62015TO0207_CS
Účastníci řízení
Výrok
Účastníci řízení
Ve věci T‑207/15 R,
National Iranian Tanker Company,
se sídlem v Teheránu (Írán), zastoupená T. de la Marem, QC, M. Lester, J. Pobjoyem, barristers, R. Chandrasekera, S. Ashleyem a C. Murphy, solicitors,
navrhovatelka,
proti
Radě Evropské unie, zastoupené N. Rouam a M. Bishopem, jako zmocněnci,
odpůrkyni,
jejímž předmětem je odklad vykonatelnosti rozhodnutí Rady (SZBP) 2015/236 ze dne 12. února 2015, kterým se mění rozhodnutí 2010/413/SZBP o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 39, s. 18), a prováděcího nařízení Rady (EU) 2015/230 ze dne 12. února 2015, kterým se provádí nařízení (EU) č. 267/2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 39, s. 3), v rozsahu, v němž se týkají navrhovatelky,
PŘEDSEDA TRIBUNÁLU
vydává toto
Usnesení (1)
Skutečnosti předcházející sporu
1. Projednávaná věc spadá do oblasti omezujících opatření zavedených za účelem vyvinutí tlaku na Íránskou islámskou republiku, aby ukončila jaderné činnosti, které představují riziko šíření jaderných zbraní, a vývoj nosičů jaderných zbraní.
[ omissis ]
7. Navrhovatelka, National Iranian Tanker Company, íránská společnost zabývající se nákladní přepravou surové ropy a plynu, která provozuje početnou flotilu ropných tankerů, se obrátila na Unii několika dopisy, v nichž vyjádřila obavy z dopadů omezujících opatření vůči Íránské islámské republice na její flotilu. V tomto ohledu popřela jakékoli vazby na íránský jaderný program a upřesnila, že byla již v roce 2000 privatizována. [body 1, 9 a 10, T‑565/12]
8. Rada přesto dne 15. října 2012 skutečně zapsala jméno navrhovatelky na seznam osob a subjektů, na které se vztahují omezující opatření.
9. Rada totiž přijala rozhodnutí 2012/635/SZBP ze dne 15. října 2012, kterým se mění rozhodnutí 2010/413/SZBP (Úř. věst. L 282, s. 58). Podle bodu 16 odůvodnění rozhodnutí 2012/635 je třeba, aby se omezující opatření vztahovala zejména na íránským státem vlastněné subjekty působící v odvětví ropy a plynu, neboť tyto subjekty představují významný zdroj příjmů íránské vlády. V důsledku toho čl. 1 odst. 8 písm. a) rozhodnutí 2012/635 změnil čl. 20 odst. 1 písm. c) rozhodnutí 2010/413 v tom smyslu, že omezující opatření se vztahují na „jiné osoby a subjekty, které nejsou uvedeny v příloze I a které poskytují podporu íránské vládě, a osoby a subjekty, které jsou vlastněny nebo ovládány, jak jsou uvedeny v příloze II“. Prostřednictvím článku 2 rozhodnutí 2012/635 bylo jméno navrhovatelky zapsáno do tabulky přílohy II rozhodnutí 2010/413 obsahující seznam nazvaný „[o]soby a subjekty zapojené do činností souvisejících s jadernými nebo balistickými raketami a osoby a subjekty poskytující podporu íránské vládě“.
10. Dále Rada přijala prováděcí nařízení (EU) č. 945/2012 ze dne 15. října, kterým se provádí nařízení (EU) č. 267/2012. Prostřednictvím článku 1 nařízení č. 945/2012 bylo jméno navrhovatelky zapsáno do přílohy IX nařízení č. 267/2012 obsahující seznam nazvaný „[o]soby a subjekty zapojené do činností souvisejících s jadernými nebo balistickými raketami a osoby a subjekty poskytující podporu íránské vládě“.
11. Jméno navrhovatelky bylo zapsáno na seznamy z následujících důvodů – totožných v obou případech: „Skutečně ovládána íránskou vládou. Poskytuje finanční podporu íránské vládě prostřednictvím svých akcionářů, kteří udržují vztahy s vládou.“
12. Rozhodnutí 2012/635 a nařízení č. 945/2012 byla navrhovatelce oznámena dopisem ze dne 16. října 2012
13. Dne 27. prosince 2012 podala navrhovatelka k Tribunálu žalobu na zrušení obou těchto aktů v rozsahu, v němž se jí týkají.
14. V rozsudku ze dne 3. července 2014 National Iranian Tanker Company v. Rada (T‑565/12, Sb. rozh., dále jen „rozsudek NITC“, EU:T:2014:608) Tribunál vyhověl jejímu žalobnímu důvodu vycházejícímu ze zjevně nesprávného posouzení, kterého se Rada dopustila tím, že zapsala jméno navrhovatelky na shora uvedené seznamy. Tribunál proto vyhověl žalobě navrhovatelky a zrušil rozhodnutí 2012/635 i nařízení č. 945/2012 v rozsahu, v němž se jí tyto akty týkaly.
15. Pokud jde o časové účinky rozsudku NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), Tribunál rozhodl, že zrušení dotčených aktů s okamžitým účinkem by navrhovatelce umožnilo převést veškerý majetek nebo jeho část mimo Unii, aniž by Rada případně mohla zavčas napravit konstatované nesrovnalosti, čímž by mohla být závažně a nenávratně ohrožena účinnost jakéhokoli zmrazení finančních prostředků, o němž by Rada v budoucnu vůči navrhovatelce případně rozhodla. Podle Tribunálu totiž nelze automaticky vyloučit nový zápis navrhovatelky, jelikož v rámci nového posouzení má Rada na základě dostatečně právně podepřených důvodů možnost opět zapsat jméno navrhovatelky na seznam.
16. Z toho důvodu rozsudek NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), zachoval účinky rozhodnutí 2012/635 a prováděcího nařízení č. 945/2012 vůči společnosti National Iranian Tanker Company až do data uplynutí lhůty pro podání opravného prostředku podle článku 56 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie, nebo bude-li v této lhůtě podán opravný prostředek, až do jeho zamítnutí.
17. Rada proti rozsudku NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), nepodala opravný prostředek.
18. Avšak poté, co informovala navrhovatelku dopisem ze dne 23. října 2014, že má v úmyslu opět zapsat její jméno na shora uvedené seznamy, a v návaznosti na výměnu dopisů mezi účastnicemi řízení, Rada dne 12. února 2015 přijala rozhodnutí (SZBP) 2015/236, kterým se mění rozhodnutí 2010/413 (Úř. věst. L 39, s. 18) a prováděcí nařízení Rady (EU) 2015/230 ze dne 12. února 2015, kterým se provádí nařízení (EU) č. 267/2012 o omezujících opatřeních vůči Íránu (Úř. věst. L 39, s. 3), kterými bylo jméno navrhovatelky opět zapsáno na seznam osob a subjektů, na které se vztahují omezující opatření (dále jen „napadené akty“).
19. Tento opětovný zápis vycházel z následujících důvodů – v obou případech stejných:
„[Navrhovatelka] poskytuje finanční podporu vládě Íránu prostřednictvím svých akcionářů, jimiž jsou íránský státní důchodový fond (Iranian State Retirement Fund), íránský systém sociálního zabezpečení (Iranian Social Security Organization) a fond Oil Industry Employees Retirement and Savings Fund, což jsou státem ovládané subjekty. [Navrhovatelka] je navíc jedním z největších provozovatelů ropných tankerů na světě a jednou z hlavních společností přepravujících íránskou ropu. [Navrhovatelka] tudíž poskytuje íránské vládě logistickou podporu prostřednictvím přepravy íránské ropy.“
20. Dopisem ze dne 16. února 2015 Rada navrhovatelce předala kopii napadených aktů.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
21. Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 24. dubna 2015 podala navrhovatelka žalobu znějící na zrušení napadených aktů v rozsahu, v němž se na ni vztahují, a podpůrně na určení nepoužitelnosti na navrhovatelku čl. 20 odst. 1 písm. c) rozhodnutí 2010/413, ve znění pozdějších předpisů a čl. 23 odst. 2 písm. d) nařízení č. 267/2012, ve znění pozdějších předpisů, na navrhovatelku, a to na základě námitky protiprávnosti vycházející z článku 277 EFEU. Na podporu svého návrhu v podstatě uplatňuje, že Rada tím, že ji znovu sankcionovala na základě stejných výtek, jako byly výtky, které byly uplatněny v rozsudku NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), jí upřela právo na účinnou právní ochranu ve smyslu článku 47 Listiny základních práv Evropské unie, přičemž porušila překážku věci rozsouzené a zásadu právní jistoty. Kromě toho se Rada dopustila zjevně nesprávných posouzení a upřela navrhovatelce právo na obhajobu, jakož i základní právo vlastnit majetek.
22. Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu téhož dne podala navrhovatelka tento návrh na předběžné opatření, v němž v podstatě navrhuje, aby předseda Tribunálu:
– odložil vykonatelnost napadených aktů v rozsahu, v němž se na ni vztahují do doby, než Tribunál rozhodne o žalobě v původním řízení;
– uložil Radě náhradu nákladů řízení.
[ omissis ]
Právní otázky
[ omissis ]
K fumus boni juris
[ omissis ]
39. V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že podle ustálené judikatury připomenuté Radou platí, že když je unijní akt zrušen pro formální vady nebo věcné nesprávnosti, má tento orgán právo znovu přijmout stejný akt, tentokrát při dodržení příslušných formálních požadavků a s péčí o to, aby byl prost týchž věcných nesprávností (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T‑256/07, Sb. rozh., EU:T:2008:461, body 65 a 75 a citovaná judikatura, a ze dne 13. prosince 2012, Řecko v. Komise, T‑588/10, EU:T:2012:688, body 476 a 478).
40. Kromě toho, pokud jde konkrétně o projednávaný případ, po připomenutí, že důvody původního zápisu jména navrhovatelky na dotčené seznamy nebyly podpořeny dostatečnými důkazy, Tribunál v bodě 77 rozsudku NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), uvedl, že Rada má na základě důvodů, jež budou dostatečně právně podepřeny, možnost zapsat opětovně jméno navrhovatelky na seznam.
41. Rada na základě toho dospěla mimo jiné k závěru, že v projednávané věci bylo oprávněné vycházet z dokumentů pocházejících z doby před původním zápisem navrhovatelky, a to i přesto, že tyto dokumenty nepředložila k odůvodnění původního zápisu, a použít tyto „původní“ dokumenty k podepření nových důvodů pro zápis, jako jsou „logistická podpora“ poskytovaná íránské vládě, obzvlášť když jednala právě tímto způsobem, aby odpověděla na kritiku obsaženou v rozsudku NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), a předložila nové důkazy prokazující, že navrhovatelka této vládě skutečně poskytovala „logistickou podporu“.
42. Navrhovatelka má naproti tomu za to, že Rada v projednávané věci nemůže uplatňovat důvody pro zápis, které již mohla uplatnit při jejím prvnímu zápisu v říjnu 2012, ani předkládat důkazy, které již měla k dispozici ke dni tohoto zápisu, aniž by tím bylo porušeno její základní právo na účinnou právní ochranu, především proto, že podle ní skutková tvrzení, o která se opírají napadené akty jsou v podstatě totožná se skutkovými tvrzeními, na kterých byl založen její původní zápis a která byla vytýkána v rozsudku NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608).
43. Soudce příslušný k rozhodování o předběžných opatřeních má za to, že v diskusi vedené účastnicemi řízení existují protichůdné právní názory na působnost článku 47 Listiny základních práv a článku 13 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950, které oba zakotvují právo na účinnou právní ochranu, tedy na účinnou „praktickou i právní“ soudní ochranu (rozsudek ESLP, Ramadhi a další v. Albánie, § 48, ze dne 13. listopadu 2007). Jde o to určit, zda je Rada oprávněna, s ohledem na toto právo na účinnou právní ochranu, uplatnit judikaturu citovanou v bodech 39 a 40 výše za účelem nápravy konstatovaných protiprávností, jež byly důvodem ke zrušení omezujícího opatření, když přijala nové opatření se stejným praktickým účinkem, jako předchozí, a to ve skutkovém kontextu, který se v podstatě nezměnil.
44. Složitost této otázky tkví zejména ve skutečnosti, že se na omezující opatření přijatá Radou ve formě nařízení vztahuje ochranný účinek přiznaný čl. 60 druhým pododstavcem statutu Soudního dvora v tom smyslu, že zrušení nařízení nabývá právní moci až dnem, kdy uplyne lhůta pro podání opravného prostředku nebo pokud je v této lhůtě podán opravný prostředek, dnem jeho zamítnutí Soudním dvorem (viz body 55 až 57 níže). Z toho vyplývá, že pokud by Rada skutečně mohla jednat způsobem popsaným v bodě 43 výše, byla by oprávněna – bez ohledu na zrušení z důvodu protiprávnosti tvrzených důvodů pro zápis nebo z důvodu neexistence dostatečných důkazů kteréhokoli ze svých po sobě jdoucích nařízení, kterými byla zavedena omezující opatření ohledně téhož podniku – zachovat v platnosti, systematickým podáváním opravných prostředků, nepřetržitý sled takových opatření, a to aniž by se faktický kontext, který byl základem těchto opatření a zrušení, podstatně změnil.
45. Je tedy třeba zkoumat, zda dodržení základního práva na účinnou právní ochranu nevyžaduje zavedení prvku prekluze do řady soudních řízení iniciovaných týmž podnikem, což by pro Radu znamenalo povinnost předložit v prvním spise k omezujícím opatřením všechny důvody zápisu a důkazy k tíži, které mohla jednoduše získat ke dni vyhotovení spisu, což by jí zabraňovalo – v případě, že by Tribunál tyto důvody a důkazy zpochybnil – použít je k odůvodnění opětovného zápisu podniku. Důsledkem toho by bylo, že k opětovnému zápisu by mohlo dojít pouze v případě, že by vyšly najevo nové relevantní skutkové okolnosti nebo důkazy, takže by bylo Radě znemožněno použít při budoucích opětovných zápisech materiál, který sice ještě neuplatnila, ale byla již s to tak učinit ke dni prvního zápisu.
46. Projednávaný případ, jak se zdá, ilustruje nutnost zavedení prvku prekluze: hospodářská činnost navrhovatelky spočívající v přepravě íránské ropy se v době mezi měsícem říjnem 2012, tedy dnem jejího původního zápisu a dnem přijetí aktů napadených v projednávané věci nezměnila. Je tudíž zřejmé, že se zde jedná o logistickou službu poskytovanou klientům, kteří si tuto přepravu objednali. Ze spisu přitom nevyplývá, že by Radě něco bránilo v tom, aby již při původním zápisu vycházela z důvodu spočívajícím v „logistické podpoře“. Stejně je tomu u složení akcionářů navrhovatelky, které se podle všeho v době od roku 2012 do roku 2015 nezměnilo. Rada, která v řízení, ve kterém byl vydán rozsudek NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608, bod 51), předložila přesnou akcionářskou strukturu, pouze uvedla, že důvod vycházející z „finanční podpory“ vycházející z tohoto složení akcionářů, nebyl při původním zápisu v říjnu 2012 k dispozici. Pokud jde o důkazy směřující k podpoření napadených aktů, Rada ve svém vyjádření konkrétně zmínila pouze pět dokumentů (poznámka pod čarou 28). Přitom čtyři z těchto dokumentů pocházejí z doby před říjnem 2012, kdežto jediný, který je z pozdější doby (únor 2014), se nezdá být novým relevantním materiálem, jelikož spočívá v uvedení role navrhovatelky jakožto přepravce íránské ropy a významu této role pro íránské hospodářství, což není nikým zpochybňováno.
47. Je třeba dodat, že rozsudek NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), který zrušil původní zápis navrhovatelky, založil překážku věci rozsouzené. Je přitom pravda, že překážka věci rozsouzené se vztahuje pouze na skutkové a právní otázky, které byly skutečně nebo nutně řešeny dotčeným soudním rozhodnutím a může být uplatněna pouze, pokud se žaloba, která vedla k tomuto rozhodnutí, týkala stejných úč astníků řízení, téhož předmětu a pokud byl stejný základ věci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. února 2015, Walton v. Komise, T‑261/14 P, Sb. rozh. VS, EU:T:2015:110, body 35 a 36 a judikatura). Není tedy možné, aby navrhovatelka uplatňovala u napadených aktů překážku rozsudku NITC ve striktním slova smyslu, vzhledem k tomu, že se tyto akty týkají jiného období hospodářské činnosti navrhovatelky, než je období, které bylo předmětem aktů, které byly zrušeny tímto rozsudkem. Nicméně nelze pominout, že tato činnost navrhovatelky spočívající v přepravě íránské ropy se v podstatě nezměnila a odlišnost uváděných období činnosti je výsledkem jejího opětovného zápisu provedeného Radou na skutkovém základě, který se také v podstatě nezměnil. V projednávané věci by tedy bylo možné mít za to, že aplikace konceptu překážky věci rozsouzené je vyloučena pouze díky jednání Rady spočívající v umělém prodlužování omezujících opatření uložených navrhovatelce tím, že nyní tvrdí skutečnosti, které mohly být uplatněny při jejím původním zápisu. Takový přístup, ačkoli není považován za neslučitelný s konceptem překážky věci rozsouzené, může každopádně přispět k porušení práva navrhovatelky na účinnou právní ochranu.
48. Z toho vyplývá, že judikatura citovaná v bodech 39 a 40 výše může z pohledu práva na účinnou právní ochranu vyžadovat restriktivní výklad ve smyslu uvedeném v bodě 45 výše.
49. Proti tomuto restriktivnímu výkladu může být nicméně namítnuto, že dosah práva na účinnou právní ochranu přiznaného podniku, na který se vztahují omezující opatření, nemůže být neopodstatněně omezen pouze na žalobu na neplatnost doprovázenou návrhem na odklad vykonatelnosti, jestliže má tento podnik možnost namítat protiprávnost uložených opatření v rámci žaloby na náhradu škody směřující k získání náhrady újmy způsobené Radou z důvodu této protiprávnosti. V jiné souvislosti, a sice v souvislosti s veřejnými zakázkami, měl unijní soud za to, že právo vyloučeného uchazeče na účinnou právní ochranu musí být považováno za dodržené, i když se nemohl platně bránit ztrátě předmětné zakázky podáním žaloby na neplatnost spolu s návrhem na vydání předběžného opatření, jelikož měl možnost dosáhnout náhrady škody podáním návrhu na náhradu škody [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 23. dubna 2015, Komise v. Vanbreda Risk & Benefits, C‑35/15 P(R), Sb. rozh., EU:C:2015:275, body 34, 35 a 38]. Soud rozhodující o předběžném opatření má za to, že bude věcí soudu rozhodujícího ve věci samé, aby se případně zabýval otázkou, zda existují nepominutelné důvody, které vylučují vztažení této judikatury na řízení o omezujících opatřeních.
50. Z výše uvedeného vyplývá, že je třeba dospět k závěru, že je dán významný právní problém, jehož řešení není bez dalšího zřejmé, a vyžaduje tedy podrobné zkoumání, které musí být předmětem řízení ve věci samé, takže se návrh jeví prima facie
tak, že není neopodstatněný (v tomto smyslu viz usnesení Komise v. Pilkington Group, EU:C:2013:558, bod 67 a citovaná judikatura).
Ke zvážení zájmů
[ omissis ]
52. Pokud jde o řízení o omezujících opatřeních, bylo opakovaně rozhodnuto, že odklad vykonatelnosti omezujících opatření by mohl být na překážku jejich plnému účinku v případě, že by žaloba ve věci samé byla zamítnuta, a tudíž by mohl znemožnit zvrácení situace. Takový odklad provádění by totiž subjektu, který je předmětem těchto opatření, umožnil vybrat všechny prostředky uložené u bank povinných zajistit jejich zmrazení a vyčerpat prostředky z jeho bankovních účtů před vyhlášením rozhodnutí ve věci samé. Mohl by tak obejít cíl omezujících opatření přijatých vůči němu, kterým je vyvinout tlak na Íránskou islámskou republiku, aby ukončila jaderné činnosti, přičemž předběžná opatření požadovaná po soudci rozhodujícím o předběžném opatření nesmějí předem neutralizovat dopady rozhodnutí, jež bude přijato později ve věci samé (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. června 2012, Qualitest FZE v. Rada, C‑644/11 P(R), EU:C:2012:354, body 73 až 77, a Iranian Offshore Engineering & Construction v. Rada, EU:T:2013:118, bod 34 a citovaná judikatura).
53. V projednávané věci je nutno konstatovat, že z důvodu, že proti rozsudku NITC, bod 14 výše (EU:T:2014:608), nepodala opravný prostředek, Rada sama umožnila navrhovatelce plně využít účinků zrušení, uvedeným rozsudkem, omezujících opatření, která jí byla uložena dne 15. října 2012 (viz body 9 a 10 výše) tím, že v době od poloviny září 2014 do poloviny února 2015 volně užívala své jmění v návaznosti na konec zmrazení svých bankovních účtů. Z toho vyplývá, že vzhledem k tomuto faktickému stavu, Rada již nemůže uplatňovat nebezpečí obcházení cíle přijatých omezujících opatření.
54. Tato argumentace platí pouze pro původní omezující opatření, která Rada přijala dne 15. října 2012. Naproti tomu, pokud jde o nová omezující opatření uložená navrhovatelce napadenými akty, nelze automaticky vyloučit, že soud rozhodující ve věci samé, jestliže odmítne provést restriktivní výklad zmíněný v bodě 48 výše, žalobu na neplatnost podanou navrhovatelkou zamítne. Za těchto okolností je třeba znovu zohlednit cíl těchto opatření a zabránit tomu, aby navrhovatelka mohla vybrat prostředky, které případně nahromadila na svých bankovních účtech během pěti měsíců neexistence omezujících opatření.
55. Podle ustálené judikatury každopádně taková nařízení ukládající omezující opatření, jako je nařízení č. 2015/230 (viz bod 18 výše), které jsou v rozsahu, v němž zakazují určité kategorii obecně a abstraktně určených adresátů zejména poskytnout finanční zdroje a hospodářské prostředky k dispozici osobám a subjektům, jejichž jména jsou uvedena na seznamech obsažených v jejich přílohách, akty s obecnou působností a zároveň představují řadu individuálních rozhodnutí vůči uvedeným osobám a subjektům (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh., body 241 až 243; ze dne 16. listopadu 2011, Bank Melli Iran v. Rada, C‑548/09 P, Sb. rozh., EU:C:2011:735, bod 45, a ze dne 23. dubna 2013, Gbagbo a další v. Rada, C‑478/11 P až C‑482/11 P, Sb. rozh., EU:C:2013:258, bod 56). Tento zákaz dispozice se totiž vztahuje na kohokoli, kdo může mít dotčené prostředky skutečně v držení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. ledna 2015, Bank Tejarat v. Rada, T‑176/12, EU:T:2015:43, bod 68). Skutečnost, že dotčený akt musí být individuálně oznámen osobám, jejichž finanční prostředky mají být zmrazeny, nemá vliv na jeho obecnou působnost vůči všem, kteří by mohli držet takové finanční prostředky (viz stanovisko generální advokátky Sharpston ve věcech Rada v. Bank Mellat, C‑176/13 P, Sb. rozh., EU:C:2015:130, a Rada v. Bank Saderat Iran, C‑200/13 P, Sb. rozh., EU:C:2015:134, bod 177).
56. Jak již bylo uvedeno v bodě 44 výše, pokud jde o časové účinky zrušení nařízení nařizující omezující opatření, čl. 60 druhý pododstavec Statutu Soudního dvora stanoví, že rozhodnutí Tribunálu o zrušení takového aktu nabývá právní moci až dnem, kdy uplyne lhůta pro podání opravného prostředku, nebo pokud je v této lhůtě podán opravný prostředek, dnem jeho zamítnutí Soudním dvorem. Toto zachování platnosti takových opatření, které je odůvodněno nutností, aby Rada měla k dispozici možnost zhojit zjištěnou protiprávnost přijetím nových opatření, bylo systematicky rozšířeno na rozhodnutí ukládající omezující opatření, a to na základě čl. 264 druhého pododstavce SFEU, který Tribunálu umožňuje uvést ty účinky aktu prohlášeného za neplatný, které jsou nadále považovány za zachované z důvodu, že existence rozdílu mezi datem, kdy nastanou účinky zrušení nařízení nařizující omezující opatření, a datem, kdy nastanou účinky zrušení rozhodnutí ukládajícího stejné opatření, by mohl vést k vážnému narušení právní jistoty (v tomto smyslu viz usnesení Iranian Offshore Engineering & Construction v. Rada, bod 51 výše, EU:T:2013:118, body 37 a 38 a citovaná judikatura).
57. Proto za předpokladu, že by Tribunál v řízení ve věci samé zrušil nařízení č. 2015/230 s odkladným účinkem podle čl. 60 druhého pododstavce statutu Soudního dvora, zrušil by rovněž rozhodnutí 2015/236 (viz bod 18 výše), přičemž by se vší pravděpodobností sjednotil účinek tohoto zrušení podle čl. 264 druhého pododstavce SFEU s datem zrušení nařízení č. 2015/230. V každém případě, i kdyby časové účinky zrušení rozhodnutí 2015/236 nebyly sjednoceny s časovými účinky zrušení nařízení č. 2015/230, nic by to neměnilo na tom, že by omezující opatření přijatá vůči navrhovatelce na základě uvedeného nařízení musela být nutně zachována na základě čl. 60 druhého pododstavce statutu Soudního dvora do dne vyhlášení zrušovacího rozsudku, takže by jméno navrhovatelky nebylo v žádném případě podle tohoto rozsudku okamžitě vymazáno.
58. Z ustálené judikatury přitom vyplývá, že řízení o předběžném opatření má pouze akcesorickou povahu ve vztahu k hlavnímu řízení, s nímž souvisí a má pouze zaručit plnou účinnost budoucího rozhodnutí ve věci samé (viz usnesení ze dne 16. listopadu 2012, Akzo Nobel a další v. Komise, T‑345/12 R, Sb. rozh., EU:T:2012:605, bod 25 a citovaná judikatura, a ze dne 16. června 2015, Alcogroup a Alcodis v. Komise, T‑274/15 R, EU:T:2015:389, bod 20 a citovaná judikatura) a že každé předběžné opatření nařízené soudem rozhodujícím o předběžném opatření podle čl. 158 odst. 3 jednacího řádu automaticky pozbývá účinků vyhlášením rozsudku, jímž se končí řízení. Z toho vyplývá, že zájem navrhovatelky na tom, aby jí bylo povoleno dočasné uvolnění jejích finančních prostředků a hospodářských zdrojů, je zaměřen na získání výhody, kterou by nemohla získat ani zrušovacím rozsudkem. Takový rozsudek by totiž vyvolával praktické účinky požadované navrhovatelkou, a sice vyškrtnutí jejího jména ze seznamu osob, jejichž finanční prostředky a hospodářské zdroje jsou zmrazeny, teprve od data, které nastane až po vyhlášení uvedeného rozsudku, přičemž k tomuto datu soudce rozhodující o předběžném opatření v prvním stupni již zcela ztratí pravomoc ratione temporis
a jméno navrhovatelky by v každém případě mohlo být na uvedeném seznamu ponecháno z důvodu nového omezujícího opatření, jež by ve lhůtě stanovené v čl. 60 druhém pododstavci statutu Soudního dvora nahradilo zrušená opatření. Zájem navrhovatelky dosáhnout cestou předběžného opatření dočasného uvolnění svých finančních prostředků a hospodářských zdrojů za těchto okolností nemůže být chráněn soudcem rozhodujícím o předběžném opatření (v tomto smyslu viz usnesení Iranian Offshore Engineering & Construction v. Rada, bod 51 výše, EU:T:2013:118, bod 40).
59. Z výše uvedeného vyplývá, že zvážení různých existujících protichůdných zájmů nevede k výsledku, jenž by hovořil ve prospěch navrhovatelky.
K naléhavosti
[ omissis ]
63. V projednávané věci je třeba nejprve konstatovat, že jak vyplývá z upřesnění poskytnutých navrhovatelkou v jejím podání ze dne 4. června 2015, je tvrzená újma finanční povahy. Nicméně, i když navrhovatelka v tomto podání poskytla čísla týkající se její hospodářské činnosti, nepředložila žádný dokument, který by tato čísla podepřel.
[ omissis ]
66. Pokud jde o nenapravitelnou povahu této újmy, podle ustálené judikatury nemůže být finanční újma s výjimkou mimořádných okolností považována za nenapravitelnou nebo jen stěží napravitelnou, neboť zpravidla může být později předmětem finančního vyrovnání. V takovém případě je požadované předběžné opatření odůvodněné, je-li zřejmé, že by se navrhovatelka v případě neexistence tohoto opatření nacházela v situaci, jež by mohla ohrozit její finanční životaschopnost před vydáním rozhodnutí, kterým se končí hlavní řízení, nebo že by se nevratně a zejména vzhledem k velikosti podniku ve značném rozsahu změnily její podíly na trhu (v tomto smyslu viz usnesení Iranian Offshore Engineering & Construction v. Rada, bod 51 výše, EU:T:2013:118, bod 20 a citovaná judikatura).
67. Pokud jde o projednávaný případ, bylo již konstatováno výše, že navrhovatelka v návaznosti na omezující opatření přijatá vůči ní přišla o všechny podíly na trhu v oblasti námořní přepravy v Unii. Právě tato ztráta je však jedním z cílů sledovaných uvedenými opatřeními a svědčí spíše o jejich účinnosti. Z tohoto pohledu může být tato ztráta v rámci řízení o omezujících opatřeních relevantní pouze tehdy, je-li prokázána její nenapravitelná povaha. Navrhovatelka se přitom k tomuto aspektu nevyjádřila. Zejména neprokázala, že by jí překážky strukturální nebo právní povahy bránily získat nazpět podstatnou část ztracených tržních podílů. Tato tvrzená újma tedy nemůže být považována za nenapravitelnou [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 24. března 2009, Cheminova a další v. Komise, C‑60/08 P(R), EU:C:2009:181, bod 64].
68. Je třeba dodat, že navrhovatelka netvrdí, že by došlo k ohrožení její finanční životaschopnosti. Naopak v podání ze dne 4. června 2015 uvádí, že v současné době vykonává obchodní činnosti spočívající v přepravě íránské ropy do Číny, Indie, Severní Koreji, Taiwanu a Turecka, že její obrat činil v roce 2013 zhruba 895 milionů USD a že podle jejích odhadů bude tento obrat v tomto roce obdobný.
69. Navrhovatelka dále tvrdí, že by pro ni bylo obtížné předem prokázat újmu přímo způsobenou napadenými akty vzhledem k existenci technických obtíží při rozlišování mezi újmou způsobenou původními akty či širšími režimy mezinárodních sankcí a újmou způsobenou napadenými akty. Podle navrhovatelky by bylo třeba zpracovat podrobné technické posudky, které nelze dodat předem na základě odhadů. Požadovat předložení důkazů v této fázi podle navrhovatelky představuje nepřekonatelnou překážku k dosažení nařízení předběžného opatření. Újma způsobená navrhovatelce napadenými akty tak je přinejmenším částečně nenapravitelná, jelikož nemůže být vhodně vyčíslena. V důsledku toho žaloba na náhradu škody navrhovatelce podle jejího názoru neposkytuje účinnou soudní ochranu ve smyslu článku 47 Listiny základních práv.
70. V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury může být finanční újma považována za nenapravitelnou, pokud tato újma, přestože vznikne, nemůže být vyčíslena [usnesení Komise v. Pilkington Group, bod 30 výše, EU:C:2013:558, bod 52, a EDF v. Komise, EU:C:2013:157, bod 60 a citovaná judikatura].
71. Nejistota související s náhradou finanční újmy v rámci případné žaloby na náhradu škody jistě nemůže být sama o sobě považována za okolnost prokazující nenapravitelnou povahu takové újmy. Ve fázi řízení o předběžném opatření je totiž možnost domoci se později náhrady škody peněžité povahy v rámci případné žaloby na náhradu škody, která by mohla být podána v návaznosti na zrušení napadeného aktu, nutně nejistá. Řízení o předběžných opatřeních přitom nemá za cíl nahradit takovou žalobu na náhradu škody, aby byla tato nejistota eliminována, jelikož jejím účelem je pouze zajistit plnou účinnost budoucího konečného rozhodnutí, které má být vydáno v řízení ve věci samé, ke kterému se váže předběžné opatření, tedy v projednávané věci žaloba na neplatnost [v tomto smyslu viz usnesení Komise v. Pilkington Group, bod 30 výše, EU:C:2013:558, bod 53, a ze dne 14. prosince 2011, Alcoa Trasformazioni v. Komise, C‑446/10 P(R), EU:C:2011:829, body 55 až 57].
72. Situace by naopak byla odlišná, kdyby bylo z posouzení prováděného soudcem příslušným pro rozhodování o předběžných opatřeních zjevné, že uplatňovaná újma vzhledem ke své povaze a předvídatelnosti svého vzniku nemůže být, pokud vznikne, identifikována a vyčíslena adekvátním způsobem, a že ji pak v praxi v důsledku toho nemůže žaloba na náhradu škody napravit (usnesení Komise v. Pilkington Group, bod 30 výše, EU:C:2013:558, bod 54).
73. V projednávané věci se nezdá, že by navrhovatelce v případě zrušení napadených aktů něco bránilo získat finanční kompenzaci prostřednictvím žaloby na náhradu škody na základě článků 268 SFEU a 340 SFEU, přičemž již pouhá možnost podat takovou žalobu je dostatečná k prokázání toho, že dotčená finanční újma je v zásadě napravitelná [v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. prosince 2001, Komise v. Euroalliages a další, C‑404/01 P(R), Recueil, EU:C:2001:710, body 70 až 75].
74. Soudce rozhodující o předběžném opatření nevidí důvod, proč by navrhovatelce něco bránilo účinně vyčíslit finanční újmu, která jí byla způsobena napadenými akty vyčíslením příjmů pocházejících z hospodářských činností, které vykonávala v Unii v roce předcházejícím uložení prvních omezujících opatření a jejich porovnáním s příjmy vykázanými po napadených aktech, přičemž za předpokladu, že by tyto příjmy již v letech předcházejících přijetí aktů byly nulové, újma způsobená těmito akty by spočívala v přetrvávání této situace, a mohla by tedy být vyčíslena průměrem referenčního období.
75. V této souvislosti je třeba připomenout, že sama navrhovatelka taková čísla předložila v podání ze dne 4. června 2015. Uvedla hrubé příjmy pocházející z jejích činností v Unii, a sice jejích obchodních vztahů s největšími unijními ropnými společnostmi a unijními obchodníky v letech 2009 až 2013. Z těchto údajů vyplývá, že se příjmy konstantně snižovaly z 500 milionů USD (2009) na 160 milionů USD (2010), na 100 milionů USD (2011), na 40 milionů USD (2012) a na 0 USD (2013).
76. V dřívějším sporu o náhradu škody byl přitom Tribunál na základě abstraktního odhadu schopen vypočítat újmu způsobenou navrhovatelce napadenými akty, přičemž vycházel z pravděpodobného vývoje podle běžného průběhu věcí, jejích tržních podílů a jejích zisků, pokud by k protiprávnostem vytýkaným Radě nedošlo (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. června 2013, Rubinum v. Komise, T‑201/13 R, EU:T:2013:296, bod 50). Při vyčíslení újmy může Tribunál samostatně vyhodnotit skutkové okolnosti a disponuje prostorem pro uvážení, co se týče výběru způsobu určení rozsahu náhrady škody (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. února 2008, Komise v. Girardot, C‑348/06 P, Sb. rozh., EU:C:2008:107, body 72, 74 a 76). V tomto případě by Tribunálu dokonce mohl postačit odhad na základě průměrných statistických hodnot, přičemž navrhovatelka by měla povinnost prokázat, na jakých údajích se její odhady zakládají (v tomto smyslu vis rozsudek ze dne 28. dubna 2010, BST v. Komise, T‑452/05, Sb. rozh., EU:T:2010:167, bod 168 a citovaná judikatura).
77. Každopádně se jeví, že judikatura předsedy Soudního dvora umožňuje dospět k závěru, že podnik, na který se vztahují omezující opatření, nemůže platně tvrdit, že mu vznikla nenapravitelná finanční újma, jestliže se může dovolávat zvláštních ustanovení unijního režimu zmrazování finančních prostředků nebo hospodářských zdrojů, která příslušné vnitrostátní orgány opravňují k tomu, aby z titulu odchylky povolily uvolnění některých zmrazených finančních prostředků, jež by v zásadě měly umožnit pokrytí výdajů a uspokojení základních potřeb nebo splnění smluvních závazků, jež vznikly předtím, než se zmrazení uvedených prostředků stalo účinným [usnesení ze dne 11. března 2013, North Drilling v. Rada, T‑552/12 R, EU:T:2013:120, bod 21; v tomto smyslu viz rovněž usnesení Qualitest FZE v. Rada, bod 52 výše, EU:C:2012:354, body 41, 42 a 44, a ze dne 25. října 2012, Hassan v. Rada, C‑168/12 P(R), EU:C:2012:674, bod 39].
78. Tato odchylná ustanovení zajišťují rovnováhu mezi cílem sledovaným omezujícími opatřeními usilujícími o snížení rizika šíření jaderných zbraní v Íránu a nutností zajistit přežití označeného podniku. Proto výsledek návrhu na odklad vykonatelnosti omezujících opatření záleží na uplatnění v konkrétním případě těchto odchylných povolovacích řízení o uvolnění některých zmrazených finančních prostředků (v tomto smyslu viz usnesení Qualitest FZE v. Rada, bod 52 výše, EU:C:2012:354, body 45 a 66).
79. V projednávané věci ustanovení čl. 20 odst. 3 až 4a a 7 rozhodnutí 2010/413, ve znění pozdějších předpisů, a články 24 až 28c nařízení č. 267/2012, ve znění pozdějších předpisů, stanoví několik výjimek umožňujících za určitých okolností uvolnění finančních prostředků navrhovatelky. Navrhovatelka se však omezila na zpochybnění relevantnosti těchto možností odchylných opatření pro projednávaný případ, aniž se vyjádřila k judikatuře předsedy Soudního dvora uvedené výše. Zejména neuvedla, zda k příslušným vnitrostátním orgánům podala žádosti o povolení používat zmrazené finanční prostředky nebo zda narazila na obtíže či zamítavá rozhodnutí, které jí neumožnily získat takovéto povolení od vnitrostátních orgánů.
80. Podmínka naléhavosti tedy není splněna.
81. Z výše uvedených úvah vyplývá, že návrh na předběžné opatření musí být zamítnut.
(1) .
(1)
–	Jsou uvedeny pouze body tohoto usnesení, jejichž zveřejnění Tribunál považuje za účelné.
Výrok
Z těchto důvodů
PŘEDSEDA TRIBUNÁLU
rozhodl takto:
1) Návrh na předběžné opa tření se zamítá.
2) O nákladech řízení bude rozhodnuto později.
V Lucemburku dne 16. července 2015.