62008CC0334_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Sissejuhatus
1. Käesolevas liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluses heidab komisjon Itaalia Vabariigile ette EÜ artikli 10, otsuse nr 2000/597/EÜ, Euratom,(2) artikli 8 ja määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000(3) mitme sätte eiramist, kuna Itaalia Vabariik jättis teatud omavahendid komisjoni käsutusse andmata. Need omavahendid hõlmavad selliste alumiiniumikangide importimisel tasutavat tollimaksu, mille puhul pädevad tolliametnikud andsid ilmselgelt õigusvastase tollimaksuvabastuse.
2. Käesoleva kohtuasja raames tuleb käsitleda vääramatu jõu mõistet, millele Itaalia oma tegevuse õigustamiseks tugineb. Lisaks tõstatatakse küsimus selle kohta, millal tuleb eraldada omavahendid, mis on kantud B‑arvestusse.
3. Kuna viimati nimetatud aspektile on viidanud ainult Saksamaa Liitvabariik, kes astus menetlusse Itaalia Vabariigi nõuete toetuseks, tuleb ühtlasi selgitada, kas menetlusse astuja võib esitada uusi väiteid ja argumente, mida kohtuasja pool ei ole esitanud.
II. Õiguslik raamistik
4. Otsuse 2000/597 artikkel 8 sätestab liikmesriikide kohustuse nõuda sisse omavahendid ja anda need komisjoni käsutusse.
5. Määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõike 1 kohaselt määratakse ühenduse omavahendite maks kindlaks „niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud”. Määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõige 2 sätestab, et lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.
6. Määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõige 3 on sõnastatud järgmiselt:
„3. a) Vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb käesoleva lõike punkti b alusel kanda raamatupidamisarvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.
b) Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ettenähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse. Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse ning need võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.
[…].”
7. Määruse nr 1150/2000 artikli 10 lõige 1 sätestab:
„Pärast 10% mahaarvamist sissenõudmiskuludeks otsuse 94/728/EÜ, Euratom artikli 2 lõikes 3 ettenähtud korras tehakse kanne kõnealuse otsuse artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse artiklis 2 ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
Artikli 6 lõike 3 punkti b alusel eraldi raamatupidamisarvestusse kantud maksude puhul tuleb sissekanne teha siiski hiljemalt maksude sissenõudmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.”
8. Määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõiked 1 ja 2 on sõnastatud järgmiselt:
„1. Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada artiklis 2 kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjonile kasutatavaks tegemine käesolevas määruses ettenähtud korras.
2. Liikmesriigid on kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest vabastatud ainult sellisel juhul, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu sisse nõudmata jäänud. Lisaks sellele võivad liikmesriigid nende summade komisjonile kasutatavaks tegemise kohustuse täitmata jätta üksikjuhtudel, kui pärast kõnealuse juhtumiga seotud asjaolude põhjalikku hindamist ilmneb, et liikmesriikidest olenemata põhjustel ei ole makse kaua aega võimalik sisse nõuda. […].”
9. Määrust nr 1150/2000 on muudetud nõukogu 16. novembri 2004. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 2028/2004(4) . Määrus nr 2028/2004 jõustus 28. novembril 2004. Määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõige 2 asendati järgmisega:
„2. Liikmesriigid on vabastatud kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest, kui neid ei ole võimalik sisse nõuda, kas:
a) vääramatu jõu tõttu või
b) neist mittesõltuvatel teistel põhjustel.
Pädev haldusasutus kuulutab kindlaksmääratud maksudele vastavad summad oma otsusega sissenõudmisele mittekuuluvateks, kui ta leiab, et neid ei saa sisse nõuda.
Kindlaksmääratud maksudele vastavad summad kuulutatakse sissenõudmisele mittekuuluvateks hiljemalt viis aastat pärast kuupäeva, mil kooskõlas artikliga 2 maks kindlaks määrati ning haldusliku või kohtuliku edasikaebamise korral pärast lõpliku otsuse tegemise, teatamise või avaldamise kuupäeva. […]
Summad, mis on loetud või kuulutatud sissenõudmisele mittekuuluvateks, kustutatakse lõplikult artikli 6 lõike 3 punktis b osutatud eraldi raamatupidamisarvestusest. Summad märgitakse ära artikli 6 lõike 4 punktis b osutatud kvartaliaruande lisas ja vajaduse korral artikli 6 lõikes 5 osutatud kvartaliaruandes.”
III. Asjaolud
10. Itaalia ametiasutuste siseauditeerimisaruandest nähtub, et Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata (Apuulia ja Basilicata maakonna tollikeskus) oli andnud Taranto tolliasutuse kaudu 27. veebruaril 1997 ja 14. mail 2002 kahele ettevõtjale mitu luba kahe C‑tüüpi eratollilao rajamiseks ja alumiiniumikangide (tariifirubriik 7601 – tollimaksumäär 6%) ümbertöötamiseks alumiiniumijäätmeteks (tariifirubriik 7602 – tollimaksuvaba) tollikontrolli all.
11. Auditeerimisaruande kohaselt olid haldusasutuse väljastatud load ilmselgelt vastuolus Euroopa Liidu tollieeskirjadega (varem: ühenduse tollieeskirjad), mistõttu jäeti aastatel 1997–2002 vastavad tollimaksud kindlaks määramata ja sisse nõudmata. Komisjon tegi Itaalia ametiasutustelt saadud teabe põhjal kindlaks, et saamata jäänud tulu suurus ulatub 22 730 818,35 euroni.
12. Pädevad ametiasutused tühistasid 4. detsembril 2002 kõnealused load, mistõttu määrati tollivõlg kindlaks hiljem. Pädevad ametiasutused kandsid asjaomased summad 2003. aasta märtsist kuni juulini B‑arvestusse. Äriühingute vastutavate isikute ja lubade väljastamisega tegelenud tolliametnike suhtes on algatatud kriminaalmenetlus. Tollivõlad on praeguseni tasumata ja Itaalia ei ole andnud kõnealuseid omavahendeid Euroopa Liidu käsutusse.
IV. Kohtueelne menetlus ja hagi
13. Nõuetekohaselt toimunud kohtueelses menetluses heitis komisjon Itaalia Vabariigile ette, et viimane on keeldunud andmast komisjoni käsutusse eespool kirjeldatud asjaoludel tekkinud omavahendeid. Kuna komisjoni arvates ei olnud Itaalia Vabariigi esitatud väited ja argumendid veenvad, esitas ta 21. juulil 2008 käesoleva hagi, milles ta palub
– tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik keeldus andmast komisjoni käsutusse omavahendeid, mis vastavad tollivõlale, mis tuleneb Baris asuva Direzione compartimentale delle dogane per le Regioni Puglia e Basilicata poolt ebaseaduslike lubade väljastamisest Tarantos C‑tüüpi tolliladude rajamiseks ja käitamiseks, millele lisanduvad tollikontrolli all töötlemise ja seestöötlemise load, mis tühistati 4. detsembril 2002, siis on Itaalia Vabariik rikkunud EÜ artiklist 10, nõukogu 29. septembri 2000. aasta otsuse nr 2000/597/EÜ, Euratom, Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta artiklist 8 ning nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom, artiklitest 2, 6, 10, 11 ja 17 tulenevaid kohustusi;
– mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.
14. Itaalia Vabariik palub jätta hagi rahuldamata.
15. Euroopa Kohtu presidendi 3. detsembri 2008. aasta määrusega lubati Saksamaa Liitvabariigil Itaalia Vabariigi nõuete toetuseks menetlusse astuda.
V. Õiguslik hinnang
16. Pooled ei vaidle selle üle, et tollimaksuvabastuste andmisel on eiratud tollieeskirju, mistõttu jäeti komisjoni poolt nimetatud summa suurune tollimaks õigusvastaselt sisse nõudmata. Seega on käesoleva menetluse esemeks ainult küsimus, kas ja kui, siis millal on Itaalia Vabariik kohustatud kõnealused omavahendid komisjoni käsutusse andma.
17. Liikmesriigid on kohustatud Euroopa Liidu omavahendite maksu kindlaks määrama kohe, kui nende tolliasutusel on vajalikud andmed ja seega on neil võimalik arvutada tollivõlast tulenev maksusumma ja määrata võlgnik.(5) Järelikult tuleneb määruse nr 1150/2000 artiklist 10 põhimõtteline kohustus anda kõnealused omavahendid Euroopa Liidu käsutusse.
18. Komisjoni arvates tuleb aluseks võtta konkreetsed alumiiniumi importimise tehingud aastatel 1997–2002 ja ta leiab, et Itaalia Vabariik oleks juba ammu pidanud Euroopa Liidule maksma tasumisele kuuluvad tollimaksu summad.
19. Itaalia Vabariik seevastu leiab, et ta ei ole kohustatud tollimaksu summasid Euroopa Liidu käsutusse andma, kuna tollimaksu summade sissenõudmine ei olnud võimalik vääramatu jõu tõttu. Itaalia Vabariik tugineb seejuures määruse nr 1150/2000 artiklile 17.(6)
A. Vääramatu jõu argument
20. Itaalia, kes soovib põhjendada, et tegemist on vääramatu jõuga seotud juhtumiga, mistõttu ta oli vabastatud omavahendite Euroopa Liidu käsutusse andmise kohustusest, tugineb kahele argumendile. Ta väidab esiteks, et pädevad tolliametnikud tegutsesid omavahelisel kokkuleppel importimisega tegelevate äriühingutega ja teiseks, et tolliametnike väljastatud lubade tõttu oli raskendatud rikkumise avastamine, mistõttu seda ei suudetud avastada tavapärase kontrolli käigus.
1. Vääramatu jõu mõiste
21. Euroopa Kohus ei ole vääramatu jõu mõistet määruse 1150/2000 artikli 17 tähenduses seni täpsemalt tõlgendanud. Euroopa Kohtu praktikas on aga nimetatud mõistet tõlgendatud seoses muude sätetega. Euroopa Kohus on korduvalt märkinud, et kõnealusel mõistel ei pruugi Euroopa Liidu õiguse eri kohaldamisaladel olla alati üks ja seesama sisu ning seega tuleb selle tähendus kindlaks määrata sõltuvalt õiguslikust raamistikust, milles seda kohaldatakse.(7) Euroopa Kohus on siiski võtnud lähtekohaks vääramatu jõu mõiste üldise määratluse, mis kehtib alati, sõltumata erisustest spetsiifilistes valdkondades, milles seda rakendatakse.(8)
22. Seega käsitlen ma kõigepealt muude õigusvaldkondade alast Euroopa Kohtu praktikat ja uurin seejärel, kas seda saab muutmata kujul kohaldada määruse nr 1150/200 suhtes või tuleb seda kohandada.
a) Euroopa Kohtu praktika muudes valdkondades
23. Suur osa vääramatut jõudu käsitlevast kohtupraktikast puudutab põllumajanduse ühist turukorraldust reguleerivaid õigusakte. Euroopa Kohus pidi seda mõistet tõlgendama aga ka oma põhikirja artiklit 45 käsitlevas kohtupraktikas.
24. Selle kohtupraktika järgi tuleb liidu õiguses vääramatu jõu või juhusliku sündmuse mõiste all mõista ainult ebatavalisi ja ettenägematuid asjaolusid, mis ei ole vääramatule jõule tugineva isiku kontrolli all ja mille tagajärgi ei olnud kogu rakendatud hoolsusele vaatamata võimalik vältida.(9) Sellest järeldub, et vääramatu jõu mõiste hõlmab ühte objektiivset ja ühte subjektiivset tunnust, millest esimene puudutab ebatavalisi asjaolusid, mis ei kuulu ettevõtja vastutusalasse, ja teine puudutatud isiku kohustust kaitsta ennast ebatavaliste asjaolude tagajärgede eest, võttes tarvitusele asjakohased meetmed ülemäärast kahju kandmata.(10)
b) Kohaldamine käesolevas kohtuasjas
25. Eeltoodut arvesse võttes tuleb käesoleval juhul eitada vääramatu jõu esinemist. Itaalia Vabariik ei saa käesolevas asjas tugineda vääramatule jõule juba ainuüksi seetõttu, et Itaali a ametnikud takistasid ebaseaduslike lubade väljastamise tõttu tollimaksu sissenõudmist, mistõttu kuulus maksu sissenõudmata jätmise põhjus Itaalia Vabariigi vastutusalasse. Pealegi oleks Itaalia Vabariik saanud tõhusate kontrollimehhanismide rakendamisega ebaseaduslike tehingute tegemist takistada.
26. Käesoleval juhul ei ole täidetud tingimus, mille kohaselt peab vääramatu jõu tõttu aset leidnud sündmus olema tingitud välistest asjaoludest. On selge, et eratolliladude rajamiseks ja alumiiniumikangide, millelt tuleb tasuda tollimaks, ümbertöötamiseks alumiiniumijäätmeteks, mis on tollimaksust vabastatud, on antud load pädeva tolliasutuse Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata poolt.
27. Tolliametnikud täitsid oma teenistusülesandeid, mistõttu peab Itaalia Vabariik vastutama nende tegevuse õiguslike tagajärgede eest. Seega kuulub tollimaksude sissenõudmata jätmise põhjus Itaalia Vabariigi vastutusalasse, mistõttu ei või Itaalia Vabariik tugineda vääramatule jõule.
28. Kostjaks olev liikmesriik leiab, et ta ei pea vastutama haldusasutuste ametnike tegevuse rahaliste tagajärgede eest, kui ametnikud on rikkunud seadust. Seetõttu tuleb ära oodata kriminaalmenetluse ja regressihagi alusel algatatud tsiviilmenetluse tulemused, et teha kindlaks avalikus teenistuses olevate ametnike vastutus.
29. Liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse raames ei saa liikmesriik tuua vabanduseks seda, et ta ei vastuta oma ametnike tegevuse eest. Selle kohta tuleb kõigepealt tõdeda, et käesoleval juhul ei ole kohus veel tuvastanud, kas asjaomased ametnikud on rikkunud seadust, kuna asjaomased menetlused on veel pooleli. Kuid isegi siis, kui tehakse kindlaks, et ametnikud on rikkunud seadust, ei tähenda see, et liikmesriik on vabastatud vastutusest nende tegevuse tagajärgede eest.
30. Selline vastutus on kooskõlas rahvusvahelise õiguse komisjoni eelnõuga riigivastutuse kohta rahvusvahelise õiguse rikkumisel;(11) ka Euroopa Inimõiguste Komisjon ja Euroopa Inimõiguste Kohus on leidnud, et riik on kohustatud vastutama kõigi tasandite ametnike poolse Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni rikkumise eest ka siis, kui ametnikud tegutsevad ilma volituseta, ja isegi juhul, kui nad tegutsevad ilma korraldusteta või koguni vastupidi korraldustele.(12)
31. Lõpuks ei saa Itaalia vääramatu jõu esinemise põhjendamiseks väita, et rikkumist ei suudetud avastada tavapärase kontrolli käigus, vaid alles konkureeriva ettevõtja esitatud kaebuse alusel. Kuna käesoleval juhul kuulub tollimaksu sissenõudmata jätmise põhjus Itaalia Vabariigi vastutusalasse, ei oma enam tähtsust, milliste konkreetsete meetmete abil oleks või ei oleks olnud võimalik kõnealuste ebaseaduslike tehingute tegemist vältida.
32. Peale selle ei ole ka selge, miks ei oleks käesolevat rikkumist saanud takistada või vähemalt aegsasti avastada tõhusa sisekontrolli käigus. Seejuures ei ole oluline, et rikkumine avastati teise ettevõtja esitatud kaebuse alusel. Nimetatud kaebus andis käesoleval juhul ainult ajendi uurimise algatamiseks, milleks on riik igal juhul kohustatud järelevalvekohustuste raames, mis tulenevad otseselt Euroopa Liidu õigusest.
33. Seega ei ole käesolevas asjas täidetud Euroopa Kohtu poolt üldiselt määratletud vääramatu jõu mõistest tulenevad tingimused.
c) Määratluse kohandamine vaidlusaluse sätte eesmärgist lähtudes?
34. Määrus nr 1150/2000 ei sisalda viiteid vääramatu jõu mõiste tavapärasest määratlusest erineva tõlgendamise kohta. Vastupidi, Euroopa Liidu omavahendite sissenõudmist käsitlevate sätete mõte ja eesmärk räägivad selle poolt, et kohaldada tuleb üldist määratlust muutmata kujul.
35. Euroopa Liidu rahastamissüsteemi stabiilsuse huvides tuleb täpselt järgida omavahendite kindlaksmääramist, sissenõudmist ja komisjoni käsutusse andmist käsitlevaid õigusnorme. Liikmesriik, kes nimetatud norme eirab, kahjustab teisi liikmesriike, kes peavad tegema pingutusi, et tekitatud kahju korvata, mistõttu ta rikub Euroopa Liidu solidaarse rahastamise kohustust.
36. Vääramatu jõu mõiste üldine tõlgendus piirab Euroopa Liidu rahastamissüsteemi stabiilsuse tõhusa tagamise tähenduses liikmesriigi võimalusi õigustada tollimaksude sissenõudmata jätmist. Seega ei ole käesoleval juhul vaja uurida vääramatu jõu mõiste laiema tõlgendamise võimalusi.
B. Kindlaksmääratud maksude eraldi raamatupidamisarvestusse kandmise tagajärjed
37. Itaalia Vabariigi toetuseks menetlusse astunud Saksamaa Liitvabariik on kindlalt veendunud, et käesoleva liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse seisukohalt olulisel ajal (põhjendatud arvamuses antud tähtaeg) ei olnud komisjonil (veel) õigust nõuda asjaomaste omavahendite kasutatavaks tegemist. Itaalia Vabariik ise ei ole seda väidet kostja vastuses esitanud.
38. Saksamaa valitsuse arvates on vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklile 17, mida on muudetud määrusega nr 2028/2004, Itaalia Vabariigil õigus hoida 2003. aastal B‑arvestusse kantud kindlaksmääratud maksudele vastavaid vaidlusaluseid summasid samas sättes ette nähtud viieaastase tähtaja jooksul, seega vähemalt kuni 2008. aasta juulini. Seega muutus komisjoni nõue sissenõutavaks kõige varem pärast nimetatud tähtaja lõppemist 2008. aastal. Kuna põhjendatud arvamuses antud tähtaeg, mille ületamise korral tuleb lähtuda sellest, et tegemist on liikmesriigi kohustuste rikkumisega, oli lõppenud juba 2007. aasta detsembris,(13) ei esinenud käesoleva kohtuasja seisukohalt tähtsust omaval ajal veel liikmesriigi kohustuste rikkumist.
39. Mis puudutab seda menetlusse astuja väidet, siis tuleb kõigepealt uurida kahte küsimust: esiteks, kas menetlusse astuja võib kohtuasja arutamise käigus esitada õigusliku seisukoha, mida kohtuasja pool, kelle nõudeid menetlusse astuja toetab, ei ole esitanud; ja teiseks, kas määrust nr 2028/2004 saab kohaldada ka enne selle jõustumist raamatupidamises kajastatud tollivõlgade suhtes.
1. Menetlusse astumise lubatav ulatus
40. Kõigepealt tuleb selgitada, mil määral võib menetlusse astuja kohtuasja ühe poole nõudeid toetades võtta fookusesse õigusvaidluse uued aspektid.
41. Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 40 neljandale lõigule peab menetlusse astumise avaldus piirduma ühe poole nõuete toetamisega. Seega ei saa menetlusse astuja esitada nõudeid, mis erinevad kohtuasja poole nõuetest, mille toetuseks ta soovib menetlusse astuda. Käesoleval juhul palub Saksamaa Liitvabariik samamoodi nagu Itaalia Vabariik jätta hagi rahuldamata, seega on kohtuasja üks pool ja tema nõuete toetuseks menetlusse astuja esitanud sarnaselt sõnastatud nõuded.
42. Kahtlemata võib menetlusse astuja esitada uusi argumente, mis erinevad kohtuasja ühe poole nõuetest, kui need toetavad kohtuasja ühe poole nõudeid.(14) Kui menetlusse astujal oleks lubatud üksnes korrata kohtuasja ühe poole argumente, ilma et ta võiks esitada täiendavaid argumente, kaotaks menetlusse astumine igasuguse mõtte, piirdudes pelgalt solidaarsuse väljendamisega.
43. Saksamaa Liitvabariik esitas menetluse käigus mitte üksnes uusi argumente, vaid ka uue väite. Saksamaa viitas määrusega nr 2028/2004 muudetud määrusele nr 1150/2000, mis ei olnud siiani menetluse ese, ja teeb sellest järelduse, et komisjoni nõue ei olnud põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppemisel veel sissenõutavaks muutunud. Erinevalt Itaalia valitsusest ei käsitle Saksamaa valitsus küsimust, kas komisjonil on üldse õigus omavahendite maksule, vaid tõstatab esimest korda küsimuse selle kohta, millal muutus maks sissenõutavaks.
44. Erinevalt sellest, mis puudutab uute argumentide esitamist, ei ole Euroopa Kohtu praktikas seni veel üheselt selgitatud, kas menetlusse astuja võib esitada uusi väiteid, mida kohtuasja pool, kelle nõudeid menetlusse astuja toetab, ei ole esitanud. Osades kohtuotsustes peetakse lubatavaks, et menetlusse astuja esitab uusi väiteid.(15) Teistes kohtuotsustes on Euroopa Kohus leidnud, et menetlusse astuja poolt uute väidete esitamine on lubamatu.(16) Need otsused käsitlesid küll eelkõige eriolukorda, kus menetlusse astuja esitas esimest korda vastuvõetamatuse vastuväite.
45. Asjaolu, et menetlusse astuja võib põhimõtteliselt esitada iseseisvaid väiteid ega pea piirduma üksnes argumentidega, tuleneb ainuüksi juba Euroopa Kohtu kodukorra artikli 93 lõikest 5. Selle kohaselt esitab menetlusse astuja oma seisukohad, mis sisaldavad menetlusse astuja väiteid. Kui ta oleks kohustatud piirduma nende väidete kordamisega, mida on esitanud kohtuasja pool, kelle nõudeid menetlusse astuja toetab, muutuks nimetatud säte sisutuks.
46. Lisaks kerkib küsimus, millise ajavahemiku jooksul võib menetlusse astuja esitada väiteid, mida kohtuasja pool, kelle nõudeid ta toetab, ei ole esitanud.
47. Sellele küsimusele vastamisel tuleb lähtuda Euroopa Kohtu kodukorra artikli 42 lõikest 2 ja artikli 93 lõikest 4.
48. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 93 lõikele 4 peab menetlusse astuja nõustuma kohtuasja staadiumiga menetlusse astumise ajal.
49. Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 42 lõikele 2 ei või kohtuasja pool menetluse käigus esitada uusi väiteid, vaid need peavad olema lõplikult esitatud hagiavalduses või kostja vastuses.
50. Selle põhjal võiks teha järelduse, et menetlusse astuja ei või esitada selliseid väiteid, mida ei ole võimalik esitada ka kohtuasja poolel, kelle nõudeid menetlusse astuja toetab.(17)
51. Kui lubada menetlusse astujal esitada iseseisvaid väiteid, tähendab see seevastu paratamatult, et menetlusse astuja esitab Euroopa Kohtu menetluses uued seisukohad, mida kohtuasja poolel, kelle nõudeid menetlusse astuja toetab, ei ole sel ajal enam võimalik esitada: kohtusse pöördunud poole nõuete toetuseks saab menetlusse astuda ennekõike alles pärast kohtule hagiavalduse esitamist, mistõttu toimub see paratamatult ajal, kui kohtuasja pool ei saa üldjuhul enam uusi väiteid esitada.
52. Eelnev arutluskäik selgitab, et Euroopa Kohtu kodukorra artikli 93 lõiget 4 ei tohi tõlgendada liiga kitsalt. „Kohtuasja staadium” menetlusse astumise ajal ei tähenda, et menetlusse astuja peab piirduma ainult nende väidete kordamisega, mida kohtuasja pool, kelle nõudeid menetlusse astuja toetab, on menetlusse astumise ajaks juba esitanud. Vastasel korral peaks menetlusse astuja alati piirduma nende väidete kordamisega, mida kohtuasja pool, kelle nõudeid ta toetab, on juba esitanud, mistõttu ei saaks neid väiteid käsitada menetlusse astuja „oma” väidetena Euroopa Kohtu kodukorra artikli 93 lõike 5 tähenduses. Seega peaks olema lubatav, et menetlusse astuja uusi väiteid.(18)
53. Sellise tõlgenduse korral ei muutu sisutuks ka kodukorra artikli 93 lõikes 4 sätestatud piirang. Kuna menetlusse astuja peab nõustuma kohtuasja staadiumiga menetlusse astumise ajal, seavad esiteks poolte esitatud nõuded ja neist tulenev vaidluse ese piirid, millest menetlusse astuja ei tohi üle astuda. Teiseks tagab viidatud menetlusnorm, et menetlusse astumine ei põhjusta menetluse venimist. Kuna menetlusse astuja peab nõustuma kohtuasja staadiumiga, ei tingi menetlusse astumine ühegi menetluse etapi kordamist. Igatahes käesoleva kohtuasjaga sarnases olukorras menetluse venimise ohtu ei esine.
54. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes ei esine minu arvates ühtegi asjaolu, mis takistaks Euroopa Kohtul käsitlemast Saksamaa Liitvabariigi väidet.
2. Määruse nr 2028/2004 ajaline kohaldamine
55. Saksamaa Liitvabariik leiab, et käesolev liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi tuleb jätta rahuldamata ainuüksi juba seetõttu, et komisjon ei oodanud ära määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikesse 2 määrusega nr 2028/2004 sisse viidud viieaastase tähtaja möödumist.
56. Järgnevalt tuleb kõigepealt uurida, kas määrust nr 2028/2004, millele Saksamaa tugineb, on ajaliselt
kohaldatav. Vaidlusalune tollivõlg tekkis aastatel 1997–2002 ja kanti 2003. aasta juulis B‑arvestusse, samal ajal kui määrus nr 2028/2004 jõustus alles 2004. aastal.
57. Vastavalt artikli 17 lõikele 2, mida on muudetud määrusega nr 2028/2004, kuulutatakse B‑arvestusse kantud summad sissenõudmisele mittekuuluvateks hiljemalt viie aasta möödudes.
58. Leian, et viidatud sätte kohaldamist summade suhtes, mis kanti B‑arvestusse enne kõnealuse määruse jõustumist, ei saa pidada ehtsaks tagasiulatuvaks mõjuks. Teatud summade B‑arvestusse kandmine ei toonud kaasa lõplikku olukorda, mida tuleb tagasiulatuvalt muuta. Muudetud säte seondub pigem asjaomase summa B‑arvestusse kandmise tagajärgedega.
59. Isegi juhul, kui oletada, et määruse nr 2028/2004 kohaldamise korral oleks tegemist tagasiulatuva mõjuga, oleks see käesoleval juhul lubatav.
60. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on küsimuse puhul, kas sätteid võib kohaldada enne nende jõustumist tekkinud olukordadele, määrava tähtsusega, kas asjaomane säte on menetlusnorm või materiaalõigusnorm. Menetlusnorme kohaldatakse üldiselt nende jõustumise hetkel kõikide pooleliolevate vaidluste suhtes, samas kui materiaalõigusnorme ei kohaldata tavaliselt enne nende jõustumist tekkinud olukorra suhtes.(19) Siiski võib ka materiaalõigusliku sisuga sätteid tõlgendada erandlikult enne nende jõustumist tekkinud olukordadele kohalduvatena, ja nimelt „niivõrd, kuivõrd selline mõju võib tuleneda nende sõnastusest, eesmärgist või ülesehitusest”.(20) Otsustav on seejuures, et ei rikutaks materiaalõigusnormide tagasiulatuva kohaldamise keelu aluseks olevaid õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtteid.
61. Isegi juhul, kui omistada kõnealusele muudatusele materiaalõiguslik sisu ja mitte käsitada seda üksnes menetlusnormina, peaks see siiski olema kohaldatav.
62. Muutmismääruse eesmärgiga on ühelt poolt kooskõlas kohaldada seda enne kõnealuse määruse jõustumist tekkinud olukordade suhtes.
63. Määruse nr 2028/2004 põhjenduses 6 on märgitud, et „eraldi raamatupidamisarvestuse kirjete eemaldamiseks kasutatava korra osas on [esialgne] süsteem oma eesmärgid täitnud ainult osaliselt. Euroopa Kontrollikoja ja komisjoni kontrollide käigus on rõhutatud korduvaid kõrvalekaldeid eraldi raamatupidamisarvestuses, mille tulemusel ei peegelda arvestus tegelikku olukorda sissenõutud maksude osas. Eraldi raamatupidamisarvestusest tuleks kustutada need summad, mille sissenõudmine pärast teatavat ajavahemikku on ebatõenäoline ning mille säilitamise tulemuseks on ebaõige saldo. Lisaks sellele ei kanna liikmesriigid kulude tõhususe seisukohast lähtudes enam nende summade järelevalvega seotud halduskulusid.”
64. Seega on viieaastase tähtaja kehtestamise eesmärk kõrvaldada vana süsteemi puudused. Seda eesmärki saab tõhusalt saavutada ainult siis, kui määrusega nr 2028/2004 kehtestatud tähtaega kohaldatakse ka summade suhtes, mis kanti B‑arvestusse enne muutmismääruse jõustumist.
65. Samuti ei riiva määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõike 2 uue redaktsiooni kohaldamine enne kõnealuse määruse jõustumist tekkinud olukordade suhtes liikmesriikide õiguspärast ootust, et jätkuvalt kuuluvad kohaldamisele varem kehtinud sätted. Nagu on märgitud määruse põhjenduses 6, tuleb kõrvaldada ainult kõrvalekalded ja lisaks vabastada liikmesriigid maksukoormast, mis on seotud asjaoluga, et B‑arvestusse kantud summade sissenõudmise võimalus on ajaliselt piiramata.
66. Seega tuleb põhimõtteliselt kõne alla määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõike 2 uue redaktsiooni kohaldamine käesolevas kohtuasjas.
3. Teatud summade B‑arvestusse kandmise lubatavus
67. Enne määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõike 2 tõlgendamist tuleb siiski uurida, kas Itaalia Vabariik kandis vaidlusalused summad B‑arvestusse õiguspäraselt. Komisjon leiab, et Itaalia Vabariik kandis asjaomased summad eraldi raamatupidamisarvestusse õigusvastaselt.
68. Määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõiget 2 saab kohaldada ainult õiguspäraselt
B‑arvestusse kantud summade suhtes,(21) mistõttu võib kerkida küsimus, kas tegelikult sisse nõudmata jäänud omavahendid tuleb Euroopa Liidu käsutusse anda või mitte.
69. Itaalia Vabariik leiab, et ta kandis vaidlusalused omavahendid õiguspäraselt B‑arvestusse, kuna ta ei ole 2003. aastal kindlaksmääratud makse veel sisse nõudnud ja nende kohta ei ole antud ka tagatist.
70. Määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõike 1 kohaselt määratakse ühenduse omavahendite maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud.
71. Eeltoodule lisaks sätestab määruse nr 1150/2000 artikkel 6 omavahendite raamatupidamisarvestuse korra ja selle lõikes 3 on eristatud kahte liiki raamatupidamisarvestust: vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb põhimõtteliselt kanda A‑arvestusse; ainult need kindlaksmääratud maksud, mis on veel sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, kantakse eraldi raamatupidamisarvestusse [B‑arvestus].
72. Eelkirjeldatud kahe raamatupidamisarvestuse eristamisest sõltub eelkõige aeg, millal liikmesriik peab andma omavahendid Euroopa Liidu käsutusse. Vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklile 10 tuleb A‑arvestusse kantud omavahendid liidule üle kanda konkreetselt määratletud ajavahemikus pärast nende kindlaksmääramist ja B‑arvestusse kantud summad tuleb Euroopa Liidule kasutatavaks teha konkreetselt määratletud ajavahemikus alles pärast nende sissenõudmist .
73. Käesoleval juhul ei ole siiski põhjendatud puhtalt vormiliste seoste uurimine. Sellisel juhul jäetaks asjaomaste sätete eesmärgiga vastuollu minnes tähelepanuta, et Itaalia Vabariik jättis juba varem, ajavahemikus 1997–2002 täitmata oma kohustuse määrata kindlaks Euroopa Liidu omavahendite maks.
74. Liikmesriigid on kohustatud ühenduste omavahendite maksu kindlaks määrama, kui nende tollil on vajalikud andmed ja seega on neil võimalik arvutada tollivõlast tulenev maksusumma ja määrata võlgnik.(22)
75. Kui liikmesriik jätab oma kohustustega vastuollu minnes Euroopa Liidu omavahendite maksu kindlaks määramata ega loo isegi alust vastava summa sissenõudmiseks ja seejärel komisjoni käsutusse andmiseks, on selle summa B‑arvestusse kandmine algusest peale välistatud.
76. Maksude B‑arvestusse kandmine ei tule nimelt arvesse juhul, kui liikmesriik ise põhjustab asjaolu, mille tõttu tuleb maksud kanda B‑arvestusse. See on kooskõlas õiguspõhimõttega, mille kohaselt ei tohi keegi saada kasu oma ebalojaalsest käitumisest. Euroopa Kohus on seda juba selgitanud tolliasutuse eksimuse tõttu kindlaks määramata jäänud tollivõla puhul.(23) Eeltoodu kehtib veelgi enam olukorras, kus tolliamet toimis õigusvastaselt, jättes tahtlikult tollimaksu summa kohta arvestuskande tegemata.
77. Käesoleval juhul tähendab see seda, et Itaalia Vabariiki tuleb ühelt poolt ajavahemiku 1997–2002 osas kohelda nii, nagu ta oleks omavahendite maksud kindlaks määranud – mis toob kaasa asjaomaste maksude fiktiivse A‑arvestusse kandmise. Teiselt poolt ei saa Itaalia Vabariik tugineda sellele, et täidetud olid B‑arvestusse kandmise tingimused. Kuna Itaalia Vabariik jättis asjaomased maksud kindlaks määramata, tekitas ta ise määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktis b sätestatud tingimused, st maksud on veel sisse nõudmata ja nende kohta ei ole antud tagatist.
78. Kokkuvõtteks tuleb seega märkida, et Itaalia Vabariik ei tohtinud kanda vaidlusaluseid summasid B‑arvestusse. Seega tuli vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklile 10 anda vastavad summad, mis tuli kanda A‑arvestusse, Euroopa Liidu käsutusse olenemata sellest, kas need olid tegelikult sisse nõutud või mitte.
4. Määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõike 2, mida on muudetud määrusega nr 2028/2004, tõlgendamine
79. Kuna vaidlusaluste nõuete kandmine B‑arvestusse ei olnud õiguspärane, ei saa käesoleva asja suhtes määruse nr 1150/2000 artiklit 17 kohaldada. Seetõttu ei tule käsitleda küsimusi, kas liikmesriik on juhul, kui omavahendeid ei ole võimalik sisse nõuda, vabastatud kohustusest anda need Euroopa Liidu käsutusse, ja millist tähtsust omab artikli 17 lõikes 2 sätestatud viieaastane tähtaeg, mis on sisse viidud määrusega nr 2028/2004. Seega ei oma tähtsust, et menetlusse astunud Saksamaa Liitvabariik tugineb viieaastasele tähtajale.
80. Teise võimalusena tuleb järgnevalt siiski selgitada, et isegi juhul, kui pidada määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõiget 2 käesoleval juhul kohaldatavaks, ei saa Itaalia Vabariik kokkuvõttes tugineda selles sätestatud viieaastasele tähtajale.
81. Viidatud säte sisaldab sissenõudmisele mittekuuluvate summade osas erandit kohustusest anda omavahendid Euroopa Liidu käsutusse ja käsitleb lühidalt öeldes tollimenetluse viimast etappi, seega kindlaksmääratud summade maksmist Euroopa Liidule.
82. Artikli 17 lõige 2 sätestab, et liikmesriigid on vabastatud summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest, kui neid ei ole võimalik sisse nõuda, kas: a) vääramatu jõu tõttu või b) neist mittesõltuvatel teistel põhjustel. Ühest küljest võib pädev haldusasutus kuulutada kindlaksmääratud maksudele vastavad summad oma otsusega sissenõudmisele mittekuuluvateks. Lisaks sätestab artikli 17 lõike 2 kolmas lõik, et summad kuulutatakse sissenõudmisele mittekuuluvateks hiljemalt viis aastat pärast kuupäeva, mil maks kindlaks määrati.(24)
83. Erinevalt Saksamaa valitsuse seisukohast ei tähenda määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikes 2 sätestatud tähtaeg, et kõigil juhtudel kuulutatakse summad sissenõudmisele mittekuuluvateks alles viie aasta möödumisel. Olukordades, kus on täiesti ilmne, et artikli 17 lõikes 2 sätestatud materiaalsed tingimused on täitmata, seega ei esine vääramatut jõudu ega teisi liikmesriigist mittesõltuvaid põhjusi, ja seega on selge, et liikmesriik peab vastavad summad lõpuks ühenduse käsutusse andma, on lubamatu tugineda viieaastasele tähtajale.
84. Eeltoodu tuleneb viidatud sätte mõttest ja eesmärgist. Viieaastane tähtaeg võimaldab nimelt menetlusökonoomia põhimõttest lähtuvalt vältida seda, et liikmesriik ja komisjon käsitlevad kohati väga keerukat küsimust, kas esineb vääramatu jõud või mõni muu liikmesriigist mittesõltuv põhjus enne, kui on – näiteks kohtuliku menetluse teel – selgitatud, kas ja kui, siis millistel põhjustel võib teatav summa üldse osutuda sissenõudmisele mittekuuluvaks. Kui nõuet saab viieaastase tähtaja jooksul sisse nõuda, tuleb see niikuinii komisjoni käsutusse anda ja juba toimunud vaidlus selle üle osutub tagantjärele asjatuks. Kui algusest peale on siiski ilmne, et liikmesriik ei saa tugineda artikli 17 lõikes 2 sätestatud eranditele, räägib just menetlusökonoomia põhimõte edasise edasilükkamise vastu. Miks peaks liikmesriik tohtima Euroopa Liidule vastava ülekande tegemisega veel viis aastat viivitada, kuigi tema kohustuse alus ja suurus on juba ümberlükkamatult kindlaks määratud?
85. Kui käesoleva asjaga sarnases olukorras on enne viie aasta möödumist ilmne,(25) et ei esine vääramatut jõudu ja kokkulepe on jäänud sõlmimata liikmesriigist sõltuval põhjusel, ei kaitse riiki enam määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikes 2 sätestatud tähtaeg ja ta on kohustatud andma asjaomased omavahendid viivitamata komisjoni käsutusse. Seetõttu leian ma, et määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõige 2, mida on muudetud määrusega nr 2028/2004, ei takista käesoleval juhul rahuldada Itaalia Vabariigi vastu esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi.
C – Vaheettepanek
86. Seega on Itaalia Vabariik rikkunud nõukogu 29. septembri 2000. aasta otsuse nr 2000/597/EÜ, Euratom, Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta artiklist 8 ning määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000 artiklitest 2, 6, 10, 11 ja 17 tulenevaid kohustusi.
87. EÜ artikli 10 osas, millele komisjon samuti tugines, puudub alus tuvastada nimetatud artiklis sätestatud üldiste kohustuste rikkumist, mis oleks erinev konkreetsemate liidu kohustuste tuvastatud rikkumisest.(26)
VI. Kohtukulud
88. Euroopa Kohtu kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud; kuna komisjoni hagi tuleb rahuldada ja komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud, tuleb kohtukulud välja mõista Itaalia Vabariigilt.
89. Kodukorra artikli 69 lõike 4 alusel kannavad menetlusse astuvad liikmesriigid ise oma kohtukulud.
VII. Ettepanek
90. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku:
1. tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik keeldus andmast komisjoni käsutusse omavahendeid, mis vastavad alumiiniumikangide importimisel tekkinud tollivõlale, siis on Itaalia Vabariik rikkunud nõukogu 29. septembri 2000. aasta otsuse nr 2000/597/EÜ, Euratom, Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta artiklist 8 ning nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom, artiklitest 2, 6, 10, 11 ja 17 tulenevaid kohustusi;
2. mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt;
3. tuvastada, et Saksamaa Liitvabariik kannab ise oma kohtukulud.
(1) .
(2)  –	Nõukogu 29. septembri 2000. aasta otsus Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (EÜT L 253, lk 42; ELT eriväljaanne 01/03, lk 200).
(3)  –	Nõukogu 22. mai 2000. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169).
(4)  –	Nõukogu 16. novembri 2004. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 2028/2004, millega muudetakse määrust (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi käsitlev otsus 94/728/EÜ (ELT L 352, lk 1).
(5)  –	Euroopa Kohtu 18. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑19/05: komisjon vs . Taani (EKL 2007, lk I‑8597).
(6)  –	Nimetatud sätte esialgse ja ka määrusega nr 2028/2004 muudetud sõnastuse kohaselt on liikmesriigid kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest vabastatud juhul, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu sisse nõudmata jäänud või makse ei ole võimalik sisse nõuda „liikmesriikidest olenemata põhjustel” (algne sõnastus) või „neist mittesõltuvatel teistel põhjustel” (määrusega nr 2028/2004 muudetud sõnastus).
(7)  –	Euroopa Kohtu 7. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑12/92: Huygen jt (EKL 1993, lk I‑6381, punkt 30) ja 29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑263/97: First City Trading jt (EKL 1998, lk I‑5537, punkt 41).
(8)  –	5. märtsi 1993. aasta määrus kohtuasjas C‑102/92: Ferriere Acciaierie Sarde vs . komisjon (EKL 1993, lk I‑801, punkt 20).
(9)  –	Väljakujunenud kohtupraktika, vt näiteks 5. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas C‑145/85: Denkavit (EKL 1987, lk 565, punkt 11); 7. detsembri 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑12/92: Huygen (EKL 1993, lk I‑6381, punkt 31); 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑105/02: komisjon vs . Saksamaa (EKL 2006, lk I‑9659, punkt 89) ja 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑377/03: komisjon vs . Belgia (EKL 2006, lk I‑9733, punkt 95).
(10)  –	15. detsembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑195/91 P: Bayer vs . komisjon (EKL 1994, lk I‑5619, punkt 32) ja 18. jaanuari 2005. aasta määrus kohtuasjas C‑325/03 P: Zuazaga Meabe vs . Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2005, lk I‑403, punkt 25).
(11)  –	Vt rahvusvahelise õiguse komisjoni eelnõu riigivastutuse kohta rahvusvahelise õiguse rikkumisel artikkel 7 („ Excess of authority or contravention of instructions ”): „ The conduct of an organ of a State or of a person or entity empowered to exercise elements of the governmental authority shall be considered an act of the State under international law if the organ, person or entity acts in that capacity, even if it exceeds its authority or contravenes instructions. ”
(12)  –	Euroopa Inimõiguste Kohus lähtus antud asjas Euroopa inimõiguste komisjoni käsitlusest (vt 18. jaanuari 1978. aasta otsus kohtuasjas nr 5310/71: Iirimaa vs . Ühendkuningriik, A‑seeria, nr 25, punkt 159) ja kinnitas 1999. aastal sõnaselgelt Euroopa inimõiguste komisjoni toonast seisukohta (vt 28. oktoobri 1999. aasta otsus kohtuasjas nr 28396/95: Wille vs . Liechtenstein, Reports of Judgments and Decisions, 1999‑VII, punkt 46).
(13)  –	Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb liikmesriigi kohustuste rikkumise esinemist hinnata liikmesriigile põhjendatud arvamuses antud tähtaja lõppemisel esineva olukorra alusel; Euroopa Kohus ei saa arvestada hiljem toimunud muutusi: vt selle kohta mh Euroopa Kohtu 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑69/99: komisjon vs . Ühendkuningriik (EKL 2000, lk I‑10979, punkt 22); 17. jaanuari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑152/05: komisjon vs . Saksamaa (EKL 2008, lk I‑39, punkt 15) ja 10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑286/08: komisjon vs . Kreeka (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 45).
(14)  –	Vt 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑200/92 P: ICI vs . komisjon (EKL 1999, lk I‑4399, punkt 31 jj); 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑245/92 P: Chemie Linz vs . komisjon (EKL 1999, lk I‑4643, punkt 32) ja 19. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑150/94: Ühendkuningriik vs . nõukogu (EKL 1998, lk I‑7235, punkt 36).
(15)  –	Vt 23. veebruari 1961. aasta otsus kohtuasjas 30/59: De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg vs . ESTÜ Ülemamet (EKL 1961, lk 1, punkt 41), milles menetlusse astuja esitas poole nõuete toetuseks koguni väiteid, mis olid asjaomase poole väidetega vastuolus ja lükati viimase poolt sõnaselgelt tagasi, ja 15. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑501/00: Hispaania vs . komisjon (EKL 2004, I‑6717, punkt 131 jj).
(16)  –	24. märtsi 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑313/90: CIRFS jt vs . komisjon (EKL 1993, lk I‑1125, punkt 21 jj); 15. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑225/91: Matra vs . komisjon (EKL 1993, lk I‑3203, punkt 11 jj). Vt ka 10. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑301/06: Iirimaa vs . parlament ja nõukogu (EKL 2009, lk I‑593, punkt 57), milles ei käsitata menetlusse astuja esitatud uut väidet menetluse esemena, käsitlemata siiski menetlusse astumise lubatava ulatuse küsimust.
(17)  –	Nii märgib kohtujurist Darmon 22. jaanuari 1987. aasta ettepanekus kohtuasjas 233/85: Bonino vs . komisjon (EKL 1987, lk 739, ettepaneku punkt 7).
(18)  –	Samal seisukohal on ka kohtujurist Slynn oma 18. septembri 1986. aasta ettepanekus kohtuasjas 253/84: GAEC de la Ségaude vs . nõukogu ja komisjon (EKL 1987, lk 123) ja kohtujurist Gulmann oma 1. juuni 1994. aasta ettepanekus liidetud kohtuasjades C‑241/91 P ja C‑242/91 P: RTE ja ITP vs . komisjon (EKL 1995, lk I‑743, punkt 23), seejuures on ettepaneku saksakeelses versioonis juttu ainult „uute argumentide” esitamisest, samal ajal kui prantsuskeelses versioonis ja taanikeelses algversioonis kasutatakse terminit „väited”.
(19)  –	Vt ainult 12. novembri 1981. aasta otsus liidetud kohtuasjades 212/80–217/80: Meridionale Industria Salumi jt, nimetatud ka „Salumi II” (EKL 1981, lk 2735, punkt 9); 6. juuli 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑121/91 ja C‑122/91: CT Control (Rotterdam) ja JCT Benelux vs . komisjon (EKL 1993, lk I‑3873, punkt 22); 7. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑61/98: De Haan (EKL 1999, lk I‑5003, punkt 13); 14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑251/00: Ilumitrónica (EKL 2002, lk I‑10433, punkt 29) ja 1. juuli 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑361/02 ja C‑362/02: Tsapalos ja Diamantakis (EKL 2004, lk I‑6405, punkt 19).
(20)  –	15. juuli 1993. aasta otsus kohtuasjas C‑34/92: GruSa Fleisch (EKL 1993, lk I‑4147, punkt 22); 24. septembri 2002. aasta otsus liide tud kohtuasjades C‑74/00 P ja C‑75/00 P: Falck jt vs . komisjon (EKL 2002, lk I‑7869, punkt 119), samuti eespool 19. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus „Salumi II”, punkt 9.
(21)  –	Vt selle kohta 5. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑378/03: komisjon vs . Belgia (EKL 2006, lk I‑9805, punkt 44).
(22)  –	18. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑19/05: komisjon vs . Taani (EKL 2007, lk I‑8597, punkt 32).
(23)  –	Eespool 21. joonealuses märkuses viidatud kohtuotsus komisjon vs . Taani, punkt 33 jj.
(24)  –	Või haldusliku või kohtuliku edasikaebamise korral pärast lõpliku otsuse tegemise, teatamise või avaldamise kuupäeva.
(25)  –	Nt haldusliku või kohtuliku edasikaebamise korral pärast lõpliku otsuse tegemist, nagu on märgitud määruse nr 1150/2000 artikli 17 lõikes 2.
(26)  –	Vt 18. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑19/05: komisjon vs . Taani (EKL 2007, lk I‑8597, punkt 36).