62008CC0301
FÖRSLAG TILL AVGÖRANDE AV GENERALADVOKAT
JÁN MAZÁK
föredraget den 25 juni 2009 (
1
)
Mål C-301/08
Irène Bogiatzi, gift Ventouras
mot
Deutscher Luftpool m.fl.
”Transportpolitik — Förordning (EG) nr 2027/97 — Warszawakonventionen — Lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor — Frist för väckande av talan om skadestånd”
I — Inledning
1.
Genom beslut av den 26 juni 2008, som inkom till domstolen den 7 juli 2008, har Cour de cassation, Luxemburg, ställt ett antal frågor till domstolen enligt artikel 234 EG för ett förhandsavgörande angående tolkningen av rådets förordning (EG) nr 2027/97 av den 9 oktober 1997 om lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor (
2
) (nedan kallad förordning nr 2027/97), i förening med konventionen rörande fastställande av vissa gemensamma bestämmelser i fråga om internationell luftbefordran, undertecknad i Warszawa den 12 oktober 1929 (nedan kallad Warszawakonventionen).
2.
Tolkningsfrågorna uppkom i ett förfarande där Irène Bogiatzi väckt talan mot Luxair och Deutscher Luftpool, en sammanslutning bildad enligt tysk rätt, om skadeståndsansvar på grund av en olycka som hon åsamkats när hon skulle gå ombord på ett flygplan tillhörande Luxair den 21 december 1998 (nedan kallad tidpunkten för händelserna).
3.
I syfte att fastställa huruvida tidsfristen för Bogiatzis rätt att väcka skadeståndstalan har löpt ut, önskar den hänskjutande domstolen i huvudsak få veta huruvida artikel 29 i Warszawakonventionen, i vilken föreskrivs en tidsfrist på två år för väckande av sådan talan, ska tillämpas under de omständigheter som är för handen i förevarande mål, även om det inte i förordning nr 2027/97 föreskrivs någon uttrycklig bestämmelse härom, och, om detta är fallet, huruvida denna frist kan avbrytas, tillfälligt upphävas eller avstås från.
4.
Genom den första tolkningsfrågan uppkommer emellertid en inledande fråga beträffande omfattningen, om sådan är för handen, av domstolens behörighet enligt artikel 234 EG att tolka Warszawakonventionen.
II — Tillämpliga bestämmelser
A — Warszawakonventionen
5.
Warszawakonventionen innehåller, bland annat, bestämmelser om lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor. Den har ändrats vid flera tillfällen, i synnerhet genom protokollet som undertecknades i Haag den 28 september 1955, konventionen som ingicks i Guadalajara den 18 september 1961 och de fyra tilläggsprotokollen som undertecknades i Montreal den 25 september 1975.
6.
Gemenskapen är visserligen inte i sig part i Warszawakonventionen, men vid tidpunkten för händelserna hade alla 15 medlemsstaterna anslutit sig till den.
7.
I artikel 29 i Warszawakonventionen, i den version som var i kraft vid tidpunkten för händelserna, föreskrivs med hänsyn till skadeståndstalan följande:
”1.   Talan om ansvarighet skall, vid äventyr av talans förlust, anhängiggöras inom två år från luftfartygets ankomst till bestämmelseorten eller från den dag, då det skolat anlända eller då befordringen avbröts.
2.   Tiden räkans enligt lagen i den stat, där målet är anhängigt.”
8.
Konventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter (nedan kallad Montrealkonventionen), (
3
) vilken hade till syfte att modernisera och konsolidera Warszawakonventionen och andra till den knutna dokument, undertecknades i Montreal den 28 maj 1999. Den undertecknades även av gemenskapen den 9 december 1999 och godkändes på gemenskapens vägnar genom rådets beslut 2001/539/EG av den 5 april 2001 om Montrealkonventionen. (
4
)
9.
Montrealkonventionen, i vilken både gemenskapen och de 27 medlemsstaterna är parter, trädde ikraft den 4 november 2003, det vill säga efter tidpunkten för händelserna. Det ska emellertid påpekas att artikel 35 i den konventionen, som har rubriken ”Begränsning av talan”, innehållsmässigt är identisk med artikel 29 i Warszawakonventionen.
B — Förordning nr 2027/97
10.
I ingressen till förordning nr 2027/97 om lufttrafikföretagens skadeståndsansvar vid olyckor, i den version som var i kraft vid tidpunkten för händelserna, föreskrivs i den del som är relevant i förevarande fall:
”1.
Inom ramen för den gemensamma transportpolitiken är det nödvändigt att höja skyddsnivån för passagerare inblandade i lufttrafikolyckor.
2.
Reglerna för skadeståndsansvar vid olyckor regleras av konventionen rörande fastställande av vissa gemensamma bestämmelser i fråga om internationell luftbefordran, undertecknad i Warszawa den 12 oktober 1929, eller av samma konvention såsom den ändrats i Haag den 28 september 1955 och konventionen som ingicks i Guadalajara den 18 september 1961, beroende på vilken som är tillämplig, bägge nedan kallade ’Warszawakonventionen’. Warszawakonventionen tillämpas globalt för passagerare och lufttrafikföretag.
3.
Den gräns för skadeståndsansvar varom stadgas i Warszawakonventionen är för låg enligt dagens ekonomiska och sociala normer och leder ofta till långdragna rättsliga processer som skadar flygtrafikens anseende. Följaktligen har medlemsstaterna höjt gränsen för skadeståndsansvar på olika sätt, vilket har lett till olika bestämmelser och villkor för befordran på den inre luftfartsmarknaden.
4.
Dessutom gäller Warszawakonventionen endast för internationell trafik. Åtskillnaden mellan nationell och internationell trafik har avskaffats på den inre luftfartsmarknaden. Det är därför lämpligt att ha samma gräns för och art av skadeståndsansvar både vid nationell och internationell trafik.
5.
En fullständig översyn och revidering av Warszawakonventionen borde ha gjorts för länge sedan, vilket på lång sikt på internationell nivå skulle utgöra ett enhetligare och lämpligare svar på frågan om lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor. Ansträngningar att höja de gränser för skadeståndsansvar som åläggs genom Warszawakonventionen bör fortsätta genom förhandlingar på multilateral nivå.
…
7.
Det är lämpligt att ta bort alla finansiella gränser för skadeståndsansvar i betydelsen enligt artikel 22.1 i Warszawakonventionen eller andra rättsliga eller avtalade begränsningar i överensstämmelse med nuvarande tendenser på internationell nivå.
…”
11.
I artikel 2.2 i förordning nr 2027/97 föreskrivs följande:
”De begrepp som används i denna förordning och som inte definieras i punkt 1 motsvarar begreppen i Warszawakonventionen.”
12.
I artikel 5.1 och 5.3 föreskrivs följande:
”1.   Ett EG-lufttrafikföretag ska utan dröjsmål och under alla omständigheter inte senare än femton dagar efter att den skadeståndsberättigade fysiska personens identitet har fastställts göra sådana förskottsutbetalningar som kan behövas för att tillgodose omedelbara ekonomiska behov i proportion till vederbörandes lidande.
…
3.   Förskottsutbetalning ska inte utgöra erkännande av skadeståndsansvar och får avräknas mot eventuella senare belopp som utbetalas på grundval av ett EG-lufttrafikföretags skadeståndsansvar, men ska inte återbetalas, utom i de fall som föreskrivs i artikel 3.3 eller under omständigheter där det i efterhand bevisas att den person som mottagit förskottsutbetalningen orsakade eller var medvållande till skadan eller inte var en person som hade rätt till ersättning.”
13.
Efter tidpunkten för händelserna ändrades förordning nr 2027/97 genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 889/2002 av den 13 maj 2002 (nedan kallad förordning nr 889/2002). (
5
)
III — Faktiska omständigheter, förfarande och tolkningsfrågorna
14.
Som framgår av beslutet om hänskjutande föll Irène Bogiatzi på banområdet på Luxemburgs flygplats när hon skulle gå ombord på ett flygplan tillhörande Luxair den 21 december 1998.
15.
Den 22 december 2003 väckte Bogiatzi talan mot Deutscher Luftpool och Luxair vid Tribunal d’arrondissement de Luxembourg och yrkade, med stöd av förordning nr 2027/97 och Warszawakonventionen, att dessa företag skulle förpliktas att solidariskt betala ersättning för den skada som hon åsamkats.
16.
Efter att ha konstaterat att ansökan inkommit fem år efter det att olyckan inträffat, förklarade Tribunal d’arrondissement de Luxembourg att talan var preskriberad, eftersom den hade väckts efter utgången av den tvååriga frist för väckande av skadeståndstalan som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen. Den domstolen ansåg med hänsyn därtill att det rör sig om en förutbestämd tidsfrist som inte får upphävas tillfälligt eller avbrytas.
17.
Efter överklagande av Irène Bogiatzi, fastställde Cour d’appel, Luxemburg, i dom av den 28 mars 2007 att överklagandet inte kunde tas upp till sakprövning i den mån det hade riktats mot försäkringsbolaget Le Foyer och Luxemburgska staten, men fastställde i huvudsak den överklagade domen i övrigt.
18.
Det ankommer i målet vid den nationella domstolen på Cour de cassation att avgöra det överklagande som Irène Bogiatzi har riktat mot denna dom, i den del det fastställs att hennes rätt att väcka talan mot lufttrafikföretaget Luxair och dess försäkringsbolag Deutscher Luftpool är preskriberad. Irène Bogiatzi har till stöd för överklagandet åberopat ett antal grunder, bland annat att förordning nr 2027/97 har åsidosatts. Irène Bogiatzi har i synnerhet bestritt tillämpningen, i en situation som omfattas av denna förordning, av den tvååriga tidsfrist som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen.
19.
Mot denna bakgrund har Cour de cassation beslutat att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EG-domstolen:
”1.
Utgör konventionen rörande fastställande av vissa gemensamma bestämmelser i fråga om internationell luftbefordran, undertecknad i Warszawa den 12 oktober 1929, i dess lydelse efter ändringarna i Haag den 28 september 1955, till vilken det hänvisas i förordning (EG) nr 2027/97, del av de bestämmelser i gemenskapens rättsordning som EG-domstolen är behörig att tolka enligt artikel 234 EG?
2.
Ska rådets förordning (EG) nr 2027/97 av den 9 oktober 1997 om lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor, i den lydelse som var gällande vid tidpunkten för olyckan, det vill säga den 21 december 1998, tolkas på så sätt att bestämmelserna i Warszawakonventionen, i förevarande fall artikel 29, ska fortsätta att vara tillämpliga vid en flygning mellan medlemsstater i gemenskapen såvitt avser sådana frågor som inte uttryckligen reglerats i förordningen?
3.
För det fall den första och den andra tolkningsfrågan besvaras jakande, ska artikel 29 i Warszawakonventionen jämförd med rådets förordning (EG) nr 2027/97 tolkas på så sätt att den där föreskrivna tidsfristen på två år kan upphävas eller avbrytas, eller att lufttrafikföretaget eller dess försäkringsgivare kan avstå från att tillämpa tidsfristen, genom en handling som den nationella domstolen anser utgöra erkännande av ansvar?”
IV — Rättslig bedömning
A — Parternas huvudsakliga argument
20.
Yttranden har i förevarande mål inkommit från Irène Bogiatzi, Luxair, den franska regeringen och kommissionen. Samtliga dessa parter var även representerade vid förhandlingen den 19 mars 2009.
21.
När det gäller den första frågan har Irène Bogiatzi gjort gällande att domstolen har behörighet enligt artikel 234 EG att tolka Warszawakonventionen. Eftersom det i förordning nr 2027/97 hänvisas till den konventionen, ska den sistnämnda betraktas som jämförbar med en rättsakt som har beslutats av gemenskapens institutioner och anses utgöra en del av gemenskapens rättsordning. Dessutom krävs en tolkning av domstolen i syfte att uppnå enhetlighet, eftersom målet med förordning nr 2027/97 är att uppnå harmonisering på området för lufttrafikföretags skadeståndsansvar.
22.
Kommissionen och den franska regeringen har tvärtom gjort gällande att den första frågan ska besvaras nekande. Eftersom gemenskapen inte är part i Warszawakonventionen, kan denna konvention inte betraktas som jämförbar med en rättsakt som har beslutats av gemenskapens institutioner i den mening som avses i artikel 234 EG, som domstolen skulle ha behörighet att tolka.
23.
Den franska regeringen har dessutom specifikt påpekat att gemenskapen inte har övertagit den behörighet som tidigare utövades av medlemsstaterna inom det område på vilket Warszawakonventionen var tillämplig, vilket innebär att det inte kan hävdas att bestämmelserna i denna är bindande för gemenskapen i den mening som avses i den rättspraxis som följer av domstolens dom i målet International Fruit Company m.fl. (
6
)
24.
Den franska regeringen och kommissionen har emellertid medgett att den omständigheten att det i förordning nr 2027/97 hänvisas till Warszawakonventionen har en viss inverkan på domstolens behörighet enligt artikel 234 EG.
25.
Kommissionen menar att domstolen har behörighet att tolka endast de bestämmelser i Warszawakonventionen som det hänvisas till i förordning nr 2027/97. På liknande sätt har den franska regeringen gjort gällande att domstolen, på grund av dessa hänvisningar i förordning nr 2027/97, får tolka Warszawakonventionen i syfte att tolka förordningens bestämmelser mot bakgrund av den konventionen. (
7
)
26.
Enligt Luxair krävs det inte i förevarande mål att domstolen tolkar Warszawakonventionen, utan att den tillämpar artikel 307 EG, enligt vilken avtal som ingåtts före EG-fördraget inte ska påverka gemenskapsrättsliga bestämmelser.
27.
Vad gäller den andra frågan har Irène Bogiatzi i huvudsak gjort gällande att Warszawakonventionen, och närmare bestämt artikel 29 i denna, endast är tillämplig när uttryckliga bestämmelser härom föreskrivs i förordning nr 2027/97. I avsaknad av en uttrycklig hänvisning till den relevanta bestämmelsen i Warszawakonventionen, måste den förordningen tolkas självständigt. Som framgår av förarbetena till förordning nr 2027/97 och av skäl 7, var gemenskapslagstiftarens avsikt att lufttrafikföretagens skadeståndsansvar skulle regleras enbart genom den förordningen och att de begränsningar i ansvarsfrågan som Warszawakonventionen innebar skulle tas bort. Om artikel 29 i Warszawakonventionen fortsatte att tillämpas skulle förordningens syfte, nämligen att harmonisera villkoren för skadeståndsansvar, äventyras.
28.
Slutligen kan inte, enligt Irène Bogiatzi, tidsfristerna för att väcka skadeståndstalan omfattas av medlemsstaternas processuella autonomi. Under alla omständigheter uppfyller inte den tvååriga tidsfrist som föreskrivs i Warszawakonventionen kraven på likvärdighet och effektivitet.
29.
Luxair, den franska regeringen och kommissionen har i sin tur gjort gällande att tidsfristerna för att väcka skadeståndstalan är ett område som fortfarande omfattas av artikel 29 i Warszawakonventionen.
30.
Luxair har i detta sammanhang påpekat att det i förordning nr 2027/97 inte föreskrivs något avseende dessa tidsfrister. Det föreligger således ingen konflikt mellan den förordningen och Warszawakonventionen. Eftersom Warszawakonventionen även ratificerats av stater som inte är medlemsstater i Europeiska unionen och som förblir bundna av konventionens bestämmelser, inbegripet artikel 29 i denna, måste domstolen erkänna att den konventionen har företräde i förevarande mål.
31.
Enligt den franska regeringen framgår det inte att förordning nr 2027/97 var avsedd att ersätta Warszawakonventionen som helhet, och en sådan roll kan inte heller, med hänsyn till principen om rättssäkerhet, tillskrivas förordningen genom tolkning. Det framgår tvärtom tydligt av ingressen i förordning nr 2027/97 att den är avsedd att höja skyddsnivån för passagerare som råkar ut för olyckor, men endast i vissa hänseenden och med uteslutande av exempelvis frågan om processuella tidsfrister, vilken inte behandlas i förordningen.
32.
Kommissionen har dessutom påpekat att det framgår av fast rättspraxis att det i avsaknad av gemenskapsrättsliga föreskrifter på området i princip ankommer på varje medlemsstat att i sin interna rättsordning ange vilka domstolar som är behöriga och att fastställa de processuella regler som gäller för en talan som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten. (
8
) Eftersom medlemsstaterna är parter i Warszawakonventionen, kan de processuella reglerna däri anses ingå i den interna rättsordningen i ett sådant mål som det vid den hänskjutande domstolen. Kommissionen är slutligen osäker på huruvida det är rimligt att anta att förordning nr 2027/97 skulle hindra tillämpningen av den processuella regeln i fråga utan att det däri föreskrevs ett alternativ.
33.
Vad gäller den tredje frågan har Irène Bogiatzi gjort gällande att den ska besvaras jakande. Hon hänvisar, till stöd för sin ståndpunkt, i synnerhet till den franska Cour de cassations tolkning av artikel 29 i Warszawakonventionen samt till föremålet för och syftet med såväl Warszawakonventionen som förordning nr 2027/97, vilka enligt hennes uppfattning skulle äventyras om den bestämmelsen tolkades alltför snävt. Även om dessa instrument syftar till att främja en snabb och utomrättslig skadereglering för olycksoffren, medför således försöket att nå en förlikning betydande risker för de berörda olycksoffren om den tidsfrist som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen faktiskt inte kan upphävas tillfälligt, avbrytas eller avstås från.
34.
Luxair, den franska regeringen och kommissionen har i huvudsak gjort gällande att det, eftersom domstolen inte är behörig att tolka Warszawakonventionen, ankommer på de nationella domstolarna att avgöra huruvida och, om så är fallet, på vilka villkor de tidsfrister som föreskrivs i artikel 29 kan upphävas tillfälligt, avbrytas eller avstås från.
35.
Kommissionen har understrukit att den nationella domstolen, enligt principen om domstolens processuella autonomi, under alla omständigheter ska säkerställa att tidsfristerna uppfyller kraven på likvärdighet och effektivitet.
B — Bedömning
1. Inledande anmärkningar
36.
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida domstolen har behörighet enligt artikel 234 EG att tolka Warszawakonventionen och i synnerhet, med hänsyn till föremålet för målet vid den domstolen, artikel 29 i denna. Det är uppenbart att ett nekande svar på den frågan medför att den tredje frågan, vilken rör tolkningen av den bestämmelsen, inte kan tas upp till sakprövning. Den andra frågan rör däremot tolkningen av förordning nr 2027/97 och avser således en gemenskapsrättslig fråga som domstolen i princip får avgöra. Den frågan syftar i huvudsak till att få fastställt huruvida förordning nr 2027/97 ska anses utgöra hinder för tillämpningen av artikel 29 i Warszawakonventionen under de omständigheter som är för handen i målet vid den hänskjutande domstolen.
37.
Vad det är frågan om här är, mer allmänt, förhållandet mellan medlemsstaternas eventuella skyldigheter enligt en gemenskapsrättslig sekundärrättsakt och dem som följer av ett internationellt avtal som har ingåtts med flera andra medlemsstater och tredjeländer.
38.
Det ska i detta hänseende påpekas att samspelet mellan de skyldigheter som eventuellt följer av gemenskapsrätten (i synnerhet enligt förordning nr 2027/97) och dem som följer av artikel 29 i Warszawakonventionen med hänsyn till de relevanta tidsfristerna i själva verket kan vara mer nyanserat än vad som framgår av tolkningsfrågorna. Även om det antas att förordning nr 2027/97 inte utgör hinder för nationella domstolar att tillämpa artikel 29 i Warszawakonventionen i sådana skadeståndsförfaranden som regleras av nämnda förordning, som dock inte specifikt gäller processuella tidsfrister, kan det följaktligen föreligga vissa krav enligt gemenskapsrätten, såsom dem som utvecklats med hänsyn till begreppet ”processuell autonomi”, vilka måste beaktas i detta sammanhang. Och även om det skulle visa sig att domstolen inte har behörighet enligt artikel 234 EG att tolka Warszawakonventionen, innebär inte detta att domstolen inte får beakta den konventionen vid tolkningen av förordning nr 2027/97.
2. Behörighet för domstolen att tolka artikel 29 i Warszawakonventionen
39.
Det ska genast erinras om att enligt artikel 300.7 EG ska avtal som ingåtts i den ordning som anges i den artikeln vara bindande för gemenskapens institutioner och för medlemsstaterna.
40.
Vidare följer av domstolens fasta rättspraxis i detta sammanhang att ett avtal som har ingåtts av rådet enligt artikel 300 EG, vad gemenskapen beträffar, är jämförbart med en rättsakt som beslutats av en av gemenskapens institutioner enligt vad som avses i artikel 234 första stycket b EG och att bestämmelserna i ett sådant avtal från och med dagen för ikraftträdandet utgör en integrerad del av gemenskapens rättsordning. Följaktligen är domstolen, inom ramen för nämnda rättsordning, behörig att meddela förhandsavgörande om tolkningen av detta avtal. (
9
)
41.
Detta skulle betyda att, eftersom gemenskapen inte är part i Warszawakonventionen, denna konvention i princip inte kan ha blivit en integrerad del av gemenskapens rättsordning, vilken domstolen har behörighet att tolka enligt artikel 234 EG.
42.
Domstolen fann visserligen i sin dom i målet International Fruit Company m.fl. att under vissa förhållanden kunde situationen där gemenskapen formellt enligt artikel 300 EG har ingått ett internationellt avtal likställas med situationen där internationella avtal har blivit bindande för gemenskapen, på grund av att den enligt EG-fördraget har övertagit befogenheter som tidigare utövats av medlemsstaterna inom tillämpningsområdet för det berörda avtalet. (
10
)
43.
Vad gäller området internationella lufttransporter, vilket är tillämpningsområdet för Warszawakonventionen, förefaller det emellertid inte ha skett en sådan fullständig överföring av befogenheter som tidigare utövats av medlemsstaterna, i den mening som avses i denna rättspraxis, som skulle ha gjort konventionens bestämmelser bindande för gemenskapen. (
11
)
44.
Det kan inte heller rimligen argumenteras, vilket parterna i målet vid den hänskjutande domstolen inte heller har försökt göra, att bestämmelserna i Warszawakonventionen, i synnerhet artikel 29 i denna, skulle vara rättsligt bindande för gemenskapen på grund av att de ger uttryck för sedvanerättsliga regler inom folkrätten. (
12
)
45.
Slutligen räcker inte den omständigheten att det i ingressen och i artikel 2.2 i förordning nr 2027/97 hänvisas till Warszawakonventionen för att artikel 29 i densamma ska kunna betraktas som en integrerad del av gemenskapens rättsordning som domstolen har behörighet att tolka enligt artikel 234 EG.
46.
Domstolen är visserligen, när den tolkar gemenskapsrätten, inte förhindrad att i olika sammanhang även beakta relevanta folkrättsregler, i synnerhet internationella avtal, vilka inte i sig är bindande för gemenskapen.
47.
Det är uppenbart att detta är fallet när, och i den utsträckning, det i en gemenskapsrättslig bestämmelse uttryckligen hänvisas till en folkrättsregel och denna införlivas i den berörda gemenskapsrättsliga bestämmelsen. (
13
) I artikel 2.2 i förordning nr 2027/97 anges ett exempel. Enligt denna bestämmelse ska domstolen, när den möter ett begrepp som används som inte definieras i artikel 2.1 i den förordningen, ge det samma betydelse som den som används i Warszawakonventionen, och i den utsträckningen ”tolka” den konventionen.
48.
Dessutom beaktar domstolen, i syfte att tolka gemenskapslagstiftningen, relevanta folkrättsregler även i avsaknad av en sådan hänvisning. Detta speglar den omständigheten att gemenskapen i allmänhet strävar efter att utöva sina befogenheter i enlighet med folkrätten och, närmare bestämt, på det sätt som krävs enligt principen om lojalt samarbete i artikel 10 EG, med vederbörlig hänsyn tagen till de internationella skyldigheter som är bindande för dess medlemsstater. (
14
)
49.
Det är emellertid i förevarande fall ostridigt att frågan om tidsfrister för skadeståndsansvar inte berörs i förordning nr 2027/97, och att det däri inte heller uttryckligen hänvisas till artikel 29 i Warszawakonventionen. Enligt min uppfattning kan följaktligen inte en tolkning av den bestämmelsen framställas som ”accessorisk” till tolkningen av förordning nr 2027/97. Följaktligen måste förevarande fråga om domstolens behörighet att, inom ramen för ett förhandsavgörande, tolka artikel 29 i Warszawakonventionen, enligt min uppfattning, åtskiljas från ovannämnda situationer i vilka domstolen använder internationella avtal som stöd vid tolkning.
50.
Mot bakgrund av det ovan anförda bör den första frågan besvaras på så sätt att artikel 29 i Warszawakonventionen inte omfattas av de gemenskapsrättsliga bestämmelser som domstolen har behörighet att tolka enligt artikel 234 EG.
51.
Härav följer att det inte ankommer på domstolen att besvara den tredje tolkningsfrågan.
3. Tidsfrister för att väcka skadeståndstalan
52.
För att bedöma i vilken utsträckning artikel 29 i Warszawakonventionen, mot bakgrund av förordning nr 2027/97, inte behöver tillämpas i nationella mål, kan det vara lämpligt att först erinra om några aspekter av förhållandet mellan de berörda rättsordningarna och instrumenten.
53.
Det följer med hänsyn härtill av artikel 300.7 EG och domstolens fasta rättspraxis att internationella avtal i vilka gemenskapen är part har företräde framför gemenskapens sekundärrätt och, eftersom de utgör en integrerad del av gemenskapens rättsordning, framför motstridig nationell rätt. (
15
)
54.
Eftersom de bestämmelser i Warszawakonventionen som är i fråga i förevarande fall, såsom har angetts ovan, inte är bindande för gemenskapen kan de inte vid normkollision ha företräde framför bestämmelserna i förordning nr 2027/97.
55.
Det är däremot uppenbart att de nationella domstolarna, enligt principen om gemenskapsrättens företräde, är skyldiga att tillerkänna bestämmelserna i en gemenskapsförordning full verkan och att vägra att tillämpa varje motstridig bestämmelse i nationell rätt, i princip inbegripet bestämmelser som följer av internationella avtal av vilka de berörda medlemsstaterna är bundna. (
16
) I de fall där bestämmelserna i förordning nr 2027/97 strider mot dem i Warszawakonventionen skulle i princip den förstnämnda ha företräde framför den sistnämnda, vilket innebär att den motstridiga konventionsbestämmelsen inte ska tillämpas i mål vid de nationella domstolarna.
56.
Detta uttalande om företräde ska självklart ses mot bakgrund av artikel 307 EG första stycket, i vilket föreskrivs att de rättigheter och förpliktelser som följer av avtal som ingåtts före fördragets ikraftträdande mellan å ena sidan en eller flera medlemsstater och å andra sidan ett eller flera tredjeländer inte ska påverkas av bestämmelserna i fördraget. Enligt denna bestämmelse, vilken i princip är tillämplig på Warszawakonventionen, eftersom den sistnämnda utgör ett redan föreliggande avtal som ingåtts mellan medlemsstaterna och tredje stater, kan en oförenlig gemenskapsrättslig bestämmelse undanröjas av ett tidigare internationellt avtal som ingåtts av en medlemsstat. En medlemsstat kan således enligt denna bestämmelse avvika från förpliktelser enligt gemenskapsrätten, men, enligt den ganska snäva tolkning som domstolen gjort av den bestämmelsen, endast i den utsträckning som är absolut nödvändig för att överensstämma med dess internationella förpliktelser gentemot tredjeländer. (
17
)
57.
Det ska emellertid i förevarande mål påpekas att det inte i realiteten förefaller föreligga någon direkt konflikt att lösa angående detta mellan förordning nr 2027/97 och Warszawakonventionen när det gäller den tidsfrist som föreskrivs i artikel 29 i den konventionen, eftersom denna fråga enligt min uppfattning inte som sådan behandlas i den förordningen.
58.
Med hänsyn härtill, bortsett från den omständigheten att det uppenbarligen inte finns någon uttrycklig bestämmelse i förordning nr 2027/97 som behandlar frågan om tidsfrister för skadeståndsansvar, framgår det inte heller av föremålet för och syftet med den förordningen att den faktiskt var avsedd att föreskriva tidsfrister eller, närmare bestämt, att påverka de tidsfrister som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen.
59.
Visserligen är förordning nr 2027/97, såsom framgår av ingressen och i synnerhet av skälen 1 och 2 i densamma, avsedd att höja den skyddsnivå som garanteras enligt Warszawakonventionen för passagerare som faller offer för flygolyckor, närmare bestämt när det gäller reglerna för skadeståndsansvar för flygtrafikföretag vid olyckor, men det ska påpekas att det i skälen till förordningen hänvisas till vissa materiella aspekter av skadeståndsansvaret för lufttrafikföretag, såsom dess finansiella gränser och möjligheten för lufttrafikföretaget att åberopa de invändningar som anges i artikel 20.1 i Warszawakonventionen. (
18
) Vidare återspeglas var och en av dessa frågor i artikeldelen i förordningen. Däremot görs ingen hänvisning i ingressen till förordningen, eller i artikeldelen, till de processuella aspekterna av att väcka talan om skadestånd, såsom den tidsfrist som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen.
60.
Under dessa omständigheter finns det ingenting i förordningen som skulle göra det möjligt att tolka den så att den, åtminstone underförstått, omfattar tidsfrister för att väcka skadeståndstalan och således utgör hinder för att tillämpa den tidsfrist som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen. Det kan, såsom kommissionen med rätta har anmärkt, knappast hävdas att förordning nr 2027/97 har till syfte att utesluta tillämpningen av den processuella bestämmelsen, om det inte samtidigt i denna förordning föreskrivs något alternativ.
61.
I den utsträckning förordning nr 2027/97 inte reglerar frågan inom vilka tidsfrister en skadeståndstalan ska väckas mot lufttrafikföretag inom gemenskapen när en skada har åsamkats, följer, enligt domstolens fasta rättspraxis angående medlemsstaternas processuella autonomi, att det i princip ankommer på varje medlemsstat att införa processuella bestämmelser på det området i sin interna rättsordning. (
19
)
62.
Härav följer att det i princip inte finns något som hindrar en medlemsstat från att, i nationella mål på detta område, tillämpa sådana bestämmelser som dem som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen, vilka följer av internationella avtal av vilka den är bunden.
63.
Eftersom skadeståndsförfaranden omfattas av det system för skadeståndsansvar som fastställts i förordning nr 2027/97 och följaktligen utgör sådana förfaranden som syftar till att säkerställa skyddet för enskildas rättigheter enligt gemenskapsrätten, har medlemsstaterna emellertid en gemenskapsrättslig skyldighet att säkerställa att de tillämpliga processrättsliga bestämmelserna inte är mindre förmånliga än dem som avser liknande nationella förfaranden (likvärdighetsprincipen) och att de inte är formulerade på ett sådant sätt att det i praktiken är omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av gemenskapsrätten (effektivitetsprincipen). (
20
)
64.
Med hänsyn härtill, ankommer det i princip inte på domstolen, utan på den nationella domstolen, att avgöra exakt vilka förpliktelser som den berörda medlemsstaten åläggs enligt artikel 29 i Warszawakonventionen beträffande de tidsfrister som avser skadeståndstalan och fastställa i vilken mån dessa förpliktelser kan kränka ovannämnda principer. (
21
) Det räcker emellertid att påpeka att domstolen vid ett flertal tillfällen har bekräftat att det är förenligt med gemenskapsrätten att det av rättssäkerhetshänsyn fastställs rimliga talefrister och att en tvåårig tidsfrist, som den som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen, enligt min uppfattning inte gör det i praktiken orimligt svårt eller omöjligt att utöva rätten att begära skadestånd enligt artikel 2027/97. (
22
)
65.
Mot bakgrund härav bör den andra tolkningsfrågan besvaras så att förordning nr 2027/97 inte, i den mån den avser tidsfrister för att väcka skadeståndstalan avseende skada som åsamkats i samband med en flygning mellan medlemsstater som omfattas av den förordningen, ska tolkas så att den utgör hinder för nationella domstolar att tillämpa artikel 29 i Warszawakonventionen, i den utsträckning denna tidsfrist är förenlig med de gemenskapsrättsliga principerna om effektivitet och likvärdighet.
V — Förslag till avgörande
66.
Mot denna bakgrund föreslår jag att domstolen besvarar tolkningsfrågorna på följande sätt:
—
Artikel 29 i konventionen om vissa enhetliga regler för internationella lufttransporter, undertecknad i Warszawa den 12 oktober 1929, omfattas inte av de bestämmelser i gemenskapens rättsordning som EG-domstolen är behörig att tolka enligt artikel 234 EG.
—
Rådets förordning (EG) nr 2027/97 av den 9 oktober 1997 om lufttrafikföretags skadeståndsansvar vid olyckor ska inte, med hänsyn till tidsfrister för att väcka talan avseende skada som åsamkats i samband med en flygning mellan medlemsstater som omfattas av den förordningen, tolkas på så sätt att den utgör hinder för nationella domstolar att tillämpa artikel 29 i Warszawakonventionen, i den utsträckning denna tidsfrist är förenlig med de gemenskapsrättsliga principerna om effektivitet och likvärdighet.
(
1
)	Originalspråk: engelska.
(
2
)	EGT L 285, s. 1.
(
3
)	EGT L 194, 2001, s. 39.
(
4
)	EGT L 194, 2001, s. 38.
(
5
)	EGT L 140, s. 2.
(
6
)	Dom av den 12 december 1972 i de förenade målen 21/72–24/72, International Fruit Company NV m.fl. (REG 1972, s. 1219; svensk specialutgåva, volym 2, s. 51), punkt 16, och dom av den 3 juni 2008 i mål C-308/06, Intertanko m.fl. (REG 2008, s. I-4057), punkterna 48–49.
(
7
)	Se bland annat dom av den 23 oktober 2003 i mål C-154/02, Nilsson (REG 2003, s. I-12733), punkt 39.
(
8
)	Kommissionen har bland annat hänvisat till dom av den 12 februari 2008 i mål C-2/06, Kempter (REG 2008, s. I-411), punkt 57.
(
9
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 30 april 1974 i mål 181/73, Haegman (REG 1974, s. 449; svensk specialutgåva, volym 2, s. 281), punkt 5, av den 15 juni 1999 i mål C-321/97, Andersson (REG 1999, s. I-3551), punkt 26, och av den 11 september 2007 i mål C-431/05, Merck Genéricos (REG 2007, s. I-7001), punkt 31.
(
10
)	Se för ett liknande resonemang, domen i målet International Fruit m.fl. (ovan fotnot 6), punkterna 10–18, dom av den 19 november 1975 i mål 38/75, Nederlandse Spoorwegen (REG 1975, s. 1439), punkt 21, av den 14 juli 1994 i mål C-379/92, Peralta (REG 1994, s. I-3453; svensk specialutgåva, volym 16, s. I-15), punkt 16, och domen i målet Intertanko m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 49.
(
11
)	Det ska i detta hänseende för det första påpekas att antagandet av förordning nr 2027/97 inte i sig utgör tillräcklig bevisning för att en sådan överföring av befogenheter har skett, eftersom räckvidden av denna förordning är klart snävare än räckvidden för Warszawakonventionen. Följaktligen syftar förordning nr 2027/97, som framgår av ingressen och artikeldelen i denna, till att stärka passagerarskyddet i förhållande till gemenskapens lufttransporter med hänsyn till skadeståndsansvar vid dödsfall eller skada, medan Warszawakonventionen även avser transport av bagage och gods. För det andra ska det påpekas att Montrealkonventionen, vilken har ersatt Warszawakonventionen, ingicks genom blandade avtal mellan gemenskapen och dess medlemsstater med antagandet att det fortfarande förelåg en delad behörighet på området internationella lufttransporter som omfattades av Montrealkonventionen (skäl 4 i ingressen i rådets ovan i fotnot 4 nämnda beslut om ingående av Montrealkonventionen). Det finns slutligen ingenting som tyder på att gemenskapen verkligen har agerat i egenskap av medlemsstaternas efterträdare i samband med Warszawakonventionen eller att de övriga parterna i den konventionen har erkänt gemenskapen i den rollen.
(
12
)	Jämför i detta sammanhang dom av den 16 juni 1998 i mål C-162/96, Racke (REG 1998, s. I-3655), punkt 45, och domen i målet Intertanko m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 51.
(
13
)	Jämför i detta sammanhang exempelvis domen i målet Nilsson (ovan fotnot 7), punkt 39, och dom av den 23 oktober 2001 i mål C-510/99, Tridon (REG 2001, s. I-7777), punkt 25.
(
14
)	Se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 24 november 1992 i mål C-286/90, Poulsen (REG 1992, s. I-6019; svensk specialutgåva, volym 13, s. I-189), punkterna 9 och 10, och domen i målet Intertanko m.fl. (ovan fotnot 6), punkt 52.
(
15
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 1996 i mål C-61/94, kommissionen mot Tyskland (REG 1996, s. I-3989), punkt 52, av den 10 januari 2006 i mål C-344/04, IATA och ELFAA (REG 2006, s. I-403), punkt 35, och dom av den 25 februari 1988 i de förenade målen 194/85 och 241/85, kommissionen mot Grekland (REG 1988, s. 1037), punkterna 28–32.
(
16
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 9 mars 1978 i mål 106/77, Simmenthal (REG 1978, s. 629; svensk specialutgåva, volym 4, s. 75), punkt 21.
(
17
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat dom av den 14 januari 1997 i mål C-124/95, Centro-Com (REG 1997, s. I-81), punkterna 55–57, dom av den 2 augusti 1993 i mål C-158/91, Levy (REG 1993, s. I-4287), punkterna 11–13, av den 14 oktober 1980 i mål 812/79, Burgoa (REG 1980, s. 2787), punkt 6, och av den 27 februari 1962 i mål 10/61, kommissionen mot Italien (REG 1962; engelsk specialutgåva s. 1). Enligt denna rättspraxis är syftet med artikel 307 EG att säkerställa att medlemsstaten, i överensstämmelse med de folkrättsliga principerna, kan respektera tredjeländers rättigheter enligt ett tidigare ingånget avtal och fullgöra sina skyldigheter enligt detta.
(
18
)	Se skälen 3, 7 och 8 i ingressen till förordning nr 2027/97.
(
19
)	Se, för ett liknande resonemang, särskilt dom av den 21 september 1983 i de förenade målen 205/82–215/82, Deutsche Milchkontor m.fl. (REG 1983, s. 2633; svensk specialutgåva, volym 7, s. 233), punkt 17, av den 16 december 1976 i mål 33/76, Rewe-Zentralfinanz och Rewe-Zentral (REG 1976, s. 1989; svensk specialutgåva, volym 3, s. 261), punkt 5, och av den 14 december 1995 i mål C-312/93, Peterbroeck (REG 1995, s. I-4599), punkt 12.
(
20
)	Se, för ett liknande resonemang, bland annat domen i målet Kempter (ovan fotnot 8), punkt 57, dom av den 13 mars 2007 i mål C-432/05, Unibet (REG 2007, s. I-2271), punkt 43, och av den 16 maj 2000 i mål C-78/98, Preston m.fl. (REG 2000, s. I-3201), punkt 31.
(
21
)	Jämför domen i målet Centro-Com (ovan fotnot 17), punkt 58, och dom av den 28 mars 1995 i mål C-324/93, Evans Medical and Macfarlan Smith (REG 1995, s. I-563), punkt 29.
(
22
)	Se i detta sammanhang domen i målet Kempter (ovan fotnot 8), punkt 58 och där angiven rättspraxis: Det föreligger inga särskilda problem med avseende på likvärdighetsprincipen i förevarande mål, eftersom samma tidfrist – den som föreskrivs i artikel 29 i Warszawakonventionen – skulle tillämpas såväl inom som utom ett gemenskapsrättsligt sammanhang, i en talan om ersättning för skada som uppkommit under en flygning mellan medlemsstater, det vill säga även om skadeståndsansvaret inte skulle regleras av förordning nr 2027/97.