62022CJ0602_RES
Mål C‑602/22 P
ABLV Bank AS, i likvidation
mot
Gemensamma resolutionsnämnden
Domstolens dom (stora avdelningen) av den 11 december 2025
”Överklagande – Ekonomisk och monetär politik – Bankunion – Förordning (EU) nr 806/2014 – Gemensam resolutionsmekanism för kreditinstitut och vissa värdepappersföretag – Artikel 7 – Fördelning av uppgifter inom den gemensamma resolutionsmekanismen – Artikel 18 – Resolutionsförfarande – Villkor – Gemensamma resolutionsnämndens (SRB) beslut att inte anta en resolutionsordning – Gemensamma resolutionsnämndens befogenhet”
Ekonomisk och monetär politik – Ekonomisk politik – Gemensam mekanism för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag – Beslut att inte anta en resolutionsordning – Gemensamma resolutionsnämndens exklusiva befogenhet – Villkor – De kumulativa villkoren för att inleda ett resolutionsförfarande är inte uppfyllda
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 806/2014, artikel 18.1–18.6)
(se punkterna 71–84)
Europeiska unionens institutioner – Utövande av befogenheter – Delegationer – Villkor – Delegation av beslutsbefogenheter till byråer – Typer av delegation och dess effekter – Delegation av klart avgränsade verkställande befogenheter – Ingen väsentlig ändring av de befogenheter som tilldelats – Delegation av ett utrymme för skönsmässig bedömning som innebär ett stort utrymme för skönsmässig bedömning i grundläggande frågor på det berörda politiska området – Möjlig ansvarsövergång
(Artikel 290 FEUF)
(se punkterna 87–90)
Europeiska unionens institutioner – Utövande av befogenheter – Delegationer – Villkor – Delegation av beslutsbefogenheter till Gemensamma resolutionsnämnden (SRB) – SRB:s antagande av en resolutionsordning – Stort utrymme för skönsmässig bedömning – Normativa bestämmelser som förhindrar att kommissionens ansvar läggs över på SRB
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 806/2014, artiklarna 18.1–18.7)
(se punkterna 91, 92, 97 och 99)
Talan om ogiltigförklaring – Rättsakter mot vilka talan kan väckas – Begrepp – Akter som har bindande rättsverkningar – Förberedande rättsakter – Gemensamma resolutionsnämndens (SRB) beslut att anta en resolutionsordning – Ikraftträdande – Ingen bindande rättsverkan – Omfattas inte – Beslut om godkännande fattat av kommissionen eller Europeiska unionens råd, varigenom ordningens innehåll fastställs slutgiltigt – Omfattas
(Artikel 263 FEUF; Europaparlamentets och rådets förordning nr 806/2014, artiklarna 18.1–18.8, 30.1 och 30.2)
(se punkterna 94 och 96)
Unionsrätt – Principer – Rätt till ett effektivt domstolsskydd – Stadfästelse i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna – Domstolsprövning av beslut antagna av Gemensamma resolutionsnämnden (SRB) – Prövning begränsad till en kontroll av att de faktiska omständigheterna är materiellt riktiga och att det inte skett någon uppenbart oriktig bedömning – Åsidosättande – Föreligger inte
(Artikel 263 FEUF; Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, artikel 47)
(se punkterna 129–132)
Ekonomisk och monetär politik – Ekonomisk politik – Gemensam mekanism för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag – Antagande av en resolutionsordning – Villkor – Beaktande av de bakomliggande omständigheterna i händelse av fallissemang eller sannolikt fallissemang – Omfattas inte
(Europaparlamentets och rådets förordning nr 806/2014, skäl 58 samt artiklarna 18.1 och 18.4)
(se punkt 156)
Resumé
Tribunalens dom av den 6 juli 2022 i målet ABLV Bank/SRB (T‑280/18, EU:T:2022:429), varigenom tribunalen ogillade talan, har överklagats. Domstolen (stora avdelningen) har för första gången prövat Gemensamma resolutionsnämndens (nedan kallad nämnden) befogenhet att fatta ett beslut att inte anta en resolutionsordning.
Klaganden, ABLV Bank AS, är ett kreditinstitut registrerat i Lettland och är moderbolag i ABLV-koncernen. ABLV Bank Luxembourg SA är ett kreditinstitut i Luxemburg och utgör ett av ABLV-koncernens dotterbolag, i vilket klaganden är ensam aktieägare. Dessa båda institut var vardera klassificerade som en ”betydande enhet” och därmed underställda Europeiska centralbankens (ECB) tillsyn inom ramen för den gemensamma tillsynsmekanismen. (
1
)
Den 13 februari 2018 presenterade United States Department of the Treasury (Förenta staternas finansdepartement) ett åtgärdsprogram för att beteckna klaganden som ett institut som utgör en betydande risk i fråga om penningtvätt. Till följd härav kunde klaganden inte längre genomföra betalningar i USD. ECB uppmanade Finanšu un kapitāla tirgus komisija (Finans- och kapitalmarknadskommissionen i Lettland) och Commission de surveillance du secteur financier (Finansinspektionen, Luxemburg) att avbryta betalningarna av klagandens respektive ABLV Bank Luxembourgs finansiella åtaganden. Den 23 februari 2018 drog ECB slutsatsen att klaganden och ABLV Bank Luxembourg fallerade eller sannolikt skulle komma att fallera. Genom två beslut av den 23 februari 2018 avseende klaganden och ABLV Bank Luxembourg, bedömde nämnden, som hade anslutit sig till ECB:s bedömning att dessa bolag fallerade eller sannolikt skulle komma att fallera, att det av hänsyn till allmänintresset likväl inte var nödvändigt att vidta en resolutionsåtgärd avseende bolagen. (
2
)
Domstolens bedömning
Klaganden har gjort gällande att tribunalen, som lämnade talan utan bifall såvitt avser klagandens grund om att nämnden inte hade någon befogenhet att formellt besluta om att inte anta någon resolutionsordning enligt artikel 18 i förordning nr 806/2014, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid tolkningen av den artikeln. Härvid erinrar domstolen för det första om att enligt dess fasta praxis i fråga om tolkningen av en unionsbestämmelse ska inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i. (
3
)
Först och främst anges det i artikel 18 i denna förordning (
4
) att nämnden ska anta en resolutionsordning för bland annat finansiella institut och koncerner som anses vara betydande endast om den bedömer att villkoren i nämnda förordning (
5
) är uppfyllda, det vill säga, för det första, att den berörda enheten eller koncernen fallerar eller sannolikt kommer att fallera, för det andra, att det inte finns några alternativa åtgärder i förhållande till resolutionen och, för det tredje, att resolutionen är nödvändig av hänsyn till allmänintresset.
Vad gäller det första av dessa villkor framgår det av förordning nr 806/2014 (
6
) att ECB ska fastställa bedömningen av huruvida den berörda enheten eller koncernen fallerar eller sannolikt kommer att fallera (nedan kallad bedömningen) efter samråd med nämnden och att nämnden endast får göra en sådan bedömning efter att ha underrättat ECB om sin avsikt och endast om ECB inom tre kalenderdagar efter mottagandet av den informationen inte gör en sådan bedömning. En sådan bedömning från ECB innebär att förfarandet enligt artikel 18 i förordningen inleds och att nämnden följaktligen prövar de villkor som föreskrivs i förordningen (
7
). Den aktuella bestämmelsen föreskriver därmed att nämnden har befogenhet att pröva villkoren i samtliga fall där resolutionsförfarandet inleds antingen på grundval av en bedömning från ECB eller på grundval av en bedömning som nämnden gör själv. Detta gäller trots att bestämmelsen inte innehåller några uttryckliga uppgifter om följderna av resolutionsförfarandet när nämnden bedömer att dessa villkor inte är uppfyllda. Vidare uppställer bestämmelserna i förordning nr 806/2014 (
8
) som villkor för att resolutionsordningen ska träda i kraft att den godkänns av kommissionen, om kommissionen eller rådet inte har gjort några invändningar. Det föreskrivs dock inte något sådant deltagande från nämnda institutioners sida för det fall någon resolutionsordning inte antas, vilket därmed gör nämndens slutsats därvidlag det slutliga steget i det resolutionsförfarande som anges i förordningen.
Vad vidare gäller det sammanhang i vilket bestämmelsen ingår utesluter artikel 7.2 i förordning nr 806/2014 inte att nämnden har befogenhet att besluta att inte anta en resolutionsordning. Det finns visserligen en skillnad mellan de olika språkversionerna av denna bestämmelse. Det framgår dock av fast rättspraxis att en ren bokstavstolkning av en eller flera språkversioner av en unionsrättslig text med uteslutande av andra språkversioner inte kan godtas, eftersom en enhetlig tillämpning av unionsrättens bestämmelser kräver att de tolkas mot bakgrund av bland annat de olika versionerna på samtliga unionsspråk. Dessutom preciseras det i skäl 33 i förordning nr 806/2014 att nämnden bör förbereda ”alla beslut avseende resolutionsförfarandet” och i största möjliga mån anta de besluten, vilket visar att unionslagstiftaren har valt en bred tolkning av de typer av beslut som nämnden har i uppdrag att anta inom ramen för den gemensamma resolutionsmekanismen.
Vad slutligen gäller de mål som eftersträvas med förordningen framgår det av skälen (
9
) i förordningen att den, genom inrättandet av ett enhetligt och centraliserat beslutsförfarande på resolutionsområdet, syftar till att säkerställa ett snabbare och effektivare beslutsförfarande för resolution inom bankunionen. Målet därvidlag är bland annat att säkerställa större förutsägbarhet när det gäller följderna av en banks fallissemang, upprätthålla finansiell stabilitet, säkerställa fortsatta vitala finansiella tjänster och skydda insättarna. ECB:s bedömning att den berörda enheten fallerar eller sannolikt kommer att fallera (
10
) innebär att förfarandet enligt artikel 18 i förordningen inleds och att nämnden följaktligen prövar de villkor som föreskrivs i bestämmelsen.
Domstolen bedömer därför att en tolkning av artikel 18 som innebär att nämnden inte har befogenhet att besluta att inte anta en resolutionsordning när den bedömer att dessa villkor inte är uppfyllda inte skulle göra det möjligt att säkerställa tillräcklig insyn i utgången av det resolutionsförfarande som nämnden genomför till följd av ett konstaterande att en enhet fallerar eller sannolikt kommer att fallera. Det skulle därför heller inte gå att sörja för en viss förutsägbarhet vad gäller följderna av ett sådant fallissemang, i synnerhet vad gäller de åtgärder som kommer att vidtas till följd av ett sådant konstaterande. För det fall nämnden bedömer att dessa villkor inte är uppfyllda utgör, i detta avseende, dess slutsats det slutliga steget i resolutionsförfarandet (
11
). För att säkerställa ett öppet förfarande är det emellertid viktigt att de behöriga nationella myndigheterna informeras om utfallet av ett resolutionsförfarande som nämnden har genomfört.
Domstolen finner följaktligen att tribunalen inte gjorde någon felaktig rättstillämpning när den fann att artikel 18 i förordning nr 806/2014 ska tolkas så, att gemensamma resolutionsnämnden har befogenhet att besluta att inte anta en resolutionsordning när den bedömer att villkoren i punkt 1 i nämnda artikel inte är uppfyllda.
Domstolen anser för det andra att denna slutsats inte påverkas av domstolens praxis enligt domen av den 13 juni 1958, Meroni/Höga myndigheten (9/56, EU:C:1958:7), och domen av den 18 juni 2024, kommissionen/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
Domstolen erinrar i detta avseende om att det system som införts genom förordning nr 806/2014 grundar sig på konstaterandet (
12
) att utövandet av resolutionsbefogenheter omfattas av unionens resolutionspolitik, vilken endast kan bestämmas av unionsinstitutionerna, och att det finns ett utrymme för skönsmässig bedömning vid antagandet av varje specifik resolutionsordning, med hänsyn till deras betydande effekter på medlemsstaternas finansiella stabilitet och finanspolitiska suveränitet, liksom på själva unionen. Dessutom har unionslagstiftaren ansett det nödvändigt att föreskriva ett lämpligt deltagande av rådet och kommissionen, vilket därmed stärker nämndens nödvändiga operativa oberoende samtidigt som man iakttar de principer om delegation av befogenheter till byråer som domstolen har slagit fast. (
13
)
Vad gäller bestämmelserna i artikel 18 i förordning nr 806/2014 har domstolen närmare bestämt slagit fast att de är ägnade att förhindra en förändring av ansvarsförhållandena (
14
). Samtidigt som nämnden ges befogenhet att bedöma huruvida villkoren för att anta en resolutionsordning är uppfyllda och att fastställa de verktyg som krävs för en sådan resolutionsordning, ger dessa bestämmelser kommissionen eller, i förekommande fall, rådet ansvaret för den slutliga bedömningen av de skönsmässiga aspekter av resolutionsordningen som omfattas av unionens politik i fråga om resolution av kreditinstitut. Dessa aspekter innebär en särskild avvägning mellan olika mål och intressen, nämligen att bevara unionens finansiella stabilitet och den inre marknadens integritet, att beakta medlemsstaternas finanspolitiska suveränitet och att skydda aktieägarnas och borgenärernas intressen.
Domstolen påpekar vidare att nämnden förvisso lämnas ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller möjligheten att genomföra ett resolutionsförfarande, men att detta utrymme kringgärdas av objektiva kriterier och villkor som avgränsar nämndens handlingsutrymme och som avser såväl villkoren som resolutionsverktygen. I förordning nr 806/2014 föreskrivs dessutom att kommissionen och rådet ska delta i det förfarande som leder fram till antagandet av en resolutionsordning som, för att den ska kunna träda i kraft, måste godkännas av kommissionen och, i förekommande fall, av rådet. (
15
)
Domstolen anser således att även om det i förordning nr 806/2014 (
16
) föreskrivs att nämnden ska utarbeta och anta en resolutionsordning, har nämnden inte befogenhet att anta en rättsakt med självständiga rättsverkningar. Domstolen preciserar att i ett sådant förfarande utgör kommissionens godkännande en nödvändig del såväl för att en resolutionsordning ska kunna träda i kraft som för att fastställa innehållet i denna. Domstolen understryker dock att det inte går att dra slutsatsen härav att domstolen har slagit fast att nämnden inte i något fall har befogenhet att anta en rättsakt med självständiga rättsverkningar. Övervägandena i domen av den 18 juni 2024, kommissionen/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520), syftar nämligen till att motivera bedömningen att en resolutionsordning inte kan ha bindande rättsverkningar oberoende av kommissionens beslut om godkännande. Dessa överväganden avser endast situationer med resolutionsordningar.
Domstolen slog därutöver visserligen fast att kommissionens och rådets lämpliga deltagande krävdes vid antagandet av en resolutionsordning för att undvika en förändring av ansvarsförhållandena, men den grundade sig på en samling faktorer som är utmärkande för det fall där nämnden antar en sådan ordning. Sådana omständigheter är dock inte för handen vid ett beslut att inte anta en resolutionsordning.
För det första har domstolen av artikel 18.6 i förordning nr 806/2014 dragit slutsatsen att nämnden, för att anta en resolutionsordning, efter eget skön ska bedöma två olika aspekter av den aktuella situationen. Den första aspekten avser villkoren för att anta en sådan resolutionsordning, (
17
) medan den andra avser fastställandet av vilka resolutionsverktyg som är nödvändiga (
18
) för detta ändamål och, i förekommande fall, fastställandet av att fonden ska användas. För att nämnden ska kunna anta ett beslut att inte anta en resolutionsordning krävs endast att den kommer fram till att de kumulativa villkoren för att anta en resolutionsordning inte är uppfyllda. En sådan slutsats befriar nämnden från att behöva fastställa vilka verktyg som är nödvändiga för resolutionen, verktyg vars användning kräver en särskild avvägning mellan de olika mål och intressen som nämnts tidigare.
De skönsmässiga bedömningar som nämnden måste göra inför ett beslut att inte anta en resolutionsordning är således med nödvändighet mer begränsade i omfattning än bedömningar för att anta en resolutionsordning. Nämndens befogenhet att bedöma huruvida villkoren i artikel 18.1 i förordning nr 806/2014 är uppfyllda kringgärdas nämligen av objektiva kriterier och villkor som avgränsar nämndens handlingsutrymme. (
19
)
Därutöver kan, till skillnad från en resolutionsordning, ett beslut att inte anta en sådan ordning inte i sig ha verkan i form av att konkreta åtgärder vidtas eller att medel tas i anspråk, eftersom beslutets enda verkan är att avsluta det resolutionsförfarande som nämnden genomför.
Mot bakgrund av det ovan anförda slår domstolen följaktligen fast att klaganden inte kan vinna framgång med sin argumentation om att den tolkning av artikel 18.1 i nämnda förordning som tribunalen gjorde i den överklagade domen dels inte har något stöd i bestämmelsens ordalydelse eller i förordningen, dels innebär ett överskridande av de gränser för nämndens befogenheter som fastställs i nämnda bestämmelse, såsom de följer av domstolens praxis enligt domen av den 13 juni 1958, Meroni/Höga myndigheten (9/56, EU:C:1958:7), och domen av den 18 juni 2024, kommissionen/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520).
Eftersom domstolen dessutom anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser de övriga argument och grunder som klaganden har anfört, ogillar domstolen överklagandet.
(
1
)	I enlighet med rådets förordning (EU) nr 1024/2013 av den 15 oktober 2013 om tilldelning av särskilda uppgifter till Europeiska centralbanken i fråga om politiken för tillsyn över kreditinstitut (EUT L 287, 2013, s. 63).
(
2
)	I den mening som avses i artikel 18 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 806/2014 av den 15 juli 2014 om fastställande av enhetliga regler och ett enhetligt förfarande för resolution av kreditinstitut och vissa värdepappersföretag inom ramen för en gemensam resolutionsmekanism och en gemensam resolutionsfond och om ändring av förordning (EU) nr 1093/2010 (EUT L 225, 2014, s. 1).
(
3
)	Se dom av den 17 november 1983, Merck (292/82, EU:C:1983:335, punkt 12), och dom av den 25 februari 2025, BSH Hausgeräte (C‑339/22, EU:C:2025:108, punkt 27).
(
4
)	Artikel 18.1 och 18.6.
(
5
)	Artikel 18.1 a–c i förordning nr 806/2014.
(
6
)	Artikel 18.1 andra stycket i förordning nr 806/2014.
(
7
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 maj 2021, ABVL Bank m.fl./ECB (C‑551/19 P och C‑552/19 P, EU:C:2021:369, punkt 67).
(
8
)	Artikel 18.7 i förordning nr 806/2014.
(
9
)	Skälen 2, 10–12, 31, 58 och 122.
(
10
)	I den mening som avses i artikel 18.1 a i förordning nr 806/2014.
(
11
)	Artikel 18 i förordning (EU) nr 806/2014.
(
12
)	I huvudsak i skälen 24 och 26 i förordning nr 806/2014.
(
13
)	Dom av den 13 juni 1958, Meroni/Höga myndigheten (9/56, EU:C:1958:7). Se även, för ett liknande resonemang, dom av den 22 januari 2014, Förenade kungariket/parlamentet och rådet (C‑270/12, EU:C:2014:18), och dom av den 18 juni 2024, kommissionen/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 69).
(
14
)	I den mening som avses i rättspraxis enligt domen av den 13 juni 1958, Meroni/Höga myndigheten (9/56, EU:C:1958:7).
(
15
)	Dom av den 18 juni 2024, kommissionen/SRB (C‑551/22 P, EU:C:2024:520, punkt 77).
(
16
)	Artiklarna 7 och 18.
(
17
)	Artikel 18.1 i förordning nr 806/2014.
(
18
)	Artikel 22.2 i förordning nr 806/2014.
(
19
)	Artikel 18.1, 18.4 och 18.5 i förordning nr 806/2014.