Právní věta: Skutečnost, zda povinný má exekučně postižitelný majetek na 
území České republiky, který by mohl být po nařízení 
exekuce soudním exekutorem zajištěn a zpeněžen, vyjde 
najevo až činností soudem pověřeného soudního exekutora v 
rámci provádění exekuce. Exekuční soud proto před 
nařízením exekuce a pověřením exekutora jejím provedením 
nezjišťuje existenci majetku povinného. Nejvyšší soud 
rozhodující podle ustanovení § 11 odst. 3 o. s. ř. určí místně 
příslušný soud podle zásady hospodárnosti.
Soud: Nejvyšší soud
Datum rozhodnutí: 09/12/2012
Spisová značka: 31 Nd 200/2012
ECLI: ECLI:CZ:NS:2012:31.ND.200.2012.1
Typ rozhodnutí: USNESENÍ
Heslo: Exekuce
Příslušnost soudu místní
Dotčené předpisy: § 11 odst. 3 o. s. ř.
§ 45 odst. 2 předpisu č. 120/2001Sb.
Kategorie rozhodnutí: A 
Publikováno ve sbírce pod 
číslem:
4 / 2013
NEJVYŠŠÍ SOUD
ČESKÉ REPUBLIKY 31 Nd 200/2012
U S N E S E N Í
Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Františka Ištvánka a 
soudců JUDr. Ludvíka Davida, CSc., JUDr. Romana Fialy, JUDr. Miroslava Galluse, JUDr. Petra 
Gemmela, JUDr. Kateřiny Hornochové, doc. JUDr. Věry Korecké, CSc., JUDr. Zdeňka Krčmáře, 
JUDr. Vladimíra Mikuška, JUDr. Blanky Moudré, JUDr. Pavla Pavlíka, JUDr. Mojmíra Putny, 
JUDr. Josefa Rakovského, JUDr. Jiřího Spáčila, CSc. a JUDr. Marty Škárové v exekuční věci 
oprávněného města Břeclav, se sídlem v Břeclavi, nám. T. G. Masaryka 42/3, identifikační číslo 
osoby 00 28 30 61, zastoupeného Mgr. Filipem Lederem, advokátem se sídlem v Praze – Nové 
Město, Opletalova 37, adresa pro doručování: Lidická 710/57, Brno 2, PSČ 602 00, proti 
povinnému: E. W., pro 1.000,- Kč, vedené u Okresního soudu v Břeclavi pod sp. zn. 41 EXE 
122/2012, o návrhu na určení místní příslušnosti soudu takto:
Věc vedená u Okresního soudu v Břeclavi pod sp. zn. 41 EXE 122/2012, se přikazuje k 
projednání a rozhodnutí Okresnímu soudu v Břeclavi. 
Odůvodnění:
Exekutor požádal dne 25. 1. 2012 Okresní soud v Břeclavi o pověření k provedení exekuce na 
majetek povinného.
Okresní soud v Břeclavi usnesením ze dne 14. 5. 2012, č. j. 41 EXE 122/2012-13, vyslovil svou 
místní nepříslušnost ve věci s tím, že po marném uplynutí lhůty k podání odvolání bude věc podle 
ustanovení § 11 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu ve znění pozdějších 
předpisů (dále též jen „o. s. ř.“) předložena Nejvyššímu soudu k určení, který soud ji projedná a 
rozhodne.
Okresní soud v Břeclavi k tomu uvedl, že z návrhu vyplývá, že povinný má trvalé bydliště v 
Republice R. a v Centrální evidenci obyvatel České republiky není zapsán. Ze systému ISAS 
Okresního soudu v Břeclavi nebylo o povinném nic zjištěno. Nařízení exekuce na základě Příkazu 
o uložení pokuty Městského úřadu v Břeclavi je v pravomoci soudů České republiky. Podmínky 
místní příslušnosti ale nelze zjistit, a proto soud vyslovil svoji místní nepříslušnost a věc postoupil 
Nejvyššímu soudu.
Podle § 11 odst. 3 o. s. ř. jde-li o věc, jež patří do pravomoci soudů České republiky, ale 
podmínky místní příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit, určí Nejvyšší soud, který soud věc 
projedná a rozhodne. Tříčlenný senát č. 30, jenž měl podle rozvrhu práce Nejvyššího soudu v 
dané věci rozhodnout, dospěl k závěru, že věc je třeba v důsledku nejednotné rozhodovací praxe 
Nejvyššího soudu předložit k projednání a rozhodnutí velkému senátu občanskoprávního a 
obchodního kolegia Nejvyššího soudu podle § 20 zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, 
přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů, ve znění pozdějších 
předpisů, a to i s ohledem na závěry obsažené v rozsudku velkého senátu občanskoprávního a 
obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 10. 3. 2010, sp. zn. 31 Cdo 4291/2009, uveřejněném 
pod č. 96/2010 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek (všechna zde uvedená rozhodnutí 
Nejvyššího soudu jsou veřejnosti dostupná na internetových stránkách www.nsoud.cz).
Velký senát občanskoprávního a obchodního kolegia pak věc projednal a rozhodl o ní v souladu s 
ustanoveními § 19 a § 20 odst. 1zákona č. 6/2002 Sb.
Podle § 45 odst. 1 zák. č. 120/2001 Sb., exekučního řádu (dále jen „exekuční řád“), je věcně 
příslušným exekučním soudem v prvním stupni okresní soud. Podle ustanovení § 45 odst. 2 
exekučního řádu je místně příslušným exekučním soudem soud, v jehož obvodu má povinný 
bydliště, je-li fyzickou osobou, a nemá-li bydliště, soud, v jehož obvodu se zdržuje. Nemá-li 
povinný bydliště v České republice ani se v ní nezdržuje, je příslušným soud, v jehož obvodu má 
povinný majetek.
S ohledem na ustanovení § 52 odst. 1 exekučního řádu se při určení, který soud je místně 
příslušným exekučním soudem v řízení podle tohoto předpisu, použijí ustanovení občanského 
soudního řádu, neboť exekuční řád jiné ustanovení o určení místní příslušnosti v takových 
případech neobsahuje. 
Z ustanovení § 252 odst. 2 věty první o. s. ř. vyplývá, že nemá-li povinný obecný soud nebo jeho 
obecný soud není v České republice, je k nařízení a provedení výkonu rozhodnutí příslušný soud, 
v jehož obvodu má povinný majetek. 
V usnesení ze dne 17. 4. 2012, sp. zn. 32 Nd 80/2012, Nejvyšší soud rozhodl tak, že se neurčuje, 
který soud věc projedná a rozhodne. Rozhodl tak v situaci, kdy soud, jenž vyslovil svoji místní 
nepříslušnost a věc předložil Nejvyššímu soudu, zjistil, že povinný má na území České republiky 
povolen dlouhodobý pobyt za účelem podnikání, avšak jeho aktuální pobyt se mu zjistit 
nepodařilo. K tomu Nejvyšší soud uvedl, že „z obsahu spisu, jakož i z odůvodnění rozhodnutí je 
patrno, že okresní soud nikterak nepátral po existenci majetku povinného na území České
republiky, jež je druhým kriteriem pro určení místní příslušnosti soudu, tj. neprovedl šetření 
dotazy na příslušné instituce, které by mohly mít informace o majetku povinného, tedy na
katastrální úřady, Středisko cenných papírů, bankovní domy, obchodní rejstřík, živnostenský 
rejstřík atd.“ Uzavřel proto, že „[…] nebyly splněny podmínky pro předložení věci Nejvyššímu 
soudu v souladu s ustanovením § 11 odst. 3 o. s. ř.; Okresní soud v Teplicích nemohl při absenci 
zjišťování majetku povinného na území České republiky učinit spolehlivý závěr o nedostatku své 
místní nepříslušnosti ani o tom, že podmínky místní příslušnosti chybějí nebo je nelze zjistit“ 
(obdobné závěry jsou obsaženy i v usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 9. 2004, sp. zn. 28 Nd 
134/2004).
Naproti tomu v usnesení ze dne 25. 4. 2012, sp. zn. 32 Nd 81/2012, Nejvyšší soud uvedl, že 
„skutečnost, zda povinný má exekučně postižitelný majetek na území České republiky, který by 
mohl být po nařízení exekuce soudním exekutorem zajištěn a zpeněžen, […] vyjde najevo až 
činností soudem pověřeného soudního exekutora v rámci provádění exekuce.“ Proto Nejvyšší 
soud rozhodl podle ustanovení § 11 odst. 3 o. s. ř. s přihlédnutím k zásadě hospodárnosti řízení 
tak, že jako místně příslušný soud v dané věci určil soud, u něhož bylo řízení zahájeno (viz 
obdobně usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 12. 2011, sp. zn. 4 Nd 392/2011, ze dne 29. 11. 
2011, sp. zn. 4 Nd 347/2011, ze dne 15. 4. 2008, sp. zn. 4 Nd 113/2008).
Velký senát občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu vycházel z toho, že 
exekuční soud před nařízením exekuce a pověřením exekutora jejím provedením nezjišťuje 
existenci majetku povinného, neboť by to odporovalo cíli exekučního řízení – zjistit majetek 
dlužníka (povinného) a uspokojit z něj navrhovatele (věřitele).
Tomuto závěru ostatně nasvědčují některá ustanovení exekučního řádu. Exekuční řád mimo jiné 
stanoví, že exekuční soud nařídí exekuci, aniž by stanovil, jakým způsobem má být exekuce 
provedena (§ 44 odst. 3 exekučního řádu). Toto posouzení je svěřeno exekutorovi, což se projeví 
až v exekučním příkazu (§ 47 odst. 1 exekučního řádu). Navíc má podle již citovaného 
ustanovení§ 44 odst. 3 exekučního řádu exekuční soud lhůtu patnácti dnů pro vydání usnesení, 
kterým exekuci nařídí. Skutečnost, zda povinný má exekučně postižitelný majetek na území 
České republiky, který by mohl být po nařízení exekuce soudním exekutorem zajištěn a zpeněžen, 
tak vyjde najevo až činností soudem pověřeného soudního exekutora v rámci provádění exekuce.
Shodný závěr ostatně učinil Nejvyšší soud již ve svém usnesení ze dne 31. 8. 2006, sp. zn. 25 Nd 
55/2006, uveřejněném pod č. 43/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, když v rámci 
posuzování otázky pravomoci českých soudů ve smyslu kapitoly II oddílu 6 článku 22 bodu 5 
Nařízení rady (ES) č. 44/2001, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v 
občanských a obchodních věcech, dospěl k závěru, že „[…] ve fázi řízení před nařízením exekuce, 
kdy způsob jejího provedení dosud nebyl stanoven, není možné prozatím dovodit, zda povinná, 
státní občanka jiného státu Evropské unie, která nemá bydliště na území České republiky, má 
majetek na území České republiky, jenž by podléhal exekuci.“
S ohledem na účel exekučního řízení tak není případné, aby již v rámci posuzování místní 
příslušnosti exekuční soud zjišťoval, zda a případně na jakém místě v České republice má 
povinný majetek.
Nejvyšší soud přitom v obdobných situacích vychází při určení místní příslušnosti exekučního 
soudu ze zásady hospodárnosti řízení zakotvené v § 6 o. s. ř. (viz výše uvedená usnesení sp. zn. 32 
Nd 80/2012 a sp. zn. 25 Nd 55/2006). Z této zásady pak vyvozuje pravidla pro určení místní 
příslušnosti podle sídla soudního exekutora (např. 25 Nd 55/2006, 4 Nd 113/2008, ale také 
usnesení ze dne 26. 5. 2004, sp. zn. 22 Nd 81/2004), nebo určuje místně příslušným ten soud, u 
něhož bylo exekuční řízení zahájeno (např. 4 Nd 347/2011, 4 Nd 392/2011 či 32 Nd 80/2012). 
Není ovšem vyloučeno, aby se místní příslušnost exekučního soudu odvíjela v konkrétním případě 
i od jiné skutečnosti vyhovující zásadě hospodárnosti řízení (např. od místa vzniku pohledávky).
Na použitelnosti závěru dosaženého pro obdobnou procesní situaci v citovaném R 43/2007 nic 
nemění ani okolnost, že zde vykonávaný titul nespadá do věcné působnosti Nařízení rady (ES) č. 
44/2001, o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních 
věcech.
S ohledem na výše uvedené závěry Nejvyšší soud rozhodl podle ustanovení § 11 odst. 3 o. s. ř. 
tak, že jako místně příslušný soud v dané věci určil soud, u něhož bylo exekuční řízení zahájeno, 
tj. Okresní soud v Břeclavi. Přihlédl i k tomu, že exekučním titulem byl příkaz o uložení pokuty 
za přestupek vydaný Městským úřadem v Břeclavi. 
Proti tomuto usnesení není přípustný opravný prostředek.
V Brně dne 12. 9. 2012
JUDr. František I š t v á n e k
předseda senátu