62001CC0125_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (2) (herefter »direktivet«) er vedtaget med hjemmel i EF-traktatens artikel 100 (nu artikel 94 EF) og har ifølge fast retspraksis (jf. bl.a. dom af 14.7.1998, sag C-125/97, Regeling, Sml. I, s. 4493, præmis 3) til formål at sikre en minimumsbeskyttelse af arbejdstagere, der stilles over for deres arbejdsgivers insolvens.
2. Den harmonisering, som direktivet foreskriver, er af varierende styrke. På visse punkter, f.eks. definitionen af, hvornår en arbejdsgiver anses for at være insolvent, eller de kategorier af arbejdstagere, som medlemsstaterne undtagelsesvis kan udelukke fra dets anvendelsesområde, er direktivet meget præcist, på andre punkter langt mindre. Direktivet tilsigter således ikke at berøre nationale retsregler med hensyn til bl.a. definitionen af udtrykkene »arbejdstager«,
»arbejdsgiver« og »løn«, og det giver medlemsstaterne mulighed for at holde sociale bidrag i henhold til såvel lovbestemte sociale sikringsordninger som supplerende forsikringsordninger uden for garantiens dækningsområde.
3. Med hensyn til direktivets egentlige genstand, nemlig pligten for det garantiorgan, som indføres med direktivet, til at træde i den konkursramte arbejdsgivers sted for at sikre, at arbejdstageren får udbetalt sin løn, definerer direktivet i artikel 4, samtidig med at det giver medlemsstaterne adgang til at begrænse garantiinstitutionernes betalingspligt, et minimum, som skal udbetales af garantiorganet, idet det dog er muligt at fastsætte et loft over garantien for betaling af tilgodehavender for at undgå udbetaling af beløb, der overstiger dets sociale sigte. Dette minimum defineres ved fastsættelse af en periode, for hvilken den løn, som ikke er udbetalt af arbejdsgiveren, skal betales af garantiorganet.
4. Denne begrænsede ambition for fællesskabslovgiveren gentages i direktivets artikel 9, som har ordlyden: »Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indføre administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne.«
5. Om måden, hvorpå garantiorganerne skal udføre det hverv, som er blevet dem pålagt, er direktivet lidet omstændeligt. I artikel 5 hedder det blot:
»Medlemsstaterne fastsætter de nærmere bestemmelser vedrørende garantiinstitutionernes opbygning, finansiering og virksomhed, navnlig under iagttagelse af følgende principper:
a) Institutionernes aktiver skal være uafhængige af arbejdsgivernes driftskapital og foreligge på en sådan måde, at der ikke kan gøres udlæg under en procedure i tilfælde af insolvens.
b) Arbejdsgiverne skal bidrage til finansieringen, medmindre denne sikres fuldstændigt af offentlige myndigheder.
c) Institutionernes betalingspligt består uanset om forpligtelserne til at bidrage til finansieringen er opfyldt.«
6. Dette er der imidlertid intet usædvanligt i, hvis man erindrer sig, at i medfør af EF-traktatens artikel 189, stk. 3 (nu artikel 249, stk. 3, EF), er et direktiv »med hensyn til det tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen«.
7. I det aktuelle tilfælde er det netop denne metode, fællesskabslovgiver har benyttet, eftersom direktivet definerer det resultat, der skal opnås, nemlig at et garantiorgan indtræder i den konkursramte arbejdsgivers sted, for at sikre arbejdstagerne en forud defineret minimumsbeskyttelse med hensyn til udbetaling af løn, mens det samtidig giver medlemsstaterne frihed til at definere garantiorganernes opbygning, finansiering og virksomhed, idet visse principper, som fremgår af direktivets artikel 5, dog skal overholdes.
8. Selv om det område, der således overlades til medlemsstaternes initiativ, forekommer meget udstrakt, står det dog fast, at det ikke kan gå ud over de grænser, som sættes af den bindende forpligtelse til at nå frem til det krævede resultat, nemlig at den foreskrevne minimumsydelse faktisk tildeles de arbejdstagere, der er omfattet af direktivets anvendelsesområde.
9. Der er ikke overladt medlemsstaterne nogen skønsmargen med hensyn til dette resultat, og enhver nærmere bestemmelse om garantiorganets opbygning og virksomhed, der lægger hindringer i vejen for, at resultatet opnås, er principielt ulovlig.
10. Men dette ændrer intet ved, at det organ, der forestår udbetalingen, og som dermed over for alle dem, som skal forsyne det med ressourcer, er ansvarligt for, at disse forvaltes forsvarligt, ikke ville kunne påtage sig denne opgave uden at fastlægge præcise og bindende regler, som de arbejdstagere, der mener sig berettigede til at modtage betaling fra organet, skal overholde for at undgå retsfortabelse.
11. Det er uundgåeligt, at der må fastlægges regnskabsregler for organet og etableres en procedure for indgivelse af betalingsanmodninger såvel som en procedure for efterprøvning af deres berettigelse og for udbetaling af midlerne til de berettigede, når først disse er identificeret og omfanget af deres rettigheder fastlagt.
12. Det siger sig selv, at denne uundværlige adgang for medlemsstaterne til regelfastsættelse ikke kan bruges til at opstille regler, der er i direkte modstrid med direktivets regler om indførelse af retten til en garanti, hvem der er de berettigede, og hvilke beløb der skal garanteres.
13. Det egentlige problem med hensyn til, hvorvidt de procedureregler, der regulerer garantiorganets virksomhed, er forenelige med direktivet, opstår med hensyn til regler, som på ingen måde direkte overtræder en regel i direktivet, men hvis manglende overholdelse sanktioneres med afslag på at yde garantien, og som derfor tager garantien fra en arbejdstager, som i henhold til direktivet har ret til at gøre krav på den.
14. Det må altså afgøres, om den pågældende regel skal anses for at være lovlig, henset til de krav, som er opstillet i direktivet, fordi den forekommer velbegrundet af hensyn til garantiorganets effektive funktion og udspringer af den autonomi, som fællesskabslovgiver har givet medlemsstaterne med hensyn til at regulere funktionen, eller om der må antages at foreligge et brud på direktivet, og at reglen derfor skal forkastes af den nationale ret, fordi den uden gyldig grund resulterer i, at en arbejdstager, der i henhold til direktivet har ret til minimumsgarantien, fratages denne.
15. Det er denne problematik, som Sozialgericht Leipzig (Tyskland) er stillet over for i sagen mellem Peter Pflücke og Bundesanstalt für Arbeit (herefter »Bundesanstalt«), som i Tyskland administrerer garantiordningen i henhold til direktivet.
Hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
16. Peter Pflücke var indtil den 30. juni 1997, hvor han fratrådte, ansat i en virksomhed, der indstillede driften den 31. december 1997, og som blev taget under konkursbehandling den 2. januar 1998.
17. Pflücke anser sig for at være berettiget til at kræve løn for juni måned 1997, et beløb på brutto 3 502,80 DEM. Den 2. februar 1998 anmeldte han sit krav over for konkursboets kurator.
18. Kurator bestred i første omgang kravet, for til sidst, efter at være blevet dømt som udebleven af Arbeitsgericht München (Tyskland), som Pflücke havde indbragt sagen for, at anerkende det, først delvist i en erklæring henvendt til Pflücke den 10. marts 1999, og derefter fuldstændigt i et brev af 11. maj 1999.
19. Pflücke sendte den nævnte erklæring til Bundesanstalt den 9. april 1999, før han den 9. (eller den 17. – forelæggelseskendelsen er uklar på dette punkt) juni 1999 udtrykkeligt anmodede om udbetaling af erstatning for løntilgodehavender på grund af konkurs i henhold til § 141 b i Arbeitsförderungsgesetz, hvorefter en arbejdstager har ret til lønsubstitution i tilfælde af konkurs, når han på den dato, hvor konkursproceduren vedrørende hans arbejdsgivers bo indledes, endnu har et lønkrav vedrørende de tre sidste måneder af arbejdsforholdet, som ligger forud for denne dato.
20. Anmodningen blev afslået den 14. juli 1999.
21. Til støtte for afslaget gjorde Bundesanstalt gældende, at anmodningen var for sent indgivet. Bundesanstalt støttede sig i denne forbindelse på § 141 e i Arbeitsförderungsgesetz, hvor det i stk. 1 er anført, at ydelsen efter anmodning udredes af vedkommende Arbeitsamt. Det hedder videre, at anmodningen skal indgives inden udløbet af en frist på to måneder fra konkursprocedurens start. Lønsubstitution i tilfælde af konkurs ydes alligevel, hvis fristen overskrides af årsager, som ikke kan henregnes til arbejdstageren, på betingelse af at denne fremsætter anmodningen herom inden udløbet af to måneder, fra hindringen er faldet bort.
22. Af denne ordlyd sluttede Bundesanstalt, at den præklusive frist havde løbet fra den 3. januar til den 2. marts 1998. Pflücke havde dermed indgivet anmodningen temmelig længe efter fristens udløb, og en forlængelse af fristen var udelukket på grund af, at anmeldelsen af lønkravet over for kurator i februar 1998 gjorde det klart, at Pflücke på det tidspunkt var fuldt orienteret om sin tidligere arbejdsgivers insolvens.
23. Sozialgericht, som skal træffe afgørelse i den sag, som Pflücke har anlagt i anledning af, at han ikke fik medhold i den klage, han havde indgivet over afslaget, har rejst det spørgsmål, om ikke anvendelsen af § 141 e i Arbeitsförderungsgesetz, eftersom direktivet ikke nævner en adgang for medlemsstaterne til at indføre en præklusiv frist, har til følge, at Pflücke fratages den minimumsbeskyttelse, som direktivet giver ham ret til, samt om Sozialgericht i så fald kan undlade at anvende denne bestemmelse i den nationale lovgivning.
24. Sozialgericht har derfor ved kendelse registreret på Domstolens Justitskontor den 19. marts 2001 som sag C-125/01 forelagt følgende præjudicielle spørgsmål:
»1) Er en præklusiv frist for anmeldelse af krav på løntilgodehavende til en garantiinstitution forenelig med artikel 9 i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens?
2) Er Domstolen enig med den forelæggende ret i, at en sådan præklusiv frist ikke udgør en administrativt eller ved lov fastsat bestemmelse, som er gunstigere for arbejdstagerne i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 9 i direktiv 80/987/EØF?
3) Har den forelæggende ret i henhold til Domstolens praksis pligt til at undlade at anvende bestemmelsen om den præklusive frist?«
25. Der er indgivet skriftlige indlæg af den tyske, danske og finske regering samt af Kommissionen.
26. Før jeg overvejer svarene på de anførte spørgsmål, må jeg, ligesom Kommissionen, konstatere, at direktivets artikel 9, som de to første spørgsmål refererer til, ikke er relevant. Sagen er den, at en præklusiv frist, som kan gøres gældende over for en arbejdstager, der anmoder om garantiorganets indtræden, tydeligvis ikke kan betegnes som gunstigere for arbejdstageren end direktivets bestemmelser. Det spørgsmål, som den forelæggende ret egentlig stiller sig, at dømme efter kendelsens begrundelse, er, om den tyske lovgiver, når direktivet er fuldkommen tavst om emnet, kan indføre en præklusiv frist uden at komme i konflikt med forbuddet mod at fratage en af direktivet omfattet arbejdstager den minimumsbeskyttelse, som direktivet har til formål at sikre ham.
27. Derfor vil jeg uden betænkeligheder følge Kommissionens forslag om at sammenfatte og omformulere de to første spørgsmål.
28. Hvad angår denne omformulering forekommer den affattelse, der stemmer bedst overens med den forelæggende rets overvejelser, mig at være: Skal direktivet fortolkes således, at det er til hinder for, at en præklusiv frist som i § 141 e, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz anvendes på krav, der fremsættes i medfør af direktivet?
De to første spørgsmål
29. For at svare på disse spørgsmål er det nødvendigt, ligesom Kommissionen har gjort i sit indlæg, som jeg i udstrakt grad låner fra, eftersom det efter min opfattelse er stringent og komplet i den forstand, at det ikke forbigår noget aspekt af den problematik, som Sozialgerichts spørgsmål rejser, først at afvise det argument, at den simple kendsgerning, at direktivet på ingen måde omhandler nogen indførelse af en præklusiv frist, skulle føre til at anse en sådan frist for ulovlig.
30. For det første har medlemsstaterne, som jeg anførte tidligere, når det drejer sig om et direktiv, retten til at vælge midlerne til at opnå det foreskrevne mål. At fastlægge en procedure, man skal overholde for at få udbetalt lønrestancer af garantiorganet, hører afgjort til blandt disse midler.
31. En sådan fastlæggelse er i øvrigt uomgængelig, thi uden nogen procedure er det vanskeligt at se, hvordan den garanti, som direktivet udsteder, skulle kunne udmøntes konkret.
32. For det andet ville direktivets artikel 5 (jf. punkt 5 ovenfor) om nødvendigt udgøre et tilstrækkeligt juridisk grundlag for, at medlemsstaterne kan udstede procedureregler, som skal overholdes af arbejdstagere, der gør krav på at udnytte garantien.
33. Man kan da heller ikke, som den forelæggende ret tilsyneladende gør, indtage det synspunkt, at en præklusiv frist, fordi den nødvendigvis vil føre til, at visse arbejdstagere, fordi de ikke overholder fristen, faktisk ikke nyder godt af den garanti, direktivet tilsigter, i sig selv er uforenelig med fællesskabslovgivers vilje, som er understreget af Domstolens praksis, til at yde en minimumsgaranti til arbejdstagere, der stilles over for deres arbejdsgivers insolvens.
34. Det svarer faktisk til, at den dækning, en arbejdstager kan forlange i henhold til minimumsgarantien, ikke kan opfattes som en ubetinget ret til at blive holdt skadesløs. Dette bekræftes i øvrigt af direktivets artikel 10, hvorefter det er tilladt medlemsstaterne at træffe foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug.
35. Efter denne nødvendige afklaring vil jeg indlede med, ligesom den danske regering og Kommissionen, at henvise til, at Domstolen i dom af 16. december 1976, Rewe (sag 33/76, Sml. s. 1989, præmis 5), udtalte følgende:
»[I] mangel af fællesskabsbestemmelser på dette område tilkommer det derfor hver enkelt medlemsstat i sin interne retsorden at udpege de kompetente retter og fastsætte procesreglerne for sagsanlæg til sikring af beskyttelsen af de rettigheder, som fællesskabsrettens direkte virkning afføder for de retsundergivne, idet disse regler dog ikke kan være mindre gunstige end de, der gælder for tilsvarende nationale søgsmål.
[...]
Det ville kun forholde sig anderledes, hvis disse procesregler og frister i praksis umuliggjorde indtaling af rettigheder, som de nationale retter har pligt til at beskytte.«
36. Denne frihed, som anerkendes i den netop nævnte Rewe-dom, og som sædvanligvis kaldes »den processuelle autonomi«, indbefatter klart fastsættelse af frister, som skal overholdes af den, der vil gøre rettigheder, som han støtter på fællesskabsretten, gældende over for nationale myndigheder.
37. Om fornødent ville man kunne finde dette bekræftet i dom af 22. februar 2001, Camarotto og Vignone (forenede sager C-52/99 og C-53/99, Sml. I, s. 1395, præmis 28), hvori det fastslås:
»Det følger af fast retspraksis, at Domstolen har anerkendt, at det er foreneligt med fællesskabsretten, at der af retssikkerhedshensyn fastsættes rimelige, præklusive søgsmålsfrister (jf. domme af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og sag 45/76, Comet, Sml. s. 2043, præmis 17 og 18, samt dom af 27.3.1980, sag 61/79, Denkavit italiana, Sml. s. 1205, præmis 23).«
38. At det således principielt er lovligt at fastsætte præklusive frister foregriber imidlertid på ingen måde afgørelsen af spørgsmålet, om en konkret frist, som den der er omhandlet i den nationale sag, er lovlig.
39. For at kunne slutte, at fristen er lovlig, er det nødvendigt at sikre sig, at de krav, som fællesskabsretten stiller, og som er udtrykt i Domstolens praksis, overholdes.
40. Jeg vil derfor i første omgang undersøge, om den pågældende frist i grunden har en eksistensberettigelse. Det er i den forbindelse ubestrideligt, at det er klart ønskværdigt, at garantiorganet hurtigt kan afklare de problemer med hensyn til løntilgodehavender, som en virksomheds insolvens skaber.
41. Ud over, at hurtighed er i de berørte arbejdstageres klare interesse, må det erkendes, at en betalingsanmodning, der indgives måneder eller år efter, at insolvensen er konstateret, i de fleste tilfælde vil skabe komplicerede problemer for garantiorganet.
42. Som den tyske, den danske og den finske regering har gjort gældende, vil en virksomheds sammenbrud ofte ledsages af et hukommelsestab i den forstand, at virksomhedens personale bliver spredt, og det er usikkert, om dens arkiver bliver bevaret, således at det kan vise sig at være meget vanskeligt at godtgøre, at der faktisk består løntilgodehavender, som skal dækkes, hvilket indebærer en risiko for misbrug af ordningen, hvilket direktivets artikel 10 bemyndiger medlemsstaterne til at beskytte sig mod.
43. Man kan altså opfatte det således, at selve effektiviteten af systemet og retssikkerheden kan lide skade som følge af sent indgivne anmodninger.
44. Men navnlig forekommer præklusive frister, som de nævnte regeringer bemærker, at være nødvendig af hensyn til finansieringen af garantiorganet.
45. Faktisk skal garantiorganet selv, så snart det er indtrådt i de skadesløsholdte arbejdstageres rettigheder, for med held at kunne gøre sit krav gældende indordne sig under de frister, der gælder for krav i konkurs.
46. En pligt til at udbetale lønrestancer på foranledning af anmodninger, som indgives til garantiorganet på et tidspunkt, hvor organet selv ikke længere vil kunne foretage retlige skridt over for konkursboet i kraft af indtræden i arbejdstagernes rettigheder, vil føre til udtørring af en af garantiorganets finansieringskilder.
47. Forstå mig ret. Det er klart, at garantiorganet, netop fordi det skal afhjælpe insolvente virksomheders misligholdelse, absolut ikke har sikkerhed for at opnå dækning fra anden side for sine udgifter, og at det nødvendigvis har behov for andre finansieringskilder, det være sig arbejdsgiver- og arbejdstagerbidrag eller de offentlige budgetter.
48. Men hvor utilstrækkelig finansieringen via opfyldelse af krav, som garantiorganet er indtrådt i, end måtte være, kan det ikke komme på tale at ødelægge denne finansiering med den følge, at de øvrige finansieringskilder måtte øge deres bidrag tilsvarende.
49. Tværtimod drejer det sig efter min opfattelse om at optimere denne finansieringskilde, og i så henseende forekommer en præklusiv frist nærmest uomgængelig, under alle omstændigheder berettiget.
50. Hvad angår fristens varighed
er det efter min mening den nationale ret, som det tilkommer at efterprøve, om den er rimelig, henset til, at det er nødvendigt for garantiorganet selv at overholde fristen for anmeldelse af krav over for kurator, også selv om dette ifølge Kommissionen faktisk er tilfældet i Tyskland.
51. Lad os nu overveje spørgsmålet om, hvorvidt den frist, som er fastsat i § 141 e, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz, er realistisk i den forstand, at den ikke gør det fuldstændigt umuligt for arbejdstageren at udøve de rettigheder, som direktivet giver ham.
52. Hvad dette angår viser en gennemgang af § 141, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz, at tysk ret ikke udviser overdreven strenghed.
53. Således begynder den præklusive frist ikke at løbe i forhold til en arbejdstager, som ikke har indgivet nogen anmodning på grund af, at han var forhindret i det, dvs. ikke har reageret af årsager, som ikke kan tilregnes ham.
54. Man må altså antage, at en arbejdstager, der, som Peter Pflücke, har forladt virksomheden, før den indstillede driften, og som altså ikke nødvendigvis er orienteret om insolvensen, ikke automatisk vil fortabe sin ret ved præklusion, hvis han ikke har indgivet sin anmodning to måneder efter, at konkursproceduren er blevet indledt.
55. Dernæst har Kommissionen påpeget, at indgivelsen af anmodningen i tysk ret ikke er undergivet nogen tyngende formaliteter, og at den udmærket kan foretages i retsbevarende øjemed, hvis arbejdstageren ikke umiddelbart råder over alle de bevisligheder og dokumenter, der er nødvendige for at behandle hans sag, hvilket var tilfældet for Peter Pflücke, hvis lønkrav var genstand for en retstvist. Men også her er det den nationale ret, som det tilkommer at foretage den nødvendige efterprøvelse.
56. Hvis altså indførelsen af en præklusiv frist kan tilskrives legitime hensyn og ikke bevirker, at udøvelsen af retten i henhold til direktivet til at blive holdt skadesløs i praksis bliver umulig, er det, i medfør af de krav, som følger af Domstolens praksis, nødvendigt at forholde sig til spørgsmålet om dens proportionalitet.
57. Er vi inden for de grænser, som proportionalitetsprincippet sætter, når der er tale om en retsfølge, der består i, at en arbejdstager, som ville have været i stand til at indgive en betalingsanmodning inden for fristen på to måneder efter, at insolvensen blev konstateret, men ikke har gjort det, fortaber sine rettigheder?
58. Hvis man afvejer garantiorganets grundlæggende interesse, som jeg har beskrevet ovenfor, i så hurtigt som muligt at være i besiddelse af alle anmodninger om skadesløsholdelse i anledning af en arbejdsgivers konkurs, af hensyn til såvel retssikkerheden og effektiviteten af dens virksomhed som bevarelse af dens ressourcer på den ene side, med det retstab, som lides af den arbejdstager, der ikke drager omsorg for at indgive sin anmodning inden for fristen på to måneder på den anden side, synes jeg, ligesom Kommissionen, at man må erkende, at fastsættelsen af fristen til to måneder, henset til den samlede ordning, som § 141 e, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz indebærer, ikke er uforholdsmæssig, thi man er i sin gode ret til at forvente af den, der modtager en så væsentlig garanti som garantien for betaling for udført arbejde, at han udviser et minimum af omhu.
59. Ganske vist er Pflückes tilfælde, hvad Kommissionen ikke har undladt at bemærke, en smule specielt, eftersom han, uagtet han ikke rettede henvendelse til garantiorganet inden for den foreskrevne frist, tog den forholdsregel at fremsætte sit krav direkte under konkursproceduren og derfor ikke kan bebrejdes, at han fuldstændigt har forsømt forpligtelsen til at værne om sine interesser.
60. Men, som Kommissionen ligeledes har anført, fjerner den omstændighed, at kurator var informeret om eksistensen af et lønkrav, ikke i sig selv de krav, som garantiorganet skal opfylde for at kunne udføre sin opgave fyldestgørende, heller ikke selv om man ser bort fra tabet af kravet over for konkursboet. Man kan let forestille sig alle de vanskeligheder, for ikke at sige det kaos, som dette organ ville blive stillet over for, hvis arbejdstageren havde valget mellem anmeldelse til konkursboet og indgivelse af en anmodning til det organ, som han forventer skal udbetale ham hans løntilgodehavende.
61. Derfor forekommer det mig ikke at være udtryk for overdreven formalisme at forlange, at der indgives en anmodning direkte til garantiorganet inden for den foreskrevne frist.
62. Tilbage står den sidste betingelse, som indførelsen af en præklusiv frist skal opfylde for at være lovlig i henhold til fællesskabsretten, nemlig at den ikke må være strengere end de frister, som skal overholdes for at gøre rettigheder gældende, som alene har hjemmel i national lovgivning.
63. I lighed med Kommissionen mener jeg, at sammenligningen skal foretages i forhold til de frister, som anerkendes i sammenlignelige sociale beskyttelsesordninger, som henhører under den nationale retsorden.
64. Ifølge Kommissionen, som har foretaget en sådan sammenligning, er det ikke muligt at konstatere nogen ugunstig behandling af ydelsen i henhold til direktivet, hverken med hensyn til længden af fristen eller med hensyn til den retsfølge, som den, der ikke overholder den, udsætter sig for.
65. Men også her, hvilket på ingen måde bestrides af Kommissionen, er det den nationale ret, som det tilkommer at foretage den nødvendige efterprøvelse.
66. Af det ovenstående fremgår, at det første og andet spørgsmål skal besvares med, at direktivet skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for at anvende en præklusiv frist for udøvelsen af de rettigheder, som direktivet har indført til fordel for arbejdstagere i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens, som den, der er indført med § 141 e, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz, forudsat at kravet om overholdelse af fristen ikke gør det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de nævnte rettigheder, at den pågældende frist ikke er mindre gunstig end dem, der finder anvendelse i lignende tilfælde baseret på national lovgivning, og at den ikke er urimelig, samt at det tilkommer den nationale ret at foretage den efterprøvelse, der er nødvendig i medfør af de nationale retsregler og de konkrete omstændigheder i sagen.
Det tredje spørgsmål
67. Den nationale rets tredje spørgsmål skal jeg ikke opholde mig længe ved, da det svar, det kræver, er indlysende.
68. Hvis den nationale ret måtte fastslå, at den præklusive frist i henhold til § 141 e, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz er ulovlig i henhold til direktivet, tilkommer det den nemlig i henhold til Domstolens faste praksis, jf. dom af 9. marts 1978, Simmenthal (sag 106/77, Sml. s. 629) og af 14. juli 1994, Faccini Dori (sag C-91/92, Sml. I, s. 3325), at afhjælpe den konstaterede uoverensstemmelse gennem fortolkning af de nationale retsregler, og hvis dette viser sig at være umuligt, slet og ret at afvise at anvende den nationale retsregel, der er til hinder for udøvelse af den ret, der er hjemlet i fællesskabsretten.
69. Dette spørgsmål skal derfor besvares med, at den nationale ret har pligt til at undlade at anvende en bestemmelse i national lovgivning, som ikke er i overensstemmelse med fællesskabsrettens bestemmelser, og som ikke gennem fortolkning kan bringes i overensstemmelse hermed.
Forslag til afgørelse
70. Med en sammenfatning af, hvad jeg er nået frem til i det foregående, vil jeg foreslå Domstolen at besvare Sozialgericht Leipzigs spørgsmål således:
»─ Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for at anvende en præklusiv frist for udøvelsen af de rettigheder, som direktivet har indført til fordel for arbejdstagere i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens, som den, der er indført ved § 141 e, stk. 1, i Arbeitsförderungsgesetz, forudsat at kravet om overholdelse af fristen ikke gør det praktisk umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt at udøve de nævnte rettigheder, at den pågældende frist ikke er mindre gunstig end dem, der finder anvendelse i lignende tilfælde baseret på national lovgivning, og at den ikke er urimelig. Det tilkommer den nationale ret at foretage den efterprøvelse, der er nødvendig i medfør af de nationale retsregler og de konkrete omstændigheder i sagen.
─ Den nationale ret har pligt til at undlade at anvende en bestemmelse i national lovgivning, som ikke er i overensstemmelse med fællesskabsrettens bestemmelser, og som ikke gennem fortolkning kan bringes i overensstemmelse hermed.«
(1) .
(2)  –	EFT L 283, s. 23.