionens retsorden, fremgår af forelæggelsesafgørelsen (jf. i denne retning kendelse af 25.3.2022, IP m.fl. (Fastlæggelse af rigtigheden af de faktiske omstændigheder i hovedsagen), C‑609/21, ikke trykt i Sml., EU:C:2022:232, præmis 24 og 25 og den deri nævnte retspraksis).
51
I denne sammenhæng skal det bemærkes, således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 24, at den forelæggende ret i sit svar til Domstolen på anmodningen om uddybende oplysninger har nævnt bl.a. de forhold, der har foranlediget den til at fastslå, at tysk ret finder anvendelse på tvisten i hovedsagen, og præciseret, at den maltesiske lov om hasardspil ikke finder anvendelse på denne tvist.
52
I det foreliggende tilfælde – og henset til de oplysninger, der er indeholdt i anmodningen om præjudiciel afgørelse, som bekræftet og præciseret i denne retsinstans’ svar på den nævnte anmodning om uddybende oplysninger – fremgår det således ikke klart, at den ønskede fortolkning af EU-retten ikke har nogen forbindelse med genstanden for tvisten i hovedsagen, eller at det problem, som den forelæggende ret står over for, er af hypotetisk karakter. I øvrigt råder Domstolen over de faktiske og retlige oplysninger, der er nødvendige for, at den kan foretage en hensigtsmæssig besvarelse af de spørgsmål, som den er blevet forelagt.
53
Navnlig er der for det første intet i de for Domstolen fremlagte sagsakter, som giver anledning til at betvivle, at tysk ret er relevant for løsningen af tvisten i hovedsagen.
54
I henhold til Rom I-forordningens artikel 6, stk. 1, er en aftale, som en forbruger indgår med en erhvervsdrivende, underlagt loven i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, forudsat at betingelserne i denne bestemmelse er opfyldt, dvs. at den erhvervsdrivende udøver sin erhvervsmæssige virksomhed i det land, hvor forbrugeren har sit sædvanlige opholdssted, eller på en hvilken som helst måde retter sådan virksomhed mod dette land eller mod flere lande, inklusive dette land, og aftalen er omfattet af sådan virksomhed (kendelse af 14.3.2024, N1 Interactive, C-429/22, EU:C:2024:245, præmis 26 og den deri nævnte retspraksis). I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at den oprindelige spiller havde sit sædvanlige opholdssted i Tyskland, hvilket land de sagsøgte i hovedsagen har rettet deres udbud af online hasardspil til. Tysk ret regulerer følgelig den aftale, der blev indgået mellem denne spiller og disse sagsøgte.
55
Således som generaladvokaten har anført i punkt 30 i forslaget til afgørelse, kan denne betragtning ikke påvirkes af den omstændighed, at den nævnte spiller efterfølgende har overdraget sin fordring, idet en sådan omstændighed ikke kan ændre karakteren af den aftale, der blev indgået mellem denne spiller og de sagsøgte i hovedsagen. Det samme gælder den omstændighed, som den tyske regering har anført i sit skriftlige indlæg, og hvorefter de almindelige vilkår, der finder anvendelse på denne aftale, henviser til maltesisk ret.
56
Rom I-forordningens artikel 6, stk. 2, fastsætter ganske vist udtrykkeligt, at parterne i overensstemmelse med denne forordnings artikel 3 kan vælge den lov, der skal anvendes på en aftale, som er omfattet af denne artikels stk. 1, forudsat dog at dette lovvalg ikke medfører, at forbrugeren berøves den beskyttelse, der tilkommer vedkommende i medfør af bestemmelser, som ikke kan fraviges ved aftale i henhold til den lov, som ville have fundet anvendelse efter nævnte forordnings artikel 6, stk. 1, såfremt parterne ikke havde aftalt lovvalg (kendelse af 14.3.2024, N1 Interactive, C-429/22, EU:C:2024:245, præmis 27 og den deri nævnte retspraksis).
57
Den forelæggende ret, hvis kompetence til at påkende tvisten i hovedsagen i henhold til artikel 4, 5, 17 og 18 i forordning nr. 1215/2012 er ubestridt, er således af den opfattelse, at det lovvalg, som de sagsøgte i hovedsagen og den oprindelige spiller har foretaget, dvs. valget af maltesisk ret, er i strid med denne regel, idet denne aftale ifølge tysk ret, der i mangel af et sådant valg skal finde anvendelse, skal anses for at være ugyldig, for så vidt som dens genstand ifølge den tyske lovgivning, der finder anvendelse i hovedsagen, dvs. GlüStV af 2012, var ulovlig.
58
Under alle omstændigheder, og således som generaladvokaten har anført i punkt 31 i forslaget til afgørelse, skal der med henblik på afgørelsen af, om den i hovedsagen omhandlede aftale havde en ulovlig genstand, tages hensyn til de forbud, som er fastsat i lovgivningen i det land, hvor aftalen skulle opfyldes, dvs. i det foreliggende tilfælde tysk lovgivning. Selv om de sagsøgte i hovedsagen ganske vist leverede deres hasardspiltjenester fra Malta, forholder det sig ikke desto mindre således, at den oprindelige spiller gjorde brug af disse tjenesteydelser i Tyskland, hvorfra han deltog i de omhandlede hasardspil og placerede de pågældende indsatser.
59
For det andet skal det bemærkes, at selv hvis det antages, at anvendelsen af artikel 56 A i den maltesiske lov om hasardspil kan gøre de forelagte spørgsmål hypotetiske, har den forelæggende ret i sit svar på den anmodning om uddybende oplysninger, der er omhandlet i nærværende doms præmis 24, præciseret, at sagsøgeren i hovedsagens søgsmål blev anlagt den 21. januar 2023, dvs. før den 12. juni 2023, som er datoen for ikrafttrædelsen af denne bestemmelse, der ikke har tilbagevirkende kraft, og som følgelig ikke kan have nogen indvirkning på tvisten i hovedsagen.
60
Hvad for det andet angår den retspraksis, hvortil den italienske og den maltesiske regering har henvist, og navnlig den retspraksis, der følger af dom af 11. marts 1980, Foglia (104/79, EU:C:1980:73), af 16. december 1981, Foglia (244/80, EU:C:1981:302), og af 21. januar 2003, Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins (C-318/00, EU:C:2003:41), skal det blot bemærkes – ligesom Kommissionen har gjort det, og generaladvokaten har anført i punkt 38 og 86-89 i forslaget til afgørelse – at det i det foreliggende tilfælde hverken fremgår, at det problem, som den forelæggende ret står over for, er hypotetisk, og at besvarelsen af de forelagte spørgsmål derfor af denne grund ikke er nødvendig for løsningen af tvisten i hovedsagen, eller at denne tvist er fiktiv.
61
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det fastslås, at anmodningen om præjudiciel afgørelse kan antages til realitetsbehandling.
Det første, det andet og det fjerde spørgsmål
62
Med det første, det andet og det fjerde spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter et forbud mod online foranstaltning af kasinospil, navnlig spilleautomatspil, og af væddemål, såsom sekundære lotterier, når lovgivningens formål er at lede befolkningens naturlige spilletrang ind i regulerede og overvågede kanaler samt at bekæmpe udviklingen og udbredelsen af ulovlige hasardspil på de parallelle markeder, skønt det samtidig forholder sig således, at spillerne for det første i stor grad efterspørger online spilleautomater, den pågældende medlemsstat for det andet i øvrigt tillader lignende spil, herunder lotterier, i fysiske etablissementer, denne medlemsstat for det tredje tillader online udbud af sports- og hestevæddemål fra udbydere med licens samt private erhvervsdrivendes formidling i forbindelse med salg af produkter fra statslige lotterier og andre licenskrævende lotterier, og lovgivningen i den medlemsstat, hvor den erhvervsdrivende, som ønsker at udbyde især sekundære lotteriydelser, er indehaver af en licens, for det fjerde vedrører de samme formål som formålene med den medlemsstats lovgivning, der fastsætter et generelt forbud mod at udbyde sådanne tjenesteydelser.
63
Det følger af fast retspraksis, at virksomhed, der består i at give personer mulighed for mod betaling at deltage i et pengespil, udgør tjenesteydelser som omhandlet i artikel 56 TEUF. Navnlig er sådanne ydelser omfattet af denne artikels anvendelsesområde, når tjenesteyderen er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteydelsen tilbydes, bl.a. via internettet (jf. i denne retning dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 40 og 41 og den deri nævnte retspraksis).
64
Det er gentagne gange blevet fastslået, at enhver medlemsstat, mod hvis område der rettes et udbud af sådanne tjenesteydelser, som via internettet stammer fra en sådan erhvervsdrivende, bevarer sin beføjelse til at pålægge denne erhvervsdrivende at opfylde de restriktioner, som måtte være fastsat i dens lovgivning på dette område, forudsat at disse restriktioner opfylder de krav, der følger af EU-retten, idet de navnlig ikke må være udtryk for forskelsbehandling og skal være forholdsmæssige (dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
65
Hvad angår de begrundelser, som kan anerkendes med hensyn til nationale foranstaltninger, der begrænser den frie udveksling af tjenesteydelser, har Domstolen i denne henseende adskillige gange fastslået, at de mål, som forfølges med nationale lovgivninger vedtaget på spil- og væddemålsområdet, samlet set oftest vedrører beskyttelse af modtagerne af de omhandlede ydelser og mere generelt forbrugerne samt den offentlige orden. Domstolen har også understreget, at sådanne mål er blandt dem, der kan betragtes som tvingende almene hensyn, som kan berettige indgreb i den frie udveksling af tjenesteydelser (dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 45 og den deri nævnte retspraksis).
66
Det følger således af Domstolens praksis, at det tilkommer hver medlemsstat inden for rammerne af de legitime mål, som den forfølger, at vurdere, om det er nødvendigt helt eller delvist at forbyde sådanne aktiviteter eller kun at begrænse dem og med henblik herpå at fastsætte mere eller mindre strenge kontrolforanstaltninger, idet nødvendigheden og forholdsmæssigheden af de således vedtagne foranstaltninger kun skal vurderes i lyset af de forfulgte mål og det beskyttelsesniveau, som de pågældende nationale myndigheder ønsker at sikre (dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 46 og den deri nævnte retspraksis).
67
Det tilkommer således de nationale retsinstanser at undersøge, om en af en medlemsstat fastsat restriktion er egnet til at sikre virkeliggørelsen af et eller flere af de mål, som denne medlemsstat har påberåbt sig, i overensstemmelse med det beskyttelsesniveau, som denne søger opnået, og om den ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå dette mål (dom af 8.9.2010, Stoß m.fl., C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, EU:C:2010:504, præmis 78 og den deri nævnte retspraksis).
68
I forbindelse med den nævnte undersøgelse skal de nationale retsinstanser tage hensyn til den omstændighed, at bestemmelserne vedrørende hasardspil er et af de områder, hvor der mellem medlemsstaterne består store moralske, religiøse og kulturelle forskelle med hensyn til synspunkter, og til den omstændighed, at så længe området ikke er harmoniseret inden for Den Europæiske Union, tilkommer det hver medlemsstat på disse områder i overensstemmelse med sine egne værdinormer at vurdere de krav, som måtte være nødvendige til beskyttelse af de omhandlede interesser (jf. i denne retning dom af 24.1.2013, Stanleybet m.fl., C-186/11 og C-209/11, EU:C:2013:33, præmis 24 og den deri nævnte retspraksis).
69
Med henblik herpå skal de nationale retsinstanser – navnlig når de, som det er tilfældet i hovedsagen, skal anvende en anden medlemsstats lovgivning på området – gøre brug af ethvert processuelt redskab, som de råder over, og i givet fald den procedure, der er indført ved artikel 267 TEUF.
70
Det skal særligt bemærkes, at det af retspraksis fremgår, at henset til den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne råder over med hensyn til at fastlægge omfanget af beskyttelsen af forbrugerne og den offentlige orden i hasardspilsektoren, er det ikke hvad angår proportionalitetskriteriet nødvendigt, at den restriktive foranstaltning, der er truffet af en medlemsstats myndigheder, svarer til en opfattelse, der er fælles for samtlige medlemsstater med hensyn til de nærmere bestemmelser for beskyttelse af den pågældende legitime interesse (dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 104 og den deri nævnte retspraksis).
71
I denne sammenhæng skal det imidlertid bemærkes, at en national lovgivning kun er egnet til at sikre gennemførelsen af de påberåbte mål, hvis den faktisk opfylder hensynet om at nå målene på en sammenhængende og systematisk måde (dom af 22.9.2022, Admiral Gaming Network m.fl., C-475/20 – C-482/20, EU:C:2022:714, præmis 57 og den deri nævnte retspraksis).
72
I det foreliggende tilfælde skal det – henset til den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 65 – indledningsvis fastslås, at det med formålet om at lede befolkningens naturlige spilletrang ind i regulerede og overvågede kanaler samt at bekæmpe udviklingen og udbredelsen af ulovlige hasardspil på de parallelle markeder tilsigtes at beskytte dels modtagerne af de pågældende tjenesteydelser, dvs. forbrugerne, dels den offentlige orden i hasardspilsektoren. Det nævnte formål kan derfor begrunde indgreb i den frie udveksling af tjenesteydelser.
73
Det skal i øvrigt bemærkes, at den forelæggende ret ikke har fremlagt nogen oplysninger, der kan godtgøre, at den i hovedsagen omhandlede nationale lovgivning indeholder regler, som er udtryk for forskelsbehandling af erhvervsdrivende, der er etableret i andre medlemsstater.
74
Henset til disse konstateringer skal det dernæst undersøges dels, om en lovgivning, der frembyder de kendetegn, som den forelæggende ret har anført, er egnet til at sikre opfyldelsen af det mål, der er omhandlet i nærværende doms præmis 72, og dette på det beskyttelsesniveau, som den pågældende medlemsstat tilstræber, og på en sammenhængende og systematisk måde, dels om den går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.
75
Det skal i denne henseende bemærkes, at det af retspraksis fremgår, at når der er tale om spørgsmål, der skal gøre det muligt for en national retsinstans at vurdere, om nationale bestemmelser er forenelige med EU-retten, kan Domstolen tilvejebringe de elementer til fortolkning af EU-retten, som vil gøre det muligt for denne retsinstans at afgøre det retlige problem, der er indbragt for den. Det samme gør sig gældende, når det drejer sig om vurderingen af, om bestemmelser i en anden medlemsstat end den, hvori den forelæggende ret er beliggende, er forenelige med EU-retten (jf. dom af 23.11.1989, Eau de Cologne & Parfümerie-Fabrik 4711, C-150/88, EU:C:1989:594, præmis 12; jf. ligeledes i denne retning og analogt dom af 8.12.2022, Luxury Trust Automobil, C-247/21, EU:C:2022:966, præmis 67 og den deri nævnte retspraksis).
76
Hvad for det første angår den omstændighed, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning tillader udbud af lignende spil, herunder lotterier, i fysiske etablissementer, fremgår det af fast retspraksis, at de forhold, som særligt kendetegner udbuddet af hasardspil via internettet, kan vise sig at udgøre en kilde til risici af en anden art og af større betydning hvad angår forbrugerbeskyttelse og navnlig beskyttelse af unge mennesker og personer, der har en særlig tilbøjelighed til spil, eller som kan udvikle en sådan tilbøjelighed, sammenlignet med de traditionelle markeder for sådanne spil. Foruden den manglende direkte kontakt mellem forbrugeren og den erhvervsdrivende udgør den særligt lette og konstante adgang til spil udbudt på internettet samt det potentielt store omfang og den potentielt høje hyppighed af et sådant internationalt udbud i et miljø, der desuden er kendetegnet ved spillerens isolation og anonymitet og en mangel på social kontrol, alle faktorer, som kan fremme udviklingen af ludomani og overdrevent forbrug i tilknytning til spil og derfor øge de hermed forbundne negative konsekvenser (jf. i denne retning dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 103, af 30.6.2011, Zeturf, C-212/08, EU:C:2011:437, præmis 80, og af 28.2.2018, Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, præmis 41 og den deri nævnte retspraksis).
77
Henset til den skønsbeføjelse, som medlemsstaterne råder over med hensyn til at fastlægge omfanget af beskyttelsen af forbrugerne og den offentlige orden i hasardspilsektoren, kan et forbud, der omfatter alle former for udbud af hasardspil via internettet, således principielt anses for egnet til at virkeliggøre legitime mål som det, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 72, selv om udbuddet af sådanne spil via mere traditionelle kanaler fortsat er tilladt (jf. i denne retning dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 104 og 105 og den deri nævnte retspraksis).
78
For det andet kan den omstændighed, som den forelæggende ret har henvist til, og hvorefter der på trods af dette forbud i Tyskland er en stor efterspørgsel fra spillerne på online spilleautomater, ikke rejse tvivl om denne konklusion. Den omstændighed, at der er en betydelig efterspørgsel efter sådanne online tjenesteydelser, betyder nemlig på ingen måde, at der ikke findes et lige så stort antal spillere, som på grund af den i hovedsagen omhandlede restriktive lovgivning omdirigeres fra de tjenester, der udbydes online, og i stedet gør brug af dem, der udbydes i fysiske etablissementer. En sådan omstændighed kan følgelig ikke godtgøre, at den i hovedsagen omhandlede lovgivning ikke er egnet til at sikre gennemførelsen af det mål, der er omhandlet i nærværende doms præmis 72.
79
Hvad for det tredje angår den omstændighed, at visse former for online hasardspil, nemlig sports- og hestevæddemål samt formidling i forbindelse med salg af produkter fra statslige lotterier og andre licenskrævende lotterier, ikke er omfattet af det i hovedsagen omhandlede forbud, har Domstolen fastslået, at de forskellige former for hasardspil kan adskille sig væsentligt fra hinanden navnlig med hensyn til, hvordan de konkret foranstaltes, omfanget af de indsatser og gevinster, som kendetegner dem, antallet af potentielle spillere, hvorledes de udbydes, hvor ofte de udbydes, hvor længe de varer, og hvor tit de gentages, og med hensyn til de reaktioner, som de vækker hos spillerne (jf. i denne retning domme af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 62, og Stoß m.fl., C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, EU:C:2010:504, præmis 95).
80
Den omstændighed, at forskellige former for hasardspil for visses vedkommende f.eks. er underlagt et forbud og for andres vedkommende et offentligt monopol eller en ordning med tilladelser udstedt til private erhvervsdrivende, kan således ikke i sig selv føre til, at de foranstaltninger, der umiddelbart synes at være de mest restriktive og mest effektive, fratages deres berettigelse, henset til de legitime mål, som de forfølger. En sådan forskel mellem de retlige ordninger er nemlig ikke som sådan egnet til at påvirke sådanne foranstaltningers egnethed til at virkeliggøre målet om at forhindre incitamenter for borgerne til overdrevent forbrug i tilknytning til spil og at bekæmpe ludomani (dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 63).
81
I det foreliggende tilfælde forholder det sig således, at sportsvæddemål i væsentlig grad adskiller sig fra andre online hasardspil, såsom kasinospil, idet de for det første retter sig mod en mere snæver spillerkreds på grund af deres genstand, og idet spørgsmålet, om hvor hyppigt de kan placeres, for det andet afhænger af, hvor hyppigt de sportsbegivenheder, som de vedrører, finder sted. Disse konstateringer gælder så meget desto mere for online hestevæddemål, der i 2020 ifølge den tyske regerings erklæringer i retsmødet i øvrigt kun udgjorde en meget lille del af det pågældende marked.
82
Kasinospil på internettet kan derimod tiltrække enhver form for publikum og navnlig et særligt ungt publikum, også på grund af deres grafiske præsentation og de generelt enkle regler, som gælder for dem. Desuden er der som udgangspunkt ingen begrænsninger for, hvor hyppigt man kan få adgang til denne type spil.
83
De betragtninger, der er anført i nærværende doms præmis 81 med hensyn til sportsvæddemål, gælder for så vidt angår private erhvervsdrivendes formidling i forbindelse med salg af lotteriprodukter, navnlig med hensyn til den potentielle adgangshyppighed og de konkrete former for foranstaltning af sådanne lotterier, hvilken foranstaltning i Tyskland er forbeholdt offentlige operatører.
84
Hvad i øvrigt angår de garantier, som spillerne har i tilfælde af gevinst, har den belgiske regering og i det væsentlige den tyske regering i retsmødet anført, at sekundære lotterier ikke kan sammenlignes med »primære« lotterier, for så vidt som der i forbindelse med de sidstnævnte stort set ikke foreligger nogen risiko for manglende betaling i tilfælde af store gevinster, idet de beløb, der svarer til de potentielle gevinster, i princippet er til rådighed inden trækningen.
85
I denne sammenhæng skal det bemærkes, at den forelæggende ret ligeledes har rejst spørgsmål, som følge af at den pågældende medlemsstat tilsyneladende ikke har godtgjort, at den inden vedtagelsen af den i hovedsagen omhandlede lovgivning var i besiddelse af videnskabelige beviser for, at ulovlige spil udgør en særlig fare.
86
I denne henseende har Domstolen fastslået, at hvis en medlemsstat ønsker at påberåbe sig et mål, der kan begrunde en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser, som følger af en national restriktiv foranstaltning, påhviler det den at forsyne den retsinstans, der skal træffe afgørelse om dette spørgsmål, med alle de oplysninger, som kan gøre det muligt for retsinstansen at sikre sig, at denne foranstaltning opfylder de krav, der følger af proportionalitetsprincippet (dom af 8.9.2010, Stoß m.fl., C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, EU:C:2010:504, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis).
87
Domstolen har imidlertid ligeledes fastslået, at det ikke af den nævnte retspraksis kan udledes, at en medlemsstat fratages muligheden for at påvise, at en national restriktiv foranstaltning opfylder sådanne krav, alene fordi denne medlemsstat ikke er i stand til at fremlægge undersøgelser, som har ligget til grund for vedtagelsen af den omhandlede lovgivning (dom af 8.9.2010, Stoß m.fl., C-316/07, C-358/07 – C-360/07, C-409/07 og C-410/07, EU:C:2010:504, præmis 72).
88
Den omstændighed, der er nævnt i nærværende doms præmis 85, kan derfor ikke i sig selv rejse tvivl om forholdsmæssigheden og navnlig den passende karakter af den i hovedsagen omhandlede lovgivning.
89
Det skal i øvrigt bemærkes, at de for Domstolen fremlagte oplysninger, således som de fremgår af bl.a. den tyske regerings skriftlige indlæg, der er støttet på de officielle kommentarer til GlüStV af 2012, har til formål at påvise, at der foreligger forhold, som kan godtgøre forholdsmæssigheden og, særligt, den egnede karakter af den i hovedsagen omhandlede lovgivning.
90
For det fjerde ønsker den forelæggende ret oplyst, om et forbud som det, der gælder for sekundære lotterier, kan anses for begrundet, når lovgivningen i den medlemsstat, hvor den pågældende erhvervsdrivende har en licens, vedrører de samme formål som formålene med bestemmelsesmedlemsstatens lovgivning.
91
Det er i denne henseende tilstrækkeligt at bemærke, at henset til den manglende harmonisering på EU-plan af sektoren for de hasardspil, der udbydes online, og til de væsentlige forskelle, der er mellem de formål, der forfølges, såvel som det beskyttelsesniveau, der søges opnået i de forskellige medlemsstaters lovgivninger, kan den omstændighed alene, at en erhvervsdrivende lovligt udbyder tjenesteydelser i en medlemsstat, hvor den pågældende er etableret, og hvor vedkommende i princippet allerede er underlagt retlige betingelser og kontrolforanstaltninger ved de kompetente myndigheder i sidstnævnte medlemsstat, ikke anses for at udgøre en tilstrækkelig garanti for beskyttelsen af indenlandske forbrugere mod risikoen for svig og kriminalitet, når henses til de problemer, som myndighederne i etableringsmedlemsstaten kan støde på i en sådan sammenhæng i forbindelse med vurderingen af de pågældende erhvervsdrivendes faglige egenskaber og hæderlighed (dom af 15.9.2011, Dickinger og Ömer, C-347/09, EU:C:2011:582, præmis 96 og den deri nævnte retspraksis).
92
Det følger heraf, at selv hvis det lægges til grund, at to medlemsstater inden for rammerne af deres respektive lovgivninger på hasardspilsområdet forfølger lignende eller endog identiske formål, forholder det sig ikke alene således, at der kan være forskel på det beskyttelsesniveau, som hver af disse medlemsstater forfølger, og de midler, som de iværksætter med henblik på at opnå det, men også således, at de potentielle vanskeligheder, der er blevet identificeret i den foregående præmis i nærværende dom, ikke nødvendigvis kan anses for ikke at kunne opstå.
93
De forhold, som den forelæggende ret har påberåbt sig, kan derfor ikke rejse tvivl om, hvorvidt en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede er forholdsmæssig, sammenhængende eller systematisk.
94
Denne konklusion kan ikke drages i tvivl af de sagsøgte i hovedsagens påstand om, at det i hovedsagen omhandlede forbud eksisterer side om side med en ordning med forudgående tilladelse i form af koncessioner, der er fastsat for spilleautomatspil på internettet i delstaten Schleswig-Holstein. Den tyske regering har i retsmødet erkendt, at delstaten Schleswig-Holstein først tiltrådte GlüStV af 2012 den 9. februar 2013. Den nævnte regering har ikke desto mindre ligeledes anført dels, at den mere lempelige lovgivning, som denne delstat havde vedtaget, kun havde fundet anvendelse i en kort periode, dels at de få koncessioner, der havde varet efter 2013, i modsætning til hvad den maltesiske regering har gjort gældende i retsmødet, havde været begrænsede på den pågældende delstats område.
95
Som Domstolen har fastslået, forholder det sig således, at selv hvis det lægges til grund, at den omstændighed, at der foreligger en delstatslovgivning, som er mere lempelig end den i de øvrige delstater gældende lovgivning, eventuelt kan underminere den pågældende lovgivnings samlede sammenhæng, kan en afvigende retsstilling i en delstat, der er blevet begrænset ratione temporis og ratione loci, under omstændighederne i hovedsagen ikke så alvorlig tvivl om, hvorvidt de restriktioner, der finder anvendelse i samtlige øvrige delstater, er egnede til at opfylde de legitime mål af almen interesse, som restriktionerne forfølger (jf. i denne retning dom af 12.6.2014, Digibet og Albers, C-156/13, EU:C:2014:1756, præmis 36).
96
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første, det andet og det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter et forbud mod online foranstaltning af kasinospil, navnlig spilleautomatspil, og af væddemål, såsom sekundære lotterier, når lovgivningens formål er at lede befolkningens naturlige spilletrang ind i regulerede og overvågede baner samt at bekæmpe udviklingen og udbredelsen af ulovlige hasardspil på de parallelle markeder, idet dette også gælder, selv om:
–
spillerne i stor grad efterspørger online spilleautomater
–
den pågældende medlemsstat i øvrigt tillader lignende spil, herunder lotterier, i fysiske etablissementer
–
denne medlemsstat tillader online udbud af sports- og hestevæddemål fra udbydere med licens samt private erhvervsdrivendes formidling i forbindelse med salg af produkter fra statslige lotterier og andre licenskrævende lotterier, og
–
lovgivningen i den medlemsstat, hvor den erhvervsdrivende, som ønsker at udbyde især sekundære lotteriydelser, er indehaver af en licens, vedrører de samme formål som formålene med den medlemsstats lovgivning, der fastsætter et generelt forbud mod at udbyde sådanne tjenesteydelser.
Det tredje spørgsmål
97
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at retsvirkningerne af et forbud mod online kasinospil anerkendes inden for rammerne af en given tvist, når der efter de faktiske omstændigheder, som kan give anledning til disse virkninger, er blevet truffet en afgørelse om at erstatte dette forbud med en ordning med forudgående tilladelse, og der er blevet indført en overgangsperiode, i løbet af hvilken de spiludbud, som kan være i overensstemmelse med den fremtidige lovgivning, accepteres under forudsætning af opfyldelsen af visse krav.
98
Det skal bemærkes, at den nationale retsinstans i forbindelse med den prøvelse af forholdsmæssigheden, som den skal foretage, skal anlægge en helhedsvurdering af omstændighederne omkring vedtagelsen og gennemførelsen af den pågældende restriktive lovgivning, idet den anvendte tilgang ikke skal være statisk, men dynamisk, forstået på den måde, at der herved skal tages hensyn til udviklingen af forholdene efter vedtagelsen af denne lovgivning (jf. i denne retning dom af 14.6.2017, Online Games m.fl., C-685/15, EU:C:2017:452, præmis 52 og 53 samt den deri nævnte retspraksis, og kendelse af 18.5.2021, Fluctus m.fl., C-920/19, EU:C:2021:395, præmis 46).
99
Ifølge retspraksis kan den omstændighed alene, at de lovgivningsmæssige rammer, der finder anvendelse i en medlemsstat, ændres, imidlertid ikke rejse tvivl om forholdsmæssigheden af og sammenhængen i denne lovgivning, således som den var gældende før denne ændring. Som Domstolen gentagne gange har fastslået, kan en politik med kontrolleret udvidelse af hasardspilsvirksomhed – såsom en erstatning af forbudsordningen med en ordning med forudgående tilladelse – være i overensstemmelse med både formålet om at undgå, at hasardspilsvirksomhed drives med kriminelle eller svigagtige mål for øje, samt formålet om at forhindre incitamenter til overdrevent forbrug i tilknytning til spil og formålet om at bekæmpe ludomani ved at styre forbrugerne i retning af det udbud, der kommer fra de autoriserede erhvervsdrivende, da dette udbud må formodes at være både fri for kriminelle elementer og udformet for bedre at beskytte forbrugerne mod overdrevent forbrug og ludomani (jf. i denne retning dom af 28.2.2018, Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, præmis 29).
100
For at nå dette mål om styring i retning af kontrollerede kredsløb skal de autoriserede erhvervsdrivende udgøre et pålideligt, men samtidig attraktivt alternativ til en forbudt aktivitet, hvilket kan indebære bl.a., at der tys til nye distributionsmetoder (dom af 28.2.2018, Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, præmis 30). Det følger ikke desto mindre af retspraksis, at hvis en medlemsstat gennemfører en reform, hvorved der indføres en ordning med forudgående administrativ tilladelse med hensyn til udbuddet af visse former for hasardspil, skal denne reform bygge på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og som er kendt på forhånd, således at den lægger en ramme for de nationale myndigheders skønsudøvelse, der dermed ikke bliver udtryk for vilkårlighed (jf. dom af 4.2.2016, Ince, C-336/14, EU:C:2016:72, præmis 55 og den deri nævnte retspraksis).
101
En politik med kontrolleret udvidelse af hasardspilsvirksomhed kan kun anses for at være sammenhængende, såfremt de kriminelle og svigagtige aktiviteter i tilknytning til spil på den ene side og ludomani på den anden side på tidspunktet for de omhandlede faktiske omstændigheder i hovedsagen kunne udgøre et problem for den pågældende medlemsstat, og såfremt en udvidelse af de autoriserede og regulerede aktiviteter kunne afhjælpe et sådant problem (jf. dom af 11.6.2015, Berlington Hungary m.fl., C-98/14, EU:C:2015:386, præmis 71 og den deri nævnte retspraksis, og af 28.2.2018, Sporting Odds, C-3/17, EU:C:2018:130, præmis 31).
102
I det foreliggende tilfælde er det disse forhold og navnlig den store efterspørgsel på online spilleautomater – som den forelæggende ret i øvrigt har henvist til – samt eksistensen af et »parallelt marked« for de pågældende tjenesteydelser, der, således som den tyske regering har anført såvel i sit skriftlige indlæg som i retsmødet, har begrundet de reformer, der er indført i Tyskland, og som er omhandlet i det tredje spørgsmål.
103
Under disse omstændigheder kan den omstændighed, at delstaterne i en overgangsperiode ved det cirkulære, der er nævnt i nærværende doms præmis 31, besluttede kun at anvende de eksisterende lovgivningsmæssige rammer over for spiludbydere, som ikke kunne opfylde kravene i den fremtidige lovgivning, ikke have nogen betydning for de retsvirkninger, som det i hovedsagen omhandlede forbud i givet fald skal tillægges.
104
For det første synes en sådan undtagelsesovergangsordning nemlig at have til formål at sikre, at overgangen fra den i hovedsagen omhandlede ordning til en mere lempelig ordning sker under de bedst mulige retssikkerhedsmæssige betingelser. For det andet kan anvendelsen af en sådan overgangsordning i tilfælde af en spiludbyder som de sagsøgte i hovedsagen kun være hypotetisk inden for rammerne af en tvist som tvisten i hovedsagen. I øvrigt bemærkes, at selv hvis det antages, at denne overgangsordning måtte være blevet anvendt i visse tilfælde, kan en sådan omstændighed ikke i sig selv rejse tvivl om sammenhængen i og egnetheden af den i hovedsagen omhandlede retlige ordning og synes ikke at kunne føre til et resultat, som er i strid med det forfulgte formål (jf. i denne retning og analogt dom af 8.9.2010, Carmen Media Group, C-46/08, EU:C:2010:505, præmis 106 og 110).
105
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at retsvirkningerne af et forbud mod online kasinospil anerkendes inden for rammerne af en given tvist, når der efter de faktiske omstændigheder, som kan give anledning til disse virkninger, er blevet truffet en afgørelse om at erstatte dette forbud med en ordning med forudgående tilladelse, og der er blevet indført en overgangsperiode, i løbet af hvilken de spiludbud, som kan være i overensstemmelse med den fremtidige lovgivning, accepteres under forudsætning af opfyldelsen af visse krav.
Det femte og det sjette spørgsmål
106
Med det femte og det sjette spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den er til hinder for, at det anerkendes, at en aftale, der er indgået mellem en forbruger, som er bosiddende i en medlemsstat, og en erhvervsdrivende, der udbyder online sekundære lotteritjenester fra en anden medlemsstat, er ugyldig, når det af lovgivningen i den førstnævnte medlemsstat fremgår, at udstedelse af en licens til foranstaltning af sådanne væddemål er udelukket for private erhvervsdrivende.
107
Således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 22, fremgår det af anmodningen om præjudiciel afgørelse, at sekundære lotterier ifølge den i hovedsagen omhandlede lovgivning som fortolket af de tyske retsinstanser anses for at være simple væddemål på internettet, der dermed er omfattet af det forbud mod online hasardspil, som finder anvendelse i hovedsagen.
108
Den omstændighed, at foranstaltning af lotterier ifølge den i hovedsagen omhandlede lovgivning er forbeholdt offentlige operatører, kan derfor ikke have nogen som helst indvirkning på løsningen af tvisten i hovedsagen. Ifølge den forelæggende ret vedrører denne tvist nemlig for det første kun tabte indsatser i forbindelse med den oprindelige spillers deltagelse i sekundære lotterier, og for det andet var foranstaltningen og formidlingen af sådanne lotterier ifølge de forklaringer, som den tyske regering har givet såvel i sit skriftlige indlæg som i retsmødet, ifølge denne lovgivning forbudt for enhver erhvervsdrivende og ikke kun for de erhvervsdrivende, der ikke er kontrolleret af staten.
109
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det femte og det sjette spørgsmål besvares med, at artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at det anerkendes, at en aftale, der er indgået mellem en forbruger, som er bosiddende i en medlemsstat, og en erhvervsdrivende, der udbyder online sekundære lotteritjenester fra en anden medlemsstat, er ugyldig, når det af lovgivningen i den førstnævnte medlemsstat fremgår, at udstedelse af en licens til foranstaltning af sådanne væddemål er udelukket for private erhvervsdrivende.
Det syvende spørgsmål
110
Med det syvende spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 56 TEUF og princippet om forbud mod retsmisbrug skal fortolkes således, at de er til hinder for, at en forbruger, der fra den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, har deltaget i hasardspil udbudt på internettet af en erhvervsdrivende, som ikke er i besiddelse af en licens udstedt af denne medlemsstat, men af en anden medlemsstat, anlægger et civilt søgsmål mod denne erhvervsdrivende med påstand om tilbagebetaling af de indsatser, som den pågældende har placeret, under henvisning til, at den pågældende aftale om hasardspil er ugyldig i henhold til den aftaleret, der finder anvendelse.
111
Det skal i denne henseende bemærkes, således som generaladvokaten har anført i punkt 30 i forslaget til afgørelse, at spørgsmålet om, hvorvidt en given aftale er ugyldig, når dens genstand er ulovlig, og om denne ugyldighed for hver part medfører en ret til tilbagebetaling af de fordele, som den pågældende har modtaget i henhold til denne aftale, henhører under den lovgivning, der regulerer den nævnte aftale, i medfør af Rom I-forordningens artikel 10, stk. 1, og artikel 12, stk. 1, litra e). I det foreliggende tilfælde er den ret, som regulerer den aftale, der blev indgået mellem den oprindelige spiller og de sagsøgte i hovedsagen, tysk ret, således som det fremgår af nærværende doms præmis 53-58.
112
I øvrigt, og som anført af generaladvokaten i punkt 93 i forslaget til afgørelse, skal det bemærkes, at for så vidt som det af betragtningerne vedrørende det første til det sjette spørgsmål fremgår, at artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en lovgivning som den, der er beskrevet af den forelæggende ret, kan ugyldigheden af en aftale som den, der blev indgået mellem den oprindelige spiller og de sagsøgte i hovedsagen, hvis årsag er ulovlig i henhold til denne lovgivning, ikke udgøre en særskilt restriktion for den frie udveksling af tjenesteydelser, der kræver en særskilt vurdering af dens lovlighed, men en nødvendig følge af denne aftales ulovlighed.
113
Ifølge den retspraksis, hvortil den forelæggende ret har henvist, kan borgerne ganske vist ikke påberåbe sig EU-bestemmelser med henblik på at muliggøre svig eller misbrug (dom af 28.7.2016, Kratzer, C-423/15, EU:C:2016:604, præmis 37). Som generaladvokaten har anført i punkt 94 i forslaget til afgørelse, forholder det sig imidlertid i det foreliggende tilfælde således, at det i hovedsagen anlagte tilbagebetalingssøgsmål ikke er baseret på EU-retten, men udelukkende på tysk ret.
114
Selv om det i øvrigt ganske vist ikke kan udelukkes, at en spiller i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede kunne gøre brug af de tjenesteydelser, der blev udbudt af et foretagende som de sagsøgte i hovedsagen, samtidig med at den pågældende fuldt ud var bevidst om et forbud som det, der finder anvendelse på denne tvist, og dets eventuelle virkninger, kan et sådant spørgsmål kun afgøres på grundlag af gældende national ret.
115
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det syvende spørgsmål besvares med, at artikel 56 TEUF og princippet om forbud mod retsmisbrug skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en forbruger, der fra den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, har deltaget i hasardspil udbudt på internettet af en erhvervsdrivende, som ikke er i besiddelse af en licens udstedt af denne medlemsstat, men af en anden medlemsstat, anlægger et civilt søgsmål mod denne erhvervsdrivende med påstand om tilbagebetaling af de indsatser, som den pågældende har placeret, under henvisning til, at den pågældende aftale om hasardspil er ugyldig i henhold til den aftaleret, der finder anvendelse.
Sagsomkostninger
116
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:
1)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for en national lovgivning, der fastsætter et forbud mod online foranstaltning af kasinospil, navnlig spilleautomatspil, og af væddemål, såsom online væddemål på udfaldet af lotteritrækninger, når lovgivningens formål er at lede befolkningens naturlige spilletrang ind i regulerede og overvågede baner samt at bekæmpe udviklingen og udbredelsen af ulovlige hasardspil på de parallelle markeder, idet dette også gælder, selv om:
–
spillerne i stor grad efterspørger online spilleautomater
–
den pågældende medlemsstat i øvrigt tillader lignende spil, herunder lotterier, i fysiske etablissementer
–
denne medlemsstat tillader online udbud af sports- og hestevæddemål fra udbydere med licens samt private erhvervsdrivendes formidling i forbindelse med salg af produkter fra statslige lotterier og andre licenskrævende lotterier, og
–
lovgivningen i den medlemsstat, hvor den erhvervsdrivende, som ønsker at udbyde især sekundære lotteriydelser, er indehaver af en licens, vedrører de samme formål som formålene med den medlemsstats lovgivning, der fastsætter et generelt forbud mod at udbyde sådanne tjenesteydelser.
2)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at retsvirkningerne af et forbud mod online kasinospil anerkendes inden for rammerne af en given tvist, når der efter de faktiske omstændigheder, som kan give anledning til disse virkninger, er blevet truffet en afgørelse om at erstatte dette forbud med en ordning med forudgående tilladelse, og der er blevet indført en overgangsperiode, i løbet af hvilken de spiludbud, som kan være i overensstemmelse med den fremtidige lovgivning, accepteres under forudsætning af opfyldelsen af visse krav.
3)
Artikel 56 TEUF skal fortolkes således, at den ikke er til hinder for, at det anerkendes, at en aftale, der er indgået mellem en forbruger, som er bosiddende i en medlemsstat, og en erhvervsdrivende, der fra en anden medlemsstat udbyder online tjenesteydelser i form af væddemål på udfaldet af lotteritrækninger, er ugyldig, når det af lovgivningen i den førstnævnte medlemsstat fremgår, at udstedelse af en licens til foranstaltning af sådanne væddemål er udelukket for private erhvervsdrivende.
4)
Artikel 56 TEUF og princippet om forbud mod retsmisbrug skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for, at en forbruger, der fra den medlemsstat, hvor vedkommende har sit sædvanlige opholdssted, har deltaget i hasardspil udbudt på internettet af en erhvervsdrivende, som ikke er i besiddelse af en licens udstedt af denne medlemsstat, men af en anden medlemsstat, anlægger et civilt søgsmål mod denne erhvervsdrivende med påstand om tilbagebetaling af de indsatser, som den pågældende har placeret, under henvisning til, at den pågældende aftale om hasardspil er ugyldig i henhold til den aftaleret, der finder anvendelse.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.