62023CJ0728
DOMSTOLENS DOM (första avdelningen)
den 12 mars 2026 (
*1
)
”Överklagande – Anställda som omfattas av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) – Internationell kontraktsanställd hos Europeiska unionens särskilda representant i Bosnien och Hercegovina – Flera på varandra följande visstidsanställningar – Uppsägning av avtalet till följd av Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur unionen – Överklagande av en medlemsstat som inte intervenerat i målet vid tribunalen – Artikel 56 tredje stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol – Huruvida överklagandet kan tas upp till sakprövning – Begreppet ’tvister mellan unionen och dess anställda’ – Anslutningsöverklagande – Upptagande till sakprövning”
I mål C‑728/23 P,
angående ett överklagande enligt artikel 56 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som ingavs den 27 november 2023,
Konungariket Spanien, företrätt av M. Morales Puerta, i egenskap av ombud,
klagande,
i vilket de andra parterna är:
Robert Stockdale, Bristol (Förenade kungariket), företrädd av N. de Montigny, avocate,
sökande i första instans,
Europeiska unionens råd, företrätt av M. Bauer och J. Rurarz, båda i egenskap av ombud,
Europeiska kommissionen, företrädd av D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker, T. Lilamand och Y. Marinova, och därefter D. Bianchi, G. Gattinara, L. Hohenecker och Y. Marinova, samtliga i egenskap av ombud,
Europeiska utrikestjänsten, företrädd av S. Marquardt, S. Rodríguez Sánchez-Tabernero och R. Spáč, samtliga i egenskap av ombud,
Europeiska unionens särskilda representant i Bosnien och Hercegovina, företrädd av B. Bajic, i egenskap av ombud, biträdd av E. Raoult, avocate,
svarande i första instans,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden F. Biltgen, domstolens vice ordförande T. von Danwitz (referent) samt domarna I. Ziemele, A. Kumin och S. Gervasoni,
generaladvokat: N. Emiliou,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
och efter att den 18 september 2025 ha hört generaladvokatens förslag till avgörande,
följande
Dom
1
Konungariket Spanien har yrkat att domstolen ska delvis upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 26 juli 2023, Stockdale/rådet m.fl. (T‑776/20, EU:T:2023:422) (nedan kallad den överklagade domen). Genom den domen biföll tribunalen delvis de invändningar om bristande behörighet och rättegångshinder som svarandena i första instans hade framställt mot Robert Stockdales talan. Hans talan avsåg i första hand ett yrkande med stöd av artiklarna 263, 268 och 272 FEUF om för det första att det beslut som Europeiska unionens särskilda representant i Bosnien och Hercegovina (nedan kallad den särskilda representanten) fattade den 17 november 2020, genom vilket den särskilda representanten sade upp hans anställningsavtal från den 31 december 2020 skulle förklaras rättsstridigt och att han skulle tillerkännas ersättning för den skada han påstod sig ha lidit till följd av detta beslut, för det andra att hans avtalsförhållande med den särskilda representanten skulle omkvalificeras till ett avtal om tillsvidareanställning och för det tredje att han skulle tillerkännas ersättning för den skada som han påstod sig ha lidit till följd av att Europeiska unionens råd, Europeiska kommissionen och Europeiska utrikestjänsten inte hade antagit tydliga bestämmelser tillämpliga på hans fall. I andra hand avsåg hans talan ett yrkande om ersättning grundat på unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar, på den grunden att hans anställningsvillkor åsidosatte hans grundläggande rättigheter.
2
Robert Stockdale har i sitt anslutningsöverklagande yrkat att domstolen ska upphäva eller delvis ändra den överklagade domen, i den del tribunalen delvis avvisade hans talan.
Tillämpliga bestämmelser
Stadgan för Europeiska unionens domstol
3
Artikel 50a.1 i stadgan för Europeiska unionens domstol (nedan kallad domstolens stadga) föreskriver följande:
”Tribunalen ska i första instans utöva den behörighet att avgöra tvister mellan unionen och dess anställda, inbegripet tvister mellan å ena sidan alla institutioner, organ eller byråer och å andra sidan deras personal, som tilldelats Europeiska unionens domstol genom artikel 270 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.”
4
Artikel 56 i domstolens stadga föreskriver följande:
”Tribunalens slutliga avgöranden samt avgöranden av den rätten som endast delvis avgör sakfrågan eller som avgör en rättegångsfråga om bristande behörighet eller något annat processhinder får överklagas till domstolen inom två månader efter delgivningen av det avgörande som överklagas.
Varje part som helt eller delvis inte har vunnit bifall till sin talan har rätt att överklaga. …
Med undantag av mål som rör tvister mellan unionen och dess anställda får även medlemsstater och unionsinstitutioner som inte intervenerat i tvisten inför tribunalen överklaga. Dessa medlemsstater och unionsinstitutioner ska i sådana fall ha samma ställning som de medlemsstater och unionsinstitutioner som intervenerat i första instans.”
Beslut (Gusp) 2019/1340
5
Artikel 4 i rådets beslut (Gusp) 2019/1340 av den 8 augusti 2019 om utnämning av Europeiska unionens särskilda representant i Bosnien och Hercegovina (EUT L 209, 2019, s. 10), med rubriken ”Uppdragets genomförande”, föreskrev följande:
”1.   Den särskilda representanten ska under ledning av [unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik] ansvara för uppdragets genomförande.
…
3.   Den särskilda representanten ska nära samordna sitt arbete med Europeiska utrikestjänsten (utrikestjänsten) och dess berörda avdelningar.”
6
Artikel 6 i samma beslut, med rubriken ”Stabens inrättande och sammansättning”, hade följande lydelse:
”1.   Inom ramen för den särskilda representantens uppdrag och de ekonomiska medel som ställts till förfogande, ska den särskilda representanten ansvara för inrättandet av en stab. Staben ska besitta den expertis inom specifika politiska frågor som uppdraget kräver. Den särskilda representanten ska snarast informera rådet och kommissionen om stabens sammansättning.
2.   Medlemsstaterna, unionens institutioner och utrikestjänsten får föreslå att personal ska utstationeras för att arbeta tillsammans med den särskilda representanten. Lönen till utstationerad personal ska då betalas av medlemsstaten, den berörda unionsinstitutionen respektive utrikestjänsten. Experter som medlemsstaterna utstationerar till unionens institutioner eller utrikestjänsten får också placeras hos den särskilda representanten. Internationell kontraktsanställd personal ska vara medborgare i en medlemsstat.
3.   All utstationerad personal ska administrativt lyda under den utsändande medlemsstaten, den utsändande unionsinstitutionen eller utrikestjänsten och ska utföra sina uppgifter och verka till förmån för den särskilda representantens uppdrag.”
Bakgrund till tvisten
7
Punkterna 2–18 i den överklagade domen innehåller en redogörelse för bakgrunden till tvisten. Såvitt är relevant för förevarande förfarande kan denna bakgrund sammanfattas enligt följande.
8
Robert Stockdale är medborgare i Förenade kungariket och har varit ekonomi- och förvaltningschef hos den särskilda representanten.
9
Den 11 mars 2002 antog rådet den gemensamma åtgärden 2002/211/Gusp om utnämning av EU:s särskilda representant i Bosnien och Hercegovina (EGT L 70, 2002, s. 7). Därefter antog rådet olika på varandra följande rättsakter, genom vilka det utan avbrott utsågs en särskild representant med ett tidsbegränsat uppdrag.
10
Den dag då Robert Stockdale väckte sin ovan i punkt 1 nämnda talan, det vill säga den 29 december 2020, var den särskilda representanten utnämnd genom beslut (Gusp) 2019/1340 för perioden 1 september 2019–31 augusti 2021.
11
Robert Stockdale hade rekryterats genom ett första avtal om visstidsanställning som ingicks med den särskilda representanten. Avtalet löpte från och med den 15 februari 2006 och med en giltighetstid som inte kunde överstiga längden på den särskilda representantens uppdrag. Med början den 1 mars 2007 ingick Robert Stockdale 16 stycken på varandra följande visstidsavtal med den särskilda representanten. I artikel 5 i det sista visstidsavtal som Robert Stockdale ingick (nedan kallat det aktuella avtalet) föreskrevs en giltighetstid från och med den 1 september 2019 till och med den 31 augusti 2021.
12
Robert Stockdale undertecknade även 13 stycken trepartsavtal med kommissionen och den särskilda representanten enligt vilka han från och med den 1 juli 2007 utsågs till tillförordnad kontorschef. I dessa avtal föreskrevs att om den särskilda representanten avled eller avgick, eller på grund av en olycka eller sjukdom var förhindrad att utföra sitt uppdrag eller om det finansieringsavtal som hade ingåtts mellan kommissionen och den särskilda representanten upphörde att gälla, skulle Robert Stockdale bli ansvarig för förvaltningen av de medel som anslagits till den särskilda representanten. Det sista av dessa avtal om rollen som tillförordnad kontorschef undertecknades av Robert Stockdale den 7 oktober 2019.
13
Den 24 januari 2020 undertecknade företrädare för unionen och för Förenade kungariket avtalet om Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen (EUT L 29, 2020, s. 7) (nedan kallat utträdesavtalet), som godkändes på Europeiska unionens och Europeiska atomenergigemenskapens vägnar genom rådets beslut (EU) 2020/135 av den 30 januari 2020 om ingående av avtalet om Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utträde ur Europeiska unionen och Europeiska atomenergigemenskapen (EUT L 29, 2020, s. 1).
14
Utträdesavtalet trädde i kraft den 1 februari 2020 i enlighet med dess artikel 185. I artikel 126 i detta avtal fastställdes en övergångsperiod som började löpa den dag då avtalet trädde i kraft och upphörde den 31 december 2020. Enligt artikel 127.6 i samma avtal skulle under övergångsperioden alla hänvisningar till medlemsstaterna i unionsrätten förstås så, att de inbegrep Förenade kungariket.
15
Den 24 juni 2020 skickade Robert Stockdale en skrivelse till den särskilda representanten för att förhöra sig om sina rättigheter och påtala diskriminering för det fall han i slutändan skulle betraktas som övertalig ifall den särskilda representantens kontor flyttades över till unionens delegation i Bosnien och Hercegovina och således till utrikestjänsten. Han påpekade särskilt att det inte föreskrevs något avgångsvederlag eller någon rätt till arbetslöshetsersättning för den särskilda representantens internationella personal, och att det inte heller fanns någon bestämmelse om pensionsavgifter.
16
Den 7 juli 2020 vidarebefordrade den särskilda representanten denna begäran till direktören för kommissionens tjänst för utrikespolitiska instrument och uppgav att Robert Stockdale tog upp frågor om sina anställningsvillkor, särskilt med tanke på att det aktuella avtalet troligen skulle sägas upp med anledning av Förenade kungarikets utträde ur unionen. En enhetschef vid den tjänsten svarade den 13 juli 2020 att tjänsten inte ansvarade för personalfrågor i fråga om personal som hör till den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (Gusp) och rådde den särskilda representanten att rådfråga utrikestjänsten i det avseendet. Hon påpekade även att i den mån Robert Stockdales begäran avsåg de ekonomiska aspekterna, kunde inte något avgångsvederlag betalas ut till honom eller några pensionsavgifter betalas in, enligt bestämmelserna i det aktuella avtalet.
17
Den 15 september 2020 översände den särskilda representanten en skrivelse från Robert Stockdale daterad den 24 juni 2020 till utrikestjänsten.
18
Den 28 september 2020 skrev Robert Stockdale till den särskilda representanten för att den sistnämnde skulle skaffa mer information om möjligheterna för honom att kvarstå i tjänst efter utgången av övergångsperioden. Efter att den särskilda representanten hade vänt sig till kommissionens tjänst för utrikespolitiska instrument, svarade direktören för den tjänsten den 2 oktober 2020 att det inte fanns något undantag för medborgare i Förenade kungariket och att deras avtal skulle upphöra den 31 december 2020.
19
Den 17 november 2020 fattade den särskilda representanten beslut om uppsägning, genom vilket avtalet i fråga sades upp, med en viss uppsägningstid såtillvida att beslutet trädde i kraft den 31 december 2020 (nedan kallat uppsägningsbeslutet).
20
Den 25 november 2020 skrev Robert Stockdale till den särskilda representanten och begärde omprövning av uppsägningsbeslutet.
Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
21
Robert Stockdale väckte, genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 29 december 2020, talan mot rådet, kommissionen, utrikestjänsten och den särskilda representanten och yrkade att tribunalen skulle
–
i första hand, för det första förklara att uppsägningsbeslutet var rättsstridigt, för det andra förplikta svarandena att betala honom 10000 euro i ersättning för ideell skada till följd av detta beslut och för det tredje besluta att han skulle återinsättas i tjänsten eller, i andra hand, förplikta svarandena att betala honom 393850,08 euro i ersättning för ekonomisk skada till följd av beslutet (nedan kallat det första yrkandet), och
–
i första hand, omkvalificera hans avtalsförhållande med den särskilda representanten till ett avtal om tillsvidareanställning och fastställa att svarandena åsidosatt sina avtalsförpliktelser, särskilt skyldigheten att på ett giltigt sätt delge beskedet om uppsägning av ett avtal om tillsvidareanställning (nedan kallat det andra yrkandet), samt
–
i första hand, fastställa att rådet, kommissionen och utrikestjänsten hade behandlat honom på ett diskriminerande sätt under den tid han varit anställd hos den särskilda representanten, beträffande hans lön, pensionsrättigheter och andra förmåner, fastställa att han borde ha rekryterats som tillfälligt anställd av rådet, kommissionen eller utrikestjänsten samt förplikta dem att betala ersättning för den skada som följer av att internationella kontraktsanställda som rekryteras inom ramen för Gusp inte omfattas av anställningsvillkoren för övriga anställda i unionen (nedan kallade anställningsvillkoren) eller ett regelverk motsvarande anställningsvillkoren (nedan kallat det tredje yrkandet), eller
–
i andra hand, förplikta rådet, kommissionen och utrikestjänsten att, på grundval av deras utomobligatoriska skadeståndsansvar, betala honom 400000 euro i ersättning för skada till följd av att de åsidosatt hans grundläggande rättigheter (nedan kallat det fjärde yrkandet).
22
Genom separata inlagor som gavs in till tribunalens kansli den 11 maj 2021 av kommissionen och rådet, den 12 maj 2021 av utrikestjänsten respektive den 30 juni 2021 av den särskilda representanten, framställde de parterna invändningar om rättegångshinder och bristande behörighet och gjorde bland annat gällande att uppsägningsbeslutet och de påstådda oegentligheter som Robert Stockdale hade åberopat inte kunde läggas dem till last.
23
Den 30 augusti 2021 inkom Robert Stockdale med sitt yttrande över invändningarna om rättegångshinder och bristande behörighet och yrkade att de invändningarna skulle ogillas.
24
Tribunalen beslutade med stöd av artikel 130 i sina rättegångsregler att pröva samtliga yrkanden avseende behörighet och rättegångshinder innan den prövade målet i sak.
25
I den överklagade domen biföll tribunalen delvis svarandenas invändningar om rättegångshinder och bristande behörighet.
26
Som framgår av punkt 167 i den överklagade domen förklarade sig tribunalen, beträffande det första yrkandet, dels behörig på grundval av artikel 263 FEUF att pröva kravet på ogiltigförklaring av uppsägningsbeslutet – vilket är ett beslut fattat av en enhet som hör till unionen och som inrättats enligt fördragen, nämligen den särskilda representanten – dels behörig på grundval av artikel 268 FEUF att pröva kraven på ekonomisk ersättning för den ideella och ekonomiska skada som sökanden påstod sig ha lidit till följd av detta beslut. Efter att i punkt 139 i den överklagade domen ha likställt den särskilda representanten med ett unionsorgan som antagit uppsägningsbeslutet, fann tribunalen i punkt 167 i sin dom att dessa yrkanden kunde tas upp till prövning såvitt de avsåg den särskilda representanten men skulle avvisas såvitt de avsåg rådet, kommissionen och utrikestjänsten.
27
Vad däremot beträffar Robert Stockdales yrkande om att tribunalen skulle besluta att han skulle återinsättas i sin tjänst hos den särskilda representanten, framgår det av punkt 168 i den överklagade domen att tribunalen fann sig obehörig, eftersom unionsdomstolen, även i samband med en skadeståndstalan, i princip inte kan utfärda förelägganden gentemot en unionsinstitution, ett unionsorgan eller en unionsbyrå, eftersom detta skulle innebära ett intrång i förvaltningsmyndighetens behörighet.
28
Vad vidare beträffar det andra yrkandet, avvisade tribunalen i punkt 169 i den överklagade domen detta yrkande i sin helhet, på grund av bristande behörighet. Tribunalen påpekade, i punkt 84 i sin dom, att den inte var behörig att pröva ansökan om föreläggande riktat till den särskilda representanten, i egenskap av Robert Stockdales arbetsgivare, vilken syftade till att få hans anställningsavtal omkvalificerat till ett avtal om tillsvidareanställning. Eftersom yrkandet om att tribunalen skulle fastställa att svarandena hade åsidosatt sina avtalsförpliktelser inte hade framställts till stöd för ett yrkande om ogiltigförklaring eller ett yrkande om skadestånd, fann tribunalen att det yrkandet endast skulle anses syfta till en allmän eller principiell förklaring från tribunalens sida, vilket inte omfattas av den behörighet som den har enligt fördragen.
29
Slutligen förklarade sig tribunalen, i punkt 170 i den överklagade domen, med stöd av artikel 268 FEUF vara behörig att pröva det tredje och det fjärde yrkandet om ersättning för den skada som Robert Stockdale påstod sig ha lidit till följd av att inga tydliga bestämmelser tillämpliga på honom hade antagits. Tribunalen fann i punkt 162 i den överklagade domen att all eventuell passivitet vid antagandet av allmänna anställningsvillkor för kontraktsanställda inom Gusp i allmänhet eller hos den särskilda representanten i synnerhet ska tillskrivas rådet. Dessa yrkanden kunde således prövas såvitt de avsåg rådet. Tribunalen påpekade i detta avseende, i punkt 148 i den överklagade domen, att det ankommer på rådet att utforma Gusp och fatta de beslut som behövs för att fastställa och genomföra denna politik på grundval av de allmänna och strategiska riktlinjer som Europeiska rådet har fastställt. Det eventuella antagandet av ett regelverk tillämpligt på kontraktsanställda som har rekryterats inom ramen för Gusp hör till genomförandet av denna politik och omfattas därför av rådets behörighet.
Parternas yrkanden
Yrkandena i huvudöverklagandet
30
Konungariket Spanien har yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen i den del den särskilda representanten ansågs vara svarande såvitt avsåg det första yrkandet från sökanden i första instans, och
–
förklara att det första yrkandet kan tas upp till prövning såvitt avser rådet men inte kan tas upp till prövning såvitt avser den särskilda representanten.
31
Robert Stockdale har yrkat att domstolen ska
–
ta upp Konungariket Spaniens överklagande till prövning, och
–
förplikta svarandena att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande mål om överklagande.
32
Rådet har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rådets rättegångskostnader i förevarande förfarande.
33
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
34
Utrikestjänsten har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet eller, i andra hand, avvisa det, och
–
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
35
Den särskilda representanten har yrkat att domstolen ska
–
avvisa överklagandet eller, under alla omständigheter, ogilla det, och
–
förplikta Konungariket Spanien att ersätta rättegångskostnaderna.
Parternas yrkanden i anslutningsöverklagandet
36
Robert Stockdale har yrkat att domstolen ska
–
delvis upphäva den överklagade domen, och
–
fastställa att det andra yrkandet (av avtalsrättslig karaktär) om ersättning för åsidosättande av arbetsgivarens skyldigheter kan tas upp till prövning,
–
fastställa att det första och det andra yrkandet (av avtalsrättslig karaktär) kan tas upp till prövning avseende samtliga svarande,
–
förklara att lagstiftningsinitiativet och lagstiftningsförfarandet enligt artikel 336 FEUF inte faller utanför Gusp-området,
–
fastställa att det fjärde yrkandet (av utomobligatorisk karaktär) kan tas upp till prövning även i den del det riktar sig mot kommissionen, och
–
förplikta svarandena att ersätta rättegångskostnaderna i förevarande mål och återförvisa målet till tribunalen.
37
Rådet har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, eftersom det i vissa delar inte kan tas upp till prövning och i övriga delar är ogrundat, och
–
förplikta Robert Stockdale att ersätta rådets rättegångskostnader i förevarande förfarande.
38
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
i första hand avvisa överklagandet eller i andra hand ogilla det, samt
–
förplikta Robert Stockdale att ersätta rättegångskostnaderna.
39
Utrikestjänsten och den särskilda representanten har yrkat att domstolen ska
–
i första hand avvisa överklagandet eller i andra hand ogilla det, samt
–
förplikta Robert Stockdale att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av huvudöverklagandet
40
I förevarande fall har Konungariket Spanien, med stöd av artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga, överklagat den överklagade domen, i vilken tribunalen prövade de invändningar om bristande behörighet och rättegångshinder som svarandena i första instans hade framställt mot den talan som Robert Stockdale, tidigare kontraktsanställd hos den särskilda representanten, vilken i första hand avsåg en talan grundad på artiklarna 263, 268 och 272 FEUF och som bland annat syftade till fastställelse av att uppsägningsbeslutet var rättsstridigt och ekonomisk ersättning för den skada som han påstår sig ha lidit till följd av detta beslut, omkvalificering av anställningsavtalet med den särskilda representanten till ett avtal om tillsvidareanställning och förpliktande för svarandena att ersätta den inom- och utomobligatoriska skada som han påstår sig ha lidit.
Parternas argument
41
Konungariket Spanien har preciserat att det, när den överklagade domen meddelades, hade ansökt om att få intervenera i förfarandet vid tribunalen till stöd för Robert Stockdale, men att detta ännu inte hade beviljats.
42
Konungariket Spanien har till stöd för sitt överklagande åberopat två grunder om bestridande av den överklagade domen, avseende att tribunalen fann att den särskilda representanten utgjorde ett organ som var rättsligt skilt från rådet och skulle anses vara svarande med avseende på det första yrkandet från sökanden i första instans.
43
Robert Stockdale anser att överklagandet är välgrundat.
44
Utrikestjänsten och den särskilda representanten anser att överklagandet inte kan tas upp till prövning och att det under alla omständigheter är ogrundat. Kommissionen anser att överklagandet delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundat. Rådet anser att överklagandet är ogrundat.
Domstolens bedömning
45
Enligt artikel 56 första stycket i domstolens stadga får endast tribunalens slutliga avgöranden samt avgöranden av tribunalen som endast delvis avgör sakfrågan eller som avgör en rättegångsfråga om bristande behörighet eller något annat processhinder överklagas till domstolen. Enligt artikel 56 andra stycket i domstolens stadga har varje part som helt eller delvis inte har vunnit bifall till sin talan rätt att överklaga.
46
Enligt artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga får, med undantag av ärenden som rör tvister mellan unionen och dess anställda, även medlemsstater och unionsinstitutioner som inte intervenerat i tvisten inför tribunalen överklaga. Dessa medlemsstater och unionsinstitutioner ska i sådana fall ha samma ställning som de medlemsstater och unionsinstitutioner som intervenerat i första instans.
47
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 41–43 i sitt förslag till avgörande ger artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga medlemsstaterna en utvidgad rätt att överklaga, vilket utgör ett undantag från huvudregeln i andra stycket i samma artikel att endast parter som helt eller delvis inte har vunnit bifall till sin talan och som således har intervenerat vid tribunalen har rätt att överklaga avgöranden som har meddelats av tribunalen och som avslutar förfarandet eller varigenom tribunalen avgör en fråga avseende en invändning om bristande behörighet eller rättegångshinder.
48
Den bestämmelsen begränsar emellertid denna utvidgade rätt så, att vid ”tvister mellan unionen och dess anställda” en medlemsstat eller en unionsinstitution endast får överklaga ett slutligt avgörande om den har intervenerat i förfarandet vid tribunalen (se, analogt, dom av den 5 oktober 2000, rådet/Busacca m.fl., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, punkt 21).
49
Mot denna bakgrund ska det prövas om i förevarande fall huvudöverklagandet av den överklagade domen från Konungariket Spanien ska anses avse en ”tvist mellan unionen och dess anställda” och därför inte kan tas upp till prövning, enligt artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga. Vid denna bedömning ska inte bara bestämmelsens ordalydelse beaktas, utan även sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i.
50
Vad för det första gäller ordalydelsen i artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga, ska det påpekas att begreppet ”tvister mellan unionen och dess anställda” är formulerat i allmänna ordalag och inte hänvisar till något av de rättsmedel som föreskrivs i EUF-fördraget. Den bestämmelsen innehåller närmare bestämt ingen hänvisning till artikel 270 FEUF, varigenom inrättats ett rättsmedel för personalmål som skiljer sig från allmänna rättsmedel, såsom talan om ogiltigförklaring enligt artikel 263 FEUF eller en skadeståndstalan enligt artikel 268 FEUF, jämförda med artikel 340 andra och tredje styckena FEUF.
51
Vad för det andra gäller det sammanhang som artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga ingår i, ska det understrykas att enligt artikel 50a.1 i denna stadga ska ”[t]ribunalen … i första instans utöva behörighet att avgöra tvister mellan unionen och dess anställda, inbegripet tvister mellan å ena sidan alla institutioner, organ eller byråer och å andra sidan deras personal, som tilldelats Europeiska unionens domstol genom artikel 270 [FEUF]”.
52
Av detta följer att artikel 50a.1 i domstolens stadga, som definierar omfattningen av tribunalens behörighet i egenskap av domstol i personalmål, inte bara nämner de tvister som avses i artikel 270 FEUF, det vill säga de som omfattas av tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen och anställningsvillkoren för övriga anställda, utan även samtliga ”tvister mellan å ena sidan alla institutioner, organ eller byråer och å andra sidan deras personal, som tilldelats Europeiska unionens domstol”. Denna bestämmelse kan således inte tolkas så, att den begränsar tribunalens behörighet i egenskap av personaldomstol till tvister som omfattas av artikel 270 FEUF.
53
Under dessa omständigheter kan inte heller artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga genom hänvisningen till ”tvister mellan unionen och dess anställda” anses uteslutande avse tvister som omfattas av artikel 270 FEUF och inte tvister där talan väckts med stöd av artikel 263 eller 268 FEUF. Innebörden och räckvidden av begreppet ”tvister mellan unionen och dess anställda”, som förekommer såväl i artikel 50a.1 som i artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga, kan nämligen inte variera inom denna rättsakt beroende på i vilken bestämmelse begreppet används. Det ska dessutom påpekas att räckvidden av detta begrepp i artikel 270 FEUF begränsas av orden ”inom de gränser och på de villkor som fastställs i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i unionen”, vilket innebär att samma begrepp måste ha en vidare räckvidd när det används utan att någon sådan begränsning fastställs, såsom är fallet med artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga. Av detta följer att sett till det sammanhang som sistnämnda bestämmelse ingår i kan tillämpningsområdet för nämnda bestämmelse inte vara begränsat till tvister som omfattas av artikel 270 FEUF.
54
Det ska också erinras om att, vad gäller avgränsningen av domstolens behörighet och rättsmedel i dels artikel 270 FEUF, dels artiklarna 263 och 268 FEUF, har domstolen upprepade gånger slagit fast att artikel 270 FEUF ger unionsdomstolen materiell behörighet att avgöra tvister som har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan tjänstemän eller andra anställda och unionens institutioner (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2015, Omprövning Missir Mamachi di Lusignano/kommissionen, C‑417/14 RX-II, EU:C:2015:588, punkt 41, och dom av den 5 maj 2022, kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/20 P, EU:C:2022:349, punkt 41).
55
Det följer således av fast rättspraxis att unionsdomstolen är behörig att avgöra alla tvister mellan en tjänsteman eller annan anställd och den unionsinstitution som denne tillhör, även om det rör sig om en skadeståndstalan, när tvisten har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan den berörda personen och denna institution (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2015, Omprövning Missir Mamachi di Lusignano/kommissionen, C‑417/14 RX-II, EU:C:2015:588, punkterna 38 och 42).
56
Unionsdomstolens materiella behörighet enligt artikel 270 FEUF är således knuten till den aktuella tvistens ursprung, såsom detta definierats i punk 54 ovan, och inte till den rättsliga grund som kan ge upphov till en rätt till ersättning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2015, Missir Mamachi di Lusignano/kommissionen, C‑417/14 RX-II, EU:C:2015:588, punkt 50, och dom av den 5 maj 2022, kommissionen/Missir Mamachi di Lusignano, C‑54/40 P, EU:C:2022:349, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
57
För det tredje bekräftas även den tolkning som gjorts i punkt 53 ovan av målet och syftet med undantaget för personalmål i artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga, eftersom detta uteslutande bland annat grundar sig på att tvister om personalfrågor är av individuell karaktär och endast kan leda till ogiltigförklaring av individuella beslut (se, analogt, dom av den 5 oktober 2000, rådet/Busacca m.fl., C‑434/98 P, EU:C:2000:546, punkt 23) eller till ersättning för skada som tjänstemän eller andra anställda vid unionens institutioner och organ har lidit.
58
Såsom generaladvokaten påpekat i punkt 42 i sitt förslag till avgörande syftar den utvidgade rätten att överklaga för institutionerna och medlemsstaterna till att göra det möjligt för sådana privilegierade parter att i sin egenskap av ”rättens väktare” vända sig till domstolen för att bibehålla en enhetlig rättspraxis också när parterna i ett mål vid tribunalen har godtagit tribunalens dom. Eftersom tvister om personalfrågor, såsom erinrats om i punkten ovan, är av individuell karaktär, omfattas en eventuell talan som väcks av en institution eller en medlemsstat inte av detta syfte. Lagstiftaren har således uttryckligen avstått från att säkerställa att detta syfte uppnås genom att inte tillerkänna institutionerna och medlemsstaterna denna utvidgade rättighet, vilket begränsar deras överklagandemöjligheter till vad som föreskrivs i artikel 56 andra stycket i domstolens stadga.
59
När det gäller tvister av samma slag som rör frågor av individuell karaktär, finns det inte något skäl som motiverar att en utvidgad rätt att överklaga för medlemsstaterna eller unionsinstitutionerna enligt artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga och därigenom intervenera i tvister som rör anställda som omfattas av Gusp, såsom den som är aktuell i förevarande mål, trots att de inte tillerkänns en sådan rätt i tvister som rör tjänstemän eller andra anställda i unionen som väcker talan med stöd av artikel 270 FEUF.
60
Detta gäller i än högre grad som artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga, såtillvida som den inför ett undantag från huvudregeln i andra stycket i samma artikel, enligt vilken endast parter som har intervenerat vid tribunalen har rätt att överklaga tribunalens avgöranden, inte kan tolkas extensivt.
61
I förevarande fall ska det påpekas att förevarande tvist, inte bara i den del den avser att uppsägningsbeslutet är rättsstridigt, utan även i den del den syftar till att erhålla ekonomisk ersättning för den skada som Robert Stockdale påstår sig ha lidit till följd av detta beslut, omkvalificeringen av avtalsförhållandet till ett avtal om tillsvidareanställning samt ersättning för inom- och utomobligatorisk skada, har sitt ursprung i anställningsförhållandet mellan honom och den särskilda representanten.
62
Förevarande tvist ska således i sin helhet anses ha sitt ursprung i detta anställningsförhållande, eftersom denna tvist, såväl i den del den avser lagenligheten av uppsägningen av det aktuella anställningsavtalet som den ekonomiska ersättningen för den skada som den påstår sig ha lidit till följd av uppsägningen, kan föranleda unionsdomstolen att göra bedömningar avseende nämnda anställningsförhållande.
63
I förevarande fall är det för övrigt uppenbart att Robert Stockdales yrkanden, som grundar sig på artiklarna 263, 268 och 272 FEUF, avser ett beslut av individuell karaktär.
64
Av det ovan anförda följer att förevarande tvist ska anses utgöra ”en tvist mellan unionen och en av dess anställda” i den mening som avses i artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga.
65
Denna slutsats påverkas inte av det argument som framförts av rådet, kommissionen och utrikestjänsten som svar på domstolens skriftliga fråga, enligt vilket förevarande tvist inte helt enkelt och uteslutande kan likställas med en tvist ”mellan unionen och dess anställda” i den mening som avses i artikel 56 tredje stycket i domstolens stadga, eftersom saken i målet går utöver denna definition och även avser institutionella aspekter. Varken en bokstavstolkning eller en teleologisk tolkning av denna bestämmelse gör det nämligen möjligt att låta räckvidden av tolkningen av undantaget avseende ”tvister mellan unionen och dess anställda” i denna bestämmelse bero på arten av de rättsfrågor som uppkommit i tvisten i fråga.
66
Konungariket Spaniens överklagande ska följaktligen avvisas.
Anslutningsöverklagandet
Parternas argument
67
Till stöd för sitt anslutningsöverklagande har Robert Stockdale upprepat de fyra yrkandena såsom de redovisas i den överklagade domen, dock utan att precisera de grunder som ligger till grund för dem.
68
Vad avser det första yrkandet har han gjort gällande att tribunalen gjorde en felaktig rättstillämpning vid tolkningen av artiklarna 4 och 6 i beslut 2019/1340, jämförda med artiklarna 28.1 och 33 FEU, genom att betrakta den särskilda representanten som en Gusp-enhet med talerätt och som ensam svarande avseende det första yrkandet. Enligt Robert Stockdale kan Europeiska unionens särskilda representanter varken likställas institutioner eller enheter som är juridiska personer och kan därför inte med giltig verkan betecknas som ”unionens organ eller byråer” och behandlas på samma sätt som andra Gusp-enheter, vilka åtminstone tillerkänns partsbehörighet.
69
Vad gäller det andra yrkandet har Robert Stockdale bland annat bestritt tribunalens bedömning att detta yrkande avsåg dels ett konstaterande med karaktär av fastställelse, dels ett föreläggande som inte kunde tas upp till prövning på grund av att tribunalen inte var behörig att meddela det. Enligt Robert Stockdale borde tribunalen ha slagit fast att skadeståndsyrkandena till följd av de avtalsbrott som åberopats till stöd för detta yrkande kunde tas upp till prövning med stöd av artikel 268 FEUF.
70
När det gäller det tredje yrkandet har Robert Stockdale ifrågasatt tribunalens bedömning av anställningsvillkoren för internationell kontraktsanställd personal som rekryterats av den särskilda representanten, vilka enligt honom borde ha antagits med stöd av artikel 336 FEUF.
71
Vad gäller det fjärde yrkandet har han bestritt tribunalens bedömning av yrkandet om att institutionerna ska förpliktas att betala skadestånd på grundval av unionens utomobligatoriska skadeståndsansvar.
72
Kommissionen, utrikestjänsten och den särskilda representanten anser att överklagandet inte kan tas upp till prövning och att det under alla omständigheter är ogrundat. Rådet anser att anslutningsöverklagandet delvis inte kan tas upp till prövning och delvis är ogrundat.
Domstolens bedömning
73
Enligt artiklarna 176, 178.1 och 178.3 i domstolens rättegångsregler får parter i det aktuella målet vid tribunalen, som har ett intresse av att överklagandet bifalls, avvisas eller ogillas, inge ett anslutningsöverklagande, vilket ska ges in genom en separat handling, som ska vara åtskild från svarsskrivelsen och vars yrkanden avser upphävandet, helt eller delvis, av tribunalens avgörande, med stöd av andra grunder och argument än de som åberopats i svarsskrivelsen.
74
I motsats till vad kommissionen och den särskilda representanten har gjort gällande i sina inlagor som svar på anslutningsöverklagandet, gav Robert Stockdale tillsammans med sin svarsskrivelse efter delgivningen av Konungariket Spaniens överklagande, in ett anslutningsöverklagande genom separat handling.
75
Enligt artikel 178.3 i domstolens rättegångsregler ska det dock genom åberopade grunder och argument avseende rättsliga omständigheter i detalj anges på vilka punkter som anslutningsklaganden anser att tribunalens avgörande är felaktigt.
76
Enligt fast rättspraxis ska det i ett överklagande, inbegripet ett anslutningsöverklagande, klart anges på vilka punkter som ifrågasätts i den dom som det yrkas upphävande av samt de rättsliga grunder som särskilt åberopas till stöd för detta yrkande. Även om överklagandet gör det möjligt att identifiera den kritiserade punkten i den överklagade domen, kan det inte tas upp till prövning om argumentationen inte är tillräckligt klar och precis för att domstolen ska kunna utföra sin lagenlighetsprövning. När de väsentliga omständigheter som grunden bygger på inte framgår på ett tillräckligt konsekvent och begripligt sätt av ordalydelsen i överklagandet, som i detta hänseende har formulerats på ett oklart och tvetydigt sätt, kan domstolen inte företa sin lagenlighetsprövning utan att riskera att döma utöver vad parterna yrkat (ultra petita) (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 september 2011, Arkema/kommissionen, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, punkt 61 och där angiven rättspraxis, och dom av den 23 mars 2023, PV/kommissionen, C‑640/20 P, EU:C:2023:232, punkt 200 och där angiven rättspraxis).
77
Inte heller argument som endast upprepar eller ordagrant återger de argument som framförts vid tribunalen kan tas upp till sakprövning, utan att det anges på vilket sätt tribunalen skulle ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att underkänna dem. Ett sådant överklagande uppfyller inte de krav på motivering som följer av artikel 256 FEUF, artikel 58 första stycket i domstolens stadga och artikel 168.1 d i domstolens rättegångsregler. Ett sådant överklagande utgör nämligen endast en begäran om omprövning av den ansökan som getts in till tribunalen, vilket faller utanför domstolens behörighet (se, i detta avseende, dom av den 3 mars 2022, WV/Europeiska utrikestjänsten, C‑171/20 P, EU:C:2022:154, punkt 86 och där angiven rättspraxis).
78
Domstolen konstaterar att den argumentation som åberopats till stöd för förevarande anslutningsöverklagande inte uppfyller de krav som erinras om i punkterna 76 och 77 ovan, vilket hindrar domstolen från att företa sin lagenlighetsprövning.
79
Såsom svarandena med rätta har påpekat identifierar nämligen många av de argument som anförts till stöd för anslutningsöverklagandet inte vilka punkter i den överklagade domen vilkas lagenlighet ifrågasätts, utan de är formulerade i mycket allmänna ordalag och är begränsade till att upprepa argument som framförts i första instans eller till att kritisera motparternas ståndpunkter i första instans, vilket strider mot artikel 178.3 i domstolens rättegångsregler. De övriga argumenten är oklara, eftersom de inte innehåller några slutsatser eller gör det möjligt att identifiera de delar av den överklagade domen i vilka tribunalen påstås ha gjort en felaktig rättstillämpning.
80
Detta gäller i synnerhet de inledande redogörelserna och resonemanget avseende det första yrkandet, vilka delvis är oklara och delvis irrelevanta för överklagandet, eftersom de inskränker sig till att bestrida ståndpunkter som framförts av andra parter under förfarandet i första instans och till att upprepa argument som redan framförts inför tribunalen, utan att exakt ange den felaktiga rättstillämpning som tribunalen påstås ha gjort sig skyldig till genom att underkänna dem. Robert Stockdale har vidare inte, genom att allmänt åberopa att Europeiska unionens särskilda representanter inte är juridiska personer, uppfyllt kravet på att på ett tillräckligt precist sätt lägga fram väsentliga omständigheter för att visa att tribunalen gjorde en felaktig tolkning av artiklarna 4 och 6 i beslut 2019/1340, jämförda med artiklarna 28.1 och 33 FEU, för att betrakta den särskilda representanten som en självständig enhet som kan föra talan inför domstolar och som den svarande som ska svara på det första yrkandet.
81
Vad gäller de argument som anförts inom ramen för det andra yrkandet konstaterar domstolen även att Robert Stockdale inte har redogjort för de väsentliga omständigheterna på ett tillräckligt klart och precist sätt för att uppfylla de krav som anges i punkt 76 ovan.
82
Detsamma gäller för samtliga resonemang som hänför sig till det tredje och det fjärde yrkandet, beträffande vilka Robert Stockdale inte heller har preciserat vilka punkter i den överklagade domen som han avser att bestrida.
83
Mot bakgrund av det ovan anförda uppfyller anslutningsöverklagandet inte de krav som följer av artikel 178.3 i domstolens rättegångsregler och ska följaktligen avvisas.
Rättegångskostnader
84
Enligt artikel 138.1 i domstolens rättegångsregler, som enligt artikel 184.1 i rättegångsreglerna ska tillämpas i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
85
Rådet, kommissionen, utrikestjänsten och den särskilda representanten i Bosnien och Hercegovina har yrkat att Konungariket Spanien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket Spanien har tappat målet såvitt avser huvudöverklagandet, ska deras yrkande bifallas såvitt avser huvudöverklagandet.
86
Rådet, kommissionen, utrikestjänsten och den särskilda representanten i Bosnien och Hercegovina har yrkat att Robert Stockdale ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Robert Stockdale har tappat målet såvitt avser anslutningsöverklagandet, ska deras yrkande bifallas såvitt avser anslutningsöverklagandet.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Huvudöverklagandet från Konungariket Spanien avvisas.
2)
Robert Stockdales anslutningsöverklagande avvisas.
3)
Konungariket Spanien ska ersätta rättegångskostnaderna avseende huvudöverklagandet.
4)
Robert Stockdale ska ersätta rättegångskostnaderna avseende anslutningsöverklagandet.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.