ОПРЕДЕЛЕНИЕ НА СЪДА НА ПУБЛИЧНАТА СЛУЖБА
НА ЕВРОПЕЙСКИЯ СЪЮЗ
(втори състав)
3 март 2016 година
Дело F‑100/15
Carlo De Nicola
срещу
Европейска инвестиционна банка (ЕИБ)
и
Съд на Европейския съюз
„Публична служба — Служители на ЕИБ — Извъндоговорна отговорност на Съюза — Психически тормоз — Мълчаливо насърчаване в резултат на правораздавателната дейност на съда на Съюза — Поправяне на вредите, причинени от психическия тормоз — Нарушаване на правото на справедлив съдебен процес — Прекомерна продължителност на съдебното производство — Липса на компетентност на Съда на публичната служба — Изпращане на делото на Общия съд на Европейския съюз за произнасяне по част от исканията“
Предмет:      Жалба на основание член 270 ДФЕС, с която г‑н De Nicola по същество иска, от една страна, отмяна на решението на комитета по жалбите (наричан по-нататък „комитетът по жалбите“) от 8 декември 2014 г., с което в производството за вътрешно обжалване е отхвърлена жалбата му за отмяна и изменение на доклада за атестирането му за 2013 г., отмяна на доклада за атестирането му за 2013 г., отмяна на решението на Европейската инвестиционна банка (ЕИБ, или по-нататък „банката“) да не бъде повишен в степен и отмяна на насоките за процедурата за оценяване на резултатите за 2013 г. Г‑н De Nicola иска, от друга страна, да се установи тормозът, на който той смята, че е бил подложен. Жалбоподателят иска освен това Съдът на публичната служба да установи, че Европейският съюз е отговорен, „тъй като мълчаливо насърчава тормоза чрез постановяваните от неговите съдилища решения и нарушава правилата във връзка със „справедливия съдебен процес“. На последно място, жалбоподателят иска банката и Съюзът да бъдат осъдени солидарно да поправят неимуществените и имуществените вреди, които той твърди, че е претърпял.
Решение:      Изпраща за разглеждане от Общия съд на Европейския съюз искането за обезщетение, предявено срещу Европейския съюз, представляван от Съда на Европейския съюз, съдържащо се в настоящата жалба, заведена под номер F‑100/15, De Nicola/ЕИБ и Съд на Европейския съюз. Съдът не се произнася по разноските, свързани с тези искания.
Резюме
Съдебно производство — Разпределение на правомощията между различните юрисдикции на Съюза — Искане за присъждане на обезщетение за несправедливо съдебно производство и за неговата прекомерна продължителност — Липса на компетентност на Съда на публичната служба — Изпращане на Общия съд
(член 256, параграф 1 ДФЕС; член 51, първа алинея от Статута на Съда и член 1 и член 8, параграф 2 от приложение I към него)
В настоящата съдебна система, създадена с Договора за функционирането на ЕС, със Статута на Съда и с Решение 2004/752 за създаване на Съда на публичната служба на Европейския съюз, е направено ясно разграничение на съответните правомощия на трите юрисдикции в рамките на Съда на Европейския съюз, а именно Съда, Общия съд и Съда на публичната служба, поради което компетентността на едната от тези три юрисдикции да се произнесе по иск или жалба задължително изключва компетентността на другите две юрисдикции.
Съдът на публичната служба е компетентен ratione materiae да разгледа искане за обезщетение, подадено от длъжностно лице срещу институцията, в която работи, когато в основата на спора е служебното правоотношение между това лице и институцията. От член 256, параграф 1 ДФЕС и от член 51, първа алинея от Статута на Съда обаче следва, че само Общият съд на Европейския съюз е компетентен да разглежда като първа инстанция предявените от частноправни субекти искове за обезщетение, когато те не се основават на служебно правоотношение, което съществува или е съществувало между заинтересованото лице и институция.
Наистина, това разпределение на правомощията между Общия съд и Съда на публичната служба, както произтича от член 256 ДФЕС и от член 1 от приложение I към Статута на Съда, включва задължението за разглеждане на действителния предмет на искане за обезщетение, включително на правното основание, на което почива, за да се провери дали така описаният спор попада в обхвата на взаимните права и задължения, които обвързват длъжностното лице, служителя или члена на персонала, от една страна, с институцията или службата, която го наема, от друга страна.
Така искане за присъждане на обезщетение, което се основава на съдебни производства пред съда на Съюза, за които се предполага, че са несправедливи, и на прекомерната продължителност на тези производства, не попада в обхвата на служебно правоотношение, което свързва заинтересованото лице и институция, дори ако има връзка с психически тормоз от страна на въпросната институция, какъвто се твърди, че е налице.
Във връзка с това в член 8, параграф 2 от приложение I към Статута на Съда е предвиден специален механизъм за случаите, в които Съдът на публичната служба счита, че не е компетентен, тъй като искът или жалбата е от компетентността на Съда или на Общия съд на Съюза. Всъщност, вместо въпросът за липсата на компетентност да се разрешава по почин на страните, които при необходимост могат да подадат жалба, в член 8, параграф 2 от посоченото приложение се предвижда делото да се изпрати на считаната за компетентна юрисдикция на Съюза.
(вж. т. 14, 16 и 18—21)
Позоваване на:
Съд — решение от 10 септември 2015 г., Преразглеждане Missir Mamachi di Lusignano/Комисия, C‑417/14 RX-II, EU:C:2015:588, т. 38, 41 и 56
Общ съд — определения от 12 юни 2012 г., Strack/Комисия, T‑65/12 P, EU:T:2012:285, т. 12 и от 9 януари 2015 г., Marcuccio/Европейски съюз, T‑409/14, EU:T:2015:18, т. 58
Съд на публичната служба — определение от 7 декември 2011 г., Strack/Комисия, F‑44/05 RENV, EU:F:2011:191, т. 8