Esialgne tõlge
EUROOPA KOHTU OTSUS (kolmas koda)
30. aprill 2026 (*)
Eelotsusetaotlus – Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala – Õigusalane koostöö kriminaalasjades – Direktiiv (EL) 2016/343 – Artiklid 3 ja 4 – Süütuse presumptsioon – Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 48 lõige 1 – Määrus menetluse lõpetamise kohta – Kohtulahend, milles ei tehta otsust süü kohta – Tühistamine ja madalama astme kohtule uueks arutamiseks saatmine – Kõrgema astme kohtu järeldused kuriteokoosseisu tunnuste täidetuse kohta – Madalama astme kohtu kohustus järgida kõrgema astme kohtu hinnangut – Asjakohased meetmed süütuse presumptsiooni rikkumise korral
Kohtuasjas C‑748/24 [Kotaňák](i),
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Mestský súd Bratislava I (Bratislava I linnakohus, Slovakkia) 25. aprilli 2024. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 29. oktoobril 2024, kriminaalmenetluses järgmise isiku suhtes:
AC,
menetluses osalesid:
Okresná prokuratúra Bratislava III,
LZ,
EUROOPA KOHUS (kolmas koda),
koosseisus: koja president C. Lycourgos (ettekandja), kohtunikud O. Spineanu‑Matei, S. Rodin, N. Fenger ja A. Kornezov,
kohtujurist: D. Spielmann,
kohtusekretär: ametnik I. Illéssy,
arvestades kirjalikku menetlust ja 16. oktoobri 2025. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–        AC, esindajad: advokáti M. Mandzák, P. Pechanec ja M. Pohovej,
–        Slovakkia valitsus, esindajad: ametnikud,
–        Ungari valitsus, esindajad: Zs. Biró-Tóth ja M. Z. Fehér,
–        Euroopa Komisjon, esindajad: R. Lindenthal ja M. Wasmeier,
olles 15. jaanuari 2026. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1        Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul (ELT 2016, L 65, lk 1), artikleid 4 ja 6, Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 48 ning tõhususe ja liidu õiguse esimuse põhimõtet.
2        Taotlus on esitatud kriminaalmenetluses, mis alustati AC suhtes seoses laimamisega.
Õiguslik raamistik
Direktiiv 2016/343
3        Direktiivi 2016/343 põhjendustes 16 ja 48 on märgitud:
„(16)      Süütuse presumptsiooni põhimõtet rikutaks, kui ametiasutuse avalikus avalduses või kriminaalmenetluses tehtud otsuses (välja arvatud see, milles otsustatakse süü küsimus) osutatakse kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele, ilma et kõnealuse isiku süüd oleks seaduse kohaselt tõendatud. Nimetatud avaldused ja kriminaalmenetluses tehtud otsused ei tohiks viidata sellele, et kõnealune isik on süüdi. See ei tohiks piirata süüdistaja toiminguid, mille eesmärk on tõendada kahtlustatava või süüdistatava süüd, nagu süüdistus, ega kriminaalmenetluses tehtud otsuseid, mille alusel jõustub tingimisi karistus, tingimusel et järgitakse kaitseõigust. See ei tohiks piirata ka menetluslikku laadi eelotsuseid, mida teevad kohtud või muud pädevad asutused ning mille aluseks on kahtlustused või süüstavad tõendid, näiteks otsused eelvangistuse kohta, tingimusel et sellistes otsustes ei osutata kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele. Enne menetluslikku laadi eelotsuse tegemist võib pädeval asutusel osutuda vajalikuks kõigepealt kontrollida, kas kahtlustatava või süüdistatava vastu on piisavalt süüstavaid tõendeid asjaomase otsuse põhjendamiseks, ning otsuses võib nendele tõenditele viidata.
[…]
(48)      Kuna käesolevas direktiivis kehtestatakse miinimumnormid, peaks liikmesriikidel olema võimalik direktiivis sätestatud õigusi laiendada, et tagada kaitse kõrgem tase. Liikmesriikide pakutava kaitse tase ei tohiks kunagi langeda allapoole nõuetest, mis on sätestatud hartas või [Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis (edaspidi „EIÕK“)], nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus ja Euroopa Inimõiguste Kohus.“
4        Direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatavale või süüdistatavale füüsilisele isikule. Seda kohaldatakse kõigis kriminaalmenetluse staadiumites alates hetkest, kui isikut kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo või väidetava kuriteo toimepanemises, kuni otsuse tegemiseni selle kohta, kas isik on asjaomase kuriteo toime pannud, ja see otsus on muutunud lõplikuks.“
5        Direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et kahtlustatavat ja süüdistatavat peetakse süütuks seni, kuni tema süüd ei ole seaduse kohaselt tõendatud.“
6        Direktiivi artikli 4 „Avalikud seisukohavõtud süü kohta“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.      Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et kuni kahtlustatava või süüdistatava süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, ei osutata ametiasutuste avalikes avaldustes ega kriminaalmenetluses tehtud otsustes, välja arvatud nendes, milles otsustatakse süü küsimus, kõnealusele isikule kui süüdlastele. See ei piira süüdistaja toiminguid, mille eesmärk on tõendada kahtlustatava või süüdistatava süü, ega menetluslikku laadi eelotsuseid, mille teevad õigus‑ või muud pädevad asutused ning mille aluseks on kahtlustused või süüstavad tõendid.
2.      Liikmesriigid tagavad, et kui on rikutud käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud kohustust mitte osutada kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele, on vastavalt käesolevale direktiivile ja eelkõige artiklile 10 kättesaadavad asjakohased meetmed.“
7        Direktiivi 2016/343 artikli 6 lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et kahtlustatava ja süüdistatava süü tõendamise kohustus lasub süüdistajal. See ei mõjuta kohtuniku või pädeva kohtu võimalikku kohustust otsida nii süüstavaid kui ka süüst vabastavaid tõendeid ega kaitse õigust esitada tõendeid kooskõlas liikmesriigi õigusega.“
8        Direktiivi artikli 10 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid tagavad, et kahtlustataval ja süüdistataval on tõhusad õiguskaitsevahendid, juhul kui nende käesoleva direktiivi kohaseid õigusi rikutakse.“
Slovakkia õigus
9        Karistusseadustiku (Trestný zákon) § 373 lõigetes 1 ja 2, milles on määratletud laimamise kuritegu, on sätestatud:
„(1)      Isikut, kes levitab teise isiku kohta ebaõiget teavet, mis võib oluliselt ohustada kaaskodanike lugupidamist tema vastu, kahjustada tema tööd või ettevõtlust, kahjustada tema perekondlikke suhteid või tekitada talle muud tõsist kahju, karistatakse kuni kaheaastase vangistusega.
(2)      Teo toimepanijat karistatakse ühe‑ kuni viieaastase vangistusega, kui ta paneb lõikes 1 osutatud teo toime:
[…]
c)      avalikult;“.
10      Kriminaalmenetluse seadustiku (Trestný poriadok) § 327 lõikes 1 on ette nähtud:
„Kohus, kellele saadetakse asi uuesti arutamiseks ja otsustamiseks, on kohustatud järgima apellatsioonikohtu otsuses väljendatud õiguslikku seisukohta ning tegema apellatsioonikohtu poolt määratud toimingud ja koguma tõendeid.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
11      Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislava III piirkondlik prokuratuur, Slovakkia) saatis 18. novembril 2020 Okresný súd Bratislava III‑le (Bratislava III piirkondlik kohus, Slovakkia) süüdistusakti, milles ACd süüdistati laimamises karistusseadustiku § 373 lõike 1 ja lõike 2 punkti c tähenduses – teise astme kuritegu, milles teda süüdistatakse sellepärast, et ta avaldas internetis valeväiteid sisaldavad
videod.
12      Okresný súd Bratislava III (Bratislava III piirkondlik kohus) lõpetas 8. novembri 2021. aasta määrusega kriminaalmenetluse põhjendusel, et selles süüdistusaktis kirjeldatud käitumine ei kujuta endast kuritegu.
13      Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislava III piirkondlik prokuratuur) esitas selle määruse peale määruskaebuse. Krajský súd v Bratislave (maakonnakohus Bratislavas, Slovakkia) tühistas 8. veebruari 2022. aasta määrusega esimese astme kohtu määruse ja saatis asja sellele kohtule tagasi, et viimane lahendaks asja uuesti, hinnates veel kord kõiki tõendeid.
14      Krajský súd v Bratislave (maakonnakohus Bratislavas) leidis oma kohtumääruse põhjenduses muu hulgas, et „[e]randitult intiimse iseloomuga valeinfo, mille süüdistatav tegi oma postituse kaudu kättesaadavaks paljudele vaatajatele, võib oma sisu tõttu tõsiselt kahjustada partnerlus-, pere- ja sõprussuhteid ning õõnestada usaldust kannatanu vastu“.
15      Okresný súd Bratislava III (Bratislava III piirkondlik kohus) lõpetas 3. oktoobri 2022. aasta määrusega taas kriminaalmenetluse AC suhtes.
16      Okresná prokuratúra Bratislava III (Bratislava III piirkondlik prokuratuur) esitas selle määruse peale määruskaebuse. Krajský súd v Bratislave (maakonnakohus Bratislavas) tühistas 18. aprilli 2023. aasta määrusega esimese astme kohtu 3. oktoobri 2022. aasta määruse ja saatis asja sellele kohtule uueks arutamiseks.
17      Krajský súd v Bratislave (maakonnakohus Bratislavas) kordas oma 8. veebruari 2022. aasta kohtumääruses esitatud hinnangut ja sedastas muu hulgas järgmist:
„Kohtueelses menetluses kogutud tõenditest, millele ka [esimese astme kohus] tugines, nähtub kahtlemata, et süüdistatav kasutab kannatanu suhtes valesid ja ründab teda, mille tagajärjel on kannatanu sattunud oma perekonna ja ümbritsevate isikute ringis väga ebameeldivatesse olukordadesse. Kannatanu ja SB vaheline intiimsuhe on süüdistatava väljamõeldis ja seda, mida süüdistatav oma ütlustes väitis, ei ole kunagi toimunud […]. Mis puudutab selle kindlakstegemist, mis on avaldatud teabes väidetavalt vale, siis kahtlemata kuulub selle hulka teave, mille tõepärasust kontrolliti kogutud tõendite alusel kohtueelses menetluses ning mis puudutas kannatanu ja tunnistaja SB vahelist intiimsuhet ning seksuaalset tegevust, mida süüdistatav ühemõtteliselt postituses kirjeldas.“
18      Slovakkia kohtusüsteemi ümberkorraldamise tulemusena läks põhikohtuasi 1. juunil 2023 üle Mestský súd Bratislava I (Bratislava I linnakohus, Slovakkia) alluvusse ja tema on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
19      Selles kohtus väidab AC, et apellatsioonikohtu teatavate hinnangutega on rikutud süütuse presumptsiooni, sest nende põhjal ei teki mingit kahtlust selles, et ta on süüdi, kuigi apellatsioonikohus ei pidanud antud juhul hindama talle esitatud süüdistuse põhjendatust. AC leiab seetõttu, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks otsuse tegemisel apellatsioonikohtu hinnangud tähelepanuta jätma.
20      Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Slovakkia menetlusnormide kohaselt on apellatsioonikohtu hinnang talle siduv. Ta on siiski seisukohal, et selle hinnanguga on rikutud AC puhul süütuse presumptsiooni ja tema kaitseõigusi.
21      Sellega seoses kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige selles, kas see hinnang on proportsionaalne, kuna Slovakkia õigusnormide kohaselt oleks kõrgem kohus võinud piirduda tõdemusega, et esimese astme kohtu otsus on ekslik, ja kohustada esimese astme kohut tõendeid koguma. Lisaks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas asjaolu, et kõrgema astme kohus tegi otsuse üksnes kohtueelses menetluses kogutud tõendite põhjal, ilma et süüdistatav oleks saanud selle kohta seisukohta võtta, on asjakohane.
22      Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub ka selgitada, milliseid asjakohaseid meetmeid direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 2 tähenduses tuleks vajaduse korral võtta süütuse presumptsiooni rikkumise heastamiseks. Täpsemalt soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas on vaja kõrvale jätta kõrgema kohtu õiguslikult siduv hinnang või otsustada ka selle kohtu kohtunike taandamise üle.
23      Nendel asjaoludel otsustas Mestský súd Bratislava I (Bratislava I linnakohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [harta] artikli 48 lõikes 1 sätestatud õigusega süütuse presumptsiooni austamisele koostoimes [direktiivi 2016/343] artikli 4 lõikega 1 ja artikli 6 lõikega 1, samuti proportsionaalsuse põhimõttega ja [harta] artikli 48 lõikes 2 sätestatud kaitseõigustega on vastuolus see, kui kõrgema astme kohus teeb menetluses, mis puudutab prokuröri kaebust esimese astme kohtu otsuse peale lõpetada kriminaalmenetlus, ning enne asja sisulist lahendamist ja ilma kohtuasjas tõendite uurimiseta oma otsuse põhjendustes järgmised õiguslikud ja faktilised järeldused:
„Eranditult intiimse iseloomuga valeinfo, mille süüdistatav tegi oma postituse kaudu kättesaadavaks paljudele vaatajatele, võib oma sisu tõttu tõsiselt kahjustada partnerlus-, pere- ja sõprussuhteid ning õõnestada usaldust kannatanu vastu […]. Kohtueelses menetluses kogutud tõenditest, millele ka [esimese astme kohus] tugines, nähtub kahtlemata, et süüdistatav kasutab kannatanu suhtes valesid ja ründab teda, mille tagajärjel on kannatanu sattunud oma perekonna ja ümbritsevate isikute ringis väga ebameeldivatesse olukordadesse. Kannatanu ja SB vaheline intiimsuhe on süüdistatava väljamõeldis ja seda, mida süüdistatav oma ütlustes väitis, ei ole kunagi toimunud […]. Mis puudutab selle kindlakstegemist, mis on avaldatud teabes väidetavalt vale, siis kahtlemata kuulub selle hulka teave, mille tõepärasust kontrolliti kogutud tõendite alusel kohtueelses menetluses ning mis puudutas kannatanu ja tunnistaja SB vahelist intiimsuhet ning seksuaalset tegevust, mida süüdistatav postituses ühemõtteliselt kirjeldas“?
2.      Kas vastust esimesele küsimusele mõjutab asjaolu, et riigisisene õigus ega riigisisene praktika ei nõua, et kõrgema astme kohus hindaks tühistamismääruse põhjendustes faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, ja et need põhjendused võiksid piirduda üksnes sellega, et madalama astme kohtu otsus oli vigane, sest esimese astme kohus oleks pidanud kohtuistungil uurima tõendeid ja langetama nende tõendite põhjal otsuse?
3.      Kas vastust esimesele küsimusele mõjutab asjaolu, et kõrgema astme kohus otsustas prokuröri kaebuse üle üksnes kohtueelses menetluses kogutud tõendite põhjal, mida esimese astme kohtus ei olnud veel esitatud?
4.      Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas järgmised tegevused ja otsused on süütuse presumptsiooni austamise tagamiseks asjakohased meetmed direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 2 tähenduses:
–        liikmesriigi esimese astme kohtu tegevus, millega eiratakse liidu õiguse esimuse ja tõhususe põhimõttele tuginedes kõrgema astme kohtu otsuse põhjendustes esitatud õiguslikke ja faktilisi järeldusi, kui need on vastuolus liidu õigusega, kuigi need järeldused oleksid muidu riigisisese õiguse kohaselt õiguslikult siduvad, ja tehakse pärast asjakohaste tõendite uurimist iseseisvalt otsus; või
–        liikmesriigi esimese astme kohtu tegevus, millega eiratakse liidu õiguse esimuse ja tõhususe põhimõttele tuginedes kõrgema astme kohtu otsuse põhjendustes esitatud õiguslikke ja faktilisi järeldusi, kui need on vastuolus liidu õigusega, kuigi need järeldused oleksid muidu riigisisese õiguse kohaselt õiguslikult siduvad, ning tehakse asjas uus otsus, tehes sama kriminaalmenetluse lõpetamise otsuse, mille kõrgem kohus on juba tühistanud; või
–        kahtlustatava esitatud erapooletuse puudumise väite alusel kõrgema astme kohtu kohtunike taandamine, sest süütuse presumptsiooni rikkumise tõttu ei olnud nad erapooletud?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
24      Slovakkia valitsus väidab, et eelotsusetaotlus ei ole vastuvõetav.
25      Ühelt poolt väidab ta, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole täpsustanud põhjusi, miks ta otsustas selle taotluse esitada, mistõttu ei ole Euroopa Kohtul piisavalt teavet esitatud küsimuste faktilise ja õigusliku raamistiku kohta.
26      Teiselt poolt väidab Slovakkia valitsus, et eelotsusetaotluse esitanud kohtu taotletud liidu õiguse tõlgendus ei ole põhikohtuasja lahendamiseks tarvilik. Menetlus põhikohtuasjas ei vasta nimelt õiguskaitsevahendile, mille eesmärk on võtta asjakohased meetmed direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 2 tähenduses. Isegi kui selles kontekstis peaks tuvastatama, et apellatsioonikohtu otsuse põhjendustes on eiratud süütuse presumptsiooni, ei mõjutaks selline järeldus selle otsuse õiguspärasust, milles esitatud hinnangud ei takista pealegi eelotsusetaotluse esitanud kohtul otsuse tegemist süüdistatava süü või süütuse kohta pärast tõendite esitamist võistlevas menetluses. Lisaks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus pädev tegema otsust apellatsioonikohtu kohtunike taandamise kohta.
27      Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikliga 267 kehtestatud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames üksnes asja menetleva ja selles tehtava kohtulahendi eest vastutava liikmesriigi kohtu ülesanne kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse tegemiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud neile vastama (vt 21. aprilli 1988. aasta kohtuotsus Pardini, 338/85, EU:C:1988:194, punkt 8, ja 24. juuli 2023. aasta kohtuotsus Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punkt 61).
28      Järelikult eeldatakse, et liidu õigust puudutavad küsimused on asjakohased. Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õigusnormi tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (vt 13. juuli 2000. aasta kohtuotsus Idéal tourisme, C‑36/99, EU:C:2000:405, punkt 20, ja 24. juuli 2023. aasta kohtuotsus Lin, C‑107/23 PPU, EU:C:2023:606, punkt 62).
29      Selle kohta tuleb esiteks seoses argumentidega, mille kohaselt ei ole eelotsusetaotlus väidetavalt täielik, rõhutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt, mis nüüd kajastub Euroopa Kohtu kodukorra artikli 94 punktides a ja b, nõuab vajadus jõuda liikmesriigi kohtule tarviliku liidu õiguse tõlgenduseni seda, et liikmesriigi kohus määraks kindlaks tema esitatud küsimusi ümbritseva faktilise ja õigusliku raamistiku või vähemalt selgitaks nende küsimuste aluseks olevaid faktilisi oletusi. Lisaks on tingimata vajalik, nagu on sätestatud kodukorra artikli 94 punktis c, et eelotsusetaotlus sisaldaks selgitust, millistel põhjustel eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatas teatavate liidu õigusnormide tõlgendamise või kehtivuse küsimuse ning millist seost ta nende õigusnormide ja põhikohtuasjas kohaldatavate riigisiseste õigusnormide vahel näeb (vt 26. jaanuari 1993. aasta kohtuotsus Telemarsicabruzzo jt, C‑320/90–C‑322/90, EU:C:1993:26, punkt 6; 28. juuni 2000. aasta kohtumäärus Laguillaumie, C‑116/00, EU:C:2000:350, punkt 16, ja 4. oktoobri 2024. aasta kohtuotsus Bezirkshauptmannschaft Landeck (katse tutvuda mobiiltelefonis salvestatud isikuandmetega), C‑548/21, EU:C:2024:830, punkt 48).
30      Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et eelotsusetaotluses on välja toodud esitatud küsimuste faktiline ja õiguslik raamistik. Lisaks, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 20–22, on eelotsusetaotluses esitatud põhjused, miks eelotsusetaotluse esitanud kohus tõstatas liidu õiguse teatavate sätete tõlgendamise küsimuse.
31      Sellest järeldub, et kõnealune eelotsusetaotlus vastab kodukorra artiklis 94 ette nähtud nõuetele ja sisaldab seega piisavalt teavet, et Euroopa Kohus saaks neile küsimustele vastata.
32      Teiseks, mis puudutab argumente, et põhikohtuasjas otsuse tegemiseks ei ole vaja saada Euroopa Kohtult vastust, siis tuleb märkida, et eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas, et Slovakkia õigusnormide kohaselt on ta põhikohtuasja läbivaatamisel kohustatud järgima apellatsioonikohtu hinnangut.
33      Selles kontekstis on esitatud küsimuste eesmärk võimaldada eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, kas see hinnang on kooskõlas direktiivist 2016/343 ja harta artikli 48 lõikest 1 tuleneva süütuse presumptsiooni järgimise nõudega, ning kui see nii ei ole, siis teha sellest järeldused.
34      Seega ei ole ilmne, et liidu õiguse taotletud tõlgendusel ei ole üldiselt mingit seost põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega.
35      Mis puudutab aga konkreetsemalt neljanda küsimuse kolmandat osa, siis ei nähtu eelotsusetaotlusest, et Mestský súd Bratislava I (Bratislava I linnakohus), kes on esimese astme kohus, oleks pädev tegema otsust apellatsioonikohtu kohtunike võimaliku taandamise kohta või et ta võiks mingil viisil teha järeldusi liidu õigusest tulenevast võimalikust kohustusest sellised kohtunikud taandada.
36      Järelikult on ilmne, et liidu õigusnormide tõlgendamisel, mille eesmärk on hinnata, kas nende normidega on selline kohustus ette nähtud, puudub igasugune seos põhikohtuasja esemega.
37      Eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et neljas küsimus on vastuvõetamatu osas, milles see puudutab apellatsioonikohtu kohtunike taandamist, ja et esitatud küsimused on ülejäänud osas vastuvõetavad.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene kuni kolmas küsimus
38      Kolme esimese küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2016/343 artikli 4 lõiget 1 ja artikli 6 lõiget 1 tuleb koostoimes harta artikliga 48, mis käsitleb süütuse presumptsiooni, tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui kriminaalkohus, kes lahendab apellatsioonkaebust otsuse peale, millega kriminaalmenetlus lõpetati kuriteo puudumise tõttu, võtab üksikasjaliku seisukoha süüstavate tõendite kohta ning hindab faktiliselt ja õiguslikult kõnealuse kuriteo koosseisutunnuste täidetust, kuigi see kohus ei ole riigisiseste õigusnormide kohaselt kohustatud seda otsuse tegemiseks tegema ning
see
hinnang põhineb üksnes kohtueelses menetluses kogutud tõenditel, ilma et süüdistatav oleks saanud nende kohta oma seisukohta esitada.
39      Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 1 on sätestatud, et liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et kuni kahtlustatava või süüdistatava süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, ei osutata ametiasutuste avalikes avaldustes ega kriminaalmenetluses tehtud otsustes, välja arvatud nendes, milles otsustatakse süü küsimus, kõnealusele isikule kui süüdlasele. Selles sättes on täpsustatud, et see ei piira süüdistaja toiminguid, mille eesmärk on tõendada kahtlustatava või süüdistatava süü, ega menetluslikku laadi eelotsuseid, mille teevad õigus‑ või muud pädevad asutused ning mille aluseks on kahtlustused või süüstavad tõendid.
40      Nimetatud direktiivi artikli 6 lõikest 1 tuleneb, et liikmesriigid tagavad, et kahtlustatava ja süüdistatava süü tõendamise kohustus lasub süüdistajal. Selles sättes on täpsustatud, et see ei mõjuta kohtuniku või pädeva kohtu võimalikku kohustust otsida nii süüstavaid kui ka süüst vabastavaid tõendeid ega kaitse õigust esitada tõendeid kooskõlas liikmesriigi õigusega.
41      Selleks et teha kindlaks nende sätete ulatus seoses analüüsiga, mida kriminaalkohus võib läbi viia sellises olukorras, nagu on nimetatud kolmes esimeses küsimuses, tuleb kõigepealt märkida, et direktiiviga 2016/343 ühtlustatakse vaid minimaalselt süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kohtulikul arutamisel (vt selle kohta 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punktid 45–46).
42      Selle minimaalse ühtlustamise raames eristab kõnealune direktiiv kohtulahendeid, milles tehakse otsus süü kohta, mis tingimata tehakse kriminaalasja arutamise tulemusel, ning muid menetluslikke akte, nagu menetlustoimingud ja menetluslikku laadi eelotsused (vt selle kohta 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, punkt 32).
43      Käesoleval juhul puudutavad kolm esimest küsimust kriminaalmenetluse varast staadiumi, mille käigus peab apellatsioonikohus otsustama esimeses astmes tehtud otsuse – milles tehakse kindlaks, kas süüdistusakt on piisav alus kohtulikuks arutamiseks – õiguspärasuse üle.
44      Sellist apellatsioonikohtu otsust tuleb selle eset arvestades pidada direktiivi artikli 4 lõike 1 tähenduses kriminaalmenetluses tehtud otsuseks, milles ei otsustata süü küsimust.
45      See direktiiv ei sisalda aga norme, mis täpsustaksid sellise otsuse vastuvõtmise sisulisi ja menetluslikke tingimusi.
46      Eelkõige ei määrata selles kindlaks, millist laadi asjaolud peavad selle otsuse tegemiseks olemas olema, ning samuti ei ole kindlaks määratud korda tõendite hindamiseks, mis selle otsuse tegemiseks võib-olla läbi viiakse.
47      Sellega seoses tuleb eelkõige märkida, et kuigi direktiivi 2016/343 artiklis 6 on sätestatud teatavad normid tõendamiskoormise jaotuse kohta kriminaalmenetluses, puudutavad need normid kahtlustatavate ja süüdistatavate süü tuvastamist, mistõttu ei ole nende eesmärk reguleerida tõendite kogumist sellise eelotsuse tegemisel, nagu on kõne all põhikohtuasjas (vt selle kohta 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, punkt 33).
48      Lisaks, kuna sellise otsuse nagu põhikohtuasjas käsitletav otsus tegemise sisulised ja menetluslikud tingimused kuuluvad üksnes riigisisese õiguse kohaldamisalasse (vt selle kohta 28. novembri 2019. aasta kohtuotsus Spetsializirana prokuratura, C‑653/19 PPU, EU:C:2019:1024, punkt 38), ei saa üldiseid menetlusnorme, mis reguleerivad sellise otsuse tegemiseni viivat kriminaalmenetluse varast staadiumi, pidada liidu õiguse kohaldamise alla kuuluvateks harta artikli 51 lõike 1 tähenduses. Järelikult ei ole harta artikli 48 lõige 2, mis näeb ette kaitseõiguste austamise, kriminaalmenetluse sellele varasele
staadiumile kohaldatav.
49      Arvestades aga direktiivi 2016/343 kohaldamisala määratlust, mis on sätestatud selle artiklis 2, ja direktiivi artiklis 3 väljendatud põhimõtte üldist kohaldatavust, tuleb asuda seisukohale, et viimati nimetatud artiklit, mis näeb ette, et liikmesriigid tagavad, et kahtlustatavat ja süüdistatavat peetakse süütuks seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, kohaldatakse ilma eriliste piiranguteta füüsiliste isikute suhtes alustatud kriminaalmenetluse kõigis staadiumides, sealhulgas kriminaalmenetluse varases staadiumis, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
50      Samuti tuleneb direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 1 sõnastusest, mis keelab osutada kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, et seda sätet kohaldatakse eelkõige kriminaalmenetluses tehtud otsuste suhtes, milles ei otsustata süü küsimust.
51      Mis puudutab selle direktiivi artikli 3 ja artikli 4 lõike 1 ulatust sellises menetluses, nagu on kõne all põhikohtuasjas, siis tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et need sätted koostoimes direktiivi põhjendusega 16 ei keela teha selliseid menetluslikku laadi eelotsuseid, mis põhinevad kahtlustel või süüstavatel tõenditel, tingimusel et nendes otsustes ei osutata kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele (vt selle kohta 19. septembri 2018. aasta kohtuotsus Milev, C‑310/18 PPU, EU:C:2018:732, punktid 44–48).
52      Eeltoodust tuleneb kõigepealt, et direktiiviga 2016/343 ei ole vastuolus see, kui kriminaalkohus hindab menetluslikku laadi eelotsuse tegemiseks süüstavaid tõendeid, et hinnata, kas konkreetses asjas võib eeldada, et kuriteo koosseisutunnused on täidetud.
53      Edasi ei välista see direktiiv ka seda, et sellise eelotsuse võib teha, ilma et tõendite kogumine oleks täielikult lõpule viidud ja süüdistatav oleks saanud selle kohta oma seisukohta avaldada.
54      Lõpuks, nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 80, ei ole selle direktiivi ühegi sättega vastuolus see, kui selline eelotsus tugineb üksikasjalikule põhjendusele.
55      See põhjendus tuleb siiski sõnastada vastavalt direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikele 1, järgides kohustust mitte osutada kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele.
56      Kuigi artikli 4 lõige 1 jätab liikmesriikidele selle sätte ülevõtmiseks vajalike meetmete vastuvõtmisel kaalutlusruumi, tuleneb direktiivi põhjendusest 48 siiski, et liikmesriikide pakutava kaitse tase, sealhulgas süütuse presumptsiooni osas, ei tohiks kunagi langeda allapoole nõuetest, mis on sätestatud hartas ja EIÕKs (5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AH jt (süütuse presumptsioon), C‑377/18, EU:C:2019:670, punkt 40).
57      Sellega seoses tuleb täheldada, et süütuse presumptsioon on ette nähtud harta artikli 48 lõikes 1, mis vastab EIÕK artikli 6 lõikele 2, nagu nähtub selgitustest harta kohta. Sellest tuleneb harta artikli 52 lõike 3 kohaselt, et EIÕK artikli 6 lõiget 2 tuleb harta artikli 48 lõike 1 tõlgendamisel minimaalse kaitsetasemena arvesse võtta (vt selle kohta 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AH jt (süütuse presumptsioon), C‑377/18, EU:C:2019:670, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika).
58      Neil asjaoludel tuleb harta artikli 4 lõike 1 tõlgendamisel koostoimes harta artikli 48 lõikega 1 juhinduda Euroopa Inimõiguste Kohtu praktikast seoses EIÕK artikli 6 lõikega 2 (vt selle kohta 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AH jt (süütuse presumptsioon), C‑377/18, EU:C:2019:670, punkt 42).
59      Sellest kohtupraktikast tuleneb, et süütuse presumptsiooni on eiratud, kui süüdistatavat puudutavas kriminaalmenetluses tehtud otsuses või ametlikus avalduses, mis on tehtud ilma lõplikult süüdi mõistmata, on selge avaldus, mille kohaselt on asjaomane isik kõnealuse kuriteo toime pannud (vt selle kohta EIK 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa, CE:ECHR:20140227JUD001710310, punkt 63, ning 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AH jt (süütuse presumptsioon), C‑377/18, EU:C:2019:670, punkt 43).
60      Sellega seoses tuleb eristada niisuguseid otsuseid või avaldusi, millest kumab läbi
arvamus, et asjaomane isik on süüdi ja mis seetõttu rikuvad süütuse presumptsiooni, ning otsuseid või avaldusi, milles piirdutakse kahtlustuse seisu kirjeldamisega (EIK 28. novembri 2002. aasta kohtuotsus Marziano vs. Itaalia, CE:ECHR:2002:1128JUD004531399, punkt 31, ja 15. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Gutsanovi vs. Bulgaaria, CE:ECHR:2013:1015JUD003452910, punkt 192). Süütuse presumptsiooni selline rikkumine võib siiski toimuda isegi siis, kui vormiliselt süüd ei tuvastata, kuna süütuse presumptsiooni rikkumiseks piisab põhjendusest, mis viitab sellele, et kohtunik peab asjaomast isikut süüdi olevaks (EIK 19. septembri 2006. aasta kohtuotsus Matijasevic vs. Serbia, CE:ECHR:2006:0919JUD002303704, punkt 45, ja 9. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Rigolio vs. Itaalia, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, punkt 94).
61      Selleks et hinnata, kas selline süütuse presumptsiooni rikkumine on aset leidnud, tuleb arvesse võtta nii õigusasutuste kasutatud sõnavalikut kui ka erilisi asjaolusid, mis tingimustel neid sõnu sisaldavad avaldused tehti, ning samuti asjaomase menetluse laadi ja konteksti (vt selle kohta EIK 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa, CE:ECHR:20140227JUD001710310, punkt 63, ja 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AH jt (süütuse presumptsioon), C‑377/18, EU:C:2019:670, punkt 43).
62      Seega, nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 53, võis Euroopa Inimõiguste Kohus asuda seisukohale, et sõnade – mis näivad viitavat, et asjaomase isiku süü on tõendatud – „ebaõnnestunud“ kasutamise konteksti tõttu võib leida, et süütuse presumptsiooni ei ole rikutud (vt selle kohta EIK 10. oktoobri 2000. aasta otsus Daktaras vs. Leedu, CE:ECHR:2000:1010JUD004209598, punktid 44 ja 45).
63      Euroopa Inimõiguste Kohus on siiski ka selgitanud, et selleks, et võtta arvesse menetlust, mille raames avaldus on tehtud, on vaja kohtunike avaldusi põhjalikumalt analüüsida (vt selle kohta EIK 21. septembri 2006. aasta otsus Pandy vs. Belgia, CE:ECHR:2006:0921JUD001358302, punktid 43 ja 45).
64      Lisaks nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et süütuse presumptsiooni järgimise kontrollimiseks tuleb alati analüüsida kohtulahendit ja selle põhistust tervikuna, kuna igasugune sõnaselge viide kohtulahendi teatavates osades isiku süü puudumisele kaotaks oma mõtte, kui muid selle lahendi osi võib mõista tema süü ennatliku väljendamisena (vt selle kohta 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AH jt (süütuse presumptsioon), C‑377/18, EU:C:2019:670, punkt 46).
65      Samuti võib teatavaid järeldusi isiku osalemise kohta kuriteos või sellise kuriteo koosseisutunnuste esinemise kohta teha süütuse presumptsiooni rikkumata, kui need järeldused on vajalikud otsuse tegemiseks, mille asjaomane kohus peab tegema, ja tingimusel, et on selgelt märgitud, et selle isiku süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud (vt selle kohta EIK 27. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Karaman vs. Saksamaa, CE:ECHR:20140227JUD001710310, punktid 64 ja 65, 9. märtsi 2023. aasta kohtuotsus Rigolio vs. Itaalia, CE:ECHR:2023:0309JUD002014809, punktid 97, 125 ja 126, ning 5. septembri 2019. aasta kohtuotsus AH jt (süütuse presumptsioon), C‑377/18, EU:C:2019:670, punkt 45).
66      Kuigi selle lõplik kindlakstegemine, kas apellatsioonikohtu menetluses järgiti direktiivi 2016/343 artikli 4 lõiget 1 koostoimes harta artikli 48 lõikega 1, on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne, võib Euroopa Kohus siiski ELTL artikliga 267 kehtestatud õigusalase koostöö raames tema käsutuses olevast toimikust lähtudes anda sellele kohtule liidu õiguse tõlgendamise juhtnööre, mis võivad olla liikmesriigi kohtule tarvilikud nende sätete mõju hindamisel (vt selle kohta 19. detsembri 2024. aasta kohtuotsus Vivacom Bulgaria, C‑369/23, EU:C:2024:1043, punkt 41).
67      Sellega seoses olgu rõhutatud, et eeltoodust tulenevalt peab eelotsusetaotluse esitanud kohus selleks, et teha otsus süütuse presumptsiooni järgimise kohta, võtma arvesse nii Krajský súd v Bratislave (maakonnakohus Bratislavas) sõnavalikut kui ka erilisi asjaolusid, mis tingimustel neid sõnu kasutati, ning põhikohtuasja laadi ja konteksti, et teha kindlaks, kas selle kohtu hinnangust – mida vaidlustati –
kumab läbi arvamus, et AC on talle ette heidetavas kuriteos süüdi.
68      Sellega seoses tuleb esimesena märkida, et selline sõnakasutus, mis viitab apellatsioonikohtu veendumusele, et kõik asjaomase kuriteo koosseisutunnused on täidetud, oleks juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus selle tuvastab, selge märk sellest, et apellatsioonikohus väljendas arvamust, et süüdistatav on selles kuriteos süüdi.
69      Sellega seoses näib, et niisugune sõnavalik, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 59 välja tõi, näitab – kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontrolli tulemusel ei ilmne vastupidist –, et apellatsioonikohus läks kaugemale kahtlustuse väljendamisest süüdistatava suhtes.
70      Mis puudutab teisena põhikohtuasjas kõne all oleva sõnakasutuse erilisi asjaolusid ning põhikohtuasja laadi ja konteksti, siis tuleb esiteks rõhutada, et kuna Krajský súd v Bratislave (maakonnakohus Bratislavas) on kohus, tuleb tema otsuse põhjendusi, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 63, põhjalikumalt analüüsida.
71      Teiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus arvesse võtma asjaolu, et – nagu on meelde tuletatud käesoleva kohtuotsuse punktis 43 – apellatsioonikohtu otsus puudutab kriminaalmenetluse varast staadiumi, mille käigus apellatsioonikohus peab otsustama, kas esimeses kohtuastmes tehtud otsus, milles tehakse kindlaks, kas süüdistusakt on piisav alus kohtulikuks arutamiseks, on õiguspärane.
72      Selles kontekstis nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et apellatsioonikohus piirdus oma otsuse resolutsioonis kohtuasja saatmisega esimese astme kohtule uueks arutamiseks, et viimane hindaks uuesti tõendeid ja teeks uue otsuse. See asjaolu võib olla asjakohane nimetatud otsuse põhjendustes kasutatud sõnade ulatuse kindlaksmääramisel, eelkõige juhul, kui tuleks asuda seisukohale, et need sõnad on teataval määral mitmeti mõistetavad.
73      Siiski ei piisa ainuüksi selle otsuse resolutsiooni sõnastusest, et välistada igasugune süütuse presumptsiooni rikkumine.
74      Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 64, tuleb võtta arvesse kõnealuse otsuse põhjendust tervikuna, ilma et oleks võimalik tugineda üksnes asjaolule, et selle otsuse teatud lõigud viitavad sellele, et süüdistatava süü ei ole tõendatud.
75      Lisaks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 63, oleks seisukoht – et asjaolu, et otsus tehti kriminaalmenetluse varases staadiumis, mille eesmärk ei ole otsustada süüdistatava süü üle, on piisav selleks, et välistada igasugune süütuse presumptsiooni rikkumine – otseselt vastuolus põhimõttega, mille kohaselt on süütuse presumptsioon kohaldatav kogu kriminaalmenetluse suhtes. Sellise lähenemisega kaotaks direktiivi 2016/343 artikli 4 lõige 1 ka suures osas oma eseme.
76      Kolmandaks tuleb rõhutada, et kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas, et niisuguse otsuse tegemine, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei sõltu riigisiseste õigusnormide kohaselt kuidagi sellest, et on tuvastatud asjaomase kuriteo koosseisutunnuste täitmine, ei saa sellist järeldust pidada apellatsioonikohtu otsuse tegemiseks vajalikuks.
77      Sellest järeldub, et põhikohtuasjas käsitletavat olukorda ei saa võrrelda käesoleva kohtuotsuse punktis 65 viidatud kohtupraktikas käsitletud olukordadega.
78      Neljandaks, nagu rõhutavad Slovakkia valitsus ja Euroopa Komisjon, tuleb apellatsioonikohtu valitud sõnu tõlgendada,
arvestades asjaolu, et nimetatud kohus, kellel on riigisiseste õigusnormide kohaselt põhjendamiskohustus, tühistas kahel korral esimese astme kohtu määrused, millega lõpetati süüdistusakti puudutav menetlus, mistõttu võis ta asuda seisukohale, et ta peab oma seisukohta kindlamalt ja täielikumalt väljendama.
79      Siiski ei saa see asjaolu mingil juhul sellist sõnakasutust õigustada, millest
kumab läbi arvamus, et süüdistatav on süüdi talle ette heidetavas kuriteos, samas kui – nagu rõhutas kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 – kriminaalmenetluse varases staadiumis on täiesti lubatud kasutada sõnastust, mis järgib küll süütuse presumptsiooni, kuid on piisavalt veenev, et põhjendada süüdistatava kohtu alla andmist.
80      Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmele esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2016/343 artiklit 3, artikli 4 lõiget 1 ja artikli 6 lõiget 1 koostoimes harta artikliga 48 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus see, kui kriminaalkohus, kes lahendab apellatsioonkaebust otsuse peale, millega kriminaalmenetlus lõpetati kuriteo puudumise tõttu, võtab üksikasjaliku seisukoha süüstavate tõendite kohta ning hindab faktiliselt ja õiguslikult kõnealuse kuriteo koosseisutunnuste täidetust, kuigi see kohus ei ole riigisiseste õigusnormide kohaselt kohustatud seda otsuse tegemiseks tegema ning see hinnang põhineb üksnes kohtueelses menetluses kogutud tõenditel, ilma et süüdistatav oleks saanud nende kohta oma seisukohta esitada, tingimusel et kõnealusest hinnangust ei kuma läbi arvamus, et see isik on selles kuriteos süüdi.
Neljas küsimus
81      Neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2016/343 artikli 4 lõiget 2 koostoimes tõhususe põhimõttega ja liidu õiguse esimuse põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et esimese astme kohus peab esiteks jätma tähelepanuta hinnangu – mille esitas apellatsioonikohus, kes tühistas menetluse lõpetamise määruse ja saatis
kohtuasja esimese astme kohtule uueks arutamiseks –, kui see hinnang on süütuse presumptsiooniga vastuolus, isegi kui riigisisesed õigusnormid kohustavad esimese astme kohut seda hinnangut järgima, ning teiseks hoiduma apellatsioonikohtu määratud menetluslike meetmete rakendamisest.
82      Direktiivi 2016/343 artikli 4 lõikes 2 on sätestatud, et liikmesriigid tagavad, et kui on rikutud nimetatud direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustust mitte osutada kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele, on vastavalt sellele direktiivile ja eelkõige artiklile 10 kättesaadavad asjakohased meetmed.
83      Kõnealune artikkel 10 paneb liikmesriikidele kohustuse tagada, et kahtlustataval ja süüdistataval on tõhusad õiguskaitsevahendid, juhul kui nende direktiivi kohaseid õigusi rikutakse.
84      Kuigi direktiivi 2016/343 artikli 4 lõige 2 nõuab, et oleks ette nähtud „asjakohased meetmed“, tuleb siiski tõdeda, et selles ei ole täpsustatud nende meetmete laadi. Kuna selles osas ei ole ühtlustamist toimunud, on liikmesriikide ülesanne vastavalt menetlusautonoomia põhimõttele need meetmed kindlaks määrata. Meetmed peavad siiski vastama kahele tingimusele: need ei tohi olla vähem soodsad kui meetmed, mis kehtivad samalaadsete riigisisese õigusega reguleeritavate olukordade suhtes (võrdväärsuse põhimõte), ja need ei tohi muuta liidu õigusega antud õiguste kasutamist võimatuks või ülemäära keeruliseks (tõhususe põhimõte) (vt analoogia alusel 24. juuni 2025. aasta kohtuotsus GR REAL, C‑351/23, EU:C:2025:474, punkt 56).
85      Käesoleval juhul ei anna eelotsusetaotluse esitanud kohus mingit teavet meetmete kohta, mida võib Slovakkia õigusnormide alusel võtta süütuse presumptsiooni rikkumise korral.
86      Lisaks, kuigi Slovakkia valitsus on viidanud teatavatele riigisisestes õigusnormides selleks ette nähtud meetmetele, tuleb tõdeda – ilma et oleks vaja võtta seisukohta nende meetmete sobivuse kohta direktiivi 2016/343 artikli 4 lõike 2 nõuete täitmiseks või võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtte järgimiseks –, et igal juhul ei ole nende meetmete eesmärk ega tagajärg piirata apellatsioonikohtu poolt niisuguses menetluses nagu põhikohtuasjas antud hinnangu ulatust esimese astme kohtu suhtes.
87      Ent nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 99 märkis, võib esimese astme kohus, kes on sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ning olenemata asjakohastest meetmetest, mille liikmesriik peab artikli 4 lõike 2 kohaselt süütuse presumptsiooni rikkumise heastamiseks võtma,
olla kohustatud võtma meetmeid, mille eesmärk on tagada süütuse presumptsiooni järgimine.
88      Nimelt peab see kohus üldiselt järgima direktiivi 2016/343 artiklit 3, mis nõuab, et kahtlustatavaid ja süüdistatavaid peetakse süütuks seni, kuni nende süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud.
89      Esimese astme kohus ei saa aga seda artiklit 3 eiramata järgida menetluslikku laadi eelotsuse tegemisel apellatsioonikohtu hinnangut, mille kohaselt käsitatakse süüdistatavat süüdlasena enne, kui tema süü on seaduse kohaselt tõendatud, kuna sellisel juhul oleks esimese astme kohus sunnitud ise seda isikut ennatlikult süüdi olevaks pidama.
90      Kuna nimetatud artikkel 3 on piisavalt selge, täpne ja tingimusteta, et sellel oleks vahetu õigusmõju, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus liidu õiguse esimuse põhimõtte alusel vajaduse korral jätma kohaldamata riigisisesed õigusnormid, mis takistavad selle artikli kohaldamist tema menetluses olevas kohtuasjas (vt selle kohta 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus RS (konstitutsioonikohtu otsuste toime), C‑430/21, EU:C:2022:99, punkt 53 ja seal viidatud kohtupraktika).
91      Selles kontekstis tuleb lisaks märkida, et liidu õigusega on vastuolus see, kui riigisisene kohus, kes peab lahendama kohtuasja pärast seda, kui asja kassatsioonimenetluses arutanud kõrgem kohus on saatnud selle uueks arutamiseks, on vastavalt riigisisesele menetlusõigusele seotud kõrgema kohtu antud õigusliku hinnanguga, kui ta leiab Euroopa Kohtult palutud tõlgendust arvestades, et see hinnang ei ole kooskõlas liidu õigusega (vt selle kohta 5. oktoobri 2010. aasta kohtuotsus Elchinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, punkt 32, ja 22. veebruari 2022. aasta kohtuotsus RS (konstitutsioonikohtu otsuste toime), C‑430/21, EU:C:2022:99, punkt 75).
92      Sellest järeldub, et juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus peaks leidma, et kolmele esimesele küsimusele antud vastust arvestades on apellatsioonikohtu teatud hinnangud vastuolus süütuse presumptsiooniga, mis on sätestatud direktiivi 2016/343 artiklis 3 ja artikli 4 lõikes 1 koostoimes harta artikli 48 lõikega 1, siis peaks ta tegema põhikohtuasjas otsuse neid hinnanguid kõrvale jättes, ilma et seda takistaks riigisisene õigusnorm, mis kohustab teda neid hinnanguid järgima.
93      Sellest ei saa siiski järeldada, et kohus, kes on sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, peaks apellatsioonikohtu otsuse tervikuna tähelepanuta jätma.
94      Asjaolu, et apellatsioonikohtu hinnang eirab süütuse presumptsiooni, ei tähenda tingimata, et otsus, milles see hinnang sisaldub, on tervikuna süütuse presumptsiooniga vastuolus.
95      Eelkõige ei saa asuda seisukohale, et menetluslikke meetmeid, mille apellatsioonikohus on määranud otsuses, mida osaliselt põhjendatakse selle hinnanguga, tuleb pidada iseenesest süütuse presumptsiooniga vastuolus olevaks.
96      Seega, sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas, ei sisalda meede – mis seisneb kohtuasja saatmises esimese astme kohtule uueks arutamiseks pärast selle kohtu tehtud menetluse lõpetamise otsuse tühistamist –
kui selline mingit seisukohta asjaomase isiku süü kohta.
97      Seetõttu ei saa asuda seisukohale, et kohustusega jätta tähelepanuta direktiivi 2016/343 artiklist 3 tuleneva süütuse presumptsiooniga vastuolus olev hinnang on vastuolus esimese astme kohtu kohustus rakendada riigisiseste õigusnormide kohaselt apellatsioonikohtu määratud menetluslikke meetmeid, sealhulgas juhul, kui apellatsioonikohtu otsust on osaliselt põhjendatud sellise hinnanguga.
98      Järelikult tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2016/343 artiklit 3 koostoimes liidu õiguse esimuse põhimõttega tuleb tõlgendada nii, et esimese astme kohus peab jätma tähelepanuta hinnangu – mille esitas apellatsioonikohus, kes tühistas menetluse lõpetamise määruse ja saatis kohtuasja esimese astme kohtule uueks arutamiseks –, kui see hinnang on süütuse presumptsiooniga vastuolus, isegi kui riigisisesed õigusnormid kohustavad esimese astme kohut seda hinnangut järgima, ilma et kõnealuse artikliga 3 oleks vastuolus esimese astme kohtu kohustus rakendada apellatsioonikohtu määratud menetluslikke meetmeid.
Kohtukulud
99      Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse sama kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:
1.      Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/343, millega tugevdatakse süütuse presumptsiooni teatavaid aspekte ja õigust viibida kriminaalmenetluses kohtulikul arutelul, artiklit 3, artikli 4 lõiget 1 ja artikli 6 lõiget 1 koostoimes Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 48
tuleb tõlgendada nii, et
nendega ei ole vastuolus see, kui kriminaalkohus, kes lahendab apellatsioonkaebust otsuse peale, millega kriminaalmenetlus lõpetati kuriteo puudumise tõttu, võtab üksikasjaliku seisukoha süüstavate tõendite kohta ning hindab faktiliselt ja õiguslikult kõnealuse kuriteo koosseisutunnuste täidetust, kuigi see kohus ei ole riigisiseste õigusnormide kohaselt kohustatud seda otsuse tegemiseks tegema ning see hinnang põhineb üksnes kohtueelses menetluses kogutud tõenditel, ilma et süüdistatav oleks saanud nende kohta oma seisukohta esitada, tingimusel et kõnealusest hinnangust ei kuma läbi arvamus, et see isik on selles kuriteos süüdi.
2.      Direktiivi 2016/343 artiklit 3 koostoimes liidu õiguse esimuse põhimõttega
tuleb tõlgendada nii, et
esimese astme kohus peab jätma tähelepanuta hinnangu – mille esitas apellatsioonikohus, kes tühistas menetluse lõpetamise määruse ja saatis kohtuasja esimese astme kohtule uueks arutamiseks –, kui see hinnang on süütuse presumptsiooniga vastuolus, isegi kui riigisisesed õigusnormid kohustavad esimese astme kohut seda hinnangut järgima, ilma et kõnealuse artikliga 3 oleks vastuolus esimese astme kohtu kohustus rakendada apellatsioonikohtu määratud menetluslikke meetmeid.
Allkirjad
*      Kohtumenetluse keel: slovaki.
i      Kohtuasjal on väljamõeldud nimi. See ei vasta ühegi menetlusosalise tegelikule nimele.