ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА ПЪРВОИНСТАНЦИОННИЯ СЪД (състав по жалбите)
26 юни 2009 година
Дело T-114/08 P
Luigi Marcuccio
срещу
Комисия на Европейските общности
„Обжалване — Публична служба — Длъжностни лица — Разумен срок за предявяване на искане за обезщетение — Закъснение — Частично явно недопустима и частично явно неоснователна жалба“
Предмет: Жалба срещу Определение на Съда на публичната служба на Европейския съюз (първи състав) от 14 декември 2007 г. по дело Marcuccio/Комисия
(F‑21/07, все още непубликувано в Сборника), с която се иска отмяната на това определение
Решение: Отхвърля жалбата. Г-н Luigi Marcuccio понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Комисията на Европейските
общности по настоящото производство.
Резюме
1.      Длъжностни лица — Жалба — Процедурна уредба — Член 236 ЕО и членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица — Срокове
(член 236 ЕО, членове 90 и 91 от Правилника за длъжностните лица)
2.      Длъжностни лица — Жалба — Срокове — Искане за обезщетение, отправено до институция — Спазване на разумен срок — Критерии за
преценка
(член 46 от Статута на Съда, член 90 от Правилника за длъжностните лица)
3.      Производство — Произнасяне с мотивирано определение — Условия — Явно недопустима или явно лишена от всякакво правно основание
жалба
1.      Спорът между длъжностно лице и институция, на която то е подчинено или е било подчинено, относно обезщетяването на вреда попада
в приложното поле на член 236 ЕО и на членове 90 и 91 от Правилника, когато в основата му е служебното правоотношение, което
обвързва заинтересованото лице с институцията, и се намира, по-специално що се отнася до допустимостта му, извън приложното
поле както на член 235 ЕО и на член 288, втора алинея ЕО, така и на член 46 от Статута на Съда. От това следва, че към жалбите
с правно основание член 236 ЕО се прилагат сроковете, определени в членове 90 и 91 от Правилника, независимо от техния предмет —
отмяна или обезщетение.
(вж. точка 12)
Позоваване на: Съд — 22 октомври 1975 г., Meyer-Burckhardt/Комисия, 9/75, Recueil, стр. 1171, точка 7; 17 февруари 1977 г.,
Reinarz/Комисия и Съвет, 48/76, Recueil, стр. 291, точка 10; 4 юли 1985 г., Amman и др./Съвет, 174/83, Recueil, стр. 2133,
точка 12; 4 юли 1985 г., Culmsee и др./CES, 175/83, Recueil, стр. 2149, точка 12; 1 април 1987 г., Dufay/Парламент, 257/85,
Recueil, стр. 1561, точка 21; 7 октомври 1987 г., Schina/Комисия, 401/85, Recueil, стр. 3911, точка 9
2.      Определянето на срока за подаване на жалба е правен въпрос. Приложимата правна уредба не предвижда определен срок за подаването
на искане за обезщетение, произтичащо от служебното правоотношение между длъжностно лице и институцията, на чието подчинение
е то. Напротив, срокът за подаване на искане за обезщетение се определя според конкретните обстоятелства в съответствие с
принципа за спазване на разумен срок, а именно по-специално според значимостта на спора за заинтересуваното лице, сложността
на делото, поведението на страните и, с информативна цел, позоваването на срока по член 46 от Статута на Съда, който се счита
за горна граница. В това отношение Съдът на публичната служба установява и преценява суверенно релевантните факти, освен в
случай на тяхното изопачаване, като по-нататък им дава правна квалификация от гледна точка на принципа за спазване на разумен
срок, което подлежи на контрола на Първоинстанционния съд.
(вж. точки 25—27)
3.      Възможността, предоставена в член 111 от Процедурния правилник на Първоинстанционния съд за произнасяне с мотивирано определение
по иск или жалба, явно недопустим(а) или явно лишен(а) от всякакво правно основание, може да бъде използвана преди самото
представяне на писмената защита и обосноваността на използването ѝ не се преценява в светлината на критерий, който включва
броя от точки, посочени в приетото определение.
(вж. точка 50)