61992CJ0091_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse af 24. januar 1992, indgaaet til Domstolen den 13. marts s.aa., har Giudice conciliatore di Firenze (Italien) i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal, for det foerste vedroerende fortolkningen af Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted (EFT L 372, s. 31, herefter benaevnt "direktivet vedroerende aftaler indgaaet uden for fast forretningssted"), og for det andet vedroerende spoergsmaalet, om dette direktiv kan paaberaabes i en retssag mellem en handlende og en forbruger.
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en sag, som Paola Faccini Dori, der bor i Monza (Italien), har anlagt mod selskabet Recreb Srl (herefter benaevnt "Recreb").
3 Af forelaeggelseskendelsen fremgaar, at selskabet Interdiffusion Srl den 19. januar 1989 paa hovedbanegaarden i Milano (Italien), dvs. uden for selskabets forretningssted, indgik kontrakt med Faccini Dori om et engelskkursus pr. korrespondance uden foerst at vaere blevet kontaktet af Faccini Dori.
4 Nogle dage efter meddelte Faccini Dori ved anbefalet brev af 23. januar 1989 selskabet, at hun annullerede bestillingen. Selskabet anfoerte i sit svar af 3. juni 1989 paa dette brev, at det havde overdraget sin fordring ifoelge kontrakten til Recreb. Den 24. juni 1989 bekraeftede Faccini Dori skriftligt over for Recreb, at hun var traadt tilbage fra kontrakten, og angav, at hun herved havde udnyttet sin ret ifoelge direktivet vedroerende aftaler indgaaet uden for fast forretningssted til at traede tilbage fra aftalen.
5 Dette direktiv har, som det fremgaar af betragtningerne til det, til formaal at forbedre forbrugerbeskyttelsen og at fjerne den uensartethed, der praeger de nationale lovgivninger vedroerende denne beskyttelse, hvilken uensartethed kan indvirke paa faellesmarkedets funktion. I fjerde betragtning til direktivet udtales det, at det er et typisk traek ved aftaler, der indgaas uden for den erhvervsdrivendes faste forretningssted, at det som regel er den erhvervsdrivende, der tager initiativet, og at forbrugeren slet ikke er forberedt og saaledes bliver overrumplet. Som oftest kan forbrugeren ikke sammenligne tilbuddets kvalitet og pris med andre tilbud. I samme betragtning siges det, at dette overraskelsesmoment i almindelighed goer sig gaeldende ikke alene i forbindelse med aftaler, der indgaas ved doeren, men ogsaa ved andre former for aftaler, som den erhvervsdrivende indgaar uden for sit faste forretningssted. Der skal derfor ved direktivet, jf. femte betragtning, gives forbrugeren en frist paa mindst syv dage til at traede tilbage fra aftalen, saaledes at han har mulighed for at vurdere de forpligtelser, aftalen medfoerer.
6 Recreb indgav den 30. juni 1989 begaering til Giudice conciliatore di Firenze om afsigelse af betalingspaalaeg over for Faccini Dori med det aftalte beloeb med tillaeg af renter og omkostninger.
7 Ved kendelse afsagt den 20. november 1989 uden afholdelse af retsmoede paalagde naevnte ret Faccini Dori at betale de kraevede beloeb. Faccini Dori rejste indsigelse mod dette betalingspaalaeg ved samme ret. Hun gjorde herved endnu en gang gaeldende, at hun var traadt tilbage fra aftalen paa de i direktivet angivne vilkaar.
8 Det staar imidlertid fast, at der ikke, da de for hovedsagen relevante begivenheder udspillede sig, i Italien var truffet foranstaltninger til at gennemfoere direktivet i Italien, selv om fristen for direktivets gennemfoerelse var udloebet den 23. december 1987. Italien gennemfoerte nemlig foerst direktivet ved lovdekret nr. 50 af 15. januar 1992 (GURI, supplemento ordinario nr. 27 af 3.2.1992, s. 24), der traadte i kraft den 3. marts 1992.
9 For den forelaeggende ret var det herefter et spoergsmaal, om den kunne anvende direktivets bestemmelser, selv om dette ikke var gennemfoert af Italien paa det for hovedsagen relevante tidspunkt.
10 Den har derfor forelagt Domstolen et praejudicielt spoergsmaal, der lyder saaledes:
"Kan direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 antages at indeholde tilstraekkeligt praecise og detaljerede regler, og kan direktivet i bekraeftende fald i tidsrummet fra udloebet af den frist paa 24 maaneder, medlemsstaterne fik til at efterkomme direktivet, og indtil den italienske stat gennemfoerer det, affoede retsvirkninger i forholdet mellem private og den italienske stat samt i retsforhold mellem private indbyrdes?"
11 Det bemaerkes, at det ved direktivet om aftaler indgaaet uden for fast forretningssted paalaegges medlemsstaterne at udstede forskellige regler til regulering af retsforholdet mellem erhvervsdrivende og forbrugere. Naar henses til beskaffenheden af tvisten i hovedsagen, hvis parter er en forbruger og en erhvervsdrivende, rejser det spoergsmaal, den nationale ret har forelagt, to problemer, der maa undersoeges hver for sig. Det foerste er, om de bestemmelser i direktivet, der omhandler tilbagetraedelsesretten, indeholder ubetingede og tilstraekkeligt praecise bestemmelser. Det andet er, om det, naar der ikke er truffet gennemfoerelsesforanstaltninger, i sager mellem private borgere er muligt at paaberaabe sig et direktiv, som paalaegger medlemsstaterne at udstede visse regler, der netop skal regulere retsforhold mellem disse borgere.
Spoergsmaalet, om direktivets bestemmelser om tilbagetraedelsesretten er ubetingede og tilstraekkeligt praecise bestemmelser
12 Ifoelge direktivets artikel 1, stk. 1, finder direktivet anvendelse paa aftaler indgaaet mellem en erhvervsdrivende, der leverer varer og tjenesteydelser, og en forbruger, enten under en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende uden for dennes faste forretningssted eller i forbindelse med den erhvervsdrivendes besoeg hos forbrugeren eller paa forbrugerens arbejdsplads, saafremt besoeget ikke sker efter udtrykkelig anmodning fra forbrugeren.
13 I direktivets artikel 2 anfoeres det, at ved "forbruger" forstaas en fysisk person, der ved en retshandel, som er omfattet af direktivet, optraeder med et formaal, der maa anses at ligge uden for hans erhvervsmaessige virkefelt, mens ved "erhvervsdrivende" forstaas en fysisk eller juridisk person, der ved indgaaelsen af den paagaeldende retshandel optraeder i sin egenskab af handlende eller erhvervsdrivende.
14 Disse bestemmelsers indhold er tilstraekkeligt praecist, til at den nationale ret kan afgoere, hvem der er debitor og kreditor for forpligtelserne, og hvilke ydelser de paagaeldende herefter har krav paa. Det er ufornoedent at udstede andre regler til praecisering heraf. Den nationale ret skal herefter blot undersoege, om aftalen er blevet afsluttet under forhold som angivet i direktivet, og om parterne er en erhvervsdrivende og en forbruger i direktivets forstand.
15 Artikel 4 indeholder med henblik paa beskyttelsen af en forbruger, der har afsluttet aftale under forhold som naevnt, en bestemmelse om, at den erhvervsdrivende skriftligt skal oplyse forbrugeren om dennes ret til at opsige aftalen samt om navn og adresse paa en person, over for hvem denne ret kan udoeves. Det tilfoejes herved navnlig, at meddelelsen af oplysninger herom, i det i artikel 1, stk. 1, omhandlede tilfaelde, skal afgives til forbrugeren samtidig med, at aftalen indgaas. Endelig anfoeres det, at medlemsstaterne skal soerge for, at der i deres nationale lovgivning fastsaettes egnede foranstaltninger til beskyttelse af forbrugeren, hvis den i artiklen omhandlede meddelelse ikke gives.
16 I oevrigt er det i direktivets artikel 5, stk. 1, bestemt, bl.a. at forbrugeren skal have ret til at traede tilbage fra aftalen ved at give meddelelse herom inden for en frist paa mindst syv dage at regne fra det tidspunkt, hvor den handlende i overensstemmelse med den fremgangsmaade og de betingelser, der gaelder i henhold til national ret, har givet ham oplysning om hans ret. I stk. 2 hedder det, at denne meddelelse har den virkning, at forbrugeren frigoeres fra enhver forpligtelse i henhold til aftalen.
17 Ved direktivets artikel 4 og 5 gives der utvivlsomt medlemsstaterne en vis skoensmargen for saa vidt angaar beskyttelsen af forbrugeren i tilfaelde, hvor den erhvervsdrivende ikke giver de naevnte oplysninger, og for saa vidt angaar fastsaettelse af den frist og de former, der gaelder for tilbagetraedelsen. Dette forhold har imidlertid ingen indflydelse paa spoergsmaalet om, hvorvidt det i hovedsagen omtvistede direktivs bestemmelser er ubetingede og praecise. For dette skoen udelukker ikke, at det kan afgoeres, hvilke rettigheder der mindst bliver tale om. Herom siges det i artikel 5, at der skal gives meddelelse om tilbagetraedelsen inden for en frist paa mindst syv dage at regne fra det tidspunkt, hvor forbrugeren har modtaget de oplysninger, som kraeves af den erhvervsdrivende. Det er saaledes muligt at afgoere, hvilken mindstebeskyttelse der under alle omstaendigheder skal indfoeres.
18 Spoergsmaalet fra den nationale ret skal saaledes for saa vidt angaar det foerste problem, det rejser, besvares med, at bestemmelserne i direktivets artikel 1, stk. 1, samt artikel 2 og 5 er ubetingede og tilstraekkeligt praecise bestemmelser, naar det skal fastlaegges, hvem der er parter i aftalen, samt hvornaar der senest skal gives meddelelse om tilbagetraedelsen.
Spoergsmaalet, om direktivets bestemmelser om tilbagetraedelsesretten kan paaberaabes i en retssag mellem en forbruger og en erhvervsdrivende
19 Det andet problem, som ligger i spoergsmaalet fra den nationale ret, er det mere specielle problem, om forbrugerne, naar der ikke er truffet foranstaltninger til gennemfoerelse inden for de fastsatte frister, kan paaberaabe sig selve direktivet til stoette for deres ret til tilbagetraeden over for erhvervsdrivende, som de har afsluttet aftale med, og goere denne ret gaeldende under en sag for en national domstol.
20 Det er i Domstolens faste praksis siden dommen af 26. februar 1986 (sag 152/84, Marshall, Sml. s. 723, praemis 48) blevet fastholdt, at et direktiv ikke i sig selv kan skabe forpligtelser for private, og at en direktivbestemmelse derfor ikke som saadan kan paaberaabes over for saadanne personer.
21 Den forelaeggende ret har anfoert, at en begraensning af retsvirkningerne af direktiver, hvis bestemmelser er ubetingede og tilstraekkeligt praecise, men ikke er blevet gennemfoert i national ret, i retsforhold mellem statslige myndigheder og private borgere medfoerer, at en retsakt, der har almengyldig karakter, kun kan faa virkninger som saadan i forhold mellem visse retssubjekter, skoent staten i italiensk ret ligesom i alle andre moderne retsstater, der bygger paa legalitetsprincippet, er et retssubjekt paa lige fod med alle andre. Saafremt direktivet kun kan paaberaabes over for staten, bliver der naermest tale om en sanktionering af manglende vedtagelse af gennemfoerelsesforanstaltninger ved lovgivning, som om dette var et rent privatretligt retsforhold.
22 Det bemaerkes i den forbindelse, at praksis vedroerende adgangen til at stoette ret paa direktiver i forhold til statslige myndigheder, jf. herved naevnte Marshall-dom af 26. februar 1986 (praemis 48 og 49), hviler paa den bindende karakter, som et direktiv har efter traktatens artikel 189, og som kun bestaar i forhold til "enhver medlemsstat, som det rettes til". Denne praksis skal hindre, at "[en medlemsstat] kan forbedre sin retsstilling ved ikke at efterkomme faellesskabsretten".
23 Det ville nemlig vaere uantageligt, at den medlemsstat, som Faellesskabets lovgivende myndighed paalaegger at vedtage visse bestemmelser, der dels skal regulere forholdet mellem den ° eller dens myndigheder ° og private borgere, dels skal give disse adgang til at paaberaabe sig visse rettigheder, kunne goere gaeldende, at den ikke har opfyldt sine forpligtelser, hvorved den saaledes kunne beroeve privatpersoner denne adgang. Domstolen har i samklang hermed anerkendt, at der over for staten (eller statslige myndigheder) kan stoettes ret paa visse bestemmelser i direktiverne om indgaaelse af de forskellige former for offentlige kontrakter (jf. dom af 22.6.1989, sag 103/88, Fratelli Costanzo, Sml. s. 1839) og i direktiverne om harmonisering af omsaetningsafgifter (jf. dom af 19.1.1982, sag 8/81, Becker, Sml. s. 53).
24 En udvidelse af denne praksis, saaledes at den ogsaa kommer til at omfatte retsforhold mellem private, ville vaere ensbetydende med, at der tillaegges Faellesskabet befoejelser til at udstede regler, der direkte skaber forpligtelser for private, selv om en kompetence hertil kun tilkommer Faellesskabet med dets kompetence til at udstede forordninger.
25 Heraf foelger, at forbrugerne ikke, naar der ikke er truffet foranstaltninger til at gennemfoere direktivet inden for de fastsatte frister, kan paaberaabe sig selve direktivet til stoette for en ret til tilbagetraeden over for de erhvervsdrivende, som de har afsluttet aftale med, og paaberaabe sig denne ret under en sag for en national domstol.
26 Endvidere bemaerkes, at det i Domstolens faste praksis siden dommen af 10. april 1984 (sag 14/83, von Colson og Kamann, Sml. s. 1891, praemis 26) er fastslaaet, at den pligt for medlemsstaterne, der foelger af et direktiv, til at virkeliggoere dets maal, og pligten i medfoer at traktatens artikel 5 til at traeffe alle almindelige eller saerlige foranstaltninger til at sikre opfyldelsen af denne pligt, paahviler alle myndighederne i medlemsstaterne, herunder ogsaa domstolene inden for deres kompetence. Af dom af 13. november 1990 (sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, praemis 8) og dom af 16. december 1993 (sag C-334/92, Wagner Miret, Sml. I, s. 6911, praemis 20) fremgaar, at den nationale domstol ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er aeldre eller yngre end direktivet, er forpligtet til, i videst muligt omfang, at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal og at fremkalde det med direktivet tilsigtede resultat, og saaledes handle i overensstemmelse med traktatens artikel 189, stk. 3.
27 I oevrigt bemaerkes, at saafremt de med direktivet tilsigtede maal ikke kan naas gennem fortolkning, er medlemsstaterne ifoelge dom af 19. november 1991 (forenede sager C-6/90 og C-9/90, Francovich m.fl., Sml. I, s. 5357, praemis 39) forpligtet til at erstatte tab, som er forvoldt private som foelge af undladelsen af at gennemfoere direktivet, naar tre betingelser er opfyldt. For det foerste skal de maal, der tilsigtes med direktivet, indebaere, at private tillaegges rettigheder, for det andet skal indholdet af disse rettigheder kunne fastslaas paa grundlag af selve direktivets bestemmelser, og for det tredje skal der vaere aarsagsforbindelse mellem statens tilsidesaettelse af sin forpligtelse og de skadelidtes tab.
28 Det er utvivlsomt, at det ligger i formaalet med direktivet om aftaler indgaaet uden for fast forretningssted, at der skal tillaegges private borgere rettigheder, ligesom det er utvivlsomt, at det alene paa grundlag af direktivets bestemmelser kan afgoeres, hvad disse rettigheder mindst indeholder (jf. ovenfor i praemis 17).
29 Saafremt der lides et tab, og dette tab er en foelge af, at staten har tilsidesat sin forpligtelse, paahviler det den nationale ret at paase, at der efter nationale erstatningsregler ydes forbrugerne erstatning for det tab, de har lidt.
30 Vedroerende det andet problem, der ligger i spoergsmaalet fra den nationale ret, maa det paa baggrund af det ovenfor anfoerte fastslaas, at forbrugerne ikke, naar der ikke inden for de fastsatte frister er truffet foranstaltninger til at gennemfoere direktivet, over for de erhvervsdrivende, som de har afsluttet aftale med, kan goere gaeldende, at de i henhold til selve direktivet har en tilbagetraedelsesret, og paaberaabe sig denne ret under en sag for en national domstol. En national domstol er imidlertid ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er aeldre eller yngre end direktivet, forpligtet til, i videst muligt omfang, at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
31 De udgifter, der er afholdt af den danske, den tyske, den hellenske, den franske, den italienske og den nederlandske regering og af Det Forenede Kongerige samt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Giudice conciliatore di Firenze ved kendelse af 24. januar 1992, for ret:
1) Bestemmelserne i artikel 1, stk. 1, samt artikel 2 og 5 i Raadets direktiv 85/577/EOEF af 20. december 1985 om forbrugerbeskyttelse i forbindelse med aftaler indgaaet uden for fast forretningssted er ubetingede og tilstraekkeligt praecise bestemmelser, naar det skal fastlaegges, hvem der er parter i aftalen, samt hvornaar der senest skal gives meddelelse om tilbagetraedelsen.
2) Forbrugerne kan ikke, naar der ikke inden for de fastsatte frister er truffet foranstaltninger til at gennemfoere direktivet, over for de erhvervsdrivende, som de har afsluttet aftale med, goere gaeldende, at de i henhold til selve direktivet har en tilbagetraedelsesret, og paaberaabe sig denne ret under en sag for en national domstol. En national domstol er imidlertid ved anvendelsen af nationale retsforskrifter, hvad enten de er aeldre eller yngre end direktivet, forpligtet til, i videst muligt omfang at fortolke dem i lyset af direktivets ordlyd og formaal.