61995CJ0138_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-138/95 P,
Campo Ebro Industrial SA, Levantina Agrícola Industrial SA (LAISA) og Cerestar Ibérica SA ved advokat Paul Glazener, Rotterdam, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Carlos Zeyen, 67, rue Ermesinde,
appellanter,
angaaende appel af dom afsagt den 21. februar 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Foerste Afdeling) i sag T-472/93, Campo Ebro m.fl. mod Raadet (Sml. II, s. 421), hvori der er nedlagt paastand om delvis ophaevelse af denne dom,
den anden part i appelsagen er:
Raadet for Den Europaeiske Union ved juridisk konsulent Arthur Brautigam, som befuldmaegtiget, og med valgt adresse i Luxembourg hos direktoer Bruno Eynard, Direktoratet for Juridiske Anliggender, Den Europaeiske Investeringsbank, 100, boulevard Konrad Adenauer,
stoettet af
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved juridisk konsulent José Luis Iglesias Buhigues og James Macdonald Flett, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Wagner-Centret, Kirchberg,
intervenient,
har
DOMSTOLEN
(Foerste Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, L. Sevón (refererende dommer), og dommerne D.A.O. Edward og M. Wathelet,
generaladvokat: A. La Pergola
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 21. november 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 2. maj 1995 har de tre spanske selskaber Campo Ebro Industrial SA, Levantina Agrícola Industrial SA (LAISA) og Cerestar Ibérica SA i henhold til artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af dommen af 21. februar 1995, Campo Ebro m.fl. mod Raadet (sag T-472/93, Sml. II, s. 421, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten afviste sagen, for saa vidt angik paastanden om annullation af Raadets forordning (EOEF) nr. 3814/92 af 28. december 1992 om aendring af forordning (EOEF) nr. 1785/81 og om anvendelse i Spanien af de sukkerpriser, der er fastsat i forordningen (EFT L 387, s. 7), og frifandt Raadet, for saa vidt angik sagsoegerens paastand om erstatning for det tab, der var lidt som foelge af udstedelsen af denne forordning.
2 Reglerne om den faelles markedsordning for sukker findes i Raadets grundforordning (EOEF) nr. 1785/81 af 30. juni 1981 (EFT L 177, s. 4), som senere er aendret flere gange.
3 I akten vedroerende vilkaarene for Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse, som er knyttet til traktaten om Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse af Det Europaeiske OEkonomiske Faellesskab, underskrevet den 12. juni 1985 (EFT L 302, s. 9, herefter »tiltraedelsesakten«), bestemmes det i artikel 70, stk. 3, litra a), som finder anvendelse paa sukker og isoglucose i medfoer af aktens artikel 108, at saafremt prisen for et landbrugsprodukt i Spanien paa tiltraedelsesdatoen er hoejere end den faelles pris, fastfryses den hoejere pris i Spanien, idet tilnaermelsen af priserne skal opnaas ved udviklingen i de faelles priser i loebet af de foerste syv aar efter tiltraedelsen. I tiltraedelsesaktens artikel 70, stk. 3, litra b), hedder det, at saafremt prisen for et landbrugsprodukt i Spanien ved udgangen af det fjerde aar efter tiltraedelsen er vaesentlig hoejere end den faelles pris, skal Raadet foretage en analyse af udviklingen, for saa vidt angaar tilnaermelsen af priserne, paa grundlag af en udtalelse fra Kommissionen og i givet fald ledsaget af passende forslag. I artikel 70, stk. 3, litra b), andet afsnit, bestemmes det, at Raadet, der traeffer afgoerelse med kvalificeret flertal paa forslag af Kommissionen og efter hoering af Europa-Parlamentet, bl.a. kan forlaenge pristilnaermelsesperioden inden for den maksimale varighed af overgangsforanstaltningernes gyldighedsperiode og traeffe bestemmelse om andre fremgangsmaader med henblik paa en hurtigere tilnaermelse af priserne.
4 Da den i tiltraedelsesakten omhandlede tilpasning af priserne ikke fandt sted, foretog Raadet en undersoegelse af priserne efter de foerste fem aar og udstedte forordning (EOEF) nr. 1716/91 af 13. juni 1991 om tilnaermelse af de i Spanien gaeldende priser for sukker og sukkerroer til de faelles priser (EFT L 162, s. 18).
5 Raadet besluttede dels at forlaenge perioden for tilnaermelse af priserne til den 1. juli 1995, dels at gennemfoere en tilnaermelse i to etaper. Det hedder saaledes i artikel 2 i forordning nr. 1716/91:
»Perioden for tilnaermelse af de spanske priser forlaenges til den 1. juli 1995. Den i artikel 1 omhandlede tilnaermelse gennemfoeres i to etaper, saaledes at den foerste etape omfatter produktionsaarene 1991/92 og 1992/93 og den anden etape produktionsaarene 1993/94, 1994/95 og 1995/96.«
6 I henhold til artikel 1 i forordning nr. 3814/92 skulle der gennemfoeres en fuldstaendig tilnaermelse af priserne pr. 1. januar 1993 med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked, og artikel 2 hjemler en overgangsstoette, der nedsaettes gradvist, til sukkerroeproducenterne og sukkerroersproducenterne i Spanien. Desuden ydes der efter forordningen sukkerproducenterne stoette for produkter under kvoterne, som befinder sig paa lager den 31. december 1992. Endelig bemyndiges Spanien i henhold til forordningens artikel 3 til at yde en tilpasningsstoette til sukkerproducerende virksomheder i produktionsaarene 1993/94, 1994/95 og 1995/96.
7 Det fremgaar af den appellerede dom, at sagsoegerne er de eneste producenter af isoglucose i Spanien. De har anfaegtet forordning nr. 3814/92, fordi den ikke indeholder bestemmelser om ydelse af faellesskabsstoette til dem.
8 Den 23. marts 1993 anlagde de sag ved Domstolen med paastand om annullation af forordning nr. 3814/92 og om, at Raadet doemtes til at erstatte det tab, som de haevdede at have lidt paa grund af dens udstedelse.
9 Domstolen henviste sagen til Retten ved kendelse af 27. september 1993 i henhold til Raadets afgoerelse 93/350/Euratom, EKSF, EOEF af 8. juni 1993 om aendring af afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 144, s. 21).
Den appellerede dom
10 Ved den appellerede dom afviste Retten annullationspaastanden med den begrundelse, at forordning nr. 3814/92 indeholdt almengyldige regler, som ikke beroerte sagsoegerne umiddelbart og individuelt.
11 Retten frifandt Raadet for erstatningspaastanden, da Raadet ikke fandtes at have begaaet en kvalificeret kraenkelse af en hoejere retsregel til beskyttelse af private. Det var herefter ikke noedvendigt at undersoege spoergsmaalet om tabet.
12 Sagsoegerne gjorde for Retten gaeldende, at Raadet havde tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og princippet om forbud mod forskelsbehandling.
13 Med hensyn til anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning henviste Retten i den appellerede doms praemis 52 til Domstolens praksis, og undersoegte herefter, om de bestemmelser, der gjaldt forud for forordning nr. 3814/92, havde skabt en berettiget forventning hos de erhvervsdrivende i den beroerte sektor.
14 Efter i den appellerede doms praemis 54 og 55 at have gennemgaaet tiltraedelsesaktens artikel 70, stk. 3, litra a) og b), fastslog Retten i praemis 56, at Raadet var bemyndiget til efter den syvende tilnaermelse efter tiltraedelsen at gennemfoere en fuldstaendig tilnaermelse af sukkerpriserne, og at sagsoegerne derfor ikke havde nogen berettiget forventning om, at der ville blive sikret dem en overgangsperiode for pristilnaermelsen efter indgangen til produktionsaaret 1992/93.
15 Retten fandt ligeledes, at udstedelsen af forordning nr. 1716/91 heller ikke kunne skabe en berettiget forventning hos sagsoegerne. I den appellerede doms praemis 59 henviste den foerst til, at det fremgaar af fjerde og femte betragtning til denne forordning, at perioden for tilnaermelse af priserne var blevet forlaenget indtil den 1. juli 1995 med henblik paa at forhindre, at landbrugerne blev udsat for en for hurtig nedsaettelse af priserne paa sukkerroer, og for at tage hensyn til den saerdeles vanskelige situation, som sukkersektoren i Spanien ifoelge den foretagne analyse befandt sig i. Retten udtalte dernaest i praemis 60, at det fremgik af forordning nr. 3814/92, at Raadet havde taget hensyn til disse omstaendigheder ved at fastsaette bestemmelser om stoette i denne forordning med henblik paa gennemfoerelsen af det indre marked, som gjorde det oenskeligt, at hindringerne for samhandelen blev fjernet. Retten udtalte dernaest i praemis 61 og 62, at beslutningen om at standse tilnaermelsesperioden havde vaeret udtryk for et lovligt oekonomisk-politisk valg, og at stoetten var blevet ydet ud fra betragtninger, der ikke overskred graenserne for det vide skoen, faellesskabsinstitutionerne ifoelge retspraksis har i forbindelse med den faelles landbrugspolitik.
16 Endvidere fastslog Retten i den appellerede doms praemis 63, 64 og 65, at fornuftige og velunderrettede erhvervsdrivende maatte paaregne, at gennemfoerelsen af det indre marked ogsaa kunne foere til en fremskyndet tilnaermelse af interventionspriserne for sukker, da det var noedvendigt at afskaffe ordningen med tiltraedelsesudligningsbeloeb, saa meget desto mere som Kommissionens forslag herom var blevet behandlet i den spanske presse i juli 1992.
17 Endelig udtalte Retten i praemis 66, at betingelserne for den anden etape af tilnaermelsen af priserne ikke var fastlagt i forordning nr. 1716/91, hvilket i sig selv udelukkede, at sagsoegerne kunne have nogen berettiget forventning i relation til betingelserne for en saadan tilnaermelse.
18 Retten fastslog herefter, at anbringendet om tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning ikke kunne tiltraedes.
19 Retten forkastede endelig i praemis 79, 80 og 81 argumentet om manglende begrundelse for forordning nr. 3814/92, idet det ikke kunne kraeves, at det i forordningen var angivet, hvorfor der ikke var foreskrevet overgangsforanstaltninger til fordel for producenter, som kunne vaere indirekte beroert af forordningen.
20 Med hensyn til anbringendet om tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling undersoegte Retten foerst, i praemis 83 og 84, den snaevre konkurrencemaessige forbindelse mellem sukker og isoglucose, saaledes som den fremgaar af anden og tredje betragtning til forordning nr. 1785/81 og af Domstolens dom af 25. oktober 1978 (forenede sager 103/77 og 145/77, Royal Scholten-Honig m.fl., Sml. s. 2037). Den fastslog dog i praemis 85, at det ikke kunne udelukkes, at der findes saerlige omstaendigheder i forbindelse med sukkerproduktionen, der i konkrete tilfaelde kan begrunde, at sukkerproducenterne behandles anderledes end isoglucoseproducenterne.
21 Retten rejste dernaest i praemis 86 det spoergsmaal, om sukkerproducenterne og isoglucoseproducenterne blev behandlet forskelligt, og om en saadan forskellig behandling i givet fald var berettiget. Den fastslog i denne forbindelse i praemis 87, at sagsoegerne intet havde frembragt, der kunne danne grundlag for at forkaste Raadets argumentation, hvorefter isoglucoseproducenterne ikke stod over for strukturelle problemer, der svarede til dem, som sukkerproducenterne stod overfor. Raadet havde saaledes ved at give bemyndigelse til national stoette til sukkerproducerende virksomheder som led i omstruktureringsplaner, der skulle rationalisere sukkerindustrien, ikke overskredet graenserne for udoevelsen af sine befoejelser.
22 Med hensyn til stoette til sukker paa lager fastslog Retten i praemis 88 og 89, at sagsoegerne ikke befandt sig i en situation, der kunne sammenlignes med situationen for sukkerproducenterne, som den 31. december 1992 havde alt det sukker paa lager, som skulle saelges i resten af produktionsaaret 1992/93, mens sagsoegerne kun havde en begraenset del af deres produkter paa lager. I forbindelse med produktion af isoglucose er det desuden ifoelge sagens natur ikke noedvendigt at oprette lagerbeholdninger af det faerdige produkt, og isoglucose egner sig i modsaetning til sukker paa grund af sine saerlige egenskaber ikke til at blive oplagret i laengere tid.
23 Endelig bemaerkede Retten i praemis 90 og 91, at raavarerne og betingelserne for at erhverve dem var forskellige for producenterne af sukker og for producenterne af isoglucose. Sukkerproducenterne havde pligt til at betale en af Faellesskabet fastsat minimumspris for deres raavarer, mens isoglucoseproducenterne havde betalt en markedsbestemt pris og i givet fald kunne drage fordel af eventuelle forbedringer af vilkaarene paa kornmarkedet.
24 Under disse omstaendigheder fandt Retten, i praemis 92 og 93, det ikke godtgjort, at Raadet ved ikke at traeffe lignende overgangsforanstaltninger til fordel for isoglucoseproducenterne aabenbart og groft havde overskredet graenserne for udoevelsen af sine skoensbefoejelser, da sagsoegernes situation objektivt var forskellig fra sukkerproducenternes. Anbringendet om overtraedelse af forbuddet mod forskelsbehandling kunne derfor heller ikke tiltraedes.
Appellen
25 Appellanterne har nedlagt foelgende paastande:
1) Den appellerede dom ophaeves, for saa vidt Retten har frifundet Raadet for paastanden om erstatning.
2) Faellesskabet tilpligtes at erstatte den skade, appellanterne har lidt som foelge af forordningen, idet erstatningen fastsaettes til 3 444 403 ECU til Campo Ebro Industrial SA, 1 305 169 ECU til Levantina Agrícola Industrial SA (LAISA) og 2 132 421 ECU til Cerestar Ibérica SA eller andre beloeb efter Domstolens skoen, med rente 8% p.a. fra sagens anlaeg ved Retten til betaling sker.
3) Subsidiaert hjemvises sagen til Retten.
4) Raadet tilpligtes at betale appellanternes omkostninger i appelsagen og i sagen for Retten i Foerste Instans.
26 Raadet har, stoettet af Kommissionen, nedlagt foelgende paastande:
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Gennemgang af anbringenderne
27 Appellanterne har paaberaabt sig ni anbringender:
1) Tilsidesaettelse af tiltraedelsesaktens artikel 70, stk. 3, litra b), af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af EF-traktatens artikel 190, idet Retten har fastslaaet, at sagsoegerne ikke kunne udlede nogen berettiget forventning af tiltraedelsesakten (den appellerede doms praemis 56).
2) Urigtig fortolkning af forordning nr. 1716/91 samt tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af traktatens artikel 190, idet Retten har fastslaaet, at forordning nr. 1716/91 ikke kunne skabe en berettiget forventning hos sagsoegerne (praemis 59).
3) Manglende hensyntagen til artikel 28 i den europaeiske faelles akt samt tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af traktatens artikel 190, idet Retten har fastslaaet, at fornuftige og velunderrettede erhvervsdrivende maatte paaregne, at gennemfoerelsen af det indre marked kunne foere til en fremskyndet tilnaermelse af interventionsprisen for sukker (praemis 63).
4) Fejlfortolkning af forordning nr. 1716/91 samt tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og af EF-traktatens artikel 190, idet Retten har fastslaaet, at sagsoegerne ikke kunne have en beskyttelsesvaerdig berettiget forventning i relation til betingelserne for tilnaermelsen af priserne fra og med produktionsaaret 1993/94 (praemis 66).
5) Tilsidesaettelse af en raekke bestemmelser og principper i faellesskabsretten, idet sagsoegernes anbringende om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning var tilsidesat, er blevet forkastet.
6) Fejlfortolkning af sagsoegernes argumenter samt tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling og af traktatens artikel 190 (praemis 81).
7) Urigtig retsanvendelse samt tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling og af traktatens artikel 190, idet Retten af den omstaendighed, at det i forbindelse med isoglucoseproduktion til forskel fra sukkerproduktion ikke er noedvendigt at oprette lagerbeholdninger, har udledt, at sagsoegerne befandt sig i en anden situation end sukkerproducenterne, og at den forskellige behandling med hensyn til stoetten til sukkerproducenterne for sukker, der var paa lager den 31. december 1992, var berettiget.
8) Manglende hensyntagen til dommen i sagen Royal Scholten-Honig og Tunnel Refineries og til den faelles markedsordning for sukker samt tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling og af traktatens artikel 190, idet Retten har fastslaaet, at sagsoegerne befandt sig i en anden situation end sukkerproducenterne og kunne behandles anderledes, fordi de ikke havde pligt til at betale en af Faellesskabet fastsat minimumspris for deres raavarer.
9) Tilsidesaettelse af en raekke bestemmelser og principper i faellesskabsretten, idet sagsoegernes anbringende om, at forbuddet mod forskelsbehandling er tilsidesat, er blevet forkastet.
28 Disse forskellige anbringender maa inddeles i to grupper, alt efter om de vedroerer tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning eller af princippet om forbud mod forskelsbehandling.
Anbringenderne vedroerende tilsidesaettelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
29 Appellanternes foerste anbringende gaar ud paa, at Retten i den appellerede doms praemis 56 har tilsidesat tiltraedelsesaktens artikel 70, stk. 3, litra b), princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt traktatens artikel 190, idet den har fastslaaet, at sagsoegerne ikke kunne stoette nogen berettiget forventning paa tiltraedelsesakten. Appellanterne har anfoert, at i betragtning af, at de spanske sukkerpriser var vaesentligt hoejere end de faelles priser, kunne de have en berettiget forventning om, at perioden for tilnaermelse af priserne ville blive forlaenget ud over den syvende tilnaermelse efter tiltraedelsen.
30 Hertil bemaerkes, at det i tiltraedelsesaktens artikel 70, stk. 3, litra b), andet afsnit, bestemmes, at Raadet »bl.a. [kan] ... traeffe bestemmelse om andre fremgangsmaader med henblik paa en hurtigere tilnaermelse af priserne«.
31 Retten har foelgelig med foeje fortolket denne bestemmelse saaledes, at Raadet herved bemyndiges til at indfoere en fremgangsmaade med henblik paa tilnaermelse af priserne og endog, i hvert fald fra den syvende tilnaermelse efter tiltraedelsen, at foretage en fuldstaendig tilpasning af sukkerpriserne ved en forordning. Retten har ogsaa med foeje udledt heraf, at sagsoegerne ikke paa grundlag af tiltraedelsesakten kunne have en berettiget forventning om, at der ogsaa ville blive sikret dem en overgangsperiode for pristilnaermelsen efter indgangen af produktionsaaret 1992/93.
32 Det foerste anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
33 Med det andet anbringende goer appellanterne gaeldende, at Retten har fejlfortolket forordning nr. 1716/91 og har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og traktatens artikel 190 ved at fastslaa, at denne forordning ikke kunne skabe en berettiget forventning hos appellanterne. En grundig gennemgang af betragtningerne til forordningen viser, at perioden for tilnaermelse af priserne var blevet forlaenget paa grund af den betydelige forskel mellem de spanske priser og de faelles priser og ikke, som Retten har anfoert i den appellerede doms praemis 59, ud fra de hensyn, som naevnes i fjerde og femte betragtning til forordning nr. 1716/91. I oevrigt er den retspraksis, som Retten i den appellerede doms praemis 61 henviser til vedroerende de erhvervsdrivendes berettigede forventning, ikke relevant her, fordi forordning nr. 3814/92 ikke er blevet udstedt for at tage hensyn til aendringer i oekonomiske forhold, men for at gennemfoere det indre marked.
34 Hertil bemaerkes, at det i fjerde betragtning til forordning nr. 1716/91 praeciseres, at der maa gives mulighed for, at prisforskellene kan absorberes over en periode paa fem produktionsaar, »hvilket skulle vaere tilstraekkeligt til at forhindre, at landbrugerne udsaettes for en for hurtig nedsaettelse af priserne paa sukkerroer«. I femte betragtning til denne forordning hedder det, at »det fremgaar klart« af prisanalysen, at »sukkersektoren i Spanien for tiden befinder sig i en saerdeles vanskelig situation paa grund af de strukturelle begraensninger for denne sektor, inden for hvilken strukturomlaegninger er ved at blive gennemfoert«.
35 Selv om den generelle aarsag til, at perioden for tilnaermelse af priserne blev forlaenget, var den betydelige forskel mellem de spanske priser og de faelles priser, kan fjerde og femte betragtning kun med foeje fortolkes saaledes, at Raadet med forlaengelse af perioden for tilnaermelse af priserne saerligt havde de i disse betragtninger naevnte hensyn for oeje, nemlig landbrugerne og sukkerproducenterne.
36 Retten har i oevrigt i den appellerede doms praemis 61 med foeje henvist til Domstolens praksis, hvorefter de erhvervsdrivende navnlig ikke kan have en forventning om opretholdelse af en bestaaende situation, som faellesskabsinstitutionerne kan aendre inden for rammerne af et vidt skoen, hvilket er tilfaeldet i forbindelse med den faelles landbrugspolitik. Der er herved intet grundlag for at haevde, som appellanterne goer det, at maalsaetningen at virkeliggoere det indre marked skulle have haft til foelge, at faellesskabsinstitutionernes befoejelser til at vurdere de oekonomiske omstaendigheder skulle vaere blevet formindsket.
37 Det er saaledes paa grundlag af en korrekt fortolkning af forordning nr. 1716/91 og en henvisning til Domstolens relevante praksis, at Retten har fastslaaet, at sagsoegerne ikke kunne stoette nogen berettiget forventning paa denne forordning.
38 Det andet anbringende kan foelgelig ikke tiltraedes.
39 Med det tredje anbringende har appellanterne gjort gaeldende, at Retten ikke har taget hensyn til artikel 28 i den europaeiske faelles akt og har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt traktatens artikel 190 ved at fastslaa, at fornuftige og velunderrettede erhvervsdrivende maatte paaregne, at gennemfoerelsen af det indre marked kunne foere til en fremskyndet tilnaermelse af interventionsprisen for sukker. Artikel 28 i den europaeiske faelles akt bestemmer saaledes, at: »Bestemmelserne i denne Akt beroerer ikke bestemmelserne i instrumenterne vedroerende Kongeriget Spaniens og Republikken Portugals tiltraedelse af De Europaeiske Faellesskaber.« Appellanterne har foelgelig ikke med foeje kunnet paaregne en anticiperet tilpasning af sukkerpriserne, saa meget desto mere som formaalene med den europaeiske faelles akt kunne naas ved at opretholde mekanismerne i tiltraedelsesakten, herunder tiltraedelsesudligningsbeloebene. Desuden blev forordning nr. 1716/91 udstedt laenge efter den europaeiske faelles akts ikrafttraeden, hvilket Retten ikke har taget i betragtning i den appellerede doms praemis 63. Endelig er det uden betydning, at et forslag fra Kommissionen var kendt allerede i juli 1992, fordi det alene var Raadet, der var bemyndiget til at aendre metoden for tilnaermelse af priserne.
40 Hertil bemaerkes, at som naevnt i naervaerende doms praemis 31 har Retten anlagt en korrekt fortolkning af de bestemmelser i tiltraedelsesakten, der tillaegger Raadet befoejelse til at foretage en hurtigere tilnaermelse af priserne. Det er i oevrigt med foeje og paa grundlag af et oekonomisk raesonnement, at Retten i den appellerede doms praemis 63 har udtalt, at fornuftige og velunderrettede erhvervsdrivende maatte paaregne, at gennemfoerelsen af det indre marked kunne foere til en fremskyndet tilnaermelse af priserne paa sukker, saaledes at de hindringer for samhandelen mellem medlemsstaterne, der fulgte af tiltraedelsesudligningsbeloebene, blev fjernet. Endelig foelger det af artikel 7 i forordning nr. 1716/91, hvori der henvises til EOEF-traktatens artikel 43, stk. 2, at Raadet kun kunne traeffe afgoerelse paa forslag fra Kommissionen. Selv om Raadet ikke noedvendigvis foelger alle forslag fra Kommissionen, var den omstaendighed, at der var et saadant forslag, i hvert fald tilstraekkelig til, at de erhvervsdrivende blev opmaerksomme paa, at situationen muligvis kunne blive aendret.
41 Det er derfor med foeje, at Retten ikke har taget hensyn til artikel 28 den europaeiske faelles akt, idet den naevnte bestemmelse ikke havde nogen betydning for Raadets befoejelser, saaledes som de er fastsat i tiltraedelsesakten, og at Retten har antaget, at selv om forordning nr. 1716/91 blev udstedt efter ikrafttraedelsen af den europaeiske faelles akt, maatte de erhvervsdrivende paaregne en fremskyndet tilpasning af sukkerpriserne, ikke mindst fordi de forslag til forordninger, som Kommissionen havde forelagt Raadet, var blevet behandlet i den spanske presse i juli 1992. Herved har Retten ikke tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
42 Det tredje anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
43 Appellanternes fjerde anbringende gaar ud paa, at Retten har fejlfortolket forordning nr. 1716/91 og tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning samt traktatens artikel 190 ved at fastslaa, at sagsoegerne ikke kunne have en beskyttelsesvaerdig forventning i relation til betingelserne for tilnaermelsen af priserne fra og med produktionsaaret 1993/94. Retten har i den appellerede doms praemis 66 fastslaaet, at det var udelukket, at der kunne foreligge en berettiget forventning, allerede af den grund, at betingelserne for tilnaermelsen for perioden efter den 1. juli 1993 ikke var fastsat i forordningen, selv om det udelukkende var for at tage hensyn til den nye produktionsordning, som kunne have vaeret anvendt fra den 1. juli 1993, at Raadet ikke havde fastsat betingelserne for tilnaermelsen for de tre sidste produktionsaar, og ikke fordi det havde til hensigt at forbeholde sig muligheden for at bringe de spanske priser paa niveau med de faelles priser ved udgangen af produktionsaaret 1992/93.
44 Artikel 7 i forordning nr. 1716/91 har foelgende ordlyd:
»Efter fremgangsmaaden i traktatens artikel 43, stk. 2, vedtager Raadet inden den 1. januar 1993 betingelserne for tilnaermelse af de spanske priser til de faelles priser for produktionsaarene 1993/94, 1994/95 og 1995/96.«
45 Det er foelgelig med foeje, at Retten, efter at have beskrevet den befoejelse, der er tillagt Raadet ved denne bestemmelse korrekt, har fastslaaet, at det paa grundlag af selve den omstaendighed, at der fandtes en saadan befoejelse, kunne udelukkes, at sagsoegerne kunne have en berettiget forventning i relation til betingelserne for tilnaermelsen af priserne fra og med produktionsaaret 1993/94.
46 Det fjerde anbringende kan foelgelig ikke tiltraedes.
47 Appellanternes femte anbringende gaar ud paa, at Retten har tilsidesat en raekke bestemmelser og principper i faellesskabsretten ved at forkaste deres anbringende om, at princippet om beskyttelse af den berettigede forventning var tilsidesat. Selv hvis afskaffelsen af den gradvise tilpasning af priserne ikke overskred graenserne for Raadets skoen, burde Raadet have truffet passende overgangsforanstaltninger for at udligne de negative virkninger for appellanterne af en fremskyndet tilpasning af priserne, ligesom det har gjort for sukkerproducenterne.
48 Det skal imidlertid bemaerkes, at det kun kunne have vaeret noedvendigt at traeffe overgangsforanstaltninger til fordel for appellanterne, hvis det var blevet fastslaaet, at de kunne have haft en berettiget forventning om opretholdelse af en bestemt situation eller om forudseelige begivenheders forloeb. Naar Retten har afvist, at de kunne have en berettiget forventning, er det med foeje, at den har fastslaaet, at Raadet ikke var forpligtet til at traeffe overgangsforanstaltninger til fordel for dem.
49 Det femte anbringende kan foelgelig ikke tiltraedes.
Anbringenderne om tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling
50 Med det sjette anbringende har appellanterne anfoert, at Retten i den appellerede doms praemis 81 har fejlfortolket deres argumenter og tilsidesat forbuddet mod forskelsbehandling samt traktatens artikel 190. Retten har saaledes med urette antaget, at appellanternes argument i staevningens punkt 38 og i replikkens punkt 36 gik ud paa annullation af forordning nr. 3814/92 paa grund af manglende begrundelse, mens de faktisk gjorde gaeldende, at da denne forordning ikke gav nogen forklaring paa den forskellige behandling af dem og de spanske sukkerproducenter, var denne forskellige behandling ikke objektivt berettiget.
51 Hertil bemaerkes, at for Retten fremfoerte appellanterne som led i deres andet anbringende, som angik tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling, et argument vedroerende manglende begrundelse af forordning nr. 3814/92. Det er foelgelig med foeje, at Retten, efter at have gennemgaaet forordningens begrundelse i den appellerede doms praemis 81, har forkastet appellanternes argument og derefter fortsat behandlingen af anbringendet. Retten har herved fortolket appellanternes argument korrekt.
52 Det sjette anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
53 Med det syvende anbringende har appellanterne anfoert, at Retten har foretaget en urigtig retsanvendelse og har tilsidesat forbuddet mod forskelsbehandling samt traktatens artikel 190, idet Retten af den omstaendighed, at det i forbindelse med isoglucoseproduktion til forskel fra sukkerproduktion ikke er noedvendigt at oprette lagerbeholdninger, har udledt, at sagsoegerne befandt sig i en anden situation end sukkerproducenterne, og at den forskellige behandling med hensyn til stoetten til sukkerproducenterne for sukker, der var paa lager den 31. december 1992, var berettiget.
54 Hertil bemaerkes, at Retten fastslog, at appellanternes situation er forskellig fra sukkerproducenternes paa grundlag af en raekke faktiske konstateringer. Med hensyn til disse konstateringer maa appellen afvises (jf. kendelse af 20.3.1991, sag C-115/90 P, Turner mod Kommissionen, Sml. I, s. 1423, praemis 13 og 14). Da det i forordning nr. 3814/92 var bestemt, at der skulle gives stoette til produkter paa lager, har Retten ikke tilsidesat forbuddet mod forskelsbehandling, naar den paa grundlag af faktiske konstateringer vedroerende sukkerproducenternes og isoglucoseproducenternes forskellige situation med hensyn til produkter paa lager fastslog, at de kunne behandles forskelligt.
55 Det syvende anbringende kan foelgelig ikke tiltraedes.
56 Appellanternes ottende anbringende gaar ud paa, at Retten har tilsidesat dommen i sagen Royal Scholten-Honig og Tunnel Refineries, den faelles markedsordning for sukker og forbuddet mod forskelsbehandling samt traktatens artikel 190 ved at fastslaa, at de befinder sig i en anden situation end sukkerproducenterne og kunne behandles anderledes, fordi de ikke havde pligt til at betale en af Faellesskabet fastsat minimumspris for deres raavarer. Minimumsprisen for de raavarer, som appellanterne anvender, er ifoelge appellanterne interventionsprisen for korn. Siden dommen i sagen Royal Scholten-Honig og Tunnel Refineries er sukker og isoglucose imidlertid altid blevet behandlet paa samme maade inden for rammerne af den faelles markedsordning for sukker paa trods af forskellen paa omkostningerne til raavarer. Desuden har Retten i den appellerede doms praemis 91 henvist til, at appellanterne kunne drage fordel af eventuelle forbedringer af vilkaarene paa kornmarkedet, skoent dette kun var en mulighed, som den burde have undersoegt naermere.
57 Det bemaerkes imidlertid, at appellen maa afvises, for saa vidt angaar Rettens faktiske konstateringer (se den naevnte kendelse i sagen Turner mod Kommissionen, praemis 13 og 14). Vurderinger som f.eks. konstateringen af, at appellanterne ikke var omfattet af forpligtelsen til at betale en af Faellesskabet fastsat minimumspris for deres raavarer, eller af, at de kunne drage fordel af eventuelle forbedringer af vilkaarene paa kornmarkedet, kan Domstolen i henhold til EF-statuttens artikel 51 ikke proeve. Eftersom det i forordning nr. 3814/92 desuden var bestemt, at minimumsprisen for sukkerroer, som er en raavare i sukkerproduktionen, skulle nedsaettes, har Retten ikke tilsidesat forbuddet mod forskelsbehandling, naar den paa grundlag af faktiske konstateringer vedroerende sukkerproducenternes og isoglucoseproducenternes forskellige situation med hensyn til raavarer har fastslaaet, at de kunne behandles forskelligt.
58 Det ottende anbringende kan derfor ikke tiltraedes.
59 Appellanternes niende anbringende gaar ud paa, at Retten har tilsidesat en raekke bestemmelser og principper i faellesskabsretten ved at forkaste deres anbringende om, at der forelaa en tilsidesaettelse af forbuddet mod forskelsbehandling.
60 Det foelger imidlertid af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen samt af procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at et appelskrift noejagtigt skal angive, hvilke dele af dommen, som anfaegtes, samt de retlige argumenter, der paaberaabes til stoette for dommens ophaevelse (kendelse af 24.4.1996, sag C-87/95 P, CNPAAP mod Raadet, Sml. I, s. 2003, praemis 29).
61 Hvis det niende anbringende betragtes som et saerskilt anbringende i forhold til de foregaaende, angiver det ikke, hvilke dele af dommen, som anfaegtes, eller de retlige argumenter, der paaberaabes, og det overholder derfor ikke de i disse krav stillede betingelser, hvorfor det maa forkastes.
62 Paa baggrund af samtlige foregaaende bemaerkninger maa appellen forkastes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
63 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i henhold til dets artikel 118 finder anvendelse paa appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da appellanterne har tabt sagen, paalaegges det dem at betale sagens omkostninger. Kommissionen, der har interveneret i sagen, baerer sine egne omkostninger, jf. procesreglementets artikel 69, stk. 4.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Foerste Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanterne betaler sagens omkostninger. Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber baerer sine egne omkostninger.