61994TJ0134_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse
Parter
I sag T-134/94,
NMH Stahlwerke GmbH, Sulzbach-Rosenberg (Tyskland), ved advokat Paul B. Schaeuble, Muenchen, og med valgt adresse i Luxembourg hos advokat Ernest Arendt, 8-10, Rue Mathias Hardt,
sagsoeger,
mod
Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, foerst ved Julian Currall og Norbert Lorenz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, og Géraud de Bergues, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, derefter ved generaldirektoer Jean-Louis Dewost, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Julian Currall og Guy Charrier, der er udstationeret som national ekspert ved Kommissionen, som befuldmaegtigede, bistaaet af advokat Heinz-Joachim Freund, Frankfurt, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagnercentret, Kirchberg,
sagsoegt,
vedroerende en hovedpaastand om annullation af Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedroerende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europaeiske producenter af staalbjaelker (EFT L 116, s. 1),
har
DE EUROPAEISKE FAELLESSKABERS RET I FOERSTE INSTANS
(Anden Udvidede Afdeling)
sammensat af dommer C.W. Bellamy, som fungerende afdelingsformand, og dommerne A. Potocki og J. Pirrung,
justitssekretaer: fuldmaegtig J. Palacio González,
paa grundlag af den skriftlige forhandling og efter mundtlig forhandling den 23., 24., 25., 26. og 27. marts 1998,
afsagt foelgende
Dom (1)
Dommens præmisser
Sagens faktiske omstaendigheder
A - Indledende bemaerkninger
1 Naervaerende sag vedroerer en paastand om annullation af Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedroerende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europaeiske producenter af staalbjaelker (EFT L 116, s. 1, herefter »beslutningen«), hvorved den fastslog, at 17 europaeiske staalvirksomheder og en af deres faglige organisationer i strid med EKSF-traktatens artikel 65, stk. 1, havde deltaget i en raekke aftaler, vedtagelser og former for samordnet praksis vedroerende fastsaettelse af priser, opdeling af markeder og udveksling af fortrolige oplysninger om Faellesskabets marked for staalbjaelker, og paalagde 14 virksomheder inden for denne sektor boeder for de mellem den 1. juli 1988 og den 31. december 1990 begaaede overtraedelser.
2 Beslutningens betragtning 11, litra f), indeholder foelgende oplysninger om sagsoegeren:
»Neue Maxhuette Stahlwerke GmbH (herefter benaevnt 'Neue Maxhuette') blev stiftet i 1988 af den tyske delstat Bayern (som dengang ejede 45% af aktierne), Thyssen Stahl AG (5,5%), Thyssen Edelstahlwerke AG (5,5%), Lech-Stahlwerke GmbH (11%), Krupp Stahl AG (11%), Kloeckner Stahl GmbH (11%) og Mannesmannroehren-Werke AG (11%). Neue Maxhuette overtog hovedaktiverne i Eisenwerk-Gesellschaft Maximilianhuette GmbH, som blev erklaeret konkurs den 16. april 1987. I 1991 beloeb virksomhedens omsaetning sig til 226 mio. DEM. Virksomheden er i dag kendt under navnet NMH Stahlwerke GmbH.«
[...]
D - Beslutningen
3 Beslutningen, som blev modtaget af sagsoegeren den 3. marts 1994, ledsaget af en skrivelse fra Van Miert af 28. februar 1994, indeholder foelgende konklusion:
»Artikel 1
Foelgende virksomheder har, i den udstraekning, der er beskrevet i denne beslutning, deltaget i de under deres respektive navne anfoerte former for praksis, der har hindret, begraenset eller fordrejet den normale konkurrence paa det faelles marked. Hvor der idoemmes boeder, er overtraedelsens varighed angivet i maaneder, dog ikke for saa vidt angaar harmoniseringen af tillaeg, hvor virksomhedernes deltagelse er angivet med et 'x'.
[...]
Neue Maxhuette
a) Udveksling af fortrolige oplysninger gennem Poutrelles-udvalget og Walzstahl-Vereinigung (kontrolordninger)(27)
[...]
Artikel 4
For de i artikel 1 angivne overtraedelser, som fandt sted efter den 30. juni 1988 (31.12.1989 (2) for Aristrain's og Ensidesa's vedkommende), paalaegges foelgende boeder:
[...]
NMH Stahlwerke GmbH150 000 ECU
[...]
Artikel 6
Denne beslutning er rettet til:
[...]
- NMH Stahlwerke GmbH
[...]«
[...]
Paastanden om annullation af beslutningens artikel 1
[...]
Sagsoegerens ansvar for handlinger begaaet foer den 30. juni 1990
4 Det fremgaar af beslutningens artikel 1, at Kommissionen har paalagt sagsoegeren en boede for selskabets deltagelse i en udveksling af fortrolige oplysninger gennem Poutrelles-udvalget og Walzstahl-Vereinigung igennem en periode paa 27 maaneder. Ifoelge beslutningens betragtning 314 mener Kommissionen, at der boer idoemmes boeder for »konkurrencebegraensende adfaerd udvist efter den 1. juli 1988«.
Sammenfatning af parternes argumentation
5 Sagsoegeren har anfoert, at uanset hvilken periode paa 27 maaneder der henvises til i beslutningens artikel 1, har Kommissionen med urette paalagt selskabet en boede for dets angiveligt konkurrencebegraensende handlinger, som er begaaet foer den 30. juni 1990. Det er alene Eisenwerk-Gesellschaft Maximilianshuette mbH, der blev erklaeret konkurs den 16. april 1987 (herefter »Eisenwerk-Gesellschaft«, efter omstaendighederne med tilfoejelsen »under konkurs«), og ikke sagsoegeren, der kunne vaere draget til ansvar for de overtraedelse, der angiveligt blev begaaet i denne periode.
6 Sagsoegeren har anfoert foelgende faktiske omstaendigheder, der ikke er bestridt af Kommissionen.
7 Efter at konkursbehandlingen var indledt i 1987, fortsatte Eisenwerk-Gesellschaft med at fremstille og markedsfoere jern- og staalprodukter, navnlig staalbjaelker.
8 Senere - den 4. november 1987 - indgik de selskaber, der var de fremtidige stiftere af sagsoegeren [jf. beslutningens betragtning 11, litra f)], en rammeaftale om stiftelse af selskabet som »selskab, der overtager et kriseramt selskab« (»Auffanggesellschaft«, herefter »overtagelsesselskab«). Det bestemmes i denne aftales punkt 3:
»Overtagelsesselskabet skal sikre opretholdelsen af jern- og staalproduktionanlaegget i Mittlere Oberpfalz ved overtagelse og viderefoerelse visse produktionsenheder, der tilhoerer [Eisenwerk-Gesellschaft] under konkurs, samt en del af de ansatte.
De produktionsenheder, der ikke viderefoeres af overtagelsesselskabet, vil blive nedlagt hurtigst muligt.
[...]«
9 Ifoelge sagsoegeren forventedes det nye selskab at arbejde med en reduceret medarbejderstab (1 000 personer) og med lavere kapacitet (maksimal kapacitet i varmtvalsede produkter: 386 000 tons om aaret i stedet for 780 000 tons om aaret). Selskabet skulle overtage en af de tre hoejovne, to af de tre strengstoebningsfabrikker, et vaerk for varmvalsning af blokke stoebt af flydende staal og det ene af to profilvalsevaerker. Staalroersfabrikken, der hoerte til Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs, skulle drives af et selvstaendigt selskab.
10 I januar 1988 blev sagsoegeren stiftet med selskabsnavnet »NMH Stahlwerke GmbH (Vorgesellschaft Neue Maxhuette)«. Efter den davaerende formaalsbestemmelse havde sagsoegeren til formaal at fastlaegge og udarbejde de i teknisk, finansiel og personalemaessig henseende fornoedne foranstaltninger med henblik paa stiftelse af et overtagelsesselskab for Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs.
11 I tiden efter oktober 1988 forelagde sagsoegeren en del af de ansatte i Eisenwerk-Gesellschaft tilbud om ansaettelse, hvori det anfoertes, at de paagaeldende efter planerne paa davaerende tidspunkt skulle begynde at arbejde for NMH Stahlwerke GmbH den 1. juli 1990.
12 Den 23. oktober 1989 indgik sagsoegeren to aftaler med Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs. Ved en saakaldt »overgangsaftale« forpligtede sagsoegeren sig for det foerste til fra dette selskab at overtage de anlaegsaktiver, der var noedvendige til at fortsaette produktionsvirksomheden, om end med nedsat kapacitet, hvilket er formaalet med et overtagelsesselskab. I medfoer af en »leasingkontrakt om anlaegsaktiver« skulle sagsoegeren for det andet indtil den 30. juni 1990 overlade Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs alle de materielle anlaegsaktiver, der var overfoert ved overgangsaftalen. Ifoelge leasingkontrakten var Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs berettiget til at drive virksomheden i eget navn og for egen regning.
13 Ved leasingperiodens udloeb tilbagegav Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs de overdragne anlaegsaktiver til sagsoegeren. Den 1. juli 1990 begyndte sagsoegeren at fremstille og markedsfoere jern- og staalprodukter. Den 4. juli 1990 blev sagsoegerens formaalsbestemmelse og selskabets navn aendret som foelge heraf. Selskabets navn har herefter vaeret NMH Stahlwerke GmbH.
14 Konkursbehandlingen af Eisenwerk-Gesellschaft blev afsluttet den 5. september 1994, men selskabet blev ikke slettet af handelsregisteret.
15 Paa grundlag af disse faktiske omstaendigheder har sagsoegeren under henvisning til Domstolens dom af 16. december 1975 (forende sager 40/73-48/73, 50/73, 54/73-56/73, 111/73, 113/73 og 114/73, Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 1663, praemis 84-87) og af 28. marts 1984 (forenede sager 29/83 og 30/83, CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, Sml. s. 1679, praemis 6-9) og Rettens dom af 17. december 1991 (sag T-6/89, Enichem Anic mod Kommissionen, Sml. II, s. 1623, praemis 236, 237 og 238) og af 28. april 1994 (sag T-38/92, AWS Benelux mod Kommissionen, Sml. II, s. 211, praemis 26-30) gjort gaeldende, at sagsoegeren ikke kan anses for at vaere ansvarlig for Eisenwerk-Gesellschaft's adfaerd i perioden indtil den 30. juni 1990, hverken som dette selskabs retssuccessor eller som dets oekonomiske efterfoelger.
16 I det foreliggende tilfaelde blev sagsoegeren ikke skabt ved en aendring af den juridiske form for Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs, men blev nystiftet. Til forskel fra Eisenwerk-Gesellschaft drev sagsoegeren ikke virksomhed paa det faelles marked for jern og staal i tiden indtil den 30. juni 1990. I oevrigt er de to selskaber ikke paa noget tidspunkt blev ledet af de samme personer. Sagsoegeren overtog heller ikke samtlige rettigheder og forpligtelser i Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs. Tvaertimod afgraensede overtagelsesaftalen deres respektive forpligtelser med henvisning til den dato, der var fastsat for sagsoegerens paabegyndelse af virksomheden.
17 Eisenwerk-Gesellschaft bestod endvidere fortsat under hele den administrative procedure og eksisterer ogsaa i dag, da det hverken er likvideret eller slettet af handelsregisteret. Det fremgaar i den forbindelse af en kendelse afsagt af Oberlandesgericht Frankfurt am Main den 20. december 1993, at de overtraedelser, der angiveligt er begaaet af Eisenwerk-Gesellschaft, ikke kan tilregnes sagsoegeren, naar der ikke foreligger misbrug eller omgaaelse.
18 I naervaerende sag er personerne i ledelsen for sagsoegeren andre end dem, der varetog og varetager de tilsvarende funktioner i Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs. I oevrigt overtog sagsoegeren ikke »hovedaktiverne« i sidstnaevnte selskab, men blot 14,25% af dettes materielle anlaegsaktiver (63 149 401 DEM af 443 339 291 DEM). I overensstemmelse med, hvad der er grundtanken med et overtagelsesselskab, blev kun en del af maskinerne og de tekniske anlaeg overtaget, hvilket nedbragte den aarlige produktionskapacitet for varmvalsede produkter fra 780 000 til 386 000 tons. De faste ejendomme, der tilhoerte Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs, blev afstaaet til tredjemaend som led i konkursbehandlingen. Hertil kommer, at halvdelen af den bogfoerte vaerdi af sagsoegerens tekniske anlaeg og maskiner udgoeres af investeringer, som selskabet selv har foretaget.
19 Under disse omstaendigheder finder sagsoegeren, at den af Kommissionen foretagne ansvarspaalaeggelse hverken kan begrundes med boedernes karakter af straf eller med hensynet til deres praeventive virkning. Sagsoegeren har heller ikke draget nogen fordel af den paatalte adfaerd. Den af Kommissionen foretagne ansvarspaalaeggelse er i strid med saavel tysk national ret (§ 30 i den tyske lov om overtraedelse af saerlovgivningen (Gesetz ueber Ordnungswidrigkeiten)) som med principperne »ingen straf uden lov« og »ingen forbrydelse uden lov«, som er fastslaaet i den tyske forfatning og den tyske straffelovbog, i andre medlemsstaters forfatninger og i artikel 7 i den europaeiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlaeggende frihedsrettigheder.
20 I oevrigt fremgaar det hverken af de relevante afsnit i beslutningens betragtninger eller af dens konklusion, med hvilken begrundelse Kommissionen har paalagt sagsoegeren ansvaret for de overtraedelser, der blev begaaet af Eisenwerk-Gesellschaft foer den 30. juni 1990. Kommissionen har navnlig ikke besvaret de detaljerede argumenter, der er anfoert i sagsoegerens svar paa meddelelsen af klagepunkter.
21 Endelig anfoerte sagsoegeren i retsmoedet, at Kommissionen ved sin fremgangsmaade vil faa en uberettiget fortrinsstilling i forhold til Eisenwerk-Gesellschaft's andre kreditorer.
22 Kommissionen har under henvisning til beslutningens betragtning 11, litra f), saavel som til de af sagsoegeren anfoerte faktiske omstaendigheder - og navnlig de naermere faktiske omstaendigheder, hvorunder denne overtog Eisenwerk-Gesellschaft's aktiver - anfoert, at sagsoegeren er dette selskabs oekonomiske efterfoelger, og at det i denne egenskab maa vaere ansvarlig for de overtraedelser, som dette begik foer den 30. juni 1990.
Rettens bemaerkninger
23 Retten skal foerst undersoege den anfaegtede beslutnings begrundelse for paalaeggelsen af ansvaret for overtraedelsen for perioden foer den 30. juni 1990 og dernaest, om beslutningen er materielt rigtig paa dette punkt.
- Beslutningens begrundelse
24 Det foelger af retspraksis, at den begrundelse, der foreskrives i traktatens artikel 15, dels skal goere det muligt for den beroerte part at goere sig bekendt med begrundelserne for den trufne foranstaltning med henblik paa i paakommende tilfaelde at kunne varetage sine interesser og afgoere, om beslutningen er lovlig, dels goere det muligt for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres legalitetskontrol. Kravet om begrundelse skal vurderes paa grundlag af omstaendighederne i det konkrete tilfaelde, bl.a. retsaktens indhold, arten af de anfoerte grunde og den sammenhaeng, hvori den er vedtaget (Rettens dom af 24.9.1996, sag T-57/91, NALOO mod Kommissionen, Sml. II, s. 1019, praemis 298 og 300).
25 For saa vidt angaar den foreliggende sag anfoeres det i beslutningens betragtning 11, litra f) (jf. praemis 2 ovenfor), at sagsoegeren, »Neue Maxhuette«, blev stiftet i 1988 af den tyske delstat Bayern, som dengang ejede 45% af aktierne, og en raekke tyske jern- og staalvirksomheder, og at selskabet »overtog hovedaktiverne i Eisenwerk-Gesellschaft Maximilianshuette mbH som blev erklaeret konkurs«.
26 Det fremgaar af betragtning 11, litra f), at for saa vidt som »Neue Maxhuette« i beslutningen foreholdes at have deltaget i den paatalte udveksling af oplysninger i tiden foer den 30. juni 1990 (jf. navnlig betragtning 10, 39, 41, 213, 263 og 314), anses sagsoegeren for at baere ansvaret for disse overtraedelser. Bemaerkningen om, at sagsoegeren overtog »hovedaktiverne« i Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs, viser ogsaa, at Kommissionen ansaa sagsoegeren for at vaere dette selskabs oekonomiske efterfoelger og af den grund for at vaere ansvarlig for de af dette begaaede overtraedelser.
27 Retten finder, at disse angivelser, selv om de er summariske, viser, hvilke afgoerende omstaendigheder Kommissionen lagde vaegt paa som begrundelse for den omtvistede ansvarspaalaeggelse.
28 Sagsoegeren har i sit svar paa meddelelsen af klagepunkter saavel som i sine skriftlige indlaeg anfoert alle de faktiske og retlige omstaendigheder, som efter selskabets opfattelse viser, at Kommissionens standpunkt er uholdbart, og herunder navnlig de faktiske omstaendigheder, der goer det muligt for Retten at faa kendskab til de omstaendigheder, hvorunder sagsoegeren overtog en del af aktiverne i Eisenwerk-Gesellschaft.
29 Retten finder, at der under disse omstaendigheder intet er til hinder for, at Kommissionen for Retten praeciserer den i beslutningen indeholdte begrundelse med henvisning til de faktiske omstaendigheder omkring overtagelsen af aktiverne i Eisenwerk-Gesellschaft, som sagsoegeren selv har beskrevet (jf. ogsaa Rettens dom af 12.12.1996, sag T-16/91 RV, Rendo m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1827, praemis 55).
30 Retten konkluderer paa dette grundlag, at begrundelsen for beslutningen goer det muligt for sagsoegeren at forsvare sine interesser og for Faellesskabets retsinstanser at udoeve deres legalitetskontrol.
31 Sagsoegerens argumenter om, at beslutningen mangler en begrundelse, maa foelgelig forkastes.
- Spoergsmaalet, om den omtvistede ansvarspaalaeggelse er materielt rigtig
32 I medfoer af traktatens artikel 65, stk. 5, kan en virksomhed, der har indgaaet en aftale, som uden videre er ugyldig, eller som anvender fremgangsmaader, der strider mod bestemmelserne i stk. 1, paalaegges boeder af Kommissionen.
33 I naervaerende sag ligger den periode, hvorunder den over for sagsoegeren paatalte overtraedelse af traktatens artikel 65, stk. 1, fandt sted, dels foer og dels efter den 30. juni 1990.
34 Sagsoegeren har ikke bestridt, at selskabet maa vaere ansvarlig for den del af overtraedelsen, der blev begaaet efter den 30. juni 1990. Det staar da ogsaa fast, at selskabet efter denne dato i eget navn viderefoerte den oekonomiske virksomhed med produktion af staalbjaelker, der tidligere var blevet udoevet af Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs.
35 Hvad angaar perioden foer den 30. juni 1990 har Kommissionen ikke bestridt sagsoegerens anbringende om, at det er Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs, der udoevede den paagaeldende oekonomiske virksomhed med fremstilling af staalbjaelker.
36 Det fremgaar endvidere, at sagsoegeren ikke efter national ret overtog samtlige rettigheder og forpligtelser i Eisenwerk-Gesellschaft, og at sagsoegeren foelgelig ikke er retssuccessor for dette selskab. Heraf foelger, at betingelsen om den retlige kontinuitet mellem to juridiske personer, som defineret af Domstolen i de ovennaevnte domme i sagerne Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen (praemis 84) og CRAM og Rheinzink mod Kommissionen (praemis 9), ikke er opfyldt i naervaerende sag. Kommissionen har heller ikke - til forskel fra den situation, der forelaa i sagen, der blev paadoemt i Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen (jf. dommens praemis 85) - bestridt anbringendet om, at sagsoegeren ikke ledes af de samme personer, som stod i spidsen for Eisenwerk-Gesellschaft (jf. hertil forslag til afgoerelse fra dommer Vesterdorf, der var udpeget som generaladvokat i forbindelse med Rettens dom af 24.10.1991, sag T-1/89, Rhône-Poulenc m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 867, paa s. 921 - faelles forslag til afgoerelse i de saakaldte »polypropylen-domme« af 24.10.1991, sag T-2/89 og T-3/89, Sml. II, s. 1087, paa s. 1177, af 17.12.1991, sag T-4/89, T-6/89, T-7/89 og T-8/89, Sml. II, s. 1523, paa s. 1623, s. 1711 og s. 1833, og af 10.3.1992, sag T-9/89 - T-15/89, Sml. II, s. 499, s. 629, s. 757, s. 907, s. 1021, s. 1155 og s. 1275).
37 Det fremgaar imidlertid af Domstolens og Rettens praksis, at en overtraedelse af konkurrencereglerne under visse omstaendigheder kan tilregnes den oekonomiske efterfoelger for den juridiske person, der har begaaet overtraedelsen, saaledes at disse reglers effektive virkning ikke begraenses som foelge af aendringer, der navnlig vedroerer de paagaeldende virksomheders juridiske form (jf. Domstolens domme i sagerne Suiker Unie m.fl. mod Kommissionen og CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, og Rettens domme i sagerne Enichem Anic mod Kommissionen og AWS Benelux mod Kommissionen).
38 Det er i den forbindelse ogsaa ubestridt, at sagsoegeren blev stiftet i januar 1988 - dvs. allerede foer overtraedelsesperioden begyndte - med det saerlige formaal for oeje at sikre og opretholde en kontinuerlig drift af visse af Eisenwerk-Gesellschaft's produktionsenheder. Selskabets formaal var naermere bestemt at fastlaegge og udarbejde de foranstaltninger, der var noedvendige for at overtage dette selskab.
39 Med henblik herpaa forelagde sagsoegeren i oktober 1988 en del af de ansatte i Eisenwerk-Gesellschaft forslag om ansaettelse, der skulle gaelde fra den 1. juli 1990. Ved »overgangsaftalen« og »kontrakten om leasing af anlaegsaktiverne« af 23. oktober 1989 forpligtede sagsoegeren sig endvidere for det foerste til fra Eisenwerk-Gesellschaft at erhverve de anlaegsaktiver, der var fornoedne med henblik paa en fortsaettelse af produktionsvirksomheden med nedsat kapacitet, og overlod for det andet indtil den 30. juni 1990 brugen af alle de paagaeldende materielle anlaegsaktiver til Eisenwerk-Gesellschaft.
40 Det er i oevrigt ikke bestridt, at selv om sagsoegeren ikke overtog samtlige aktiver og hele personalet i Eisenwerk-Gesellschaft, overtog selskabet dog hovedparten af de materielle og menneskelige ressourcer, der blev anvendt i produktionen af staalbjaelker, og som derfor medvirkede til at begaa den omtvistede overtraedelse (jf. dommen i sagen Enichem Anic mod Kommissionen, praemis 237).
41 Sagsoegeren har heller ikke gjort gaeldende, at den paagaeldende virksomheds adfaerd aendredes efter den 30. juni 1990. Det fremgaar i oevrigt af de dokumenter, der er opregnet i beslutningens bilag I og II, at tallene vedroerende Poutrelles-udvalgets monitoring, som der er tale om i naervaerende sag (jf. ovenfor), vedroerer »Maxhuette«, saavel for tiden foer den 30. juni 1990 som for tiden herefter, uden at der goeres nogen sondring mellem Eisenwerk-Gesellschaft og sagsoegeren.
42 Under disse omstaendigheder, og naar navnlig henses til den omstaendighed, at sagsoegeren netop blev stiftet med det formaal at opretholde jern- og staalproduktionsanlaegget i Mittlere Oberpfalz og dermed sikre viderefoerelsen af virksomheden Eisenwerk-Gesellschaft, maa sagsoegeren betragtes som den oekonomiske efterfoelger for Eisenwerk-Gesellschaft, og maa som saadan vaere ansvarlig for de overtraedelser, som dette begik i perioden foer den 30. juni 1990.
43 Eftersom konkurrencereglerne har den saerlige raekkevidde, at de retter sig til oekonomiske enheder, og idet sagsoegeren i naervaerende sag har overtaget hovedparten af den oekonomiske virksomhed, som overtraedelserne vedroerte, findes traktatens artikel 65, stk. 5, ikke at vaere til hinder for, at Kommissionen paalaegger sagsoegeren en sanktion ikke alene for den del af overtraedelsen, selskabet har begaaet i eget navn efter den 1. juli 1990, men ogsaa for den del af overtraedelsen, der blev begaaet foer denne dato af den samme oekonomiske enhed, der handlede under navnet Eisenwerk-Gesellschaft. Det anfoerte gaelder saa meget mere, som sagsoegeren i naervaerende sag blev stiftet, allerede foer overtraedelsen begyndte, med det specifikke formaal at vaere den oekonomiske efterfoelger for Eisenwerk-Gesellschaft, samt gjorde det muligt for dette at fortsaette sin oekonomiske virksomhed indtil den 30. juni 1990.
44 Da loesningen af det rejste spoergsmaal udelukkende maa soeges i de faellesskabsretlige regler (jf. generaladvokat Rozès' forslag til afgoerelse i forbindelse med dommen i sagen CRAM og Rheinzink mod Kommissionen, s. 1718), er reglerne i national ret om selskabers ansvar for deres organers handlinger ikke relevante i sagen. Af de ovenfor anfoerte grunde finder Retten endvidere, at Kommissionen ikke har kraenket principperne om »ingen straf uden lov« og »ingen forbrydelse uden lov«.
45 Den konklusion, Retten saaledes er naaet til, beroeres ikke af den omstaendighed, at selskabet Eisenwerk-Gesellschaft under konkurs stadig eksisterende paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen.
46 Det fremgaar ganske vist af den ovennaevnte dom i sagen Enichem Anic mod Kommissionen (praemis 238), at naar den juridiske person, der kontrollerede virksomheden, da overtraedelsen blev begaaet, fortsat bestod paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen, hvorved den naevnte overtraedelse blev fastslaaet, men virksomheden paa dette sidstnaevnte tidspunkt kontrolleres af en anden person, er det den foerstnaevnte person, som er gerningsmanden til denne overtraedelse, og ikke den anden, som nu driver virksomheden, der normalt drages til ansvar for overtraedelsen (jf. ogsaa dommen i sagen AWS Benelux mod Kommissionen, praemis 25-36), men denne retspraksis udelukker ikke, at en anden loesning kan vaere begrundet som foelge af de saerlige omstaendigheder i den konkrete sag.
47 Selv om det i den foreliggende sag laegges til grund, at konkursbehandlingen af Eisenwerk-Gesellschaft foerst blev afsluttet den 5. september 1994, mens beslutningen blev truffet den 16. februar 1994, og at selskabet ikke blev slettet af handelsregisteret, staar det fast, at hovedparten af de materielle og menneskelige ressourcer, der satte Eisenwerk-Gesellschaft i stand til at fortsaette sin virksomhed i jern- og staalsektoren, blev overdraget til sagsoegeren pr. 1. juli 1990. Fra denne dato ophoerte Eisenwerk-Gesellschaft med sin erhvervsvirksomhed og begraensede sig til at gennemfoere konkursbehandlingen.
48 Under disse omstaendigheder bemaerkes, at naar henses til for det foerste, at begrebet virksomhed i traktatens artikel 65's forstand har et oekonomisk indhold, og for det andet, at det paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen var sagsoegeren, der udoevede den oekonomiske virksomhed, som overtraedelserne vedroerer, og for det tredje, at den, der formelt var gerningsmand til overtraedelserne, paa dette tidspunkt var ophoert med enhver erhvervsmaessig virksomhed, finder Retten, at Kommissionen havde ret til at paalaegge sagsoegeren ansvaret for den omtvistede overtraedelse, selv om Eisenwerk-Gesellschaft paa tidspunktet for vedtagelsen af beslutningen fortsat bestod i juridisk henseende, syv aar efter at selskabet var erklaeret konkurs og fire aar efter salget af selskabets hovedaktiver.
49 Der kan af de samme grunde ikke gives sagsoegeren medhold i anbringendet om, at Kommissionen ved at paalaegge selskabet ansvaret for de paatalte overtraedelse har opnaaet en fortrinsstilling i forhold til det konkursramte selskabs andre kreditorer. Ved at afstaa fra at paalaegge dette selskab en boede har Kommissionen tvaertimod foroeget den konkursmasse, der staar til raadighed for de andre kreditorer, samtidig med at den har sikret Faellesskabets interesse i, at den virksomhed, som overtraedelserne maa tilregnes, drages til ansvar for disse.
50 Det skal tilfoejes, at boeden ikke er blevet beregnet paa grundlag af omsaetningen i Eisenwerk-Gesellschaft, men paa grundlag af sagsoegerens omsaetning, saaledes at beregningsgrundlaget ogsaa for perioden foer den 1. juli 1990 afspejler de oekonomiske virkninger af overtraedelser, der er begaaet af en virksomhed af en stoerrelse som sagsoegeren, der er mindre end Eisenwerk-Gesellschaft.
51 Det foelger i det hele af de anfoerte grunde, at anbringenderne om, at den af Kommissionen foretagne ansvarspaalaeggelse er ulovlig, maa forkastes.
[...]
Paastanden om annullation af beslutningens artikel 4 eller i det mindste nedsaettelse af boedens beloeb
[...]
Rettens udoevelse af sin fulde proevelsesret med hensyn til boedens beloeb
52 Det bemaerkes som allerede anfoert, at selv om sagsoegeren og dennes oekonomiske forgaenger, Eisenwerk-Gesellschaft, faktisk deltog i udvekslingerne af taloplysninger, herunder i den udveksling, der blev tilrettelagt af Poutrelles-udvalget, deltog de ikke i moederne i dette udvalg og har foelgelig heller ikke deltaget i de droeftelser, som blev foert i udvalget paa grundlag af disse tal.
53 Det er Rettens opfattelse, at de naevnte droeftelser ikke alene viser udvekslingens konkurrencebegraensende karakter, men derudover forstaerkede den, idet de styrkede den gensidige kontrol, der var forbundet med denne udveksling. De forskellige kritiske bemaerkninger, der blev fremfoert under moederne, gjorde det dels muligt for dem, der fremsatte dem, at advare deres konkurrenter i konkrete situationer, hvor en adfaerd blev anset for urimelig, og mindede for det andet konkurrenterne om, at der blev udoevet en loebende kontrol, og at det var muligt at traeffe maalrettede gengaeldelsesforanstaltninger.
54 Det bemaerkes imidlertid, at selv om den af Kommissionen anvendte koefficient paa 1,5% er rimelig, naar en udveksling er forbundet med en saadan ordning med droeftelser, kan den samme procentsats ikke finde anvendelse, naar en virksomhed som sagsoegeren ikke har deltaget i denne ordning, men blot har udvekslet taloplysninger uden at vaere til stede i nogen af de paagaeldende moeder.
55 Retten finder herefter som led i udoevelsen af sin fulde proevelsesret med hjemmel i traktatens artikel 36, stk. 2, at den naevnte koefficient i sagsoegerens tilfaelde boer nedsaettes til 1% af selskabets omsaetning. Denne koefficient skal anvendes paa en periode paa 27 maaneder af en teoretisk periode paa 30 maaneder. Sagsoegerens boede vil vaere at nedsaette i tilsvarende omfang.
[...]
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN
(Anden Udvidede Afdeling)
1) Den boede, der er paalagt sagsoegeren ved artikel 4 i Kommissionens beslutning 94/215/EKSF af 16. februar 1994 om en procedure i henhold til EKSF-traktatens artikel 65 vedroerende aftaler og forskellige former for samordnet praksis mellem europaeiske producenter af staalbjaelker, fastsaettes til et beloeb paa 110 000 EUR.
2) I oevrigt frifindes Kommissionen.
3) Sagsoegeren baerer sine egne omkostninger samt halvdelen af Kommissionens omkostninger. Kommissionen baerer halvdelen af sine egne omkostninger.
(1) - Der gengives kun de praemisser i naervaerende dom, som Retten skoenner det relevant at offentliggoere. Sagens faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger for Retten er beskrevet i praemis 1-70 i Rettens dom af 11.3.1999, sag T-141/94, Thyssen mod Kommissionen, Sml. II, s. 347. Sagsoegerens soegsmaalsgrunde og argumenter, der er identiske med eller ligner dem, der er fremfoert i sagen Thyssen mod Kommissionen, er navnlig behandlet i praemis 121-170 (vaesentlige formelle mangler under proceduren for vedtagelse af beslutningen), 366-412 (udveksling af oplysninger inden for Poutrelles-udvalget (monitoring af ordrer og leverancer) og gennem Walzstahl-Vereinigung), 457-565 (Kommissionens medvirken i den over for sagsoegeren paatalte overtraedelse) og 604-613 (beslutningens begrundelse for saa vidt angaar boeden) i den sidstnaevnte dom.
(2) - Denne dato angives i den franske og spanske version af beslutningen. Den tyske og engelske version angiver datoen 31.12.1988.