62005CC0239
KOHTUJURISTI ETTEPANEK
ELEANOR SHARPSTON
esitatud 6. juulil 2006 (
1
)
Kohtuasi C-239/05
BVBA Management, Training en Consultancy
versus
Benelux-Merkenbureau
„Kaubamärgid — Direktiiv 89/104/EMÜ — Taotlus registreerida kaubamärk kõigi kaupade ja teenuste jaoks — Kaubamärgi hindamine pädeva ametiasutuse poolt — Kõigi asjas tähtsust omavate faktiliste asjaolude ja tingimustega arvestamine — Sellise siseriikliku kohtu pädevus, kellele on esitatud kaebus”
1.
Käesolev eelotsusetaotlus Hof van Beroep te Brussel’ilt (Brüsseli apellatsioonikohus), mis lähtub kaubamärgi registreerimisest keeldumisest, tõstatab mitmeid küsimusi kaubamärgidirektiivi (
2
) artikli 3 tõlgendamise kohta.
Kaubamärgidirektiiv
2.
Kaubamärgidirektiivi preambul sisaldab järgmisi põhjendusi:
„[3]
hetkel tundub, et ei ole vaja võtta ette liikmesriikide kaubamärke käsitlevate õigusaktide täiemahulist ühtlustamist ning piisab sellest, kui ühtlustamisel piirdutakse nende siseriikliku õiguse sätetega, mis mõjutavad siseturu toimimist kõige otsesemalt;
[…]
[5]
liikmesriikidele jääb vabadus määratleda registreerimise teel omandatava kaubamärgi registreerimise, tühistamise ja kehtetuks tunnistamise kord; näiteks võivad liikmesriigid määrata kindlaks kaubamärgi registreerimise ja kehtetuks tunnistamise vormi […];
[…]
[7]
käesoleva õigusaktide ühtlustamise eesmärkide saavutamine eeldab, et registreeritud kaubamärkide omandamise ja valdamise tingimused oleksid üldiselt kõigis liikmesriikides identsed; […] kaubamärgi andmisest keeldumise või kaubamärgi tühistamise põhjustest, mis on seotud kaubamärgi endaga, näiteks [eristusvõime] puudumine, […] tuleks koostada ammendav loetelu[.]”
3.
Artikli 3 lõige 1 sätestab:
„Järgmisi ei registreerita kaubamärgina ja kui nad on registreeritud, võib need kehtetuks tunnistada:
[…]
b)
kaubamärke, [millel puudub eristusvõime];
c)
kaubamärke, mis koosnevad ainult sellistest märkidest või tähistest, mis tähistavad kaubanduses sorti, kvaliteeti, kvantiteeti, otstarvet, väärtust, geograafilist päritolu […] või muid kauba või teenuse omadusi;”
4.
Artikli 3 lõige 3 sätestab:
„Kaubamärgi registreerimisest ei keelduta ja seda ei tunnistata kehtetuks vastavalt lõike 1 punktile b, c või d, kui kaubamärk on enne registreerimistaotluse esitamise kuupäeva ja pärast selle kasutamist omandanud [eristusvõime]. Lisaks sellele võivad liikmesriigid näha ette, et seda sätet kohaldatakse siis, kui [eristusvõime] tekkis pärast registreerimistaotluse esitamise kuupäeva või pärast registreerimiskuupäeva.” [täpsustatud tõlge]
5.
Artikkel 13 sätestab:
„Kui kaubamärgi andmisest keeldumise või kaubamärgi tühistamise või kehtetuks tunnistamise põhjused on olemas vaid mõningate kaupade või teenuste puhul, mille jaoks on esitatud kaubamärgi registreerimise taotlus või mille jaoks kaubamärk on registreeritud, hõlmab kaubamärgi registreerimisest keeldumine või kaubamärgi tühistamine või kehtetuks tunnistamine ainult neid kaupu või teenuseid.”
6.
Direktiiv jätab registreerimismenetluse liikmesriikide (selles osas ka Beneluxi) pädevusse.
Beneluxi kaubamärgiõigus
7.
Beneluxi ühtse kaubamärgiseaduse (edaspidi „Beneluxi kaubamärgiseadus”) kohaselt tuleb kaubamärkide registreerimise taotlused esitada Benelux-Merkenbureau’le (edaspidi „Beneluxi kaubamärgiamet” (
3
)).
8.
Põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal (
4
) sätestas Beneluxi kaubamärgiseaduse artikli 6a lõike 1 alapunkt 1, et registreerimisest keeldutakse, kui tähis ei moodusta selle esitamise kujul kaubamärki artikli 1 tähenduses, „eelkõige seetõttu, et sellel puudub eristusvõime Pariisi konventsiooni artikli 6 quinquies B osa punkti 2 tähenduses”.
9.
See tööstusomandi kaitse Pariisi konventsiooni (
5
) artikkel sätestab asjakohases osas:
„B.
Kaubamärkide registreerimise, millele laieneb käesoleva artikli kehtivus, võib tagasi lükata või kehtetuks tunnistada ainult järgmistel juhtudel:
[…]
(ii)
kui märkidel puudub täielikult eristusvõime või nad koosnevad ainult märkidest või tähistest, mida võib kasutada kaubanduses toodete liigi, kvaliteedi, koguse, otstarbe, hinna, päritolukoha või valmistusaja märkimiseks või mis on saanud üldkasutatavaks igapäevases keeles või ausates ja püsivates kaubandustavades riigis, kus kaitset taotletakse”.
10.
Beneluxi kaubamärgiseaduse artikli 6a lõige 2 sätestab, et kaubamärgi registreerimisest keeldumine peab hõlmama kaubamärgi moodustava tähise tervikuna, kuid registreerimisest võidakse keelduda seoses ühe või mitme sellise kaubaga, mida kaubamärgiga soovitakse tähistada.
11.
Artikli 6b lõige 1 sätestab, et taotleja, kelle kaubamärgi registreerimisest keelduti, võib vastavasse apellatsioonikohtusse (Cour d’appel de Bruxelles/Hof van Beroep te Brussel, Cour d’appel de Luxembourg või Gerechtshof de La Haye) kaebust esitades taotleda, et kohus annaks korralduse taotletav kaubamärk registreerida.
Nizza kokkulepe
12.
Direktiivi alusel võib kaubamärgi registreerimist taotleda kaupade või teenuste jaoks. Praktikas tehakse kaubamärgi ja teenuse kaubamärgi registreerimise taotlusi tavaliselt viitega märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppele (
6
), rahvusvahelisele lepingule, mida haldab Ülemaailmne Intellektuaalse Omandi Organisatsioon.
13.
Selle kokkuleppega loodud Nizza klassifikatsioon sisaldab 45 klassi päiseid koos selgitavate märkustega ning kaupade ja teenuste alfabeetilist loendit koos klassiga, kuhu iga toode või teenus kuulub. 34 kaupade ja 11 teenuste klassi päised kirjeldavad üldiselt neis sisalduvate kaupade või teenuste iseloomu. Selgitavad märkused kirjeldavad, seal kus vajalik, üksikasjalikumalt asjassepuutuvasse klassi kuuluva toote või teenuse tüüpi. Alfabeetilises loendis on umbes 10000 kaupadele ja 1000 teenustele viitavat märget.
14.
Nizza kokkuleppe osapoolte kaubamärgiametid peavad lisama kaubamärkide registreerimist puudutavaisse ametlikesse dokumentidesse ja väljaannetesse klassifikatsiooni klasside numbrid, kuhu kuuluvad kaubad või teenused, mille jaoks märk on registreeritud. (
7
)
15.
Nii Belgia, Luksemburg kui Madalmaad on Nizza kokkuleppe osapooled. (
8
)
Kohtuasi Vlaamse Toeristenbond
16.
Eelotsusetaotlusest ja märkustest käesolevas asjas nähtub, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole veendunud, kas Cour de justice Benelux’i varasem otsus kohtuasjas Benelux-Merkenbureau vs. Vlaamse Toeristenbond (
9
) on kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, ja see on ka taotluse aluseks.
17.
Selles asjas taotles hageja, Vlaamse Toeristenbond, sõnamärgi LANGS VLAAMSE WEGEN registreerimist kõikide kaupade ja teenuste jaoks, mis kuuluvad klassidesse 16 (
10
), 39 (
11
) ja 41 (
12
) Nizza kokkuleppes. (
13
) Beneluxi kaubamärgiamet keeldus kaubamärgi registreerimisest nende kolme klassi jaoks, kuna seoses nende kaupade ja teenustega oli märk üksnes kirjeldav ning seetõttu puudus sel eristusvõime.
18.
Vlaamse Toeristenbond esitas apellatsioonkaebuse Hof van Beroep te Brusselile, taotledes et kohus annaks korralduse märgi registreerimiseks kõigi taotletud kaupade ja teenuste jaoks või teise võimalusena, et apellatsioonikohus määratleks kaubad ja teenused, mille jaoks saaks kaubamärgi registreerida.
19.
Apellatsioonikohus tunnistas apellatsiooni osaliselt põhjendatuks ja andis Beneluxi kaubamärgiametile korralduse registreerida kaubamärk kolmest taotletud klassist kahes, jättes välja teatavad kaubad ja teenused. (
14
) Kohus leidis, et hinnates, kas kaubamärki saab registreerida, tuleb Beneluxi kaubamärgiametil seda küsimust käsitleda mitte üksnes asjassepuutuvate klasside kui tervikute, vaid ka iga toote ja teenuse suhtes konkreetses klassis.
20.
Beneluxi kaubamärgiamet leidis, et apellatsioonikohus ei saanud Beneluxi kaubamärgiseaduse artikli 6b alusel kohustada antud kaupu või teenuseid osaliselt registreerima, kui Beneluxi kaubamärgiamet oli keeldunud registreerimast mitte neid konkreetseid kaupu või teenuseid, vaid tervet kaupade või teenuste klassi. Beneluxi kaubamärgiamet esitas kassatsioonkaebuse Hof van Cassatie van België’le (Belgia kassatsioonikohus), kes küsis Cour de justice Benelux’ilt eelotsust Beneluxi kaubamärgiseaduse artiklite 6a ja 6b tõlgendamise kohta.
21.
Cour de justice Benelux otsustas, et nende artiklite kohaselt on Beneluxi riikide apellatsioonikohtud (
15
) pädevad hindama üksnes Beneluxi kaubamärgiameti poolt kaubamärgi registreerimisest keeldumise kehtivust. See tähendas, et apellatsioonikohus sai arvesse võtta vaid neid põhjendusi, millele Beneluxi kaubamärgiamet oma otsuses tugines või oleks pidanud tuginema. Järelikult ei võinud apellatsioonikohus arutada väiteid, mis väljusid otsuse raamidest või mida ei olnud Beneluxi kaubamärgiametis esitatud. Cour de justice Benelux leidis, et Beneluxi kaubamärgiseaduse artiklite 6a ja 6b alusel võisid need apellatsioonikohtud teha otsuse kaubamärgi registreerimiseks teatud kaupade või teenuste jaoks klassi sees üksnes juhul, kui Beneluxi kaubamärgiamet oli samuti teinud otsuse nende kaupade või teenuste suhtes, piiramata oma otsust klassi kui tervikuga.
22.
Pärast seda otsust tühistas Hof van Cassatie (
16
) Brüsseli apellatsioonikohtu otsuse, kuna see arvestas teisi põhjendusi kui need, millele Beneluxi kaubamärgiamet oma otsuses tugines või oleks pidanud tuginema.
Menetlus käesolevas asjas
23.
BVBA Management Training en Consultancy (edaspidi „MT & C”) esitas 2000. aasta aprillis Beneluxi kaubamärgiametile taotluse sõnamärgi THE KITCHEN COMPANY (
17
) kaubamärgina registreerimiseks teatud kaupadele Nizza kokkuleppe klassides 11, 20 ja 21 ning teatud teenustele klassides 37 ja 42. Iga viidatud klassi osas esitati nimekiri konkreetsetest kaupadest ja teenustest, mille jaoks sooviti kaubamärki kaitsta. (
18
)
24.
Beneluxi kaubamärgiamet keeldus kaubamärgi registreerimisest, kuna see oli klassides 11, 20, 21, 37 ja 42 nimetatud köögifirma poolt või tema jaoks pakutavate või temaga seotud kaupade ja teenuste liiki, kvaliteeti, päritolu ja otstarvet kirjeldav ja sel puudus seetõttu eristusvõime. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et Beneluxi kaubamärgiamet ei sõnastanud eraldi põhjendust iga kauba ja teenuse kohta, millega seoses kaitset taotleti, vaid otsustas, et taotletaval tähisel puudub eristusvõime kogu taotletava kaitsega seoses.
25.
MT & C vaidlustas selle keeldumise eelotsusetaotluse esitanud kohtus. Ta palus kohtul tühistada vaidlustatud otsus ja kohustada Beneluxi kaubamärgiametit registreerima kaubamärgi klassides 11, 20, 21, 37 ja 42. Teise võimalusena soovib ta otsust, mis kohustaks registreerima kaubamärgi nende klasside jaoks, millega seoses on taotletaval kaubamärgil eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates eristusvõime.
26.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et sõnakombinatsioonil puudub igasugune eristusvõime seoses kaupade ja teenustega klassides 11, 20, 37 ja 42. Klassi 21 kaupade suhtes, mille jaoks sooviti kaubamärki kaitsta, leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et sellesse klassi kuuluvate kaupade puhul on kaubamärk kirjeldav üksnes seoses köögiriistade liigi ja otstarbega. Teiste kaupade osas leiab kohus, et sõnakombinatsioon „The Kitchen Company” ei tekita keskmise aruka tarbija tajus spontaanset lingvistilist seost kaupade otstarbega. Eelotsusetaotluse esitanud kohus järeldab, et kuna kaubamärk ei ole kirjeldav, on see tõepoolest neid kaupu eristav. (
19
)
27.
Beneluxi kaubamärgiamet vaidlustas sellise lähenemise eelotsusetaotluse esitanud kohtus. Ta leiab, et kohus ei saa rahuldada MT & C alternatiivset nõuet kaubamärgi registreerimiseks kaupade ja teenuste jaoks, mille suhtes kohus leiab kaubamärgi olevat eristav. Seda ei saa teha seetõttu, et MT & C ei taotlenud, et Beneluxi kaubamärgiamet kaaluks kaubamärgi registreerimist üksnes teatud kaupade ja teenuste jaoks; lisaks lähtub ta Cour de justice Benelux’i ja Hof van Cassatie’ otsustest kohtuasjas Vlaamse Toeristenbond, mille kohaselt ei saa siseriiklik apellatsioonikohus teha otsust küsimuste osas, mida Beneluxi kaubamärgiameti otsus ei puuduta või mida ei ole Beneluxi kaubamärgiametis esitatud.
28.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole kindel, kas viidatud kohtupraktika sobib kokku Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Postkantoor. (
20
) Selles kohtuasjas leidis Euroopa Kohus, et 1) kaubamärgiamet peab enne kaubamärgi registreerimise otsuse tegemist võtma arvesse asjas tähtsust omavaid asjaolusid ja tingimusi; (
21
) 2) kohus, kellele on esitatud kaebus kaubamärgi registreerimise taotluse kohta tehtud otsuse peale, peab asjaomastes siseriiklikes õigusaktides ette nähtud pädevuse teostamisel arvestama kõigi asjas tähtsust omavate faktiliste asjaolude ja tingimustega; (
22
) ja 3) kui kaubamärki soovitakse registreerida mitmesuguste kaupade või teenuste jaoks, peab kaubamärgiamet kontrollima, et kaubamärgi puhul ei esineks ühtki direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud registreerimisest keeldumise põhjustest seoses ühegagi neist kaupadest ja teenustest ja ametiasutus võib iga vaadeldud kauba või teenuse osas jõuda erinevale järeldusele. (
23
)
29.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kohtuotsusest Postkantoor tuleneb, et kaubamärgiamet peab kontrollima registreerimistaotlust iga kauba ja teenuse suhtes, millega seoses kaitset taotletakse, ja ta võib iga kauba või teenuse osas teha erineva järelduse. Sel juhul peab nii esialgne kui lõplik keeldumisotsus seda ka väljendama.
30.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et asjas tähtsust omavad faktilised asjaolud ja tingimused võivad muutuda ajavahemiku jooksul, mis jääb pädeva ametiasutuse otsuse ja selle otsuse tegemise vahele, mille tegi kohus ametiasutuse selle otsuse peale esitatud kaebuse kohta.
31.
Käesoleval juhul ei sõnastanud Beneluxi kaubamärgiamet eraldi põhjendust iga kauba ja teenuse kohta, mille jaoks kaitset taotleti. Beneluxi kaubamärgiamet lihtsalt otsustas üldiselt, et taotletaval tähisel puudub igasugune eristusvõime.
32.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates võib sellise üldise otsuse tagajärg otsust läbi vaatava kohtu jaoks olla see, et siseriiklike õigusaktide alusel ei saa see kohus arvestada kõigi asjas tähtsust omavate faktiliste asjaolude ja tingimustega, nagu nõuab otsus kohtuasjas Postkantoor. Seda seetõttu, et kui ühe registreerimistaotluses nimetatud kauba osas puudub keeldumispõhjus, kuid teiste puhul mitte, võib see olla selle taotluse hindamise seisukohalt tähtsust omav faktiline asjaolu. Kui iga kauba või teenuse kohta eraldi ei ole lõplikku järeldust esitatud, ei saa nimetatud kohus teostada täies ulatuses kontrolli, kui 1) siseriiklik õigus sätestab, et kohus võib otsuse teha üksnes pädeva ametiasutuse poolt käsitletud küsimuse ja selle asutuse tehtud otsuse piires ja 2) kui ei taotlus ega ka kõnealuse ametiasutuse otsus ei käsitlenud üksikuid kaupu ega teenuseid.
33.
Seepärast peatas eelotsusetaotluse esitanud kohus menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgnevad kaubamärgidirektiivi artiklit 3 puudutavad eelotsuse küsimused:
„1.
Kas kaubamärkide valdkonnas pädev ametiasutus on kohustatud pärast kõigi asjas tähtsust omavate absoluutse keeldumispõhjusega seotud faktiliste asjaolude ja tingimuste uurimist esitama taotluse osas tehtud esialgses ja lõplikus otsuses järelduse iga sellise kauba ja teenuse kohta eraldi, mille suhtes kaubamärgikaitset taotletakse?
2.
Kas need asjas tähtsust omavad faktilised asjaolud ja tingimused, mida kohus peab arvestama juhul, kui kaubamärkide valdkonnas pädeva ametiasutuse otsuse peale esitatakse kaebus, võivad nende kahe otsuse tegemise kuupäevade vahele jääva ajavahemiku tõttu olla erinevad või peab kohus võtma arvesse üksnes neid faktilisi asjaolusid ja tingimusi, mis esinesid kaubamärkide valdkonnas pädeva ametiasutuse otsuse tegemise ajal?
3.
Kas Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Postkantoor esitatud tõlgendusega on vastuolus see, kui kohtu pädevust reguleerivaid siseriiklikke õigusnorme tõlgendatakse nii, et kohus ei või arvestada asjas tähtsust omavate faktiliste asjaolude ja tingimuste osas toimunud muutusi ega või teha otsust kaubamärgi eristusvõime kohta iga kauba ja teenuse osas?”
34.
Kirjalikke märkusi on esitanud Beneluxi kaubamärgiamet, Saksamaa valitsus ja komisjon. Kohtuistungi korraldamist ei ole taotletud ja seda ei ole toimunud.
Esimene küsimus
35.
Esimeses küsimuses küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas kaubamärgidirektiivi artikkel 3 nõuab, et otsuses (
24
), millega kaubamärgiamet absoluutse keeldumispõhjuse tõttu keeldub kaubamärgi registreerimisest, oleks esitatud järeldus iga sellise kauba ja teenuse kohta eraldi, mille jaoks kaubamärgikaitset taotletakse.
36.
Beneluxi kaubamärgiamet leiab, et esimesele küsimusele tuleks vastata eitavalt, samas on Saksamaa valitsus asunud vastupidisele seisukohale. Komisjoni positsioon on nüansirikkam, kuid üldjoontes kooskõlas Beneluxi kaubamärgiameti väidetega.
37.
Saksamaa valitsus tugineb kohtuasjas Postkantoor (
25
) tehtud otsusele osas, mille kohaselt 1) kuivõrd kaubamärgi registreerimist taotletakse alati taotluses täpsustatud kaupade või teenuste jaoks, tuleb küsimust, kas registreerimisest võib keelduda ühel artiklis 3 nimetatud absoluutsetest alustest, hinnata asjaolude alusel viitega neile kaupadele või teenustele (
26
) ja 2) kui kaubamärgi registreerimist taotletakse erinevate kaupade ja teenuste jaoks, tuleb kontroll läbi viia iga kauba või teenuse suhtes ja ametiasutus võib iga vaadeldud kauba või teenuse osas jõuda erinevale järeldusele. (
27
) Saksamaa valitsus tugineb ka direktiivi artiklile 13, mille kohaselt juhul, kui kaubamärgi andmisest keeldumise või kaubamärgi tühistamise või kehtetuks tunnistamise põhjused esinevad ainult mõningate kaupade või teenuste osas, mille jaoks on esitatud kaubamärgi registreerimise taotlus või mille jaoks kaubamärk on registreeritud, hõlmab kaubamärgi registreerimisest keeldumine või kaubamärgi tühistamine või kehtetuks tunnistamine üksnes neid kaupu või teenuseid.
38.
Ma nõustun täiesti väitega, et kui kaubamärgi registreerimist taotletakse erinevate kaupade ja teenuste jaoks, tuleb kontroll läbi viia iga kauba või teenuse suhtes. Kuidas teisiti saaks kaubamärgiamet kindlaks teha kaubad või teenused, mille jaoks saab kaubamärgi registreerida, ja seeläbi tagada kaubamärgidirektiivi artikli 13 täitmine? Üldisemalt tuleneb selline toiming nõudest, mille kohaselt peab kaubamärgiamet viima läbi „range ja täieliku kontrolli selleks, et kaubamärke ei registreeritaks nõuetevastaselt”. (
28
)
39.
Sellegipoolest ei arva ma, et sellest järeldub tingimata, et otsuses, millega kaubamärgiamet absoluutse keeldumispõhjuse tõttu keeldub kaubamärgi registreerimisest, tuleb esitada järeldus iga sellise kauba ja teenuse kohta eraldi. Kui sel alusel keeldutakse kaubamärgi registreerimisest terve kaupade või teenuste grupi või kategooria jaoks, on piisav, kui otsuses, olgu esialgses või lõplikus, nii ka öeldakse ja piisavalt selgitatakse, miks rühm või kategooria kui selline on kaubamärgi registreerimiseks sobimatu.
40.
Komisjon toob õigesti esile, et Euroopa Kohtu kohtupraktika kohaselt peab esinema kohtuliku kontrolli õigus iga otsuse suhtes, millega ametiasutus keeldub ühenduse õiguses tunnustatud õiguse andmisest. Tõhus kohtulik kontroll peab hõlmama ka vaidlustatud otsuse põhjenduste õiguspärasust. Üldiselt eeldab see, et kohus, kellele küsimus on lahendada antud, võib nõuda pädevalt ametiasutuselt oma põhjenduste teatavaks tegemist. (
29
) Seega peab riigi kaubamärgiamet põhjendama otsust, millega ta keeldub kaubamärgi registreerimisest. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mida Euroopa Kohus kohaldab ka kaubamärkide valdkonnas, peavad üksikakti põhjendustest selgelt ja ühemõtteliselt ilmnema selle akti vastu võtnud institutsiooni kaalutlused, nii et huvitatud isikud saaksid teada rakendatud abinõu põhjused ning pädev kohus saaks teostada oma kontrollipädevust. Siiski ei tulene kusagilt nõuet, et otsuses peaks välja tooma asjaomaste õiguslike ja faktiliste asjaolude kõik eri aspektid, kuivõrd esitatud põhjenduste piisavust tuleb kontrollida mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusakte arvestades. (
30
)
41.
Seetõttu ei ole vajalik, et riigi kaubamärgiamet esitaks kaubamärgi registreerimisest keeldumise põhjused iga kauba ja teenuse kohta eraldi. Kuigi amet peab esitama põhjendused kõigi asjassepuutuvate kaupade ja teenuste kohta, võib ta sellegipoolest põhimõtteliselt kasutada üldist põhjendust, kui ta on seisukohal, et selline põhjendus kehtib kõigi rühma kuuluvate kaupade ja teenuste suhtes tervikuna. Praktikas ei ole alati tarvilik anda üksikuid põhjendusi iga toote või teenuse kohta.
42.
Selle lähenemise eeliseks, mida ei ole võimalik liigselt rõhutada, on toimivus. Beneluxi kaubamärgiamet märgib, et Beneluxis tehakse igal aastal 35000 kaubamärgi registreerimise taotlust, enamjaolt mitmete kaupade ja teenuste klasside jaoks ja loetledes neis klassides enamasti mitmeid kaupu ja teenuseid, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotletakse. (
31
) Kaubamärgiameti jaoks on ainuke toimiv kontrollimeetod nimetatud kaupade ja teenuste ümbergrupeerimine asjassepuutuvatest põhilistest kaupadest ja teenustest tulenevalt. Sel moel grupeeritud kaupade ja teenuste omavaheline loomulik seos peaks asjaomasele avalikkusele olema selge. (
32
) Oluline on see, et amet viitaks oma otsuses selgelt, miks ta leiab, et esineb absoluutne keeldumispõhjus selle kaupade või teenuste kategooria suhtes. Kui kaubamärgiamet teeb taotlejale teatavaks oma (esialgse või lõpliku) otsuse, on viimasel soovi korral võimalus viidata, miks ja kuidas ei kehti see keeldumispõhjus teatud kaupade või teenuste suhtes kaubamärgi taotluses nimetatud kaupade või teenuste hulgas. (
33
) See võimaldab läbi viia tõhusa kohtuliku kontrolli nende kaupade ja teenuste osas tehtud kaubamärgiameti otsuse suhtes.
43.
Käesoleval juhul puudutas taotlus kaupu kolmes ja teenuseid kahes klassis. Seda saab mõista kui kaubamärgi registreerimise taotlust 32 liiki toote ja 13 liiki teenuse kaitseks. (
34
) Beneluxi kaubamärgiamet leidis, et kaubamärki ei saa absoluutse keeldumispõhjuse esinemise tõttu ühegi nimetatud toote või teenuse klassi osas registreerida. Kindlasti peaks selles otsuses iga klassi suhtes selgitama, miks leiti, et absoluutne keeldumispõhjus esineb kaubamärgi taotluses nimetatud kaupade või teenuste klassi kuuluvate kaupade ja/või teenuste suhtes tervikuna. Siiski näib mulle, et oleks ilmselgelt ebaproportsionaalne, kui ühenduse õigus nõuaks, et siseriiklikud kaubamärgiametid põhjendaksid sellises olukorras kaubamärgi registreerimisest keeldumist eraldi iga toote ja teenuse suhtes.
44.
Seega leian ma, et vastus esimesele küsimusele peaks olema, et kaubamärgiamet, kes keeldub kaubamärgi registreerimisest, ei ole oma otsuses kohustatud esitama eraldi järeldust iga üksiku kauba ja teenuse suhtes, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti. Piisab, kui otsusest ilmneb, miks registreerimisest keelduti konkreetsete toodete ja teenuste kategooriate suhtes, millesse üksikud kaubad või teenused kuuluvad.
Teine küsimus ja kolmanda küsimuse esimene osa
45.
Eelotsust taotlenud kohus küsib oma teises küsimuses sisuliselt seda, kas kaubamärgidirektiivi artiklit 3 tuleb tõlgendada nõnda, et kohus, kes kontrollib kaubamärgiameti kaubamärgi registreerimisest keeldumise otsust, peab arvestama üksnes faktilisi asjaolusid ja tingimusi, mis olid vaidlustatud otsuse tegemise ajal teada või lubab see artikkel sel kohtul arvestada ka faktilisi asjaolusid ja tingimusi, mis on ilmnenud pärast seda otsust. Kolmanda küsimuse esimese osaga soovib eelotsust taotlenud kohus sisuliselt teada, kas kaubamärgidirektiivi artikliga 3 on kooskõlas, kui siseriiklikud õigusnormid takistavad kaubamärgiameti otsust kontrollival kohtul arvestada asjas tähtsust omavate faktiliste asjaolude ja tingimuste osas toimunud muutusi.
46.
Need kaks küsimust on ühe mündi kaks poolt. Esimesega neist soovitakse teada, kas arvestades artiklit 3 võib asja läbi vaatav kohus arvestada vahepeal ilmnenud faktilisi asjaolusid ja tingimusi. Viimase küsimusega soovitakse jälle teada, kas eelnevat silmas pidades võib siseriiklik õigus takistada kontrollival kohtul neid faktilisi asjaolusid ja tingimusi arvestamast. Seetõttu teen ettepaneku käsitleda neid küsimusi koos.
47.
Beneluxi kaubamärgiamet leiab, et mõlemad eelotsuse küsimused on vastuvõetamatud: eelotsusetaotluses ei viita midagi sellele, et „asjas tähtsust omavad faktilised asjaolud ja tingimused” oleksid „muutunud”.
48.
Eelotsusetaotlusest ilmneb, et „muutus”, mida siseriiklik kohus eelotsuse küsimusi sõnastades silmas pidas, on kontrollitava otsuse teinud kaubamärgiameti ja otsust kontrolliva kohtu seisukohtade erinevus.
49.
Ma ei ole kindel, et sellist erinevust tuleks liigitada muutuseks asjas tähtsust omavates „faktilistes asjaoludes või tingimustes”. Pigem on tegemist õigusliku küsimusega, kuivõrd sellele „seisukohale” jõutakse, kohaldades õiguslikke kriteeriume kindlatele (muutumatutele) faktilistele asjaoludele. Veelgi enam, kohtuasja Postkantoor otsuse punktid, mis näivad olevat küsimuste aluseks, näevad „faktilisi asjaolusid” selgelt selle mõiste tavalisemas tähenduses. (
35
) Küsimused on aga sõnastatud üldiselt ja ma leian, et neile on võimalik üldiselt vastata.
50.
Igatahes ei leia ma, et eelotsuse küsimused tuleks lugeda vastuvõetamatuks seetõttu, et üks menetluse osapool leiab, et need põhinevad taotluse esitanud kohtu vääral oletusel. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on põhimõtteliselt (
36
) vaid asja menetleval siseriiklikul kohtul, kellel tuleb võtta vastutus asjas tehtava kohtuotsuse eest, pädevus otsustada iga kohtuasja konkreetseid asjaolusid arvestades, kas kohtuotsuse tegemiseks on vaja eelotsust ja kas Euroopa Kohtule esitatud küsimus on asjakohane. (
37
)
51.
Teise võimalusena esitab Beneluxi kaubamärgiamet vastuväite, mille kohaselt ei anna kaubamärgidirektiivi artikkel 3 teisele küsimusele vastust. See vastuväide näib mulle põhjendamatu. Küsimuste aluseks olnud kohtuotsus Postkantoor tõlgendas artiklit 3.
52.
Saksamaa valitsus leiab, artikli 3 lõike 3 teisest lausest ilmneb selgelt, et direktiiv ei kehtesta ammendavaid reegleid kaubamärgiametite otsuste kohtuliku kontrolli ulatuse suhtes. Seetõttu on siseriikliku õiguse määratleda, kas pärast registreerimist tekkivaid või teatavaks saavaid tingimusi või faktilisi asjaolusid võib või peab arvesse võtma. Komisjon on sarnasel seisukohal.
53.
Nagu ka komisjon viitab, rõhutas Euroopa Kohus kohtuasjas Postkantoor, et pädev ametiasutus peab enne kaubamärgi registreerimise taotluse suhtes lõpliku otsuse vastuvõtmist arvestama kõiki asjas tähtsust omavaid faktilisi asjaolusid ja tingimusi. (
38
) Ka kohus, kellele on esitatud kaebus sellise otsuse peale, „peab asjaomastes siseriiklikes õigusaktides ette nähtud pädevuse teostamisel arvestama kõigi asjas tähtsust omavate faktiliste asjaolude ja tingimustega”. (
39
) Sellises vaidluses peab siseriiklik kohus kontrollima kaubamärgiameti poolt tehtud otsuse õiguspärasust. Selle otsuse saab (enesestmõistetavalt) teha ainult nende faktiliste asjaolude ja tingimuste põhjal, mis olid otsuse tegemise ajal teada. Seega on minu arvates täiesti vastuvõetav, kui õigussüsteem keelab kohtul otsuse tühistamise hiljem ilmnenud faktilistest asjaoludest lähtudes. See on kooskõlas ka mitmete kohtute praktikaga otsuste kohtuliku kontrolli läbiviimisel. Seda põhimõtet tunnistab ka ühenduse õigus. (
40
)
54.
Ka ühenduse kaubamärgiameti (
41
) otsuste kohtuliku kontrolli konkreetses kontekstis on Euroopa Kohus hiljuti kinnitanud, et „Esimese Astme Kohus võib hagi esemeks oleva otsuse tühistada või seda muuta üksnes juhul, kui selle puhul on tegemist ühega [ette nähtud] tühistamis- või muutmisalustest, [kuid] ei või […] nimetatud otsust tühistada või muuta pärast selle tegemist ilmnenud alustel.” (
42
)
55.
Seetõttu järeldan ma, et vastus teisele küsimusele ja kolmanda küsimuse esimesele osale peaks olema, et 1) on siseriikliku õiguse määratleda, kas kohus, kes kontrollib kaubamärgiameti kaubamärgi registreerimisest keeldumise otsust, võib arvesse võtta faktilisi asjaolusid või tingimusi, mis ei olnud teada otsuse tegemise ajal ja 2) kaubamärgidirektiivi artikliga 3 on kooskõlas, kui kohtu pädevust reguleerivad siseriiklikud õigusnormid takistavad kaubamärgiameti otsust kontrollival kohtul selliseid faktilisi asjaolusid ja tingimusi arvestada.
Kolmanda küsimuse teine osa
56.
Kolmanda küsimuse teise osaga soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas kaubamärgidirektiivi artikliga 3 on kooskõlas, kui siseriiklikud õigusnormid takistavad kaubamärgiameti otsust kontrollival kohtul otsustada kaubamärgi eristusvõime suhtes iga toote ja teenuse kohta eraldi.
57.
Beneluxi kaubamärgiamet leiab, et osas, milles küsimus puudutab kontrolliva kohtu pädevust teha otsus kaubamärgi eristusvõime kohta „iga kauba ja teenuse osas eraldi”, on sellele vastatud esimese küsimuse kontekstis. Osas, milles küsimus eeldab konflikti kohtuasjas Postkantoor tehtud Euroopa Kohtu otsuse ja „kohtu pädevust reguleerivate siseriiklike õigusnormide” tõlgenduse vahel, on see alusetu. Kohus ütles kohtuasjas Postkantoor selgelt, et kontrolli teostava kohtu pädevuse osas kehtivad „tema volituste täitmise suhtes asjaomastes siseriiklikes õigusaktides ette nähtud piirangud”. Siseriiklik õigus võib seega kehtestada piiranguid siseriiklike kohtute pädevusele.
58.
Saksamaa valitsus rõhutab seevastu, et siseriiklik õigus ei või piirata kontrolli teostavate kohtute pädevust juhtudel, kui on tegemist kaubamärgi eristusvõime hindamisega seoses konkreetse kauba või teenusega. Direktiiv, tõlgendatuna lähtudes eespool viidatud kohtuotsusest Postkantoor, näeb pädevatele ametiasutustele tehtavate otsuste jaoks ette kohustuslikud juhised. Kohtud, kelle pädevuses on siseriikliku õiguse alusel üksnes selliste otsuste õiguspärasuse kontrollimine, peavad kindlaks tegema, kas neid kohustuslikke juhiseid on järgitud, ning võivad ja peavad seetõttu põhimõtteliselt tegema otsuseid iga klassi kohta eraldi.
59.
Komisjon viitab kõigepealt Cour de justice Benelux’i otsusele kohtuasjas Vlaamse Toeristenbond. (
43
) Ta märgib, et selle ja praeguse asja üks faktilisi erinevusi on, et Vlaamse Toeristenbond taotles kaubamärgi registreerimist Nizza kokkuleppe teatud klasside jaoks tervikuna. Praeguses asjas, vastupidi, taotles MT & C kaubamärgi registreerimist osadele, kuid mitte kõikidele kaupadele ja teenustele mitmetes klassides.
60.
Seejärel kaalub komisjon poolt- ja vastuargumente lähenemisele, mille kohaselt ei luba kaubamärgidirektiivi artikkel 3 siseriiklikel õigusnormidel takistada kaubamärgiameti otsust kontrollival kohtul otsustada kaubamärgi eristusvõime suhtes iga toote ja teenuse kohta eraldi. Ta järeldab, et artikkel 3 lubab selliseid õigusnorme, lähtudes eeldusest, et direktiiv annab liikmesriikidele sõnaselgelt vabaduse kaubamärgi registreerimise korra reguleerimiseks. Komisjon märgib veel, et Beneluxis kehtiva menetluse kohaselt peab Beneluxi kaubamärgiamet juhul, kui taotleja mainib Beneluxi kaubamärgiametile oma huvi registreerida kaubamärk vähemate kaupade ja/või teenuste jaoks kui esialgses taotluses märgitud, seda taotlust kontrollima ja taotleja võib nõuda osalist registreerimist kohtus, kellele on esitatud kaebus registreerimisest keeldumise otsuse peale. Seega järeldab komisjon, et praktiliselt täidab Beneluxi õigus direktiivi artikli 13 nõuded.
61.
Ma nõustun selle lähenemisega.
62.
Nagu selgub preambuli kolmandast põhjendusest, ei ole selle direktiivi eesmärgiks täiemahuline ühtlustamine. Viienda põhjenduse kohaselt „jääb liikmesriikidele vabadus määratleda registreerimise teel omandatava kaubamärgi registreerimise […] kord”. Selle vabadusega näib olevat kooskõlas see, kui siseriiklik süsteem lubab osalist registreerimist (kui kaubamärgi registreerimist taotletakse vaid osade asjassepuutuvate kaupade või teenuste jaoks) tingimusel, et isik taotleb seda pädevale kaubamärgiametile esitatud taotluses teise võimalusena täieliku registreerimise kõrval.
63.
See vabadus illustreerib Euroopa Kohtu praktikast tulenevat üldisemat põhimõtet, mille kohaselt „juhul, kui puuduvad ühenduse õiguse valdkonda kuuluva küsimuse teatava aspekti osas ühenduse õigusnormid, tuleb iga liikmesriigi sisemise õiguskorraga kindlaks määrata pädevad kohtud ja vastavate hagide menetlemise kord, tagades õigussubjektidele ühenduse õigusega antud õiguste kaitse” (
44
) (seda loomulikult tingimusel, et austatakse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid). Kaubamärkide valdkonnas märkis Euroopa Kohus kohtuasjas Postkantoor, et „Kohus, kellele on esitatud kaebus kaubamärgi registreerimise taotluse kohta tehtud otsuse peale, peab arvestades tema volituste täitmise suhtes asjaomastes siseriiklikes õigusaktides ette nähtud piiranguid võtma arvese kõiki asjas tähtsust omavaid faktilisi asjaolusid ja tingimusi”. (
45
)
64.
Mulle tundub, et viidatud kohtupraktikaga on täiesti kooskõlas see, kui siseriiklikud õigusnormid takistavad kaubamärgiameti otsust kontrollival kohtul otsustada kaubamärgi eristusvõime suhtes iga toote ja teenuse kohta eraldi. Ei näi ebamõistlik ega liigselt koormav oodata kaubamärgi taotlejalt, kes soovib säilitada oma õigust osaliseks registreerimiseks, et ta märgiks seda oma registreerimistaotluses. Just selles menetlusstaadiumis saab taotleja kõige paremini hinnata oma ärihuvisid (registreerimistaotlus on tõenäoliselt hindamisperioodi kulminatsioon) ja otsustada, kas juhul, kui taotletava kaubamärgi täielikust registreerimisest keeldutakse, oleks ta rahul selle kaubamärgi osalise registreerimisega vähema arvu kaupade või teenuste jaoks või eelistab ta teha uue taotluse teistsuguse kaubamärgi saamiseks rohkemate kaupade või teenuste jaoks.
65.
Menetluse tõhususe huvid näivad samuti olevat paremini tagatud olukorras, kus täieliku või osalise registreerimise küsimust kaalutakse registreerimistaotluse esitamise ajal. Riigi kaubamärgiamet oleks selle küsimuse esmaseks hindamiseks kindlasti sobivam kui apellatsioonikohus.
66.
Komisjon leiab, et peamine vastuargument eeltoodud seisukohale on kaubamärgidirektiivi artikli 13 sõnastus, mis sätestab, et kaubamärgi registreerimisest keeldumine võib hõlmata vaid neid kaupu, mille puhul esineb registreerimisest keeldumise alus.
67.
Seda sätet tuleb tõlgendada lähtudes direktiivi üldisest ülesehitusest ja eriti liikmesriikidele menetlusnormide kehtestamiseks jäetud pädevusest. Mulle tundub, et artikli 13 mõtet on kajastatud õigesti, arvestades et siseriiklik õigus tagab selle, et kaubamärgi taotlejad võivad oma taotluses teise võimalusena taotleda osalist registreerimist.
68.
See tõlgendus on minu hinnangul kooskõlas ka Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Postkantoor, mille kohaselt „juhul kui kaubamärgi registreerimist taotletakse kogu klassi suhtes […], võib pädev asutus vastavalt direktiivi artiklile 13 registreerida kaubamärgi vaid mõnede sellesse klassi kuuluvate kaupade ja teenuste jaoks […]”. (
46
) Euroopa Kohus tugines seal artiklile 13 kui alusele, mis annab riiklikule kaubamärgiametile sellise (lubava) pädevuse. Sellest aga ei järeldu, nagu paneks artikkel 13 kaubamärgiametile sisulise kohustuse kaaluda omal algatusel kõikidel juhtudel osalist registreerimist. Sellele tuginedes ei teki vastuolu artikliga 13, kui siseriiklikud menetlusnormid nõuavad, et taotleja, kes soovib, et kaubamärgiamet kaaluks ka osalist registreerimist, märgiks seda oma taotluses. Vastupidi, sellised normid suurendavad menetluse tõhusust ja on menetluse kui terviku kontekstis pigem lihtsamad kui keerulisemad ega muuda ühenduse õigusest tulenevate subjektiivsete õiguste kasutamist võimatuks või liigselt keeruliseks.
69.
Kohtule esitatud toimikust nähtub, et ei oma esialgses Beneluxi kaubamärgiametile esitatud taotluses ega ka Beneluxi kaubamärgiametis esialgset otsust vaidlustades ei esitanud MT & C teise võimalusena taotlust osaliseks registreerimiseks. Seega ei kasutanud MT & C kumbagi Beneluxi süsteemi kaheastmelisest protsessist tulenevat võimalust — esialgset ega lõplikku —, et teha täiendav taotlus osaliseks registreerimiseks. Täiendav taotlus tehti alles asja läbivaatavas kohtus. Ma ei näe ühtegi head põhjust, miks MT & C (või mõni muu taotleja) ei saaks teha (siseriiklike menetlusnormide kohaselt) täiendavat taotlust ajal, mil tema taotlus on kaubamärgiameti menetluses.
70.
Järelikult ei ole kaubamärgidirektiivi artikliga 3 vastuolus, kui kaubamärgi andmisest keeldumise otsust kontrolliva kohtu pädevust reguleerivad siseriiklikud õigusnormid takistavad sel kohtul otsustada kaubamärgi eristusvõime kohta iga kauba ja teenuse osas eraldi, juhul kui need normid annavad taotlejale tõhusa võimaluse taotleda kaubamärgiametile esitatud taotluses kaubamärgi osalist registreerimist (st vaid teatud esialgses taotluses nimetatud kaupade ja/või teenuste jaoks).
Ettepanek
71.
Esitatud põhjendustest tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Hof van Beroep te Brusseli esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt:
1.
Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiiv nr 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta ei nõua, et kaubamärgiamet, kes keeldub kaubamärgi registreerimisest, esitaks oma otsuses eraldi järelduse iga üksiku kauba ja teenuse suhtes, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti. Piisab, kui otsusest ilmneb, miks registreerimisest keelduti konkreetsete toodete ja teenuste kategooriate suhtes.
2.
Nõukogu direktiiv nr 89/104 jätab siseriikliku õiguse määratleda, kas kohus, kes kontrollib kaubamärgiameti kaubamärgi andmisest keeldumise otsust, võib arvesse võtta faktilisi asjaolusid või tingimusi, mis ei olnud teada otsuse tegemise ajal.
3.
Nõukogu direktiiviga nr 89/104 on kooskõlas, kui kohtu pädevust reguleerivad siseriiklikud õigusnormid takistavad kaubamärgiameti otsust kontrollival kohtul 1) arvestada faktilisi asjaolusid või tingimusi, mis ei olnud teada otsuse tegemise ajal ja 2) otsustada kaubamärgi eristusvõime kohta iga kauba ja teenuse osas, juhul kui need normid annavad taotlejale tõhusa võimaluse taotleda kaubamärgiametile esitatud taotluses kaubamärgi osalist registreerimist (st vaid teatud esialgses taotluses nimetatud kaupade ja/või teenuste suhtes).
(
1
)	Algkeel: inglise.
(
2
)	Nõukogu 21. detsembri 1988. aasta esimene direktiiv 89/104/EMÜ kaubamärke käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 40, lk 1; ELT eriväljaanne 17/01, lk 92).
(
3
)	Kaubamärgidirektiivi kohaldatakse erimeetmena kaubamärkidele, mis kuuluvad registreerimisele või mille registreerimist saab taotleda Beneluxi kaubamärgiametis (artikkel 1).
(
4
)	Selgub, et artikli 6a lõiget 1 on hiljem muudetud (muudatus jõustus 2004. aastal) ja nüüd kajastab see täpsemalt kaubamärgidirektiivi artikli 3 lõike 1 punktide a kuni d sõnastust.
(
5
)	20. märtsist 1883, uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul.
(
6
)	15. juunist 1957, uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul.
(
7
)	Nizza kokkuleppe artikli 2 lõige 3.
(
8
)	Nagu ka kõik teised liikmesriigid v.a Küpros ja Malta (mis tegelikkuses mõlemad kasutavad Nizza klassifikatsiooni).
(
9
)	Cour de justice Benelux’i 15. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas A 2002/2.
(
10
)	„Paber, papp ja nendest valmistatud tooted, mis ei kuulu teistesse klassidesse; trükised; köitematerjal; fotod; kirjatarbed; majapidamis- ja kantseleiliimid; kunstnikutarbed; pintslid; kirjutusmasinad ja kantseleitarbed (v.a mööbel); õppematerjalid ja näitvahendid (v.a aparaadid); plastist pakkematerjal, mis ei kuulu teistesse klassidesse; trükitüübid; klišeed.”
(
11
)	„Transport; kaupade pakendamine ja ladustamine; reiside korraldamine.”
(
12
)	„Haridus, väljaõpe, meelelahutus; spordi- ja kultuurialane tegevus.”
(
13
)	Rangelt võttes moodustavad klassid pigem osa klassifikatsioonist kui kokkuleppest, kuid Euroopa Kohus viitab tavaliselt kokkuleppe klassidele.
(
14
)	16. mai 2000. aasta kohtuotsus (1998/AR/1599).
(
15
)	Vt eespool punkt 11.
(
16
)	Hof van Cassatie 13. mai 2004. aasta otsus kohtuasjas nr C.00.0472.N.
(
17
)	On huvitav, et registreerimiseks esitatud kaubamärk koosneb ingliskeelsete sõnade kombinatsioonist, kuigi jurisdiktsioonis, milles kaubamärgi registreerimist taotletakse, ei ole inglise keel ametlikuks keeleks. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib: „Ei selline sõnade kombinatsioon ega selle koostisosad ei seostu Beneluxi territooriumil valdavalt räägitavate keeltega, mida räägivad kohalikud tarbijad, kellele kaubamärk on suunatud; ka ei kasutata seda kõnekeeles osutamaks kaupadele ja teenustele EÜ kaubamärgidirektiivi artikli 3 lõike 1 punkti c tähenduses. Siiski võib oletada, et inglise keel on saavutanud piisavalt kindla positsiooni Beneluxi territooriumi keelekogukondades, et tarbija, kellele taotletud kaubamärk on suunatud, võiks neid nii üksikuna kui kombinatsioonis kuuldes ära tunda, et tegemist on ingliskeelsete sõnadega, kuigi seda keelt ei kasutata mainitud kaupade ja teenuste konkreetses kontekstis.” See analüüs kajastab kohtujurist Jacobsi ja Euroopa Kohtu lähenemist 9. märtsi 2006. aasta otsuses kohtuasjas C-421/04: Matratzen Concord (EKL 2006, lk I-2303); sama lähenemist olen kasutanud 30. märtsi 2006. aasta ettepanekus kohtuasjas C-108/05: Bovemij Verzekeringen.
(
18
)
„11:
juhtimispuldiga ahjud, elektrikeeduplaadid, külmikud, mikrolaineahjud, külmakastid, sügavkülmikud, boilerid, elektrilised fritterid, ahjud, sisse-ehitatud grillid, õhupuhastajad, köögikraanikausid, kraanid; 20: puidust ja plastikust köögimööbel, köögitoolid, puidust, plastist, graniidist, looduslikust kivist või plaaditud köögi tööpinnad; 21: köögiriistad ning klaasist, portselanist, metallist (v.a väärismetallist), sünteetilisest materjalist ja fajansist laua- ja kööginõud; 37: köögimööbli ja -tehnika paigaldamine, hooldus- ja remonttööd; 42: nõustamine seoses köögitehnika kasutamise, olemuse ja rakendatavusega, nõustamine ja planeerimine seoses köögi sisseseade ja sisseehitatud tehnikaga, sh ostmise ajal.”
(
19
)	St klaasist, portselanist, metallist (v.a väärismetallist), sünteetilisest materjalist ja fajansist laua- ja kööginõud.
(
20
)	Euroopa Kohtu 12. veebruari 2004. aasta otsus kohtuasjas C-363/99 (EKL 2004, lk I-1619).
(
21
)	Punkt 36.
(
22
)	Ibidem.
(
23
)	Punkt 73.
(
24
)	Esimeses küsimuses kasutatakse mõisteid „esialgne” ja „lõplik” registreerimisest keeldumise otsus, mis kajastab Beneluxi kaubamärgiameti menetlust. Erinevates liikmesriikides on menetlustes erinevusi, Euroopa Kohtu kujundatud üldised põhimõtted peavad aga olema samavõrd kohaldatavad ka juhul, kui riigi kaubamärgiameti menetlus põhineb üheetapilisel otsusel.
(
25
)	Viidatud 20. joonealuses märkuses.
(
26
)	Kohtuotsus Postkantoor, punkt 31 jj.
(
27
)	Kohtuotsus Postkantoor, punkt 73.
(
28
)	Euroopa Kohtu 6. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C-104/01: Libertel (EKL 2003, lk I-3793, punkt 59).
(
29
)	Euroopa Kohtu 15. oktoobri 1987. aasta otsus kohtuasjas 222/86: Heylens (EKL 1987, lk 4097, punktid 14 ja 15).
(
30
)	Euroopa Kohtu 21. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C-447/02 P: KWS Saat vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2004, lk I-10107, punkt 65).
(
31
)	Nizza klassifikatsioonis on 45 kategooriat, mis hõlmavad umbes 11000 üksikut toodet ja teenust.
(
32
)	Selline koondamine järgneb tõenäoliselt kaubamärgi taotluses kasutatud mis tahes kategoriseerimisele, mis omakorda põhineb Nizza klassifikatsioonil.
(
33
)	Täpne menetlus sõltub loomulikult siseriiklikust õigusest.
(
34
)	Sõltuvalt sellest, kuidas loendada erinevaid permutatsioone.
(
35
)	Vt punktid 20 kuni 37.
(
36
)	Sellest üldreeglist on mõned erandid, kuid Beneluxi kaubamärgiamet ei ole neist ühelegi tuginenud.
(
37
)	Vt nt Euroopa Kohtu 27. oktoobri 1993. aasta otsus kohtuasjas C-127/92: Enderby (EKL 1993, lk I-5535, punkt 10).
(
38
)	Punkt 35.
(
39
)	Punkt 36.
(
40
)	Vt nt Euroopa Kohtu 26. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C-241/94: Prantsusmaa vs. komisjon (EKL 1996, lk I-4551, punkt 33).
(
41
)	Siseturu Ühtlustamise Amet (kaubamärgid ja tööstusdisainilahendused).
(
42
)	Euroopa Kohtu 27. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C-416/04 P: Sunrider vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (EKL 2006, lk I-4237, punkt 55).
(
43
)	Viidatud 9. joonealuses märkuses. Vt punktid 16 kuni 22 eespool.
(
44
)	Euroopa Kohtu 6. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C-472/99: Clean Car Autoservice (EKL 2001, lk I-9687 ja seal viidatud kohtupraktika).
(
45
)	Punkt 36; kohtujuristi kursiiv.
(
46
)	Punkt 113.