62016CC0531
ЗАКЛЮЧЕНИЕ НА ГЕНЕРАЛНИЯ АДВОКАТ
M. CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA
представено на 22 ноември 2017 година (
1
)
Дело C‑531/16
Šiaulių regiono atliekų tvarkymo centras
„Ecoservice projektai“ UAB, по-рано „Specializuotas transportas“ UAB
встъпили страни:
„VSA Vilnius“ UAB
„Švarinta“ UAB
„Specialus autotransportas“ UAB
„Ecoservice“ UAB
(Преюдициално запитване, отправено от Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд, Литва)
„Преюдициално запитване — Директива 2004/18/ЕО — Процедури за възлагане на обществени поръчки за строителство, доставки и услуги — Равно третиране — Прозрачност — Ефективна конкуренция между оферентите — Свързаност между оференти, които представят отделни оферти в една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка — Задължение на свързаните оференти за предоставяне на информация — Задължения на възлагащия орган и на националния съд“
1.
Когато двама или повече оференти, между които е съществува определена свързаност, представят отделни оферти в процедурите за възлагане на обществени поръчки, може да възникне съмнение за съгласуваност на действията им (или дори за картел), в нарушение на изискването за прозрачност и на други разпоредби или принципи на правото на Съюза, които уреждат тези процедури.
2.
Това е контекстът, в който се вписват преюдициалните въпроси, отправени от Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд, Литва), с оглед обстоятелството, че две дружества, които са дъщерни на трето, освен друго, са решили да участват в процедура за възлагане на обществената поръчка за събиране и извозване на битови отпадъци в една литовска община.
3.
В крайна сметка с въпросите си запитващата юрисдикция иска да се установи дали тези оференти са длъжни, включително при липса на изрично нормативно изискване, да уведомят възлагащия орган за връзките между тях и как този възлагащ орган следва да процедира, когато установи съществуването на такива връзки.
4.
Следователно преюдициалното запитване предоставя на Съда възможността да допълни практиката си относно принципите на равно третиране и на прозрачност на процедурите, които Директива 2004/18/ЕО (
2
) урежда, в случаите, когато участниците в тези процедури принадлежат към една и съща група от дружества.
I. Правна уредба
А.
Правото на Съюза
1. Директива 2004/18
5.
Съображение 46 гласи:
„Поръчките трябва да бъдат възлагани на основата на обективни критерии, които гарантират спазване на принципите за прозрачност, недискриминация и равнопоставеност, както и че офертите са оценени в условия на ефективна конкуренция […]“.
6.
Съгласно член 2:
„Възлагащите органи третират икономическите оператори равнопоставено, недискриминационно и действат по прозрачен начин“.
7.
Съгласно член 45, параграф 2:
„Всеки икономически оператор може да бъде изключен от участие в процедура за възлагане на поръчка, когато този икономически оператор:
а)
е в несъстоятелност или е в ликвидация, когато неговата дейност се управлява от съда, когато е сключил споразумение с кредитори, когато е преустановил дейността си или се намира в аналогична ситуация, произтичаща от подобна процедура съгласно националните законови и подзаконови актове;
б)
е в производство по обявяване в несъстоятелност, производство за налагане на принудителна ликвидация или за управление на неговата дейност от съда, или е в процес на сключване на споразумение с кредитори или е обект на подобно производство съгласно националните законови и подзаконови актове;
в)
е осъден със съдебно решение, което има сила на пресъдено нещо съгласно правните норми на страната и с което се установява правонарушение, свързано с професионалното му поведение;
г)
е виновен за сериозно професионално нарушение, доказано с всяко средство, с което могат да си послужат възлагащите органи;
д)
не е изпълнил задълженията си, свързани с плащането на вноски за социалното осигуряване, съгласно правните норми на страната, в която той е установен или съгласно тези на страната на възлагащия орган;
е)
не е изпълнил задълженията си, свързани с плащането на данъци, съгласно правните норми на страната, в която той е установен или съгласно тези на страната на възлагащия орган;
ж)
е виновен за сериозно по своя характер даване на невярна информация, изисквана по настоящия раздел, или не е предоставил изискваната информация“.
2. Директива 89/665/ЕИО (
3
)
8.
Член 1, параграф 1, трета алинея предвижда:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че по отношение на обществените поръчки, попадащи в приложното поле на Директива 2004/18/ЕО, решения, взети от възлагащите органи, могат да бъдат ефективно преразглеждани, и по-специално възможно най-бързо в съответствие с условията, предвидени в членове 2—2е от настоящата директива, на основание, че тези решения са нарушили правото на Общността в областта на обществените поръчки или националните норми, транспониращи това право“.
9.
Член 2, параграф 1, буква б) гласи:
„1.   Държавите членки гарантират, че мерките, приети относно процедурите за преразглеждане, уточнени в член 1, включват правомощия, които да позволяват:
[…]
б)
да се отменят или да се осигури отмяната на решения, взети неправомерно, включително премахването на дискриминационните технически, икономически или финансови спецификации в поканата за представяне на оферти, в документите за възлагането на поръчката или във всеки друг документ, свързан с процедурата за възлагане на поръчката“.
Б.
Национално право
1. Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas (Закон за обществените поръчки на Република Литва) (
4
)
10.
Съгласно член 3, параграф 1:
„В процедурите за възлагане на поръчки възлагащият орган гарантира спазването на принципите на равно третиране, недопускане на дискриминация, взаимно признаване, пропорционалност и прозрачност“.
2. Lietuvos Respublikos konkurencijos įstatymas (Закон за защита на конкуренцията на Република Литва) (
5
)
11.
Съгласно член 3, параграф 14:
„Група от свързани икономически оператори“ означава двама или повече икономически оператори, за които, доколкото се контролират или притежават взаимно и са в състояние да съгласуват действията си, се приема, че формират едно предприятие за целите на определяне на брутния им приход и на пазарният им дял. До доказване на противното се счита, че формират група от свързани икономически оператори засегнатият икономически оператор и
[…]
2)
икономическите оператори, които са съвместно управлявани с него и имат едни и същи административни служби и чийто надзорен съвет, управителен съвет или друг управителен или надзорен орган е съставен от най-малко половината от членовете на съответния орган на този икономически оператор;
3)
икономическите оператори, в които този икономически оператор притежава най-малко 1/3 от капитала или 1/3 от общия брой на правата на глас или които са задължени да съгласуват с него решенията си от икономически характер, отговарят пред него за изпълнението на задълженията си спрямо трети лица, задължени са да прехвърлят цялата или част от печалбата си, или са му предоставили правото да използва най-малко 1/3 от техните активи;
[…]“.
12.
Член 5, параграф 1 предвижда:
„1.   Забранени и недействителни от момента на сключването им са всички споразумения, които имат за цел ограничаване на конкуренцията или които ограничават или може да ограничат конкуренцията, по-специално:
1)
споразуменията, с които пряко или непряко се определят цени на конкретни стоки или други условия на покупка или продажба;
[…]“.
II. Факти
13.
На 9 юли 2015 г. Viešoji įstaiga Šiaulių regiono atliekų tvarkymo centras (Център за управление на отпадъците за региона на Шяуляй, Литва; наричан по-нататък „Център за управление на отпадъците“) обявява открита процедура за възлагане на обществена поръчка за предоставяне на общински услуги, свързани със събирането и извозването на битовите отпадъци в община Шяуляй.
14.
Съгласно данните, съдържащи се в акта за преюдициално запитване, в процедурата за обществена поръчка не се допуска оферентите да представят варианти на офертите си (
6
).
15.
Подадени са оферти от четирима оференти:
A)
„Specialus autotransportas“ UAB (наричано по-нататък „оферент А“);
Б)
„Specializuotas transportas“ UAB (наричано по-нататък „оферент Б“);
В)
„Ekonovus“ UAB;
Г)
Търговска група „VSA Vilnius“ UAB (наричана по-нататък „VSA Vilnius“) и Švarinta UAB.
16.
Оференти А и Б са дъщерни дружества на дружеството „Ecoservice“ UAB (наричано по-нататък „Ecoservice“) (
7
).
17.
Заедно с офертата си (
8
) оферент Б представя по собствена инициатива клетвена декларация, че участва в процедурата за възлагане на обществена поръчка самостоятелно и независимо от всички други икономически оператори, които могат да бъдат свързани с него, и иска от възлагащия орган да третира всички други лица като конкуренти. Освен това посоченият оферент се ангажира при поискване да представи списък на икономическите оператори, с които е свързан.
18.
Центърът за управление на отпадъците отхвърля офертата на оферент А, тъй като същата не отговаря на едно от условията, посочени в документацията за обществената поръчка (
9
), което решение не е обжалвано от този оферент (
10
).
19.
Обществената поръчка е възложена на оферент Б.
20.
VSA Vilnius подава административна жалба, в която твърди, че офертите на оференти A и Б не са оценени правилно и че принципите на прозрачност и на равенство пред закона са нарушени.
21.
След като неговата административна жалба е отхвърлена, VSA Vilnius подава жалба по съдебен ред (
11
), която е уважена по същество с решение от 18 януари 2016 г. на Šiaulių apygardos teismas (Окръжен съд Шяуляй), което решение е потвърдено от Lietuvos apeliacinis teismas (Апелативен съд, Литва) с определение от 5 април 2016 г.
22.
Центърът за управление на отпадъците и оферент Б подават касационни жалби пред Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд, Литва), който отправя настоящото преюдициално запитване.
III. Преюдициалните въпроси
23.
Преюдициалните въпроси са следните:
„1)
Трябва ли свободното движение на хора и услуги, уредено съответно в членове 45 ДФЕС и 56 ДФЕС, принципите на равно третиране на оферентите и на прозрачност, уредени в член 2 от Директива 2004/18, и произтичащият от тях принцип на свободна и лоялна конкуренция между икономическите оператори (разглеждани заедно или поотделно, но без ограничаване до тези разпоредби) да се разбират и тълкуват в смисъл, че:
ако свързани оференти, чиито икономически, управленски, финансови или други връзки могат да породят съмнение относно тяхната независимост и защитата на поверителната информация и/или могат да създадат (потенциални) предпоставки за получаване на предимство пред други оференти, са решили да подадат отделни (независими) оферти в една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка, те са длъжни при всички случаи да оповестят тези връзки пред възлагащия орган дори ако той не е отправил отделно искане към тях, независимо дали националните правни норми в областта на процедурите по възлагане на обществените поръчки предвиждат такова задължение?
2)
Ако отговорът на първия въпрос:
a)
е утвърдителен (т.е. оферентите трябва при всички случаи да разкрият връзките помежду си пред възлагащия орган), може ли да се счита, че в такъв случай неизпълнението на това задължение или некоректното му изпълнение е достатъчно основание възлагащият или упражняващият контрол орган (съд) да приеме, че свързаните оференти, които са подали отделни оферти в една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка, в действителност не се конкурират (а симулират конкуренция)?
б)
е отрицателен (т.е. оферентите нямат допълнително задължение — което не е предвидено в законодателството или в условията на процедурата — да оповестят връзките помежду си), трябва ли в такъв случай възлагащият орган да поеме риска от участие на свързани икономически оператори с произтичащите от това последици, ако не е посочил в документацията за обществената поръчка, че оферентите имат такова задължение за оповестяване?
3)
Независимо от отговора на първия въпрос и с оглед на решение от 12 март 2015 г., eVigilo (C‑538/13, EU:C:2015:166), трябва ли правните разпоредби, посочени в първия въпрос и в член 1, параграф 1, трета алинея и член 2, параграф 1, буква б) от Директива 89/665 (разглеждани заедно или поотделно, но без ограничаване до тези разпоредби), да се разбират и тълкуват в смисъл, че:
a)
ако в хода на процедурата за възлагане на обществена поръчка възлагащият орган по какъвто и да било начин узнае, че между определени участници в процедурата съществуват съществени връзки (отношения), той трябва, независимо от собствената си преценка на това и/или на други обстоятелства (например несходство на подадените оферти по форма и съдържание, публичен ангажимент на оферента за лоялна конкуренция и т.н.), да се обърне към свързаните оференти поотделно с искане да обяснят дали и по какъв начин личното им положение е съвместимо със свободната и лоялна конкуренция между оферентите?
б)
ако възлагащият орган има такова задължение, но не го изпълни, е налице достатъчно основание съдът да обяви действията му за незаконосъобразни, доколкото този орган не е гарантирал прозрачност и обективност на процедурата и не е поискал доказателства от жалбоподателя или не се е произнесъл служебно относно възможното въздействие на личното положение на свързаните лица върху резултата от процедурата за възлагане на обществена поръчка?
4)
Трябва ли правните разпоредби, посочени в третия въпрос и в член 101, параграф 1 ДФЕС (разглеждани заедно или поотделно, но без ограничаване до тези разпоредби), с оглед на постановените от Съда решения от 12 март 2015 г., eVigilo (C‑538/13, EU:C:2015:166), от 21 януари 2016 г., Eturas и др. (C‑74/14, EU:C:2016:42) и от 21 юли 2016 г., VM Remonts и др. (C‑542/14, EU:C:2016:578), да се разбират и тълкуват в смисъл, че:
a)
когато оферент (жалбоподател) е узнал за отхвърлянето на икономически най-изгодната оферта, подадена от единия от двама свързани оференти в процедура за възлагане на обществена поръчка (наричан по-нататък „оферент A“), и за възлагането на обществената поръчка на другия оферент (наричан по-нататък „оферент Б“) и като се имат предвид други обстоятелства, свързани с тези оференти и с тяхното участие в процедурата за възлагане на обществена поръчка (а именно, че оференти A и Б имат един и същ съвет на директорите; че имат едно и също дружество майка, което не участва в процедурата за възлагане на обществена поръчка; че оференти A и Б не са уведомили възлагащия орган за връзките помежду си и не са предоставили поотделно допълнителни разяснения относно тези връзки, по-специално защото към тях не са били отправени никакви искания; че оферент А е предоставил в офертата си непоследователна информация относно това доколко предложените транспортни средства (камиони за сметоизвозване) отговарят на условието на поръчката, свързано с нормата Евро 5; че оферентът, подал икономически най-изгодната оферта, която е отхвърлена поради установени недостатъци, първо, не е оспорил решението на възлагащия орган, и второ, е подал жалба срещу решението на първоинстанционния съд, с която [е оспорил] по-специално законосъобразността на отхвърлянето на неговата оферта; и т.н.), и когато във връзка с всички тези обстоятелства възлагащият орган не е предприел никакви действия, дори само тези данни са достатъчно основание да се поиска от органа, упражняващ контрол, да установи незаконосъобразността на действията на възлагащия орган, доколкото той не е гарантирал прозрачност и обективност на процедурата, като освен това не е поискал от жалбоподателя да представи конкретни доказателства, че оференти А и Б са действали нелоялно?
б)
само обстоятелството, че оферент Б доброволно е подал декларация за действително участие, че същият е приложил стандартите за качество на управлението при участие в процедура за възлагане на обществена поръчка и освен това, че офертите на оференти А и Б не са идентични по форма и съдържание, не представлява доказване в достатъчна степен пред възлагащия орган, че участието на тези оференти в процедурата за възлагане на обществена поръчка е действително и лоялно?
5)
Могат ли действията на взаимно свързани икономически оператори (дъщерни дружества на едно и също дружество), които участват поотделно в една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка, чиято стойност е от порядъка на стойностите на обществени поръчки от международен мащаб, а седалището на възлагащия орган, който обявява процедурата, и мястото, на което ще се предоставят услугите, не са много далеч от друга държава членка (Република Латвия), по принцип да се преценяват — като се има предвид по-специално доброволната декларация за лоялна конкуренция на един от въпросните икономически оператори — въз основа на разпоредбите на член 101 ДФЕС и практиката на Съда, която тълкува тези разпоредби?“.
IV. Производството пред Съда и становища на страните
24.
Преюдициалното запитване постъпва в Съда на 18 октомври 2016 г.
25.
Писмени становища представят Центърът за управление на отпадъците, VSA Vilnius, Ecoservice projektai UAB (по-рано оферент Б), литовското и чешкото правителство, както и Комисията. Провеждането на съдебно заседание не е счетено за необходимо.
26.
Центърът за управление на отпадъците не изразява становище конкретно по всеки един от петте въпроса на запитващата юрисдикция, а единствено посочва, че е знаел за съществуващите връзки между оферентите, което обстоятелство е ноторно известно, както и че в нито един момент при вземане на решенията си не е бил въведен в заблуждение.
27.
Според Центъра за управление на отпадъците, независимо от връзката между оферентите, която сама по себе си не води до липса на конкуренция, в разглеждания случай са били налице редица обективни елементи, които са му позволили да достигне до извода, че тези оференти се конкурират помежду си.
28.
Всички страни, с изключение на VSA Vilnius, предлагат на първия въпрос да се отговори отрицателно. Твърдят, най-общо, че нито ДФЕС, нито Директива 2004/18 предвиждат забрана за представянето на оферти от свързани предприятия или за представяне на няколко оферти от един оферент. Законодателството на Съюза също така не предвижда каквото и да било изискване икономическите оператори да бъдат информирани за идентичността на останалите оференти, което би им предоставило възможност да установят наличието на евентуални връзки между последните и да предупредят за това обстоятелство възлагащия орган. Що се отнася до принципите на прозрачност, на равно третиране и на недискриминация, същите не можело да се тълкуват в смисъл, че оферентите са длъжни да декларират по своя инициатива взаимните си връзки, независимо от задължението им да предоставят на възлагащия орган информацията, която последният може да поиска.
29.
VSA Vilnius, напротив, предлага на първия въпрос да се отговори утвърдително и поради това изразява становище по първата от хипотезите на втория въпрос. Според него би било непропорционално оферентите да не могат да оборят презумпцията за съгласуваност, основана на обстоятелството, че не са декларирали връзките помежду им. Въпреки това тяхното бездействие или непредоставянето на информация по този въпрос, биха могли, наред с други улики или други допълнителни доказателства, да бъдат тълкувани като свидетелстващи за неконкурентно поведение.
30.
Относно втората хипотеза на втория въпрос Ecoservice projektai и литовското правителство са склонни да приемат утвърдителен отговор, като подчертават задължението на възлагащия орган да гарантира реалното, а не чисто формално спазване на принципите, прогласени в член 2 от Директива 2004/18.
31.
VSA Vilnius твърди, че възлагащият орган трябва сам да поеме риска от участието на свързани оференти, ако, при положение че знае от друг източник за съществуването на тази свързаност, не предприеме мерки за проверка на обстоятелствата около участието на тези оференти.
32.
Според Комисията възлагащият орган не може да попречи на участието на даден оферент, ако не успее да докаже, че същият е допуснал сериозно професионално нарушение.
33.
Страните разглеждат трети, четвърти и пети въпрос заедно.
34.
Ecoservice projektai твърди, че възлагащият орган трябва да изисква информация от оферентите само ако има основания да се съмнява, че същите участват в процедурата на конкурентни начала, като обстоятелствата, за които се отнася четвъртият въпрос, не са достатъчни да се приеме, че възлагащият орган е действал неправомерно. Според него член 101 ДФЕС не може да служи като основание да бъдат проверявани действията на свързаните оференти, които участват поотделно в процедурата.
35.
VSA Vilnius изразява противоположно становище. Твърди по-конкретно, че според Съда, възлагащите органи трябва да играят активна роля при прилагането на принципите, от които се ръководят процедурите за възлагане на обществени поръчки. Това задължение предполага от свързаните оференти да бъде поискана информация относно начина, по който участват в процедурата, тъй като в противен случай тежестта за доказване на нелоялното им поведение неоснователно би паднала върху останалите оференти. Според него задължение на свързаните оференти е да докажат наличието на ефективна конкуренция, независимо от задължението на възлагащия орган да изиска от тях да разсеят евентуални съмнения относно характера на тяхното участие в процедурата.
36.
Литовското правителство счита, че възлагащият орган е длъжен активно да проверява дали процедурата се провежда прозрачно. Когато става въпрос за свързани оференти, трябва да се провери дали тази свързаност засяга съдържанието на техните оферти. Ако съществуват обективни данни, които може да поставят под съмнение прозрачността на процедурата, възлагащият орган трябва да обсъди всички относими обстоятелства и ако е необходимо, да поиска информация от участниците.
37.
Посоченото правителство счита също, че ако не са предприети мерки да се гарантира прозрачността, поведението на възлагащия орган ще бъде противоправно в два случая: ако знаейки или ако е бил в състояние да знае, че е възможно участието на двама свързани оференти, не е взел мерки, с които да се гарантира самостоятелният характер на техните оферти, или ако, въпреки че е взел такива мерки, впоследствие установи, че действията му не са били достатъчни.
38.
На последно място, литовското правителство твърди, че от обстоятелствата в разглеждания случай се установява, че свързаните оференти съставляват една „стопанска единица“, поради което член 101 ДФЕС е неприложим.
39.
Според чешкото правителство наличието на връзки между оферентите не е достатъчно, за да обоснове тяхното изключване от процедурата. От решаващо значение е това дали тези връзки могат да окажат влияние върху резултата от процедурата, в който случай за възлагащия орган би възникнало задължението да провери конкретното положение на оферентите. При положение че защитата на конкуренцията в сферата на обществените пръчки е гарантирана от вторичното право, позоваването на член 101 ДФЕС не е необходимо.
40.
Комисията твърди, че макар възлагащият орган да е длъжен да провери дали не са налице основания за изключване, сред информацията, която съгласно Директива 2004/18 същият може да поиска от оферентите, не фигурира декларация за свързаност с други оференти. Що се отнася до практиката на Съда, на която запитващата юрисдикция се позовава в трети и четвърти въпрос, Комисията счита, че тази практика не е релевантна за отговора на поставените въпроси.
41.
Относно член 101 ДФЕС Комисията твърди, че разпоредбата е неприложима спрямо споразуменията и съгласуваните практики между дружество майка и негово дъщерно дружество или между дружества от една и съща група, нито спрямо дружество майка, което има решаващо влияние върху дъщерните си дружества. При обстоятелствата по настоящия спор, в зависимост от решението, което запитващата юрисдикция ще постанови, оференти А и Б съставлявали една стопанска единица, което отхвърляло приложението на посочената разпоредба.
V. Анализ
42.
Въпросите на Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд, Литва) могат да бъдат групирани по начина, които изложих в началото на настоящото заключение:
–
от една страна (първи и втори въпрос), трябва да се прецени дали свързаните помежду си оференти, които представят отделни оферти, са длъжни при всички положения да уведомят възлагащия орган за това обстоятелство и ако това е така — какви биха били последиците от неизпълнението на това задължение,
–
от друга страна (трети, четвърти и пети въпрос) следва да се уточни какво трябва да бъде поведението на възлагащия орган — и евентуално на съда, който осъществява контрол върху неговите актове — когато същият знае за съществуването на съществени връзки между определени оференти.
A.
Относно задължението на оферентите да уведомят възлагащия орган за свързаността си с други оференти (първи и втори въпрос)
43.
Запитващата юрисдикция иска да установи, на първо място, дали свързаните оференти, които участват в процедура за възлагане на обществена поръчка, са длъжни да оповестят тази свързаност „дори ако [възлагащият орган] не е отправил отделно искане към тях [и] независимо дали националните правни норми в областта на процедурите по възлагане на обществените поръчки предвиждат такова задължение“ (
12
).
44.
Логично, имплицитната предпоставка във въпроса — и като цяло, в становищата на страните — е, че само по себе си представянето на отделни оферти от свързани участници в такава процедура не може да бъде забранено. Така е приел Съдът в решение Assitur (
13
) и по този въпрос няма спор.
45.
Съгласно тази предпоставка задължението за съобщаване на подобно обстоятелство не е предвидено в Директива 2004/18 (нито в литовския Закон за обществените поръчки), с което всички страни също са съгласни.
46.
Единствено VSA Vilnius защитава становището, че това задължение произтича, непряко или имплицитно, от необходимостта да бъде оборена презумпцията, че свързаността между оферентите — предвид липсата на самостоятелност в техните действия — може да засегне прозрачността на процедурите за възлагане на обществени поръчки и да наруши конкуренцията.
47.
Тезата на VSA Vilnius се сблъсква още в началото със сериозна пречка, тъй като Съдът е постановил по-конкретно, че „принципите на прозрачност и равно третиране, които се прилагат за всички процедури за възлагане на обществени поръчки, изискват материалните и процесуалните условия за участие в процедура за възлагане на обществена поръчка да са предварително ясно определени и оповестени публично, като това важи по-специално за задълженията на оферентите, така че последните да са точно запознати с изискванията на процедурата и да са сигурни, че за всички конкуренти важат едни и същи критерии“ (
14
).
48.
Задължително условие (евентуалното задължение за деклариране на корпоративна свързаност), което не е посочено в документацията за обществената поръчка, не е предвидено в националния закон, нито се съдържа в Директива 2004/18, не би могло да премине теста за прозрачност, на който Съдът се позовава. Следователно отговорът на първия въпрос би следвало да бъде, че при липсата на изрично нормативно правило (в правото на Съюза или в националното право) свързаните оференти не са длъжни да уведомят възлагащия орган за отношенията, които ги свързват.
49.
Може ли да се приеме, както VSA Vilnius (
15
) твърди, че това задължение, макар и да не е изрично, се извежда от практиката на Съда в областта на обществените поръчки?
50.
Не мисля, че това е така, доколкото съгласно посочената практика, предприятията, включени в групи от дружества, може „да разполагат с определена автономия на действие в своята търговска политика и икономическа дейност, по-специално при участието си в процедури за възлагане на обществени поръчки“, и „да бъдат регулирани от особени разпоредби, например от договорен характер, които могат да гарантират както независимостта, така и поверителността при изготвянето на оферти, които могат да бъдат едновременно представени […] в рамките на една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка“ (
16
).
51.
Според мен от изложеното следва, че при липсата на изрична разпоредба, която да ги задължава, и когато считат, че техните оферти са самостоятелни, свързаните предприятия не са длъжни непременно да уведомят възлагащия орган за корпоративната си свързаност.
52.
Освен това, ако чисто хипотетично становището на VSA Vilnius бъде възприето, задължението няма да отговаря на установеното от Съда изискване за „ясно определено условие“ в документацията за обществената поръчка. В тази хипотеза това би било задължение, което повече или по-малко може да бъде изведено от тълкуването на правото на Съюза и поради това — неговото незнание ще бъде извинително за всички икономически оператори (
17
).
53.
Вероятно въпросът би могъл да бъде разгледан от друга гледна точка, отчитайки обстоятелството, че в разглеждания случай представянето на алтернативни оферти или на „варианти“ на офертата от един и същи оферент е изрично (
18
) забранено в документацията за поръчката (
19
).
54.
Може ли от тази забрана да бъде направен изводът, че оференти А и Б са били длъжни да уведомят възлагащия орган за съществуващите връзки помежду им? И още, трябвало ли е да докажат, че независимо от тяхната свързаност двете оферти са били самостоятелни и не би следвало да се считат за алтернативни (
20
)?
55.
Всъщност посоченото условие от документацията за поръчката съответства на член 24, параграф 2 от Директива 2004/18, приложим за процедурите за възлагане на обществени поръчки за услуги, който предвижда, че: „възлагащите органи посочват в обявлението за поръчка дали разрешават или не представянето на варианти; без това посочване представянето на варианти не се разрешава“ (
21
). Следователно може да се приеме, че алтернативните оферти или вариантите на оферти поначало са изключени (
22
), освен ако при някои процедури за възлагане на обществени поръчки възлагащият орган не е допуснал тяхното представяне.
56.
Въпреки това ми е трудно да приема, че от забраната за представяне на варианти, независимо дали е предвидена в документацията за поръчката (както в разглеждания случай) или не, може да се изведе имплицитно задължение за свързаните оференти непременно да уведомят възлагащия орган за дружествените си взаимоотношения.
57.
Тази забрана би могла да задължи свързаните оференти най-много да представят доказателства, че офертата им не е само вариант или алтернативна оферта на представената от друг участник в процедурата. Следователно няма да става въпрос за изпълнение на общо задължение за оповестяване на качеството им на свързани предприятия, тъй като подобно задължение не съществува в правото на Съюза. Поначало Директива 2004/18 не ограничава участието на свързани икономически оператори в една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка освен в случаите, когато „съществува реален риск от възникване на практики, които могат да застрашат прозрачността и да нарушат конкуренцията между оферентите“ (
23
).
58.
Ако се възприеме това становище, предвиденото в документацията за поръчката условие за забрана за представяне на варианти би довело единствено — в посочените евентуални хипотези — до необходимостта оферентите да уведомят възлагащия орган за отношенията, които ги свързват, за да се отстрани този риск.
59.
От тази линия на тълкуване на Директива 2004/18 обаче не биха могли да бъдат изведени практически насоки за решаването на спора поради две причини.
60.
На първо място, в клетвената декларация, която оферент Б е представил по собствена инициатива, същият е посочил, че участва самостоятелно и независимо от други икономически оператори, които биха могли да бъдат свързани с него, и е поискал от Центъра за управление на отпадъците да счита всички останали оференти за конкуренти. Обстоятелството, че в оферент А не е посочен изрично в декларацията, е без значение в случая, доколкото съгласно твърденията на Центъра за управление на отпадъците (
24
) свързаността между двете дружества е била публично (ноторно) известна. Според мен от значение е обстоятелството, че с деклариране на самостоятелния характер на своята оферта може да се приеме, че оферент Б е направил опит да изпълни условието от документацията за поръчката, изключващо представянето на алтернативни оферти.
61.
На второ място, уведомяването на Центъра за управление на отпадъците би имало за цел същият да бъде запознат с корпоративната свързаност между оферентите, за да прегледа с повишено внимание техните оферти и да установи наличието на евентуални съгласувани действия. При положение че — както вече бе посочено — самият Център за управление на отпадъците признава, че в случая е бил запознат с тази свързаност поради ноторната ѝ известност и е преценил без затруднения, че със своите оферти (различни по съдържание) двамата оператори действително са се конкурирали (
25
), неговото уведомяване е било излишно.
62.
Извън тези конкретни обстоятелства, тясно свързани с конкретния случай, считам, че за целите, които в случая ни интересуват, подобно тълкуване на Директива 2004/18 би било доста усложнено, до степен да не отговаря на установеното в практиката на Съда изискване материалните и процесуалните условия за участие в процедура за възлагане на обществена поръчка да бъдат ясно определени (
26
).
63.
Ето защо предлагам като отговор на първия преюдициален въпрос, че членове 45 ДФЕС и 56 ДФЕС и член 2 от Директива 2004/18 трябва да се тълкуват в смисъл, че при отсъствието на изрична правна разпоредба или на изрично условие в правилата на съответната процедура свързаните оференти, които представят отделни оферти, не са задължени да уведомяват възлагащия орган за свързаността помежду си.
64.
Що се отнася до втория въпрос, неговият отговор следва от отговора на първия въпрос. В същата тази хипотеза (отсъствието на изрична правна разпоредба или на изрично условие в правилата на съответната процедура) самият възлагащ орган е този, който, както посочва запитващата юрисдикция, „трябва да поеме риска от участие на свързани икономически оператори с произтичащите от това последици“.
65.
Аз обаче не бих обсъждал поемането на рискове от страна на възлагащия орган, а неговото задължение да гарантира равното третиране на оферентите и прозрачността на процедурата. При изпълнение на това си задължение същият трябва да не допусне участието на свързани оференти да бъде в ущърб на останалите участници в процедурата, нарушавайки конкуренцията между тях. Както самият той твърди, в разглеждания случай това задължение е изпълнено.
Б.
Относно задълженията на възлагащия орган при наличието на свързаност между оференти (трети, четвърти и пети въпрос)
66.
Съгласен съм със становището на Комисията, че на трети, четвърти и пети въпрос може да се предостави съвместен отговор, макар преформулирането, което предлагам, да не съвпада напълно с предложеното от нея (
27
).
67.
Според мен с тези въпроси запитващата юрисдикция иска да установи дали при обстоятелства като тези в главното производство възлагащият орган е длъжен да поиска от свързаните оференти да докажат, че тяхното положение не противоречи на принципа на конкуренцията. Съмнението е дали бездействието на възлагащия орган е достатъчно основание действията му в процедурата да бъдат обявени за незаконосъобразни.
68.
Както вече посочих, няма спор, не само че оференти А и Б са свързани помежду си юридически лица, но и че за Центъра за управление на отпадъците тази свързаност е била ноторно известна (поради което същият не е счел за необходимо да поиска от тях да декларират това обстоятелство).
69.
Освен това по всичко изглежда, че двамата оференти А и Б формират една стопанска единица в резултат на качеството си на дъщерни дружества на едно и също дружество майка при обстоятелства, които дават основание да се предположи, че последното упражнява решаващо влияние върху тях (
28
). Ако това е така, налице е достатъчно основание да се приеме — както повечето от страните твърдят — че член 101 ДФЕС е неприложим в разглеждания случай.
70.
Всъщност известно е, че съгласно практиката на Съда посочената разпоредба не намира приложение в случаите, когато забранените с нея споразумения или практики са между предприятия, които формират една стопанска единица (
29
).
71.
Конкуренцията, чиято закрила се цели в областта на процедурите за възлагане на обществени поръчки, е не толкова (общата) конкуренция на вътрешния пазар между независими икономически оператори, колкото конкуренцията (по-специфична), която трябва да се прилага в процедурите за възлагане на обществени поръчки (
30
). От тази гледна точка това, което действително има значение, е автономността и действителното различие между съответните оферти (което ще предостави на възлагащия орган възможността да избере най-изгодната за обществените интереси), независимо дали участващите в процедурата икономически оператори са свързани или не помежду си. Както чешкото правителство отбелязва (
31
), от това следва, че защитата на конкуренцията в областта на обществените поръчки трябва да се търси преди всичко във вторичното право, в случая в Директива 2004/18 (
32
).
72.
Обстоятелството, че член 101 ДФЕС е неприложим в случая по главното производство, обаче не означава, че цитираната от запитващата юрисдикция съдебна практика в третия и четвъртия ѝ въпрос е неотносима.
73.
Всъщност, въпреки че дело eVigilo (
33
) се отнася до конфликт на интереси между възлагащия орган и експертите, които са оценили представените оферти, Съдът излага по него становище, което може да бъде приложено в настоящия случай. Той постановява, че при наличието на обективни обстоятелства, поставящи под съмнение безпристрастността на даден експерт, „възлагащият орган е този, който трябва разгледа всички обстоятелства, които са от значение и са довели до приемането на решението за възлагането на поръчката, така че да предотврати, да установи конфликтите на интереси и да ги отстрани, включително когато е необходимо, като поиска от страните да предоставят някои сведения и доказателства“ (
34
).
74.
Съдът припомня, че това задължение е последица от „активната роля“, която се отрежда на възлагащия орган при прилагане на принципите за възлагане на обществени поръчки, именно с оглед на задължението му да предоставя равно третиране и да действа по прозрачен начин, наложено с член 2 от Директива 2014/18 (
35
). Това задължение — постановява Съдът —„съответства на самата същност на директивите относно процедурите за възлагане на обществени поръчки (вж. решение от 16 декември 2008 г., Michaniki, C‑213/07, EU:C:2008:731, т. 45)“ (
36
).
75.
Що се отнася до решения Eturas и др. (
37
) и VM Remonts и др. (
38
), както Комисията правилно отбелязва (
39
), същите се отнасят до съгласуване на цени между независими предприятия и до отговорността на оферент за действия на независим доставчик, който му предоставя услуги. Въпреки това някои от изводите в тези решения относно установяването на съгласувано поведение може да бъдат полезни в разглеждания случай.
76.
Така например в първото от тях се посочва, че „принципът на ефективност изисква нарушенията на конкурентното право на Съюза да могат да бъдат доказвани не само с преки доказателства, но и с улики, стига те да са обективни и съвпадащи“ (
40
). Във второто се посочва, че при липса на правила на Съюза в областта на доказването „правилата за преценка на доказателствата и стандарта на доказване […] спадат към процесуалната автономия на държавите членки“ (
41
).
77.
Прилагайки тази практика спрямо спорните обстоятелства в главното производство и ако възлагащият орган констатира, че в процедурата участват свързани оператори, „активната роля“, която се очаква от него като гарант на ефективната конкуренция между оферентите, принципно би го задължила да се съсредоточи върху автономния характер на техните оферти (
42
).
78.
В крайна сметка тази проверка не би била нищо друго освен една от мерките, насочени към това възлагащият орган да „разгледа всички обстоятелства, които са от значение […] така че да предотврати, да установи конфликтите на интереси и да ги отстрани, включително когато е необходимо, като поиска от страните да предоставят някои сведения и доказателства“ (
43
).
79.
В случаи като разглеждания обаче възлагащият орган може да не се обърне към свързаните оференти с искане „да обяснят дали и по какъв начин личното им положение е съвместимо със свободната и лоялна конкуренция между оферентите“, каквато е формулировката на въпроса на запитващата юрисдикция. Искането до страните, „когато е необходимо […] да предоставят някои сведения и доказателства“, очевидно би било приложимо, ако сведенията и доказателствата, с които възлагащият орган разполага, не са достатъчни за формиране на преценката му относно риска офертите да не са самостоятелни и да нарушават конкуренцията.
80.
Важно е не толкова дали възлагащият орган се обръща към свързаните оференти, за да им поиска информация за техните взаимоотношения или тяхното становище относно спазването на принципа на конкуренция между оферентите. От определящо значение е по-скоро дали възлагащият орган е в състояние да установи води ли едновременното участие на тези свързани оференти до риск за конкуренцията. Разбира се, той може да достигне до този извод, като поиска от тях подобни сведения или становища, но също така и посредством данните, с които вече разполага в процедурата, и следователно, без да е необходимо да се обръща към оферентите.
81.
Освен това съгласно практиката на Съда „въпросът дали отношението на контрол в случая е оказало влияние върху съответното съдържание на представените от въпросните предприятия оферти в рамките на една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка изисква изследване и оценка на фактите от страна на възлагащите органи“ (
44
).
82.
Или, както Центърът за управление на отпадъците посочва в писменото си становище, в резултат на извършената от него проверка и преценка на фактите и доколкото същият е бил запознат със свързаността между оференти А и Б, тъй като същата е ноторно известна, той е могъл да отхвърли вероятността за липса на конкуренция между съответните оферти въз основа на няколко обективни обстоятелства:
–
фактът, че един от свързаните оференти е декларирал по собствена инициатива, че неговата оферта е независима, предполага „лоялно поведение, съобразено с разпоредбите“ на националното законодателство,
–
офертите на свързаните оференти се различават както по форма, така и по съдържание,
–
офертата на оферент А е била отхвърлена „по напълно независещ от неговата воля начин, т.е. по инициатива на възлагащия орган“ (
45
).
83.
Въз основа на данните, с които е разполагал, Центърът за управление на отпадъците е преценил, че не съществува риск от нарушаване на конкуренцията между оференти А и Б. Същият добавя, че ако беше забелязал, че тези оференти „действат по начин, от който се установява нежелание да им бъде възложена поръчката“, това обстоятелство „е можело да послужи като улика, която да го накара да провери техните взаимоотношения и да достигне до извода, че тяхното поведение в процедурата за възлагане на обществена поръчка вероятно представлява съгласувана практика“ (
46
).
84.
Достатъчният характер на информацията, с която Центърът за управление на отпадъците е разполагал, за да отхвърли вероятния риск за конкуренцията между оферентите, би могъл да бъде оспорен, но тази преценка при всички положения е в неговите правомощия и подлежи на последващ контрол от страна на националния съд, който, ако е сезиран, следва да преразгледа неговите решения.
85.
Според мен Съдът не следва да се произнася по спора относно по-голямата или по-малката доказателствена сила, която следва да се придаде на уликите, изброени от запитващата юрисдикция в букви а) и б) на четвъртия ѝ въпрос. Става въпрос за преценка на фактическите обстоятелства и доказателства по дело, чието решаване е в компетенциите изключително на запитващата юрисдикция в съответствие с правилата за преценка на доказателствата и приложимите за тях национални разпоредби (
47
).
86.
Така, връщайки се на въпроса дали възлагащият орган е длъжен при всички положения да се обърне по описания начин към свързаните оператори, считам, че на същия следва да се отговори отрицателно, както принципно, така и в конкретния контекст. Всичко зависи от достатъчния характер на доказателствения материал и следователно, от обективното съдържание на решението на възлагащия орган — който е длъжен да допусне до участие в процедурата за възлагане на обществена поръчка свързаните оференти — преценката за което в крайна сметка трябва да бъде извършена от запитващата юрисдикция.
VI. Заключение
87.
На основание изложеното предлагам на Съда да отговори на Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Върховен съд, Литва) по следния начин:
„Членове 45 ДФЕС и 56 ДФЕС и член 2 от Директива 2004/18/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки трябва да се тълкуват в смисъл, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство:
1.
При липсата на изрична нормативна разпоредба или на изрично условие в документацията, съдържаща правилата за възлагане на обществена поръчка за услуги, свързаните оференти, които представят отделни оферти в една и съща процедура, не са длъжни непременно да уведомяват възлагащия орган за свързаността помежду си.
2.
Възлагащият орган е длъжен да поиска от тези оференти данните, които счете за необходими, ако с оглед на наличните доказателства в посочената процедура изпитва съмнения относно риска тяхното едновременно участие да наруши прозрачността и конкуренцията между лицата, които искат съответната поръчка да им бъде възложена“.
(
1
)	Език на оригиналния текст: испански.
(
2
)	Директива на Европейския парламент и на Съвета от 31 март 2004 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки за строителство, услуги и доставки (OВ L 134, 2004 г., стр. 114; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 8, стр. 116).
(
3
)	Директива на Съвета от 21 декември 1989 година относно координирането на законовите, подзаконовите и административните разпоредби, отнасящи се до прилагането на производства по обжалване при възлагането на обществени поръчки за доставки и за строителство (OВ L 395, 1989 г., стр. 33; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 1, стр. 237), в редакцията след изменението ѝ с Директива 2007/66/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2007 година за изменение на директиви 89/665/ЕИО и 92/13/ЕИО на Съвета с оглед повишаване на ефективността на процедурите за преразглеждане при възлагане на обществени поръчки (ОВ L 335, 2007 г., стр. 31).
(
4
)	Закон от 13 август 1996 г. (Žin., 1996 г., № 84‑2000).
(
5
)	Закон от 23 март 1999 г. (Žin., 1999 г., № 30‑856).
(
6
)	В писменото становище на оферент Б (точка 34) е възпроизведена клауза 39 от документацията за поръчката, в която се съдържа посоченото ограничение.
(
7
)	Съгласно акта за преюдициално запитване (точка 10 от френската езикова версия) дружеството майка притежава съответно 100 % и 98,12 % от капитала на оферентите А и Б, съветът на директорите на които се състои от едни и същи физически лица.
(
8
)	В която оферент Б е посочил подизпълнител, който също е дъщерно дружество на Ecosevice, а физическите лица, които участват в неговия съвет на директорите, са едни и същи с тези в съвета на директорите на оференти А и Б.
(
9
)	По-конкретно, тъй като не отговаря на условието услугата да се предоставя със специални транспортни средства, оборудвани с двигатели, които изпълняват поне изискванията за норма Eвро 5.
(
10
)	Въпреки това, след като първоинстанционният съд уважава жалбата, подадена от друг частник в процедурата, оферент А обжалва това съдебно решение.
(
11
)	VSA Vilnius твърди в жалбата си, че като дъщерни дружества на Ecoservice оференти A и Б е трябвало да се разглеждат като свързани предприятия по смисъла на член 3, параграф 14 от Закона за защита на конкуренцията и че подадените от тях оферти трябвало да се считат за алтернативни. Добавя, че при участието си в процедурата за възлагане на обществена поръчка тези дружества не са се конкурирали действително помежду си, а са действали съгласувано. Твърди, че тъй като условията на поръчката забраняват подаването на алтернативни оферти, офертите на оференти A и Б е трябвало да бъдат отхвърлени.
(
12
)	Първи въпрос, втори параграф, in fine.
(
13
)	Решение от 19 май 2009 г. (C‑538/07, EU:C:2009:317, т. 28): „системното изключване от участие в една и съща процедура за възлагане на обществена поръчка на свързани помежду си предприятия може да е в противоречие с ефективното прилагане на общностното право. Подобно разрешение на практика значително би намалило конкуренцията на общностно равнище“.
(
14
)	Решение от 2 юни 2016 г., Pizzo (C‑27/15, EU:C:2016:404, т. 37).
(
15
)	Точка 18 от писменото му становище.
(
16
)	Решение от 19 май 2009 г., Assitur (C‑538/07, EU:C:2009:317, т. 31).
(
17
)	Съдът се позовава на критерия за разумно информиран и полагащ нормална грижа оферент например в решение от 4 декември 2003 г., EVN и Wienstrom (C‑448/01, EU:C:2003:651, т. 57).
(
18
)	Вж. точка 14 от настоящото заключение.
(
19
)	За алтернативните оферти или за вариантите на оферти, вж., освен други, Arrowsmith, S. The Law of Public Utilities Procurement. vol. 1, Sweet & Maxwell, London, 3. ed., 2014, р. 7‑246—7‑251.
(
20
)	Както твърди Sánchez Graells, А. Public Procurement and the EU Competition Rules. Hart, Oxford, 2. ed., 2015, р. 341, основното правило в това отношение би следвало да бъде забраната за представяне на няколко предложения от едно и също предприятие. Следствие на това правило би могло да бъде, че забраната се разпростира спрямо предприятия, които принадлежат към една и съща група.
(
21
)	Съгласно параграф 1 на същата разпоредба варианти могат да се разрешат само когато критерият за възлагане е икономически най-изгодната оферта.
(
22
)	Вж. Arrowsmith, S. The Law of Public Utilities Procurement, op.cit., p. 7‑247.
(
23
)	Решение от 19 май 2009 г., Assitur (C‑538/07, EU:C:2009:317, т. 30).
(
24
)	Втори параграф от писменото му становище.
(
25
)	Четвърти параграф от писменото му становище.
(
26
)	Отново препращам към решение от 2 юни 2016 г., Pizzo (C‑27/15, EU:C:2016:404, т. 37.)
(
27
)	Комисията предлага трите въпроса да бъдат преформулирани в смисъл, че „националната юрисдикция иска да разбере дали член 101 ДФЕС е приложим в разглеждания случай и дали (ако е приложим) член 101 ДФЕС, разпоредбите на Директива 89/665/ЕО и на Директива 2004/18/ЕО, както и съдебната практика, по-конкретно, решения eVigilo, Eturas и VM Remonts, трябва да се тълкуват в смисъл, че възлагащият орган трябва да продължи проверката за наличието на свързаност между двама оференти в случая, разглеждан от тази юрисдикция“ (т. 42 от писменото становище на Комисията).
(
28
)	Вж., освен други, решение от 16 юни 2016 г., Evonik Degussa и AlzChem/Комисия (C‑155/14 P, EU:C:2016:446, т. 28).
(
29
)	В този смисъл вж. решения от 4 май 1989 г., Bodson (30/87, EU:C:1988:225, т. 19) и от 11 април 1989 г., Saeed Flugreisen и Silver Line Reisebüro (66/86, EU:C:1989:140, т. 35).
(
30
)	Разбира се, възможно е да има съгласувани действия между предприятия, които не са свързани помежду си, целящи именно да нарушат конкуренцията в процедурите за възлагане на обществени поръчки, като съгласуват действията си за неучастие или за участие при неправомерно съгласувани между тях условия.
(
31
)	Точка 10 от писменото му становище.
(
32
)	Която директива, както вече посочих, принципно не ограничава участието на свързани оференти.
(
33
)	Решение от 12 март 2015 г. (C‑538/13, EU:C:2015:166).
(
34
)	Решение от 12 март 2015 г., eVigilo (C‑538/13, EU:C:2015:166, т. 44).
(
35
)	Пак там, т. 42.
(
36
)	Пак там, т. 43.
(
37
)	Решение от 21 януари 2016 г. (C‑74/14, EU:C:2016:42).
(
38
)	Решение от 21 юли 2016 г. (C‑542/14, EU:C:2016:578).
(
39
)	Точки 46 и 47 от писменото ѝ становище.
(
40
)	Решение от 21 януари 2016 г., Eturas и др. (C‑74/14, EU:C:2016:42, т. 37).
(
41
)	Решение от 21 юли 2016 г., VM Remonts и др. (C‑542/14, EU:C:2016:578, т. 21).
(
42
)	Разнообразието на офертите трябва да увеличи конкурентния натиск между оферентите, така че всяка от тях да може действително да бъде „оспорвана“ (за да използвам израз, присъщ на конкурентното право) от останалите и договорът да бъде възложен на заслужилия го поради собствените му качества.
(
43
)	Решение от 12 март 2015 г., eVigilo (C‑538/13, EU:C:2015:166, т. 44).
(
44
)	Решение от 19 май 2009 г., Assitur (C‑538/07, EU:C:2009:317, т. 32).
(
45
)	Четвърти параграф четвърти от писменото становище на Центъра за управление на отпадъците.
(
46
)	Шести параграф шести от писменото становище на възлагащия орган. В същия параграф той добавя, че съгласуваните практики са възможни не само между свързани оператори, но и между такива, които формално се конкурират, но са сключили забранени от конкурентното право споразумения.
(
47
)	Позовавам се на решение от 21 юли 2016 г., VM Remonts и др. (C‑542/14, EU:C:2016:578), цитирано в точка 76 от настоящото заключение.