62012CC0441_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Prospektidirektiivi(2) kohaselt ei tohi liikmesriigid lubada oma territooriumil väärtpabereid üldsusele pakkuda enne, kui on avaldatud prospekt.
2. Nagu direktiivi põhjendustes on märgitud, on selle direktiivi eesmärk sisuliselt kahetine: tagada tõhusus ühtsel väärtpaberiturul ja kaitsta investoreid.
3. Väärtpaberite üldsusele pakkumise mõiste on määratletud laialt, kuid nii prospektidirektiivi enda kohaldamisala kui ka prospekti avaldamise kohustuse kohaldamisala suhtes on palju erandeid. Muu hulgas kohaldatakse neid erandeid juhul, kui pakkumise koguväärtus on allpool teatavat künnist.
4. Põhikohtuasi puudutab olukorda, kus skemaatiliselt väljendudes (detailsed faktilised asjaolud on keerukamad) valdab äriühing A, kes on võlgu äriühingule B, äriühingu C aktsiaid. Need aktsiad on arestitud äriühingu B nõudmisel ning kohus on määranud, et kohtutäitur müüb need nimetatud võla osaliseks katteks enampakkumise teel. Vajaminev summa on piiratud kohtumääruses näidatud summale, sellele lisandub summa, mida on vaja menetluse, arestimise ja müügi kulude katteks.
5. Niisugustel asjaoludel soovib Hoge Raad der Nederlanden (Madalmaade kõrgeim kohus; edaspidi „Hoge Raad”) teada esiteks seda, kas prospektidirektiivis ette nähtud väärtpaberite üldsusele pakkumise määratlus on piisavalt lai, et hõlmata kõnealust laadi sundmüüki, ja teiseks seda, kuidas tuleb kindlaks määrata pakkumise koguväärtus.
6. Põhjustel, mida edaspidi selgitan, eelistan käsitleda kõigepealt teist küsimust, jõudes järeldusele, et põhikohtuasjas vaidluse all olev müük jääb (kõige tõenäolisemalt) prospektidirektiivi kohaldamisalast oma piiratud väärtuse tõttu selgelt välja, mistõttu ei ole tarvis esimesele küsimusele vastata. Ent isegi kui see nii ei oleks, olen seisukohal, et niisuguse müügi asjaolusid arvestades ei peaks eeldama, et selle puhul tuleb nimetatud direktiivi kohaselt avaldada prospekt.
Õigusaktid
Euroopa Liidu (edaspidi „liidu”) õigus
7. Prospektidirektiivi artikli 1 pealkiri on „Eesmärk ja kohaldamisala”.
8. Artikli 1 lõike 1 kohaselt on eesmärk „ühtlustada väärtpaberite üldsusele pakkumisel või mõnes liikmesriigis asuval või tegutseval reguleeritud turul kauplemisele lubamisel avaldatava prospekti koostamist, kinnitamist ja levitamist käsitlevad nõuded”. Põhjendustes on selgitatud, et selle taga on eesmärgid ühelt poolt tagada ühtlustamise kaudu tõhus ühtne väärtpaberiturg, kus väärtpaberite emitendid ja pakkujad saavad „üheainsa loa” (nimelt direktiiviga nõutava ja reguleeritava prospekti) alusel vabalt tegutseda,(3) ja teiselt poolt piisav investorite kaitse, muu hulgas kogu olulise teabe avaldamise kaudu.(4)
9. Artikli 1 lõikes 2, mis käsitleb kohaldamisala, on loetletud kümme olukorda, millele prospektidirektiivi ei kohaldata. Kõikidel juhtudel peale ühe on need olukorrad määratletud asjaga seotud väärtpaberiliigi põhjal. Nimetatud ühel juhul, milleks on artikli 1 lõike 2 punkt h, on olukord määratletud „pakkumise koguväärtuse” põhjal, mida arvestatakse 12 kuu kohta. Algselt pidi direktiiv mitte olema kohaldatav siis, kui see koguväärtus on väiksem kui 2 500 000 eurot. Direktiiviga 2010/73/EL,(5) mis jõustus 31. detsembril 2010 ja tuli liikmesriikide õigusnormidesse üle võtta 1. juuliks 2012, suurendati see künnis 5 000 000 euroni.
10. Artikli 2 lõikes 1 on määratletud rida prospektidirektiivis kasutatud mõisteid. Nende hulgas on järgmised mõisted järgmiste tähendustega:
– „ väärtpaberid – need väärtpaberite klassid, mis on kapitaliturul kaubeldavad, välja arvatud maksevahendid, näiteks […] äriühingute aktsiad ja muud väärtpaberid, mis on samaväärsed äriühingute, usaldusühingute või muude üksuste aktsiatega, ning aktsiate hoidmistunnistused […]” (artikli 2 lõike 1 punkt a, mis viitab (nüüd) nõukogu direktiivi 2004/39/EÜ(6) artikli 4 lõike 1 punktile 18);
– „ väärtpaberite pakkumine üldsusele
– mis tahes vormis ja vahendite abil isikutele suunatud teade, milles esitatakse piisavalt teavet pakkumistingimuste ja pakutavate väärtpaberite kohta, et investor saaks otsustada nende väärtpaberite ostmise või märkimise üle. See määratlus hõlmab ka väärtpaberite suunatud pakkumist finantsvahendajate kaudu” (artikli 2 lõike 1 punkt d);
– „ emitent
– juriidiline isik, kes emiteerib väärtpabereid või kavatseb neid emiteerida” (artikli 2 lõike 1 punkt h); ja
– „ pakkumise tegija
(ehk pakkuja ) – juriidiline või füüsiline isik, kes pakub väärtpabereid üldsusele” (artikli 2 lõike 1 punkt i).
11. Prospekti avaldamise nõude sätestab prospektidirektiivi artikkel 3, kus on ette nähtud:
„1. Liikmesriigid ei luba oma territooriumil väärtpabereid üldsusele pakkuda enne, kui on avaldatud prospekt.
2. Prospekti avaldamise kohustus ei kehti allpool loetletud liiki pakkumiste kohta:
a) väärtpaberite pakkumine üksnes kutselistele investoritele; ja/või
b) väärtpaberite pakkumine vähem kui 100 sellisele füüsilisele või juriidilisele isikule liikmesriigi kohta, kes ei ole kutselised investorid; ja/või
c) väärtpaberite pakkumine investoritele, kes omandavad väärtpabereid vähemalt 50 000 euro eest investori kohta iga eraldi pakkumise puhul; ja/või
d) selliste väärtpaberite pakkumine, millest igaühe nimiväärtus on vähemalt 50 000 eurot; ja/või
e) väärtpaberite pakkumine, mille koguväärtus on vähem kui 100 000 eurot, kusjuures seda ülemmäära arvestatakse kaheteistkümne kuu kohta.
Ühe või mitme käesolevas lõikes nimetatud liiki pakkumisega hõlmatud väärtpaberite hilisemat edasimüüki käsitletakse eraldi pakkumisena ja selleks et otsustada, kas kõnealune edasimüük on väärtpaberite pakkumine üldsusele, kohaldatakse artikli 2 lõike 1 punktis d esitatud määratlust. Väärtpaberite suunatud pakkumine finantsvahendajate kaudu eeldab prospekti avaldamist juhul, kui ükski punktides a−e sätestatud tingimustest ei täitu lõpliku suunatud pakkumise puhul.
3. Liikmesriigid tagavad, et enne kui antakse luba kaubelda väärtpaberitega nende territooriumil asuval või tegutseval reguleeritud turul, tuleb avaldada prospekt.”
12. Prospektidirektiivi artikliga 4 on prospekti avaldamise kohustusest vabastatud veel 13 klassi kuuluvate väärtpaberite pakkumine üldsusele.
13. Prospektidirektiivi artiklis 5 on sätestatud:
„1. Ilma et see piiraks artikli 8 lõike 2 kohaldamist, [ (7) ]
sisaldab prospekt kogu teavet, mis emitendi ja üldsusele pakutavate või reguleeritud turul kauplemise loa saanud väärtpaberite eripära tõttu on vajalik, et investorid saaksid kõiki asjaolusid teadvalt hinnata emitendi ja võimaliku tagaja vara ja kohustusi, finantsseisundit, kasumit/kahjumit ja väljavaateid ning kõnealuste väärtpaberitega seotud õigusi. See teave esitatakse hõlpsasti analüüsitavas ja arusaadavas vormis.
2. Prospekt sisaldab teavet, mis käsitleb emitenti ja väärtpabereid, mida pakutakse üldsusele või millega lubatakse kaubelda reguleeritud turul. Samuti sisaldab see kokkuvõtet. Selles kokkuvõttes, mis koostatakse samas keeles kui algne prospekt, esitatakse lühidalt ja üldkeeles emitendi, võimaliku tagaja ja väärtpaberite põhilised tunnusjooned ja nendega seotud riskid. […]”
14. Prospektidirektiivi artikli 6 lõike 1 kohaselt „[tagavad liikmesriigid], et vastutus prospektis sisalduva teabe eest lasub sõltuvalt asjaoludest vähemalt emitendil või tema haldus‑, juhtimis‑ või järelevalveorganitel, pakkujal, reguleeritud turul kauplemise loa taotlejal või tagajal […]”. Artikli 6 lõige 2 kohaselt peavad liikmesriigid „taga[ma], et nende õigusnorme, mis käsitlevad tsiviilvastutust, kohaldatakse isikute suhtes, kes vastutavad prospektis sisalduva teabe eest”.
15. Prospektidirektiivi artikli 9 lõike 1 kohaselt kehtib prospekt 12 kuud pärast selle avaldamist üldsusele pakkumisel, tingimusel et prospektile on lisatud kõik artiklis 16 nõutavad lisad.(8)
16. Prospektidirektiivi artikli 13 lõikes 1 on sätestatud: „Ühtegi prospekti ei avaldata enne, kui päritoluliikmesriigi pädev asutus on selle kinnitanud.” Sellest kinnitusest tuleb teatada emitendile või pakkujale kas 10 või 20 päeva jooksul alates prospekti kavandi esitamisest või alates sellest, kui täielikult esitatakse vajalikud dokumendid või täiendav teave, kusjuures kohaldatakse hiljem lõppevat tähtaega (artikli 13 lõiked 2, 3 ja 4).
17. Prospektidirektiivi artikli 25 lõikes 1 on sätestatud, et liikmesriigid peavad, ilma et see piiraks nende õigust rakendada kriminaalsanktsioone ja tsiviilvastutuse korda, „[tagama] oma siseriikliku õiguse kohaselt, et käesoleva direktiivi rakendamiseks vastuvõetud sätete rikkumise korral on vastutavate isikute suhtes võimalik võtta sobivaid haldusmeetmeid või rakendada halduskaristusi”.
18. Üksikasjalikumaid eeskirju sisaldab komisjoni määrus (EÜ) nr 809/2004 (9) (edaspidi „rakendusmäärus”).
19. Rakendusmääruse artikli 22 lõike 1 teise lõigu kohaselt peab põhiprospekt olenevalt emitendi ja väärtpaberite liigist sisaldama teavet, mis on loetletud sama määruse eri lisades. Selle teabe hulka kuulub täielik ülevaade emitendi olukorrast, sealhulgas tema juriidilisest vormist, investeeringutest, põhitegevusest, peamistest turgudest, organisatoorsest struktuurist, rahanduslikust olukorrast, põhiressurssidest, kasumiprognoosidest ja juhtimisest (vt rakendusmääruse I lisa).
Madalmaade õigus
20. Prospektidirektiiv võeti Madalmaade õigusse üle Wet op het financieel toezicht’iga (edaspidi „finantsjärelevalve seadus”), mille artikli 5 lõige 2 keelab Madalmaades väärtpaberite pakkumise üldsusele, kui ei ole tehtud üldkättesaadavaks liikmesriigi järelevalveasutuse kinnitatud prospekti.
21. Vastavalt Vrijstellingsregeling Wft („finantsjärelevalve seaduse erandite eeskirjad”) ei ole prospekti avaldamise kohustust juhul, kui pakkumise koguväärtus 12 kuu kohta on väiksem kui 2 500 000 eurot. Seda künnist, mis nähti ette prospektidirektiivi esmakordse rakendamise ajal, ei ole pärast direktiivi 2010/73 jõustumist 5 000 000 euroni suurendatud.
Faktilised asjaolud, menetlus, eelotsuse küsimused ja seisukohad
22. Äriühingud Van den Dungen Vastgoed BV ja Oosterhout II BVBA (edaspidi „Van den Dungen ja Oosterhout”) sõlmisid äriühingutega Almer Beheer BV ja Daedalus Holding BV (edaspidi „Almer ja Daedalus”) lepingu, mille kohaselt pidi muu hulgas asutatama äriühing Global Hail Group BV (edaspidi „Global Hail”); kõikide selle aktsiate valdajaks pidi olema Stichting Administratiekantoor Global Hail (edaspidi „STAK”), mille kõik juhatuse liikmed pidid olema lepingu poolte esindajad; ning Van den Dungen ja Oosterhout pidid võõrandama teatavad teiste äriühingute aktsiad Global Hailile hinna eest, mille pidid maksma Almer ja Daedalus.
23. Poolte vahel tekkis mitmesuguseid vaidlusi ja kohtumenetlusi. Van den Dungen ja Oosterhout said 30. oktoobril 2009 Rechtbank Bredalt (ringkonnakohus, Breda) määruse, mis kohustas Almerit ja Daedalust maksma 500 000 eurot avanssi Global Hailile võõrandatavate aktsiate hinnast. Makse tagamiseks lasksid Van den Dungen ja Oosterhout STAK poolt Almerile ja Daedalusele välja antud aktsiatähed arestida.
24. Rechtbank Breda määras 27. detsembril 2010, et need aktsiatähed tuleb müüa ja võõrandada kuue kuu jooksul ning seda peab tegema Van den Dungeni ja Oosterhouti nimetatav kohtutäitur ( deurwaarder ). Selle kohtumääruse kohaselt tuli korraldada avalik müük, mis kuulutatakse välja kahes üleriigilises ajalehes; aktsiad tuli võõrandada kõige suurema pakkumise tegijale; pakkumisele tuli panna kõik aktsiad, kuid müüa tuli ainult nii palju, kui oli vaja 500 000 euro ja sellele lisanduvate menetlus‑, arestimis‑ ja täitekulude kättesaamiseks; prospekti avaldamise kohustust ei kohaldatud.
25. Almer ja Daedalus esitasid apellatsioonkaebuse Gerechtshof ’s‑Hertogenboschi (piirkondlik apellatsioonikohus ’s‑Hertogenboschis), mis jättis Rechtbank Breda määruse 5. aprillil 2011 jõusse. Muu hulgas asus ta seisukohale, et prospekti avaldamine ei ole kohustuslik, sest müüdavate aktsiate väärtus ei ületa tõenäoliselt 2 500 000 eurot.
26. Almer ja Daedalus esitasid kassatsioonkaebuse Hoge Raadile, mis asus seisukohale, et kassatsioonimenetluse lahend oleneb prospektidirektiivi artikli 1 lõike 2 punkti h ja artikli 3 lõike 1 tõlgendamisest, ja on taotlenud eelotsust järgmistes küsimustes:
„1. Kas prospektidirektiivi artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et selles direktiivis sätestatud prospekti avaldamise kohustus kehtib põhimõtteliselt (s.t välja arvatud direktiivis teatud puhuks ette nähtud vabastused ja erandid) ka väärtpaberite sundmüügile?
2. a) Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas mõistet „pakkumise koguväärtus” prospektidirektiivi artikli 1 lõike 2 punkti h tähenduses tuleb sellisel juhul tõlgendada nii, et väärtpaberite sundmüügi korral tuleb lähtuda sellise müügi eripära arvesse võttes mõistlikult oodatava tulemi väärtusest, isegi kui mõistlikult oodatav tulem on tegelikust majanduslikust väärtusest tunduvalt väiksem?
b) Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, teise küsimuse punktile a aga eitav, siis kuidas tuleb sellisel juhul, eelkõige väärtpaberite sundmüügi korral tõlgendada mõistet „pakkumise koguväärtus” prospektidirektiivi artikli 1 lõike 2 punkti h tähenduses?”
27. Oma seisukohad on kirjalikult esitanud Tšehhi, Saksamaa, Madalmaade, Poola ja Portugali valitsus ja Euroopa Komisjon. Kohtuistungil esitasid suuliselt oma seisukohad Saksamaa ja Portugali valitsus ning komisjon. Põhikohtuasja pooled ei ole esitatud küsimustes seisukohti esitanud.
28. Oma seisukohtades käsitleb Madalmaade valitsus ainult teist küsimust ning komisjon on seisukohal, et esimesele küsimusele ei ole vaja vastata, kui teisele küsimusele vastatakse esimesena; mõlemad näivad asuvat seisukohale, et põhikohtuasjas jääb pakkumise koguväärtus allapoole prospektidirektiivi kohaldamise künnist.
29. Seevastu Saksamaa, Poola ja Portugali valitsus käsitlevad üksnes esimest küsimust; Tšehhi valitsus käsitleb peamiselt seda küsimust, teist küsimust aga kõigest kokkuvõtlikult.
30. Esimeses küsimuses on Tšehhi valitsus ja komisjon seisukohal, et prospektidirektiivi tähenduses väärtpaberite pakkumine üldsusele hõlmab vaidlusalust laadi aktsiate sundmüüki, Saksamaa ja Poola valitsus aga asuvad vastupidisele seisukohale; Portugali valitsus on seisukohal, et niisuguse müügi kontekstis välistab võlausaldaja õigus kasutada mõistliku aja jooksul tõhusat õiguskaitsevahendit kohustuse avaldada prospekt, millega kaasneks vastuvõetamatu viivitus.
Hinnang
31. Keegi ei ole väitnud, nagu oleksid põhikohtuasjas vaidluse all olevad aktsiad midagi muud kui väärtpaberid prospektidirektiivi tähenduses,(10) samuti ei ole vähimatki põhjust seda kahtluse alla seada.
32. Kahtluse all on see, kas konkreetne viis, kuidas need aktsiad tuleb müüa, kujutab endast pakkumist, mis eeldab sama direktiivi kohaselt prospekti avaldamist.
33. Olenemata sellest, kas niisugune müük kujutab endast sellist pakkumist või mitte, ei saa prospektidirektiivi siiski sellele kohaldada, kui pakkumise koguväärtus jääb alla selle direktiivi artikli 1 lõike 2 punktis h sätestatud künnise.
34. Sellepärast näib mulle eelistatav kõigepealt uurida, kas kõnealune müük on sel viisil selgelt ja otsesõnaliselt direktiivi kohaldamisalast välja jäetud, ning alles seejärel kaaluda, kas see on hõlmatud mõistega „väärtpaberite pakkumine üldsusele”, mis eeldab prospekti avaldamist, mis on laialt, kuigi mitte täpselt määratletud ja mille suhtes kehtib kaalukas arv erandeid.
35. Niisiis käsitlen Hoge Raadi esitatud küsimusi selles järjekorras, alustades teisest küsimusest.
Teine küsimus
36. Hoge Raad soovib oma teises küsimuses sisuliselt teada, kuidas tuleb kindlaks teha „pakkumise koguväärtus”, kui prospektidirektiivi artikli 1 lõike 2 punktis h sätestatud künnist arvestades hinnatakse seda, kas see direktiiv on teatavale aktsiate müügile kohaldatav. Enne selle küsimuse käsitlemist pean siiski kasulikuks uurida kohaldatava künnise enda taset, pidades eriti silmas põhikohtuasjas vaidluse all oleva müügi asjaolusid.
37. Kui Rechtbank Breda andis 27. detsembril 2010 määruse, mis on kõnealuses menetluses vaidluse all, oli nii prospektidirektiivis kui ka Madalmaade õigusaktis ette nähtud 2 500 000 euro suurune künnis. Neli päeva hiljem jõustus direktiiv 2010/73, millega suurendati künnis prospektidirektiivis 5 000 000 euroni ning selle muudatuse pidid liikmesriigid jõustama 1. juuliks 2012.(11) Nagu ilmneb, on Madalmaade õigusse üle võetud enamik direktiiviga 2010/73 ette nähtud muudatusi,(12) kuid mitte selle künnise suurendamist. Seetõttu on prospektidirektiivi ja Madalmaade õigusnormide vahel lahknevus, mis võib jätkuvalt olemas olla ajal, mil põhikohtuasjas vaidluse all olev müük lõpuks toimub.
38. Madalmaade valitsus ja komisjon on mõlemad seda lahknevust maininud, kuid kumbki ei ole sellest järeldusi tuletanud. Komisjoni seisukoht, mis kirjalikest märkustest küll täiesti selgelt välja ei tule, näib olevat see, et kui pakkumine jääb praegu artikli 1 lõike 2 punktis h ette nähtud 5 000 000 euro tasemest allapoole, on liikmesriigil õigus kohaldada prospektidirektiivi nõuetega samaväärseid siseriikliku õiguse nõudeid, kuid mitte nõuda prospekti avaldamist, kui pakkumine on väiksem artikli 3 lõike 2 punktis e ette nähtud 100 000 euro suurusest künnisest.
39. Kui komisjon on tõepoolest sellel seisukohal, näib mulle, et ta eksib. Prospektidirektiiv on ühtlustamismeede, mille üks aluseesmärke on sätestada „üksainus luba”, mis võimaldab emitentidel kaasata kapitali kõikides liikmesriikides. See eesmärk oleks nullitud, kui prospektidirektiivi nõuete – mille hulgas keskne ja kõikide teiste nõuete aluseks on kohustus avaldada prospekt – kohaldamine oleks liikmesriigiti erinev.
40. Seoses prospektidirektiivi artikli 3 lõike 2 punktis e sätestatud 100 000 euro suuruse künnisega tunnistan, et mind hämmeldab see künnis. Kui „väärtpaberite pakkumi[s]e […] koguväärtus liidus on vähem kui 100 000 eurot, kusjuures seda arvestatakse 12 kuu kohta”, ei ole vaja täpsustada, et „[p]rospekti avaldamise kohustus ei kehti”, sest niisugused olukorrad on juba direktiivi kohaldamisalast tervikuna välja jäetud palju kõrgema künnisega artikli 1 lõike 2 punktis h. Näib anomaalne, et direktiivi säte reguleerib tehingute kategooriat, mis on eespool selle direktiivi kohaldamisalast sõnaselgelt välja arvatud.
41. Mulle näib, et kui seadusandja oleks tahtnud nõuda liikmesriikidelt prospekti avaldamise kohustuse kehtestamist juhul, kui koguväärtus ületab 2 500 000 eurot (või hiljem 5 000 000 eurot), takistada neid seda kohustust kehtestamast juhul, kui väärtus on alla 100 000 euro, ning anda neile võimalus see kohustus kehtestada või mitte, kui väärtus jääb nende kahe summa vahele, oleks ta seda tahet märksa selgemini väljendanud. Praeguse asjade seisu juures ei leia ma põhjenduste ega resolutsiooni tekstist midagi, millest saaks sellist tahet järeldada.
42. Sellepärast olen seisukohal, et kui Madalmaade ametiasutused peaksid nõudma prospekti avaldamist olukorras, kus pakkumise koguväärtus oli 1. juulil 2012 või hiljem 2 500 000–5 000 000 eurot, oleks emitendil või pakkujal õigus tugineda prospektidirektiivi muudetud redaktsioonile ning siseriiklikud kohtud oleksid kohustatud sellist avaldamist nõudva siseriikliku õigusnormi kohaldamata jätma.
43. Asudes käsitlema sel eesmärgil koguväärtuse kindlakstegemise meetodit, mõistan raskust, mis võib paljudel asjaoludel tekkida. Enampakkumise teel müümine on alati ebakindel ja kuigi aktsiatel võib olla objektiivne (ja vähemalt ligikaudselt kindlakstehtav) majanduslik väärtus, ei ole mingisugust garantiid, et need selle hinnaga müüakse.
44. Näib aga, et põhikohtuasjas seda raskust ei teki. Rechtbank Breda oli hoolas ja märkis, et müüa tuleb ainult nii palju aktsiaid, kui on vaja nõutava 500 000 euro suuruse makse ja menetluskulude katteks. Kuna menetluskulusid on põhimõtteliselt võimalik mõistliku täpsusega kindlaks teha, peaks müügist saadav kogusumma enne enampakkumist kitsastes piirides teada olema. Arvan, et see summa tulebki arvestada „koguväärtuseks” prospektidirektiivi artikli 1 lõike 2 punktis h ette nähtud künnise kohaldamisel.
45. Sellepärast saaks prospektidirektiiv koos prospekti avaldamise kohustusega olla kohaldatav üksnes juhul, kui see koguväärtus ületaks 5 000 000 eurot.
46. Näib väga ebatõenäoline, et 500 000 euro suuruse põhisumma kogumiseks mõeldud aktsiate arestimise ja enampakkumise teel müümise menetluskulud võiksid ulatuda 4 500 000 euro lähedalegi. Kui need siiski seda teeksid, oleks tegu väga tõsise mureküsimusega Madalmaade õigusemõistmises.
47. Niisiis näib, et põhikohtuasjas vaidluse all olev müük on prospektidirektiivi kohaldamisalast selgelt välja arvatud ja prospekti avaldamise kohustust ei saa seetõttu kohaldada. Sel põhjusel ei peaks pädeval siseriiklikul kohtul üldse olema vaja kaaluda – niisugusel juhul puhthüpoteetilist – küsimust, kas samalaadne müük suurema summa eest eeldaks prospekti avaldamist.
48. Siiski ei tohi unustada, et prospektidirektiivi artikli 1 lõike 2 punktis h ette nähtud künnisväärtus arvestatakse 12 kuu kohta. Kuna vaidlustatud Rechtbank Breda määruses käsitletav summa kajastab väidetavalt kõigest avansimakset Almeri ja Daedaluse võla tasumisel Van den Dungenile ja Oosterhoutile ning kuna Hoge Raad ei ole oma eelotsusetaotluses märkinud selle võla kogusummat, jääb võimalus, et kohtumäärusega võidakse ette näha veelgi müümist, mille tulemusel võib koguväärtus 12 kuu kohta ületada 5 000 000 euro künnise. Sellistel asjaoludel ei oleks eelmises punktis viidatud – Hoge Raadi esimene – küsimus enam hüpoteetiline.
49. Sellepärast asun käsitlema küsimust, kas niisugust aktsiate sundmüüki, mille üle põhikohtuasjas vaieldakse, tuleb pidada väärtpaberite pakkumiseks üldsusele, mille suhtes on prospektidirektiivi artikli 3 lõikega 1 kehtestatud kohustus avaldada prospekt.
Esimene küsimus
50. Kõigepealt näib selge, et prospektidirektiivi artikli 2 lõike 1 punktis d ette nähtud mõiste „väärtpaberite pakkumine üldsusele” määratlemine „mis tahes vormis ja vahendite abil isikutele suunatud teatena” peab hõlmama kahes üleriigilises ajalehes välja kuulutatud avalikku müüki enampakkumise teel.
51. Siinkohal osutaksin, et ülejäänud osa selles sättes ette nähtud määratlusest („milles esitatakse piisavalt teavet pakkumistingimuste ja pakutavate väärtpaberite kohta, et investor saaks otsustada nende väärtpaberite ostmise või märkimise üle”) näib olevat parimal juhul ringmääratlus. Kui pakkumine juba annaks selles mõttes „piisavalt teavet”, ei oleks lisaks sellele vaja avaldada prospekti – mis on mõeldud selle teabe andmiseks;(13) ja vaevalt saab kujutleda, et pakkumine võiks olla prospekti avaldamise kohustusest vabastatud selle alusel, et see ei sisalda investorile otsustamiseks piisavalt teavet. Sellepärast käsitan seda määratluse osa nii, et pakkumises tuleb identifitseerida kõnealused väärtpaberid ja anda teavet, mis võimaldab investoril need omandada, kui ta otsustab seda teha, kuid mitte nii, et see peab sisaldama kogu vajalikku teavet, et ta saaks teha teadliku otsuse.
52. Niisuguse tõlgenduse korral peab Rechtbank Breda määrusega ette nähtud müügienampakkumise kuulutus kahes üleriigilises ajalehes vastama ka selle määratluse teisele osale. Tähttähelisel tõlgendamisel aga – kuna see kuulutus tõenäoliselt ei sisalda kogu teavet, mis võimaldaks investoril teha teadliku otsuse – võib see jääda sellest määratluse osast välja ning seega välja ka määratluse alt tervikuna.
53. Selle põhjal, kuidas ma prospektidirektiivi artikli 2 lõike 1 punkti d tõlgendan, eeldan siiski, et kõnealune müük on hõlmatud selles sättes ette nähtud laia määratlusega. Sellepärast peaks selle suhtes põhimõtteliselt kehtima artikli 3 lõikes 1 sätestatud kohustus avaldada prospekt.(14)
54. Nii määratlust kui ka kohustust piirab aga mitu erandit (käesoleva menetluse kontekstis ei saa olla suurt mõtet sellel, kui eristada ühelt poolt vabastamist prospektidirektiivi kui terviku kohaldamisalast ja teiselt poolt vabastamist prospekti avaldamise kohustusest, mis on direktiivi keskne säte, millest oleneb enamik teisi, sest vaidluse all on selle kohustuse kohaldatavus).
55. Nagu olen märkinud, näib vaidlusaluse müügi suhtes kohalduvat artikli 1 lõike 2 punktis h ette nähtud vabastus direktiivi kohaldamisalast. Ülejäänud üheksa artikli 1 lõikes 2 ette nähtud vabastust puudutavad konkreetseid väärtpaberiliike ning miski ei viita sellele, nagu kuuluksid põhikohtuasjas müüki minevad aktsiad ühessegi nendest liikidest.
56. Artikli 3 lõikes 2 on loetletud viis erandit kohustusest avaldada prospekt. Igal juhul ei tundu tõenäoline, et artikli 3 lõike 2 punkt e, mille üle olen eespool arutlenud, oleks kohaldatav vaidlusalusele müügile, mille väärtus ületab eeldatavasti 100 000 euro suuruse künnise. Ülejäänud nelja erandit (pakkumine üksnes kutselistele investoritele, pakkumine vähem kui 150 isikule liikmesriigi kohta ning selliste väärtpaberite pakkumine, millest igaühe väärtus või iga ostu summa on vähemalt 100 000 eurot) ei ole põhikohtuasjas oluliseks peetud.
57. Artikli 4 lõigetes 1 ja 2 on loetletud 13 liiki pakkumisi, mida võiks väga laialt liigitada väärtpaberite pakkumiseks asenduseks või vahetuseks väärtpaberite eest, mis on juba emiteeritud või millega on juba kaubeldud. Needki pakkumised on arvatud välja prospekti avaldamise kohustuse kohaldamisalast ja jällegi näib, et põhikohtuasjas vaidluse all olev pakkumine ei kuulu ühessegi loetletud liiki.
58. Esmapilgul näib siis, et kui niisugune väärtpaberite sundmüük, mille üle põhikohtuasjas vaieldakse, ei kuulu oma laadilt (eristatuna selle väärtusest) ühessegi selgelt välja arvatud kategooriatest, peab see kuuluma laialdasse jääkkategooriasse „mis tahes vormis ja vahendite abil isikutele suunatud teade”, mis annab potentsiaalsetele investoritele piisavalt teavet, et identifitseerida pakutavad väärtpaberid ja need omandada, kui nad seda teha otsustavad.
59. Prospektidirektiivi teatavaks tehtud eesmärkide, selle sõnastuse, ülesehituse ja süsteemi kui terviku, iseäranis aga selle kohaldamisalast või prospekti avaldamise kohustusest tehtud arvukate selgete erandite tingimuste põhjal näib mulle selge, et kavas oli hõlmata kõik olukordade liigid, kus väärtpabereid harilikult
emiteeritakse või nendega kaubeldakse eeskätt – kui mitte üksnes – reguleeritud turgudel.
60. Samuti tundub tõenäoline – ja komisjon, tunnistades kohtuistungil kahetsusväärseks, et prospektidirektiivis ei ole sundmüüki mainitud, näis sellega delikaatselt nõustuvat –, et seadusandja arvates lihtsalt ei olnud vaja sundmüüki käsitleda. Ma ei ole näinud sundmüügi mainimist kusagil direktiivi kujunemisloos ja ka Euroopa Kohtu tähelepanu ei ole niisugusele mainimisele juhitud. See võib tähendada, et kui sundmüügi väga eriomaseid tunnuseid ei p eetud sõnaselge mainimise vääriliseks, peeti seda vaikimisi prospektidirektiivi kohaldamisalast välja jäävaks.
61. Pealegi on selge, et niisugune väärtpaberite sundmüük, mille üle põhikohtuasjas vaieldakse, on tõesti väga kaugel tavapärasest olukorrast väärtpaberite emiteerimisel või nendega kauplemisel, olgu tegu reguleeritud turu või muu olukorraga. Sellisel sundmüügil ei ole mingit pistmist väärtpaberite emiteerimisega ja see meenutab väärtpaberitega kauplemist ülivähe. Väärtpabereid ei müü emitent ega valdaja, vaid need on konfiskeeritud ning neid müüakse kolmanda isiku korraldusel ja riigi kohtuvõimu määruse alusel ainult selleks, et maksta kinni võlg. Lühidalt öeldes ei kuulu selline müük valdkonda, mida prospektidirektiiv on ette nähtud reguleerima, vaid tsiviilkohtupidamise ja täitemenetluse valdkonda – ja miski ei viita, nagu oleks direktiiv olnud mõeldud seda valdkonda üldse kuidagi mõjutama.
62. Sundmüügi korral ei ole võlausaldaja jaoks oluline, mida tema võla tasumiseks müüakse: väärtpabereid või kaubavarusid, seadmeid ja masinaid, maad ja ehitisi, sõidukeid või muid varasid. Mõnel juhul aga võivad kättesaadaval olla ainult väärtpaberid. Ma ei usu, et sellises olukorras saab prospektidirektiivi tõlgendada nii, et see on ette nähtud kehtestama võlausaldajale (või müüki teostavale kohtutäiturile) kohustust – ja võimalik, et üsna koormavat kohustust –, mida ei oleks vaja täita, kui kättesaadaval oleks muid varasid.
63. Teisisõnu ei hõlma prospektidirektiiviga seotud seadusandlik tahe otseselt ega kaudselt tagasilööke liikmesriikide tsiviilkohtuliku täitemenetluse eri vahenditele, kui seda saab läbi viia üksnes väärtpaberite sundmüügi kaudu.
64. Peale selle tuleb meeles pidada, et – käesolevas asjas ehk rohkemgi kui muudes olukordades – mis tahes materiaalse või immateriaalse vara sundmüügi korral peab potentsiaalne ostupakkumise tegija kogu aeg meeles pidama põhimõtet caveat emptor . Niisugustes müügitehingutes peab ostja alati võtma riski, et ostetu ei pruugi olla päris see, millena see paistab. Ta ei saa eeldada ega eeldagi samasugust täielikku teavet ega garantiid nagu see, millele tal oleks õigus, kui ta ostab tavapärase kaubandustegevuse käigus kaupu tootjalt või väärtpabereid emitendilt või pakkujalt. See on tõesti ka põhjus, miks Hoge Raad soovis teada pakkumise koguväärtuse kindlakstegemise meetodi kohta, kui pakkuja loomulik ettevaatus võib tähendada seda, et saadud hind jääb tublisti alla väärtpaberite tegelikule väärtusele.
65. Nendele kaalutlustele võib lisada mitu – ehkki vahest teisejärgulise tähtsusega – aspekti, millele osutati Euroopa Kohtu menetluse eri etappides seoses väärtpaberite sundmüügi prospekti avaldamisel tekkivate praktiliste raskustega.
66. Muidugi on võimalik, et kui väärtpabereid sel teel müüakse, on saadaval ka nõuetele vastav prospekt.(15) Võib eeldada, et kui põhikohtuasjas oleks nii olnud, ei oleks käesolevat eelotsusetaotlust esitatud.
67. Samuti on võimalik (ja ka põhikohtuasjas on võimalik), et väärtpaberite valdaja saab kasutada piisavalt teavet, mis võimaldab tal välja anda prospekti või aidata kaasa selle väljaandmisele. Ent isegi sel juhul on vajaliku teabe hankimine, korrastamine ja vormistamine(16) koormav ülesanne, mis tõenäoliselt raskendab ja viivitab täitemenetlust.(17)
68. Vahest on siiski tõenäolisem, et nõuetele vastavat prospekti ei ole saadaval ja/või et müügile minevad väärtpaberid on emiteerinud isik, kellega valdajal ei ole muid suhteid ja kel ei ole huvi avaldada prospekt üksnes sundmüügi tarbeks, millega temal seos puudub. Emitendi asukoht ei pruugi isegi olla Euroopas; on täiesti mõeldav, et sundmüüki lähevad sellise äriühingu emiteeritud väärtpaberid, millel on asukohad ainult Aafrikas, Aasias, Austraalias või Ameerikas ja millele ei saa Euroopa Liidu õigusega või sundmüügimääruse andmise liikmesriigi õigusega vastutust panna. Kellel siis peaks lasuma vastutus vastavalt prospektidirektiivi artikli 6 lõikele 1?(18) Ainus võimalus on pakkuja – kelleks tuleb eeldatavasti pidada müüki teostavat kohtutäiturit, sest tõenäoliselt on väärtpaberid juba võlgnikult arestitud.
69. Seetõttu võib prospekti koostamiseks vajaliku üksikasjaliku teabe hankimine osutuda peaaegu ületamatuks probleemiks ning sel juhul oluliselt takistada siseriiklikust õigusest tulenevate tsiviilõiguskaitsevahendite nõuetekohast teostamist.
70. See veenab mind, et niisugune väärtpaberite sundmüük, mille üle põhikohtuasjas vaieldakse, ei kuulu prospektidirektiivi kohaldamisalasse.
Ettepanek
71. Kõikidest esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Hoge Raad der Nederlandeni küsimustele järgmiselt.
1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/71/EÜ väärtpaberite üldsusele pakkumisel või kauplemisele lubamisel avaldatava prospekti ja direktiivi 2001/34/EÜ muutmise kohta ei ole kohaldatav olukorrale, kus väärtpabereid tuleb müüa enampakkumise teel selleks, et saada summa, mis jääb ette teadaolevalt alla 5 000 000 euro künnise, mis on ette nähtud sama direktiivi muudetud redaktsiooni artikli 1 lõike 2 punktis h.
2. Direktiiv 2003/71 ei ole kohaldatav niisuguste väärtpaberite müügile, mis tuleb kohtumääruse alusel valdajalt arestida ja müüa võla katteks.
(1) .
(2)  –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/71/EÜ väärtpaberite üldsusele pakkumisel või kauplemisele lubamisel avaldatava prospekti ja direktiivi 2001/34/EÜ muutmise kohta (ELT 2003, L 345, lk 64; ELT eriväljaanne 06/06, lk 356), muudetud redaktsioon.
(3)  –	Vt iseäranis põhjendused 1, 4, 10, 14, 17 ja 45.
(4)  –	Vt iseäranis põhjendused 10, 12, 16, 18−21, 27, 29 ja 34.
(5)  –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta direktiiv 2010/73, millega muudetakse [direktiivi 2003/71/EÜ ja direktiivi] 2004/109/EÜ läbipaistvuse nõuete ühtlustamise kohta teabele, mis kuulub avaldamisele emitentide kohta, kelle väärtpaberid on lubatud reguleeritud turul kauplemisele (ELT 2010, L 327, lk 1), artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkt i.
(6)  –	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiiv 2004/39/EÜ finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ (ELT 2004, L 145, lk 1; ELT eriväljaanne 06/07, lk 263); algselt oli viidatud direktiivi 93/22 artikli 1 lõikele 5.
(7)  – Prospektidirektiivi artikli 8 lõige 2 annab päritoluliikmesriigi pädevale asutusele loa lubada (teatavatel kindlaksmääratud asjaoludel) prospektist välja jätta teavet, mis oleks muidu nõutav.
(8)  –	Artikli 16 kohaselt tuleb prospekti lisas ära märkida iga uus oluline seik, viga või ebatäpsus, mis on seotud prospektis sisalduva teabega ja mis võib mõjutada väärtpaberite kohta hinnangu andmist ning mis ilmneb või mida täheldatakse pärast prospekti kinnitamist, kuid enne üldsusele pakkumise lõppemist.
(9)  –	Komisjoni 29. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 809/2004, millega rakendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2003/71/EÜ, mis puudutab prospektides sisalduvat informatsiooni nagu ka selliste prospektide formaati, andmete esitamist viidetena ja selliste prospektide avaldamist ning reklaamide levitamist (ELT 2004, L 149, lk 1). Selle määruse vastuvõtmise aluseks olid eeskätt prospektidirektiivi artikli 5 lõige 5, artikkel 7, artikli 10 lõige 4, artikli 11 lõige 3, artikli 14 lõige 8 ja artikli 15 lõige 7.
(10)  – Vt käesolev ettepanek, punkti 10 esimene taane.
(11)  –	Vt käesolev ettepanek, punkt 9, ja 5. joonealune märkus.
(12)  –	Wet van 10 mei 2012 tot wijziging van de Wet op het financieel toezicht en de Wet toezicht financiële verslaggeving in verband met de herziene richtlijn prospectus (10. mai 2012. aasta seadus, millega muudetakse prospektidirektiiviga seoses finantsjärelevalve seadust ja finantsteabe üle teostatava järelevalve seadust).
(13)  –	Vt käesolev ettepanek, punkt 13.
(14)  –	Lisan täielikkuse huvides, et kuigi võib tunduda, et prospektidirektiiv on mõeldud ennekõike kohalduma väärtpaberite esmamüügile ennekõike reguleeritud turgudel, selgub artikli 3 lõike 2 teisest taandest, et see on teatavatel asjaoludel kohaldatav ka hilisemale edasimüügile (vt käesolev ettepanek, punkt 11).
(15)  –	Vt käesolev ettepanek, punkt 15.
(16)  –	Vt käesolev ettepanek, punktid 13 ja 19.
(17)  –	Vt samuti käesolev ettepanek, punkt 16.
(18)  –	Vt käesolev ettepanek, punktid 14 ja 17.