62001CC0344_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Forbundsrepublikken Tyskland har i henhold til artikel 230 EF nedlagt påstand om delvis annullation af Kommissionens beslutning 2001/557/EF af 11. juli 2001 om at udelukke visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen (2), fra EF-finansiering. Forbundsrepublikken Tyskland har bestridt den anfægtede beslutning, for så vidt som den pålægger en korrektion på 3 870 600,88 DEM, hvilket svarer til de udgifter, visse delstater har afholdt i regnskabsårene 1996 og 1997 som ammekopræmier.
I – Retsforskrifter
A – Generelle regler vedrørende kontrollen med udgifter, som er afholdt af EUGFL
2. Rådets forordning (EØF) nr. 729/70 af 21. april 1970 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (3), som ændret ved Rådets forordning (EF) nr. 1287/95 af 22. maj 1995 (4), bestemmer, at EUGFL bl.a. finansierer interventioner til regulering af landbrugsmarkederne, der er foretaget inden for rammerne af den fælles markedsordning for landbruget (5) .
3. Denne form for fællesskabsfinansiering er baseret på følgende mekanisme. Kommissionen stiller de midler, der er nødvendige til dækning af udgifter og interventioner, til rådighed for medlemsstaterne i form af forskud på konteringen af de omtalte udgifter. Indtil dette ovennævnte forskud udbetales, udlægges de nødvendige midler til afholdelse af de pågældende udgifter af medlemsstaterne (6) . Disse beløb bliver udbetalt af de udbetalende organer, som opfylder visse krav, og som er godkendt af medlemsstaterne (7) .
4. Medlemsstaterne er for det første forpligtet til at træffe de fornødne foranstaltninger for at sikre sig, at de af EUGFL finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemført, og at de er blevet gennemført på behørig måde. For det andet er medlemsstaterne forpligtet til at forhindre og forfølge uregelmæssigheder og for det tredje til at gennemføre tilbagebetaling af beløb, der er udbetalt med urette på grund af uregelmæssigheder eller forsømmelser (8) .
5. Med hensyn til disse foranstaltninger sender medlemsstaterne de udbetalende organers årsregnskaber til Kommissionen med de for deres afslutning nødvendige oplysninger (9) . På baggrund heraf afslutter Kommissionen de omhandlede regnskaber (10) .
6. Beslutningen om regnskabsafslutning foregriber ikke senere beslutninger om at udelukke de udgifter fra EF-finansiering, der efter Kommissionens undersøgelser viser sig ikke at være afholdt i overensstemmelse med fællesskabsreglerne (11) .
7. Kommissionen anslår de beløb, som den skal udelukke fra fællesskabsfinansiering, idet den tager det regelstridige forhold i betragtning, særligt for så vidt angår overtrædelsens art og alvor, samt hvad angår den økonomiske skade, der er påført Fællesskabet (12) .
Denne undersøgelse har oftest som resultat, at der fastsættes en fast korrektion (13) . Beslutningen om at udelukke fællesskabsfinansiering er et led i en specifik procedure, som involverer den omtalte medlemsstat i Kommissionens beslutningsproces (14) .
B – De særlige regler for bevilling af ammekopræmier
8. Rådets forordning (EØF) nr. 805/68 af 27. juni 1968 om den fælles markedsordning for oksekød (15), som ændret ved Rådets forordning (EØF) nr. 2066/92 af 30. juni 1992 (16), bestemmer, at en producent, der på sin bedrift holder ammekøer, efter ansøgning kan få udbetalt en præmie for opretholdelse af besætningen af disse køer (herefter »præmie for ammekøer«) (17) . Bevillingen af denne præmie er afhængig af, at visse betingelser i den omtalte forordning og i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3886/92 (18) er opfyldt.
II – De faktiske omstændigheder og den administrative procedure
9. Kommissionen foretog i årene 1997 og 1998 forskellige kontroller i Tyskland vedrørende bevillingen af ammekopræmier. Disse kontroller fandt sted i tre delstater, nemlig i Nordrhein-Westfalen (fra den 22.-26.9.1997), i Schleswig-Holstein (fra den 19.-23.1.1998) og i Bayern (fra den 8.-12.6.1998).
10. Ved skrivelse af 31. august 1999 meddelte Kommissionen de tyske myndigheder, at den fandt, at de foranstaltninger, der var fastsat for at sikre, at bevillingen af ammekopræmiser i 1996 og 1997 var forskriftsmæssig, var utilstrækkelige.
11. Til støtte for denne vurdering henviste Kommissionen til følgende (19) . For det første var databankerne i de forskellige delstater (som registrerer præmieansøgningerne og informationen i forbindelse hermed) indbyrdes inkompatible (frem til 1997), hvilket medførte, at kontrollen (i den relevante periode) af, at der ikke blev indgivet flere ansøgninger om præmier for samme ko, var utilstrækkelig. For det andet var registreringen af besætninger i mange tilfælde urigtig og udgjorde derfor ikke et pålideligt grundlag for den administrative kontrol samt kontrollen på stedet i forbindelse med ansøgninger om præmie. Sluttelig og frem for alt var alderen for, hvornår en ko anses for at være ammeko, og dermed berettiget til præmie, ikke tilstrækkelig høj, eller kontrollen heraf var i det mindste utilstrækkelig og nærmest ikke-eksisterende.
12. På baggrund af disse oplysninger meddelte Kommissionen de tyske myndigheder, at den ville foretage standardkorrektioner af udgifterne for alle delstaterne og ikke kun for de tre kontrollerede delstater (20) . Den geografiske rækkevidde af den påtænkte standardkorrektion var begrundet ud fra lighedspunkterne mellem de konstaterede mangler i de omhandlede delstater såvel som forbundsmyndigheders manglende samordning af den kontrol, der gennemføres i delstaterne. Der var dermed en formodning om, at kontrollen med, at de ammende dyr også faktisk var ammekøer, ikke var effektiv i samtlige delstater (21) .
13. På Kommissionens opfordring tilsendte de tyske myndigheder ved skrivelse af 3. november 1999 supplerende bemærkninger vedrørende kontrolsystemerne i delstaterne til Kommissionen (22) . Det fremgår af Kommissionens skrivelse, at det kun var delstaten Mecklenburg-Vorpommern, der kunne påvise, at der fandtes et effektivt kontrolsystem.
14. Ved officiel meddelelse af 9. oktober 2000 foretog Kommissionen dernæst en standardkorrektion på 2% af de afholdte udgifter til ammekopræmier for 1996 og 1997 for samtlige delstater med undtagelse af Mecklenburg-Vorpommern. Korrektionen beløb sig til 6 366 695,50 DEM, hvoraf 2 496 094,62 DEM kunne henføres til de delstater, som var blevet kontrolleret, og 3 870 600,88 DEM til de ikke-kontrollerede delstater.
15. Ved skrivelse af 21. november 2000 anmodede de tyske myndigheder om iværksættelse af en forligsprocedure med henblik på at nå frem til en aftale med Kommissionen vedrørende spørgsmål om udvidelsen af standardkorrektionen til at omfatte de ikke-kontrollerede delstater (med undtagelse af Mecklenburg-Vorpommern). Forligsproceduren udmøntede sig ikke i en tilnærmelse af de forskellige parters synspunkter, og forligsorganet understregede i sin rapport af 26. marts 2001 og 19. juni 2001 blot, at det for det første ikke tilkom organet at træffe afgørelse vedrørende spørgsmålet om den forfatningsmæssige lovlighed af de standardkorrektioner, der foretages for ikke-kontrollerede delstater, og at bevisreglerne i forbindelse med den kontrol, der påhviler medlemsstaterne, har grundlæggende betydning og bør præciseres for fremtiden.
16. På baggrund af denne resultatløse forligsprocedure traf Kommissionen den anfægtede beslutning.
III – Om søgsmålet
17. Forbundsrepublikken Tyskland bestrider den anfægtede beslutning, for så vidt som den udelukker ammekopræmier, der er udbetalt i 1996 og i 1997 af de ikke-kontrollerede delstater (med undtagelse af Mecklenburg-Vorpommern), fra fællesskabsfinansiering.
18. Til støtte for søgsmålet har Forbundsrepublikken påberåbt sig tre anbringender: for det første tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter ved vedtagelsen af den anfægtede beslutning, idet gældende bevisregler blev tilsidesat, for det andet tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning og for det tredje tilsidesættelse af artikel 10 EF.
A – Det første anbringende: tilsidesættelse af bevisreglerne for EUGFL’s regnskabsafslutning
19. Forbundsrepublikken Tyskland gør gældende, at Kommissionen har udvidet eller ekstrapoleret de mangler (ubestridte), som Kommissionen har konstateret i de kontrollerede delstater, til også at omfatte de ikke-kontrollerede delstater, som dermed er blevet pålagt den omtvistede standardkorrektion.
20. Denne generalisering er i strid med de principper, der gælder med hensyn til bevisførelse ved overtrædelser af fællesskabsreglerne for bevilling af præmier inden for rammerne af EUGFL. Eftersom Kommissionen ikke har udført kontrol på stedet i hele Forbundsrepublikken, har den ikke henvist til forhold, der var egnede til at vække alvorlig mistanke om mangler i andre delstater end de delstater, der blev kontrolleret.
21. Kommissionen har således uretmæssigt vendt bevisbyrden om vedrørende de forhold, der kan begrunde den omhandlede beslutning, hvorfor den er behæftet med formelle mangler. Dette indebærer, at Kommissionen har tilsidesat den undersøgelsespligt, der påhviler den, og som generelt indebærer en kontrol på stedet og ikke blot en undersøgelse af administrative dokumenter.
22. Det er min opfattelse, at denne opfattelse ikke stemmer overens med Domstolens faste praksis om bevisbyrdefordelingen på dette område.
23. Jeg skal i den henseende erindre om, at artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 729/70 pålægger medlemsstaterne en forpligtelse til at træffe de fornødne foranstaltninger for at sikre sig, at de af EUGFL finansierede foranstaltninger virkelig er blevet gennemført, og at de er blevet gennemført på behørig måde.
24. Såfremt Kommissionen afslår at lade EUGFL afholde visse udgifter med den begrundelse, at udgifterne beror på, at en medlemsstat har tilsidesat Fællesskabets retsforskrifter, påhviler det ifølge fast retspraksis Kommissionen at godtgøre, at disse tilsidesættelser har fundet sted (23) . Kommissionen er således forpligtet til at begrunde sin beslutning, hvis der heri fastslås manglende kontrol eller mangler ved den kontrol, som vedkommende medlemsstat har gennemført (24) .
25. I første omgang påhviler det imidlertid ikke Kommissionen udtømmende at godtgøre, at medlemsstaternes kontrolforanstaltninger er utilstrækkelige, eller at de tal, som de har meddelt vedrørende hele den omhandlede medlemsstats område, er urigtige. Det er tilstrækkeligt, at Kommissionen fremlægger bevis for, at den har en begrundet og rimelig tvivl med hensyn til disse kontrolforanstaltninger eller disse tal (25) .
26. Det påhviler altså dernæst de berørte medlemsstater selv at godtgøre, at de nødvendige betingelser for den finansiering, som Kommissionen har afslået, er opfyldte (26) . Den pågældende medlemsstat kan dermed ikke afkræfte Kommissionens konstateringer ved simple påstande, som ikke underbygges af oplysninger, der godtgør eksistensen af et pålideligt og funktionsdygtigt kontrolsystem. Såfremt medlemsstaten ikke fører bevis for, at Kommissionens konstateringer er urigtige, udgør disse forhold, der kan give anledning til alvorlig tvivl med hensyn til indførelsen af et passende og effektivt system af foranstaltninger til overvågning og kontrol (27) .
27. Denne lempelse af beviskravet til Kommissionen skyldes, at staten har bedre adgang til at indsamle og kontrollere de oplysninger, der er nødvendige for afslutningen af EUGFL-regnskaberne, og at medlemsstaten følgelig skal føre det mest detaljerede og fuldstændige bevis for, at kontrollen faktisk er foretaget, eller at dens tal er rigtige, og efter omstændighederne for, at Kommissionens beregninger er forkerte (28) .
28. Jeg er af den opfattelse, at denne retspraksis finder anvendelse uden forskel på alle medlemsstater med hensyn til det grundlæggende krav om ensartet anvendelse af fællesskabsretten (29) .
29. Det følger heraf – i modsætning til, hvad den tyske regering har gjort gældende – at Kommissionen ikke var forpligtet til at foretage grundige og udtømmende efterforskninger, gennem systematiske undersøgelser på stedet i delstaterne, af effektiviteten af de omhandlede delstaters kontrolforanstaltninger. Et sådant beviskrav følger ikke af betingelsen om, at der skal foreligge bevis, der godtgør, at der er begrundet og rimelig tvivl i sagen. Det vil nemlig være umuligt materielt at opfylde et sådant beviskrav. Det ville undergrave det kontrolsystem, der indførtes ved forordning nr. 729/70 vedrørende kontrol af EUGFL-finansierede foranstaltninger.
30. Der kan således ikke rejses tvivl med hensyn til den anfægtede beslutning udelukkende på baggrund af den omstændighed, at Kommissionen i visse delstater ikke på stedet har kontrolleret, at medlemsstaternes kontrol har fundet sted og er troværdig.
31. Jeg mener i øvrigt, at Kommissionen har haft god grund til at stille spørgsmålstegn ved, om den udførte kontrol var passende og effektiv. Kommissionen har nemlig ikke blot undersøgt dokumentationen, men også på stedet i flere delstater efterprøves de tyske myndigheders kontrol af den opgivne alder på ammekøer. Resultatet af disse undersøgelser på stedet – som Forbundsrepublikken ikke har bestridt – kunne ikke andet end vække alvorlig og velbegrundet tvivl hos Kommissionen med hensyn til ligheden mellem de konstaterede mangler for så vidt angår effektiviteten af de tyske myndigheders undersøgelser i så henseende i de andre delstater.
32. Den påståede forskel med hensyn til, hvorledes kontrolmetoderne blev udført i delstaterne, har ikke bevirket, at Kommissionen ikke fortsat nærede betænkeligheder, idet resultaterne på stedet i tre forskellige delstater uanset disse forskelle stadig, for en stor del, var sammenlignelige.
33. Manglen på yderligere meddelelse af dokumentation fra flere af delstaterne (ud over de delstater, hvor der blev foretaget kontrol på stedet), trods Kommissionens opfordring hertil, har kun kunnet bestyrke Kommissionens tvivl med hensyn til situationen i alle disse delstater (30) .
34. Det følger af disse bemærkninger, at det første anbringende angående tilsidesættelsen af bevisreglerne skal forkastes.
B – Det andet anbringende: tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning
35. Med dette anbringende gør Forbundsrepublikken Tyskland i det væsentlige gældende, at Kommissionen har tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning, idet den pludselig ændrede sin tidligere praksis med hensyn til anvendelse af standardkorrektioner i forbindelse med regnskabsafslutningen for EUGFL (31) .
36. Dette synspunkt savner efter min mening grundlag. Det fremgår nemlig af sagen, at overførelsen af standardkorrektionen til andre delstater ikke er et ukendt fænomen, men derimod en metode, der er benyttet over for visse andre medlemsstater, der har føderal eller quasi-føderal struktur, således som det har været tilfældet med Italien (32) .
37. Kommissionen har desuden i den ovenfor nævnte Belle II-rapport af 1997 præciseret, at begrænsningen af en korrektion til kun at omfatte de udgifter, der er afholdt i en region eller område, kun kan foretages, når der er grund til at antage, at den manglende gennemførelse af det af medlemsstaten vedtagne kontrolsystem er begrænset til den omhandlede region eller det omhandlede område. I mangel af konkrete oplysninger i den henseende skal en korrektion foretages på samtlige udgifter, der er underlagt det omhandlede kontrolsystem, hvilket vil sige på samtlige udgifter, som de nationale myndigheder inden for området har haft (33) .
38. Disse retningslinjer, som blev fastsat i 1997, er i overensstemmelse med Domstolens praksis med hensyn til bevisbyrdefordelingen, idet manglende indicier, der peger i retning af en begrænsning af den pågældende mangel, netop svarer til den situation, hvor Kommissionen nærer begrundet og rimelig tvivl med hensyn til kontrolforanstaltningernes effektivitet på hele den berørte medlemsstats område.
39. Kommissionens holdning kan således ikke have foranlediget de tyske myndigheder til at antage, at de omhandlede finansielle korrektioner skulle begrænses til kun at omfatte de delstater, hvor der var udført kontrol på stedet.
40. Det andet anbringende må herefter forkastes.
C – Det tredje anbringende: tilsidesættelse af artikel 10 EF
41. Med sit tredje anbringende bebrejder Forbundsrepublikken Tyskland Kommissionen, at denne ikke har taget hensyn til landets opdeling i selvstyrede delstater, idet Kommissionen har udvidet den finansielle korrektion til også at omfatte delstater, der ikke var blevet kontrolleret, hvilket resulterer i en tilsidesættelse af den loyalitetsforpligtelse, som EF-institutionerne i henhold til artikel 10 EF har over for medlemsstaterne.
42. Jeg mener ikke, at dette argument kan tiltrædes.
43. For det første har jeg svært ved at forstå, hvordan Kommissionen skulle kunne have tilsidesat princippet om loyalitetsforpligtelse over for de tyske myndigheder, idet det er min opfattelse, at Kommissionen har efterkommet Domstolens praksis med hensyn til fordeling af bevisbyrden, og at den ikke har tilsidesat de berørte myndigheders berettigede forventning.
44. Det af den tyske regering anførte syntes desuden at stride mod den grundlæggende tendens i fællesskabsretten, der peger i retning af anerkendelse af det i international ret anerkendte princip om statens enhed. Der findes flere klare eksempler på dette synspunkt i retspraksis.
45. Eksempler på dette synspunkt kan findes i sager om regnskabsafslutning for EUGFL. I dom af 12. juni 1990 i sagen Tyskland mod Kommissionen fastslog Domstolen, at »det påhviler samtlige medlemsstaternes myndigheder, uanset om det drejer sig om centraladministrationen, en forbundsstats myndigheder eller andre lokale myndigheder, at sikre overholdelsen af fællesskabsrettens bestemmelser inden for rammerne af deres respektive kompetence. Derimod tilkommer det ikke Kommissionen at udtale sig om kompetencefordelingen i medlemsstaterne i henhold til deres institutionelle forskrifter eller om de forpligtelser, der kan påhvile henholdsvis Forbundsrepublikkens eller delstaternes myndigheder« (34) . Domstolen fastslog, at Kommissionen »[kun] [kan] efterprøve, om samtlige de overvågnings- og kontrolforanstaltninger, som er indført i national ret, er tilstrækkelig effektive til at sikre en korrekt anvendelse af de fællesskabsretlige forskrifter« (35) .
46. Disse præciseringer vedrørte en problemstilling, der klart adskiller sig fra de i sagen omhandlede. Kommissionen havde nemlig begrundet den anfægtede beslutning dels på det forhold, at forbundsmyndighederne ikke havde forsynet delstaterne med detaljerede retningslinjer vedrørende arten og hyppigheden af kontrollen, dels på det forhold, at delstaterne ikke havde defineret og anvendt en passende kontrol. Det er således ikke, som i den foreliggende sag, et spørgsmål om, hvorvidt Kommissionen var berettiget til at ekstrapolere de resultater, der var blevet indhentet i visse delstater, til andre delstater.
47. Den omtalte dom er imidlertid stadig interessant for den foreliggende sag. Den er nemlig baseret på princippet om, at en medlemsstats handlinger skal bedømmes som en helhed eller enhed med hensyn til respekten for fællesskabsreglerne, uanset kompetencefordelingen imellem statens forskellige myndigheder. Det er i overensstemmelse med logikken i denne dom at antage, at det ikke tilkommer Kommissionen at blande sig i kompetencefordelingen i en medlemsstat ved at undersøge, om hver eneste myndighed i medlemsstaten – hver for sig eller myndighederne imellem – har overholdt fællesskabsreglerne inden for deres specifikke kompetenceområde.
48. Det er derimod værd at bemærke, at Domstolen gentagne gange har udtalt, at en medlemsstat ikke kan påberåbe sig forhold i sin nationale retsorden, herunder princippet i dens forfatningssystem, som begrundelse for, at forpligtelser og frister, der følger af fællesskabsretten, ikke overholdes, og efterfølgende undgå at blive draget til ansvar i en traktatbrudssag (36) . Ud fra denne praksis kan man udlede, at en medlemsstat ikke kan udgå en standardkorrektion i forbindelse med regnskabsafslutning for EUGFL med henvisning til, at dens føderale struktur er i strid med en ekstrapolering af mangler, der er konstateret på stedet i visse lokale myndigheder, til andre ikke-kontrollerede lokale myndigheder.
49. I den forbindelse skal jeg desuden henvise til dom af 5. marts 1996 i sagen Brasserie du pêcheur og Factortame m.fl. for så vidt angår medlemsstaternes ansvar for tilsidesættelse af fællesskabsretten (37) . Domstolen fastslog, at en medlemsstat, som ifalder ansvar som følge af overtrædelse af en fællesskabsforpligtelse, betragtes som en helhed, hvad enten den overtrædelse, der er årsag til tabet, må tilregnes den lovgivende, den dømmende eller den udøvende magt (38) . Domstolen fastslog desuden, at den omstændighed, at den pågældende overtrædelse efter de interne regler må tilregnes den nationale lovgiver, ikke kan medføre, at den omhandlede medlemsstat ikke ifalder ansvar (39) .
50. Alle disse juridiske præciseringer bygger på samme princip, nemlig at en medlemsstats tilsidesættelse af fællesskabsretten skal vurderes i sin helhed i overensstemmende med den grundlæggende regel om statens enhed, dvs. uafhængigt af kompetenceopdelingen, således at det ikke er nødvendigt først at tage stilling til, hvorvidt den omhandlede medlemsstat har en føderal eller centraliseret struktur.
51. På baggrund af ovenstående juridiske præciseringer kan det tredje anbringende vedrørende tilsidesættelse af artikel 10 EF forkastes.
IV – Forslag til afgørelse
52. På grundlag af det anførte skal jeg foreslå følgende afgørelse:
»1) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.«
(1) .
(2)
–	EFT L 200, s. 28.
(3)
–	EFT 1970 I, s. 196.
(4)
–	EFT L 125, s. 1.
(5)
–	Artikel 1, stk. 2, litra b), og artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 729/70, som ændret.
(6)
–	Forordningens artikel 4, stk. 5.
(7)
–	Forordningens artikel 4, stk. 1.
(8)
–	Forordningens artikel 8, stk. 1.
(9)
–	Artikel 5, stk. 1, litra b), i forordning nr. 729/70, som ændret.
(10)
–	Forordningens artikel 5, stk. 2, litra b).
(11)
–	Forordningens artikel 5, stk. 2, litra c), og artikel 9.
(12)
–	Forordningens artikel 5, stk. 2, litra c).
(13)
–	En korrektionssats kan fastsættes til 2%, 5%, 10%, 25% og op til 100% af de anmeldte beløb. Se i den henseende de retningslinjer, som Kommissionen fastsatte i 1997 for så vidt angår de finansielle følger ved udarbejdelsen af beslutningen om regnskabsafslutning for EUGFL, Garantisektionen (dok. VI/5330/97 af 23.12.1997, herefter »Belle II-rapporten«, s. 9-12).
(14)
–	Artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1287/95.
(15)
–	EFT L 168, s. 179.
(16)
–	EFT L 215, s. 49.
(17)
–	Artikel 4d, stk. 1, i forordning nr. 2066/92.
(18)
–	Forordning af 23.12.1992 om gennemførelsesbestemmelser for de præmieordninger, der er fastsat i forordning nr. 805/68 om ophævelse af forordning (EØF) nr. 1244/82 og (EØF) nr. 714/89 (EFT L 391, s. 20).
(19)
–	Se skrivelse af 31.8.1999.
(20)
–	Se skrivelse af 31.8.1999.
(21)
–	Se skrivelse af 31.8.1999.
(22)
–	De fremsendte oplysninger vedrører følgende delstater: Sachsen, Thüringen, Mecklenburg-Vorpommern, Hessen og Saarland.
(23)
–	Jf. bl.a. dom af 19.2.1991, sag C-281/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 347, præmis 19, af 6.10.1993, sag C-55/91, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4813, præmis 13, og af 28.10.1999, sag C-253/97, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 7529, præmis 6.
(24)
–	Jf. bl.a. dom af 12.6.1990, sag C-8/88, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 2321, præmis 23, af 6.3.2001, sag C-278/98, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 1501, præmis 39, og af 8.5.2003, sag C-349/97, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 3851, præmis 46.
(25)
–	Jf. bl.a. dom af 10.11.1993, sag C-48/91, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 5611, præmis 17, af 21.1.1999, sag C-54/95, Tyskland mod Kommissionen, Sml. I, s. 35, præmis 35, af 22.4.1999, sag C-28/94, Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 1973, præmis 40, dommen i sagen Nederlandene mod Kommissionen, præmis 40, dom af 20.9.2001, sag C-263/98, Belgien mod Kommissionen, Sml. I, s. 6063, præmis 36, og dommen i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 47.
(26)
–	Jf. dom af 24.3.1988, sag 347/85, Det Forenede Kongerige mod Kommissionen, Sml. s. 1749, præmis 14, dommen af 10.11.1993 i sagen Nederlandene mod Kommissionen, Sml. I, s. 5611, præmis 16, og dommen af 20.9.2001 i sagen Belgien mod Kommissionen, præmis 36.
(27)
–	Jf. dommen af 28.10.1999 i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 7, og ligeledes dommen af 8.5.2003 i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 48.
(28)
–	Jf. bl.a. dommen af 10.11.1993 i sagen Nederlandene mod Kommissionen, præmis 17, dommen af 21.1.1999 i sagen Tyskland mod Kommissionen, præmis 35, dom af 18.3.1999, sag C-59/97, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 1683, præmis 55, dommen af 6.3.2001 i sagen Nederlandene mod Kommissionen, præmis 41, dommen af 20.9.2001 i sagen Belgien mod Kommissionen, præmis 37, dom af 24.1.2002, sag C-118/99, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 747, præmis 37, og dommen af 8.5.2003 i sagen Spanien mod Kommissionen, præmis 49.
(29)
–	Med hensyn til dette grundlæggende krav i Fællesskabets retsorden, se bl.a. dom af 21.2.1991, forenede sager C-143/88 og C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen og Zuckerfabrik Soest, Sml. I, s. 415, præmis 26.
(30)
–	Se punkt 13 i dette forslag til afgørelse.
(31)
–	Som eksempel på anvendelsen af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning i forbindelse med regnskabsafslutningen for EUGFL, se bl.a. dommen af 6.10.1993 i sagen Italien mod Kommissionen, præmis 67, og dom af 6.12.2001, sag C-373/99, Grækenland mod Kommissionen, Sml. I, s. 9619, præmis 56, såvel som generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse i sagen Irland mod Kommissionen (dom af 14.9.1995, sag C-49/94, Sml. I, s. 2683, punkt 30-32).
(32)
–	Jf. dommen af 6.10.1993 i sagen Italien mod Kommissionen, Sml. I, præmis 18, såvel som generaladvokat Van Gervens forslag til afgørelse i samme sag, punkt 19. Kommissionen havde i denne sag overført kontrolresultaterne fra nogle regioner, hvor der var foretaget kontrol på stedet, til andre regioner, hvor der ikke var foretaget kontrol.
(33)
–	S. 12, sidste afsnit, i Bella II-rapporten. Bestemmelserne i denne rapport, der var anvendelige ved udkastet til den anfægtede beslutning, er væsentligt anderledes end de bestemmelser, som fremgår af rapporten af 1.6.1993, Bella I, ifølge hvilke standardkorrektionerne kun finder anvendelse for så vidt angår de berørte udgifter i den region eller det administrative område, hvor der er konstateret mangler, medmindre der er fundet bevis for lignende mangler i andre regioner eller på hele den omhandlede medlemsstats område (dok. VI/216/93, tillæg 2, s. 3, afsnit 4).
(34)
–	Præmis 13.
(35)
–	Præmis 13.
(36)
–	Jf. bl.a. dom af 13.12.1991, sag C-33/90, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 5987, præmis 24, af 22.10.1998, sag C-301/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 6135, præmis 21-23, af 13.4.2000, sag C-274/98, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 2823, præmis 19 og 20, og af 26.6.2001, sag C-212/99, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 4923, præmis 34 og 35.
(37)
–	Forenede sager C-46/93 og C-48/93, Sml. I, s. 1029.
(38)
–	Præmis 34. Se ligeledes mit forslag til afgørelse i Köbler-sagen (sag C-224/01, Sml. I, s. 239, præmis 44-47), samt generaladvokat Geelhoeds forslag til afgørelse i sag C-129/00, Kommissionen mod Italien, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 50-55.
(39)
–	Præmis 35.