62025CJ0195
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera a treia)
20 noiembrie 2025 (
*1
)
„Trimitere preliminară – Politica privind azilul – Spațiul de libertate, securitate și justiție – Statut de refugiat sau statut conferit prin protecție subsidiară – Proceduri comune de acordare și retragere a protecției internaționale – Directiva 2001/55/CE – Protecție temporară în cazul unui aflux masiv de persoane strămutate – Articolele 17 și 19 – Noțiunea de «cerere de azil» – Articolul 3 alineatul (1) – Acordarea statutului conferit prin protecție subsidiară unei persoane care beneficiază de protecție temporară – Directiva 2011/95/UE – Articolul 18 – Directiva 2013/32/UE – Articolul 33 alineatul (2) – Efect direct”
În cauza C‑195/25 [Framholm] (
i
),
având ca obiect o cerere de decizie preliminară formulată în temeiul articolului 267 TFUE de Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Tribunalul Administrativ cu sediul în Göteborg, statuând în materie de imigrație, Suedia), prin decizia din 11 martie 2025, primită de Curte la 11 martie 2025, în procedura
AA,
BA,
CA,
DA,
EA,
FA
împotriva
Migrationsverket,
CURTEA (Camera a treia),
compusă din domnul C. Lycourgos, președinte de cameră, doamna O. Spineanu‑Matei, domnii S. Rodin (raportor), N. Piçarra și N. Fenger, judecători,
avocat general: domnul M. Campos Sánchez‑Bordona,
grefier: doamna C. Strömholm, administratoare,
având în vedere procedura scrisă și în urma ședinței din 10 iulie 2025,
luând în considerare observațiile prezentate:
–
pentru AA, BA, CA, DA, EA și FA, de E. Nygren, jurist;
–
pentru Migrationsverket, de C. Bexelius și J. M. Edlund, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul suedez, de O. Åbrink și C. Meyer‑Seitz, în calitate de agenți;
–
pentru guvernul bulgar, de T. Mitova, în calitate de agent;
–
pentru Comisia Europeană, de F. Blanc, M. Debieuvre, C. Faroghi și A. Katsimerou, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 11 septembrie 2025,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de decizie preliminară privește interpretarea:
–
articolului 3 alineatul (1), a articolului 17 alineatul (1) și a articolului 19 alineatul (2) din Directiva 2001/55/CE a Consiliului din 20 iulie 2001 privind standardele minime pentru acordarea protecției temporare, în cazul unui aflux masiv de persoane strămutate, și măsurile de promovare a unui echilibru între eforturile statelor membre pentru primirea acestor persoane și suportarea consecințelor acestei primiri (JO 2001, L 212, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 179);
–
Directivei 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate (JO 2011, L 337, p. 9), precum și
–
a articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale (JO 2013, L 180, p. 60).
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între șase resortisanți ai unor țări terțe, persoane care beneficiază de protecție temporară, pe de o parte, și Migrationsverket (Oficiul pentru Migrație, Suedia) (denumit în continuare „Oficiul”), pe de altă parte, în legătură cu deciziile acestuia din urmă de respingere a cererilor lor de protecție internațională având ca obiect acordarea statutului de refugiat și a statutului conferit prin protecție subsidiară.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2001/55
3
Articolul 1 din Directiva 2001/55 prevede:
„Prezenta directivă are ca obiectiv stabilirea standardelor minime pentru acordarea protecției temporare în cazul unui aflux masiv de persoane strămutate din țări terțe, care nu se pot întoarce în țara lor de origine, și promovarea unui echilibru între eforturile statelor membre pentru primirea acestor persoane și suportarea consecințelor acestei primiri.”
4
Articolul 2 din această directivă prevede:
„În sensul prezentei directive:
(a)
«protecție temporară» înseamnă o procedură cu caracter excepțional menită să asigure, în cazul unui aflux masiv sau a unui aflux masiv iminent de persoane strămutate din țări terțe care nu se pot întoarce în țara lor de origine, o protecție imediată și temporară unor astfel de persoane, în special în cazul în care există și riscul ca sistemul de azil să nu poată gestiona acest aflux, fără efecte adverse pentru funcționarea sa eficientă, în interesul persoanelor în cauză și al altor persoane care cer protecție;
[…]
(e)
«refugiați» înseamnă resortisanți ai țărilor terțe sau apatrizi, în sensul articolului 1A din Convenția [privind statutul refugiaților, semnată la Geneva la 28 iulie 1951 (Recueil des traités des Nations unies, vol. 189, p. 150, nr. 2545 [1954]), și completată prin Protocolul privind statutul refugiaților, încheiat la New York la 31 ianuarie 1967 (denumită în continuare «Convenția de la Geneva»)];
[…]
(g)
«permis de ședere» înseamnă orice permis sau autorizație emisă de autoritățile unui stat membru și materializat în forma prevăzută de legislația statului, care permite unui resortisant al unui stat terț sau unui apatrid să locuiască pe teritoriul său;
[…]”
5
Potrivit articolului 3 din directiva menționată:
„(1)   Protecția temporară nu aduce atingere recunoașterii statutului de refugiat, în temeiul Convenției de la Geneva.
(2)   Statele membre aplică protecția temporară, cu respectarea cuvenită a drepturilor omului și a libertăților fundamentale și a obligațiilor privind nereturnarea.
[…]
(5)   Prezenta directivă nu aduce atingere prerogativei statelor membre de a stabili sau menține condiții mai favorabile pentru persoanele beneficiind [a se citi «care beneficiază»] de protecție temporară.”
6
Articolul 17 din aceeași directivă are următorul cuprins:
„(1)   Persoanele care beneficiază de protecție temporară trebuie să poată depune o cerere de azil în orice moment.
(2)   Examinarea oricărei cereri de azil neprelucrate până la sfârșitul perioadei de protecție temporară se încheie după expirarea acelei perioade.”
7
Articolul 19 din Directiva 2001/55 prevede:
„(1)   Statele membre pot prevedea că beneficiul protecției temporare nu poate fi cumulat cu statutul de solicitant de azil, în timpul analizării solicitării.
(2)   Atunci când, după examinarea cererii de azil, statutul de refugiat sau, după caz, atunci când alt tip de protecție nu au fost acordate [a se citi «sau, după caz, alt tip de protecție nu a fost acordat»] unei persoane care poate beneficia de protecție temporară, statele membre, fără a duce atingere articolului 28, prevăd pentru acea persoană dobândirea beneficiului sau continuarea beneficiului protecției temporare pentru perioada rămasă.”
Directiva 2011/95
8
Directiva 2011/95, adoptată în temeiul articolului 78 alineatul (2) literele (a) și (b) TFUE, a abrogat Directiva 2004/83/CE a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind standardele minime referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de statutul de refugiat sau persoanele care, din alte motive, au nevoie de protecție internațională și referitoare la conținutul protecției acordate (JO 2004, L 304, p. 12, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 52).
9
Considerentele (12), (23), (24), (33) și (39) ale Directivei 2011/95 au următorul cuprins:
„(12)
Obiectivul principal al prezentei directive este, pe de o parte, să se asigure că toate statele membre pun în aplicare criterii comune de identificare a persoanelor care au o nevoie reală de protecție internațională și, pe de altă parte, să asigure un nivel minim de beneficii respectivelor persoane în toate statele membre.
[…]
(23)
Ar trebui stabilite standarde privind definirea și conținutul statutului de refugiat pentru a ajuta organele naționale competente ale statelor membre să aplice Convenția de la Geneva.
(24)
Este necesară adoptarea unor criterii comune privind recunoașterea statului de refugiat al solicitanților de azil în sensul articolului 1 din Convenția de la Geneva.
[…]
(33)
Ar trebui adoptate, de asemenea, standarde privind definirea și conținutul statutului conferit prin protecția subsidiară. Protecția subsidiară ar trebui să completeze protecția refugiaților consacrată de Convenția de la Geneva.
[…]
(39)
Răspunzând invitației lansate de Programul de la Stockholm privind instituirea unui statut uniform pentru refugiați sau persoane eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară, cu excepția derogărilor care sunt necesare și justificate în mod obiectiv, beneficiarii statutului conferit prin protecție subsidiară ar trebui să aibă aceleași drepturi și beneficii de care se bucură refugiații în temeiul prezentei directive și ar trebui să facă obiectul acelorași condiții de admisibilitate.”
10
Potrivit articolului 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”:
„Prezenta directivă are ca obiect stabilirea unor standarde referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a deveni beneficiari de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate.”
11
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
(a)
«protecție internațională» înseamnă statutul de refugiat și statutul conferit prin protecție subsidiară, definite la literele (e) și (g);
[…]
(f)
«persoană eligibilă pentru obținerea de protecție subsidiară» înseamnă orice resortisant al unei țări terțe sau orice apatrid care nu poate fi considerat refugiat, dar în privința căruia există motive serioase și întemeiate de a crede că, în cazul în care ar fi trimis în țara sa de origine sau, în cazul unui apatrid, în țara în care avea reședința obișnuită, ar fi supus unui risc real de a suferi vătămările grave definite la articolul 15 și căruia nu i se aplică articolul 17 alineatele (1) și (2) și nu poate sau, ca urmare a acestui risc, nu dorește protecția respectivei țări;
(g)
«statut conferit prin protecție subsidiară» înseamnă recunoașterea, de către un stat membru, a unui resortisant al unei țări terțe sau a unui apatrid ca persoană eligibilă pentru obținerea de protecție subsidiară;
(h)
«cerere de protecție internațională» înseamnă cererea de protecție prezentată unui stat membru de către un resortisant al unei țări terțe sau de către un apatrid, care poate fi înțeleasă ca urmărind să obțină statutul de refugiat sau statutul conferit prin protecție subsidiară, care nu solicită în mod explicit un alt tip de protecție în afara domeniului de aplicare a prezentei directive și care poate face obiectul unei cereri separate;
[…]”
12
Articolul 18 din aceeași directivă, intitulat „Acordarea statutului conferit prin protecție subsidiară”, prevede:
„Statele membre acordă statutul conferit prin protecție subsidiară unui resortisant al unei țări terțe sau unui apatrid eligibil pentru obținerea de protecție subsidiară în conformitate cu capitolele II și V.”
Directiva 2013/32
13
Directiva 2013/32, adoptată în temeiul articolului 78 alineatul (2) litera (d) TFUE, a abrogat Directiva 2005/85/CE a Consiliului din 1 decembrie 2005 privind standardele minime cu privire la procedurile din statele membre de acordare și retragere a statutului de refugiat (JO 2005, L 326, p. 13, Ediție specială, 19/vol. 7, p. 242).
14
Considerentele (4) și (13) ale acestei directive menționează:
„(4)
[…] [un sistem] european comun de azil ar trebui să includă, pe termen scurt, standarde comune pentru o procedură de azil echitabilă și eficace în statele membre și, pe termen lung, norme ale Uniunii care să conducă la o procedură de azil comună în Uniune[a Europeană].
[…]
(13)
Apropierea normelor privind procedurile de acordare și retragere a protecției internaționale ar trebui să contribuie la limitarea circulației secundare a solicitanților de protecție internațională între statele membre, în cazul în care această circulație se datorează diferențelor de cadru juridic, și la crearea de condiții echivalente pentru aplicarea Directivei [2011/95] în statele membre.”
15
Potrivit articolului 1 din Directiva 2013/32, intitulat „Scop”:
„Scopul prezentei directive este de a stabili proceduri comune de acordare și retragere a protecției internaționale în temeiul Directivei [2011/95].”
16
Articolul 2 din Directiva 2013/32, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive:
[…]
(b)
«cerere de protecție internațională» sau «cerere» înseamnă cererea depusă de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid în scopul obținerii protecției din partea unui stat membru, care poate fi înțeleasă ca solicitarea statutului de refugiat sau de protecție subsidiară, și prin care nu se solicită în mod explicit alt tip de protecție care se află în afara domeniului de aplicare al Directivei [2011/95] și care poate fi cerut separat;
[…]
(f)
«autoritate decizională» înseamnă orice organism cvasi‑judiciar sau administrativ dintr‑un stat membru responsabil de examinarea cererilor de protecție internațională și având competența de a hotărî în primă instanță în astfel de cazuri;
[…]
(h)
«persoană eligibilă pentru obținerea de protecție subsidiară» înseamnă un resortisant al unei țări terțe sau un apatrid care îndeplinește cerințele menționate la articolul 2 litera (f) din Directiva [2011/95];
(i)
«protecție internațională» înseamnă statutul de refugiat sau statutul de protecție subsidiară astfel cum este definit la literele (j) și (k);
(j)
«statut de refugiat» înseamnă recunoașterea, de către un stat membru, a unui resortisant al unei țări terțe sau a unui apatrid ca refugiat;
(k)
«statut de protecție subsidiară» înseamnă recunoașterea, de către un stat membru, a unui resortisant al unei țări terțe sau a unui apatrid ca persoană eligibilă pentru obținerea de protecție subsidiară;
[…]”
17
Articolul 3 din Directiva 2013/32, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezenta directivă se aplică tuturor cererilor de protecție internațională depuse pe teritoriul statelor membre, inclusiv la frontieră, în apele teritoriale sau în zonele de tranzit ale statelor membre, precum și retragerii protecției internaționale.”
18
Articolul 10 din această directivă, intitulat „Cerințe privind examinarea cererilor”, prevede la alineatul (2):
„Atunci când examinează cererile de protecție internațională, autoritatea decizională determină mai întâi dacă solicitanții îndeplinesc condițiile pentru a obține statutul de refugiat și, în caz contrar, dacă solicitanții sunt eligibili pentru protecție subsidiară.”
19
Articolul 33 din directiva menționată, intitulat „Cereri inadmisibile”, prevede la alineatul (2):
„Statele membre pot considera o cerere de protecție internațională ca inadmisibilă numai în cazul în care:
(a)
un alt stat membru a acordat protecție internațională;
(b)
o țară care nu este stat membru este considerată ca prima țară de azil a solicitantului, în temeiul articolului 35;
(c)
o țară care nu este stat membru este considerată ca țară terță sigură pentru solicitant, în temeiul articolului 38;
(d)
cererea este o cerere ulterioară, în cazul în care nu au apărut sau nu au fost prezentate de către solicitant elemente sau date noi referitoare la examinarea menită să stabilească dacă solicitantul îndeplinește condițiile pentru a fi beneficiar de protecție internațională în temeiul Directivei [2011/95];
(e)
o persoană aflată în întreținerea solicitantului depune o cerere, după ce, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2), și‑a dat consimțământul astfel încât cazul său să fie tratat în cadrul unei cereri făcute în numele său și nu există elemente de fapt referitoare la situația persoanei aflate în întreținere care să justifice o cerere separată.”
Decizia de punere în aplicare (UE) 2022/382 și deciziile ulterioare de punere în aplicare
20
În temeiul Directivei 2001/55, a fost adoptată Decizia de punere în aplicare (UE) 2022/382 a Consiliului din 4 martie 2022 de constatare a existenței unui aflux masiv de persoane strămutate din Ucraina în înțelesul articolului 5 din Directiva 2001/55/CE și având drept efect introducerea unei protecții temporare (JO 2022, L 71, p. 1).
21
Articolul 2 alineatele (1)-(3) din decizia de punere în aplicare menționată prevede:
„(1)   Prezenta decizie se aplică următoarelor categorii de persoane strămutate din Ucraina la 24 februarie 2022, sau ulterior respectivei date, ca urmare a invaziei militare de către forțele armate ruse care a început la acea dată:
(a)
cetățeni ucraineni cu reședința în Ucraina înainte de 24 februarie 2022;
(b)
apatrizii și resortisanții țărilor terțe, altele decât Ucraina, care beneficiau de protecție internațională sau de o protecție națională echivalentă în Ucraina înainte de 24 februarie 2022; și
(c)
membrii de familie ai persoanelor menționate la literele (a) și (b).
(2)   Statele membre aplică fie prezenta decizie, fie o protecție adecvată în temeiul dreptului lor național în ceea ce privește apatrizii și resortisanții țărilor terțe, altele decât Ucraina, care pot dovedi că își aveau reședința legală în Ucraina înainte de 24 februarie 2022 pe baza unui permis de ședere permanentă valabil eliberat în conformitate cu dreptul ucrainean și care nu se pot întoarce în condiții sigure și stabile în țara sau regiunea lor de origine.
(3)   În conformitate cu articolul 7 din Directiva [2001/55], statele membre pot aplica prezenta decizie și altor persoane, inclusiv apatrizilor și resortisanților țărilor terțe, altele decât Ucraina, care își aveau reședința legală în Ucraina și care nu se pot întoarce în condiții sigure și stabile în țara sau regiunea lor de origine.”
22
Protecția temporară acordată persoanelor strămutate din Ucraina menționate la articolul 2 din Decizia de punere în aplicare 2022/382 a fost prelungită în mai multe rânduri, ultima dată prin articolul 1 din Decizia de punere în aplicare (UE) 2025/1460 a Consiliului din 15 iulie 2025 de prelungire a protecției temporare introduse prin Decizia de punere în aplicare (UE) 2022/382 (JO L, 2025/1460) până la 4 martie 2027.
Dreptul suedez
23
Dispozițiile care reglementează dreptul de ședere al străinilor în Suedia și acordarea unei protecții internaționale figurează în Utlänningslag (2005:716) [Legea privind străinii (2005:716)] (denumită în continuare „Legea privind străinii”).
24
Capitolul 21 din această lege urmărește să transpună în dreptul național dispozițiile referitoare la protecția temporară instituite prin Directiva 2001/55. Acest capitol a făcut obiectul unor modificări în cadrul transpunerii Directivelor 2004/83 și 2005/85, dar nu la intrarea în vigoare a Directivelor 2011/95 și 2013/32, care le‑au înlocuit.
25
Articolul 5 din capitolul 21 din legea menționată prevede:
„Eliberarea unui permis de ședere cu protecție temporară unui străin nu împiedică examinarea unei cereri de permis de ședere în calitate de refugiat în sensul articolului 1 din capitolul 4. Același lucru este valabil și pentru o cerere de recunoaștere a statutului de refugiat în sensul articolului 3 din capitolul 4 și pentru o cerere de eliberare a unui document de călătorie în sensul articolului 4 din capitolul 4.
Examinarea unei cereri în temeiul primului paragraf poate fi amânată numai pentru motive speciale. În cazul în care cererea nu a fost examinată înainte de expirarea protecției temporare, ea se examinează cât mai curând posibil după acest termen.”
26
Oficiul, care este autoritatea competentă să elibereze permise de ședere pentru protecție temporară, emite avize juridice care cuprind instrucțiuni pentru administratorii săi.
27
În conformitate cu avizul juridic intitulat „Ordningen för prövningen enligt 21 kap. utlänningslagen” (Regimul examinării cererilor depuse în temeiul capitolului 21 din Legea privind străinii), articolul 5 din acest capitol nu se opune ca o persoană care beneficiază de protecție temporară să solicite acordarea statutului de refugiat. Totuși, potrivit acestui aviz, modul de redactare a acestui articol 5 nu prevede posibilitatea de a examina cererile de protecție subsidiară.
Litigiul principal și întrebările preliminare
28
AA, resortisant nigerian titular al unui permis de ședere permanentă în Ucraina, BA, resortisantă ucraineană, și cei patru copii ai lor, CA, DA, EA și FA, resortisanți ucraineni, beneficiază, în Suedia, de protecție temporară în sensul Directivei 2001/55. Această protecție le‑a fost acordată în temeiul Deciziei de punere în aplicare 2022/382, ale cărei efecte au fost prelungite ultima dată prin Decizia de punere în aplicare 2025/1460. În plus, reclamanții din litigiul principal au prezentat cereri de protecție internațională.
29
Oficiul a respins cererea formulată de AA ca nefondată în măsura în care privea statutul de refugiat și ca inadmisibilă în măsura în care privea statutul conferit prin protecție subsidiară. Cererea prezentată de BA și de cei patru copii ai săi a fost respinsă ca nefondată în măsura în care privea statutul de refugiat și a fost respinsă, fără o examinare pe fond, în măsura în care privea statutul conferit prin protecție subsidiară. În deciziile de respingere a acestor cereri, Oficiul a arătat printre altele că reglementarea națională care guvernează dreptul de ședere al străinilor și acordarea unei protecții internaționale, în special articolul 5 din capitolul 21 din Legea privind străinii, nu permitea persoanelor care beneficiază de protecție temporară, în sensul Directivei 2001/55, să introducă o cerere de obținere a statutului conferit prin protecție subsidiară, în sensul articolului 2 din Directiva 2011/95 și al articolului 2 din Directiva 2013/32.
30
Reclamanții din litigiul principal au introdus o acțiune împotriva deciziilor menționate la Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Tribunalul Administrativ cu sediul în Göteborg, statuând în materie de imigrație, Suedia), care este instanța de trimitere.
31
În susținerea acțiunii formulate, reclamanții din litigiul principal arată că Directivele 2011/95 și 2013/32, care reglementează condițiile și procedura de acordare a protecției internaționale, sunt aplicabile persoanelor care beneficiază de protecție temporară, în sensul Directivei 2001/55. În această privință, dreptul de a depune o cerere de azil prevăzut la articolul 17 din Directiva 2001/55 ar trebui înțeles ca fiind dreptul de a solicita statutul de refugiat sau statutul conferit prin protecție subsidiară în conformitate cu Directivele 2011/95 și 2013/32. Astfel, noțiunea de „cerere de azil” în sensul articolului 17 din Directiva 2001/55 ar trebui înțeleasă ca fiind sinonimă cu o cerere de „protecție internațională”, așa cum este definită în Directivele 2011/95 și 2013/32. Având în vedere finalitatea Directivei 2001/55 și economia articolelor 17 și 19 din aceasta, care ar avea efect direct, articolul 5 din capitolul 21 din Legea privind străinii ar fi incompatibil cu dreptul Uniunii și ar fi trebuit, în plus, să fie modificat astfel încât să includă dreptul de a depune o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.
32
Oficiul susține că articolul 5 din capitolul 21 din Legea privind străinii nu permite examinarea unei cereri de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară formulate de un străin care beneficiază de protecție temporară. Acesta precizează că, după transpunerea Directivelor 2004/83 și 2005/85, care au fost înlocuite de Directivele 2011/95 și 2013/32, articolul 5 din capitolul 21 din Legea privind străinii, care permite resortisanților străini care beneficiază de protecție temporară să solicite statutul de refugiat, nu a fost modificat în sensul că acești resortisanți pot solicita statutul conferit prin protecție subsidiară. O asemenea alegere ar fi conformă cu dreptul Uniunii. Directiva 2001/55 ar constitui astfel un regim special care s‑ar aplica cu prioritate și în locul normelor generale referitoare la prelucrarea cererilor de protecție internațională prin care se urmărește acordarea statutului de refugiat sau a statutului conferit prin protecție subsidiară. Acordarea protecției temporare ar determina neaplicarea parțială a dispozițiilor Directivelor 2011/95 și 2013/32. Singura excepție de la această regulă ar fi dreptul de a depune o cerere de azil, și anume o cerere de acordare a statutului de refugiat. Or, temeinicia cererilor reclamanților din litigiul principal având ca obiect acordarea acestui statut ar fi fost examinată înainte ca aceste cereri să fie respinse.
33
Instanța de trimitere ridică mai întâi problema interpretării articolelor 3, 17 și 19 din Directiva 2001/55, precum și a relației lor cu Directivele 2011/95 și 2013/32. Ea apreciază că aceste ultime două directive sunt aplicabile atât cererii de acordare a statutului de refugiat, cât și celei prin care se urmărește obținerea statutului conferit prin protecție subsidiară, depusă de persoane care beneficiază de protecție temporară în temeiul Directivei 2001/55, întrucât acordarea acestor prime două statute, al doilea în lipsa primului, face obiectul uneia și aceleiași cereri.
34
Potrivit instanței de trimitere, din jurisprudența Curții reiese în special că Directiva 2001/55 urmărește să permită gestionarea rapidă a unui aflux masiv de persoane eligibile care pot beneficia de protecție subsidiară, iar protecția temporară pe care o prevede nu împiedică introducerea ulterioară a unei cereri complete de protecție internațională (Hotărârea din 19 decembrie 2024, Kaduna, C‑244/24 și C‑290/24, EU:C:2024:1038, punctele 125-127).
35
Instanța de trimitere observă în continuare că Directiva 2001/55 trebuie interpretată în lumina faptului că protecția subsidiară nu făcea parte din sistemul de azil al Uniunii la momentul adoptării acestei directive, întrucât protecția subsidiară a fost introdusă în dreptul Uniunii prin Directiva 2004/83, înlocuită de Directiva 2011/95. Ar reieși în special din formularea articolului 19 alineatul (2) din Directiva 2001/55 și din Comunicarea Comisiei privind orientări operaționale pentru punerea în aplicare a Deciziei de punere în aplicare (UE) 2022/382 a Consiliului de constatare a existenței unui aflux masiv de persoane strămutate din Ucraina în înțelesul articolului 5 din Directiva 2001/55/CE și având drept efect introducerea unei protecții temporare (JO 2022, C 126I, p. 1), că noțiunea de „cerere de azil”, care figurează la articolul 17 alineatul (1) din Directiva 2001/55, ar trebui interpretată în sensul că vizează atât o cerere de acordare a statutului de refugiat, cât și o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară.
36
Având în vedere considerentele de mai sus, instanța de trimitere se întreabă de asemenea dacă articolul 17 alineatul (1) și articolul 19 alineatul (2) din Directiva 2001/55 coroborate cu articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2013/32 au efect direct. În sfârșit, aceasta are îndoieli cu privire la compatibilitatea legislației suedeze în discuție în litigiul principal cu dreptul Uniunii și la consecințele care trebuie deduse dintr‑o eventuală incompatibilitate.
37
În aceste condiții, Förvaltningsrätten i Göteborg, migrationsdomstolen (Tribunalul Administrativ cu sediul în Göteborg, statuând în materie de imigrație), a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Directiva [2011/95] și Directiva [2013/32] sunt aplicabile cererilor de acordare a statutului de refugiat, precum și cererilor de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară după acordarea unei protecții temporare în temeiul Directivei [2001/55]?
2)
a)
Articolul 17 alineatul (1) și articolul 19 alineatul (2) din Directiva [2001/55] trebuie interpretate în sensul că posibilitatea de a depune o «cerere de azil» se referă la posibilitatea de a depune atât o cerere de acordare a statutului de refugiat, cât și o cerere de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară și de a obține examinarea unei astfel de cereri în lumina Directivelor 2011/95 și 2013/32?
b)
Articolul 3 alineatul (1) din Directiva [2001/55] trebuie interpretat în sensul că protecția temporară prevăzută de această directivă se opune recunoașterii statutului conferit prin protecție subsidiară prevăzut de Directiva [2011/95] în cazul persoanelor care pot beneficia sau care beneficiază de protecție temporară în temeiul primei directive?
3)
Dacă articolul 17 alineatul (1) și articolul 19 alineatul (2) din Directiva [2001/55] se aplică și dreptului de a solicita statutul conferit prin protecție subsidiară în temeiul Directivei [2011/95], aceste articole coroborate cu articolul 10 alineatul (2) din Directiva [2013/32] sunt suficient de clare și de precise pentru a avea efect direct?
4)
O legislație națională, precum […] articolul 5 din capitolul 21 din [Legea privind străinii], este compatibilă cu dreptul Uniunii atunci când între cererea de acordare a statutului de refugiat și cea de acordare a statutului conferit prin protecție subsidiară recunoaște numai dreptul de a depune prima cerere?”
Procedura în fața Curții
38
Prin cererea de decizie preliminară, instanța de trimitere a solicitat Curții judecarea prezentei cauze potrivit procedurii accelerate prevăzute la articolul 107 din Regulamentul de procedură al Curții.
39
La 27 martie 2025, Camera a treia a Curții a decis, la propunerea judecătorului raportor, după ascultarea avocatului general, că nu era necesar să admită această cerere, pentru motivul că urgența impusă de această dispoziție nu era dovedită în speță.
40
Prin Ordonanța președintelui Curții din 22 mai 2025, prezenta cauză a fost supusă procedurii accelerate prevăzute la articolul 105 alineatul (1) din Regulamentul de procedură.
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
41
Prin intermediul primei și al celei de a doua întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 3, 17 și 19 din Directiva 2001/55, citite în lumina Directivelor 2011/95 și 2013/32, trebuie interpretate în sensul că autorizează un stat membru să respingă o cerere de protecție internațională, în măsura în care prin aceasta se urmărește obținerea statutului conferit prin protecție subsidiară, pentru simplul motiv că solicitantul beneficiază de protecție temporară în temeiul Directivei 2001/55.
42
Potrivit unei jurisprudențe constante, dispozițiile dreptului Uniunii care, precum articolele 3, 17 și 19 din Directiva 2001/55, nu conțin nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul lor de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând seama nu numai de termenii acestora, ci și de contextul acestor dispoziții și de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea în special Hotărârea din 16 iulie 2020, AFMB ș.a., C‑610/18, EU:C:2020:565, punctul 50).
43
În ceea ce privește, în primul rând, modul de redactare a dispozițiilor a căror interpretare este solicitată de instanța de trimitere, trebuie subliniat, pe de o parte, că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/55 precizează că protecția temporară nu aduce atingere recunoașterii statutului de refugiat, în temeiul Convenției de la Geneva, în timp ce articolul 17 din această directivă prevede că persoanele care beneficiază de protecție temporară trebuie să poată depune o cerere de azil în orice moment și că examinarea oricărei cereri de azil neprelucrate până la sfârșitul perioadei de protecție temporară trebuie să se încheie ulterior.
44
Pe de altă parte, conform articolului 19 din Directiva 2001/55, dacă, după examinarea cererii de azil, statutul de refugiat sau, după caz, alt tip de protecție nu a fost acordat unei persoane care poate beneficia de protecție temporară, statele membre, fără a duce atingere articolului 28 din această directivă, prevăd pentru acea persoană dobândirea beneficiului sau continuarea beneficiului protecției temporare pentru perioada rămasă.
45
Prin urmare, deși aceste articole nu menționează în mod expres decât posibilitatea unei persoane care beneficiază de protecție temporară de a solicita și de a obține statutul de refugiat, nu se poate considera, în schimb, că rezultă doar din modul de redactare a articolelor menționate că acestea autorizează statele membre să refuze să examineze dacă un solicitant de protecție internațională întrunește condițiile pentru a obține statutul de beneficiar de protecție subsidiară atât timp cât acest solicitant beneficiază de protecția temporară prevăzută de Directiva 2001/55.
46
Astfel, pe de o parte, reiese din însuși textul articolului 19 din Directiva 2001/55 că o altă protecție decât azilul poate fi recunoscută persoanelor care beneficiază de protecție temporară. Pe de altă parte, nici articolele 3, 17 și 19 din această directivă, nici vreo altă dispoziție din directiva menționată nu fac referire la modul în care procedura destinată obținerii protecției subsidiare se aplică unei persoane care beneficiază de protecție temporară în temeiul directivei menționate. Așa cum a arătat în esență domnul avocat general la punctele 45 și 46 din concluzii, lipsa din aceeași directivă a oricărei reglementări în această privință se explică atât prin faptul că Directiva 2001/55 a fost adoptată anterior Directivei 2004/83, care a instituit statutul de beneficiar de protecție subsidiară, cât și prin împrejurarea că prima dintre aceste directive nu a fost niciodată modificată.
47
În ceea ce privește, în al doilea rând, obiectivul urmărit de Directiva 2001/55, reiese din articolul 1 al acesteia că unul dintre obiectivele acestei directive este stabilirea standardelor minime pentru acordarea protecției temporare în cazul unui aflux masiv de persoane strămutate din țări terțe, care nu se pot întoarce în țara lor de origine. Astfel cum reiese din articolul 2 litera (a) din directiva menționată, punerea în aplicare a protecției respective urmărește în special să se evite ca sistemul destinat acordării beneficiului protecției internaționale să fie aglomerat prin prezentarea masivă și simultană a unor cereri prin care se urmărește obținerea statutului de refugiat, în interesul atât al acestor persoane strămutate, cât și al altor persoane care solicită protecție internațională. Rezultă că mecanismul de protecție temporară instituit prin aceeași directivă are ca obiectiv în special menținerea bunei funcționări a sistemului de protecție internațională în cadrul statelor membre (Hotărârea din 19 decembrie 2024, Kaduna, C‑244/24 și C‑290/24, EU:C:2024:1038, punctele 81 și 125).
48
Rezultă că Directiva 2001/55 urmărește printre altele să asigure posibilitatea efectivă a resortisanților țărilor terțe și a apatrizilor care beneficiază de protecție temporară de a obține protecție internațională, în urma unei examinări corespunzătoare a situației lor individuale, garantându‑le în același timp o protecție imediată de o amploare mai redusă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2024, Kaduna, C‑244/24 și C‑290/24, EU:C:2024:1038, punctul 127).
49
Or, un asemenea obiectiv pledează în favoarea unei interpretări a articolelor 3, 17 și 19 din Directiva 2001/55 potrivit căreia aceste articole împiedică statele membre să considere că o persoană care beneficiază de protecție temporară nu poate solicita, atât timp cât durează această protecție, beneficiul protecției subsidiare.
50
În al treilea rând, contextul în care se înscrie Directiva 2001/55 înclină de asemenea către reținerea unei astfel de interpretări, având în vedere că, în această materie, trebuie să se acorde o atenție deosebită Directivelor 2011/95 și 2013/32, care, precum Directiva 2001/55, fac parte din politica comună în materie de protecție internațională instituită de legiuitorul Uniunii în temeiul a ceea ce este în prezent articolul 78 TFUE.
51
În această privință, primo, trebuie arătat că, la fel ca Directiva 2004/83 pe care o înlocuiește, Directiva 2011/95 stabilește două sisteme distincte de protecție internațională, și anume statutul de refugiat și cel conferit prin protecție subsidiară (a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 septembrie 2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, punctul 38).
52
După cum reiese din considerentele (6) și (33) ale Directivei 2011/95, protecția subsidiară are ca obiectiv completarea protecției refugiaților consacrate de Convenția de la Geneva (Hotărârea din 13 septembrie 2018, Ahmed, C‑369/17, EU:C:2018:713, punctul 39).
53
Trebuie arătat de asemenea că din articolele 13 și 18 din Directiva 2011/95 coroborate cu definițiile termenilor „refugiat” și „persoană eligibilă pentru obținerea de protecție subsidiară”, cuprinse la articolul 2 literele (d) și (f) din aceasta, reiese că protecția internațională prevăzută de această directivă trebuie, în principiu, să fie acordată oricărui resortisant al unei țări terțe și oricărui apatrid care are o temere bine fondată de a fi persecutat din cauza rasei sale, a religiei, a naționalității, a opiniilor politice sau a apartenenței la un anumit grup social sau care este supus unui risc real de a suferi vătămări grave, în sensul articolului 15 din directiva menționată (Hotărârea din 29 iulie 2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, punctul 49).
54
Prin urmare, atunci când o persoană îndeplinește standardele minime stabilite de dreptul Uniunii pentru a beneficia de unul dintre aceste statute, în cazul în care aceasta întrunește condițiile prevăzute în capitolele II și III sau, respectiv, în capitolele II și V din Directiva 2011/95, statele membre sunt obligate, cu excepția cazurilor de excludere prevăzute de această directivă și a motivelor de inadmisibilitate a cererii prevăzute de Directiva 2013/32, să acorde protecția internațională solicitată, întrucât aceste state nu dispun de o putere discreționară în această privință (a se vedea în acest sens Hotărârea din 29 iulie 2019, Torubarov, C‑556/17, EU:C:2019:626, punctul 50).
55
În schimb, nicio dispoziție din Directiva 2011/95 nu prevede că beneficiul protecției subsidiare nu poate fi recunoscut persoanelor care beneficiază de protecție temporară, această constatare concordând cu cea efectuată la punctele 45 și 46 din prezenta hotărâre în ceea ce privește articolele 3, 17 și 19 din Directiva 2001/55.
56
Secundo, Directiva 2013/32 definește la articolul 2 cererea de protecție internațională ca fiind cererea depusă de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid în scopul obținerii protecției din partea unui stat membru, care poate fi înțeleasă ca solicitarea statutului de refugiat sau de protecție subsidiară.
57
În ceea ce privește articolul 10 alineatul (2) din directiva menționată, acesta prevede că, atunci când examinează cererile de protecție internațională, revine autorității naționale competente sarcina de a determina mai întâi dacă solicitanții îndeplinesc condițiile pentru a obține statutul de refugiat și, în caz contrar, dacă aceștia sunt eligibili pentru protecție subsidiară. Rezultă că, după cum a subliniat Comisia Europeană, o cerere de protecție internațională nu poate fi respinsă ca nefondată decât în măsura în care autoritatea competentă a ajuns la concluzia că solicitantului nu îi putea fi recunoscut nici statutul de refugiat, nici statutul de beneficiar de protecție subsidiară.
58
Curtea a statuat de asemenea că articolul 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32, referitor la cererile inadmisibile, trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte și, prin urmare, nu poate fi aplicat unei situații care nu corespunde modului său de redactare. Această dispoziție enumeră astfel în mod exhaustiv situațiile în care statele membre pot respinge o cerere de protecție internațională ca fiind inadmisibilă, fără nicio examinare pe fond a acestei cereri [a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 martie 2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C‑564/18, EU:C:2020:218, punctul 30, și Hotărârea din 1 august 2022, Bundesrepublik Deutschland (Copil al unor refugiați născut în afara statului gazdă), C‑720/20, EU:C:2022:603, punctul 51].
59
Or, calitatea de persoană care beneficiază de protecție temporară nu figurează printre motivele de inadmisibilitate a cererilor de protecție internațională menționate la articolul 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32.
60
Prin urmare, rezultă atât din Directiva 2011/95, cât și din Directiva 2013/32, pe de o parte, că un stat membru nu poate respinge ca fiind inadmisibilă o cerere de protecție internațională pentru simplul motiv că a fost prezentată de un resortisant al unei țări terțe sau de un apatrid care beneficiază de protecția temporară prevăzută de Directiva 2001/55 și, pe de altă parte, că, înainte de a respinge această cerere ca nefondată, trebuie să se examineze dacă acest solicitant îndeplinește condițiile necesare pentru a beneficia atât de statutul de refugiat, cât și, în lipsa îndeplinirii acestora, de statutul conferit prin protecție subsidiară, împrejurarea că beneficiază deja de protecție temporară nefiind relevantă în această privință.
61
Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la primele două întrebări că articolele 3, 17 și 19 din Directiva 2001/55, citite în lumina Directivei 2011/95 și a Directivei 2013/32, trebuie interpretate în sensul că nu autorizează un stat membru să respingă o cerere de protecție internațională, în măsura în care prin aceasta se urmărește obținerea statutului conferit prin protecție subsidiară, pentru simplul motiv că solicitantul beneficiază de protecție temporară în temeiul Directivei 2001/55.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
62
Prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 17 alineatul (1) și articolul 19 alineatul (2) din Directiva 2001/55 coroborate cu articolul 10 alineatul (2) din Directiva 2013/32 trebuie interpretate în sensul că au efect direct.
63
În această privință, trebuie amintit cu titlu introductiv că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii de cooperare dintre instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. În plus, Curtea poate fi în situația de a lua în considerare norme de drept al Uniunii la care instanța națională nu a făcut trimitere în cuprinsul întrebării sale (a se vedea în special Hotărârea din 4 septembrie 2025, Casa Județeană de Asigurări de Sănătate Mureș ș.a., C‑489/23, EU:C:2025:651, punctul 63, precum și jurisprudența citată).
64
În speță, din decizia de trimitere reiese că, prin intermediul celei de a treia și al celei de a patra întrebări, instanța de trimitere urmărește să stabilească dacă trebuie să lase neaplicată legislația suedeză în temeiul căreia autoritatea națională competentă ar fi obligată să considere că resortisantul unei țări terțe sau un apatrid nu poate obține beneficiul protecției subsidiare, în sensul Directivelor 2011/95 și 2013/32, atât timp cât beneficiază de o protecție temporară în temeiul Directivei 2001/55, din cauza neconformității acestei legislații cu o dispoziție de drept al Uniunii care are efect direct.
65
Or, din cuprinsul punctelor 45 și 46, precum și din cuprinsul punctelor 53-60 din prezenta hotărâre rezultă, pe de o parte, că articolul 18 din Directiva 2011/95 și articolul 33 alineatul (2) din Directiva 2013/32 se opun ca un stat membru să refuze acordarea statutului conferit prin protecție subsidiară unui resortisant al unei țări terțe sau unui apatrid pentru simplul motiv că acesta din urmă beneficiază de protecție temporară în temeiul Directivei 2001/55 și, pe de altă parte, că articolele 17 și 19 din Directiva 2001/55 nu sunt de natură să repună în discuție o asemenea concluzie.
66
În aceste condiții, este necesar să se reformuleze a treia și a patra întrebare și să se considere că, prin intermediul acestora, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 18 din Directiva 2011/95 și articolul 33 din Directiva 2013/32 trebuie interpretate în sensul că au efect direct și că, prin urmare, în cazul în care legislația națională nu poate fi interpretată în conformitate cu cerințele care decurg din aceste articole, revine instanțelor naționale sarcina de a lăsa neaplicată această legislație.
67
În primul rând, trebuie amintit că, pentru a garanta efectivitatea ansamblului dispozițiilor dreptului Uniunii, principiul supremației impune în special instanțelor naționale să interpreteze, în cea mai mare măsură posibilă, dreptul lor intern în conformitate cu dreptul Uniunii (Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski, C‑573/17, EU:C:2019:530, punctul 57).
68
Obligația de interpretare conformă a dreptului național cunoaște însă anumite limite și în special nu poate fi utilizată ca temei pentru o interpretare contra legem a dreptului național (Hotărârea din 6 octombrie 2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, punctul 72 și jurisprudența citată).
69
În consecință, revine instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă articolul 5 din capitolul 21 din Legea privind străinii poate fi interpretat în sensul că obținerea unui permis de ședere, în temeiul Directivei 2001/55, nu se opune examinării temeiniciei unei cereri de protecție internațională care vizează acordarea statutului conferit prin protecție subsidiară. Împrejurarea că o interpretare a acestei dispoziții naționale incompatibilă cu dreptul Uniunii ar fi susținută de Oficiu prin intermediul unui aviz este lipsită de relevanță în această privință.
70
În al doilea rând, în ipoteza în care instanța de trimitere ar constata că legislația națională nu poate fi interpretată în conformitate cu dreptul Uniunii, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în situațiile în care dispozițiile unei directive sunt, din punctul de vedere al conținutului, necondiționate și suficient de precise, particularii le pot invoca în fața instanțelor naționale împotriva statului fie atunci când acesta nu a transpus directiva în dreptul național în termenele stabilite, fie atunci când a transpus directiva în mod incorect (Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Max-Planck-Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften, C‑684/16, EU:C:2018:874, punctul 63 și jurisprudența citată).
71
În speță, articolul 18 din Directiva 2011/95, care consacră dreptul oricărui resortisant al unei țări terțe sau apatrid de a i se recunoaște statutul de beneficiar de protecție subsidiară dacă îndeplinește condițiile prevăzute în capitolele II și V din această directivă, enunță o normă al cărei conținut este necondiționat și suficient de precis pentru a i se recunoaște un efect direct.
72
De asemenea, întrucât articolul 33 din Directiva 2013/32 enumeră în mod exhaustiv, astfel cum s‑a amintit la punctul 58 din prezenta din prezenta hotărâre, situațiile în care o cerere de protecție internațională poate fi respinsă ca inadmisibilă, acest articol 33 stabilește o normă al cărei conținut este necondiționat și suficient de precis pentru a se putea considera că are efect direct (Hotărârea din 14 mai 2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél‑alföldi Regionális Igazgatóság, C‑924/19 PPU și C‑925/19 PPU, EU:C:2020:367, punctul 182).
73
Prin urmare, în cazul în care ar constata că nu este posibilă interpretarea dreptului său național în conformitate cu articolul 18 din Directiva 2011/95 și cu articolul 33 din Directiva 2013/32, instanța de trimitere ar fi obligată să asigure, în cadrul competențelor sale, protecția juridică ce decurge pentru justițiabili din aceste articole 18 și 33 și să garanteze efectul deplin al acestora, lăsând neaplicat, dacă este necesar, articolul 5 din capitolul 21 din Legea privind străinii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 3 iunie 2025, Kinsa, C‑460/23, EU:C:2025:392, punctul 72).
74
Având în vedere ceea ce precedă, este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare că articolul 18 din Directiva 2011/95 și articolul 33 din Directiva 2013/32 trebuie interpretate în sensul că au efect direct și că, prin urmare, în cazul în care legislația națională nu poate fi interpretată în conformitate cu cerințele care decurg din articolele 18 și 33 menționate, revine instanțelor naționale sarcina de a lăsa neaplicată această legislație.
Cu privire la cheltuielile de judecată
75
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
1)
Articolele 3, 17 și 19 din Directiva 2001/55/CE a Consiliului din 20 iulie 2001 privind standardele minime pentru acordarea protecției temporare, în cazul unui aflux masiv de persoane strămutate, și măsurile de promovare a unui echilibru între eforturile statelor membre pentru primirea acestor persoane și suportarea consecințelor acestei primiri, citite în lumina Directivei 2011/95/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 13 decembrie 2011 privind standardele referitoare la condițiile pe care trebuie să le îndeplinească resortisanții țărilor terțe sau apatrizii pentru a putea beneficia de protecție internațională, la un statut uniform pentru refugiați sau pentru persoanele eligibile pentru obținerea de protecție subsidiară și la conținutul protecției acordate, precum și a Directivei 2013/32/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 iunie 2013 privind procedurile comune de acordare și retragere a protecției internaționale,
trebuie interpretate în sensul că
nu autorizează un stat membru să respingă o cerere de protecție internațională, în măsura în care aceasta urmărește obținerea statutului conferit prin protecție subsidiară, pentru simplul motiv că solicitantul beneficiază de protecție temporară în temeiul Directivei 2001/55.
2)
Articolul 18 din Directiva 2011/95 și articolul 33 din Directiva 2013/32
trebuie interpretate în sensul că
au efect direct și, prin urmare, în cazul în care legislația națională nu poate fi interpretată în conformitate cu cerințele care decurg din articolele 18 și 33 menționate, revine instanțelor naționale sarcina de a lăsa neaplicată această legislație.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: suedeza.
(
i
)	Numele prezentei cauze este un nume fictiv. El nu corespunde numelui real al niciuneia dintre părțile la procedură.