62004TO0136_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-136/04,
Rasso Freiherr von Cramer-Klett,
Aschau im Chiemgau (Tyskland),
Rechtlerverband Pfronten, Pfronten (Tyskland),
ved Rechtsanwälte T. Schönfeld og L. Thum,
sagsøgere,
mod
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber
ved M. van Beek og B. Schima, som befuldmægtigede,
sagsøgt,
støttet af
Republikken Finland
ved T. Pynnä og A. Guimaraes-Purokoski, som befuldmægtigede,
intervenient,
angående en påstand om annullation af Kommissionens beslutning 2004/69/EF af 22. december 2003 om vedtagelse af liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning i det alpine biogeografiske område i henhold til Rådets direktiv 92/43/EØF (EUT 2004 L 14, s. 21),
har
DE EUROPÆISKE FÆLLESSKABERS RET I FØRSTE INSTANS (Første Afdeling)
sammensat af afdelingsformanden, R. García-Valdecasas, og dommerne I. Labucka og V. Trstenjak,
justitssekretær: E. Coulon,
afsagt følgende
Kendelse
Dommens præmisser
Retsforskrifter og faktiske omstændigheder
1. Den 21. maj 1992 udstedte Rådet direktiv 92/43/EØF om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter (EFT L 206, s. 7, herefter »direktivet«).
2. Direktivet har ifølge artikel 2, stk. 1, til formål at bidrage til at sikre den biologiske diversitet ved at bevare naturtyperne samt de vilde dyr og planter inden for det af medlemsstaternes område i Europa, hvor EF-traktaten finder anvendelse.
3. I direktivets artikel 2, stk. 2, præciseres, at de foranstaltninger, der træffes efter dette direktiv, tager sigte på at opretholde eller genoprette en gunstig bevaringsstatus for naturtyper samt vilde dyre- og plantearter af fællesskabsbetydning.
4. Ifølge sjette betragtning til direktivet bør man for at sikre genopretning eller opretholdelse af en gunstig bevaringsstatus for naturtyper og arter af fællesskabsbetydning udpege særlige bevaringsområder for at oprette et sammenhængende europæisk økologisk net i henhold til en fastlagt tidsplan.
5. I henhold til direktivets artikel 3, stk. 1, omfatter dette net, som kaldes »Natura 2000«, særlige bevaringsområder samt de særligt beskyttede områder, som medlemsstaterne har udlagt i henhold til Rådets direktiv 79/409/EØF af 2. april 1979 om beskyttelse af vilde fugle (EFT L 103, s. 1).
6. I henhold til direktivets artikel 1, litra l), defineres et særligt bevaringsområde som »et område af fællesskabsbetydning, som medlemsstaterne har udpeget ved en retsakt, en administrativ bestemmelse og/eller en aftale, og hvor der gennemføres de bevaringsforanstaltninger, der er nødvendige for at opretholde eller genoprette en gunstig bevaringsstatus for de naturtyper og/eller de arter, for hvilke lokaliteten er udpeget«.
7. Direktivets artikel 4 fastsætter en procedure i tre etaper med henblik på udpegning af de særlige bevaringsområder. I henhold til bestemmelsens stk. 1 foreslår hver medlemsstat en liste over lokaliteter, og det oplyses, hvilke naturtyper efter direktivets bilag I og hvilke naturligt hjemmehørende arter efter direktivets bilag II der findes på disse lokaliteter. Listen sendes til Kommissionen inden tre år efter direktivets meddelelse sammen med oplysninger om hver lokalitet.
8. Ifølge direktivets artikel 4, stk. 2, opstiller Kommissionen ud fra disse lister og på grundlag af kriterierne i direktivets bilag III i forståelse med hver af medlemsstaterne et udkast til en liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning. Listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning vedtages af Kommissionen efter fremgangsmåden i direktivets artikel 21. I henhold til artikel 4, stk. 3, opstilles denne liste inden seks år fra direktivets meddelelse.
9. Direktivets artikel 4, stk. 4, bestemmer, at når en lokalitet af fællesskabsbetydning er udvalgt efter fremgangsmåden i samme bestemmelses stk. 2, udpeger den pågældende medlemsstat denne lokalitet som særligt bevaringsområde hurtigst muligt og inden for højst seks år, idet prioriteringen fastsættes i lyset af lokaliteternes betydning for opretholdelse eller genopretning af en gunstig bevaringsstatus for en naturtype i bilag I eller en art i bilag II og for sammenhængen i Natura 2000 og i lyset af den fare for forringelse eller ødelæggelse, som lokaliteterne er udsat for.
10. I direktivets artikel 4, stk. 5, præciseres, at så snart en lokalitet er opført på den af Kommissionen opstillede liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning, er den omfattet af direktivets artikel 6, stk. 2, 3 og 4.
11. Direktivets artikel 6 har følgende ordlyd:
»1. For de særlige bevaringsområder iværksætter medlemsstaterne de nødvendige bevaringsforanstaltninger, hvilket i givet fald kan indebære hensigtsmæssige forvaltningsplaner, som er specifikke for lokaliteterne eller integreret i andre udviklingsplaner, samt de relevante retsakter, administrative bestemmelser eller aftaler, der opfylder de økologiske behov for naturtyperne i bilag I og de arter i bilag II, der findes på lokaliteterne.
2. Medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.
3. Alle planer eller projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som i sig selv eller i forbindelse med andre planer og projekter kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, og med forbehold af stk. 4, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til en plan eller et projekt, når de har sikret sig, at den/det ikke skader lokalitetens integritet, og når de – hvis det anses for nødvendigt – har hørt offentligheden.
4. Hvis en plan eller et projekt, på trods af at virkningerne på lokaliteten vurderes negativt, alligevel skal gennemføres af bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, herunder af social eller økonomisk art, fordi der ikke findes nogen alternativ løsning, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes. Medlemsstaten underretter Kommissionen om, hvilke kompensationsforanstaltninger der træffes.
Hvis der er tale om en lokalitet med en prioriteret naturtype og/eller en prioriteret art, kan der alene henvises til hensynet til menneskers sundhed og den offentlige sikkerhed eller væsentlige gavnlige virkninger på miljøet, eller, efter udtalelse fra Kommissionen, andre bydende nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser.«
12. Kommissionens beslutning 2004/69/EF af 22. december 2003 om vedtagelse af liste over lokaliteter af fællesskabsbetydning i det alpine biogeografiske område i henhold til direktivet (EUT 2004 L 14, s. 21, herefter »den anfægtede beslutning«) blev vedtaget i henhold til nævnte direktivs artikel 4, stk. 2, tredje afsnit. Blandt de på listen opførte lokaliteter af fællesskabsbetydning er følgende lokaliteter:
– DE 8239304 Hochries-Laubensteingebiet und Spitzstein
– DE 8429303 Kienberg mit Magerrasen im Tal der Steinacher Ach.
13. Den første sagsøger er ejer af en fast ejendom på den lokalitet af fællesskabsbetydning, der har referencen DE 8239304. Den anden sagsøger er et ikke-erhvervsdrivende selskab, som omfatter ejerne af fast ejendom på den lokalitet af fællesskabsbetydning, der har referencen DE 8429303. Sagsøgerne driver deres skovbrugsarealer i forbindelse med virksomheder, der er oprettet til dette formål.
Retsforhandlinger
14. Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 8. april 2004 har sagsøgerne anlagt nærværende sag.
15. Ved processkrift indgivet til Rettens Justitskontor den 2. september 2004 har Republikken Finland (herefter »intervenienten«) anmodet om tilladelse til at intervenere i sagen til støtte for Kommissionens påstande. Ved kendelse af 14. oktober 2004 har formanden for Rettens Første Afdeling tilladt denne intervention. Intervenienten har indgivet et skriftligt indlæg, som alene omhandler formaliteten. Sagsøgerne og Kommissionen har ikke indgivet bemærkninger til dette indlæg.
16. Ved processkrift indleveret til Rettens Justitskontor den 28. september 2004 har Kommissionen fremsat en formalitetsindsigelse i henhold til artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement. Sagsøgerne har indgivet deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen den 17. november 2004.
Parternes påstande
17. Kommissionen har i formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Sagen afvises.
– Sagsøgerne tilpligtes at betale sagens omkostninger.
18. Intervenienten har i sit skriftlige indlæg nedlagt påstand om, at sagen afvises.
19. Sagsøgerne har i deres bemærkninger til formalitetsindsigelsen nedlagt følgende påstande:
– Formalitetsindsigelsen forkastes.
– Den anfægtede beslutning annulleres.
– Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
20. I henhold til procesreglementets artikel 114 kan Retten, hvis en part ønsker det, tage stilling til, om sagen bør afvises, uden at indlede behandlingen af sagens realitet. Der forhandles mundtligt om formalitetsindsigelsen, medmindre Retten bestemmer andet. I denne sag finder Retten, at de oplysninger, der fremgår af sagen, er tilstrækkelige, og at det ikke er nødvendigt at indlede den mundtlige forhandling.
Parternes argumenter
21. Kommissionen har principalt anført, at sagsøgerne ikke har søgsmålsinteresse.
22. Kommissionen er af den opfattelse, at den anfægtede beslutning udelukkende er en foreløbig foranstaltning som omhandlet i Domstolens dom af 11. november 1981, IBM mod Kommissionen (sag 60/81, Sml. s. 2639, præmis 10). Den anfægtede beslutning er ikke en anfægtelig retsakt, idet opstillingen af listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning ikke afslutter den procedure, der har til formål at oprette Natura 2000-nettet.
23. Kommissionen har påpeget, at den anfægtede beslutning ikke direkte påvirker sagsøgernes retsstilling. Ifølge Kommissionen vil der først opstå eventuelle retsvirkninger for sagsøgerne, når de nationale myndigheder træffer foranstaltninger i medfør af direktivet og den anfægtede beslutning.
24. Kommissionen er følgelig af den opfattelse, at den anfægtede beslutning på ingen måde har retsvirkninger for sagsøgerne. Følgelig har sagsøgerne i mangel af søgsmålsinteresse ikke kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af denne beslutning i henhold til artikel 230, stk. 4, EF.
25. Kommissionen har subsidiært anført, at sagsøgerne ikke er umiddelbart og individuelt berørt.
26. Kommissionen er med hensyn til spørgsmålet, om sagsøgerne er umiddelbart berørt, af den opfattelse, at konsekvenserne af opstillingen af listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, nemlig medlemsstaternes forpligtelse til at udpege disse lokaliteter som særlige bevaringsområder og til at fastsætte bevaringsforanstaltninger for dem, ikke indtræder automatisk. Selv om listen over lokaliteter på bindende måde fastsætter områdernes udstrækning samt hvilke naturtyper og arter der skal beskyttes, bevarer medlemsstaterne et vist skøn vedrørende de bevaringsforanstaltninger, der er specificeret i direktivets artikel 6, stk. 1. Kun disse foranstaltninger påvirker sagsøgernes retsstilling. Det er således utænkeligt, at sagsøgerne er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning.
27. Kommissionen har tilføjet, at det heller ikke følger af direktivets artikel 4, stk. 5, som bestemmer, at en lokalitet er omfattet af artikel 6, stk. 2, 3 og 4, så snart den er opført på listen i stk. 2, tredje afsnit, at sagsøgerne er umiddelbart berørt. Kommissionen har herved anført, at direktivets artikel 6, stk. 2, opstiller en forpligtelse til at undgå forringelse og forstyrrelse af lokaliteten. Samme direktivs artikel 6, stk. 3 og 4, fastsætter en godkendelsesprocedure for alle planer eller projekter, der kan påvirke lokaliteten. I de to tilfælde er der tale om forpligtelser, der påhviler medlemsstaterne og ikke borgerne.
28. Kommissionen har heraf konkluderet, at sagsøgerne, eftersom den anfægtede beslutning således ikke direkte påvirker deres retsstilling, ikke er umiddelbart berørt af nævnte beslutning og følgelig ikke har kompetence til at anlægge et annullationssøgsmål.
29. For så vidt angår spørgsmålet om sagsøgerne er individuelt berørt, er det Kommissionens opfattelse, at den anfægtede beslutning hverken fastsætter rettigheder eller forpligtelser for ejerne af fast ejendom, men blot opstiller en liste over de lokaliteter, hvorpå andre bestemmelser efterfølgende finder anvendelse, idet disse bestemmelser heller ikke vedrører den faste ejendom. Formålet med disse bestemmelser er at beskytte lokaliteterne mod en forringelse af deres bevaringsstatus, uanset hvilken adfærd der ligger til grund for denne forringelse.
30. Kommissionen er af den opfattelse, at sagsøgerne, eftersom den anfægtede beslutning ikke pålægger ejerne af fast ejendom nogen forpligtelser, ikke kan gøre gældende, at beslutningen berører deres specifikke rettigheder eller har påført dem et særligt tab, der kan individualisere dem i forhold til alle andre erhvervsdrivende. Selv om det antages, at beslutningen kan pålægge sagsøgerne forpligtelser, følger dette af en objektivt bestemt situation, nemlig den geografiske beliggenhed af de lokaliteter, der er opført i bilaget.
31. Ifølge Kommissionen er sagsøgerne heller ikke individualiserede ved den omstændighed, at Kommissionen i henhold til specifikke bestemmelser er forpligtet til at tage hensyn til, hvilke konsekvenser den retsakt, den påtænker at vedtage, har for sagsøgernes situation. Ifølge Kommissionen er det kun rent videnskabelige kriterier vedrørende naturbeskyttelse, som finder anvendelse på den procedure, der har ført til vedtagelsen af den anfægtede beslutning. Desuden var der ingen bestemmelse i fællesskabsretten, som med henblik på vedtagelse af den anfægtede beslutning pålagde Kommissionen at følge en procedure, hvorunder sagsøgerne kunne have gjort rettigheder gældende, såsom retten til at blive hørt.
32. Kommissionen er af den opfattelse, at sagsøgerne derfor ikke er individuelt berørt af den anfægtede beslutning. Kommissionen har på baggrund af ovenstående konkluderet, at sagen bør afvises.
33. Intervenienten har støttet Kommissionens argumentation og ligeledes konkluderet, at sagen bør afvises.
34. Intervenienten har hvad angår spørgsmålet, om sagsøgerne er umiddelbart berørt, tilføjet, at den anfægtede beslutning åbenbart giver medlemsstaterne mulighed for at træffe eller ikke at træffe visse foranstaltninger. Den anfægtede beslutnings virkninger afhænger således af den måde, hvorpå de nationale myndigheder udøver deres skøn.
35. Hvad angår spørgsmålet om sagsøgerne er individuelt berørt, er det intervenientens opfattelse, at den anfægtede beslutning ikke forhindrer dem i at udnytte deres særlige rettigheder og ikke fratager dem deres rettigheder. Beslutningen regulerer nemlig ikke sagsøgernes rettigheder og forpligtelser, men fastsætter udelukkende listen over de geografisk afgrænsede områder. De i stævningen anførte eventuelle negative virkninger er kun indirekte konsekvenser af den anfægtede beslutning.
36. Ifølge intervenienten må det desuden konstateres, at den anfægtede beslutning ikke vedrører sagsøgerne i deres egenskab af indehavere af særlige rettigheder. Såfremt det antages, at beslutningen berører dem, vil det kun kunne være i deres egenskab af ejere af fast ejendom, på samme måde som den berører retsstillingen for alle de ejere af fast ejendom, der er opregnet i bilaget hertil.
37. Intervenienten har endvidere påpeget, at selv om den anfægtede beslutning i givet fald gør det muligt at fastlægge de ejere af fast ejendom, der er omhandlet i beslutningens bilag I, indebærer dette på ingen måde, at sagsøgerne bør anses for at være individuelt berørt, når det står fast, at beslutningen finder anvendelse i henhold til en objektiv faktisk situation, som er fastsat i beslutningen, nemlig naturværdien af de pågældende faste ejendomme (jf. Rettens kendelse af 6.9.2004, sag T-213/02, SNF mod Kommissionen, Sml. II, s. 3047, præmis 59 og den deri nævnte retspraksis).
38. Sagsøgerne har anført, at de er umiddelbart og individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
39. Sagsøgerne har for så vidt angår den omstændighed, at de er umiddelbart berørt, henvist til direktivets artikel 4, stk. 5, som bestemmer, at de lokaliteter, der omhandles i beslutningen, efter vedtagelsen af den anfægtede beslutning er underlagt forbuddet mod forringelse i direktivets artikel 6, stk. 2, og den godkendelsesprocedure, som finder anvendelse på planer eller projekter i henhold til artikel 6, stk. 3 og 4. Sagsøgerne er af den opfattelse, at selv om disse forpligtelser angår medlemsstaterne, er de imidlertid umiddelbart berørt af førnævnte forpligtelser, eftersom artikel 6 skaber direkte forpligtelser til at handle i forhold til sagsøgerne. Ifølge sagsøgerne overlader direktivets artikel 6, stk. 2, 3 og 4, ikke medlemsstaterne noget skøn.
40. Sagsøgerne er for så vidt angår den omstændighed, at de er individuelt berørt, af den opfattelse, at det er ubestridt, at de retlige ulemper, de er blevet påført, ikke afviger grundlæggende fra de ulemper, der er blevet påført de øvrige ejere af grunde, som befinder sig på de lokaliteter, der er omfattet af den anfægtede beslutning. Ifølge sagsøgerne bør der som referencegruppe imidlertid tages hensyn til samtlige grundejere i Fællesskabet.
41. Sagsøgerne har tilføjet, at bestemmelserne i direktivets artikel 6, stk. 2, 3 og 4, medfører begrænsninger i anvendelsen af deres ejendom. Grundenes geografiske beliggenhed er et tilknytningskriterium for den anfægtede beslutning, fordi ordningen i direktivet henviser til dette ene kriterium. Det er ubestridt, at sagsøgerne ikke har nogen mulighed for at anlægge sag til prøvelse af dette direktiv, da de ikke er umiddelbart og individuelt berørt af dette.
42. Sagsøgerne er følgelig af den opfattelse, at kravene om en effektiv domstolsbeskyttelse bliver indholdsløse, såfremt ejerne ikke anses for at være individuelt berørt af den anfægtede beslutning, eftersom de udelukkende er berørt som følge af deres ejendoms geografiske beliggenhed.
Rettens bemærkninger
43. I henhold til artikel 230, stk. 4, EF kan »[e]nhver fysisk eller juridisk person […] indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som, skønt de er udfærdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt«.
44. Eftersom det er ubestridt, at sagsøgerne ikke er adressater for den anfægtede beslutning, må det undersøges, om beslutningen berører dem umiddelbart og individuelt.
45. Hvad angår spørgsmålet, om sagsøgerne er umiddelbart berørt, bemærkes, at denne betingelse i det foreliggende tilfælde kræver, at den anfægtede beslutning umiddelbart har indvirkning på sagsøgernes retsstilling, og at den ikke overlader et skøn til adressaterne, der skal gennemføre den, men gennemførelsen skal ske helt automatisk, udelukkende i medfør af fællesskabsretsreglerne og uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. Domstolens dom af 5.5.1998, sag C-386/96 P, Dreyfus mod Kommissionen, Sml. I, s. 2309, præmis 43 og den deri nævnte retspraksis, samt Rettens dom af 27.6.2000, forenede sager T-172/98 og T-175/98 – T-177/98, Salamander m.fl. mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 2487, præmis 52).
46. Dette indebærer, at i det tilfælde, hvor en institutions fællesskabsretsakt er rettet til en medlemsstat, og den handling, som medlemsstaten skal udføre til gennemførelse af retsakten, sker automatisk, eller hvor konsekvenserne af den pågældende retsakt på den ene eller anden måde gælder entydigt, berører retsakten således umiddelbart enhver person, som er berørt af handlingen. Hvis retsakten derimod giver medlemsstaten mulighed for at handle eller undlade at handle, eller ikke forpligter den til at handle på en bestemt måde, er det medlemsstatens handling eller undladelse, som umiddelbart berører den berørte person, og ikke retsakten i sig selv (jf. i denne retning Rettens kendelse af 10.9.2002, sag T-223/01, Japan Tobacco og JT International mod Parlamentet og Rådet, Sml. II, s. 3259, præmis 46).
47. Retten finder ikke, at det kan antages, at den anfægtede beslutning, der som lokaliteter af fællesskabsbetydning udpeger områder i Tyskland, hvorpå sagsøgerne ejer grunde, i sig selv påvirker sagsøgernes retsstilling. Den anfægtede beslutning indeholder ingen bestemmelse hvad angår ordningen til beskyttelse af lokaliteter af fællesskabsbetydning, såsom bevarelsesforanstaltninger eller godkendelsesprocedurer. Beslutningen berører således hverken rettighederne og forpligtelserne for ejerne af fast ejendom eller udøvelsen af disse rettigheder. I modsætning til det af sagsøgerne anførte forpligter optagelsen af disse lokaliteter på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning på ingen måde erhvervsdrivende eller privatpersoner.
48. Direktivets artikel 4, stk. 4, præciserer, at når en lokalitet af Kommissionen er blevet anerkendt som en lokalitet af fællesskabsbetydning, udpeger den pågældende medlemsstat denne lokalitet som »særligt bevaringsområde« inden for højst seks år. I denne forbindelse bestemmes i direktivets artikel 6, stk. 1, at medlemsstaterne iværksætter de nødvendige bevaringsforanstaltninger for de særlige bevaringsområder, og dette for at opfylde de økologiske behov for den naturtype og de arter, der findes på lokaliteterne.
49. I direktivets artikel 4, stk. 5, bestemmes ligeledes, at en lokalitet, så snart den er opført på listen over lokaliteter af fællesskabsbetydning, er omfattet af artikel 6, stk. 2, 3 og 4.
50. Direktivets artikel 6, stk. 2, bestemmer således, at medlemsstaterne træffer passende foranstaltninger for at undgå forringelse af naturtyperne og levestederne for arterne i de særlige bevaringsområder samt forstyrrelser af de arter, for hvilke områderne er udpeget, for så vidt disse forstyrrelser har betydelige konsekvenser for dette direktivs målsætninger.
51. Direktivets artikel 6, stk. 3, bestemmer ligeledes, at alle projekter, der ikke er direkte forbundet med eller nødvendige for lokalitetens forvaltning, men som kan påvirke en sådan lokalitet væsentligt, vurderes med hensyn til deres virkninger på lokaliteten under hensyn til bevaringsmålsætningerne for denne. På baggrund af konklusionerne af vurderingen af virkningerne på lokaliteten, giver de kompetente nationale myndigheder først deres tilslutning til et projekt, når de har sikret sig, at det ikke skader lokalitetens integritet. I denne forbindelse præciseres i direktivets artikel 6, stk. 4, at hvis et sådant projekt skal gennemføres af nødvendige hensyn til væsentlige samfundsinteresser, træffer medlemsstaten alle nødvendige kompensationsforanstaltninger for at sikre, at den globale sammenhæng i Natura 2000 beskyttes.
52. Ved læsningen af førnævnte forpligtelser, som påhviler de pågældende medlemsstater, når lokaliteterne af fællesskabsbetydning er blevet udpeget ved den anfægtede beslutning, må det konstateres, at ingen af disse forpligtelser finder umiddelbart anvendelse på sagsøgerne. Alle disse forpligtelser kræver nemlig en retsakt fra den pågældende medlemsstat, hvorved denne præciserer, hvorledes den tilsigter at gennemføre den pågældende forpligtelse, hvad enten der er tale om nødvendige bevaringsforanstaltninger (direktivets artikel 6, stk. 1), passende foranstaltninger for at undgå forringelse af lokaliteten (direktivets artikel 6, stk. 2), eller den tilslutning, de kompetente nationale myndigheder skal give til et projekt, der kan påvirke lokaliteten væsentligt (direktivets artikel 6, stk. 3 og 4).
53. Det fremgår derfor af direktivet, på grundlag af hvilket den anfægtede beslutning er vedtaget, at dette binder medlemsstaten med hensyn til det tilsigtede mål, men overlader de nationale myndigheder kompetencen med hensyn til de bevaringsforanstaltninger, der skal træffes, og de godkendelsesprocedurer, der skal følges. Denne konklusion kan ikke ændres ved, at det skøn, som således indrømmes medlemsstaterne, bør udøves i overensstemmelse med direktivets målsætninger.
54. Det følger heraf, at sagsøgerne ikke er umiddelbart berørt af den anfægtede beslutning som omhandlet i artikel 230, stk. 4, EF, og at søgsmålet følgelig bør afvises, uden at det er nødvendigt at behandle spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgerne er individuelt berørt af den anfægtede beslutning.
55. Imidlertid vil sagsøgerne, når de ikke har mulighed for at påstå den anfægtede beslutning annulleret, kunne anfægte de foranstaltninger, der er truffet i henhold til direktivets artikel 6, og som berører dem, og de har herved mulighed for at påberåbe sig beslutningens ulovlighed for de nationale domstole, som træffer afgørelse under overholdelse af artikel 234 EF (Domstolens dom af 17.11.1998, sag C-70/97 P, Kruidvat mod Kommissionen, Sml. I, s. 7183, præmis 48 og 49, samt Rettens kendelse af 12.7.2000, sag T-45/00, Conseil national des professions de l’automobile m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2927, præmis 26).
Sagens omkostninger
56. I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgerne har tabt sagen, bør de pålægges at betale de af Kommissionen afholdte omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.
57. I henhold til procesreglementets artikel 87, stk. 4, første afsnit, bærer medlemsstater, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger. I denne sag bør det derfor pålægges Republikken Finland at bære sine egne omkostninger.
Afgørelse
På grundlag af disse præmisser
bestemmer
RETTEN (Første Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsøgerne bærer deres egne omkostninger og betaler de af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber afholdte omkostninger.
3) Republikken Finland bærer sine egne omkostninger.
Således bestemt i Luxembourg den 22. juni 2006.