62023CJ0798_RES
Mål C‑798/23 [Abbottly] (
i
)
Minister for Justice
mot
SH
(begäran om förhandsavgörande från Supreme Court (Irland))
Domstolens dom (första avdelningen) av den 9 oktober 2025
”Begäran om förhandsavgörande – Polissamarbete och straffrättsligt samarbete – Rambeslut 2002/584/RIF – Artikel 4a.1 – Överlämnande mellan medlemsstaterna – Europeiska arresteringsordern – Förutsättningar för överlämnande – Fakultativa vägransgrunder – Huvudregeln om att överlämnande ska ske – Undantag – Begreppet ’den förhandling [som ledde till beslutet]’ – Skyddstillsyn med polisövervakning har dömts ut som tilläggspåföljd till fängelse – Den dömde har brutit mot villkoren för skyddstillsynen under prövotiden – En domstol har beslutat att skyddstillsynen ska omvandlas till ett fängelsestraff – Målet om påföljdsomvandling har avgjorts i den dömdes utevaro”
Straffrättsligt samarbete – Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna – Skäl till att verkställighet av den europeiska arresteringsordern får vägras – Arresteringsorder som utfärdats för verkställighet av en utevarodom – Den eftersökte har inte varit personligen närvarande vid rättegången – Begreppet förhandling som ledde till beslutet – Begreppet beslut – Domstols beslut att omvandla påföljden skyddstillsyn med polisövervakning till ett fängelsestraff enligt en i lag angiven skala – Omfattas
(Rådets rambeslut 2002/584, i dess lydelse enligt rambeslut 2009/299, artikel 4a.1)
(se punkterna 36, 44–51 och 54 samt domslutet)
Resumé
Förevarande mål har sin grund i ett förfarande för verkställighet av en europeisk arresteringsorder (nedan kallad den aktuella europeiska arresteringsordern) som utfärdats mot en fysisk person för verkställighet av ett fängelsestraff som utdömts efter omvandling av en som tilläggspåföljd till fängelse tidigare utdömd skyddstillsyn. I sin dom uttalar sig EU-domstolen om tolkningen av begreppet ”förhandling [som ledde till beslutet]” i artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584. (
1
)
Den eftersökta personen, SH, dömdes år 2014 av lettiska domstolar för två brott. År 2015 beslutade en domstol om sammanläggning av påföljderna för dessa brottsliga gärningar och dömde ut en gemensam påföljd. Påföljden bestämdes till fängelse i sammanlagt fyra år och nio månader, i kombination med skyddstillsyn med polisövervakning i tre år. Verkställigheten av skyddstillsynen påbörjades när SH hade avtjänat sitt fängelsestraff.
Enligt de skyddstillsynsföreskrifter som gällde för SH var han skyldig att inställa sig hos polisen senast tre arbetsdagar efter det att han frigivits från fängelset. SH underlät dock att uppfylla denna skyldighet och för denna överträdelse påfördes han administrativa böter.
Med anledning av SH:s misskötsamhet under skyddstillsynen vände sig den lettiska övervakande polismyndigheten till den behöriga lettiska domstolen och begärde att den skyddstillsyn som SH ådömts som tilläggspåföljd till fängelse skulle omvandlas till ett fängelsestraff motsvarande den tid som återstod av prövotiden. Domstolen skickade ut en kallelse till huvudförhandling till SH med rekommenderad försändelse, som dock inte hämtades ut. Den 19 augusti 2020 höll domstolen i huvudförhandling i målet om påföljdsomvandling i SH:s utevaro. Den avgjorde målet samma dag och beslutade att den tid som återstod av SH:s skyddstillsyn – två år och två dagar – skulle omvandlas till ett fängelsestraff på ett år och en dag (nedan kallat beslutet om påföljdsomvandling), i enlighet med gällande bestämmelser i lettisk straffrätt. (
2
) Beslutet överklagades inte av SH.
Den behöriga lettiska domstolen utfärdade därefter en europeisk arresteringsorder mot SH och begärde honom överlämnad för verkställighet av det fängelsestraff som han dömts till den 19 augusti 2020.
Minister for Justice and Equality (justitie- och jämställdhetsministern, Irland) begärde att den irländska verkställande myndigheten, en förvaltningsdomstol, skulle överlämna SH till Republiken Lettland enligt den aktuella europeiska arresteringsordern. Nämnda domstol avslog begäran om överlämnande med stöd av den bestämmelse genom vilken artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584 (
3
) införlivats med irländsk rätt. Domen överklagades till appellationsdomstolen, som dock beslutade att inte meddela prövningstillstånd. Justitie- och jämställdhetsministern ansökte då om prövningstillstånd i Supreme Court (Högsta domstolen, Irland), som är hänskjutande domstol i förevarande mål.
Enligt den hänskjutande domstolen kan beslutet om påföljdsomvandling likställas med ett beslut om förverkande av villkorligt medgiven frihet som, enligt vad EU-domstolen uttalat i domen Ardic (
4
), inte omfattas av artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584. Den hänskjutande domstolen har påpekat att det följer av den domen att begreppet beslut i nämnda bestämmelses mening inte omfattar ett beslut som rör verkställigheten eller hanteringen av ett tidigare utdömt fängelsestraff, som till exempel ett beslut om förverkande av villkorligt medgiven frihet, förutom om beslutets syfte eller verkan är att ändra det tidigare utdömda fängelsestraffet vad gäller dess art eller längd och den beslutande myndigheten haft ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende.
Enligt den hänskjutande domstolen kan det i det nu aktuella fallet inte anses att den lettiska domstol som utfärdat den aktuella europeiska arresteringsordern har meddelat ett nytt beslut med innebörden att det tidigare utdömda fängelsestraffets art eller längd ändras. Den anser därför att det saknas grund för att vägra överlämnande av SH. Vid allvarliga överträdelser av skyddstillsynsföreskrifterna gäller nämligen enligt lettisk rätt att längden på det fängelsestraff som kan komma att utdömas efter påföljdsomvandling bestäms enligt en i lag angiven aritmetisk beräkning. Utgångspunkten för den hänskjutande domstolens bedömning i detta avseende är att ett beslut om påföljdsomvandling av nu aktuellt slag skulle kunna likställas med ett beslut som rör verkställigheten eller hanteringen av ett tidigare utdömt fängelsestraff och därmed skulle kunna anses falla utanför tillämpningsområdet för artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584.
Den hänskjutande domstolen hyser dock vissa tvivel kring denna lösning. Möjligheten att ett nytt fängelsestraff skulle kunna komma att dömas ut får visserligen anses ha ingått som en självklar del i de tidigare utdömda påföljderna mot SH, vilka blev föremål för sammanläggning år 2015. Den påföljd som utdömdes den 19 augusti 2020 innebar dock inte att SH skulle verkställa en del av eller till och med hela de ursprungligen utdömda fängelsestraffen.
Mot den nu redovisade bakgrunden vill den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584 ska tolkas på så sätt att det där använda begreppet ”förhandling [som ledde till beslutet]” omfattar ett förfarande där en nationell domstol kan besluta att en skyddstillsyn som tidigare dömts ut som tilläggspåföljd till fängelse ska omvandlas till ett fängelsestraff motsvarande den tid som återstår av skyddstillsynen, med anledning av att den dömde brutit mot de villkor som skyddstillsynen förenats med.
EU-domstolens bedömning
EU-domstolen påpekar att artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584 begränsar möjligheterna att vägra verkställighet av en europeisk arresteringsorder genom att på ett precist och enhetligt sätt ange under vilka förutsättningar en verkställande rättslig myndighet får vägra erkännande och verkställighet av ett avgörande som meddelats efter en förhandling där den eftersökte inte var personligen närvarande.
Vart och ett av de villkor som anges i artikel 4a.1 a–d i rambeslut 2002/584 avser nämligen omständigheter som, om de föreligger, innebär nämligen att verkställigheten av en europeisk arresteringsorder inte åsidosätter den eftersöktes processuella rättigheter (rätten till en effektiv domstolsprövning, rätten till en rättvis rättegång och rätten till försvar).
Den verkställande rättsliga myndigheten måste först fastställa huruvida det är fråga om ett fall där den eftersökte inte var personligen närvarande vid den ”förhandling [som ledde till beslutet]”, i den mening som avses i artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584, innan den prövar huruvida någon av de omständigheter som anges i leden a–d i bestämmelsen föreligger.
Det i bestämmelsen använda uttrycket ”förhandling [som ledde till beslutet]” ska enligt fast rättspraxis förstås så, att det avser det förfarande som lett till det lagakraftvunna domstolsavgörande varigenom den som begärs överlämnad enligt en europeisk arresteringsorder dömts för brottslig gärning. (
5
)
EU-domstolen har slagit fast att ett beslut som rör verkställigheten eller hanteringen av ett tidigare utdömt fängelsestraff inte utgör ett ”beslut”, i den mening som avses i artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584, förutom om beslutet påverkar ställningstagandet i skuldfrågan eller om dess syfte eller verkan är att ändra det tidigare utdömda straffet vad gäller dess art eller längd och den beslutande myndigheten haft ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende. (
6
)
Vad gäller det förevarande fallet konstaterar EU-domstolen att den aktuella europeiska arresteringsordern har utfärdats på grundval av ett beslut varigenom en skyddstillsyn som tidigare dömts ut som tilläggspåföljd till fängelse omvandlats till ett fängelsestraff. Den konstaterar vidare att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida det kan anses ett sådant beslut omfattas av tillämpningsområdet för artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584, när varken dess syfte eller verkan är att ändra det tidigare utdömda straffet vad gäller dess art eller längd och den beslutande myndigheten inte haft ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende. EU-domstolen finner därför att det måste prövas huruvida beslutet om påföljdsomvandling kan anses utgöra ett beslut som rör verkställigheten eller hanteringen av ett tidigare utdömt fängelsestraff, i den mening som avses i rättspraxis, vilket, om så är fallet, skulle innebära att det inte fråga om ett ”beslut” i den mening som avses i artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584.
Domstolen påpekar i detta avseende att man i lettisk rätt verkar göra åtskillnad mellan en domstols beslut om utdömande av ett fängelsestraff och en domstols beslut om utdömande av skyddstillsyn, på så sätt att skyddstillsyn alltid döms ut som tilläggspåföljd till fängelse.
Den påpekar vidare att innebörden av de i målet relevanta bestämmelserna i lettisk rätt förefaller vara att omvandling av skyddstillsyn till fängelse vid åsidosättande av villkoren för skyddstillsynen inte är en regel som verkar automatiskt. Den domstol som prövar en begäran om påföljdsomvandling har nämligen ett utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende.
Härtill kommer att det fängelsestraff som eventuellt döms ut med anledning av att den dömde brutit mot villkoren för skyddstillsynen inte utgör påföljd för det ursprungliga brottet, för vilket skyddstillsyn utdömdes som tilläggspåföljd till fängelse. Det nya fängelsestraffet döms nämligen ut som påföljd för specifika överträdelser av skyddstillsynsföreskrifterna.
Det anförda innebär enligt EU-domstolen att en domstols beslut att döma ut ett fängelsestraff istället för en som tilläggspåföljd till fängelse utdömd skyddstillsyn inte utgör ett beslut som rör verkställigheten eller hanteringen av ett tidigare utdömt fängelsestraff, utan ska betraktas som ett beslut varigenom domstolen dömer ut ett nytt fängelsestraff av en annan typ än det ursprungligen utdömda.
Ett sådant beslut ska anses utgöra ett ”beslut”, i den mening som avses i artikel 4a.1 i rambeslut 2002/584, och det förfarande som ledde fram till det ska anses falla in under begreppet ”förhandling [som ledde till beslutet]” i den bestämmelsens mening.
EU-domstolen finner nämligen att det som är avgörande för att det ska anses vara fråga om en ”förhandling [som ledde till beslutet]”, i nämnda bestämmelses mening, är att förfarandet för påföljdsomvandling kan leda fram till utdömandet av ett fängelsestraff. Den dömde kunde visserligen förutse att ett fängelsestraff skulle kunna komma att dömas ut om denne bröt mot villkoren för skyddstillsynen, men detta omfattades inte i sig av den tidigare utdömda påföljden, och det var därför nödvändigt att döma ut en ny påföljd som ersatte den tidigare.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.
(
1
)	Artikel 4a i rådets rambeslut 2002/584/RIF av den 13 juni 2002 om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 2002, s. 1), i dess lydelse enligt rådets rambeslut 2009/299/RIF av den 26 februari 2009 (EUT L 81, 2009, s. 24) (nedan kallat rambeslut 2002/584), har följande lydelse:
(
2
)	Enligt lettisk straffrätt gäller följande. Om den dömde vid två tillfällen under en period på ett år har befunnits ha brutit mot de villkor och föreskrifter som skyddstillsynen förenats med, har den behöriga domstolen möjlighet att besluta att den som tilläggspåföljd till fängelse utdömda skyddstillsynen ska omvandlas till ett fängelsestraff motsvarande den tid som återstår av prövotiden. Beräkningen av längden på fängelsestraffet efter omvandling sker enligt i lag angiven skala där två dagars skyddstillsyn motsvarar en dags fängelse.
(
3
)	Av denna bestämmelse framgår att en verkställande rättslig myndighet har en möjlighet att avslå en begäran om överlämnade enligt en europeisk arresteringsorder, om begäran avser verkställighet av ett fängelsestraff eller annan frihetsberövande påföljd som dömts ut efter en förhandling där den eftersökta personen inte var personligen närvarande, såvida det inte i den europeiska arresteringsordern anges att något av villkoren i leden a–d i nämnda bestämmelse är uppfyllt.
(
4
)	Dom av den 22 december 2017, Ardic (C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026).
(
5
)	Se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 december 2023, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Tredskodom) (C‑396/22, EU:C:2023:1029, punkterna 26 och 27 och där angiven rättspraxis).
(
6
)	Dom av den 22 december 2017, Ardic, C‑571/17 PPU, EU:C:2017:1026, punkterna 77 och 88, och dom av den 23 mars 2023, Minister for Justice and Equality (Återkallelse av uppskjuten verkställighet av frihetsberövande straff), C‑514/21 och C‑515/21, EU:C:2023:235, punkt 53).