62009TJ0521_RO
Părţi
Motivele
Dizpozitiv
Părţi
În cauza T‑521/09,
Alstom Grid SAS, fostă Areva T & D SAS, cu sediul în Paris (Franța), reprezentată inițial de A. Schild, de C. Simphal și de E. Estellon și ulterior de J. Derenne, de A. Müller‑Rappard și de M. Domecq, avocați,
reclamantă,
împotriva
Comisiei Europene, reprezentată inițial de A. Bouquet, de N. von Lingen și de K. Mojzesowicz și ulterior de A. Bouquet, de K. Mojzesowicz și de P. Van Nuffel, în calitate de agenți,
pârâtă,
având ca obiect o cerere de anulare a Deciziei C(2009) 7601 final a Comisiei din 7 octombrie 2009 privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE şi a articolului 53 din Acordul privind SEE (Cazul COMP/39.129 – Transformatoare),
TRIBUNALUL (Camera a noua),
compus din domnul D. Gratsias, îndeplinid funcția de președinte, domnul O. Czúcz (raportor) și doamna I. Labucka, judecători,
grefier: domnul J. Plingers, administrator,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 21 mai 2014,
pronunță prezenta
Motivele
Hotărâre
Istoricul cauzei şi decizia atacată
1. Sectorul vizat în speță este cel al transformatoarelor, al autotransformatoarelor şi al bobinelor în derivaţie cu o gamă de tensiune mai mare sau egală cu 380 kV. Un transformator este un component electric important, a cărui funcţie este de a reduce sau de a majora tensiunea într‑un circuit electric. Aceste transformatoare sunt vândute ca echipamente autonome sau ca parte a substaţiilor electrice la cheie.
2. În perioada relevantă pentru prezentul litigiu, şi anume perioada cuprinsă între 9 iunie 1999 şi 15 mai 2003, reclamanta, denumită în acel moment Alstom T & D SA, îşi desfăşura activitatea în domeniul transformatoarelor. Pe parcursul întregii perioade menţionate, societatea‑mamă Alstom a deţinut 100 % din capitalul Alstom France SA (redenumită Alstom Holdings în august 1999), care, la rândul său, deţinea 100 % din capitalul reclamantei.
3. După vânzarea activităţii de producţie de transformatoare a grupului Alstom către grupul Areva, reclamanta a fost transferată, în anul 2004, grupului Areva, controlat de Areva SA, iar ulterior a fost redenumită Areva T & D SA.
4. La 11 și la 12 mai 2004, Comisia Comunităților Europene a efectuat inspecţii în cadrul cazului COMP/38.899 – Instalaţii de comutaţie cu izolaţie în gaz, în special în incintele Hitachi Ltd, de unde a ridicat copii ale unor documente.
5. La 9 septembrie 2004, Hitachi a prezentat o cerere de imunitate în temeiul Comunicării Comisiei privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cauzele referitoare la înțelegeri (JO 2002, C 45, p. 3, denumită în continuare „Comunicarea din 2002 privind cooperarea”) în ceea ce privește instalaţiile de comutaţie cu izolaţie în gaz (denumite în continuare „AIG”). În cadrul acestei cereri, Hitachi a furnizat printre altele copii ale documentelor pe care Comisia le găsise în incintele sale cu ocazia inspecţiilor sus‑menționate.
6. La 22 septembrie 2004, Areva a prezentat prima cerere de imunitate. Această primă cerere de imunitate viza în principal practici anticoncurenţiale care acopereau mai multe state membre ale Uniunii Europene (în special Belgia, Germania, Franța, Țările de Jos şi Austria). În cererea respectivă, Areva făcea de asemenea referire la „Aero Club”, o înţelegere internaţională în sectorul transformatoarelor. În această privință, Areva a indicat numele întreprinderilor europene şi japoneze care participaseră la înţelegere, precum şi modul de funcţionare a acestei înţelegeri. Pe de altă parte, Areva a precizat că aceste practici încetaseră în perioada 1998-1999. La 7 decembrie 2005, Comisia a respins această primă cerere de imunitate, indicând faptul că considera că Areva nu îndeplinea condiţiile prevăzute la punctul 8 litera (a) sau litera (b) din Comunicarea din 2002 privind cooperarea.
7. La 15 ianuarie 2005, Areva a prezentat a doua cerere de imunitate. În cadrul acesteia, Areva a furnizat în principal informaţii privind posibile practici anticoncurenţiale care afectau pieţele transformatoarelor din Germania şi Franţa, indicând, în acelaşi timp, diferenţele dintre această primă presupusă înţelegere şi înţelegerea în privința căreia Comisia desfăşurase investigaţii în cazul AIG. Areva a retras această cerere de imunitate la 21 septembrie 2006.
8. La 2 mai 2006, Areva a prezentat o a treia cerere de imunitate, care viza o presupusă înţelegere privind Germania şi Franța. Aceasta a completat informaţiile furnizate la 8 septembrie 2006, oferind din nou informaţii privind practicile anticoncurenţiale referitoare la Germania şi la Franța şi indicând faptul că celelalte ţări implicate în aceste practici erau Belgia, Țările de Jos şi Austria. În acest context, Areva a menţionat de asemenea un „gentlemen’s agreement” care privea, potrivit acesteia, pieţele europene „externe”, şi anume pieţele europene în care producătorii europeni nu dispuneau de unităţi de producţie, precum Spania sau Italia. În final, Areva a indicat că „gentlemen’s agreementul” încetase în anul 1997 sau în anul 1998. La 10 octombrie 2006, Areva a precizat faptul că acest „gentlemen’s agreement” nu părea să fie decât un comportament unilateral şi nega caracterul anticoncurenţial al acestor practici. Prin scrisoarea din 31 octombrie 2006, Comisia a acordat Areva o imunitate condiţionată privind o „presupusă înţelegere în sectorul transformatoarelor din Germania, Austria, Franța şi Țările de Jos”.
9. La 7 și la 8 februarie 2007, Comisia a efectuat inspecţii în incinte ale societăţilor din Germania, din Austria şi din Franța.
10. La 7 februarie 2007, grupul Siemens a depus o cerere de imunitate. La 15 februarie 2007, Siemens a completat această cerere cu elemente de probă privind o înţelegere verbală în sectorul transformatoarelor, denumită „gentlemen’s agreement” (GA), pe baza căreia producătorii europeni nu trebuiau să îşi vândă produsele în Japonia, iar producătorii japonezi nu trebuiau să îşi vândă produsele pe piaţa europeană. La 6 decembrie 2007, Comisia a acordat Siemens imunitate condiţionată în temeiul punctului 8 litera (b) din Comunicarea din 2002 privind cooperarea pentru faptul că a fost prima întreprindere care a prezentat dovezi care să permită Comisiei să constate o încălcare a articolului 81 CE în legătură cu această înţelegere.
11. La 14 martie 2007, Comisia a transmis un chestionar reclamantei şi altor întreprinderi. Reclamanta a răspuns la acesta la 27 martie 2007.
12. La 29 martie 2007, a avut loc o reuniune cu reprezentanții reclamantei, în cursul căreia Comisia a prezentat anumite documente şi a adresat întrebări în această privință.
13. La 1 iunie 2007, grupul Hitachi a prezentat o altă cerere de clemenţă, pe care a completat‑o la 1 august 2007.
14. La 18 iulie 2007, grupul Fuji a prezentat o cerere de clemenţă privind o înţelegere între producători de transformatoare europeni şi japonezi.
15. La 20 august 2007, Comisia a informat verbal Areva că urmărea să investigheze numai înţelegerea dintre producătorii europeni şi cei japonezi, iar nu înţelegerile care vizau anumite state membre în privinţa cărora reclamanta obţinuse imunitate condiţionată. Pe de altă parte, Comisia a informat Areva că imunitatea condiţionată care îi fusese acordată acoperea numai înţelegerile referitoare la anumite pieţe naţionale şi nu acoperea înţelegerea dintre producătorii europeni şi cei japonezi cu privire la care Areva nu depusese o cerere de clemenţă.
16. La 30 septembrie 2008, Comisia a decis declanşarea unei proceduri privind piaţa transformatoarelor împotriva destinatarilor deciziei atacate.
17. La 19 noiembrie 2008, înainte de a trimite comunicarea privind obiecţiunile, Comisia a transmis o scrisoare către Areva în care a detaliat cronologia cererilor de clemenţă ale acesteia şi i‑a reamintit faptul că o informase, la 20 august 2007, că a ajuns la concluzia că înţelegerile privind anumite state membre (în special Germania), pe de o parte, şi înţelegerea dintre producătorii de transformatoare europeni şi japonezi, pe de altă parte, constituiau două încălcări distincte, precum şi că intenţiona să urmărească numai presupusa înţelegere dintre producătorii de transformatoare europeni şi japonezi, iar nu presupusa înţelegere din Germania. De asemenea, Comisia a informat reclamanta că elementele de probă care priveau înţelegerea dintre producătorii de transformatoare europeni şi japonezi nu prezentau o valoare adăugată semnificativă şi că nu intenţiona să îi acorde o reducere a amenzii în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea în această privință.
18. Comunicarea privind obiecţiunile a fost adoptată la 20 noiembrie 2008. Reclamanta a răspuns la această comunicare la 20 ianuarie 2009. Audierea a avut loc la 17 februarie 2009.
19. La 7 octombrie 2009, Comisia a adoptat Decizia C(2009) 7601 final privind o procedură de aplicare a articolului 81 CE şi a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/39.129 – Transformatoare) (denumită în continuare „decizia atacată”), în care a constatat că Alstom şi reclamanta încălcaseră dispozițiile articolului 81 CE şi ale articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European (denumit în continuare „Acordul privind SEE”) şi a impus Alstom o amendă de 16,5 milioane de euro, la plata căreia reclamanta a fost obligată în solidar în limita sumei de 13,53 milioane de euro.
20. În această decizie, Comisia a constatat că reclamanta participase, cel puţin în perioada cuprinsă între 9 iunie 1999 şi 15 mai 2003, la un „gentlemen’s agreement (GA)”, o înţelegere ilicită care acoperea întreg teritoriul Spațiului Economic European (SEE), care a constat într‑un acord încheiat verbal între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi şi care a avut drept obiect respectarea reciprocă a pieţelor locale şi neefectuarea de vânzări pe aceste pieţe.
21. În ceea ce privește organizarea acestui gentlemen’s agreement, Comisia a reţinut faptul că întreprinderile care au participat la acesta erau împărţite în două grupuri, unul european şi altul japonez, că fiecare grup trebuia să numească o întreprindere‑secretar şi că, pe întreaga durată a comiterii încălcării, Siemens a îndeplinit funcţia de secretar al grupului european, iar Hitachi al celui japonez. De asemenea, Comisia a constatat că acordul de împărţire a pieţei fusese completat cu un acord care viza notificarea cererilor de oferte (proiecte) care proveneau de pe teritoriul celuilalt grup şi că aceste proiecte trebuiau notificate secretarului celuilalt grup în scopul reatribuirii lor.
22. Decizia atacată vizează piaţa transformatoarelor, vândute ca echipamente autonome sau incluse în proiecte la cheie, cu excluderea celor vândute ca parte a substaţiilor electrice pe bază de AIG, care au făcut deja obiectul Deciziei C(2006) 6762 final a Comisiei din 24 ianuarie 2007 privind o procedură în temeiul articolului 81 [CE] şi al articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul COMP/F/38.899 – Instalaţii de comutaţie cu izolaţie în gaz) (rezumat publicat în JO 2008, C 5, p. 7).
23. În decizia atacată, Comisia a făcut distincţie între gentlemen’s agreement şi, în special, alte două înţelegeri, şi anume, pe de o parte, înţelegeri care vizează pieţe naţionale, în special piaţa germană, și, pe de altă parte, „Aero Club”, o înţelegere internaţională care a încetat în anul 1997 sau în anul 1998. Încălcarea constatată în decizia atacată privește numai gentlemen’s agreementul, iar nu şi celelalte două înţelegeri.
24. În temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea, Comisia a acordat societăţilor Siemens AG şi Siemens Aktiengesellschaft Österreich imunitate la amendă, precum şi o reducere de 40 % din amendă pentru Fuji Electronics Holdings Co., Ltd.
25. În schimb, Comisia nu a acordat imunitate la amendă şi nici nu a redus amenda în cazul reclamantei. Totuşi, în considerentul (274) al deciziei atacate, Comisia a acordat reclamantei o reducere de 18 % pentru cooperarea efectivă în afara domeniului de aplicare al Comunicării din 2002 privind cooperarea. Diferenţa dintre valoarea amenzii impuse Alstom şi valoarea amenzii impuse reclamantei se explică, aşadar, prin faptul că Alstom nu a beneficiat de o reducere a amenzii.
Procedura şi concluziile părţilor
26. Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 21 decembrie 2009, reclamanta, denumită Areva T & D SAS ca urmare a unei modificări a statutului, a introdus prezenta acțiune.
27. În urma cumpărării sale de către Alstom în ianuarie 2010, reclamanta a decis să îşi schimbe denumirea socială şi să o adopte pe cea a Alstom Grid SAS.
28. Întrucât judecătorul raportor a fost împiedicat să facă parte din complet, prezenta cauză a fost reatribuită unui nou judecător raportor.
29. Pe baza raportului judecătorului raportor, la 9 noiembrie 2012, Tribunalul (Camera a treia) a decis, în cadrul unor măsuri de organizare a procedurii în sensul articolului 64 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, să adreseze întrebări părţilor şi să invite Comisia să prezinte documente. În termenul acordat, părţile au răspuns la întrebări, iar Comisia a respectat parţial cererea de prezentare de documente. La 7 martie 2013, reclamanta a prezentat observaţii privind documentele şi observaţiile depuse de Comisie.
30. Prin Ordonanța președintelui Camerei a treia din 9 aprilie 2013, Tribunalul a suspendat procedura în prezenta cauză până la soluţionarea de către Curte a cauzei C‑231/11 P, Comisia/Siemens Österreich și alții.
31. Întrucât compunerea camerelor a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera a noua, căreia, în consecință, i‑a fost atribuită prezenta cauză.
32. În urma pronunţării de către Curte a Hotărârilor din 10 aprilie 2014, Comisia/Siemens Österreich și alții (C‑231/11 P‑C‑233/11 P, Rep., EU:C:2014:256) şi Areva/Comisia (C‑247/11 P şi C‑253/11 P, Rep., EU:C:2014:257), Tribunalul (Camera a noua) a decis deschiderea procedurii orale.
33. Prin scrisoarea din 14 mai 2014, reclamanta s‑a desistat de unele dintre motivele invocate în susținerea acțiunii formulate, fapt de care Tribunalul a luat act.
34. Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 21 mai 2014.
35. Reclamanta solicită Tribunalului:
– anularea deciziei atacate în măsura în care o privește;
– obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
36. Comisia solicită Tribunalului:
– respingerea acțiunii;
– obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
37. Părţile nu solicită modificarea cuantumului amenzii aplicate prin decizia atacată.
În drept
38. În cererea introductivă, prezenta acțiune era întemeiată pe patru motive. Or, după cum s‑a reamintit la punctul 33 de mai sus, reclamanta s‑a desistat de o parte dintre motivele menţionate, şi anume de primul aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare în ceea ce priveşte delegarea de către Comisie a competenţei sale de sancţionare, de al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE şi în special a normelor privind imputabilitatea încălcărilor dreptului concurenței, precum şi de al treilea motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 81 alineatul (1) CE şi în special a normelor privind solidaritatea.
39. Prin urmare, trebuie să se analizeze numai aspectul rămas din primul motiv, întemeiat pe o motivare insuficientă a adăugării unei condiţii suplimentare la cele prevăzute în Comunicarea din 2002 privind cooperarea, precum şi al patrulea motiv, întemeiat pe încălcarea principiului încrederii legitime şi a principiului securităţii juridice, dar şi pe nerespectarea normelor prevăzute în comunicarea menţionată.
40. Tribunalul consideră că al patrulea motiv trebuie analizat înaintea aspectului rămas din primul motiv.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe nerespectarea normelor prevăzute în Comunicarea din 2002 privind cooperarea
41. Al patrulea motiv este format din două aspecte întemeiate, în primul rând, pe nerespectarea de către Comisie a punctului 8 litera (a) şi a punctelor 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea şi, în al doilea rând, pe încălcarea principiului încrederii legitime şi a principiului securităţii juridice.
Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv, întemeiat pe nerespectarea punctului 8 litera (a) şi a punctelor 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea
42. Reclamanta susţine că Comisia ar fi trebuit să îi acorde imunitate în temeiul punctului 8 litera (a) şi al punctelor 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea. În acest context, cu titlu principal, reclamanta arată că, spre deosebire de ceea ce a constatat Comisia, ea a respectat cerinţele prevăzute la punctele menţionate. Cu titlu subsidiar, reclamanta arată că imunitatea la amendă prevăzută la punctele menţionate trebuie acordată atunci când există, precum în speță, o legătură de cauzalitate clară şi sigură între o cerere de imunitate şi adoptarea unei decizii de constatare a unei încălcări.
– Cu privire la obiecţiunea întemeiată pe nerespectarea punctului 8 litera (a) şi a punctelor 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea
43. Reclamanta susţine că, contrar a ceea ce a constatat Comisia în decizia atacată, ea a îndeplinit condiţiile prevăzute la punctul 8 litera (a) şi la punctele 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea. Prin urmare, Comisia ar fi trebuit să îi acorde imunitate la amendă în ceea ce privește participarea sa la gentlemen’s agreement.
44. Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, prin adoptarea Comunicării din 2002 privind cooperarea, Comisia a creat aşteptări legitime, fapt pe care aceasta l‑a recunoscut de altfel la punctul 29 din comunicarea menţionată. Având în vedere încrederea legitimă pe care întreprinderile care doresc să coopereze cu Comisia pot să o dobândească din această comunicare, Comisia are, aşadar, obligaţia să i se conformeze. Prin urmare, în ipoteza în care nu ar fi respectat liniile de conduită indicate în comunicarea respectivă, Comisia ar fi adus atingere principiului încrederii legitime (Hotărârea din 18 iunie 2008, Hoechst/Comisia, T‑410/03, Rep., EU:T:2008:211, punctul 510, şi Hotărârea din 13 iulie 2011, Kone și alții/Comisia, T‑151/07, Rep., EU:T:2011:365, punctul 127).
45. În prezenta cauză, reclamanta pretinde că, contrar a ceea ce a constatat Comisia în considerentul (314) al deciziei atacate, condiţiile prevăzute la punctul 8 litera (a) şi la punctele 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea, referitoare la acordarea imunităţii la amendă, erau îndeplinite în speță.
46. În ceea ce privește punctul 8 litera (a) şi punctul 9 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea, trebuie amintit că acestea prevăd, pe de o parte, ca întreprinderea să fie prima care furnizează Comisiei elemente de probă care o pot îndreptăţi să adopte o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în legătură cu o presupusă înţelegere care aduce atingere Comunităţii Europene și, pe de altă parte, ca, la momentul comunicării acestor elemente de probă, Comisia să nu dispună deja de elemente suficiente pentru a adopta o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în legătură cu presupusa înţelegere.
47. Reclamanta susţine că a furnizat Comisiei informaţii care i‑ar fi permis să adopte decizii prin care se dispune efectuarea de verificări la un moment la care aceasta nu ar fi deținut deja suficiente elemente de probă privind sectorul transformatoarelor. Astfel, numai graţie informaţiilor pe care reclamanta le‑ar fi comunicat Comisiei aceasta ar fi putut să efectueze inspecţii în februarie 2007.
48. Comisia contestă aceste argumente.
49. În această privință, trebuie să se reţină că Comisia a primit prima cerere de imunitate a reclamantei la 22 septembrie 2004. Or, la 11 și la 12 mai 2004, deci anterior acestei date, Comisia efectuase deja inspecţii în cauza privind AIG‑urile şi ridicase deja documente din incintele Hitachi.
50. Reclamanta arată că aceste documente nu au permis Comisiei să procedeze la verificări. Niciunul dintre documentele menţionate nu i‑ar fi permis să descopere sau să demonstreze existenţa unei eventuale înţelegeri între producătorii europeni şi japonezi cu privire la transformatoare.
51. Aşadar, trebuie să se examineze dacă documentele pe care Comisia le‑a ridicat în cadrul inspecţiilor efectuate în incintele Hitachi la 11 și la 12 mai 2004 şi pe care le‑a prezentat Tribunalului la cererea acestuia (a se vedea punctul 29 de mai sus) i‑ar fi permis să adopte o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în legătură cu gentlemen’s agreementul, şi anume în legătură cu o înţelegere între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi având ca obiect respectarea reciprocă a pieţelor locale şi neefectuarea de vânzări pe aceste pieţe.
52. În acest context, în primul rând, trebuie amintit că, pentru a putea adopta o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurenţă prevăzute la articolele 81 [CE] şi 82 [CE] (JO 2003, L 1, p. 1, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167), Comisia trebuie să indice circumstanţele de fapt susceptibile să o justifice (a se vedea prin analogie Hotărârea din 26 iunie 1980, National Panasonic/Comisia, 136/79, Rec., EU:C:1980:169, punctele 26 și 27).
53. În al doilea rând, trebuie să se reţină că, pentru a justifica investigaţia, nu este necesar ca documentele ridicate de Comisie să o fi îndreptăţit să stabilească dincolo de orice îndoială rezonabilă existenţa încălcării constatate în decizia atacată. Astfel, un asemenea nivel probatoriu este solicitat în cazul deciziilor Comisiei prin care aceasta constată existenţa unei încălcări şi aplică amenzi. În schimb, pentru a adopta o decizie de verificare în sensul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003, este suficient ca ea să se afle în posesia unor elemente şi indicii materiale serioase care să o determine să suspecteze existenţa unei încălcări (a se vedea Hotărârea din 8 martie 2007, France Télécom/Comisia, T‑340/04, Rep., EU:T:2007:81, punctul 53 și jurisprudența citată).
54. În al treilea rând, trebuie amintit că, în special în domeniul înţelegerilor ilicite, diferitele indicii nu trebuie apreciate izolat, ci în ansamblul lor, şi că se pot susţine reciproc (a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 iulie 1972, Imperial Chemical Industries/Comisia, 48/69, Rec., EU:C:1972:70, punctul 68, şi Hotărârea din 8 iulie 2004, JFE Engineering/Comisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 și T‑78/00, Rec., EU:T:2004:221, punctul 275).
55. În speță, trebuie, aşadar, să se examineze dacă, pe baza conţinutului documentelor pe care le‑a ridicat din incintele Hitachi, evaluate în ansamblul lor, Comisia dispunea de elemente suficiente pentru a adopta o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în legătură cu o înţelegere anticoncurenţială între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi, în temeiul principiilor menţionate mai sus.
56. În ceea ce privește documentele pe care Comisia le‑a prezentat Tribunalului ca răspuns la cererea acestuia de a depune documentele pe care le‑a ridicat în cursul inspecţiei efectuate în incintele Hitachi la 11 și la 12 mai 2004, este necesar mai întâi să se reţină faptul că în documentele pe care Comisia le‑a denumit „NB 2”, „NB 4”, „FP 4” şi „FP 5” se face referire la reuniuni privind „AC” şi „GA”. Din documentele menţionate reiese de asemenea faptul că au fost utilizate coduri [de exemplu, „TA”, „TB”, „TS”, „TT” şi „TX(B)”, „T2”, „T3”, „T4”, „T5”, precum şi „E” şi „J”] pentru a desemna întreprinderi sau grupuri de întreprinderi participante la reuniunile menţionate. Având în vedere împrejurările că, pe de o parte, aceste acronime şi coduri nu au fost utilizate în cadrul înţelegerii privind AIG‑urile și că, pe de altă parte, se putea deduce din poziţia persoanelor menţionate în documentul denumit „FP 4” că reuniunile „AC” şi „GA” priveau transformatoarele, trebuie să se reţină că Comisia era în posesia unor elemente de probă şi a unor indicii care îi permiteau să suspecteze existenţa unor reuniuni între producătorii de transformatoare.
57. În continuare, trebuie să se constate că documentele ridicate din incintele Hitachi permiteau Comisiei să identifice cel puţin anumite întreprinderi şi anumiţi reprezentanți ai acestora care au participat la reuniunile respective. În primul rând, numele anumitor persoane care au luat parte la aceste reuniuni sunt indicate în documentul denumit „FP 4”, iar cu ajutorul altor documente, precum cel denumit „FPB 200”, Comisia ar fi putut stabili, în cazul unora dintre ele, întreprinderile cărora le aparţineau persoanele respective şi pe care acestea le reprezentau în cadrul reuniunilor menţionate, şi anume grupurile ABB, Alstom şi VA‑TECH. În ceea ce privește numele a două persoane menţionate în documentul denumit „FP 4” care nu puteau fi atribuite întreprinderilor sus‑menționate, trebuie să se reţină că, având în vedere împrejurările care arătau, pe de o parte, că documentele denumite „NB 6”, „NB 8” şi „KC 10” indicau o reuniune care avea loc într‑o sală de conferinţe a unei uzine care aparţinea uneia dintre întreprinderile participante şi care era situată în Nürnberg (Germania) și, pe de altă parte, că o unitate importantă a Siemens se găsea în acest oraş, Comisia era în posesia unor elemente de probă şi a unor indicii care îi permiteau să suspecteze că reprezentanți ai Siemens participaseră de asemenea la reuniunile menţionate. În al doilea rând, Comisia invocă în mod întemeiat că faptul că a ridicat documentele din incintele Hitachi îi permitea să suspecteze că această întreprindere participase de asemenea la reuniunile privind transformatoarele. În al treilea rând, în documentul denumit „FP 5”, se face referire la crearea a două întreprinderi comune între întreprinderile desemnate cu codurile „T2”, „T3”, pe de o parte, şi „T4” şi „T5”, pe de altă parte. Or, după cum reţine Comisia în mod întemeiat, ea ar fi putut să deducă, pe baza unor informaţii care erau deja la dispoziția publicului în momentul efectuării inspecţiilor la Hitachi, că era vorba despre crearea unei întreprinderi comune între Fuji şi Hitachi, pe de o parte, şi între Toshiba şi o altă întreprindere japoneză, pe de altă parte. Prin urmare, în special pe baza acestui document, Comisia ar fi putut de asemenea să aibă suspiciuni cu privire la participarea la reuniuni a grupurilor Hitachi, Fuji şi Toshiba.
58. În plus, trebuie reţinut faptul că în special conţinutul documentului denumit „FP 4” oferea indicaţii cu privire la caracterul anticoncurenţial al acordului şi la organizarea reuniunilor. Astfel, reiese din acest document că între întreprinderile situate în „E” sau „J” trebuia respectat un „GA” şi că aveau loc două reuniuni pe an. Acest document oferea de asemenea o indicaţie în privința perioadei în care avuseseră loc reuniunile. Se poate deduce totodată din documentul denumit „KC 10” că reuniunile priveau discuţii şi schimburi de informaţii între participanţi cu privire la proiecte de transformatoare.
59. Prin urmare, evaluate în ansamblul lor, documentele ridicate de Comisie cu ocazia inspecţiilor la punctele de lucru ale Hitachi i‑ar fi permis să suspecteze existenţa unei înţelegeri anticoncurenţiale între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi şi să adopte o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în această privință.
60. Niciunul dintre argumentele avansate de reclamantă nu este susceptibil să repună în discuție această apreciere.
61. În primul rând, obiecţiunea întemeiată pe caracterul ilizibil al documentului denumit „FP 7” trebuie respinsă. În această privință, mai întâi, trebuie să se reţină că, astfel cum reiese din consideraţiile expuse la punctele 56-58 de mai sus, chiar dacă acest document nu ar fi fost luat în considerare, Comisia ar fi dispus de suficiente elemente pentru a suspecta existenţa unei înţelegeri anticoncurenţiale între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi. Obiecţiunea întemeiată pe caracterul ilizibil al documentului denumit „FP 7” trebuie, aşadar, respinsă ca inoperantă. În continuare, trebuie să se constate că, contrar a ceea ce susţine reclamanta, chiar dacă lizibilitatea acestui document este redusă, documentul nu este ilizibil, fapt confirmat, de altfel, de reclamantă însăși, care expune motivele pentru care conţinutul acestuia nu permite cititorului să descopere existenţa unei înţelegeri concurenţiale. În orice caz, trebuie să se reţină că respectivul conţinut al documentului este parţial reprodus în considerentul (99) al deciziei atacate.
62. În al doilea rând, reclamanta susţine că o parte dintre documentele pe care Comisia le‑a prezentat la cererea Tribunalului poartă data de 1 iunie 2007 şi nu pot constitui, aşadar, documente pe care aceasta le‑a ridicat cu ocazia inspecţiei efectuate la Hitachi la 11 și la 12 mai 2004. În cursul ședinței, ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, reclamanta a precizat că se limitează la a contesta faptul că documentele furnizate de Comisie care poartă data de 1 iunie 2007, precum şi anumite traduceri fuseseră ridicate de aceasta din urmă în cursul inspecţiei efectuate la Hitachi la 11 și la 12 mai 2004, dar că, în schimb, nu contestă faptul că celelalte documente furnizate de Comisie la cererea Tribunalului fuseseră ridicate cu ocazia inspecţiei menţionate.
63. În această privință, trebuie să se constate că, astfel, o parte dintre documentele pe care Comisia le‑a furnizat Tribunalului poartă data de 1 iunie 2007. Totuşi, în ceea ce privește documentele care au fost luate în considerare la punctele 56-58 de mai sus, trebuie să se reţină că o parte dintre acestea nu poartă data de 1 iunie 2007 şi că, în ceea ce priveşte restul, în măsura în care această dată este indicată pe celelalte documente, este vorba despre documente care constau, pe de o parte, într‑o versiune originală redactată parţial sau integral în limba japoneză și, pe de altă parte, într‑o traducere în limba engleză a versiunii originale menţionate. Or, trebuie să se constate că data de 1 iunie 2007 nu este indicată decât pe traducerile în limba engleză.
64. Prin urmare, faptul că data de 1 iunie 2007 este indicată pe traducerile în limba engleză nu poate repune în discuție constatarea potrivit căreia, în urma inspecţiei efectuate la Hitachi la 11 și la 12 mai 2004, Comisia dispunea deja de elemente şi de indicii materiale serioase, în special în limba japoneză, care îi permiteau să suspecteze participarea reclamantei la o înţelegere anticoncurenţială între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi. În consecință, această obiecţiune trebuie respinsă.
65. În al treilea rând, trebuie să se reţină că nimic nu se opune ca documente redactate în limba japoneză să constituie elemente şi indicii materiale serioase care să permită adoptarea unei decizii de verificare în sensul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003. Ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal în cursul ședinței, reclamanta a precizat, de altfel, că nu contestă acest punct.
66. În al patrulea rând, reclamanta susţine că Comisia nu avea dreptul de a utiliza documentele analizate la punctele 56-58 de mai sus.
67. În acest context, reclamanta susţine mai întâi că, în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003, Comisia nu ar fi avut dreptul de a utiliza documentele ridicate cu ocazia inspecţiilor efectuate în incintele Hitachi la 11 și la 12 mai 2004. Aceasta consideră că Comisia ar fi trebuit să îşi limiteze căutările la sectoarele indicate în decizia prin care se dispusese inspecţia, şi anume la staţiile blindate sau la instalaţiile de comutaţie cu izolaţie în gaz. Or, produsele menţionate, pe de o parte, şi transformatoarele, pe de altă parte, ar fi produse distincte, iar nu accesorii.
68. Comisia consideră că aceste obiecţiuni sunt inadmisibile, deoarece au fost ridicate tardiv, şi, în orice caz, nu sunt fondate.
69. În această privință, trebuie amintit că, desigur, din jurisprudență reiese că informaţiile obţinute în cursul investigaţiilor nu trebuie utilizate în alte scopuri decât cele indicate în decizia de inspecţie (Hotărârea din 17 octombrie 1989, Dow Benelux/Comisia, 85/87, Rec., EU:C:1989:379, punctul 17; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 14 noiembrie 2012, Nexans France şi Nexans/Comisia, T‑135/09, Rep., EU:T:2012:596, punctul 64). Această cerință urmărește, astfel, păstrarea, pe lângă secretul profesional, a dreptului la apărare al întreprinderilor. Acest drept ar fi grav compromis în cazul în care, în cadrul unei decizii prin care se constată o încălcare a articolelor 81 CE sau 82 CE, Comisia ar putea invoca împotriva întreprinderilor probe care, obţinute în cursul unei investigaţii, nu ar face parte din obiectul şi din scopul acesteia (Hotărârea din 6 septembrie 2013, Deutsche Bahn și alții/Comisia, T‑289/11, T‑290/11 și T‑521/11, Rep., EU:T:2013:404, punctul 124).
70. Totuşi, după cum s‑a expus la punctele 52-55 de mai sus, în cadrul aplicării punctului 9 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea nu este vorba despre a examina dacă Comisia dispunea deja de elemente de probă suficiente pentru a stabili existenţa unei înţelegeri ilicite în cadrul unei decizii de constatare a existenţei unei încălcări şi de aplicare a unei amenzi, ci trebuie să se examineze numai dacă aceasta dispunea de suficiente elemente pentru a adopta o decizie de inspecţie în sensul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul n r. 1/2003.
71. Or, contrar celor susţinute de reclamantă, chiar în ipoteza în care documentele privind gentlemen’s agreementul nu ar fi fost acoperite de obiectul deciziei prin care se dispunea inspectarea incintelor Hitachi la 11 și la 12 mai 2004 (ipoteză contestată de Comisie), jurisprudenţa menţionată la punctul 69 de mai sus nu s‑ar opune ca Comisia să se bazeze pe faptul că a luat cunoştinţă de documentele menţionate la punctele 56-58 de mai sus pentru a adopta o nouă decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003.
72. Astfel, după cum Tribunalul a avut deja ocazia să constate, faptul că, în cadrul unei inspecţii, Comisia descoperă pentru prima dată documente care indică existenţa unei încălcări care nu face obiectul deciziei prin care se dispune efectuarea de verificări nu conferă acestor documente o protecţie absolută într‑o asemenea măsură încât să nu poată fi solicitate în mod legal şi utilizate ca probă. În caz contrar, întreprinderile ar fi încurajate, cu ocazia unei investigații într‑o primă cauză, să dea toate documentele care permit dovedirea unei alte încălcări și să se protejeze astfel de orice urmărire în această privință. O asemenea soluție ar depăși ceea ce este necesar pentru a proteja secretul profesional și dreptul la apărare și ar constitui, așadar, un obstacol nejustificat în calea îndeplinirii de către Comisie a misiunii de a asigura respectarea normelor de concurență pe piața comună (Hotărârea Deutsche Bahn și alții/Comisia, punctul 69 de mai sus, EU:T:2013:404, punctele 125-127).
73. Prin urmare, contrar celor susţinute de reclamantă, în urma inspecţiilor din 11 și din 12 mai 2004 efectuate în incintele Hitachi, Comisia ar fi putut să se bazeze pe descoperirea documentelor menţionate la punctele 56-58 de mai sus pentru a adopta o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în temeiul articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003 cu privire la o presupusă înţelegere anticoncurenţială între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi.
74. În consecință, obiecţiunea întemeiată pe încălcarea articolului 20 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1/2003 trebuie respinsă fără a fi necesar să se examineze dacă gentlemen’s agreementul era acoperit de obiectul deciziei de inspecţie în incintele Hitachi la 11 și la 12 mai 2004.
75. În orice caz, trebuie să se constate că documentele examinate la punctele 56-58 de mai sus au fost prezentate de asemenea de Hitachi în cadrul cererii sale de clemenţă din 9 septembrie 2004, prin urmare înainte de depunerea cererii de imunitate de către reclamantă. Desigur, aceasta din urmă invocă în această privință faptul că Hitachi a limitat utilizarea acestor documente la ancheta în curs în cauza AIG. Or, chiar presupunând că Hitachi ar fi dorit şi ar fi putut să limiteze utilizarea documentelor menţionate, aceasta nu s‑ar fi opus adoptării de către Comisie a unei decizii de verificare în legătură cu o presupusă înţelegere anticoncurenţială între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi, pe baza descoperirii documentelor menţionate.
76. În consecință, trebuie respinsă obiecţiunea potrivit căreia Comisia nu avea dreptul să se bazeze pe documentele menţionate, fără a fi necesară examinarea admisibilităţii acestei obiecţiuni.
77. În al cincilea rând, reclamanta susţine că, la momentul la care a depus cererea de imunitate, echipa Comisiei responsabilă în cauză încă nu cunoştea conţinutul documentelor ridicate din incintele Hitachi la 11 și la 12 mai 2004. În acest context, reclamanta invocă faptul că, chiar în ipoteza în care, la momentul la care a depus cererea sa de imunitate, Comisia, în calitate de instituţie, ar fi dispus deja de informaţii suficiente pentru a adopta o decizie de verificare în legătură cu o presupusă înţelegere anticoncurenţială între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi, echipa responsabilă de prezenta cauză nu părea să fi aflat aceste informaţii. Informaţiile vizate ar fi existat în alt dosar, şi anume în dosarul cauzei AIG.
78. În această privință, în primul rând, trebuie amintit faptul că de la punctul 9 din Comunicarea privind cooperarea din 2002 reiese că nu se poate acorda imunitatea în temeiul acestui punct, al punctului 8 litera (a) şi al punctului 11 din comunicarea menţionată decât atunci când „Comisia” nu ar deține deja suficiente elemente pentru a adopta o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări. Punctul 9 din comunicare nu face, aşadar, referire la informaţiile deţinute în acest sens de o eventuală echipă responsabilă în cauză, ci la informaţiile pe care Comisia le‑ar putea avea în calitate de instituţie. Prin urmare, trebuie să se constate că, în speță, Comisia nu a depăşit limitele textuale impuse de punctul 9 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea.
79. În al doilea rând, trebuie reţinut faptul că o abordare potrivit căreia criteriul determinant ar fi nivelul de informaţii pe care le‑ar putea deţine membrii unei eventuale echipe responsabile în cauză la momentul depunerii cererii de imunitate nu ar fi în niciun fel conformă spiritului Comunicării din 2002 privind cooperarea şi obiectivelor urmărite prin aceasta.
80. Astfel, o asemenea abordare ar avea drept consecinţă faptul că, în temeiul punctului 8 litera (a) şi al punctelor 9 și 11, imunitatea ar trebui acordată chiar dacă s‑ar dovedi că elementele şi indiciile materiale de care Comisia dispunea deja la momentul depunerii cererii de imunitate i‑ar fi permis să adopte o decizie prin care se dispune efectuarea de verificări în legătură cu presupusa înţelegere.
81. Or, în acest context, trebuie amintit că obiectivul programului de clemenţă al Comisiei nu este acela de a oferi întreprinderilor care participă la înţelegeri secrete posibilitatea de a evita consecinţele pecuniare ale angajării răspunderii lor, ci de a facilita depistarea unor astfel de practici şi, ulterior, în procedura administrativă, de a contribui la eforturile depuse de Comisie în vederea reconstituirii faptelor relevante în măsura posibilului. În consecință, beneficiile care pot fi obţinute de întreprinderile care participă la astfel de practici nu pot depăşi nivelul care este necesar pentru a asigura eficacitatea deplină a programului de clemenţă şi a procedurii administrative desfăşurate de Comisie.
82. Prin urmare, imunitatea la amendă nu este justificată decât în considerarea valorii cooperării întreprinderii care solicită imunitatea. Astfel, după cum a reţinut în mod întemeiat Comisia la punctul 6 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea, cooperarea unei întreprinderi care o informează despre existenţa unei înţelegeri ilicite de care nu aflase încă are o valoare intrinsecă care poate justifica imunitatea la amendă. În schimb, cooperarea unei întreprinderi care are drept rezultat numai informarea Comisiei cu privire la o înţelegere ilicită a cărei existenţă aceasta din urmă putea să o suspecteze pe baza elementelor şi a indiciilor de care dispunea deja nu are o valoare intrinsecă comparabilă. Dimpotrivă, după cum reiese din cuprinsul punctului 8 litera (b) din comunicarea menţionată, în acest ultim caz imunitatea la amendă este justificată numai dacă întreprinderea nu se limitează la a informa Comisia cu privire la existenţa înţelegerii, ci îi furnizează de asemenea elemente de probă care îi permit să constate existenţa înţelegerii în cadrul unei decizii de constatare a încălcării articolului 81 CE.
83. În consecință, obiecţiunea referitoare la pretinsa lipsă de informaţii privind existenţa gentlemen’s agreementului cu care s‑ar fi confruntat o eventuală echipă a Comisiei responsabilă în cauză trebuie respinsă.
84. În al șaselea rând, reclamanta susţine că elementele pe care Comisia s‑ar fi putut baza se aflau în dosarul cauzei AIG. În această privință, este suficient să se amintească mai întâi că, astfel cum s‑a expus la punctele 70 și 73 de mai sus, chiar în ipoteza în care obiectul deciziei prin care s‑a dispus inspecţia în incintele Hitachi la 11 și la 12 mai 2004 nu ar fi acoperit gentlemen’s agreementul, nimic nu ar fi împiedicat Comisia să se bazeze pe aceste documente pentru a adopta o nouă decizie de inspecţie. În plus, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 78 și 79 de mai sus, chestiunea privind dosarul în care se găseau aceste elemente nu este relevantă pentru aplicarea punctului 9 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea.
85. În al șaptelea rând, reclamanta susţine că faptul că Comisia nu dispunea încă de suficiente elemente serioase la momentul depunerii cererii sale de imunitate este demonstrat prin indicii. În primul rând, Comisia nu ar fi efectuat inspecţii în sectorul transformatoarelor decât în ianuarie 2007. Aceste inspecţii nu ar fi avut loc, prin urmare, decât la trei ani de la inspecţiile în cauza AIG şi numai după ce reclamanta i‑ar fi comunicat, în cadrul cooperării sale continue, informaţii privind sectorul transformatoarelor. În al doilea rând, în perioada cuprinsă între inspecţiile privind AIG‑urile şi inspecţiile privind transformatoarele, o singură altă întreprindere, ABB, ar fi depus cereri de imunitate. Or, aceste cereri, care ar fi fost, de altfel, respinse de Comisie, ar fi apărut după 22 decembrie 2004, aşadar după prima sa cerere de imunitate. În al treilea rând, în pofida faptului că Hitachi prezentase o cerere de clemenţă, Comisia nu ar fi solicitat o traducere din limba japoneză în limba engleză a documentelor în cauză pentru a afla semnificaţia acestora şi nu ar fi reluat contactul cu Hitachi pentru a solicita explicaţii privind sensul exact al documentelor în cauză şi comunicarea de documente justificative suplimentare sau pentru a‑i solicita prezentarea altor declaraţii orale şi documente justificative suplimentare. În al patrulea rând, la 6 decembrie 2007, Comisia ar fi respins cererea de clemenţă depusă de Hitachi la 1 iunie 2007.
86. În ceea ce privește aceste argumente, este suficient să se constate că, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 56-58 de mai sus, Comisia dispunea deja de elemente şi indicii materiale serioase care îi permiteau să suspecteze existenţa unei înţelegeri între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi, precum şi că niciunul dintre argumentele prezentate de reclamantă nu poate repune în discuție această constatare. În consecință, și această obiecţiune trebuie respinsă.
87. Prin urmare, trebuie să se reţină că niciunul dintre argumentele prezentate de reclamantă nu poate repune în discuție constatarea Comisiei potrivit căreia nu este îndeplinită condiţia prevăzută la punctul 9 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea. În consecință, se impune respingerea prezentei obiecţiuni în măsura în care aceasta vizează nerespectarea punctului 9 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea.
88. Argumentele referitoare la nerespectarea punctului 8 litera (a) şi a punctului 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea trebuie de asemenea respinse. Astfel, imunitatea la amendă în temeiul punctului 8 litera (a) şi al punctelor 9 și 11 nu poate fi acordată decât atunci când sunt îndeplinite în mod cumulativ toate condiţiile prevăzute de acestea. Întrucât condiţia prevăzută la punctul 9 din comunicarea menţionată nu este îndeplinită, argumentele vizând celelalte condiţii trebuie considerate inoperante.
89. Prin urmare, se impune respingerea acestei obiecţiuni întemeiate pe nerespectarea punctului 8 litera (a) şi a punctelor 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea în ansamblul său.
– Cu privire la obiecţiunea întemeiată pe existenţa unei legături de cauzalitate
90. În subsidiar, reclamanta arată faptul că ar fi trebuit să i se acorde imunitate în temeiul punctului 8 litera (a) şi al punctelor 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea ca urmare a faptului că există o legătură de cauzalitate clară şi sigură între cererea sa de imunitate, inspecţiile efectuate de Comisie la 7 și la 8 februarie 2007, cererea de imunitate prezentată de Siemens la 7, la 12 și la 15 februarie 2007, precum şi cea prezentată de Fuji la 18 iulie 2007 şi adoptarea deciziei atacate.
91. În această privință, mai întâi, este suficient să se constate că reiese cu claritate din cuprinsul punctelor 8-11 ale Comunicării privind cooperarea din 2002 că, în ipoteza în care Comisia dispune deja de elemente şi de indicii materiale serioase care să poată justifica adoptarea unei decizii de inspecţie, unei întreprinderi nu i se poate acorda imunitate la amendă decât atunci când prezintă elemente de probă care permit Comisiei să constate o încălcare a articolului 81 CE.
92. În continuare, trebuie subliniat că riscul unui efect de „bulgăre de zăpadă”, adică riscul ca cererea de imunitate depusă de o întreprindere cu privire la o înţelegere să declanşeze o investigație a Comisiei care, la rândul său, să determine prezentarea de cereri de imunitate de către alte întreprinderi din acelaşi sector, dar vizând înţelegeri ilicite diferite de cea vizată de cererea de imunitate iniţială, reprezintă un element inerent programului de clemenţă al Comisiei. Acesta încurajează întreprinderile care doresc să coopereze cu Comisia să nu se limiteze la o cooperare selectivă privind o singură înţelegere, ci să coopereze pe deplin în ceea ce privește toate înţelegerile de care au cunoștință.
93. Prin urmare, chiar presupunând că se stabileşte legătura de cauzalitate dintre cererea de imunitate a reclamantei şi adoptarea deciziei atacate, aceasta nu ar fi suficientă pentru a se acorda reclamantei imunitate la amendă în temeiul Comunicării din 2002 privind cooperarea.
94. În consecință, trebuie respinsă prezenta obiecţiune şi, prin urmare, aspectul celui de al patrulea motiv întemeiat pe nerespectarea punctului 8 litera (a) şi a punctelor 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea în ansamblul său.
Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv
95. Al doilea aspect al celui de al patrulea motiv este întemeiat, pe de o parte, pe încălcarea principiului încrederii legitime și, pe de altă parte, pe încălcarea principiului securităţii juridice care rezultă din nerespectarea punctului 23 litera (b) din Comunicarea din 2002 privind cooperarea.
– Cu privire la obiecţiunea întemeiată pe încălcarea principiului încrederii legitime
96. Reclamanta susţine că Comisia a încălcat principiul încrederii legitime. Comportamentul Comisiei pe parcursul unei foarte lungi perioade a procedurii administrative ar fi lăsat‑o să creadă, în mod legitim, că va profita de imunitatea la amendă dacă va continua să coopereze cu Comisia. În acest context, reclamanta invocă scrisoarea Comisiei din data de 31 octombrie 2006, precum şi împrejurările în care, pe de o parte, la 7 și la 8 februarie 2007, Comisia nu a efectuat inspecţii în incintele sale și, pe de altă parte, aceasta nu i‑a trimis chestionarul din 14 martie 2007 decât cu titlu informativ. Tratând‑o astfel în mod diferit în raport cu alte întreprinderi, Comisia ar fi dat naștere speranţei sale întemeiate că va beneficia de imunitate la amendă.
97. Comisia contestă aceste argumente.
98. Astfel cum s‑a expus la punctul 44 de mai sus, Comunicarea din 2002 privind cooperarea poate crea aşteptări legitime pentru întreprinderile care doresc să coopereze cu Comisia. Prin urmare, trebuie să se analizeze dacă împrejurările invocate de reclamantă erau suficiente pentru a da naștere încrederii legitime a acesteia privind imunitatea la amendă în legătură cu participarea sa la gentlemen’s agreement.
99. În acest context, în primul rând, reclamanta invocă scrisoarea Comisiei din 31 octombrie 2006. În această scrisoare, Comisia s‑a limitat la a‑i acorda o imunitate condiţionată pentru o „presupusă înţelegere în sectorul transformatoarelor din Germania, [din] Austria şi [din] Țările de Jos”. În schimb, în decizia atacată, Comisia a sancţionat reclamanta pentru participarea acesteia la gentlemen’s agreement şi, prin urmare, pentru participarea sa la o înţelegere între producătorii de transformatoare europeni şi japonezi având ca obiect respectarea reciprocă a pieţelor locale şi neefectuarea de vânzări pe aceste pieţe.
100. În ceea ce privește raportul dintre gentlemen’s agreement, pe de o parte, şi înţelegerile privind pieţele naţionale, pentru care reclamanta a primit imunitate condiţionată, pe de altă parte, trebuie să se constate că, în considerentele (155)-(161) ale deciziei atacate, Comisia a constatat că este vorba despre încălcări distincte. Or, trebuie să se constate că, în faţa Tribunalului, reclamanta nu avansează niciun argument care să vizeze în mod specific repunerea în discuție a acestei distincţii efectuate de Comisie. Desigur, în acest context, reclamanta arată din nou că a existat o legătură de cauzalitate între cererea sa de imunitate, inspecţiile dispuse de Comisie, cererile de clemenţă prezentate de Siemens şi de Fuji şi adoptarea deciziei atacate. Or, trebuie să se constate că acest argument, care a fost deja respins la punctul 91 de mai sus, nu este de natură să repună în discuție distincţia între înţelegeri efectuată de Comisie.
101. Prin urmare, scrisoarea Comisiei din 31 octombrie 2006, prin care reclamanta a primit imunitate condiţionată pentru înţelegerile care vizau pieţele naţionale, nu este de natură să dea naștere încrederii legitime a acesteia cu privire la imunitatea la amendă în legătură cu participarea sa la gentlemen’s agreement, care constituia o înţelegere distinctă.
102. În al doilea rând, reclamanta invocă faptul că, la 7 și la 8 februarie 2007, Comisia nu a efectuat inspecţii în incintele sale, dar a efectuat inspecţii în incintele altor întreprinderi.
103. În această privință, mai întâi, trebuie amintit că Comisia are dreptul de a alege, în cadrul fiecărei cauze, dintre mijloacele de investigare de care dispune pe acelea care i se par cele mai adecvate pentru a obţine informaţii cu privire la întreprinderile implicate într‑o presupusă înţelegere, precum şi că ea dispune de o marjă de manevră largă în acest sens.
104. În continuare, în ceea ce privește obiecţiunea întemeiată pe o diferenţă de tratament între reclamantă şi alte întreprinderi, trebuie să se constate că inspecţiile din 7 și din 8 februarie 2007 vizau, desigur, înţelegeri privind transformatoarele, care însă priveau pieţele naţionale. Or, întrucât era vorba de inspecţii referitoare la înţelegeri în privinţa cărora reclamanta coopera deja cu Comisia, acesteia din urmă nu i se poate reproşa faptul că nu a efectuat o inspecţie în incintele reclamantei.
105. În plus, trebuie reţinut faptul că, contrar celor susţinute de reclamantă, simplul fapt că reclamantei i‑a fost acordată imunitate condiţionată în ceea ce privește participarea sa la înţelegerile vizând pieţele naţionale nu are drept consecință conferirea unei imunităţi pentru toate încălcările care pot fi descoperite în continuare în sectorul transformatoarelor. Astfel, după cum s‑a indicat la punctul 92 de mai sus, riscul unui efect de „bulgăre de zăpadă” reprezintă un element inerent programului de clemenţă al Comisiei. Faptul că reclamanta a cooperat cu Comisia cu privire la o înţelegere care afectează sectorul transformatoarelor nu a avut, aşadar, drept consecinţă crearea unei încrederi legitime a acesteia cu privire la imunitatea la amendă pentru toate înţelegerile care afectează acest sector.
106. Prin urmare, obiecţiunea întemeiată pe neefectuarea unor inspecţii în incintele reclamantei trebuie respinsă.
107. În al treilea rând, contrar celor susţinute de reclamantă, nu se poate deduce din documentele pe care aceasta le‑a prezentat Tribunalului că chestionarul Comisiei din 14 martie 2007 nu i‑a fost trimis decât cu titlu informativ. Dimpotrivă, din documentele respective reiese faptul că acel chestionar conţinea întrebări care vizau în mod direct Areva.
108. În al patrulea rând şi în orice caz, trebuie să se reţină că în special din considerentul (315) al deciziei atacate reiese faptul că Comisia a informat în mod periodic reclamanta cu privire la statutul său în ceea ce priveşte imunitatea, precum şi că reclamanta nu a prezentat argumente vizând repunerea în discuție a acestei constatări.
109. În consecință, obiecţiunea întemeiată pe încălcarea principiului încrederii legitime trebuie de asemenea respinsă.
– Cu privire la obiecţiunea întemeiată pe încălcarea punctului 23 litera (b) al treilea paragraf din Comunicarea din 2002 privind cooperarea şi pe încălcarea principiului securităţii juridice
110. Reclamanta susţine că Comisia nu a respectat punctul 23 litera (b) al treilea paragraf din Comunicarea din 2002 privind cooperarea, încălcând astfel principiul securităţii juridice. Acest punct din comunicarea menţionată ar obliga Comisia să nu utilizeze informaţiile furnizate de o întreprindere în cadrul unei cereri de clemenţă împotriva acesteia. În speță, întreprinderea ar fi decis să furnizeze Comisiei informaţii privind practicile anticoncurenţiale din sectorul transformatoarelor pentru că se ştia acoperită de această garanţie.
111. În această privință, trebuie amintit că, în conformitate cu punctul 23 litera (b) al treilea paragraf din respectiva comunicare, „dacă o întreprindere furnizează elemente de probă cu privire la fapte necunoscute până atunci Comisiei, care au o incidență directă asupra gravității sau a duratei presupusei înțelegeri, Comisia nu va ține seama de aceste fapte la stabilirea cuantumului amenzii aplicate întreprinderii care le‑a furnizat” [traducere neoficială].
112. Punctul 23 litera (b) al treilea paragraf vizează situaţia specifică în care se poate afla o întreprindere care nu beneficiază de imunitate la amendă, ci numai de o reducere a acesteia. Astfel, furnizând elemente de probă suplimentare cu privire la o înţelegere, o asemenea întreprindere riscă să dezvăluie elemente care pot modifica gravitatea sau durata încălcării care poate fi constatată de Comisie, ceea ce poate avea drept consecinţă majorarea sancţiunilor aplicate pentru participarea sa la respectiva înţelegere. Pentru a încuraja toate întreprinderile să coopereze pe deplin, chiar dacă nu li se acordă imunitate la amendă, punctul 23 litera (b) al treilea paragraf din Comunicarea din 2002 privind cooperarea prevede o „imunitate parţială” pentru aceste elemente de probă.
113. Or, în speță, reclamanta nu a explicat în niciun fel în ce mod furnizase, în ceea ce priveşte gentlemen’s agreementul, elemente de probă cu privire la fapte necunoscute până atunci Comisiei, care să aibă o incidență directă asupra gravităţii sau a duratei presupusei înţelegeri.
114. În măsura în care, invocând punctul 23 litera (b) al treilea paragraf din Comunicarea din 2002 privind cooperarea, reclamanta vizează, încă o dată, să evidenţieze faptul că există o legătură de cauzalitate între cererea sa de imunitate, inspecţiile dispuse de Comisie la 7 și la 8 februarie 2007, cererea de imunitate depusă de Siemens la 7, la 12 și la 15 februarie 2007, precum şi cea depusă de Fuji la 18 iulie 2007 şi adoptarea deciziei atacate, este suficient să se reţină că punctul menționat din Comunicarea din 2002 privind cooperarea nu are, în niciun fel, drept obiectiv luarea în considerare a unei astfel de legături de cauzalitate. Dimpotrivă, după cum s‑a arătat la punctul 92 de mai sus, riscul ca o cerere de clemenţă să declanşeze un efect de „bulgăre de zăpadă” reprezintă un element inerent Comunicării din 2002 privind cooperarea.
115. Rezultă că trebuie respinsă și obiecţiunea întemeiată pe încălcarea punctului 23 litera (b) al treilea paragraf din Comunicarea din 2002 privind cooperarea şi pe încălcarea principiului securităţii juridice.
116. În consecință, trebuie respins și al doilea aspect al celui de al patrulea motiv şi, prin urmare, cel de al patrulea motiv în întregime.
Cu privire la aspectul rămas al primului motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare
117. Aspectul rămas al primului motiv este întemeiat pe încălcarea obligației de motivare. Reclamanta arată că Comisia nu şi-a motivat suficient abordarea constând în adăugarea unei condiţii suplimentare pentru acordarea imunităţii la amendă pe lângă cele prevăzute la punctul 8 litera (a) şi la punctele 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea.
118. În această privință, trebuie amintit că, deși în temeiul articolului 253 CE Comisia are obligaţia de a menţiona elementele de fapt şi de drept de care depinde justificarea legală a deciziei şi consideraţiile care au determinat‑o să adopte respectiva decizie, nu este necesar ca aceasta să discute toate aspectele de fapt şi de drept care au fost invocate în cursul procedurii administrative (Hotărârea din 11 iulie 1985, Remia și alții/Comisia, 42/84, Rec., EU:C:1985:327, punctul 26).
119. Cel mult, Comisia are obligaţia, în raport cu articolul 253 CE, de a răspunde în mod specific numai afirmaţiilor esenţiale prezentate de reclamante în cursul procedurii administrative (Hotărârea din 30 septembrie 2003, Atlantic Container Line și alții/Comisia, T‑191/98 și T‑212/98-T‑214/98, Rec., EU:T:2003:245, punctul 575).
120. Obligaţia de motivare a unei decizii individuale are ca scop, în afară de a permite un control judiciar, să furnizeze persoanei interesate indicaţii suficiente pentru a şti dacă decizia este eventual afectată de un viciu care să permită să i se conteste validitatea (Hotărârea din 2 octombrie 2003, Corus UK/Comisia, C‑199/99 P, Rec., EU:C:2003:531, punctul 145, şi Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P şi C‑213/02 P, Rec., EU:C:2005:408, punctul 462).
121. În speță, trebuie subliniat mai întâi faptul că prezentul aspect al primului motiv este întemeiat pe o premisă eronată. Contrar celor susţinute de reclamantă, Comisia nu a adăugat o condiţie suplimentară la cele prevăzute la punctul 8 litera (a) şi la punctele 9 și 11 din Comunicarea din 2002 privind cooperarea. Astfel, reiese cu claritate din cuprinsul punctului 9 că Comisia nu acordă imunitate la amendă pentru o presupusă înţelegere atunci când, la momentul cererii de imunitate, ea dispune deja de elemente suficiente pentru a adopta o decizie de verificare.
122. În continuare, trebuie să se constate că, în considerentele (312)-(322) și (269)-(274) ale deciziei atacate, Comisia a expus în mod suficient motivele pentru care a decis să nu acorde imunitate la amendă reclamantei în legătură cu gentlemen’s agreementul. Reiese de altfel în mod clar din argumentele avansate de reclamantă în faţa Tribunalului că ea a putut înţelege pe deplin motivele pentru care Comisia nu i‑a acordat imunitate la amendă în ceea ce privește gentlemen’s agreementul, fapt care i‑a permis să conteste validitatea acestora.
123. Prin urmare, aspectul rămas al primului motiv trebuie respins.
124. Întrucât niciunul dintre motivele prezentate de reclamantă nu este întemeiat, acţiunea trebuie respinsă în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
125. Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Comisia a solicitat obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată și aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea sa la plata cheltuielilor de judecată.
Dizpozitiv
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua)
declară și hotărăște:
1)	Respinge acțiunea.
2)	Obligă Alstom Grid SAS la plata cheltuielilor de judecată.