62024CO0235
DOMSTOLENS BESLUT (första avdelningen)
17 juli 2024 (
*1
)
”Begäran om förhandsavgörande – Brådskande mål om förhandsavgörande – Straffrättsligt samarbete – Ömsesidigt erkännande av brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom en annan medlemsstat – Rambeslut 2008/909/RIF – Artikel 53.2 i domstolens rättegångsregler – Artikel 267 FEUF – Begreppet domstol – Förfarandet för ny prövning på ministerns begäran – Uppenbart att begäran om förhandsavgörande ska avvisas”
I mål C‑235/24 PPU [Niesker] (
i
),
angående en begäran om förhandsavgörande enligt artikel 267 FEUF, framställd av den särskilda avdelningen vid Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Appellationsdomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederländerna) genom beslut av den 29 mars 2024, som inkom till domstolen den 2 april 2024, i målet
S.A.H.
ytterligare deltagare i rättegången:
Openbaar Ministerie,
meddelar
DOMSTOLEN (första avdelningen)
sammansatt av avdelningsordföranden A. Arabadjiev samt domarna T. von Danwitz (referent), P.G. Xuereb, A. Kumin och I. Ziemele,
generaladvokat: M. Campos Sánchez-Bordona,
justitiesekreterare: A. Calot Escobar,
efter det skriftliga förfarandet,
med beaktande av de yttranden som avgetts av:
–
S.A.H., genom T. de Boer och F. Dölle, advocaten,
–
Openbaar Ministerie, genom A.K. Kooij, H.J. Lambers och V. Smink,
–
Nederländernas regering, genom M.K. Bulterman och A. Hanje, båda i egenskap av ombud,
–
Europeiska kommissionen, genom H. Leupold, F. van Schaik och J. Vondung, samtliga i egenskap av ombud,
med hänsyn till beslutet, efter att ha hört generaladvokaten, att i enlighet med artikel 53.2 i domstolens rättegångsregler avgöra målet genom särskilt uppsatt beslut som är motiverat,
följande
Beslut
1
Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 267 FEUF, artiklarna 6, 8 och 9 i rådets rambeslut 2008/909/RIF av den 27 november 2008 om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (EUT L 327, 2008, s. 27), samt artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan).
2
Begäran har framställts inom ramen för ett förfarande för ny prövning på begäran av Minister van Veiligheid en Justitie (Nederländernas justitie- och säkerhetsminister) (nedan kallad ministern), av en bedömning som gjorts av den särskilda avdelningen vid Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Appellationsdomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederländerna) (nedan kallad den särskilda avdelningen) den 18 januari 2019 angående erkännande, verkställighet och anpassning i Nederländerna av ett fängelsestraff som S.A.H. ådömts i Sverige.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätten
3
I artikel 6 i rambeslut 2008/909, med rubriken ”Underrättelse till den dömda personen och dennes inställning”, föreskrivs följande:
”1.   Utan att det påverkar tillämpningen av punkt 2, får en dom tillsammans med ett intyg endast överlämnas till den verkställande staten för erkännande och verkställighet av påföljden med den dömda personens samtycke i enlighet med den utfärdande statens lagstiftning.
2.   Den dömda personens samtycke ska inte krävas, när domen tillsammans med intyget översänds
…
c)
till den medlemsstat till vilken den dömda personen har flytt eller på annat sätt återvänt på grund av ett stundande straffrättsligt förfarande mot honom eller henne i den utfärdande staten eller efter en fällande dom i den utfärdande staten.
3.   I alla de fall där den dömda personen fortfarande befinner sig i den utfärdande staten ska denne ges tillfälle att muntligen eller skriftligen uttrycka sin inställning. Om den utfärdande staten anser det nödvändigt på grund av den dömda personens ålder eller fysiska eller psykiska tillstånd, ska hans eller hennes juridiska ombud ges tillfälle att yttra sig.
Den dömda personens uppfattning ska beaktas när frågan om översändande av domen tillsammans med intyget avgörs. Om personen har använt sig av den möjlighet som föreskrivs i denna punkt, ska den dömda personens inställning översändas till den verkställande staten, särskilt med hänsyn till artikel 4.4. Om den dömda personen har framfört sin uppfattning muntligen, ska den utfärdande staten se till att den verkställande staten har tillgång till den skriftliga uppteckningen av denna.
4.   Den behöriga myndigheten i den utfärdande staten ska underrätta den dömda personen, på ett språk som han eller hon förstår, om att den har beslutat att översända domen tillsammans med intyget med hjälp av det standardformulär för underrättelse som anges i bilaga II. Om den dömda personen befinner sig i den verkställande staten när detta beslut fattas, ska formuläret översändas till den verkställande staten, som ska underrätta den dömda personen om detta.
…”
4
I artikel 8 i rambeslutet, med rubriken ”Erkännande av domen och verkställighet av påföljden”, föreskrivs följande:
”1.   Den behöriga myndigheten i den verkställande staten ska erkänna en dom som har översänts i enlighet med artikel 4 och i enlighet med förfarandet i artikel 5 och omedelbart vidta alla nödvändiga åtgärder för verkställighet av påföljden, såvida inte denna myndighet beslutar att åberopa något av skälen för att vägra erkännande eller verkställighet enligt artikel 9.
2.   Om påföljdens längd är oförenlig med den verkställande statens lagstiftning, får den behöriga myndigheten i den verkställande staten endast besluta att anpassa påföljden om påföljden överstiger det strängaste straff som föreskrivs för liknande brott enligt den nationella lagstiftningen. Den anpassade påföljden får inte understiga det strängaste straff som föreskrivs för liknande brott enligt den verkställande statens nationella lagstiftning.
3.   Om påföljdens art är oförenlig med den verkställande statens lagstiftning, får den behöriga myndigheten i den verkställande staten anpassa påföljden till ett straff eller en åtgärd som i dess egen lagstiftning föreskrivs för liknande brott. Ett sådant straff eller en sådan åtgärd ska så nära som möjligt motsvara den påföljd som dömts ut i den utfärdande staten och påföljden får därför inte omvandlas till bötesstraff.
4.   Den anpassade påföljden får inte i förhållande till sin art eller längd vara strängare än den påföljd som utdömts i den utfärdande staten.”
5
Artikel 9 i rambeslutet, med rubriken ”Skäl för att inte erkänna en dom och verkställa en påföljd”, har följande lydelse:
”1.   Den behöriga myndigheten i den verkställande staten får vägra att erkänna domen och verkställa påföljden, om
…
k)
den påföljd som ådömts omfattar en åtgärd som innebär psykiatrisk vård eller hälso- och sjukvård eller annan frihetsberövande åtgärd som, trots artikel 8.3, inte kan verkställas av den verkställande staten i enlighet med dess rättssystem eller hälso- och sjukvårdssystem,
…”
Nederländsk rätt
6
I artikel 2:11 i Wet wederzijdse erkenning en tenuitvoerlegging vrijheidsbenemende en voorwaardelijke sancties (lagen om ömsesidigt erkännande och verkställighet av påföljder i form av fängelsestraff och villkorliga straff) av den 12 juli 2012 (Stb. 2012, nr 333) (nedan kallad WETVVS), varigenom rambeslut 2008/909 införlivats med nederländsk rätt, i den lydelse som är tillämplig på det nationella målet, föreskrivs följande:
”1.   Ministern ska översända domstolsavgörandet och intyget till generaladvokaten hos åklagarmyndigheten vid Appellationsdomstolen, såvida det inte omedelbart står klart för ministern att det finns skäl att vägra att erkänna domstolsavgörandet.
2.   Generaladvokaten ska omedelbart överlämna domstolsavgörandet och intyget till den [särskilda avdelning] som avses i artikel 67 i Wet op de rechterlijke organisatie [(lagen om rättsväsendets organisation)]. Generaladvokaten ska lämna eventuella synpunkter på de ovannämnda handlingarna till den [särskilda avdelningen] inom fjorton dagar från den dag då han eller hon mottagit handlingarna.
3.   Den [särskilda avdelningen] ska besluta
a.
om det finns skäl att vägra erkännandet av domstolsavgörandet i enlighet med artikel 2:13 punkt 1,
b.
om det fängelsestraff som ska verkställas har utdömts för en gärning som även är straffbar enligt nederländsk lag och, om så är fallet, vilken gärning det rör sig om,
c.
vilken anpassning av det utdömda fängelsestraffet som punkterna 4 eller 5 ger anledning till.
4.   Om längden på det fängelsestraff som utdömts överstiger det strängaste straffet enligt nederländsk lagstiftning för det aktuella brottet, ska fängelsestraffets längd minskas till detta strängaste straff.
5.   Om arten av det utdömda fängelsestraffet är oförenligt med nederländsk rätt, ska straffet ersättas med en påföljd eller åtgärd som föreskrivs i nederländsk rätt och som i möjligaste mån motsvarar det fängelsestraff som utdömts i den utfärdande medlemsstaten.
6.   Den anpassning som avses i punkterna 4 eller 5 får under inga omständigheter leda till att det utdömda fängelsestraffet skärps.
7.   Den [särskilda avdelningen] ska inom sex veckor från det att den mottagit domstolsavgörandet och intyget översända till ministern den skriftliga och motiverade bedömning som den gjort i enlighet med punkt 3.”
7
I artikel 2:12 WETVVS föreskrivs följande:
”1.   Ministern ska besluta om erkännande av domstolsavgörandet med beaktande av den [särskilda avdelningens] bedömning.
…”
8
I artikel 2:13 i samma lag föreskrivs följande:
”1.   Erkännande av domstolsavgörandet ska vägras om
…
i.
den utdömda påföljden avser en frihetsberövande åtgärd inom hälso- och sjukvårdsområdet som inte kan verkställas enligt nederländsk rätt eller inom ramen för det nederländska rättssystemet för hälso- och sjukvård.
2.   Erkännande av domstolsavgörandet får inte vägras med stöd av punkt 1 a, b, e och i så länge som den behöriga myndigheten i den utfärdande medlemsstaten inte har haft möjlighet att lämna upplysningar i detta avseende.”
9
I artikel 2:14 WETVVS föreskrivs följande:
”1.   Erkännande av domstolsavgörandet får vägras om
a.
den gärning för vilken fängelsestraffet har utdömts
1°. anses helt eller delvis ha begåtts på nederländskt territorium eller utanför Nederländerna ombord på ett nederländskt fartyg eller luftfartyg, eller
2°. ha begåtts utanför den utfärdande medlemsstatens territorium, medan det enligt nederländsk rätt inte är möjligt att väcka åtal om gärningen har begåtts utanför Nederländerna,
b.
det vid mottagandet av domstolsavgörandet återstår mindre än sex månader av verkställigheten av det utdömda fängelsestraffet.
2.   Erkännande av domstolsavgörandet får inte vägras med stöd av punkt 1 a så länge som den behöriga myndigheten i den utfärdande medlemsstaten inte har getts tillfälle att lämna upplysningar i detta avseende.”
10
Artikel 67 i lagen om rättsväsendets organisation har följande lydelse:
”1.   Kollegiet med ansvar för förvaltningen av Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden [(Appellationsdomstolen i Arnhem-Leeuwarden)] bildar en kollegial avdelning …. Avdelningens sammansättning bestäms av kollegiet med ansvar för förvaltningen.
2.   Avdelningen ansvarar också för de uppgifter som denne anförtrotts … i enlighet med artikel 2:11 punkt 3 och artikel 2:27 … [WETVVS]. …”
Det nationella målet och tolkningsfrågorna
11
S.A.H., som är irakisk medborgare, bor sedan år 1996 i Nederländerna och beviljades permanent uppehållstillstånd år 2001.
12
Göta Hovrätt (Sverige) dömde honom i en dom av den 26 februari 2015 för olaga vapeninnehav, olaga hot, ofredande och grov misshandel. Göta Hovrätt fann att S.A.H. på grund av sin psykiska störning inte kunde hållas ansvarig för gärningarna och dömde honom till en frihetsberövande åtgärd, nämligen rättspsykiatrisk vård utan tidsbestämning och med särskild utskrivningsprövning.
13
Eftersom den berörda personen hade begärt att verkställigheten av denna åtgärd skulle överföras till Nederländerna, begärde de svenska myndigheterna att ministern skulle erkänna och verkställa denna dom och översände därefter till ministern domen och det intyg som avses i artikel 4 i rambeslut 2008/909.
14
I enlighet med artikel 2:11 WETVVS översändes dessa handlingar till den särskilda avdelningen, som den 18 januari 2019 bland annat fann att den frihetsberövande åtgärden mot S.A.H. skulle anpassas och ändrade den till tvångsvård på institution utan tidsbestämning.
15
Den 18 februari 2019 erkände ministern, i egenskap av behörig myndighet i den mening som avses i rambeslut 2008/909 och med beaktande av den särskilda avdelningens bedömning, domen av den 18 januari 2019. Den frihetsberövande åtgärden anpassades till tvångsvård och den dömda personen placerades på en rättspsykiatrisk klinik i Nederländerna.
16
Genom beslut av den 6 augusti 2020 återkallade Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (statssekreterare med ministerlika befogenheter för justitie- och säkerhetsfrågor) med retroaktiv verkan den 29 augusti 2014 uppehållstillståndet och förklarade S.A.H. icke önskvärd i Nederländerna.
17
S.A.H. väckte en civilrättslig talan i vilken han bestred lagenligheten i ministerns beslut om erkännande av den 18 februari 2019. Han anförde bland annat att det förfarande som ledde fram till bedömningen av den 18 januari 2019 inte uppfyllde kraven i artikel 47 i stadgan. Genom dom av den 5 september 2023 biföll Gerechtshof Den Haag (Appellationsdomstolen i Haag, Nederländerna) den civilrättsliga talan och ålade ministern att ompröva sitt beslut.
18
Genom skrivelse av den 15 september 2023 begärde ministern att den särskilda avdelningen skulle göra en ny prövning inom ramen för ett förfarande som uppfyllde dessa krav.
19
Med anledning av denna begäran sammankallade den särskilda avdelningen ett informellt möte den 12 januari 2024, till vilket S.A.H:s advokater och åklagarmyndighetens ombud var inbjudna.
20
Den särskilda avdelningen beskriver det förfarande som denne inleder på följande sätt. Ministern begär att den särskilda avdelningen, genom generaladvokaten, ska göra en bedömning som är begränsad till huruvida det föreligger skäl för att vägra obligatoriskt erkännande enligt WETVVS, huruvida gärningarna är straffbara i Nederländerna och om det finns behov av att anpassa den påföljd eller frihetsberövande åtgärd som har utdömts i en annan medlemsstat. Den särskilda avdelningen tillägger att ministerns beslut inte kan överklagas. Denna avdelning kan emellertid ta emot en begäran om ny prövning på ministerns begäran, antingen till följd av ett klagomål från den dömda personen till ministern eller till följd av en civilrättslig talan som väckts av denna person, såsom i förevarande fall.
21
I detta sammanhang undrar den särskilda avdelningen, om den kan betraktas som en ”domstol”, i den mening som avses i artikel 267 FEUF, som kan begära förhandsavgörande från EU-domstolen. Den särskilda avdelningen har i detta avseende angett att den hittills har ansett att den inte kan betraktas som domstol och att även utvärderingsrapporten om Nederländerna av den 2 december 2022, som utarbetats inom ramen för den 9:e omgången av ömsesidiga utvärderingar om rättsliga instrument för ömsesidigt erkännande i fråga om restriktiva eller frihetsberövande åtgärder, som samordnats av Europeiska unionens råd (13190/1/22 REV 1), har kommit fram till denna slutsats. Det framgår emellertid av förarbetena till den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet att den nederländska lagstiftaren har velat ha ett domstolsavgörande rörande rättsfrågorna i artikel 8.2–8.4 och artikel 9 i rambeslut 2008/909.
22
Den särskilda avdelningen anser vidare att frågan huruvida det förfarande som inletts vid den kan betecknas som kontradiktoriskt är avgörande – samtidigt som den anger att avdelningen är inrättad enligt lag– är av stadigvarande karaktär, tillämpar rättsregler, är oavhängig och beaktar den dömda personens argument. Även om den särskilda avdelningens bedömning är begränsad till ett antal punkter, är den i övrigt av tvingande art.
23
Den särskilda avdelningen vill dessutom få klarhet i huruvida den rättsliga bedömning som den gör enligt artikel 2:11 WETVVS omfattas av tillämpningsområdet för unionsrätten eller huruvida det rör sig om ett fall som regleras av unionsrätten och, om så är fallet, huruvida möjligheten att begära ny prövning inom ramen för ett skriftligt förfarande, såsom utvecklats i praktiken, uppfyller kraven i artikel 47 i stadgan. Slutligen önskar den särskilda avdelningen få närmare upplysningar om möjligheterna att anpassa en frihetsberövande åtgärd som är tillåten enligt rambeslut 2008/909.
24
Mot denna bakgrund beslutade den särskilda avdelningen att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1.
Ska begreppet domstol, i den mening som avses i artikel 267 FEUF jämförd med artikel 8.2–[8.]4 och artikel 9 i rambeslut [2008/909], tolkas så, att det även omfattar en för ändamålet utsedd nationell domstol – som inte är den behöriga myndighet som avses i artikel 8.1 i rambeslutet – som i ett skriftligt förfarande i princip utan den dömda personens medverkan uteslutande prövar de rättsfrågor som avses i artikel 8.2–[8.]4 och artikel 9 i rambeslutet?
2.
Ska artikel 47 i stadgan tolkas så, att när det vid ett sådant förfarande för erkännande som avses i rambeslut [2008/909] ska göras en bedömning av de faktorer som avses i artikel 8.2–[8.]4 och artikel 9 i detta beslut, och bedömningen har anförtrotts en för ändamålet utsedd nationell domstol i den verkställande staten, måste den dömda personen utöver möjligheten att uttrycka sin inställning i den utfärdande staten enligt artikel 6.3 i [rambeslutet] även ha tillgång ett effektivt rättsmedel i den verkställande staten?
För det fall att denna fråga ska besvaras jakande:
3.
Ska artikel 47 i stadgan mot bakgrund av rambeslut [2008/909] tolkas så, att det vad gäller tillgången till ett effektivt rättsmedel i den verkställande staten är tillräckligt att den dömda personen kan yttra sig skriftligen, antingen före domen och beslutet om erkännande eller efter det att beslutet om erkännande har fattats i form av en ny prövning av den ursprungliga domen?
och
4.
Ska artikel 47 i stadgan mot bakgrund av rambeslut [2008/909] tolkas så, att en dömd person som inte har tillräckliga ekonomiska medel och som behöver hjälp för att faktiskt kunna utnyttja möjligheten att få sin sak prövad inför domstol ska beviljas rättshjälp i den verkställande staten, även om detta inte föreskrivs i lag?
5.
Ska kriteriet i artikel 8.3 i rambeslut [2008/909] tolkas så, att det vid ändring av påföljden eller åtgärden på grund av att påföljdens art är oförenlig med den verkställande statens lagstiftning, ska göras en bedömning av vilken åtgärd som med all sannolikhet skulle ha utfärdats av domstolen i den verkställande staten om rättegången hade hållits i den verkställande staten eller ska det, i förekommande fall genom att begära kompletterande upplysningar, göras en bedömning av den faktiska efterlevnaden av åtgärden i den utfärdande staten?
6.
På vilket sätt och i vilken utsträckning ska utvecklingen och uppgifter från tiden efter beslutet om erkännande beaktas vid den verkställande statens eventuella nya prövning av förbudet mot straffskärpning i artikel 8.4 i rambeslut 2008/909?”
Förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande
25
Den särskilda avdelningen har ansökt om att förevarande begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt det förfarande för brådskande mål som föreskrivs i artikel 23a första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol och artikel 107 i domstolens rättegångsregler.
26
Till stöd för sin ansökan har den särskilda avdelningen påpekat att S.A.H. sitter frihetsberövad och att svaret på frågorna kunde leda till att frihetsberövandet upphör.
27
Det ska i detta hänseende inledningsvis erinras om att denna begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av rambeslut 2008/909, som omfattas av avdelning V i tredje delen i EUF-fördraget om ett område med frihet, säkerhet och rättvisa. Begäran om förhandsavgörande kan följaktligen handläggas enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande.
28
Vidare, vad gäller villkoret att målet ska vara brådskande, är detta villkor bland annat uppfyllt när den berörda personen i det nationella målet för närvarande är frihetsberövad och utgången i det nationella målet är avgörande för huruvida denna person ska vara fortsatt frihetsberövad. Den berörda personens situation ska i detta sammanhang bedömas utifrån omständigheterna vid tidpunkten för prövningen av ansökan om att begäran om förhandsavgörande ska handläggas enligt förfarandet för brådskande mål (dom av den 8 december 2022, CJ (Olika beslut om återtagande på grund av åtal för brott), C‑492/22 PPU, EU:C:2022:964, punkt 46 och där angiven rättspraxis].
29
I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande att den berörda personen faktiskt är frihetsberövad, eftersom han är placerad på en rättspsykiatrisk klinik i Nederländerna. Den särskilda avdelningen har dessutom klargjort att svaret på tolkningsfrågorna, som avser de krav som följer av unionsrätten och som kan vara tillämpliga på situationen i det nationella målet, kan innebära att frihetsberövandet upphör, eftersom den frihetsberövande åtgärd som vidtagits mot den berörda personen i Sverige i synnerhet kan anpassas till en icke frihetsberövande åtgärd i Nederländerna.
30
Mot denna bakgrund beslutade domstolens första avdelning den 22 april 2024, på förslag av referenten och efter att ha hört generaladvokaten, att bifalla ansökan från den särskilda avdelningen om att handlägga begäran om förhandsavgörande enligt förfarandet för brådskande mål om förhandsavgörande.
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till prövning
31
Enligt artikel 53.2 i domstolens rättegångsregler får domstolen, om det är uppenbart att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till prövning, efter att ha hört generaladvokaten, utan vidare handläggning avgöra målet genom beslut som är motiverat.
32
Denna bestämmelse ska tillämpas på förevarande fall.
33
Det ska erinras om att det förfarande som föreskrivs i artikel 267 FEUF utgör ett medel för samarbete mellan domstolen och de nationella domstolarna. Detta samarbete gör det möjligt för domstolen att ge de nationella domstolarna de uppgifter om tolkningen av unionsrätten som är nödvändiga för att döma i saken i de mål som de ska avgöra (dom av den 9 mars 2010, ERG m.fl., C‑378/08, EU:C:2010:126, punkt 72, samt beslut av den 9 januari 2024, Bravchev, C‑338/23, EU:C:2024:4, punkt 18).
34
Av detta följer att det hänskjutande organet, för att vara behörigt att framställa en begäran om förhandsavgörande till EU-domstolen, måste kunna kvalificeras som en ”domstol”, i den mening som avses i artikel 267 FEUF, vilket det ankommer på EU-domstolen att pröva på grundval av begäran om förhandsavgörande (dom av den 7 maj 2024, NADA m.fl., C‑115/22, EU:C:2024:384, punkt 34 och där angiven rättspraxis).
35
Det framgår av fast rättspraxis att EU-domstolen, vid bedömningen av huruvida ett organ utgör en domstol i den mening som avses i artikel 267 FEUF, vilket är en rent unionsrättslig fråga, beaktar ett antal omständigheter, såsom huruvida organet är upprättat enligt lag, organet är av stadigvarande karaktär, dess jurisdiktion är av tvingande art, förfarandet är kontradiktoriskt, organet tillämpar rättsregler och huruvida det har en oberoende ställning (dom av den 7 maj 2024, NADA m.fl., C‑115/22, EU:C:2024:384, punkt 35 samt där angiven rättspraxis).
36
Vidare framgår av fast rättspraxis att de nationella domstolarna dock endast är behöriga att begära att domstolen ska meddela förhandsavgörande om en tvist är anhängig vid dem och om förfarandet i fråga är avsett att leda till ett avgörande av rättskipningskaraktär (dom av den 3 maj 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
37
Frågan huruvida ett organ är behörigt att begära ett förhandsavgörande av EU‑domstolen ska således avgöras på grundval av såväl strukturella som funktionella kriterier. I detta hänseende kan ett nationellt organ anses vara en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, när det fullgör dömande uppgifter, men inte när det fullgör andra uppgifter, såsom till exempel förvaltningsuppgifter (dom av den 3 maj 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, punkt 43 och där angiven rättspraxis).
38
Vid bedömningen av huruvida ett nationellt organ, som enligt lag ska fullgöra olika slags uppgifter, ska anses vara en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, är det följaktligen nödvändigt att kontrollera exakt vilka slags uppgifter organet fullgör i det särskilda normativa sammanhang i vilket det har framställt sin begäran om förhandsavgörande (dom av den 3 maj 2022, CityRail, C‑453/20, EU:C:2022:341, punkt 44 och där angiven rättspraxis).
39
Vidare kan det hänskjutande organet, när det fattar beslut i egenskap av administrativ myndighet utan att därvid avgöra någon tvist, inte anses utöva dömande verksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 27 april 2006, Standesamt Stadt Niebüll, C‑96/04, EU:C:2006:254, punkt 14 och där angiven rättspraxis).
40
I förevarande fall förefaller den särskilda avdelningen, mot bakgrund av de uppgifter som framgår av handlingarna i målet vid EU-domstolen, särskilt bestämmelserna i lagen om rättsväsendets organisation och WETVVS, uppfylla de relevanta kriterierna för att ett hänskjutande organ ska anses utgöra en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, med avseende på att det upprättats enligt lag, är av stadigvarande karaktär, tillämpar rättsregler och har en oberoende ställning.
41
När det gäller de övriga kriterier som är relevanta i detta sammanhang och, för det första, frågan huruvida den särskilda avdelningen i det nationella målet utövar dömande verksamhet, framgår det av dessa uppgifter att ministern, i enlighet med artiklarna 2:11 och 2:12 WETVVS, kan begära att den särskilda avdelningen gör en bedömning av de avgränsade rättsliga frågor som föreskrivs i artikel 2:11 punkt 3, som ministern ska beakta när vederbörande beslutar om erkännande av ett domstolsavgörande från en annan medlemsstat, såsom uttryckligen anges i artikel 2:12.
42
Såsom den nederländska regeringen har bekräftat i sitt skriftliga yttrande har ministern, även om han eller hon är skyldig att följa denna bedömning i dessa frågor, ändå ett eget utrymme för skönsmässig bedömning och befogenhet att anta eller inte anta beslutet att erkänna den utfärdande statens dom. I enlighet med artikel 2:11 WETVVS kan ministern nämligen besluta om att den särskilda avdelningen inte ska medverka i beslutet, om ministern redan från början anser att det föreligger skäl för att vägra erkännandet. Ministern prövar även de skäl för att vägra erkännande som föreskrivs i artikel 2:14 WETVVS och kan följaktligen anse att det finns skäl för att vägra erkännande av domen, trots att den särskilda avdelningen har funnit att det inte föreligger sådana skäl. När det i övrigt gäller de garantier för att ministern faktiskt kommer att följa den särskilda avdelningens bedömning, ska det vidare påpekas att det i utvärderingsrapporten om Nederländerna, som det hänvisas till i punkt 21 i förevarande beslut, anges att denna bedömning inte är ”tekniskt” bindande för ministern.
43
Vad för det andra gäller frågan huruvida det föreligger en ”tvist” som är anhängig vid den särskilda avdelningen, ska det erinras om att det är ministern, inte den dömda personen, som enligt artikel 2:11 WETVVS kan lämna in en ansökan till den särskilda avdelningen.
44
Dessutom framgår det av de uppgifter som EU-domstolen förfogar över att den dömda personen inte kan överklaga ministerns beslut till den särskilda avdelningen. Enbart ministern kan nämligen begära en ny prövning av denna avdelning. Härvidlag har den särskilda avdelningen närmare angett att den inte hade någon kännedom om huruvida ministern gjorde ett urval bland de klagomål som denne vidarebefordrar för ny prövning.
45
Det bör också påpekas att den särskilda avdelningens bedömning varken offentliggörs eller delges den dömda personen, som endast informeras om ministerns beslut.
46
Vad för det tredje gäller den kontradiktoriska karaktären hos det förfarande som är aktuellt i det nationella målet, har den särskilda avdelningen visserligen angett att den i praktiken beaktar de skriftliga yttranden från den dömda personen som översänds till den av ministern eller direkt av denna person. Däremot föreskriver WETVVS inte att den dömda personen får medverka i förfarandet eller lämna skriftliga eller muntliga yttranden, medan generaladvokaten vid åklagarmyndigheten har en sådan möjlighet enligt denna lag.
47
Härav följer att den särskilda avdelningens bedömning uppenbarligen görs inom ramen för ett icke kontradiktoriskt förfarande som inte syftar till att avgöra någon tvist. Denna bedömning har varken samma form, namn eller innehåll som en dom som meddelas vid utövande av dömande verksamhet, utan utgör en del av förfarandet för ministerns antagande av ett förvaltningsbeslut.
48
Under alla omständigheter framgår det av uppgifterna i begäran om förhandsavgörande och av parternas yttranden att den dömda personen kan överklaga ministerns beslut till tvistemålsdomstolen, i egenskap av domstol som är behörig i övriga fall, och yrka att nämnda domstol, som inom ramen för detta förfarande utgör en ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF, ska ompröva eller anpassa beslutet.
49
Med beaktande av samtliga dessa överväganden är det, inom ramen för det förfarande som avses i artikel 2.11 WETVVS, uppenbart att den särskilda avdelningen inte har till uppgift att meddela något avgörande av rättskipningskaraktär och att den följaktligen inte utgör någon ”domstol” i den mening som avses i artikel 267 FEUF.
50
Av det ovan anförda följer att det är uppenbart att förevarande begäran om förhandsavgörande ska avvisas.
Rättegångskostnader
51
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
Det är uppenbart att den begäran om förhandsavgörande som framställts av den särskilda avdelningen vid Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Appellationsdomstolen i Arnhem-Leeuwarden, Nederländerna) genom beslut av den 29 mars 2024 ska avvisas.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.
(
i
)	Förevarande mål har getts ett fiktivt namn. Detta namn är inte någon av rättegångsdeltagarnas verkliga namn.