62001CJ0110_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-110/01,
angående en anmodning, som Conseil d'État (Frankrig) i medfør af artikel 234 EF har indgivet til Domstolen for i den for nævnte ret verserende sag,
Malika Tennah-Durez
mod
Conseil national de l'ordre des médecins,
at opnå en præjudiciel afgørelse vedrørende fortolkningen af artikel 9, stk. 5, og artikel 23, stk. 2, i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1),
har
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
sammensat af formanden for Fjerde Afdeling, C.W.A. Timmermans, som fungerende formand for Femte Afdeling, og dommerne D.A.O. Edward (refererende dommer), P. Jann, S. von Bahr og A. Rosas,
generaladvokat: F.G. Jacobs
justitssekretær: ekspeditionssekretær M.-F. Contet,
efter at der er indgivet skriftlige indlæg af:
- Malika Tennah-Durez ved avocats Y. Richard og S. Mandelkern
- Conseil national de l'ordre des médecins ved avocats C.-L. Vier og J. Barthélemy
- den franske regering ved G. de Bergues og C. Bergeot-Nunes, som befuldmægtigede
- den belgiske regering ved F. van De Craen, som befuldmægtiget
- den italienske regering ved U. Leanza, som befuldmægtiget, bistået af avvocato dello Stato G. Aiello
- den østrigske regering ved C. Pesendorfer, som befuldmægtiget
- Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber ved M. Patakia, som befuldmægtiget,
på grundlag af retsmøderapporten,
efter at der i retsmødet den 5. marts 2002 er afgivet mundtlige indlæg af Malika Tennah-Durez ved S. Mandelkern, af Conseil national de l'ordre des médecins ved J. Barthélemy, af den franske regering ved C. Bergeot-Nunes, af den belgiske regering ved A. Snoecx, som befuldmægtiget, af Det Forenede Kongeriges regering ved barrister C. Lewis og af Kommissionen ved M. Patakia,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgørelse den 6. juni 2002,
afsagt følgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved afgørelse af 29. januar 2001, indgået til Domstolen den 9. marts 2001, har Conseil d'État i medfør af artikel 234 EF forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 9, stk. 5, og artikel 23, stk. 2, i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser (EFT L 165, s. 1).
2 Spørgsmålene er blevet rejst under en sag anlagt af Malika Tennah-Durez mod Conseil national de l'ordre des médecins de France (den franske lægeforenings landsråd) vedrørende hendes anmodning om optagelse i den franske lægefortegnelse.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelserne
3 Direktiv 93/16, der har til formål at indføre en ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, fastsætter for det første de krav til lægeuddannelsen, som skal være opfyldt, for at medlemsstaterne kan udstede et eksamensbevis for læger, der omfattes af den gensidige anerkendelse i medlemsstaterne, og indeholder for det andet en fortegnelse over disse eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser.
4 Artikel 2 i direktiv 93/16 bestemmer:
»Hver medlemsstat anerkender de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de øvrige medlemsstater i overensstemmelse med artikel 23, og som er anført i artikel 3, ved at tildele dem den samme virkning på sit område for så vidt angår adgang til og udøvelse af virksomhed som læge, som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, den selv udsteder.«
5 Artikel 3 i direktiv 93/16, som opregner de lægevidenskabelige eksamensbeviser (grunduddannelsen), der er omfattet af den gensidige anerkendelse, præciserer:
»De i artikel 2 omhandlede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser er følgende:
a) i Belgien:
»Diplôme légal de docteur en médecine, chirurgie et accouchements/wettelijk diploma van doctor in de genees-, heel- en verloskunde« (det lovhjemlede eksamensbevis for læger i medicin, kirurgi og fødselshjælp), udstedt af universiteternes lægevidenskabelige fakulteter eller af det centrale bedømmelsesudvalg eller statens bedømmelsesudvalg for universitetsundervisning
[...]«
6 Artikel 4 i direktiv 93/16, der omhandler anerkendelsen af kvalifikationsbeviser for speciallæger, bestemmer:
»Hver medlemsstat anerkender de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallæger, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de øvrige medlemsstater i overensstemmelse med artikel 24, 25, 26 og 29, og som er anført i artikel 5, ved at tildele dem den samme virkning på sit område som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, den selv udsteder.«
7 Artikel 5 i direktiv 93/16 bestemmer:
»1. De i artikel 4 omhandlede eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser er sådanne, som er udstedt af de i stk. 2 anførte kompetente myndigheder eller organer, og som for den pågældende speciallægeuddannelses vedkommende svarer til de benævnelser, der anvendes i de forskellige medlemsstater, og som er gengivet i stk. 3.
2. De i stk. 1 nævnte eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, udstedt af de kompetente myndigheder eller organer, er følgende:
i Belgien:
»Le titre d'agrégation en qualité de médecin spécialiste/erkenningstitel van geneesheer specialist« (certifikat som speciallæge), udstedt af den minister, der er kompetent med hensyn til folkesundheden
[...]«
8 Artikel 7 i direktiv 93/16 indeholder en fortegnelse over de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for speciallæger, der benyttes i to eller flere medlemsstater.
9 Artikel 9 i direktiv 93/16, der omhandler udstedelsen af certifikater, hvorved det attesteres, at en uddannelse, for hvilken der er udstedt et nationalt kvalifikationsbevis, som ikke er anført i nævnte direktiv, er i overensstemmelse med direktivet, bestemmer i stk. 5:
»Hver medlemsstat anerkender som tilstrækkeligt bevis for de af medlemsstaternes statsborgere, hvis eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger eller speciallæger ikke svarer til de benævnelser, der er angivet for vedkommende medlemsstat i artikel 3, 5 eller 7, eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er udstedt af de pågældende medlemsstater og ledsaget af et certifikat udstedt af de kompetente myndigheder eller organer. Ved sidstnævnte certifikat attesteres det, at de pågældende eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger eller speciallæger er udstedt som bevis for afslutning af en uddannelse, der er i overensstemmelse med de bestemmelser i afsnit III, hvortil der henvises i henholdsvis artikel 2, 4 eller 6, og at den medlemsstat, der har udstedt dem, sidestiller dem med dem, der er anført i henholdsvis artikel 3, 5 eller 7.«
10 Artikel 22 i direktiv 93/16 bestemmer:
»Den medlemsstat, der er værtsland, kan i tilfælde af begrundet tvivl af en anden medlemsstats kompetente myndigheder kræve en bekræftelse på ægtheden af de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som er udstedt i denne medlemsstat og omhandlet i kapitel I til IV i afsnit II, samt en bekræftelse på, at den begunstigede har opfyldt alle de uddannelsesbetingelser, som kræves i afsnit III.«
11 Artikel 23, der er anført i afsnit III i direktiv 93/16, angiver, hvilke betingelser grunduddannelsen skal opfylde:
»1. Medlemsstaterne gør adgangen til at optage og udøve virksomhed som læge betinget af besiddelse af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for læger som omhandlet i artikel 3, som yder garanti for, at den pågældende gennem hele sin uddannelse har erhvervet:
a) fyldestgørende kendskab til de videnskaber, som lægegerningen bygger på, samt en god forståelse af videnskabelig metode, herunder principperne for måling af biologiske funktioner, vurdering af videnskabeligt fastlagte kendsgerninger og bedømmelse af oplysningerne
b) fyldestgørende kendskab til raske og syge menneskers opbygning, funktion og adfærd, samt til forbindelserne mellem menneskets sundhedstilstand og dets fysiske og sociale miljø
c) fyldestgørende kendskab til kliniske discipliner og behandlinger, som giver den pågældende et sammenhængende billede af de mentale og fysiske sygdomme, af lægegerningen set ud fra den profylaktiske, den diagnostiske og den terapeutiske synsvinkel, og af den menneskelige forplantning
d) fyldestgørende klinisk erfaring på sygehuse under passende tilsyn.
2. Den samlede medicinske uddannelse omfatter mindst seks års studier eller 5 500 timers teoretisk og praktisk undervisning ved et universitet eller under tilsyn af et universitet.
3. Adgang til denne uddannelse forudsætter, at den studerende er i besiddelse af et eksamensbevis eller certifikat, som giver ham adgang til det pågældende studium ved universiteterne i en medlemsstat.
[...]
5. Dette direktiv udelukker ikke medlemsstaternes mulighed for på deres eget område efter deres egen lovgivning at give indehavere af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, som ikke er erhvervet i en medlemsstat, adgang til at optage og udøve virksomhed som læge.«
12 Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed (EFT 1989 L 19, s. 16) og Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48 (EFT L 209, s. 25) indeholder en definition af, hvad er i hvert enkelt direktiv forstås ved »eksamensbevis«.
13 Artikel 1, litra a), i direktiv 89/48 foreskriver således bl.a., at »den uddannelse, som dette eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis er udstedt for, overvejende [skal have] fundet sted i Fællesskabet, eller [at] indehaveren [skal have] en erhvervserfaring af tre års varighed attesteret af den medlemsstat, som har anerkendt et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis udstedt i et tredjeland«.
14 Artikel 1, litra a), i direktiv 92/51 kræver bl.a., at »den uddannelse, som dette bevis er udstedt for, overvejende [skal have] fundet sted i Fællesskabet eller uden for Fællesskabet på en uddannelsesinstitution, hvor der gives undervisning i overensstemmelse med en medlemsstats love og administrative bestemmelser eller [at] indehaveren [skal have] en erhvervserfaring af tre års varighed attesteret af den medlemsstat, som har anerkendt et uddannelsesbevis udstedt i et tredjeland«.
15 Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 om ændring af Rådets direktiv 89/48 og 92/51 om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger (EFT L 206, s. 1) ændrer ordningen for gensidig anerkendelse bl.a. for at forenkle ajourføringen af fortegnelserne over de eksamensbeviser, der kan anerkendes automatisk.
De franske bestemmelser
16 Artikel L. 356 i code de la santé publique (lov om folkesundhed), der finder anvendelse på de faktiske forhold i hovedsagen, bestemmer:
»Ingen må udøve virksomhed som læge [...] i Frankrig, medmindre den pågældende er: 1) indehaver af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis anført i artikel L. 356-2 [...] 2) fransk statsborger eller statsborger i en af Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs medlemsstater [...]«
17 Det hedder i samme lovs artikel L. 356-2:
»De eksamensbeviser, certifikater og kvalifikationsbeviser, som kræves i henhold til artikel L. 356, nr. 1, er: 1) for udøvelse af virksomhed som læge: enten diplôme français d'État de docteur en médecine [...] eller, såfremt den pågældende er statsborger i en af Det Europæiske Økonomiske Fællesskabs medlemsstater [...] et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for lægeuddannelse, der er udstedt af en af disse stater og anført på en fortegnelse, der er opstillet i overensstemmelse med de fællesskabsretlige regler eller regler, som følger af aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, ved en af sundhedsministeren og undervisningsministeren i fællesskab udstedt bekendtgørelse [...]«
18 Artikel 2 i bekendtgørelse af 18. juni 1981 (JORF af 28.6.1981, s. 5986) med senere ændringer bestemmer, at det eksamensbevis, der giver belgiske statsborgere ret til at virke som læge i Frankrig, er »diplôme légal de docteur en médecine, chirurgie et accouchements [...], der efter den 20. maj 1929 udstedes af universiteternes lægevidenskabelige fakulteter eller af det centrale bedømmelsesudvalg eller statens bedømmelsesudvalg for universitetsundervisning«.
19 Artikel 3-1 i bekendtgørelse af 18. juni 1981 med senere ændringer, der gennemfører artikel 9, stk. 5, i direktiv 93/16, har følgende ordlyd:
»Når en læge fremlægger eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser udstedt af medlemsstaterne i De Europæiske Fællesskaber, som ikke svarer til benævnelserne i artikel 2 og 3 for denne medlemsstat, skal lægen forelægge et certifikat, som er udstedt af de kompetente myndigheder, og som attesterer, at disse eksamensbeviser, certifikater eller andre kvalifikationsbeviser for lægeuddannelsen er udstedt som bevis for afslutning af en uddannelse, der er i overensstemmelse med fællesskabsforpligtelserne, og at den medlemsstat, der har udstedt dem, sidestiller dem med dem, der er anført i artikel 2 og 3.«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
20 Malika Tennah-Durez, der er algerisk statsborger, erhvervede i 1989 et eksamensbevis for læger fra det lægevidenskabelige fakultet i Algier. Hun fik belgisk statsborgerskab og genoptog herefter lægestudierne ved Gents universitet i Belgien. Gents universitet anerkendte de seks års uddannelse, hun havde gennemført ved det lægevidenskabelige fakultet i Algier, og gav hende følgelig tilladelse til at blive indskrevet på medicinstudiets syvende og sidste år. Efter afslutningen af dette studieår fik hun den 28. september 1995 udstedt et eksamensbevis for bestået medicinsk grunduddannelse, med betegnelsen »grade académique »arts«« (herefter »det belgiske arts-bevis«).
21 Malika Tennah-Durez har endvidere gennemgået en særlig uddannelse til alment praktiserende læge, svarende til et ottende og niende år på medicinstudiet ved Gents universitet og erhvervede derved den 29. september 1997 et eksamensbevis for læger benævnt »grade académique »huisarts«« (herefter »det belgiske huisarts-bevis«). Hun fik ved belgisk ministeriel bekendtgørelse af 10. februar 1998 titel af godkendt alment praktiserende læge.
22 Da Malika Tennah-Durez ønskede at etablere sig i Frankrig, indsendte hun til departementsrådet for Ordre des médecins du Nord (herefter »departementsrådet«) en anmodning om optagelse i den franske lægefortegnelse og vedlagde sine belgiske arts- og huisarts-beviser. Departementsrådet konsulterede nationalrådet for Ordre des médecins (herefter »nationalrådet«), som derefter rettede henvendelse til det belgiske social-, sundheds- og miljøministerium (herefter »det belgiske ministerium«), da eksamensbeviserne ikke svarede til benævnelserne for Kongeriget Belgien i artikel 3, 5 og 7 i direktiv 93/16.
23 Det belgiske ministerium udstedte den 23. juli 1998 den første attestation, hvori det er anført, at Malika Tennah-Durez, der er »indehaver af et diplôme légal de Docteur en Médecine, Chirurgie et Accouchements, udstedt den 28. september 1995 af Gents universitet (UG), og som fra det tidspunkt er berettiget til at virke som læge i Belgien, er blevet anerkendt som godkendt alment praktiserende læge ved ministeriel bekendtgørelse af 10. februar 1998, efter at hun har fulgt en særlig uddannelse til alment praktiserende læge på mindst to år i henhold til artikel 30 i direktiv 93/16/EØF«.
24 I en anden skrivelse af 6. oktober 1998 har det belgiske ministerium imidlertid oplyst følgende:
»Det er fuldstændig korrekt, når det i den attestation, som De allerede har modtaget [...], fastslås, at Malika Tennah-Durezs uddannelse som alment praktiserende læge er i overensstemmelse med de minimumsbetingelser for uddannelsen, der er fastsat i artikel 31 og 32 i direktiv 93/16/EØF. Jeg kan dog supplerende oplyse, at hendes lægeuddannelse (den grunduddannelse, der fører til opnåelsen af eksamensbeviset for læger »arts«) ikke er i overensstemmelse med de minimumsbetingelser for uddannelsen, der er fastsat i samme direktivs artikel 23. Gents universitet har godkendt den uddannelse, hun har gennemført i udlandet, med i alt seks år ud af den samlede uddannelse, som i Belgien er normeret til syv år. Hun har blot skullet tage det syvende og sidste år på medicinstudiet én gang til, hvilket betyder, at hun ikke har gennemført den overvejende del af lægestudiet i Belgien eller i en anden af Den Europæiske Unions medlemsstater.«
25 I en tredje skrivelse, dateret den 14. oktober 1998, har det belgiske ministerium bekræftet, at »grade académique de »Arts« (Médecin), der blev udstedt den 28.9.1995 [...] ganske rigtigt er det eksamensbevis, som de flamske universiteter for øjeblikket udsteder i henhold til artikel 3 i direktiv 93/16/EØF [...]«.
26 Departementsrådet havde i mellemtiden, på grundlag af det belgiske ministeriums skrivelse af 6. oktober 1998, den 8. oktober 1998 trukket Malika Tennah-Durezs optagelse i den franske lægefortegnelse tilbage. Malika Tennah-Durez påklagede afgørelsen til regionalrådet for Ordre des médecins du Nord-Pas-de-Calais (herefter »regionalrådet«), der fandt, at departementsrådet ikke havde været kompetent til at tilbagekalde sin egen afgørelse om optagelse. På baggrund af et certifikat udstedt af det belgiske ministerium den 26. oktober 1998, hvori det attesteredes, at Malika Tennah-Durez havde fået »mindst 5 600 timers undervisning i medicin (teori og praktik), hvilket overstiger de 5 500 timer, der er foreskrevet i artikel 23, stk. 2, i direktiv 93/16«, fandt regionalrådet desuden, at Malika Tennah-Durez var berettiget til at blive optaget i den franske lægefortegnelse. Regionalrådet tilsidesatte således departementsrådets afgørelse og opretholdt Malika Tennah-Durezs optagelse.
27 Nationalrådet indbragte regionalrådets afgørelse for disciplinærudvalget under nationalrådet, som atter trak Malika Tennah-Durezs optagelse i den franske lægefortegnelse tilbage. Malika Tennah-Durez anlagde herefter sag om magtoverskridelse ved Conseil d'État.
28 Da Conseil d'État var i tvivl om den korrekte fortolkning af de fællesskabsbestemmelser, der fandt anvendelse i sagen, har den besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Skal bestemmelserne i artikel 23, stk. 2, i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om den samlede medicinske uddannelse, som en læge, der er statsborger i en medlemsstat, skal have erhvervet, og som skal omfatte mindst seks års studier eller 5 500 timers teoretisk og praktisk undervisning ved et universitet eller under tilsyn af et universitet, fortolkes således, at den samlede uddannelse skal have fundet sted ved et universitet eller under tilsyn af et universitet i en af medlemsstaterne, eller tillader de, at uddannelse i et tredjeland tages helt eller delvis i betragtning?
2) Er de nationale myndigheder bundet af det certifikat, som de nationale myndigheder i den medlemsstat, som har udstedt det forelagte eksamensbevis, har udstedt i medfør af direktivets artikel 9, stk. 5, og hvorved det attesteres, at eksamensbeviset sidestilles med dem, der er nævnt i direktivets artikel 3, 5 og 7, samt at det er udstedt som afslutning på en uddannelse, som er i overensstemmelse med bestemmelserne i afsnit III, eller kan de selv foretage en vurdering af certifikatet, navnlig med hensyn til de minimumskrav til uddannelsen, som er fastsat i direktivet, og som kræves i henhold til den nationale lovgivning, og i givet fald og på trods af det udstedte certifikat lægge til grund, at den uddannelse, som er erhvervet, opfylder direktivets krav?«
Indledende bemærkninger
29 I henhold til artikel 2 i direktiv 93/16 er hver medlemsstat forpligtet til at anerkende de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af de øvrige medlemsstater i overensstemmelse med artikel 23, og som er anført i direktivets artikel 3, ved at tildele dem den samme virkning på sit område for så vidt angår adgang til og udøvelse af virksomhed som læge, som de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, den selv udsteder.
30 Anerkendelsen skal ske automatisk og ubetinget, idet den pålægger medlemsstaterne at anerkende ligeværdigheden af visse eksamensbeviser, uden at de kan kræve, at de berørte opfylder andre betingelser end dem, der er opstillet i de direktiver, som finder anvendelse på området (jf. dom af 14.9.2000, sag C-238/98, Hocsman, Sml. I, s. 6623, præmis 33). Anerkendelsen er baseret på, at medlemsstaterne har gensidig tillid til, at de eksamensbeviser for læger, som udstedes af de øvrige medlemsstater, er betryggende, idet tilliden er baseret på en uddannelsesordning, hvor uddannelsesniveauet er blevet fastsat ved en fælles aftale.
31 I henhold til fællesskabsretten skal visse præcise krav være opfyldt, for at medlemsstaterne kan udstede eksamensbeviser for læger, således at eksamensbeviserne automatisk og ubetinget kan anerkendes i samtlige medlemsstater. Kravene består i en vis harmonisering og koordinering på fællesskabsplan, dels hvad angår grund- og specialuddannelsen i medicin (harmonisering), dels hvad angår regler for adgangen til at udøve virksomhed som læge i medlemsstaterne og for udøvelsen af lægegerningen (koordinering).
32 Den ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for læger, der er indført ved direktiv 93/16, er således en sektorbestemt anerkendelsesordning, som finder anvendelse på et bestemt erhverv, hvor uddannelsen er blevet harmoniseret på fællesskabsplan.
33 Denne ordning adskiller sig fra den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsmæssige kvalifikationer, der bl.a. er indført ved direktiv 89/48, som flere af procesdeltagerne har henvist til. Den ordning, der er fastsat i nævnte direktiv, iværksætter en anden form for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsmæssige kvalifikationer, som i henhold til tredje betragtning til direktiv 89/48 består i at lette unionsborgernes adgang til at udøve enhver form for erhvervsvirksomhed, som i værtslandet er gjort betinget af, at borgeren har gennemgået en post-gymnasial uddannelse, forudsat at de er i besiddelse af et sådant eksamensbevis, som giver adgang til disse aktiviteter, bekræfter en uddannelse af mindst tre års varighed og er udstedt i en anden medlemsstat.
34 Den nævnte ordning indebærer ikke en automatisk og ubetinget anerkendelse af de pågældende eksamensbeviser og erhvervsmæssige kvalifikationer. Anerkendelsen er baseret på princippet om, at der stort set stilles de samme betingelser for udøvelsen af de erhverv, der er omfattet af direktivet, samtidig med at medlemsstaterne, under visse betingelser, kan kræve, at den pågældende skal opfylde supplerende krav, herunder gennemgå en prøvetid.
35 De præjudicielle spørgsmål skal besvares i lyset af disse betragtninger.
Det første spørgsmål
36 Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, i hvilket omfang den medicinske uddannelse, der foreskrives i artikel 23, stk. 2, i direktiv 93/16, kan bestå af en uddannelse gennemført i et tredjeland.
Indlæg til Domstolen
37 Malika Tennah-Durez har anført, at en uddannelse i et tredjeland, helt eller delvis vil kunne anses for en medicinsk uddannelse som omhandlet i direktiv 93/16, såfremt en medlemsstat har udstedt et eksamensbevis for gennemførelsen af den pågældende uddannelse.
38 Malika Tennah-Durez har videre anført, at det er den omstændighed, at en medlemsstat ikke har nogen kontrol med uddannelser, der er erhvervet i et tredjeland, der er årsag til, at en medlemsstats anerkendelse af et eksamensbevis, der udstedt i et tredjeland, ikke har nogen virkning i en anden medlemsstat. I Malika Tennah-Durezs tilfælde kunne de belgiske myndigheder imidlertid kontrollere hendes uddannelse, fordi hun bestod lægeuddannelsens syvende årsprøve. De pågældende prøver skal nemlig tjene som bevis for gennemførelsen af en uddannelse, der opfylder minimumskravene i artikel 23 i direktiv 93/16.
39 Nationalrådet har gjort gældende, at Malika Tennah-Durez befinder sig i en tilsvarende situation som den, der blev taget stilling til i Hocsman-sagen, og at anerkendelsen af et fællesskabsbevis, der er udstedt for en uddannelse, der delvis er gennemført i et tredjeland, ikke derudover er omfattet af princippet om gensidig anerkendelse, såsom en anerkendelse af et eksamensbevis fra et tredjeland, som efterfølgende er blevet anerkendt af en medlemsstat.
40 Da direktiv 93/16 ikke indeholder regler for anerkendelsen af fællesskabsbeviser, der er udstedt som bevis for en uddannelse, der delvis er gennemført i et tredjeland, følger det heraf, at vurderingen af, om den pågældende uddannelse er i overensstemmelse med de i nævnte direktiv fastsatte krav, udelukkende er bindende for den medlemsstat, der foretager nævnte vurdering, og ikke er et af de elementer, som de øvrige medlemsstater skal tage hensyn til i medfør af artikel 43 EF. Nationalrådet har imidlertid anerkendt, at det af nævnte artikel følger, at det kun er i de tilfælde, hvor en anden medlemsstat finder, at den pågældende person besidder et utilstrækkeligt uddannelsesniveau og en utilstrækkelig erfaring - såvel uden for som inden for Fællesskabet - at medlemsstaten ved en begrundet afgørelse kan nægte at give den pågældende tilladelse til at virke som læge på dens område.
41 Selv om de regeringer, der har indgivet indlæg til Domstolen, generelt er enige om, at den omstændighed, at en del af uddannelsen er erhvervet i et tredjeland, ikke forhindrer medlemsstaterne i at udstede eksamensbeviser, der er omfattet af den gensidige anerkendelse i medfør af direktiv 93/16, har nogle af dem imidlertid understreget, at det dog kræves, at en overvejende del af uddannelsen, dvs. mere end halvdelen, skal have fundet sted inden for Fællesskabet.
42 Den franske og den østrigske regering har påpeget, at en sådan betingelse er fastsat i direktiv 89/48. Ved at iagttage denne betingelse sikres, at den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser for læger baseres på hensigtsmæssige og nødvendige garantier.
43 Kommissionen har tilføjet, at den overvejende del af uddannelsen, der skal have fundet sted inden for Fællesskabet, skal indbefatte den afsluttende del af undervisningsforløbet, idet en automatisk anerkendelse ellers vil være en umulighed.
44 Kommissionen har nærmere anført, at det ikke er nødvendigt at udfærdige et fuldstændigt nyt eksamensbevis. Det er tilstrækkeligt, at det på det pågældende eksamensbevis anføres, at det er udstedt som bevis for en uddannelse, som overvejende har fundet sted uden for Fællesskabet, og at dets indehaver derfor ikke er omfattet af den automatiske anerkendelsesordning, der er indført ved direktiv 93/16.
45 Kommissionen er desuden af den opfattelse, at eksamensbeviser, som en medlemsstat har udstedt som bevis for en uddannelse, der overvejende har fundet sted i et tredjeland, i relation til anvendelsen af direktiv 93/16 skal sidestilles med eksamensbeviser, erhvervet i et tredjeland. Det vil derfor være logisk, at der for sådanne eksamensbeviser anvendes samme ræsonnement som det, der i Hocsman-dommen blev anvendt i forhold til eksamensbeviser erhvervet i et tredjeland. I forhold til hovedsagen indebærer dette, at de øvrige medlemsstater skal foretage en sammenligning mellem, på den ene side, Malika Tennah-Durezs kvalifikationer, som dokumenteret ved eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, og hendes erhvervserfaring, og, på den anden side, de kundskaber og kvalifikationer, der kræves i medlemsstaternes nationale lovgivning.
46 Under retsmødet har Kommissionen anført, at den efter aftale med medlemsstaternes repræsentanter i udvalget af højere embedsmænd inden for sundhedsvæsenet havde indført betingelsen om den overvejende del af uddannelsen i forbindelse med dens besvarelse af spørgsmål, som parlamentsmedlemmer har stillet vedrørende forskellige sektordirektiver om anerkendelse af eksamensbeviser.
47 Den belgiske regering er grundlæggende enig i den af Kommissionen anførte argumentation. Under retsmødet har regeringen desuden præciseret, at når en medlemsstat udsteder et eksamensbevis for en uddannelse, der overvejende har fundet sted i et tredjeland, bør der være en formodning for, at dette eksamensbevis svarer til et tilsvarende eksamensbevis, som er udstedt for en uddannelse, der overvejende har fundet sted i den pågældende medlemsstat. Da der er en formodning for, at de er ligeværdige, uden at der skal ske en automatisk anerkendelse, vil formodningen kunne tilbagevises i tvivlstilfælde.
Domstolens bemærkninger
48 Artikel 23, stk. 2, i direktiv 93/16 foreskriver, at den medicinske uddannelse, der er omhandlet i artikel 23, stk. 1, omfatter mindst seks års studier eller 5 500 timers teoretisk og praktisk undervisning og gennemføres ved et universitet eller under tilsyn af et universitet.
49 Således som denne bestemmelse er affattet, kræves ikke, at den pågældende uddannelse udelukkende eller for en vis del skal være gennemført ved et universitet i en medlemsstat eller under tilsyn af et sådant universitet.
50 For så vidt angår de øvrige bestemmelser i direktiv 93/16 er det rigtigt, at flere af dem forudsætter, at der eksisterer elementer, hvorved den pågældendes situation knyttes til en medlemsstat. Det bestemmes således i artikel 2 i direktiv 93/16, at det kun er de eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der udstedes til medlemsstaternes statsborgere af en af de øvrige medlemsstater, der kan danne grundlag for den i direktivet fastsatte automatiske anerkendelse. I henhold til direktivets artikel 23, stk. 3, er det endvidere en forudsætning for at få adgang til den uddannelse, der fører til erhvervelsen af et sådant eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis som læge, at den studerende er i besiddelse af et eksamensbevis eller certifikat, som giver ham adgang til det pågældende studium ved universiteterne i en medlemsstat. Derimod berører ingen af disse bestemmelser spørgsmålet om, i hvilket omfang den medicinske uddannelse, der er foreskrevet i artikel 23, stk. 2, i direktiv 93/16, skal være gennemført ved et universitet i en medlemsstat eller under tilsyn af et sådant universitet.
51 Direktiv 93/16's opbygning er heller ikke til hinder for, at en del af den medicinske uddannelse, der fører til erhvervelsen af et eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis for læger, som er omfattet af den automatiske anerkendelse, kan have fundet sted uden for Fællesskabet, f.eks. som led i et udvekslingsprogram med et universitet beliggende i et tredjeland. Også ønsket om at fremme udvekslinger af studerende taler i øvrigt for, at dette skal være muligt.
52 Det fremgår således hverken direkte eller indirekte af direktiv 93/16, i hvilket omfang den medicinske uddannelse, der kræves i henhold til direktivets artikel 23, stk. 2, kan omfatte en uddannelse erhvervet i et tredjeland.
53 Dette skyldes den omstændighed, at det ved afgørelsen af, om der kan udstedes et eksamensbevis for læger under den ordning for anerkendelse af eksamensbeviser, der er indført med direktiv 93/16, ikke er afgørende, hvor uddannelsen er gennemført, men om den opfylder såvel de kvalitative som de kvantitative uddannelseskrav, der er fastsat i direktiv 93/16.
54 Det skal herved understreges, at den fællesskabsordning for anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger, som er fastsat i direktiv 93/16, forhindrer, at medlemsstaterne udsteder eksamensbeviser for læger, der ikke opfylder de i direktiv 93/16 fastsatte krav. Det følger af harmoniseringen af den medicinske uddannelse i henhold til nævnte direktiv, at det ikke tilkommer medlemsstaterne at skabe en kategori af eksamensbeviser for læger, som ikke svarer til nogen kategori i direktiv 93/16, og som således ikke er omfattet af den gensidige anerkendelse i de øvrige medlemsstater (jf. i denne retning for så vidt angår eksamensbeviser for tandlæger dom af 1.6.1995, sag C-40/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 1319, præmis 24).
55 Det er således, modsat det, der er gjort gældende i visse af indlæggene for Domstolen, navnlig i Kommissionens indlæg (jf. denne doms præmis 44), udelukket, at en institution i en medlemsstat forsyner et af den udstedt eksamensbevis for læger med en anmærkning om, at det pågældende eksamensbevis ikke giver dets indehaver ret til at være omfattet af den automatiske anerkendelsesordning, der er indført ved direktiv 93/16, med den begrundelse, at det er udstedt som bevis for en medicinsk uddannelse, der fortrinsvis har fundet sted uden for Fællesskabet, og at den pågældende uddannelse ifølge den udstedende institution således ikke opfylder kravene i direktiv 93/16.
56 Ansvaret for at påse, at de i direktiv 93/16 fastsatte krav til uddannelsen - såvel de kvalitative som de kvantitative - respekteres fuldt ud, påhviler helt og holdent den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor eksamensbeviset udstedes. Myndigheden skal udøve sin kompetence under hensyntagen til den omstændighed, at indehaveren af et eksamensbevis for læger kan tage til enhver af Den Europæiske Unions medlemsstater for at praktisere som følge af den automatiske og ubetingede anerkendelse.
57 Et sådant eksamensbevis er for indehaveren et »pas for læger«, som indebærer, at den pågældende kan rejse rundt i Den Europæiske Union som læge, uden at de erhvervsmæssige kvalifikationer, som eksamensbeviset er dokumentation for, kan drages i tvivl i værtsmedlemsstaten, medmindre der foreligger særlige omstændigheder, som fastsat i fællesskabsretten.
58 Desto større en del af den medicinske uddannelse, der gennemføres ved eller under tilsyn af en anden uddannelsesinstitution end den, der udsteder eksamensbeviset for læger, er, desto vanskeligere er det at kontrollere, om de i direktiv 93/16 fastsatte krav til den medicinske uddannelse er opfyldt. En sådan kontrol vil imidlertid ikke blot kunne give praktiske vanskeligheder i relation til uddannelser gennemført uden for Fællesskabet, men også i relation til uddannelser gennemført i en anden medlemsstat end den, hvor eksamensbeviset for læger udstedes, eller ved en anden uddannelsesinstitution i den medlemsstat, hvor nævnte eksamensbevis udstedes.
59 Skønt direktiv 93/16 foreskriver, at der skal ske en vis harmonisering af den medicinske uddannelse - såvel kvalitativt som kvantitativt - i alle de institutioner i medlemsstaterne, hvor denne uddannelse gives, har direktivet ikke til formål at sikre en så fuldstændig harmonisering, at der ikke er behov for at foretage en efterprøvelse af den uddannelse, som den studerende tidligere har gennemført, når vedkommende under uddannelsesforløbet skifter fra én uddannelsesinstitution til en anden.
60 Hvis den kompetente myndighed i den medlemsstat, der udsteder eksamensbeviset, godkender en medicinsk uddannelse, der er gennemført i et tredjeland, og dermed finder, at den pågældende uddannelse reelt set opfylder de i direktiv 93/16 fastsatte uddannelseskrav, kan der følgelig tages hensyn til nævnte uddannelse ved afgørelsen af, om der skal udstedes et eksamensbevis for læger.
61 Dette indebærer, at det ikke på forhånd er udelukket, at den del af den medicinske uddannelse, der er gennemført i et tredjeland, kan udgøre omkring 85% af uddannelsens samlede varighed - således som det er tilfældet i hovedsagen - såfremt den i foregående præmis nævnte betingelse er opfyldt.
62 Flere regeringer samt Kommissionen har imidlertid anført, at den gensidige anerkendelse i medfør af direktiv 93/16 forudsætter, at den overvejende del af uddannelsen er gennemført ved et universitet i en medlemsstat eller under tilsyn af et sådant universitet.
63 Denne argumentation kan ikke tages til følge.
64 Direktiv 93/16, der fastsætter detaljerede bestemmelser om den ved direktivet indførte ordning for anerkendelse af eksamensbeviser, indeholder for det første ingen henvisning til - og end ikke nogen antydning af - at der skulle eksistere en betingelse om, at uddannelsen overvejende skal være gennemført i en medlemsstat, således som det er blevet anført af disse procesdeltagere.
65 Hvad dernæst angår de argumenter, der henviser til, at en sådan betingelse er indeholdt i direktiv 89/48 og 92/51, bemærkes, at de ordninger for anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsmæssige kvalifikationer, der er fastsat dels i de nævnte direktiver om den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsmæssige kvalifikationer, dels i direktiv 93/16, bygger, som det fremgår af forklaringen i denne doms præmis 30-34, på forskellige principper. Den ene omstændighed, at direktiv 89/48 og 92/51 indeholder en sådan betingelse, er ikke tilstrækkelig til, at betingelsen finder analog anvendelse ved den anerkendelse af medicinske eksamensbeviser, der er reguleret ved et sektordirektiv som direktiv 93/16.
66 Desuden bemærkes, at der ganske vist i direktiv 89/48 og 92/51 er fastsat en betingelse om, at den overvejende del af uddannelsen skal have fundet sted i Fællesskabet, idet betingelsen er anført i forbindelse med afgrænsningen af, hvilke eksamensbeviser der er omfattet af anvendelsesområdet for de nævnte direktiver. I henhold til direktiverne er det imidlertid ikke udelukket at anse eksamensbeviser, der ikke opfylder nævnte betingelse, for eksamensbeviser ved anvendelsen af direktiverne. I henhold til artikel 1, litra a), i direktiv 89/48 omfatter begrebet eksamensbevis i direktivets forstand således de eksamensbeviser, der er udstedt i et tredjeland, såfremt indehaveren af eksamensbeviset kan dokumentere at have en erhvervserfaring af tre års varighed attesteret af den medlemsstat, som har anerkendt dette eksamensbevis. Direktiv 92/51 går endnu videre, idet begrebet eksamensbevis i henhold til dets artikel 1, litra a), omfatter eksamensbeviser, der er udstedt som bevis for en uddannelse, der overvejende har fundet sted uden for Fællesskabet, såfremt den pågældende uddannelse har fundet sted på en uddannelsesinstitution, hvor der gives undervisning, som er i overensstemmelse med en medlemsstats love og administrative bestemmelser.
67 Endelig bemærkes, at det ikke ville fremme retssikkerheden, hvis et direktiv som direktiv 93/16, der netop har til formål at sikre en automatisk og ubetinget anerkendelse af eksamensbeviser, indeholdt et krav om, at uddannelsen overvejende skal have fundet sted inden for Fællesskabet, idet et sådan begreb kan fortolkes på mange og meget forskellige måder, således som det i øvrigt også er fremgået af retsforhandlingerne for Domstolen. Ved afgørelsen af, om en uddannelse overvejende har fundet sted inden for Fællesskabet, kunne der således udelukkende lægges vægt på varigheden af den undervisning, der er gennemført henholdsvis i og uden for Fællesskabet. Der kunne også lægges vægt på vigtigheden af de emner, der er blevet undervist i henholdsvis i Fællesskabet og uden for Fællesskabet. Der kunne også stilles krav om, at de uddannelsesperioder, der skal være gennemført i en medlemsstat, skal omfatte perioder, der ligger mere eller mindre tæt på uddannelsens afslutning. Den omstændighed, at fortolkningen af begrebet, hvorefter uddannelsen overvejende skal have fundet sted inden for Fællesskabet, kan variere alt afhængig af, hvilken synsvinkel de kompetente myndigheder i medlemsstaterne anlægger, understreger vigtigheden af, at et sådant krav ikke anvendes analogt i relation til direktiv 93/16.
68 Den situation, som sagsøgeren i hovedsagen befinder sig i, adskiller sig fra den situation, der er omhandlet i artikel 23, stk. 5, i direktiv 93/16, hvori det bestemmes, at direktivet ikke udelukker medlemsstaternes mulighed for på deres eget område og efter deres egen lovgivning at anse et eksamensbevis, der er erhvervet i et tredjeland, for ligeværdigt med et nationalt bevis.
69 Det i hovedsagen omhandlede eksamensbevis er ikke et bevis, der er erhvervet i et tredjeland, men et eksamensbevis, der er udstedt af et universitet i en medlemsstat i henhold til de bestemmelser, som universitetet anvender. Den omstændighed, at eksamensbeviset har fællesskabsoprindelse, berettiger de øvrige medlemsstater til at gå ud fra, at den kompetente myndighed i den medlemsstat, som har udstedt beviset, har overholdt de kontrolforpligtelser, der er fastsat i direktiv 93/16, således at den gensidige tillid, der ligger til grund for den ordning for gensidig anerkendelse, der er indført ved direktiv 93/16, ikke bringes i fare.
70 Det første spørgsmål skal herefter besvares med, at den medicinske uddannelse, der er foreskrevet i artikel 23, stk. 2, i direktiv 93/16, kan bestå af en uddannelse, som - endog overvejende - er gennemført i et tredjeland, hvis den kompetente myndighed i den medlemsstat, der udsteder eksamensbeviset, er i stand til at godkende uddannelsen og dermed antage, at den på gyldig vis bidrager til at opfylde de krav til den medicinske uddannelse, der er fastsat ved nævnte direktiv.
Det andet spørgsmål
71 Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, i hvilket omfang myndighederne i værtsmedlemsstaten er bundet af et certifikat, udstedt i overensstemmelse med artikel 9, stk. 5, i direktiv 93/16, hvorved det attesteres, at det omhandlede eksamensbevis sidestilles med dem, der er nævnt i samme direktivs artikel 3, 5 og 7, samt at det er udstedt som bevis for afslutning af en uddannelse, som er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktivets afsnit III.
Indlæg til Domstolen
72 Malika Tennah-Durez er af den opfattelse, at når myndighederne i en medlemsstat ved udstedelsen af et certifikat attesterer, at den uddannelse, der er gennemført i et tredjeland, er ligeværdig med den, der udbydes på medlemsstatens område, er eksamensbeviset udstedt som bevis for afslutning af en uddannelse, som er i overensstemmelse med kravene i afsnit III i direktiv 93/16.
73 Den italienske regering har gjort gældende, at hver af medlemsstaterne bevarer en ret til at kontrollere, om de i direktiv 93/16 fastsatte minimumskrav til uddannelsen er opfyldt. Ikke desto mindre følger det af Hocsman-dommen, præmis 21, at det påhviler en medlemsstat, når der til denne indgives ansøgning om tilladelse til at få adgang til et lovreguleret erhverv, at foretage en sammenligning mellem den dokumenterede kompetence, herunder den uddannelse, der er gennemført i et tredjeland, og de kvalifikationskrav, der stilles i national ret.
74 Den franske regering og Kommissionen er af den opfattelse, at de belgiske myndigheder ikke har udstedt et overensstemmelsescertifikat som omhandlet i artikel 9, stk. 5, i direktiv 93/16. Kommissionen har tilføjet, at hvis myndighederne i en medlemsstat udsteder et sådant certifikat, er myndighederne i de øvrige medlemsstater i princippet forpligtet til at acceptere de erklæringer, der er indeholdt i nævnte certifikat, uden at foretage yderligere undersøgelser.
Domstolens bemærkninger
75 Når henses til, at fællesskabsordningen for anerkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser for læger, som anført i denne doms præmis 30-34, har til formål at sikre en automatisk og ubetinget anerkendelse af eksamensbeviser, ville det i høj grad skade ordningen, hvis medlemsstaterne frit kunne rejse tvivl om, hvorvidt en afgørelse om udstedelse af et eksamensbevis truffet af den kompetente institution i en anden medlemsstat er korrekt.
76 Da der imidlertid kan forekomme tilfælde, hvor der kan være alvorlig tvivl om, hvorvidt et eksamensbevis for læger er i overensstemmelse med de gældende fællesskabsregler, eller hvorvidt eksamensbeviset er ægte, er der i direktiv 93/16 indført to måder, hvorpå værtsmedlemsstaten kan sikre sig, at det eksamensbevis, som den får forelagt, er berettiget til at være omfattet af den automatiske og ubetingede anerkendelse.
77 For det første, hvis det omhandlede eksamensbevis ikke svarer til de benævnelser, der i artikel 3, 5 eller 7, i direktiv 93/16 er angivet for den medlemsstat, hvor beviset er udstedt, kan den pågældende stat udstede et certifikat, der attesterer, at det omhandlede eksamensbevis ikke desto mindre er udstedt som bevis for afslutning af en uddannelse, der er i overensstemmelse med kravene i direktiv 93/16. Værtsmedlemsstaten er i henhold til artikel 9, stk. 5, i direktiv 93/16 forpligtet til at anerkende et sådant certifikat som tilstrækkeligt bevis for, at det forelagte eksamensbevis i den medlemsstat, hvor beviset er udstedt, sidestilles med et af de eksamensbeviser, der er angivet i henholdsvis artikel 3, 5 eller 7 i direktiv 93/16 for den pågældende stat.
78 For det andet kan værtsmedlemsstaten i henhold til artikel 22 i direktiv 93/16 i tilfælde af begrundet tvivl af den kompetente institution i den medlemsstat, der har udstedt eksamensbeviset, kræve en bekræftelse på ægtheden af eksamensbeviset samt en bekræftelse på, at den begunstigede har opfyldt alle de uddannelsesbetingelser, som kræves.
79 I disse to tilfælde er myndighederne i værtsmedlemsstaten i princippet bundet af et sådant certifikat eller en sådan bekræftelse.
80 Disse to muligheder er i øvrigt blot udtryk for et mere generelt princip, der også finder anvendelse på andre områder inden for fællesskabsretten. Det fremgår således af Domstolens praksis, at såfremt den kompetente myndighed i en medlemsstat er i alvorlig tvivl - og ikke blot nærer en simpel mistanke - om et dokuments ægthed eller pålidelighed, skal den udstedende myndighed eller institution, på begæring af myndigheden i den anden medlemsstat, på ny undersøge, om det pågældende dokument er udstedt på et korrekt grundlag, og efter omstændighederne tilbagekalde det (jf. for så vidt angår certifikater, der attesterer, at den vandrende arbejdstager i oprindelseslandet har udøvet bestemte former for erhvervsmæssig virksomhed, dom af 29.10.1998, forenede sager C-193/97 og C-194/97, De Castro Freitas og Escallier, Sml. I, s. 6747, præmis 29-31, og for så vidt angår socialsikringsattester dom af 10.2.2000, sag C-202/97, FTS, Sml. I, s. 883, præmis 59).
81 Det andet spørgsmål skal herefter besvares med, at myndighederne i værtsmedlemsstaten er bundet af et certifikat, udstedt i overensstemmelse med artikel 9, stk. 5, i direktiv 93/16, hvorved det attesteres, at det omhandlede eksamensbevis sidestilles med dem, der er nævnt i samme direktivs artikel 3, 5 og 7, samt at det er udstedt som bevis for afslutning af en uddannelse, som er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktivets afsnit III. Såfremt der fremkommer nye momenter, der rejser alvorlig tvivl om, hvorvidt det forelagte eksamensbevis er ægte, eller om, hvorvidt det er i overensstemmelse med de gældende bestemmelser, er de berettigede til på ny at anmode om en bekræftelse fra myndighederne i den medlemsstat, der har udstedt det omhandlede eksamensbevis.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
82 De udgifter, der er afholdt af den franske, den belgiske, den italienske, den østrigske og Det Forenede Kongeriges regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Conseil d'État ved afgørelse af 29. januar 2001, for ret:
1) Den medicinske uddannelse, der er foreskrevet i artikel 23, stk. 2, i Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, kan bestå af en uddannelse, som - endog overvejende - er gennemført i et tredjeland, hvis den kompetente myndighed i den medlemsstat, der udsteder eksamensbeviset, er i stand til at godkende uddannelsen og dermed antage, at den på gyldig vis bidrager til at opfylde de krav til den medicinske uddannelse, der er fastsat ved nævnte direktiv.
2) Myndighederne i værtsmedlemsstaten er bundet af et certifikat, som er udstedt i overensstemmelse med artikel 9, stk. 5, i direktiv 93/16, hvorved det attesteres, at det omhandlede eksamensbevis sidestilles med dem, der er nævnt i samme direktivs artikel 3, 5 og 7, samt at det er udstedt som bevis for afslutning af en uddannelse, som er i overensstemmelse med bestemmelserne i direktivets afsnit III. Såfremt der fremkommer nye momenter, der rejser alvorlig tvivl om, hvorvidt det forelagte eksamensbevis er ægte, eller om, hvorvidt det er i overensstemmelse med de gældende bestemmelser, er de berettigede til på ny at anmode om en bekræftelse fra myndighederne i den medlemsstat, der har udstedt det omhandlede eksamensbevis.