61974C0077
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT G. REISCHL
FREMSAT DEN 19. JUNI 1975 (
1
)
Høje Ret.
Af den række søgsmål, hr. Küster har indgivet mod Europa-Parlamentet, skal jeg i dag behandle det, der vedrører besættelsen af stillingen som afdelingschef (lønklasse A 3), i generaldirektoratet for forskning og dokumentation.
Denne stilling blev meddelt ledig ved opslag nr. 892 af 28. september 1973. Det blev udtrykkeligt oplyst, at formanden for parlamentet havde besluttet, af stillingen først skulle søges besat ved forfremmelse eller forflyttelse. I henhold hertil indsendte sagsøgeren sin ansøgning den 3. oktober 1973. Der blev imidlertid ikke tale om en forfremmelse, hvorimod der den 23. november blev indledt en intern udvælgelsesprocedure A/45 med henblik på besættelse af stillingen. Også til denne udvælgelsesprøve indsendte sagsøgeren en ansøgning, nemlig den 30. november 1973. Ved udvælgelsesprøven kom han imidlertid ikke på egnethedslisten, på grundlag af hvilken der ved beslutning af 15. februar 1974 blev udnævnt en anden ansøger.
Dette foranledigede sagsøgeren til den 17. marts 1974 at rette en formel klage til formanden for Parlamentet. Heri anmodede han om, at udnævnelsesbeslutningen måtte blive annulleret og han selv ansat i den opslåede afdelingslederstilling. Da han ikke fik noget svar herpå, anlagde han den 16. oktober 1974 sag ved Domstolen.
Med dette søgsmål ønsker han at få det stiltiende afslag på sin administrative klage erklæret ugyldigt og få fastlået, at den som afslutning på udvælgelsesprocedure A/45 trufne udnævnelsesbeslutning er restsstridig og derfor skal ophæves.
Min stilling til disse påstande er følgende:
1.
Først har jeg undersøgt påstanden om krænkelse af tjenestemandsvedtægtens artikel 29.
I denne henseende gør sagsøgeren gældende, at hans foresatte havde anerkendt ham som forfremmelsesemne. I et sådant tilfælde er ansættelsesmyndigheden efter tjenestemandsvedtægtens artikel 29 forpligtet til at gøre brug af forfremmelsesmuligheden; der skulle derfor slet ikke være indledt nogen intern udvælgelsesprocedure. Sagsøgeren er desuden af den opfattelse, at det i hvert fald må fastslås, om der er foretaget en vurdering af forfremmelsesmulighederne, og at der, hvis der ikke sker forfremmelse, må gives en begrundelse derfor. Da disse krav ikke er opfyldt, må overgangen til næste etape i udvælgelsesproceduren, nemlig den interne udvælgelsesprøve, anses for ukorrekt.
Allerede i sag 23/74 (Dom af 12. marts 1975, Küster mod Europa-Parlamentet) fremførtes en tilsvarende indvending. I mit forslag til afgørelse gav jeg udtryk for den opfattelse, at sagsøgerens synspunkt ikke var holdbart Man kan ikke af tjenestemandsvedtægtens artikel 29 udlede nogen pligt i den forstand, sagsøgeren gør gældende til at foretage forfremmelse; man kan derimod gå over til en intern udvælgelsesprøve, når saglige grunde taler derfor, selv hvis der findes en række ansøgere, som kan forfremmes. Der er efter vedtægten heller ikke nogen pligt til af begrunde en beslutning om at se bort fra forfremmelsesemner og gå over til en intern udvælgelsesprøve. Denne opfattelse tog afdelingen til følge, og den fremhævede i sin dom navnlig, at det er fuldt ud berettiget at indlede en intern udvælgelsesprøve, selv om der er flere ansøgere, som ville kunne ansættes i stillingen ved forfremmelse.
Denne opfattelse må derfor lægges til grund. Dette betyder, at iværksættelsen af den interne udvælgelsesprøve, hvori efter Domstolens retspraksis også midlertidigt ansatte skal kunne deltage, ikke er i strid med tjenestemandsvedtægtens artikel 29, selv om der i det foreliggende tilfælde efter parlamentets oplysninger var en hel række ansøgere, som man kunne ansætte i stillingen ved forfremmelse. Den første søgsmålsgrund kan derfor ligesom i sag 23/74 ikke tages til følge.
2.
De videre klagepunkter vedrører udvælgelsesproceduren. For det første udpegningen af udvælgelseskomiteen og for det andet den af denne foretagne bedømmelse af de forskellige ansøgere.
a)
Ligesom i de andre søgsmål har sagsøgeren — for at begynde hermed — gjort gældende, at udvælgelseskomiteen ikke er blevet udpeget på retsgyldig måde. Udpegningen af komiteen ved Parlamentets generalsekretær er ikke korrekt, fordi den er baseret på en beslutning fra 1971 om udpegning af ansættelsesmyndigheden, som ikke er blevet offentliggjort eller bragt til personalets kendskab.
Denne klage har jeg allerede i alt væsentligt imødegået i mit forslag til afgørelse i sag 23/74. Denne opfattelse har afdelingen — som det fremgår af afvisningen — stiltiende lagt til grund. Jeg har i forslaget til afgørelse i sag 80/74 (Henrich mod Europa-Parlamentet) påvist, at heller ikke .forskellige nye argumenter nødvendigvis fører til en anden slutning. Jeg henviser for nemheds skyld dertil, altså til argumenterne vedrørende artikel 25, 90 og 110 i tjenestemandsvedtægten, og jeg vil nu afsluttende fastholde, at man af den angiveligt manglende offentliggørelse af bemyndigelsen til generalsekretæren til at udpege udvælgelseskomiteerne givet ikke kan udlede, at udvælgelsesproceduren må annulleres.
b)
Hvad angår gennemførelsen af udvælgelsesproceduren viser det sig strakt, at en hel række af sagsøgerens klagepunkter er identiske med klagepunkter, som er blevet fremført og behandlet i sagerne 23/74 og 80/74. Dette kan ikke forbløffe, da de samme kriterier — det forsikrer man os — har fundet anvendelse ved gennemførelsen af den nu foreliggende udvælgelsesprocedure som ved udvælgelsesprocedure A/43.
Så vidt der er overensstemmelse mellem klagepunkterne, forekommer det mig derfor ikke nødvendigt at behandle dem endnu engang, ihvertfald for så vidt der ikke under denne sag er fremført nye synspunkter. Jeg henviser derfor også i denne forbindelse blot til mine bemærkninger i de andre forslag til afgørelser. Dette gælder for det første det forhold, at udvælgelseskomiteen har haft en samtale med ansøgerne og har videregivet notater derom. Det gælder envidere den begrænsede hensyntagen til ansøgernes anciennitet. Og det gælder den påståede manglende hensyntagen til sagsøgerens særlige erfaring og muligheder for forfremmelse. Endelig gælder det også den påståede manglende bedømmelse af evnen til at udtrykke sig skriftligt på flere officielle sprog, hvorom jeg har sagt, hvad der kan siges i forslaget til afgørelse i sag 80/74.
Dermed er det i denne sammenhæng kun nødvendigt at gå nærmere ind på tre klagepunkter, som ikke er blevet fremført i andere søgsmål. Det drejer sig om henvisningen til, at den omtalte ansøger i rubrikken »anciennitet« fik 5 point, skønt han kun var midlertidigt ansat. Det drejer sig endvidere om det forhold, at såvel sagsøgeren som den udnævnte tjenestemand efter kriterium nr. 12 i udvælgelsesprøve A/43 fik en anden karakter end i udvælgelsesprøve A/45, og det drejer sig endelig om den omstændighed, at den omtalte ansøger efter kriterium 7 fik 7 point, skønt der ikke fandtes nogen udtalelse om ham efter tjenestemandsvedtægtens artikel 43.
Dertil må man efter min opfattelse sige følgende:
—
Det mindst problematiske er det første af de anførte klagepunkter. Udvælgelseskomiteens adfærd giver i denne henseende ingen anledning til indsigelser. Selv om den udnævnte ansøgers kontraktsmæssige arbejde ved et udvalg under Europa-Parlamentet er blevet medregnet ved udmålingen af ancienniteten, er dette berettiget, allerede fordi dette arbejde givetvis har indebåret en intens beskæftigelse med fællesskabsaktiviteter. Ikke mindst fordi det åbenart var meningen med det pågældende kriterium, at der skulle vægt på »erfaring inden for fællesskabsarbejde«, kan man anerkende en ligestilling med anciennitet i vedtægtens forstand. Derfor foreligger der for så vidt ikke nogen fejl ved udvælgelsesproceduren.
—
Derimod kunne den divergerende karaktergivning for den udnævnte ansøger og sagsøgeren i udvælgelsesprøverne A/43 og A/45 forekomme betænkelig. Sagsøgeren fik faktisk i udvælgelsesprøve A/43 seks point efter kriterium nr. 12 og tre point i udvælgelsesprøve A/45, mens den udnævnte ansøger efter dette kriterium i A/43 fik fire point i A/43 og syv i A/45. Og disse karakterer blev givet på grundlag af en forholdsvis kort samtale, som var fælles for begge udvælgelsesprøver, og hvorunder sprogkundskaberne desuden blev prøvet.
Jeg vil dog straks tilføje, at den betænkelighed, jeg for så vidt nærede i begyndelsen, forsvandt ved nærmere undersøgelse, nemlig efter at jeg havde hørt vidnet Opitz forklaring.
Det må faktisk ikke glemmes, at opslagene vedrørte forskellige stillinger, og at dette fremgik af opslagene selv. Dette havde komiteen — som det blev forsikret os — taget hensyn til ved valget af tilsvarende spørgsmål vedrørende de forskellige arbejdsområder. Ved besvarelsen fik det da betydning, hvilke arbejdsområder de forskellige ansøgere hørte til. Dermed er det forklarligt, at den erfaring, en ansøger havde opnået ved arbejde for et udvalg, medførte en højere karakter i den udvælgelsesprøve, der vedrørte dette arbejdsområde. Når man i denne sammenhæng desuden tager i betragtning, at der kunne noteres afgivelser som de her anførte for en række ansøgeres vedkommende, kan man givet ikke anse den indvendig, at komiteen skulle have manipuleret til skade for sagsøgeren og til fordel for den udnævnte ansøger, for godtgjort
Jeg er derfor overbevist om, at det heller ikke udfra dette synspunkt er berettiget at antage, at udvælgelsesproceduren var behæftet med mangler.
—
Om det forhold, at den udnævnte ansøger efter kriterium 7 fik karakteren 7, skønt der ikke for ham som midlertidigt ansat fandtes udtalelser i den betydning, der er forudsat i artikel 43 i tjenestemandsvedtægten, er det nærliggende — hvad sagsøgeren også har gjort — at henvise til dommen i sag 23/74. Deri blev det anført, at det med rette kan kritiseres, at der gives ansøgere point efter kriterium 7, såfremt der ikke foreligger en udtalelse efter artikel 43 i tjenestemandsvedtægten. Det er ikke muligt at give sådanne ansøgere fiktive karakterer. Dette synes at medføre, at udvælgelsesprocedure A/45 var mangelfuld, fordi der heri blev gået frem på nævnte måde, og navnligt at ansættelsesmyndighedens udnævnelse af den valgte ansøger må annulleres, fordi han uden de pågældende point slet ikke var blevet optaget på egnethedslisten.
Efter indlæggene under den mundtlige forhandling nærer jeg dog alvorligt tvivl om, at dette er det rigtige udfald. Der er for så vidt flere omstændigheder at tage i betragtning.
Jeg fandt henvisningen til den grundsætning om ligestilling, som må respekteres ved gennemførelsen af udvælgelsesprocedurer, vigtig. Det stemmer dårligt overens hermed, at man på den ene side lader midlertidigt ansatte deltage i interne udvælgelsesprøver og på den anden side vælger eller håndhæver sådanne kriterier, at disse ansatte i praksis på forhånd har tabt løbet. Interessant er desuden henvisningen fra sagsøgtes - advokat til, at der under kriterium 7 ikke alene tales om »notations« (bedømmelser) men også om »appréciations professionnelles dans les institutions communautaires« (faglige vurdering inden for fællesskabsinstitutionerne). Dette giver fuld mulighed for at tage hensyn til akter, som indeholder bedømmelser af samme karakter som udtalelserne efter artikel 43. Endelig er det efter min mening af betydning, at der i virkeligheden ikke blev givet den udnævnte ansøger en fiktiv karakter. Han fik ikke blot et gennemsnitspointtal på grundlag af de andre ansøgeres karakterer, men der var et virkeligt grundlag for hans pointtal. Som vi fik forklaret, tog komiteen i betragning, at den pågældende ansøger i flere år havde arbejdet for Europa-Parlamentets gruppetjeneste. Desuden kunne udvælgelseskomiteens medlemmer, som kendte ansøgeren godt fra tjenesten i Fællesskabet, henholde sig til ansøgerens akter, som bekræftede deres bedømmelse.
Efter min opfattelse må man anerkende denne fremgangsmåde som sagligt korrekt Også selv om man tager udgangspunkt i den i dom 23/74 tilkendegivne opfattelse, er der ingen grund til at erklære udvælgelsesproceduren for mangelfuld på grund af karaktergivningen angående kriterium nr. 7.
3.
Dermed mangler vi kun at undersøge berettigelsen af sagsøgerens to sidste klagepunkter, nemlig for det første den påstand, at den foretagne udnævnelse er ukorrekt, fordi den pågældende ansøger var placeret sidst på egnethedslisten, og for det andet det klagepunkt, at den udnævnte ansøger med urette blev indplaceret direkte på løntrin 6 i lønklasse A 3, hvilket svarer til en fiktiv anciennitet beregnet fra 1962.
Hvis man lægger min hidtidige vurdering til grund, hvis man altså går ud fra, at udvælgelsesproceduren ikke var mangelfuld, og at egnethedslisten var korrekt udarbejdet, så må man, egentlig, hvad angår det første punkt, fastlå, at der mangler søgsmålsinteresse. Det må man hævde, eftersom en annulation af udnævnelsesbeslutningen på det foreliggende grundlag ikke ville betyde, at sagsøgeren kom i betragtning, da han jo overhovedet ikke af udvælgelseskomiteen var blevet optaget på egnethedslisten.
Bortset herfra måtte man vedrørende det saglige indhold af påstanden gøre følgende bemærkninger: Efter retspraksis (jf. dommen i sag 62/65 (Dom af 15. december 1966, Manilo Serio mod Kommissionen for Euratom; Sammlung der Rechtsprechung bind 1966, s. 853), gælder der utvivlsomt den grundsætning, at ansættelsesmyndigheden ved en udnævnelse på grundlag af en udvælgelsesprøve ikke uden vægtige grunde kan afvige fra resultatet af prøven, som det fremgår af egnethedslisten. Denne grundsætning er dog kun tilsyneladende blevet tilsidesat i det foreliggende tilfælde. Det er vigtigt at erindre sig, at der af de ansøgere, som var opført på egnethedslisten for den udnævnte ansøger, var syv, som måtte lades ude af betragtning, da de blev udnævnt i andre stillinger. Hvis man nu kun ser på resten og tager i betragning, at ansættelsesmyndigheden ikke uden videre er strengt bundet af egnethedslistens rækkefølge, må man indrømme, at der i betragning af den beskedne forskel i bedømmelserne ikke kan tales om en væsentlig afvigelse i den betydning, der er omhandlet i retspraksis, det vil sige om en afvigelse, som i retssagen ville have krævet en særlig begrundelse.
Hvad angår den anden påstand — om den urigtige indplacering — er det tilstrækkeligt at slå fast, at der i denne henseende i alle tilfælde ikke foreligger nogen søgsmålsinteresse. Når der ikke er nogen anledning til at annullere den anfægtede udnævnelsesbeslutning af andre grunde, hvorfor sagsøgeren ikke har nogen udsigt til selv at komme i betragtning ved besættelsen af den omtvistede stilling, kan han heller ikke have nogen retlig interesse i, om tjenestemandsvedtægtens regler om indplaceringen inden for en lønklasse bliver overholdt. Denne del af den anfægtede belutning indeholder med andre ord ikke noget klagepunkt imod sagsøgeren.
De netop behandlede søgsmålsgrunde må herefter utvilsomt anses for ubegrundede.
4.
Til slut må man vel også gå nærmere ind på en påstand, som sagøgte nedlagde i sit andet skriftlige indlæg. Den angår en formulering, som sagsøgeren anvendte i replikken, og går ud på, at anbringendet om, at udvælgelseskomiteen skulle have manipuleret under proceduren, slettes af replikken.
Dertil skal jeg bemærke, at man godt kan have den opfattelse, at sagsøgeren har anvendt et ret stærkt udtryk i den nævnte sammenhæng. Når det kommer til stykket, siger dette udtryk vel imidlertid næppe mere end mange påstande om magtmisbrug. Derfor vil jeg også finde det tilstrækkeligt, om det i dommen klart kommer til udtryk, at der ikke er noget grundlag for påstanden. Jeg vil ikke anse en særlig beslutning om slettelse for hensigtsmæssig, men jeg overlader afgørelsen heraf til Domstolens skøn.
5.
Herefter foreslår jeg, at det af Klister indgivne søgsmål forkastes som ubegrundet, og at spørgsmålet om sagsomkostningerne afgøres i henhold til artikel 70 i procesreglementet.
(
1
) – Oversat fra tysk.