62006CC0456
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
ELEANOR SHARPSTON
fremsat den 17. januar 2008 (
1
)
Sag C-456/06
Peek & Cloppenburg KG
mod
Cassina SpA
»Ophavsret — direktiv 2001/29/EF — artikel 4, stk. 1 — spredning til almenheden ved salg eller på anden måde af det originale værk eller et eksemplar heraf — brug af reproduktioner af ophavsretligt beskyttede møbler som udstillingsinventar i et salgslokale og som dekoration i et udstillingsvindue — ingen overdragelse af ejendomsretten hertil eller besiddelsen heraf«
1.
I denne forelæggelse fra Bundesgerichtshof (forbundsdomstolen), Tyskland, anmodes Domstolen om vejledning vedrørende fortolkningen af artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet (herefter »ophavsretsdirektivet« eller »direktivet«) (
2
).
2.
Sagen vedrører møbler, som på det relevante tidspunkt ikke var ophavsretligt beskyttet i den medlemsstat, hvor de blev fremstillet, og hvor Peek & Cloppenburg KG (herefter »Peek & Cloppenburg«) erhvervede dem, hvorimod de var ophavsretligt beskyttet i den medlemsstat, hvori denne virksomhed stillede dem til rådighed for midlertidig brug i offentlige hvileområder i en af virksomhedens butikker og fremviste dem i en anden butiks vindue. Domstolen er blevet spurgt, om sådan brug af møbler udgør »spredning til almenheden ved salg eller på anden måde« i den i ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand. I bekræftende fald er Domstolen blevet spurgt, om udøvelsen af spredningsretten under omstændighederne i den foreliggende sag er forenelig med artikel 28 EF.
Relevante retsforskrifter
Ophavsretsdirektivet
3.
Ophavsretsdirektivet tilsigter, således som dets titel siger, at harmonisere visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder (
3
), herunder retten til at give tilladelse til spredning til almenheden af værker, der er beskyttet ved sådanne rettigheder, eller eksemplarer af sådanne værker.
4.
Direktivets præambel indeholder følgende betragtninger:
»3)
Den foreslåede harmonisering medvirker til gennemførelsen af de fire friheder på det indre marked og respekterer de grundlæggende retsprincipper, særlig ejendomsretten — herunder den intellektuelle ejendomsret — ytringsfriheden og almenhedens interesse.
4)
En harmoniseret retlig ramme for ophavsret og beslægtede rettigheder vil i kraft af den øgede retssikkerhed samtidig med overholdelsen af et højt beskyttelsesniveau for de intellektuelle ejendomsrettigheder medføre betydelige investeringer i kreativ og innovativ virksomhed […]
[…]
9)
Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces. En sådan beskyttelse bidrager til at bevare og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere, kulturen, industrien og almenheden generelt. Intellektuel ejendomsret er derfor blevet anerkendt som en integrerende del af ejendomsretten.
10)
Hvis ophavsmænd og kunstnere skal kunne fortsætte deres kreative og kunstneriske arbejde, er det nødvendigt, at de modtager et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og det samme gælder producenterne, der skal kunne finansiere dette arbejde. De investeringer, der er nødvendige for at fremstille varer som f.eks. fonogrammer, film eller multimedieprodukter og tjenesteydelser som f.eks. bestillingstjenester, er meget betydelige. En passende retlig beskyttelse af intellektuelle ejendomsrettigheder er nødvendig for at sikre et sådant vederlag og muliggøre et tilfredsstillende afkast af investeringerne.
11)
En effektiv og rigoristisk beskyttelsesordning for ophavsret og beslægtede rettigheder er et af de vigtigste redskaber til at sikre de nødvendige ressourcer til skabelsesprocessen og kulturproduktion i Europa og navnlig garantere skabende og udøvende kunstneres uafhængighed og værdighed.
[…]
15)
Den diplomatiske konference, der blev afholdt inden for rammerne af Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO) i december 1996, førte til vedtagelsen af to nye traktater, nemlig WIPO-traktaten om ophavsret og WIPO-traktaten om fremførelser og fonogrammer, der vedrører henholdsvis beskyttelse af ophavsmænd og beskyttelse af udøvende kunstnere og fremstillere af fonogrammer. Disse traktater ajourfører i væsentligt omfang den internationale beskyttelse af ophavsret og beslægtede rettigheder, herunder den såkaldte digitale agenda, og forbedrer mulighederne for internationalt at bekæmpe piratvirksomhed. Fællesskabet og de fleste medlemsstater har allerede undertegnet traktaterne, og forberedelserne til Fællesskabets og medlemsstaternes ratifikation af traktaterne er i gang. Dette direktiv tjener ligeledes til at gennemføre et vist antal af disse nye internationale forpligtelser.
[…]
21)
Dette direktiv definerer de handlinger, der er omfattet af reproduktionsretten hvad angår de forskellige rettighedshavere. Definitionen bør være i overensstemmelse med gældende fællesskabsret. Det er nødvendigt med en bred definition af disse handlinger for at sikre retssikkerhed i det indre marked.
[…]
23)
Dette direktiv bør medføre en yderligere harmonisering af ophavsmænds ret til overføring til almenheden. Denne ret skal opfattes bredt som omfattende enhver overføring til den del af almenheden, som ikke befinder sig på det sted, hvorfra overføringen finder sted. Denne ret omfatter enhver sådan form for trådbunden eller trådløs transmission eller retransmission af et værk til almenheden, herunder udsendelse i radio og fjernsyn. Denne ret bør dog ikke omfatte andre handlinger.
[…]
28)
Ophavsretlig beskyttelse efter dette direktiv omfatter eneretten til at kontrollere spredning af et værk, der indgår i et fysisk gode. Første salg i Fællesskabet af et originalværk eller eksemplarer heraf foretaget af rettighedshaveren eller med dennes samtykke udtømmer retten til at kontrollere videresalg af den pågældende frembringelse i Fællesskabet. Retten bør ikke udtømmes i forbindelse med videresalg af et originalværk eller eksemplarer heraf foretaget af rettighedshaveren eller med dennes samtykke uden for Fællesskabet. Udlejnings- og udlånsrettighederne for ophavsmænd er fastsat i direktiv 92/100/EØF. Retten til spredning i henhold til dette direktiv gælder med forbehold af bestemmelserne vedrørende udlejnings- og udlånsrettighederne i kapitel I i det pågældende direktiv.
[…]
60)
Beskyttelsen i henhold til dette direktiv berører ikke nationale eller fællesskabsretlige lovbestemmelser på andre områder, f.eks. i forbindelse med industriel ejendomsret, databeskyttelse, adgangsstyrede og adgangsstyrende tjenester, adgang til offentlige dokumenter og reglen om rækkefølgen af medier, som kan påvirke beskyttelsen af ophavsret og beslægtede rettigheder.«
5.
Artikel 4 bestemmer følgende:
»1.   Medlemsstaterne tillægger ophavsmænd eneret til at tillade eller forbyde enhver form for spredning til almenheden ved salg eller på anden måde af deres originalværker eller eksemplarer heraf.
2.   Spredningsretten udtømmes ikke i Fællesskabet for så vidt angår originalværker eller eksemplarer heraf, medmindre første salg eller anden overdragelse af ejendomsret i Fællesskabet af den pågældende genstand foretages af rettighedshaveren eller med dennes samtykke.«
6.
Artikel 9 bestemmer, at direktivet ikke berører bestemmelser vedrørende bl.a. designrettigheder. Historisk set var sådanne rettigheder i nogle medlemsstater omfattet af ophavsretsbeskyttelsen, mens de i andre blev beskyttet ved særskilt national lovgivning, og i andre igen var de slet ikke beskyttet (
4
).
Internationale konventioner
7.
Ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, svarer til artikel 6, stk. 1, i WIPO (
5
)-traktaten om ophavsret (herefter »WCT«) (
6
). Det er fast retspraksis, at den afledte fællesskabsret så vidt muligt skal fortolkes i overensstemmelse med de internationale aftaler, som Fællesskabet har indgået (
7
).
8.
WCT trådte i kraft den 6. december 2001. Fællesskabet har undertegnet WCT, men har endnu ikke ratificeret den (
8
). Traktaten er ikke desto mindre relevant ved fortolkningen af ophavsretsdirektivet, eftersom 15. betragtning til direktivet fastslår, at direktivet »ligeledes [tjener] til at gennemføre et vist antal af disse nye internationale forpligtelser«, der udspringer af WCT.
9.
Artikel 6 i WCT, der har overskriften »Retten til udbredelse«, har følgende ordlyd:
»1.   Ophavsmændene til litterære og kunstneriske værker har eneret til at tillade, at originalen eller kopier af deres værker gøres tilgængelige for almenheden gennem salg eller anden overdragelse af ejendomsretten.
2.   Intet i denne traktat indskrænker de kontraherende parters frihed til at fastlægge de eventuelle betingelser, på hvilke den i stk. 1 omhandlede rettighed anses for udtømt, når der første gang er foretaget salg eller anden form for overdragelse af ejendomsretten til originalen eller en kopi af værket med ophavsmandens tilladelse.«
National lovgivning
10.
Ophavsretsdirektivets artikel 4 er blevet gennemført i Tyskland ved § 15 og 17 i den tyske Urheberrechtsgesetz (lov om ophavsret, herefter »UrhG«) (
9
).
11.
§ 15, stk. 1, bestemmer, at ophavsmandens enerettigheder omfatter spredningsretten som defineret i § 17.
12.
§ 17, stk. 1, definerer spredningsretten som »retten til at udbyde originalværket eller eksemplaret heraf til almenheden eller bringe originalværket eller eksemplarer heraf i omsætning«.
Hovedsagens baggrund
13.
Den følgende redegørelse for de faktiske omstændigheder er taget fra forelæggelseskendelsen, medmindre andet er anført.
14.
Cassina SpA (herefter »Cassina«) er en italiensk virksomhed, som fremstiller møbler, herunder møbler designet af Charles Edouard Jeanneret (Le Corbusier). Forelæggelseskendelsen bygger på den antagelse (
10
), at Cassina i henhold til tysk ret (
11
) har eneret til at fremstille og sælge Le Corbusier designmøbler i henhold til en licensaftale mellem virksomheden og indehaveren af ophavsretten til sådanne møbler, og at denne ret svarer til den spredningsret, som UrhG § 17 giver.
15.
Peek & Cloppenburg er et tysk kommanditselskab, som sælger tøj i butikker over hele Tyskland. I virksomhedens butik i Frankfurt-am-Main er der indrettet hvileområder for kunder med Le Corbusier designlænestole og sofaer og med et bordsystem. Der er også i et udstillingsvindue i virksomhedens butik i Düsseldorf udstillet en lænestol som dekoration.
16.
Peek & Cloppenburg erhvervede disse møbler fra en italiensk virksomhed, »Dimensione«, som havde fremstillet dem. Ifølge Cassina indeholdt italiensk ophavsret — indtil for nylig — en betingelse om, at et værk kun er beskyttet, hvis dets kunstneriske værdi kan adskilles fra dets kommercielle karakter. Industrielt design, såsom Le Corbusier designmøbler, var derfor ikke ophavsretligt beskyttet. Loven blev ændret i 2001 for at gennemføre direktiv 98/71 om retlig beskyttelse af mønstre (
12
) med henblik på at omfatte industrielle designværker af kunstnerisk og kreativ karakter. En overgangsbestemmelse udelukkede i en tiårig periode muligheden for, at den nye rettighed kan gøres gældende mod en person, der før ændringen lovligt fremstillede eller spredte et værk omfattet af denne rettighedstype (
13
).
17.
Cassina anlagde sag mod Peek & Cloppenburg ved Landgericht med påstand om erstatning, forbud og meddelelse af oplysninger vedrørende møblernes oprindelse. Landgericht gav Cassina medhold. Peek & Cloppenburgs anke af retlige spørgsmål verserer nu for Bundesgerichtshof.
18.
Bundesgerichtshof har bemærket, at sagens afgørelse (på grundlag af de faktiske omstændigheder, som retten lægger til grund) afhænger af, om Peek & Cloppenburg ved at opstille møblerne i virksomhedens offentligt tilgængelige salgslokaler og i udstillingsvinduer på dens salgssteder i Tyskland har gjort indgreb i Cassinas spredningsret. UrhG’s § 17, stk. 1, skal fortolkes i overensstemmelse med ophavsretsdirektivet. Spørgsmålet er derfor, om sådanne handlinger udgør »spredning til almenheden ved salg eller på anden måde« i den i direktivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand. Hvis dette spørgsmål besvares bekræftende, opstår det yderligere spørgsmål, om artikel 28 EF og 30 EF begrænser spredningsretten, når den i modsat fald kunne føre til en opdeling af de nationale markeder. En opdeling af medlemsstaternes nationale markeder kunne opstå som følge af, at kunsthåndværksgenstande, der tjener et brugsformål, er ophavsretligt beskyttet i Tyskland, selv om de kan være lovligt fremstillet i Italien.
Retsforhandlingerne for Domstolen
19.
Bundesgerichtshof har på denne baggrund forelagt Domstolen følgende spørgsmål til præjudiciel afgørelse:
»1
a)
Skal det anses for at udgøre enhver spredning på anden måde i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i [ophavsretsdirektivets] artikel 4, stk. 1, når tredjemand gives mulighed for at gøre brug af reproduktioner af ophavsretligt beskyttede værker, uden at denne adgang til brug indebærer en overførelse af den faktiske rådighedsbeføjelse over reproduktionerne?
b)
Foreligger der også spredning efter [ophavsretsdirektivets] artikel 4, stk. 1, når reproduktioner af ophavsretligt beskyttede værker fremvises offentligt, uden at tredjemand gives mulighed for at gøre brug af reproduktionerne?
2)
I bekræftende tilfælde:
Strider udøvelsen af retten til spredning i de ovennævnte tilfælde imod beskyttelsen af de frie varebevægelser, når de fremviste reproduktioner ikke nyder nogen ophavsretlig beskyttelse i den medlemsstat, hvori de er fremstillet og bragt i omsætning?«
20.
Cassina, Peek & Cloppenburg, den polske regering og Kommissionen er fremkommet med skriftlige bemærkninger, og de var alle, med undtagelse af den polske regering, repræsenteret under retsmødet.
Stillingtagen
Spørgsmål 1a)
21.
Den forelæggende ret har med det første spørgsmåls første del i det væsentlige spurgt, om det udgør spredning til almenheden i den i ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand, når ophavsretligt beskyttede møbler (
14
) stilles til rådighed for tredjemands midlertidige brug, uden at denne tredjemand har ret til at råde over dem.
22.
Spørgsmålet henviser til møbler, der er stillet til rådighed for almenheden i hvileområder i et stormagasin, men som ikke kan købes.
23.
Cassina og den polske regering er af den opfattelse, at den forelæggende rets første spørgsmål skal besvares bekræftende. Peek & Cloppenburg og Kommissionen er af den modsatte opfattelse.
24.
Cassina og den polske regering er i varierende udformning fremkommet med følgende argumenter.
25.
For det første er artikel 4, stk. 1 (»enhver form for spredning til almenheden ved salg eller på anden måde« (
15
)), bredt formuleret. Formålet med direktivet kræver endvidere en vid fortolkning. Betragtningerne i præamblen viser, at direktivet tilsigter at give rettighedshaverne en vid beskyttelse (
16
) for at sikre, at de får tilstrækkeligt vederlag (
17
), og for at fremme retssikkerheden (
18
).
26.
For det andet er en sådan fortolkning i overensstemmelse med det brede begreb om spredningsret, der er anvendt i andre retsakter om ophavsret forud for ophavsretsdirektivet, såsom direktivet om udlejnings- og udlånsrettigheder (
19
), direktivet om retlig beskyttelse af edb-programmer (
20
) og direktivet om retlig beskyttelse af databaser (
21
).
27.
For det tredje har Domstolen i en række sager givet »spredning« en vid fortolkning (
22
).
28.
Endelig er en snæver definition i strid med Rådets forordning nr. 1383/2003 (
23
), som vedrører toldmyndighedernes pligter over for forfalskede varer. Selv om forordningen finder anvendelse på varer, der kommer fra lande uden for EU, vil den blive undergravet, hvis piratkopierede varer (defineret som eksemplarer, der er fremstillet uden rettighedshaverens samtykke) fra tredjelande på grund af en snæver fortolkning af »spredning« ikke kan bringes i fri omsætning eller geneksporteres, mens piratkopierede varer fra andre medlemsstater kan importeres uden sanktioner.
29.
Disse argumenter overbeviser mig ikke.
30.
Som Domstolen bemærkede i dommen i sagen SGAE (
24
), skal de fællesskabsretlige forskrifter så vidt muligt fortolkes i lyset af international ret, navnlig når disse forskrifter netop har til formål at gennemføre en international aftale indgået af Fællesskabet. Det fremgår klart af 15. betragtning til præamblen, at ophavsretsdirektivet tilsigter at gennemføre en række internationale forpligtelser, der stammer fra WCT. Denne traktats artikel 6, stk. 1, henviser til den spredningsret, den påbyder, som retten til at tillade, at originalen eller kopier af beskyttede værker gøres tilgængelige for almenheden »gennem salg eller anden overdragelse af ejendomsretten«. Jeg er enig med Peek & Cloppenburg og Kommissionen i, at denne ordlyd er utvetydig og klart ikke omfatter, at et værk stilles til rådighed for midlertidig brug.
31.
Denne fortolkning støttes, således som Kommissionen har gjort gældende, af ophavsretsdirektivets opbygning, navnlig af artikel 4 læst i sin helhed. Artikel 4, stk. 2, definerer i det væsentlige konsumption af spredningsretten, og den fastslår, at denne sker med »første salg eller anden overdragelse af ejendomsret«. Det må formodes, at konsumptionens omfang skal defineres af handlinger, som efter deres art svarer til de handlinger, der udgør spredning. Denne opfattelse synes at finde endnu stærkere støtte i ordlyden af 28. betragtning i præamblen til direktivet.
32.
Jeg er ikke overbevist om, at der kan udledes noget som helst af de andre direktiver, Cassina har nævnt. Det er korrekt, at direktiverne om retlig beskyttelse af computerprogrammer og om retlig beskyttelse af databaser begge henviser til »enhver form for offentlig spredning« (
25
), når de definerer rettighedshaverens eneret. Eftersom »offentlig spredning« ikke i sig selv er defineret, forekommer dette argument mig dog at køre i ring. På samme måde henviser direktivet om udlejnings- og udlånsrettigheder blot til »eneret til at gøre [bestemte] genstande, herunder eksemplarer deraf, tilgængelige for almenheden ved salg eller på anden måde« (
26
). Dette synes heller ikke at afklare spørgsmålet.
33.
Det er naturligvis rigtigt, at ophavsretsdirektivet søger at sikre intellektuel ejendomsret et højt beskyttelsesniveau (
27
). Det vil imidlertid efter min opfattelse være en oversimplificering at antage, at enhver tvetydighed i omfanget af »spredning til almenheden« automatisk skal afgøres til fordel for rettighedshaveren. Dette gælder så meget desto mere, når en sådan fortolkning — som i den foreliggende sag — vil være i strid med både WTC’s udtrykkelige ordlyd, der (således som jeg har anført) er relevant ved fortolkningen af ophavsretsdirektivet, og de frie varebevægelser. Det skal haves in mente, at direktivet også søger at gennemføre det indre markeds fire friheder (
28
).
34.
Selv om den nationale ret har forelagt et specifikt spørgsmål vedrørende reglerne om de frie varebevægelser, er dette spørgsmål kun stillet ud fra den formodning, at de første spørgsmål besvares bekræftende. Det er imidlertid min opfattelse, at disse regler kan være relevante i en tidligere fase i analysen, nemlig ved afgørelsen af, om de første spørgsmål skal besvares bekræftende. Som Kommissionen har understreget, er artikel 28 EF og 30 EF relevante for at nå til den korrekte fortolkning af ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, i sager — som den foreliggende — der vedrører en reproduktion af et værk, som er ophavsretligt beskyttet i en medlemsstat og ikke i en anden, når ophavsmandens adgang til at forhindre en brug af denne reproduktion kan påvirke handelen mellem medlemsstaterne. I denne sammenhæng bemærker jeg, at forud for direktiv 98/71 (
29
) var den retlige beskyttelse af design ikke harmoniseret (
30
), og at forelæggelsen i denne sag bygger på den forudsætning, at møblerne ikke var ophavsretligt eller designretligt beskyttet på det tidspunkt, hvor Peek & Cloppenburg købte dem.
35.
Hvis direktivets artikel 4, stk. 1, fortolkes således, at »spredning til almenheden« omfatter det forhold, at beskyttede genstande stilles til rådighed for midlertidig brug, således at rettighedshaveren kan hindre sådan brug, vil det kunne begrænse de frie bevægelser. Artikel 30 EF bestemmer, at en sådan begrænsning kan være berettiget på grund af bl.a. industrielle og kommercielle ejendomsrettigheder. Det er fast retspraksis, at en fravigelse på dette grundlag dog kun kan tillades i det omfang, den er begrundet i hensynet til beskyttelse af de rettigheder, der udgør denne ejendomsrets særlige genstand (
31
).
36.
En vid fortolkning af direktivets artikel 4, stk. 1, som Cassina og den polske regering er fortaler for, vil derfor kun være i overensstemmelse med artikel 30 EF, hvis udøvelsen af den spredningsret, som artikel 4, stk. 1, fortolket på denne måde giver, beskytter ophavsrettens særlige genstand. Således som Kommissionen har gjort gældende, har Domstolen ved vurderingen af lovligheden af fravigelser fra de frie bevægelser på grundlag af ophavsretsbeskyttelsen fokuseret på, om en påstået krænkende handling er kommerciel og dermed skaber en indtjening, som rettighedshaveren fratages. Den påståede krænkende handling i sager som den foreliggende er derimod klart af en helt anden art. Det virker for mig slet ikke åbenlyst, at man ved at tillade, at en rettighedshaver under sådanne omstændigheder kan forhindre en person, som lovligt har købt de beskyttede varer i en anden medlemsstat, i at stille dem til rådighed for almenhedens midlertidige brug, beskytter de rettigheder, som udgør ophavsrettens særlige genstand.
37.
Jeg kan heller ikke godtage Cassinas mere generelle argument, hvorefter Domstolen har fortolket begrebet om spredningsret bredt i en række ophavsretssager, hvorfor det skal fortolkes på denne måde i forbindelse med direktivets artikel 4, stk. 1. Af de tre sager, som Cassina har omtalt til støtte for dette argument (
32
), vedrørte Warner Brothers-dommen og Metronome Musik-dommen foreneligheden mellem artikel 30 EF og henholdsvis national og fællesskabsretlig lovgivning (
33
), som (bl.a.) gav ophavsmanden til eller producenten af en musical eller et filmisk værk eneret til at tillade udlejning af optagelser af dette værk. Spørgsmålet var nærmere bestemt i det væsentlige, om en sådan ret var i strid med det generelle princip, hvorefter en rettighedshavers spredningsret konsumeres ved første salg. Domstolen konkluderede, at henset til de relevante markeders særlige art var dette ikke tilfældet. Jeg kan ikke se, hvordan Domstolens analyse i den sag kan give et bidrag til definitionen af »spredning til almenheden« i en helt anden sammenhæng. Dommen i sagen Foreningen af danske Videogramdistributører vedrørte spørgsmålet, om denne eneret til udlejning var konsumeret i hele Fællesskabet, når indehaveren tillod udlejning inden for en enkelt medlemsstat. Domstolen udtalte, at henset til den særlige art af eneretten til udlejning var dette ikke tilfældet. Jeg kan igen ikke se, hvordan denne dom bistår Domstolen i den foreliggende sag.
38.
Cassina har gjort gældende, at hvis Domstolen fortolker spredningsretten i henhold til ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, mere snævert, end den fortolkede den spredningsret, der var omtvistet i ovennævnte sager, som vedrører intellektuel ejendomsret til immaterielle goder såsom musik, vil resultatet være, at immaterielle værker vil nyde en uberettiget større beskyttelse end fysiske værker. Selv hvis dette var tilfældet, er det imidlertid ikke min opfattelse, at dette er et godt argument for en bred fortolkning af artikel 4, stk. 1. Immaterielle værker kan på grund af deres art spredes på andre måder end fysiske værker. Dette er netop årsagen til, at først Domstolen i sin praksis og derefter fællesskabslovgiver i direktivet om udlejnings- og udlånsrettigheder har fastlagt en mere omfattende ophavsretsbeskyttelse for immaterielle værker.
39.
Endelig har jeg vanskeligt ved at forstå Cassinas argument vedrørende forordning nr. 1383/2003 (
34
). Som Cassina har indrømmet, finder det kun anvendelse på varer, der er indført i Fællesskabets toldområde fra tredjelande. Herudover bygger den foreliggende sag på den forudsætning, at de pågældende møbler ikke var piratkopieret, men lovligt fremstillet og erhvervet i Italien.
40.
Jeg konkluderer, at spørgsmål 1a) skal besvares med, at det ikke udgør spredning til almenheden i den i ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand, når ophavsretligt beskyttede møbler stilles til rådighed for tredjemands midlertidige brug, uden at denne tredjemand har ret til at råde over dem.
Spørgsmål 1b)
41.
Den forelæggende ret har med det første spørgsmåls anden del spurgt, om der foreligger spredning til almenheden i den i ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand, når ophavsretligt beskyttede møbler (
35
) udstilles i et butiksvindue, uden at almenheden har mulighed for at bruge eller erhverve dem.
42.
Efter min opfattelse følger svaret på dette spørgsmål så meget desto mere af det svar, jeg har foreslået at give det første spørgsmåls første del, af de ovenfor anførte årsager.
43.
Det er derfor min opfattelse, at der ikke foreligger spredning til almenheden i den i ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand, når ophavsretligt beskyttede møbler udstilles i et butiksvindue, uden at almenheden har mulighed for at bruge eller erhverve dem.
Spørgsmål 2
44.
Den nationale rets andet principale spørgsmål er kun stillet for det tilfælde, at de første spørgsmål besvares bekræftende, nemlig at der foreligger spredning til almenheden i den i ophavsretsdirektivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand, når ophavsretligt beskyttede møbler stilles til rådighed for tredjemands midlertidige brug, uden at denne tredjemand har ret til at råde over dem, eller når de udstilles i et butiksvindue, uden at almenheden har mulighed for at bruge eller erhverve dem. Den forelæggende ret har i så fald spurgt, om beskyttelsen af de frie varebevægelser udelukker udøvelse af retten til at forbyde spredning, når de fremviste genstande ikke er ophavsretligt beskyttet i den medlemsstat, hvori de er fremstillet og bragt i omsætning.
45.
Det er min opfattelse, at ingen af delene i den nationale rets første spørgsmål skal besvares bekræftende. Jeg vil derfor heller ikke foreslå et svar på det andet spørgsmål. Jeg vil dog sige et par ord om det.
46.
Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at den nationale ret ser et problem deri, at det i sager som den foreliggende, der vedrører værker, som er ophavsretligt beskyttet i Tyskland, selv om de er blevet lovligt fremstillet i Italien uden rettighedshaverens samtykke, kan føre til en opdeling af nationale markeder, hvis retten til at forbyde spredning til almenheden i den i direktivets artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand udøves i Tyskland. Hvis dette var tilfældet, kunne udøvelsen af denne ret, der umiddelbart er i strid med artikel 28 EF, ikke være berettiget i henhold til artikel 30 EF.
47.
Cassina og den polske regering har gjort gældende, at det andet spørgsmål skal besvares benægtende. Peek & Cloppenburg og Kommissionen er af den modsatte opfattelse.
48.
Cassina har gjort gældende, at retten til i Tyskland at forbyde brugen af møbler, der lovligt er erhvervet i Italien, ikke som sådan hindrer handelen mellem medlemsstater. Selv hvis dette var tilfældet, vil det være berettiget i henhold til artikel 30 EF. Denne bestemmelse kan ganske vist ikke berettige foranstaltninger, der udgør en kunstig opdeling af nationale markeder. Indehaveren af en intellektuel eller industriel ejendomsret kan derfor ikke støtte sig herpå for at hindre indførsel af varer, der lovligt er bragt i omsætning i en anden medlemsstat med eller uden rettighedshaverens samtykke. Cassina har anført, at dette ikke er tilfældet her, eftersom virksomheden ikke gav samtykke til, at møblerne blev bragt i omsætning i Italien.
49.
Den polske regering har gjort gældende, at ophavsretsbeskyttelsens omfang ikke er harmoniseret på fællesskabsniveau. Når der ikke er en sådan harmonisering, bestemmes beskyttelsens omfang i national ret.
50.
Ingen af disse argumenter forekommer mig at være særligt relevante. Forelæggelsen generelt og især det andet spørgsmål bygger på den forudsætning, at møblerne er lovligt fremstillet i Italien. Cassinas argumenter er derfor ikke sagen vedkommende. Den polske regerings argumenter forekommer mig at være misforståede: Selv hvis beskyttelsens omfang skal bestemmes i national ret, skal national ret naturligvis overholde artikel 28 EF og 30 EF.
51.
Kommissionen har gjort gældende, at det ikke er tænkeligt, at den spredningsret, der er defineret i artikel 4, stk. 1, skal fortolkes således, at princippet om de frie varebevægelser forbyder udøvelsen af denne ret. Kommissionen antager derfor, at det andet spørgsmål er, om artikel 28 EF og 30 EF udelukker en fortolkning af en bestemmelse i national ret, hvorefter handlinger som de i denne sag omtvistede udgør en ophavsretligt beskyttet spredning.
52.
Dette argument forekommer mig imidlertid også at være misforstået. Det andet spørgsmål er udtrykkeligt stillet på det grundlag, at de pågældende handlinger faktisk udgør spredning i den i artikel 4, stk. 1, omhandlede forstand. Hvis det er tilfældet, må national ret, der gennemfører denne bestemmelse, nødvendigvis (da artikel 4 er præceptivt bindende) have den samme virkning. Jeg forstår derfor ikke, hvilken sondring Kommissionen prøver at foretage.
53.
På grundlag af denne analyse er det min opfattelse, at lovligheden af både direktivets artikel 4, stk. 1, og national ret, der gennemfører den, må bedømmes på en og samme måde: Hvis den ene er i strid med traktatens regler vedrørende de frie varebevægelser, er den anden det også. Jeg har allerede i forbindelse med det første forelagte spørgsmåls første led forklaret, hvorfor artikel 28 EF og 30 EF efter min opfattelse kræver en snæver fortolkning af »spredning til almenheden« i artikel 4, stk. 1 (
36
).
54.
Analysen af det andet forelagte spørgsmål bekræfter derfor efter min opfattelse, at det svar, jeg har foreslået på det første spørgsmål, er korrekt. Jeg har, således som det ligger i min tidligere analyse ovenfor af det første spørgsmål, bredt godtaget Peek & Cloppenburgs argumenter (
37
), hvorefter en for vid fortolkning af »spredning til almenheden« i artikel 4, stk. 1, ikke er forenelig med de frie varebevægelser, der er knæsat i artikel 28 EF, og ikke er berettiget i overensstemmelse med artikel 30 EF. En fravigelse i henhold til artikel 30 EF er kun tilladt, hvis udøvelsen af den pågældende spredningsret beskytter ophavsrettens særlige genstand. I den foreliggende sag er denne betingelse ikke opfyldt: De pågældende handlinger vedrører ikke salg eller videresalg eller nogen tilsvarende transaktion, men omfatter (allerhøjest) blot midlertidig brug med det formål, som møblerne er bestemt til.
55.
Endelig gentager jeg, at det forhold, at møblerne i første omgang blev bragt i omsætning i Fællesskabet uden rettighedshaverens samtykke, er uden betydning i den foreliggende sag. Det er fast retspraksis, at på fællesskabsrettens nuværende udviklingstrin, og da der ikke foreligger fællesskabsregler om harmonisering af de nationale lovgivninger, tilkommer det de lovgivende myndigheder i medlemsstaterne, under overholdelse af de relevante internationale konventioner, at fastsætte betingelserne for og den nærmere udformning af beskyttelsen af litterær og kunstnerisk ejendomsret (
38
). Som jeg har anført, var den retlige beskyttelse af design ikke harmoniseret forud for direktiv 98/71 (
39
). Bernerkonventionen krævede heller ikke en sådan beskyttelse (
40
). Det forhold, at den retlige beskyttelse af design var forskellig i Tyskland og i Italien på det relevante tidspunkt, er blot en følge af denne situation.
Forslag til afgørelse
56.
På baggrund af ovenstående er det min opfattelse, at de af Bundesgerichtshof forelagte spørgsmål skal besvares således:
»Det udgør ikke »spredning til almenheden ved salg eller på anden måde« i den i artikel 4, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet omhandlede forstand, når ophavsretligt beskyttede møbler stilles til rådighed for tredjemands midlertidige brug, uden at denne tredjemand har ret til at råde over dem, eller når de udstilles i et butiksvindue, uden at almenheden har mulighed for at bruge eller erhverve dem.«
(
1
) – Originalsprog: engelsk.
(
2
) – EFT L 167, s. 10.
(
3
) – Inden for rammerne af fællesskabsretten omfatter ophavsrettigheder (»droit d’auteur«) de enerettigheder, som tillægges forfattere, komponister, kunstnere osv., mens beslægtede rettigheder (»droits voisins«) dækker de tilsvarende rettigheder, som tillægges udøvende kunstnere (musikere, skuespillere osv.) og virksomheder (forlæggere, filmproducenter osv.).
(
4
) – Internationalt gav Bernerkonventionen til værn for litterære og kunstneriske værker af 9.9.1886 de kontraherende parter ret til at »bestemme, i hvilket omfang deres love skal anvendes på brugskunst og industrielle mønstre og modeller, såvel som de betingelser, under hvilke sådanne værker, mønstre og modeller skal nyde beskyttelse«, jf. artikel 2, stk. 7. I Fællesskabet indførte Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/71/EF af 13.10.1998 om retlig beskyttelse af mønstre (EFT L 289, s. 28) en delvis harmonisering af mønsterrettigheder.
(
5
) – World Intellectual Property Organisation (Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret).
(
6
) – Vedtaget i Genève den 20.12.1996.
(
7
) – Dom af 10.9.1996, sag C-61/94, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 3989, præmis 52.
(
8
) – Det fremgår, at Fællesskabets ratificering først skal finde sted efter gennemførelsen af ophavsretsdirektivet, når alle medlemsstater har ratificeret WCT. Fællesskabet og de daværende medlemsstater gav udtryk for, at de havde til hensigt at deponere deres ratifikationsdokumenter samtidigt, hvilket de meddelte ved afslutningen af den diplomatiske konference om visse ophavsrettigheder og beslægtede rettigheder i Genève den 2.12.1996 til den 20.12.1996. Jf. M. Ficsor, The Law of Copyright and the Internet, 2002, s. 68, punkt 2.41.
(
9
) – Lov af 9.9.1965 (BGBl. I, s. 1273), som senest ændret ved lov af 10.11.2006 (BGBl. I, s. 2587).
(
10
) – Som i sidste ende skal efterprøves af den nationale ret.
(
11
) – Ifølge Cassina, som ikke er blevet modsagt af Peek & Cloppenburg vedrørende dette spørgsmål, er det fast tysk retspraksis, at Le Corbusier designmøbler er ophavsretligt beskyttet.
(
12
) – Nævnt i fodnote 4 ovenfor.
(
13
) – Det bør bemærkes, at Cassina anfægter den italienske lovgivnings forenelighed med fællesskabsretten (og endog med den italienske forfatning). Den forelæggende ret har imidlertid stillet sine spørgsmål på det grundlag, at de i denne sag omtvistede møbler er lovligt fremstillet og erhvervet i Italien, og Cassinas sammenfatning af italiensk ret synes at forklare, hvordan dette foregik.
(
14
) – Efter min opfattelse er det hensigtsmæssigt, hvis svarene på de forelagte spørgsmål i denne sag udformes i henhold til deres specifikke sammenhæng. Hvis der blev givet mere generelle svar, er der en risiko for, at de vil være afgørende for tvister, der er opstået under andre omstændigheder, hvor andre faktorer, som ikke er blevet drøftet for Domstolen i denne sag, er relevante. Jeg har derfor omformuleret spørgsmålene, således at de er mere snævert formuleret end de af den forelæggende ret stillede spørgsmål.
(
15
) – Min fremhævelse.
(
16
) – Jf. niende og ellevte betragtning.
(
17
) – Jf. tiende og ellevte betragtning.
(
18
) – 21. og 23. betragtning.
(
19
) – Rådets direktiv 92/100/EØF af 19.11.1992 om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret, EFT L 346, s. 61.
(
20
) – Rådets direktiv 91/250/EØF af 14.5.1991 om retlig beskyttelse af edb-programmer, EFT L 122, s. 42.
(
21
) – Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/9/EF af 11.3.1996 om retlig beskyttelse af databaser, EFT L 77, s. 20.
(
22
) – Dom af 17.5.1988, sag 158/86, Warner Brothers, Sml. s. 2605, af 28.4.1998, sag C-200/96, Metronome Musik, Sml. I, s. 1953, og af 22.9.1998, sag C-61/97, Foreningen af danske Videogramdistributører, Sml. I, s. 5171.
(
23
) – Rådets forordning (EF) nr. 1383/2003 af 22.7.2003 om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder, EUT L 196, s. 7.
(
24
) – Dom af 7.12.2006, sag C-306/05, Sml. I, s. 11519, præmis 35 og den deri nævnte retspraksis. Jf. også dommen i sagen Kommissionen mod Tyskland, nævnt i fodnote 7 ovenfor, præmis 52.
(
25
) – Henholdsvis artikel 4, litra c), og artikel 5, litra c).
(
26
) – Artikel 9, stk. 1.
(
27
) – Jf. fjerde, niende og ellevte betragtning.
(
28
) – Jf. tredje betragtning.
(
29
) – Nævnt i fodnote 4 ovenfor.
(
30
) – Jf. punkt 6 og fodnote 4 ovenfor.
(
31
) – Jf. f.eks. dommen i sagen Foreningen af danske Videogramdistributører, nævnt i fodnote 22 ovenfor, præmis 13.
(
32
) – Jf. fodnote 22 ovenfor.
(
33
) – Direktivet om udlejnings- og udlånsrettigheder, nævnt i fodnote 19 ovenfor.
(
34
) – Nævnt i fodnote 23 ovenfor.
(
35
) – Jf. fodnote 14 ovenfor.
(
36
) – Jf. punkt 35 og 36 ovenfor.
(
37
) – Fremsat subsidiært, henset til virksomhedens foreslåede svar på det første spørgsmål.
(
38
) – Dom af 20.10.1993, forenede sager C-92/92 og C-326/92, Phil Collins, Sml. I, s. 5145, præmis 19.
(
39
) – Nævnt i fodnote 12 ovenfor.
(
40
) – Jf. fodnote 4 ovenfor.