Foreløbig udgave
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
fremsat den 26. februar 2026 (1)
Sag C-51/25
Betaal Garant Nederland CV
mod
De Nederlandsche Bank NV
procesdeltager:
Vereniging Eigen Huis
(anmodning om præjudiciel afgørelse indgivet af College van Beroep voor het bedrijfsleven (appeldomstol i sager om handel og industri, Nederlandene))
» Præjudiciel forelæggelse – direktiv (EU) 2015/2366 – betalingstjenester i det indre marked – begrebet betalingstjeneste – transaktion foretaget af en formidlende institution gennem en trepartsaftale, der består i indsættelse af kundens pengebeløb på en bankkonto i denne institution og efterfølgende overførsel af dette beløb til en erhvervsdrivende med kundens accept – kvalificering af transaktionen – sikkerhedsstillelse i forbindelse med fast ejendom – gennemførelse af overførsler – betalingstjenesternes accessoriske karakter – betalingstjenester udført af en enhed, der ikke beskæftiger sig erhvervsmæssigt med denne aktivitet – pengeoverførsel «
1.        I den tvist, som har givet anledning til denne anmodning om præjudiciel afgørelse, hersker der tvivl om, hvorvidt den aktivitet, der udføres af en enhed, der som mellemmand mellem en kunde og en entreprenør modtager pengebeløb fra førstnævnte (som har til formål at sikre betalingen af skyldige beløb til entreprenøren) og, efter at kunden har givet samtykke hertil, overfører pengebeløbene til entreprenøren, kan kvalificeres som en »betalingstjeneste« i henhold til direktiv (EU) 2015/2366 (2).
2.        I henhold til lovgivningen i Nederlandene er det forbudt at drive virksomhed som betalingstjenesteudbyder uden en tilladelse udstedt af De Nederlandsche Bank NV (den nederlandske centralbank, herefter »DNB«). I denne sag drev den enhed, der fungerede som mellemmand, ifølge DNB denne virksomhed uden den påkrævede tilladelse.
3.        Den forelæggende ret har anmodet om en fortolkning af direktiv 2015/2366 med henblik på at vurdere lovligheden af DNB’s afgørelse, hvorved den nævnte enhed blev pålagt at indstille sin virksomhed som betalingstjenesteudbyder, eftersom den ikke havde den fornødne tilladelse.
I.      Retsforskrifter
A.      EU-retten: direktiv (EU) 2015/2366
4.        Sjette betragtning er affattet således:
»Der bør fastsættes nye regler for at lukke hullerne i lovgivningen og samtidig give større retssikkerhed og sikre ensartet anvendelse af de retlige rammer i hele Unionen. Der bør garanteres lige forretningsvilkår for eksisterende og nye markedsaktører, så det bliver nemmere for nye betalingsmidler at nå ud til et større marked, og så der sikres en høj grad af forbrugerbeskyttelse i forbindelse med betalingstjenester i hele Unionen. Dette bør skabe effektivitet i betalingssystemet som helhed og føre til større udvalg af og mere gennemsigtighed i betalingstjenester og samtidig styrke forbrugernes tillid til et harmoniseret betalingsmarked.«
5.        Artikel 1, stk. 1, bestemmer:
»1.      Ved dette direktiv fastsættes regler, i henhold til hvilke medlemsstaterne sondrer mellem følgende kategorier betalingstjenesteudbydere:
[...]
d)      betalingsinstitutter
[...]«
6.        Artikel 4 med overskriften »Definitioner« bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
3.      »betalingstjeneste«: en eller flere af de forretningsaktiviteter, som er anført i bilag I
4.      »betalingsinstitut«: en juridisk person, der i overensstemmelse med artikel 11 er meddelt tilladelse til at udbyde og gennemføre betalingstjenester i hele Unionen
5.      »betalingstransaktion«: en handling, der initieres af en betaler eller på dennes vegne eller af en betalingsmodtager med henblik på at indbetale, overføre eller hæve midler uden hensyn til eventuelle underliggende forpligtelser mellem betaleren og betalingsmodtageren
[...]
8.      »betaler«: en fysisk eller juridisk person, der er indehaver af en betalingskonto og tillader en betalingsordre fra denne betalingskonto, eller, hvis der ikke er nogen betalingskonto, en fysisk eller juridisk person, der udsteder en betalingsordre
9.      »betalingsmodtager«: en fysisk eller juridisk person, som er den tiltænkte modtager af de midler, der indgår i en betalingstransaktion
10.      »betalingstjenestebruger«: en fysisk eller juridisk person, som bruger en betalingstjeneste som betaler eller betalingsmodtager eller begge dele
11.      »betalingstjenesteudbyder«: et organ som omhandlet i artikel 1, stk. 1, eller en fysisk eller juridisk person, der er omfattet af en undtagelse i medfør af artikel 32 og 33
12.      »betalingskonto«: en konto oprettet i en eller flere betalingstjenestebrugeres navn med henblik på at gennemføre betalingstransaktioner
13.      »betalingsordre«: en instruks fra en betaler eller betalingsmodtager til deres betalingstjenesteudbyder om at gennemføre en betalingstransaktion
[...]
20.      »forbruger«: en fysisk person, der i forbindelse med betalingstjenesteaftaler, som er omfattet af dette direktiv, optræder med et formål, der ligger uden for den pågældendes erhvervsmæssige virksomhed
[...]
22.      »pengeoverførsel«: en betalingstjeneste, hvor der modtages midler fra en betaler, uden at der oprettes en betalingskonto i betalerens eller betalingsmodtagerens navn, alene med det formål at overføre et tilsvarende beløb til en betalingsmodtager eller en anden betalingstjenesteudbyder på betalingsmodtagerens vegne, og/eller hvor sådanne midler modtages på betalingsmodtagerens vegne og stilles til rådighed for denne
[...]
24.      »kreditoverførsel«: en betalingstjeneste til at kreditere en betalingsmodtagers betalingskonto med en betalingstransaktion eller en række betalingstransaktioner fra en betalers betalingskonto foretaget af den betalingstjenesteudbyder, der forvalter betalerens betalingskonto, på grundlag af en instruks fra betaleren
[...]«
7.        Bilag I har følgende ordlyd:
»BETALINGSTJENESTER
[jf. artikel 4, nr. 3)]
[...]
3.      Gennemførelse af betalingstransaktioner, herunder overførsler af midler til en betalingskonto hos brugerens betalingstjenesteudbyder eller hos en anden betalingstjenesteudbyder:
a)      gennemførelse af direkte debiteringer, herunder direkte engangsdebiteringer
b)      gennemførelse af betalingstransaktioner via et betalingskort eller en lignende anordning
c)      gennemførelse af kreditoverførsler, herunder stående ordrer.
[...]
6.      Pengeoverførselsvirksomhed.
[...]«.
B.      National ret. Wet op het financieel toezicht (3)
8.        Lov om finansielt tilsyn gennemfører direktiv 2015/2366 i nederlandsk ret.
9.        Denne lovs artikel 1:1 bestemmer:
–        »En betalingstjeneste er en forretningsvirksomhed som omhandlet i bilaget til betalingstjenestedirektivet.«
–        »Den, der forretningsmæssigt udfører betalingstjenester, er betalingstjenesteudbyder.«
10.      I henhold til artikel 2:3a, stk. 1, er det forbudt for enhver person, der har hjemsted i Nederlandene, at drive virksomhed som betalingstjenesteudbyder uden en tilladelse hertil udstedt af DNB.
II.    De faktiske omstændigheder, hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
11.      Betaal Garant Nederland CV (herefter »Betaal«) er en virksomhed, der leverer rådgivningsydelser og stiller sikkerhed og garantier for privatpersoner i forbindelse med bygge- og anlægsprojekter.
12.      Stichting BGN Zekerheidsstelling (herefter »Betaal-stiftelsen«) er en stiftelse, der er tilknyttet Betaal.
13.      Betaal tilbyder privatpersoner produktet
»Afbouwgarantie« (færdiggørelsesgaranti) og produktet »Zekerheidsstelling« (sikkerhedsstillelse).
14.      Betaals sikkerhedsstillelse benyttes, når en erhvervsdrivende (entreprenøren) opfører en bolig eller en bygning for en kunde.
15.      Entreprenører risikerer, at kunden ikke betaler, eftersom denne i henhold til loven kan betale prisen for bygge- og anlægsarbejdet i flere rater og generelt først skal betale den sidste rate, når boligen er blevet forskriftsmæssigt modtaget.
16.      For at dække denne risiko for manglende betaling kan entreprenører kræve, at kunden deponerer den sidste betaling hos en notar eller stiller sikkerhed for dette beløb. Den sikkerhedsstillelse, som Betaal forvalter, henhører under sidstnævnte kategori (4).
17.      Betaal leverer denne tjeneste til parterne i en entreprisekontrakt på grundlag af en aftale mellem kunden, entreprenøren og Betaal. Denne aftale er omfattet af Betaals almindelige forretningsbetingelser for sikkerhedsstillelse, herunder følgende:
–        Kunden betaler af den første ratebetaling af det kontraktbeløb, som denne skylder entreprenøren, et bestemt beløb til Betaal-stiftelsen (artikel 1 i de almindelige forretningsbetingelser).
–        Sikkerhedsstillelsesbeløbet udgør som standard 6% af kontraktbeløbet (artikel 3 i de almindelige forretningsbetingelser). Det kan under ingen omstændigheder overskride grænsen på 10%, som er fastsat i artikel 767 i syvende bog i
Burgerlijk Wetboek (den nederlandske borgerlige lovbog).
–        Entreprenøren udsteder en kvittering til kunden (artikel 4 i de almindelige forretningsbetingelser).
–        Når entreprisekontrakten er afviklet til entreprenørens og kundens tilfredshed, og dette er blevet skriftligt meddelt til Betaal, udbetales sikkerhedsstillelsesbeløbet inden for fem hverdage til entreprenøren (artikel 9 i de almindelige forretningsbetingelser).
–        Med hensyn til udgifterne til sikkerhedsstillelse betaler kunden 4% af sikkerhedsstillelsen, dog mindst 300 EUR (artikel 5 i de almindelige forretningsbetingelser). Sikkerhedsstillelsen er reserveret og tilgængelig for kunden efter modtagelse af det fakturerede beløb.
–        Entreprenørens udgifter beløber sig til 2,5% af sikkerhedsstillelsen, dog mindst 200 EUR (artikel 10 i de almindelige forretningsbetingelser). Disse udgifter modregnes ved udbetalingen af sikkerhedsstillelsen til entreprenøren.
18.      Vereniging Eigen Huis anmodede DNB om håndhævelsesforanstaltninger over for Betaal med den begrundelse, at Betaal sandsynligvis drev virksomhed som forsikringsselskab uden at have en tilladelse til det.
19.      DNB undersøgte, om Betaals produkter »færdiggørelsesgaranti« og »sikkerhedsstillelse« udgjorde en tilsidesættelse af lov om finansielt tilsyn.
20.      Den 8. december 2020 pålagde DNB Betaal at indstille leveringen af begge produkter (5) og pålagde selskabet en tvangsbøde (6) med følgende begrundelse:
–        Ved at tilbyde færdiggørelsesgarantien overtrådte Betaal forbuddet mod at drive virksomhed som skadesforsikringsselskab (med risikobegrænsning) uden tilladelse, undtagelse eller fritagelse. Denne adfærd udgjorde en overtrædelse af artikel 2:27, stk. 1, henholdsvis artikel 2:48, stk. 1, i lov om finansielt tilsyn.
–        Ved at tilbyde sikkerhedsstillelsen overtrådte Betaal forbuddet mod at drive virksomhed som betalingstjenesteudbyder uden tilladelse. Denne adfærd udgjorde en overtrædelse af artikel 2:3a, stk. 1, i lov om finansielt tilsyn.
21.      Ved afgørelse af 6. oktober 2021 (herefter »den anfægtede afgørelse«) afviste DNB Betaals klage over tvangsbødeafgørelsen som ugrundet.
22.      Efter at DNB havde fastslået, at Betaal ikke havde betalt tvangsbøden, inddrev den ved afgørelse af 31. januar 2022 denne bøde (herefter »inddrivelsesafgørelsen«).
23.      Betaal indbragte en klage over inddrivelsesafgørelsen. DNB videresendte denne klage til rechtbank Rotterdam (retten i første instans i Rotterdam, Nederlandene).
24.      Ved afgørelse af 10. november 2022 (7) forkastede denne ret i første instans klagen over den anfægtede afgørelse som ugrundet og afviste søgsmålet til prøvelse af inddrivelsesafgørelsen.
25.      Ifølge retten i første instans havde DNB med rette fastslået, at Betaal behøvede en tilladelse for at tilbyde sikkerhedsstillelsen (det eneste forhold, der er omtvistet i denne præjudicielle forelæggelse), og at Betaal som følge af den manglende tilladelse havde overtrådt lov om finansielt tilsyn.
26.      Rechtbank Rotterdam (retten i første instans i Rotterdam) fastslog nærmere bestemt følgende:
–        I forbindelse med udøvelsen af sin virksomhed udfører Betaal regelmæssigt, systematisk og uafhængigt en identificerbar betalingstjeneste i henhold til lov om finansielt tilsyn.
–        En tjeneste, i forbindelse med hvilken der udføres betalingstransaktioner, herunder pengeoverførsler, til en betalingstjenesteudbyders betalingskonto, er en betalingstjeneste.
–        Betaal er den mellemmand, der udfører overførslen af kundens (betalerens) penge til entreprenøren (den person, der skal modtage pengene som modtager). Den omstændighed, at Betaal-stiftelsen forvalter den konto, som sikkerhedsstillelsen indsættes på, ændrer ikke denne konklusion.
–        Hvor Betaal har pengene i depot i mellemtiden, er uden betydning for, om Betaal ved at tilbyde sikkerhedsstillelsen leverer en betalingstjeneste.
27.      Betaal har iværksat appel til prøvelse af dommen i første instans ved College van beroep voor het bedrijfsleven (appeldomstol i sager om handel og industri, Nederlandene), som har forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal artikel 4, nr. 3), i [direktiv 2015/2366], sammenholdt med [punkt 3, litra c), i bilag I] til samme direktiv, fortolkes således, at den tjeneste, der består i modtagelse og viderebetaling af et pengebeløb, og som udføres af en enhed som mellemmand, udgør en betalingstjeneste – konkret gennemførelse af kreditoverførsler i dette direktivs forstand – når denne enhed inden for rammerne af en aftale med en kunde og en entreprenør modtager pengebeløb fra kunden på sin betalingskonto og, efter at kunden har givet samtykke hertil, overfører pengebeløbene fra denne betalingskonto til entreprenøren?«
III. Retsforhandlingerne for Domstolen
28.      Anmodningen om præjudiciel afgørelse indgik til Domstolen den 28. januar 2025.
29.      DNB, den tjekkiske, den italienske, den nederlandske og den norske regering samt Europa-Kommissionen har afgivet skriftlige indlæg.
30.      DNB, Kommissionen og den norske regering har deltaget i retsmødet den 3. december 2025.
IV.    Bedømmelse
31.      Den forelæggende ret har anmodet om en fortolkning af artikel 4, nr. 3), i direktiv 2015/2366, sammenholdt med punkt 3, litra c), i bilag I til samme direktiv.
32.      Ifølge den forelæggende ret vil svaret på denne anmodning om præjudiciel afgørelse gøre den i stand til at afgøre, om den tjeneste, som Betaal tilbyder, udgør en betalingstjeneste som omhandlet i direktiv 2015/2366, henset til følgende betragtninger:
–        Betaal fungerer som mellemmand inden for rammerne af forholdet mellem en kunde og en entreprenør.
–        Betaal modtager pengebeløb fra kunden på sin betalingskonto (Betaals betalingskonto) og overfører pengebeløbene fra denne betalingskonto til entreprenøren, efter at kunden har givet samtykke hertil.
33.      DNB og den nederlandske regering (8) har anført, at det præjudicielle spørgsmål skal besvares bekræftende. Ifølge den italienske regering og Kommissionen skal det derimod besvares benægtende. Den tjekkiske regering har foreslået, at dette spørgsmål skal besvares bekræftende på visse betingelser (9), og endelig har den norske regering anført, at den omtvistede tjeneste ikke er en betalingstjeneste, men derimod en pengeoverførsel.
34.      Ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse skal der tages hensyn til dennes ordlyd, den sammenhæng, hvori den indgår, og de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (10).
A.      Ordlydsfortolkning
35.      I henhold til artikel 4, nr. 3), i direktiv 2015/2366 er en betalingstjeneste »en eller flere af de forretningsaktiviteter, som er anført i bilag I«.
36.      Blandt de aktiviteter, som kategorien betalingstjenester omfatter i henhold til bilag I i direktiv 2015/2366, findes den aktivitet, der er beskrevet i punkt
3, litra c). I henhold til denne bestemmelse kan en betalingstjeneste bestå af »[g]ennemførelse af betalingstransaktioner, herunder overførsler af midler til en betalingskonto hos brugerens betalingstjenesteudbyder eller hos en anden betalingstjenesteudbyder«, når denne transaktion består af »gennemførelse af kreditoverførsler, herunder stående ordrer«.
37.      Artikel 4, nr. 24), i direktiv 2015/2366 indeholder definitionen af en kreditoverførsel: en »betalingstjeneste til at kreditere en betalingsmodtagers betalingskonto med en betalingstransaktion eller en række betalingstransaktioner fra en betalers betalingskonto foretaget af den betalingstjenesteudbyder, der forvalter betalerens betalingskonto, på grundlag af en instruks fra betaleren«.
38.      Ifølge DNB udfører Betaal som mellemmand overførslen af kundens [som er betaler som omhandlet i artikel 4, nr. 8)] pengebeløb til entreprenøren [som er betalingsmodtager som omhandlet i artikel 4, nr. 9)] og leverer således en betalingstjeneste som omhandlet i artikel 4, nr. 3), i direktiv 2015/2366, sammenholdt med punkt 3, litra c), i bilag I til samme direktiv.
39.      Det er i denne henseende vigtigt at fremhæve, at DNB:
–        ikke har bestridt, at Betaal eller Betaal-stiftelsen ikke har betalingskonti i deres kunders navne
–        heller ikke har anfægtet, at overførslen af penge til entreprenøren sker fra Betaal-stiftelsens konto og ikke fra kundernes konto
–        har anerkendt, at Betaal ikke kan forvalte sikkerhedsstillelsesmidlerne, men blot skal indefryse dem fra det tidspunkt, hvor kunden indbetaler dem, indtil den endelige aftale mellem kunden og entreprenøren frigør dem
–        har anerkendt, at Betaal, når der er opnået en endelig aftale mellem kunden og entreprenøren, udbetaler midlerne til sidstnævnte med fradrag af selskabets provision; der er tale om en udskudt og betinget betaling fra kunden til entreprenøren, der gennemføres, når bygge- og anlægsarbejdet afleveres til indehaverens tilfredshed
–        har anført, at den konto, hvorfra overførslen af penge til entreprenøren sker, er uden betydning, eftersom definitionen af gennemførelse af kreditoverførsler som en betalingstjeneste i bilag I til direktiv 2015/2366 er meget bred og omfatter gennemførelse af transaktioner forestået af enheder, som ikke er banker, men som indebærer overførsel af penge til bankers betalingskonti.
40.      Den forelæggende ret og DNB har henvist til et svar fra Kommissionen, som indgår i det fælles regelsæt (Single Rulebook) fra Den Europæiske Banktilsynsmyndighed (herefter »EBA«) (11), som underbygger den af DNB anførte brede fortolkning (12).
41.      Følgende fremgår af dette svar:
–        »Modtagelse og overførsel af penge anses for en betalingstjeneste, jf. artikel 4, nr. 3), i direktiv 2015/2366, sammenholdt med bilag I til dette direktiv.«
–        »Afhængig af ordlyden af de kontraktmæssige aftaler kan modtagelse og overførsel af penge anses for f.eks. en pengeoverførsel [artikel 4, nr. 22), sammenholdt med bilag I, nr. 6)] eller som en anden betalingstjeneste, f.eks. gennemførelse af betalingstransaktioner (bilag I, punkt
3).«
42.      I retsmødet har Kommissionen imidlertid tydeligt forklaret, at dette svar vedrørte tjenester i form af modtagelse og overførsel af midler, der var forskellige fra tjenesten i form af sikkerhedsstillelse med hensyn til fast ejendom, som er den tjeneste, som Betaal tilbyder.
43.      Efter min opfattelse underbygger en ordlydsfortolkning af artikel 4, nr. 3), i direktiv 2015/2366, sammenholdt med punkt 3, litra c), i bilag I til samme direktiv, ikke DNB’s synspunkt.
44.      Det fremgår af ordlyden af de bestemmelser, som den forelæggende ret ønsker fortolket, at den overførsel af pengebeløb, som disse bestemmelser henviser til, skal foretages af den betalingstjenesteudbyder, der forvalter betalerens betalingskonto (13).
45.      Som den forelæggende ret har fremhævet (14), bliver der i denne sag imidlertid gennemført to forskellige betalingstransaktioner:
–        Ved den første betalingstransaktion udsteder kunden, der fungerer som betaler [artikel 4, nr. 8), i direktiv 2015/2366], en betalingsordre [artikel 4, nr. 13)] til sin bank, der fungerer som betalingstjenesteudbyder [artikel 4, nr. 11)]. Denne betalingsordre indebærer, at der overføres et pengebeløb fra kundens betalingskonto [artikel 4, nr. 12)] til Betaal-stiftelsens betalingskonto, hvorefter sidstnævnte kan betragtes som betalingsmodtager [artikel 4, nr. 9)]. Det er netop kundens bank, der udfører denne betalingstransaktion (bilag I, punkt
3) og dermed betalingstjenesten. Hverken Betaal eller Betaal-stiftelsen udfører denne betalingstransaktion.
–        Ved den anden betalingstransaktion udsteder Betaal-stiftelsen, der fungerer som betaler [artikel 4, nr. 8), i direktiv 2015/2366], en betalingsordre [artikel 4, nr. 13)] til sin bank, der fungerer som betalingstjenesteudbyder [artikel 4, nr. 11)]. Denne betalingsordre indebærer, at der overføres et pengebeløb fra Betaal-stiftelsens betalingskonto [artikel 4, nr. 12)] til betalingskontoen for entreprenøren som betalingsmodtager [artikel 4, nr. 9)]. Det er Betaal-stiftelsens bank, der udfører denne betalingstransaktion (bilag I, punkt
3) og dermed betalingstjenesten. Ligesom i det første tilfælde er det hverken Betaal eller Betaal-stiftelsen, der udfører denne betalingstransaktion.
46.      Der er således tale om levering af to betalingstjenester, der gennemføres af finansielle institutioner og ikke af Betaal. Betaals kunder har hverken betalingskonti i dette selskab eller i Betaal-stiftelsen, som gør det muligt for dem at afgive betalingsordrer til Betaal med henblik på at foretage pengeoverførsler til entreprenørerne.
47.      Ved de to betalingstjenester, som kundens bank og Betaal-stiftelsens bank gennemfører, foreligger der ingen indgreb eller teknisk medvirken fra Betaals side ved behandlingen af overførslerne. Punkt 3 i bilag I til direktiv 2015/2366 nævner »Gennemførelse af betalingstransaktioner« og i litra c) i samme punkt
»gennemførelse af kreditoverførsler«, hvilket antyder en teknisk medvirken fra betalingstjenesteudbyderens side med hensyn til kontiene (15).
48.      Som nævnt foretager hverken Betaal eller Betaal-stiftelsen denne tekniske handling, eftersom disse enheder hverken har konti i kundernes navn eller forvalter kunders konti. Den tekniske forvaltning med henblik på gennemførelsen af overførsler og betalingstransaktioner er en opgave for de respektive banker.
49.      En betalingstransaktion er i henhold til artikel 4, nr. 5), i direktiv 2015/2366 »en handling, der initieres af en betaler eller på dennes vegne eller af en betalingsmodtager med henblik på at indbetale, overføre eller hæve midler uden hensyn til eventuelle underliggende forpligtelser mellem betaleren og betalingsmodtageren«.
50.      Betaal overfører blot penge fra Betaal-stiftelsens konto til entreprenøren, hvis denne og kunden er af den opfattelse, at bygge- og anlægsarbejdet er afsluttet korrekt. Der foreligger således en underliggende handling, der skal gennemføres, for at Betaal kan afgive en betalingsordre til sin bank [artikel 4, nr. 13), i direktiv 2015/2366]. Derfor kan det ikke fastslås, således som DNB har gjort, at der blot foreligger én betalingstjeneste i trepartshandelen mellem indehaveren, Betaal og entreprenøren.
51.      Kunden afgiver ganske vist en ordre til sin bank om at overføre sikkerhedsstillelsesbeløbet til Betaal. Det kan imidlertid ikke fastslås, at der foreligger en betalingsordre fra kunden om at overføre et pengebeløb til entreprenøren, eftersom denne handling ikke er automatisk.
52.      En eventuel uenighed mellem kunden og entreprenøren er nærmere bestemt til hinder for, at de penge, som kunden har overført til Betaal og deponeret på Betaal-stiftelsens konto, indsættes på entreprenørens konto. I tilfælde af uenighed får kunden enten pengene fra sikkerhedsstillelsen tilbage, eller også betales disse penge til en ny entreprenør, der færdiggør byggeriet til kundens tilfredshed.
53.      Artikel 80 i direktiv 2015/2366 bestemmer, at betalingstjenestebrugere generelt ikke må tilbagekalde en betalingsordre, når den er modtaget af betalerens betalingstjenesteudbyder. I hovedsagen kan kunden, som er betaler med hensyn til betalingen af sikkerhedsstillelsen, derimod »tilbagekalde« overførslen af dette pengebeløb til entreprenøren, som er betalingsmodtager, når kunden ikke er tilfreds med færdiggørelsen af bygge- og anlægsarbejdet på ejendommen.
54.      Den tjeneste, som Betaal tilbyder, består i at stille en sikkerhed, som letter opfyldelsen af aftalen mellem kunden og entreprenøren: De pengeoverførsler, der er nødvendige for at udføre denne tjeneste, er accessoriske i forhold til dette sikkerhedsstillelseselement.
55.      I denne forbindelse leverer Betaal ikke en betalingstjeneste, men benytter sig derimod af betalingstjenester, der leveres af kundens bank og af entreprenørens bank, med henblik på at stille sikkerhed. Som nævnt medvirker Betaal ikke i den tekniske gennemførelse af disse betalingstjenester og kontrollerer heller ikke de pengebeløb, der er deponeret på Betaal-stiftelsens konto, med henblik på at handle og opnå fordele med disse (16).
B.      Systematisk fortolkning
56.      Det følger af 24. betragtning til direktiv 2015/2366, at anvendelsen af den retlige ramme i dette direktiv »[...] bør begrænses til tjenesteudbydere, der udbyder betalingstjenester som fast erhverv eller forretningsaktivitet i overensstemmelse med nærværende direktiv«
(min fremhævelse).
57.      Denne betragtning og artikel 1, stk. 1, i direktiv 2015/2366 præciserer de kategorier af betalingstjenesteudbydere, der lovligt kan udbyde betalingstjenester i hele Unionen. Disse kategorier omfatter:
–        kreditinstitutter, der modtager indskud fra brugere, som kan anvendes til finansiering af betalingstransaktioner, og som er omfattet af tilsynskravene i direktiv 2013/36/EU (17)
–        e-pengeinstitutter, der udsteder elektroniske penge, som kan anvendes til finansiering af betalingstransaktioner, og som er omfattet af tilsynskravene i direktiv 2009/110/EF (18)
–        betalingsinstitutter og
–        postgirokontorer, der har tilladelse til at udbyde betalingstjenester efter nationale regler.
58.      Betaal, som leverer en tjeneste i form af sikkerhedsstillelse til kunder og entreprenører i Nederlandene, henhører ikke under nogen af disse kategorier. De »betalingsinstitutter«, som er omfattet af den krævende ordning i direktiv 2015/2366, skal udbyde betalingstjenester som fast primær forretningsaktivitet (19).
59.      Kravet om erhvervsmæssig virksomhed og om at udbyde betalingstjenester som hovedaktivitet følger af den lovgivningsmæssige sammenhæng, som direktiv 2015/2366 indgår i.
60.      Kvalificeringen af en transaktion som en »betalingstjeneste« har nærmere bestemt betydelige retsvirkninger for det selskab, der udbyder denne tjeneste som fast forretningsaktivitet.
61.      For det første kræver betalingsinstitutters erhvervsmæssige levering af betalingstjenester en tilladelse. Kravene og proceduren i forbindelse med denne tilladelse er fastlagt i afsnit II, kapitel I, i direktiv 2015/2366. I denne forbindelse skal en udbyder navnlig godtgøre, at denne råder over effektive forvaltningsordninger og interne kontrolmekanismer og er i stand til at anvende de systemer, ressourcer og procedurer, som er hensigtsmæssige til en forsvarlig drift (20).
62.      For det andet føres der tilsyn med et betalingsinstitut, der udbyder betalingstjenester: I henhold til artikel 23 i direktiv 2015/2366 kan de kompetente myndigheder nærmere bestemt udføre inspektioner på stedet hos betalingsinstituttet og eventuelt suspendere eller inddrage tilladelsen.
63.      For det tredje skal betalingsinstitutter opfylde visse startkapitalkrav og kapitalgrundlagskrav, som er præciseret i artikel 6-9 i direktiv 2015/2366.
64.      For det fjerde fastlægger direktiv 2015/2366 en harmoniseret ordning med hensyn til betalingstjenesteudbyderes ansvar for uautoriserede betalingstransaktioner (artikel 73) eller ved manglende, mangelfuld eller forsinket gennemførelse af betalingstransaktioner (artikel 89).
65.      Strengheden af de krav, der følger af direktiv 2015/2366, giver kun mening, hvis den gælder for erhvervsmæssige betalingstjenesteudbydere. Disse krav er for strenge til at blive anvendt på udbydere af andre former for tjenester, som desuden foretager pengeoverførsler som et element, der er accessorisk i forhold til deres hovedaktivitet.
66.      Med forbehold af den forelæggende rets bedømmelse synes dette at være tilfældet med Betaal, eftersom dette selskabs hovedaktivitet er levering af tjenester i form af sikkerhedsstillelse til købere af og entreprenører på ejendomme under opførelse.
67.      Hvis Betaal i forbindelse med sin hovedaktivitet gennemfører betalingstransaktioner i accessorisk omfang, betyder denne omstændighed ikke, at Betaal skal anses for et selskab, der leverer betalingstjenester erhvervsmæssigt, og som er underlagt DNB’s tilsyn.
C.      Formålsfortolkning
68.      DNB har foreslået en bred fortolkning af direktiv 2015/2366, der vedrører beskyttelse af brugerne (21). DNB har i retsmødet fremhævet dette formål som grundlag for sit synspunkt.
69.      Sjette betragtning til direktiv 2015/2366 (22) nævner nærmere bestemt målet om at »[...] [sikre] en høj grad af forbrugerbeskyttelse i forbindelse med betalingstjenester [...]« (23).
70.      Jeg er imidlertid af den opfattelse, at formålet om forbrugerbeskyttelse ikke kan gives forrang for ethvert andet fortolkningskriterium ved fortolkningen af direktiv 2015/2366.
71.      Dette formål er opregnet blandt andre formål på samme niveau som f.eks. formålet om at give »større retssikkerhed«, »sikre ensartet anvendelse af de retlige rammer« og skabe »effektivitet i betalingssystemet som helhed« (24).
72.      Ud fra dette integrerede perspektiv er der ikke grundlag for en udvidende fortolkning af begrebet betalingstjenesteudbyder (som er underlagt direktiv 2015/2366), der ændrer grænserne for dette begreb i en sådan grad, at de ikke kan skelnes fra grænserne for andre begreber, der ikke indgår i dette direktiv.
73.      Beskyttelsen af betalingstjenestebrugere kan således ikke føre til, at udbydere af andre tjenester, der foretager pengeoverførsler accessorisk i forhold til deres hovedaktivitet, underkastes den strenge ordning, der gælder for betalingstjenesteudbydere, der er omfattet af direktiv 2015/2366.
74.      En sådan udvidelse ville være vanskelig at kapere for erhvervsdrivende såsom notarer og advokater, der modtager pengebeløb fra deres klienter i form af deposita med henblik på at overføre disse pengebeløb til tredjemand på et senere tidspunkt og efter de modtagne anvisninger. I forbindelse med deres aktivitet leverer disse juridiske aktører tjenester i form af deponering og sikkerhedsstillelse og gennemfører de nødvendige overførsler og betalingsordrer. Dette betyder imidlertid ikke, at de er underlagt de strenge forpligtelser i direktiv 2015/2366.
75.      I Nederlandenes tilfælde kan en notar forestå forvaltningen af sikkerhedsstillelse i forbindelse med fast ejendom på samme måde som Betaal. Det fremgår nærmere bestemt specifikt af Nederlandenes lovgivning, at notarer med henblik på at sikre betaling af de beløb, som kunderne skal betale til entreprenøren, modtager de tilsvarende beløb fra kunderne (25).
76.      Ifølge det synspunkt, som DNB har fremført med hensyn til karakteren af den leverede tjeneste, må en notar, der modtager disse pengebeløb fra en kunde og efterfølgende overfører dem til en entreprenør, også være omfattet af direktiv 2015/2366 og af det tilsyn, der følger af dette direktiv. I retsmødet har DNB ikke desto mindre anerkendt, at direktiv 2015/2366 ikke finder anvendelse på erhvervsdrivende, såsom notarer og advokater, der forvalter sikkerhedsstillelse og deposita (26).
77.      Den omstændighed, at sådanne erhvervsdrivende ikke kan anses for betalingstjenesteudbydere i henhold til direktiv 2015/2366, selv om de modtager pengebeløb fra kunder og overfører dem til tredjemand, skyldes bl.a., at der ikke er tale om erhvervsmæssige udbydere, der som fast forretningsaktivitet leverer sådanne tjenester som hovedaktivitet, men derimod som en accessorisk eller marginal aktivitet, dvs. som et supplement til deres normale funktioner.
78.      Dette argument kan imidlertid overføres på den hovedaktivitet, som Betaal udfører, som ikke er at levere betalingstjenester, men derimod at tilbyde sikkerhedsstillelse for at sikre, at boligkøbere betaler deres gæld til de entreprenører, der opfører disse boliger.
79.      Det fremgår af det ovenstående, at direktiv 2015/2366 udelukker leverandører af tjenester, der blot består af sikkerhedsstillelse, som accessorisk udfører betalingstjenester, fra sit anvendelsesområde.
80.      En udelukkelse af leverandører af tjenester i form af sikkerhedsstillelse såsom Betaal fra direktiv 2015/2366 giver ganske vist ikke brugerne den samme beskyttelse, som dette direktiv yder de personer, der benytter sig af betalingstjenester, der leveres af betalingsinstitutter (27).
81.      Denne omstændighed er imidlertid ikke afgørende for at afklare den forelæggende rets tvivl. Den nationale lovgivning kan indeholde andre mekanismer til beskyttelse af brugerne, som tilgodeser deres interesser, enten gennem metoder til sikring af pengebeløbene eller ved lovmæssig vedtagelse af strenge krav til enheder, der, selv om de ikke leverer betalingstjenester, modtager pengebeløb fra disse kunder i form af sikkerhedsstillelse til opfyldelse af deres kontraktlige forpligtelser.
82.      Artikel 4, nr. 3), i direktiv 2015/2366, sammenholdt med punkt 3, litra c), i bilag I til samme direktiv, skal sammenfattende fortolkes således, at modtagelse og viderebetaling af et pengebeløb, som udføres af en enhed som mellemmand, ikke udgør en betalingstjeneste, når denne enhed inden for rammerne af en aftale med en kunde og en entreprenør modtager pengebeløb fra kunden på sin betalingskonto og, efter at kunden har givet samtykke hertil, overfører disse pengebeløb fra denne betalingskonto til entreprenøren.
D.      Pengeoverførsel?
83.      Ifølge den norske regering er den tjeneste, som Betaal udfører, omfattet af begrebet »pengeoverførsel« (28), som er nævnt i punkt 6 i bilag I til direktiv 2015/2366 og defineret i artikel 4, nr. 22), i dette direktiv (29).
84.      Der er reelt ingen grund til, at Domstolen tager stilling til fortolkningen af artikel 4, nr. 22), i direktiv 2015/2366, hvilken bestemmelse ikke er nævnt i forelæggelsesafgørelsen.
85.      For det tilfælde, at Domstolen under alle omstændigheder beslutter at besvare den norske regerings argument, vil jeg behandle det i det følgende.
86.      Det præciseres i niende betragtning til direktiv 2015/2366, at pengeoverførsel »er en enkel betalingstjeneste, der sædvanligvis er baseret på kontant indbetaling fra en betaler til en betalingstjenesteudbyder, der viderebetaler det tilsvarende beløb, f.eks. via et kommunikationsnet, til en betalingsmodtager eller en anden betalingstjenesteudbyder, der handler på vegne af betalingsmodtageren«.
87.      Efter at have anerkendt, at modtagelsen af pengebeløbene fra betaleren i dette tilfælde finder sted, uden at der oprettes en betalingskonto i dennes eller betalingsmodtagerens navn, har den norske regering anført, at der sker en »pengeoverførsel« som omhandlet i de nævnte bestemmelser.
88.      Der er efter min opfattelse flere argumenter for at afvise dette synspunkt.
89.      For det første er dynamikken i de transaktioner, som Betaal deltager i, ikke som den dynamik, der gør sig gældende for en »enkel« pengeoverførsel, som er kendetegnet ved umiddelbarhed og ved, at der er tale om en betingelsesløs overførsel af penge til betalingsmodtageren (30).
90.      For det andet modtager betalingsmodtageren ved en pengeoverførsel det beløb, som betaleren har overført. I Betaals tilfælde er der ikke tale om en sådan automatik og ubetingethed: Kunden kunne afgive en ordre om at overføre pengebeløbene, og disse ville ikke nå frem til den betalingsmodtagende entreprenør, hvis ejendommen ikke blev færdiggjort til betalerens tilfredshed.
91.      For det tredje skal Betaals aktivitet for at blive kvalificeret som en betalingstjeneste, der består i pengeoverførsel, udføres erhvervsmæssigt som hovedaktivitet. Med andre ord skulle Betaal beskæftige sig med pengeoverførsel som fast aktivitet, uden at selskabets tjenester i form af pengeoverførsel var accessoriske eller instrumentelle med henblik på leveringen af sikkerhedsstillelsen.
92.      Betaals hovedaktivitet er som nævnt ikke at foretage pengeoverførsler, men derimod at tilbyde sikkerhedsstillelse for at sikre, at kunderne betaler de entreprenører, der opfører deres boliger. Såfremt der er tale om pengeoverførsler i dette tilfælde, vil der være tale om en instrumentel og accessorisk aktivitet.
93.      Den sammenligning, som den norske regering har opstillet mellem Betaals sikkerhedsstillelse og de tjenester, der udbydes af »supermarkeder og andre forretningsdrivende[‚som udbyder] en tilsvarende tjeneste til forbrugerne, der gør dem i stand til at betale regninger for forsyningsforbrug og andre regelmæssige husholdningsregninger«, som er nævnt i niende betragtning til direktiv 2015/2366, er efter min opfattelse heller ikke korrekt.
94.      Denne sammenligning er som nævnt ikke hensigtsmæssig, for så vidt som: a) supermarkeder og andre forretningsdrivende overfører hele det beløb, som kunderne har overført, for at betale visse fakturer uden at fratrække et beløb, og b) den tjeneste, som disse virksomheder udbyder, er ikke en aktivitet, der er accessorisk eller instrumentel i forhold til en anden hovedaktivitet, men derimod en pengeoverførsel med henblik på betaling af de pågældende fakturaer, hvilken tjeneste disse virksomheder i nogle medlemsstater tilbyder deres kunder som blot én af de tjenester, der indgår i deres udvalg af (hoved)ydelser.
V.      Forslag til afgørelse
95.      I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg, at Domstolen besvarer det af College van Beroep voor het bedrijfsleven (appeldomstol i sager om handel og industri, Nederlandene) forelagte spørgsmål på følgende måde:
»Artikel 4, nr. 3), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv (EU) 2015/2366 af 25. november 2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF, sammenholdt med punkt 3, litra c), i bilag I til samme direktiv,
skal fortolkes således, at
modtagelse og viderebetaling af et pengebeløb, som udføres af en enhed som mellemmand, ikke udgør en betalingstjeneste, når denne enhed inden for rammerne af en aftale med en kunde og en entreprenør modtager pengebeløb fra kunden på sin betalingskonto og, efter at kunden har givet samtykke hertil, overfører disse pengebeløb fra denne betalingskonto til entreprenøren.«
1 –      Originalsprog: spansk.
2 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 25.11.2015 om betalingstjenester i det indre marked, om ændring af direktiv 2002/65/EF, 2009/110/EF og 2013/36/EU og forordning (EU) nr. 1093/2010 og om ophævelse af direktiv 2007/64/EF (EUT 2015, L 337, s. 35).
3 –      Lov om finansielt tilsyn.
4 –      Kunden kan således indsætte den sidste rate af betalingen for bygge- og anlægsarbejdet på Betaal-stiftelsens konto i stedet for hos en notar.
5 –      Betaal skulle bringe disse overtrædelser til ophør senest fire uger efter forkyndelsen af afgørelsen (skånefrist) ved ikke længere at tilbyde færdiggørelsesgarantien og sikkerhedsstillelsen samt overdrage, ændre eller afslutte de igangværende aftaler.
6 –      Tvangsbøden er på 10 000,00 EUR for hver uge, hvor Betaal ikke opfyldte påbuddet på tilstrækkelig vis (efter skånefristens udløb). Maksimumsbeløbet er på 50 000,00 EUR.
7 –      ECLI:NL:RBROT:2022:9932.
8 –      Den nederlandske regering har i sit skriftlige indlæg blot anført, at den tilsluttede sig DNB’s synspunkt, og at den på et senere tidspunkt ville gøre rede for sin holdning mundtligt. Den nederlandske regering er ikke fremkommet med denne redegørelse, eftersom den ikke har deltaget i retsmødet.
9 –      Ifølge den tjekkiske regering udgør en tjeneste som den, der er omtvistet i den foreliggende sag, kun en betalingstjeneste, når en enhed leverer den som led i en erhvervsmæssig virksomhed eller en kommerciel aktivitet, når der ikke udelukkende er tale om et element, der er nødvendigt for en anden tjeneste, og overførslen af midler alene finder sted på grundlag af en instruks fra betaleren eller betalingsmodtageren.
10 –      Dom af 1.8.2025, Alace og Canpelli (C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 91), af 6.7.2023, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Flygtning, der har begået en grov forbrydelse) (C-8/22, EU:C:2023:542, præmis 29), og af 17.11.1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, præmis 12).
11 –      Svar af 18.3.2022 på spørgsmål ID 2020,5216. Dette svar har ikke bindende retlig gyldighed. Det kan findes via EBA’s websted, Single Rulebook Q&A, Question ID 2020,5216; www.eba.europa.eu/single-rule-book-qa/qna/view/publicId/2020,5216.
12 –      DNB har ligeledes henvist til Kommissionens svar af 6.1.2023 på spørgsmål ID 2020,5099, men de faktiske omstændigheder, der lå til grund for det pågældende spørgsmål, er forskellige fra dem, der er omhandlet i denne sag. Dette svar fra Kommissionen er tilgængeligt på adressen https://www.eba.europa.eu/single-rule-book-qa/qna/view/publicId/2020,5099.
13 –      Dom af 22.2.2024, ABC Projektai (C-661/22, EU:C:2024:148, præmis 34): »[...] [N]år en betalingstjenestebruger stiller midler til rådighed for et betalingsinstitut, og disse midler krediteres en betalingskonto, som dette institut fører i brugerens navn, skal disse transaktioner principielt anses for at udgøre en transaktion, der er knyttet til forvaltningen af en betalingskonto som omhandlet i artikel 4, nr. 12), i direktiv 2015/2366, og dermed for at udgøre en del af en betalingstjeneste som omhandlet i direktivets artikel 4, nr. 3).«
14 –      Forelæggelsesafgørelsens præmis 12.1-12.3.
15 –      På dette punkt tilslutter jeg mig den forelæggende rets bemærkninger i forelæggelsesafgørelsens præmis 13.5: »[...] [Det kan] udledes af den sammenhæng, hvori bestemmelserne i kapitlet »Gennemførelse af betalingstransaktioner« (artikel 78-93) i direktiv 2015/2366 og definitionerne af betalingstransaktion, betaler og betalingsmodtager indgår, at gennemførelsen af betalingstransaktioner hovedsagelig skal forstås i teknisk betydning, og at udtrykket »gennemførelse« betegner gennemførelsen af en betalingstransaktion til en betalingskonto. [...]. Disse bestemmelser synes at kræve en direkte og teknisk medvirken fra betalingstjenesteudbyderens side ved overførslen af pengebeløbet fra én betalingskonto til en anden« (min fremhævelse).
16 –      DNB har i retsmødet bekræftet, at Betaal ikke udførte finansiel formidling med sikkerhedsstillelsesbeløbene, dvs. at Betaal var forpligtet til at lade dem forblive indefrosne, og at selskabet ikke handlede med dem for at maksimere sin fortjeneste. Dermed ligner Betaal ikke de finansielle formidlere, hvis risici begrunder, at de er underlagt DNB’s tilsyn.
17 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 26.6.2013 om adgang til at udøve virksomhed som kreditinstitut og om tilsyn med kreditinstitutter og investeringsselskaber, om ændring af direktiv 2002/87/EF og om ophævelse af direktiv 2006/48/EF og 2006/49/EF (EUT 2013, L 176, s. 338).
18 –      Europa-Parlamentets og Rådets direktiv af 16.9.2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF (EUT 2009, L 267, s. 7).
19 –      Med hensyn til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2007/64/EF af 13.11.2007 om betalingstjenester i det indre marked og om ændring af direktiv 97/7/EF, 2002/65/EF, 2005/60/EF og 2006/48/EF og om ophævelse af direktiv 97/5/EF (EUT 2007, L 319, s.1)
fastslog Domstolen i dom af 22.3.2018, Rasool (C-568/16, EU:C:2018:211, præmis 36), at anvendelsesområdet for dette direktiv bør begrænses til udbydere af betalingstjenester, hvis »hovedaktivitet« er at udbyde betalingstjenester til brugere af disse tjenester. I denne doms præmis 37 bemærkede Domstolen, at den tiltalte virksomheds hovedaktivitet var drift af spillehaller, og at transaktionerne vedrørende de multifunktionelle terminaler, som havde til formål at sikre, at brugerne kunne veksle og hæve penge, var en rent accessorisk tjeneste i forhold til nævnte aktivitet.
20 –      Betaal rådede ikke over en sådan tilladelse, og derfor pålagde DNB selskabet at indstille sin drift.
21 –      For så vidt som det er relevant i denne sag, er det ikke vigtigt at præcisere, om de beskyttede brugere kun er dem, der har status som »forbruger« i snæver forstand, eller også de brugere, der ikke har denne status (som f.eks. virksomheder). Følgende fremgår af 53. betragtning til direktiv 2015/2366: »Da forbrugere og virksomheder ikke er i samme situation, har de ikke behov for det samme beskyttelsesniveau. Mens det er vigtigt at sikre forbrugerrettigheder ved bestemmelser, der ikke kan fraviges ved aftale, er det rimeligt at give virksomheder og organisationer mulighed for at indgå andre aftaler, når de ikke har at gøre med forbrugere. Imidlertid bør medlemsstaterne kunne fastsætte, at mikrovirksomheder [...] skal behandles på samme måde som forbrugere. Under alle omstændigheder bør visse centrale bestemmelser i dette direktiv altid finde anvendelse, uanset hvilken status brugeren har.«
22 –      Gengivet i punkt 4 i dette forslag til afgørelse.
23 –      Jf. dom af 2.9.2021, CRCAM (C-337/20, EU:C:2021:671, præmis 44), med hensyn til formålet med direktiv 2007/64, som i vid udstrækning stemmer overens med formålene med direktiv 2015/2366.
24 –      Sjette betragtning til direktiv 2015/2366.
25 –      Følgende fremgår af artikel 767 i syvende bog i den nederlandske borgerlige lovbog: »Bygherren kan kun være forpligtet til at gennemføre de betalinger, der i hvert fald tilnærmelsesvist vedrører forskud for bygge- og anlægsarbejdet eller værdien af de goder, som bygherren er blevet overladt; med henblik på at sikre opfyldelse af de forpligtelser, som bygherren er pålagt, kan det imidlertid vedtages, at bygherren deponerer et beløb, der ikke må overstige 10% af prisen for bygge- og anlægsarbejdet, eller stiller sikkerhed for dette beløb hos en notar. For meget betalte beløb udgør en uretmæssig betaling.«
26 –      Den italienske regering har fremført et lignende synspunkt (punkt 37 og 38 i den italienske regerings skriftlige indlæg). Efter den italienske regerings opfattelse kan en bred fortolkning af den omtvistede bestemmelse medføre en væsentlig udvidelse af begrebet betalingstjeneste med konsekvenser, der er vanskelige at forudse. Aktiviteter, der på nuværende tidspunkt udbydes frit og anses for ikke at være omfattet af lovgivningen om betalingstjenester, vil kunne blive omfattet af anvendelsesområdet for denne lovgivning, hvis den tjeneste, der er beskrevet i anmodningen om præjudiciel afgørelse, kvalificeres som en betalingstjeneste. Den italienske regering har tilføjet, at der i så fald burde vedtages en lignende kvalificering af den tjeneste, der består af deponering hos en notar af prisen for ejerskifte eller for overførsel, stiftelse eller bortfald af andre tinglige rettigheder til fast ejendom eller virksomheder. Ligeledes vil enhver enhed, der leverer en tilsvarende tjeneste i form af sikkerhedsstillelse eller anbringelse af penge, kunne anses for en betalingstjenesteudbyder.
27 –      DNB har i retsmødet nævnt muligheden for, at leverandører af sikkerhedsstillelse går konkurs, og de pengebeløb, der er bestemt til dette formål, ikke kan inddrives. DNB har tilføjet, at dette var tilfældet med Betaal.
28 –      Formuleringen
»envío de dinero« (»pengeoverførsel«) er behæftet med en vis tvetydighed. Oversættelsen i de forskellige sprogversioner, som jeg har undersøgt (»money remittance«
(engelsk), »transmission de fonds« (fransk), »Finanztransfer« (tysk), »geldtransfer« (nederlandsk), »rimesse di denaro« (italiensk), »envio de fundos« (portugisisk) eller »remiterea de bani« (rumænsk)), gør det ikke muligt at opnå særlig præcise resultater med hensyn til formuleringens semantiske betydning med henblik på at skelne mellem dette og andre mere eller mindre tilsvarende begreber.
29 –      Gengivet i punkt 6 i dette forslag til afgørelse.
30 –      Betaal overfører ikke alle de penge, som kunden har overført, til entreprenøren. I henhold til artikel 10 i de almindelige forretningsbetingelser trækker Betaal 2,5% af sikkerhedsstillelsen fra det beløb, som Betaal har modtaget fra kunden, dog mindst 200 EUR, som hverken overføres eller betales til entreprenøren.