62021TJ0389_RES
Kohtuasi T‑389/21
Landesbank Baden-Württemberg
versus
Ühtne Kriisilahendusnõukogu
Üldkohtu (kaheksas koda laiendatud koosseisus) 20. detsembri 2023. aasta otsus
Majandus- ja rahaliit – Pangandusliit – Finantsinstitutsioonide ühtne kriisilahenduskord – Ühtne kriisilahendusfond – Ühtse Kriisilahendusnõukogu otsus 2021. aasta ex ante osamaksete arvutamise kohta – Põhjendamiskohustus – Tõhus kohtulik kaitse – Võrdne kohtlemine – Proportsionaalsuse põhimõte – Kriisilahendusnõukogu kaalutlusruum – Õigusvastasuse vastuväide – Komisjoni kaalutlusruum – Kohtuotsuse tagajärgede ajaline piiramine
Euroopa Liidu õigus – Põhimõtted – Kaitseõigused – Õigus tõhusale kohtulikule kaitsele – Ulatus – Ühtse Kriisilahendusnõukogu otsus, millega määratakse kindlaks ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavad ex ante osamaksed – Võistlevuse põhimõte – Erandid – Ärisaladuse kaitse üldpõhimõte – Tasakaalustamine – Lubatavus
(Euroopa Liidu põhiõiguste harta, artikkel 47; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 806/2014; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/59; komisjoni määrus 2015/63, artiklid 4–7 ja 9 ning I lisa)
(vt punktid 37–42 ja 45–49)
Euroopa Liidu õigus – Põhimõtted – Õiguskindlus – Liidu õigusnormid – Selguse ja täpsuse nõue – Piirid
(vt punktid 64–67)
Euroopa Liidu õigus – Põhimõtted – Õiguskindlus – Liidu õigusnormid – Selguse ja ootuspärasuse nõue – Delegeeritud määrus 2015/63, millega täiendatakse direktiivi 2014/59 seoses kriisilahendusrahastutesse tehtavate ex-ante-osamaksetega – Kriisilahendusnõukogule kaalutlusruumi andmine meetodi suhtes, mida ta ex ante osamaksete arvutamisel kasutab – Tingimused – Selle pädevuse ulatuse ja teostamise korra piisavalt selgelt määratlemine
(Komisjoni määrus 2015/63, artikli 6 lõiked 5–7 ja artikli 7 lõige 4)
(vt punktid 87–90 ja 92)
Euroopa Liidu institutsioonid – Pädevuse teostamine – Delegeeritud õigusaktide vastuvõtmiseks komisjonile antud pädevus – Ulatus – Keerulised arvamused ja hinnangud – Suur kaalutlusruum – Direktiiv 2014/59, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik – Ex ante osamaksete korrigeerimise kriteeriumide kindlaksmääramine – Kohtulik kontroll – Piirid
(ELTL artikkel 290; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 806/2014, põhjendus 41; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/59)
(vt punktid 105, 107, 112 ja 162)
Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Ühtse Kriisilahendusnõukogu otsus, millega määratakse kindlaks ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavad ex ante osamaksed – Selles otsuses osamaksete arvutamise õigsuse kontrollimist võimaldavate kõigi andmete esitamise vajaduse puudumine – Põhjendamiskohustuse tasakaalustamine finantsinstitutsioonide ärisaladuse kaitse üldpõhimõttega – Määruse 2015/63 nende sätete õiguspärasus, mis käsitlevad kriisilahendusfondi tehtavate ex ante osamaksete arvutamise meetodit – Ärisaladuse kaitse järgimise põhimõte – Kriisilahendusnõukogu kohustus avaldada ja edastada asjasse puutuvatele finantsinstitutsioonidele kokku koondatud ja anonüümistatud teave finantsinstitutsioonide kohta ex ante osamakse arvutamiseks
(ELTL artikli 296 teine lõik; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 806/2014; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/59; komisjoni määrus 2015/63, artiklid 4–7 ja 9 ning I lisa)
(vt punktid 261–272, 292 ja 294)
Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Vastuvõtja poolt akti põhjenduste selgitamine liidu kohtu menetluses – Tingimused – Vastuolude puudumine nende selgituste ja põhjenduste vahel ning nõue, et need oleksid kokkulangevad
(ELTL artikli 296 teine lõik)
(vt punktid 329 ja 330)
Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Ühtse Kriisilahendusnõukogu otsus, millega määratakse kindlaks ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavad ex ante osamaksed – Kriisilahendusnõukogu kohustus teavitada asjasse puutuvaid finantsinstitutsioone meetodist, mida kasutatakse nende osamaksete arvutamiseks ja aasta sihttaseme summa kindlaksmääramiseks
(ELTL artikli 296 teine lõik; Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nr 806/2014; nõukogu määrus 2015/81, artikkel 4; Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/59; komisjoni määrus 2015/63, artiklid 4–7 ja 9 ning I lisa)
(vt punktid 332 ja 333)
Institutsioonide aktid – Põhjendamine – Kohustus – Ulatus – Ühtse Kriisilahendusnõukogu otsus, millega määratakse kindlaks ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavad ex ante osamaksed – Põhjendus, milles tuginetakse ainult muudele õigusaktidele, nagu vaheotsused, täpsustades ja täiendades nimetatud osamaksete kindlaksmääramise teatud elemente – Finantsinstitutsioonidele nende teiste õigusaktide avaldamata ja edastamata jätmine – Õigusvastasus
(ELTL artikli 296 teine lõik)
(vt punktid 442 ja 447)
Kokkuvõte
Landesbank Baden-Württemberg (edaspidi „hageja“) on Saksamaal asuv avalik-õiguslik krediidiasutus. Ta on ühinenud Sparkassen-Finanzgruppe (hoiukassade ühendus, Saksamaa) finantsinstitutsioonide kaitseskeemiga (edaspidi „kaitseskeem“).
Ühtne Kriisilahendusnõukogu (edaspidi „kriisilahendusnõukogu“) võttis 14. aprillil 2021 vastu otsuse, milles ta määras kindlaks (
1
) finantsinstitutsioonide, sealhulgas hageja poolt ühtsesse kriisilahendusfondi (edaspidi „kriisilahendusfond“) 2021. aasta eest tehtavad ex ante osamaksed (edaspidi „vaidlustatud otsus“) (
2
).
Üldkohus, kellele esitati vaidlustatud otsuse peale tühistamishagi, tegi otsuse mitmes esimest korda lahendatavas küsimuses seoses ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavate ex ante osamaksete arvutamisega ja lükkas tagasi delegeeritud määruse 2015/63 (
3
) suhtes esitatud erinevad õigusvastasuse vastuväited.
Kohtuotsus on tervikuna uuenduslik. Üldkohus otsustas vaidlustatud otsuse tühistada kriisilahendusnõukogu põhjendamiskohustuse rikkumise tõttu.
Üldkohtu hinnang
Esimese sammuna lükkas Üldkohus tagasi kõik hageja esitatud õigusvastasuse vastuväited.
Täpsemalt lükkas ta esimesena tagasi vastuväite, mille kohaselt on rikutud õiguskindluse põhimõtet riskisamba „[kriisilahendusnõukogu] määratavad täiendavad riskinäitajad“ suhtes.
Olgu meenutatud, et vastavalt delegeeritud määruse 2015/63 artiklitele 6 ja 7 peab kriisilahendusnõukogu korrigeerima finantsinstitutsioonide aasta baasosamakseid nelja riskisammast arvesse võttes, kusjuures iga sammas koosneb riskinäitajatest, mis võivad omakorda koosneda riski alamnäitajatest.
Nendest artiklitest esimene annab kriisilahendusnõukogule kaalutlusruumi viisi osas, kuidas ta peab nende riskinäitajate kindlaksmääramisel „võtma arvesse“ seda, „millise tõenäosusega võib asjaomane [finantsinstitutsioon] sattuda kriisilahendusmenetlusse, ja sellest tulenevalt, millise tõenäosusega võetaks kasutusse kriisilahendusrahastu“.
Seega, mis puudutab esimest riskinäitajat, mis kuulub riskisambasse „[kriisilahendusnõukogu] määratavad täiendavad riskinäitajad“ ja mis käsitleb finantsinstitutsiooni kauplemistegevust ja bilansiväliseid riskipositsioone, tuletisinstrumente, keerukust ja kriisilahenduskõlblikkust, siis peab kriisilahendusnõukogu selle näitaja kindlaksmääramisel arvesse võtma mitut alamnäitajat, millest mõned võivad asjaomase finantsinstitutsiooni riskiprofiili suurendada ja mõned seda vähendada. Need riski alamnäitajad ei sisalda aga täpsustusi, kuidas tuleb läbi viia võrdlus, mis nende kohaldamisega kaasneb.
Mis puudutab kaitseskeemi riskinäitajat, siis on kriisilahendusnõukogul kaalutlusruum nende tingimuste täidetuse üle otsustamisel, mis on seotud esiteks finantsinstitutsiooni kaitseskeemi käsutuses olevate vahendite piisavusega vajaduse korral selle institutsiooni rahastamiseks ja teiseks nende vahenditega seotud õigusliku või lepingulise kindluse tasemega. Sama kehtib ka eri riskinäitajate kaalumise kohta IV riskisamba raames (
4
), et määrata kindlaks nende erinevate riski alamnäitajate osakaalud, millest koosnevad need riskinäitajad, mida tuleb arvesse võtta (
5
).
Üldkohus analüüsis seega, kas delegeeritud määruse 2015/63 artikli 6 lõikeid 5–7 ja artikli 7 lõiget 4 võib pidada säteteks, mis määratlevad piisavalt selgelt kriisilahendusnõukogule antud kaalutlusõiguse ulatuse ja kasutamise korra, arvestades taotletavat õiguspärast eesmärki, nii et need tagaksid piisava kaitse omavoli vastu ja selle, et õigussubjektid saavad piisava kindlusega kõrvaldada kahtlused nende sätete ulatuse või mõtte osas.
Käesolevas asjas märkis Üldkohus esiteks, et kohaldatavates õigusnormides on ette nähtud tulemus, mida saavutada soovitakse – nimelt peavad kriisilahendusfondi kasutatavad rahalised vahendid saavutama lõpliku sihttaseme algse kaheksa-aastase perioodi lõpuks alates 1. jaanuarist 2016 (edaspidi „esialgne periood“) –, ja selle tulemuse saavutamiseks kasutatav meetod, ning see vähendab kaalutlusõiguse mõju, mis on kriisilahendusnõukogul ex ante osamaksete kindlaksmääramisel. Ühelt poolt sõltub iga finantsinstitutsiooni ex ante osamakse suurus aasta sihttaseme summast, mille kriisilahendusnõukogu määrab kindlaks oma hinnangu põhjal, milline on summa, mis vastab seisuga 31. detsember 2023 vähemalt 1 protsendile ühtses kriisilahendusfondis (edaspidi „kriisilahendusfond“) osalevate liikmesriikide tagatud hoiustest (
6
). Teiselt poolt määratakse iga finantsinstitutsiooni ex ante osamakse kindlaks muu hulgas aasta baasosamakse alusel, mis arvutatakse asjaomaste finantsinstitutsioonide netokohustuste alusel. Kriisilahendusnõukogul ei ole aga nende summade kindlaksmääramisel mingit kaalutlusõigust. Lisaks on asjaomane finantsinstitutsioon teadlik oma netokohustuste summast ja tal võib olla juurdepääs teiste finantsinstitutsioonide netokohustuste kogusummale.
Teiseks, riskinäitajad, mille hageja väidab ebaselged olevat ja mille kindlaksmääramisel on kriisilahendusnõukogul teatav kaalutlusõigus, mõjutavad finantsinstitutsiooni riskiprofiili üksnes teatud määral, mis jääb alla 20%. Lisaks vähendab nende näitajate mõju ex ante osamakse lõppsummale veelgi see, et kriisilahendusnõukogul ei ole aasta baasosamakse summa kindlaksmääramisel mingit kaalutlusõigust ja et selle osamakse korrigeerimine finantsinstitutsiooni riskiprofiiliga on selgelt piiritletud, jäädes eelnevalt kindlaks määratud vahemikku 0,8–1,5 (
7
).
Üldkohus järeldas sellest, et kriisilahendusnõukogule antud kaalutlusõiguse ulatust ja teostamise korda (
8
) ei saa pidada ebapiisavalt piiritletuks või ebaselgelt määratletuks, arvestades asjaomast õiguspärast eesmärki, ning seda ulatust ja korda ei saa seega käsitleda nii, et need ei paku piisavat kaitset omavoli vastu. See on nii seda enam, et hageja on informeeritud ettevõtja, kes võib vajaduse korral õigus- ja majandusnõustaja teenuseid kasutades piisavalt täpselt ette näha oma ex ante osamakse arvutusmeetodi ja suurusjärgu.
Teisena lükkas Üldkohus tagasi vastuvõetamatuse vastuväite, mille kohaselt samasse kaitseskeemi kuuluvate finantsinstitutsioonide eristamine näitaja „kauplemistegevus, bilansivälised riskipositsioonid, tuletisinstrumendid, keerukus ja kriisilahenduskõlblikkus“ alusel on vastuolus sellisesse kaitseskeemi kuuluvate finantsinstitutsioonide ühetaolise ja järjepideva kohtlemisega, nagu see on ette nähtud direktiivis 2014/59 (
9
) ja määruses nr 575/2013 (
10
). Nimelt, pärast seda, kui Üldkohus oli täheldanud, et kui mitu finantsinstitutsiooni kuuluvad samasse kaitseskeemi, võidakse finantsinstitutsioonidele, kellele määratakse riskinäitaja „kauplemistegevus ja bilansivälised riskipositsioonid, tuletisinstrumendid, keerukus ja kriisilahenduskõlblikkus“ suhtes parem suhteline kaal võrreldes teiste selle kaitseskeemi finantsinstitutsioonidega, anda selle kaitseskeemi riskinäitaja suhtes soodsam kaal võrreldes nende teiste liikmetega, märkis ta, et mis puudutab direktiivi 2014/59, siis ei ole ette nähtud, et delegeeritud määruse 2015/63 vastuvõtmisel peab komisjon omistama sama kaalu kõigile samasse kaitseskeemi kuuluvatele finantsinstitutsioonidele. Lisaks on komisjonil aasta baasosa korrigeerimise meetodi osas ulatuslik kaalutlusõigus. Kõigepealt selgitasid aga komisjon ja kriisilahendusnõukogu, ilma et hageja oleks nende argumentidele vastu vaidlemiseks tõendeid esitanud, et kaitseskeemi liikmetel ei ole tingimusteta õigust saada kaitseskeemilt tingimusteta toetust, seejärel, et suure ja keerulise bilansiga finantsinstitutsiooni maksejõuetus võib võtta kõik sellise kaitseskeemi vahendid, ja viimaseks, et riskinäitaja „kauplemistegevus ja bilansivälised riskipositsioonid, tuletisinstrumendid, keerukus ja kriisilahenduskõlblikkus“ võimaldab hinnata, kas finantsinstitutsioonil on suur ja keeruline bilanss. Mis puudutab määrust nr 575/2013, siis on selle artikli 113 lõikes 7 ette nähtud kaitseskeemi tegevusloa andmise tingimused ja see ei reguleeri ex ante osamaksete arvutamist, samuti ei keela selle sõnastuses miski eristada ex ante osamaksete arvutamisel finantsinstitutsioone, kes on sama kaitseskeemi liikmed. Lisaks ei lähe see säte nii kaugele, et see nõuaks, et kaitseskeemil oleksid piisavad vahendid vältimaks kõigi tema liikmete, sealhulgas kõigi suurte finantsinstitutsioonide kriisilahendust.
Kolmandana lükkas Üldkohus tagasi õigusvastasuse vastuväite, mis tugines võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisele. Ta meenutas, et ex ante osamaksete konkreetne eesmärk on tagada kindlustusloogikast lähtudes, et finantssektor annaks kriisilahenduskorrale oma ülesannete täitmiseks piisavalt rahalisi vahendeid, julgustades samas asjaomaseid finantsinstitutsioone käituma vähem riskantsel viisil. Järelikult ei ole kõik kaitseskeemi kuuluvad finantsinstitutsioonid tingimata ja ainuüksi sellesse kuulumise tõttu võrreldavas olukorras. Nimelt, kõigepealt ei ole kaitseskeemi liikmetel tingimusteta õigust saada kaitseskeemilt toetust, mis kataks kõik nende kohustused. Seejärel, suure ja keerulise bilansiga finantsinstitutsiooni maksejõuetus võib võtta kõik kaitseskeemi vahendid erinevalt finantsinstitutsioonidest, kes ei suuda oma kohustusi täita, kuid kelle bilanss on väiksem ja lihtsam. Lõpuks on riskinäitaja „kauplemistegevus ja bilansivälised riskipositsioonid, tuletisinstrumendid, keerukus ja kriisilahenduskõlblikkus“ objektiivne kriteerium, et hinnata, millised finantsinstitutsioonid on sellise riski osas võrreldavas olukorras.
Neljandana lükkas Üldkohus tagasi õigusvastasuse vastuväite seoses mitme õigusnormide hierarhias kõrgemalseisva õigusnormi rikkumisega. Ta märkis selle kohta, et kuna arvesse tuleb võtta kriisilahenduskorra eesmärke, eriti eesmärki julgustada finantsinstitutsioone kasutama vähem riskantseid toimimisviise, ei riku kasutatud rühmitamismeetod (binning) – mis seisneb selles, et grupeeritakse samasse rühma määratud finantsinstitutsioone, kuigi nende väärtused on sama riskinäitaja suhtes üksteisest märkimisväärselt erinevad – proportsionaalsuse põhimõtet, kuna need finantsinstitutsioonid on selle näitajaga mõõdetava riskitaseme osas erinevad. Kuigi neid finantsinstitutsioone koheldakse võrdselt, on see kohtlemine nõuetekohaselt põhjendatud, kuna esiteks on see kooskõlas lubatud õigusliku eesmärgiga kehtestada üldnormid, mida pädevad asutused saavad hõlpsasti kohaldada ja lihtsalt kontrollida, ning kuna teiseks, arvestades komisjoni ulatuslikku kaalutlusruumi, võimaldab käsitletav rühmitamismeetod saavutada taotletava eesmärgi, see ei lähe kaugemale sellest, mis on taotletava eesmärgi saavutamiseks vajalik, ning seda ei saa pidada ebaproportsionaalset ebamugavust põhjustavaks.
Viiendana lükkas Üldkohus tagasi õigusvastasuse vastuväite „põhimõtte, et osamaksed tuleb määrata vastavalt riskile“, rikkumise kohta põhjusel, et delegeeritud määruse 2015/63 artikli 20 lõikes 1 olevat tehtud ilmne hindamisviga, sest see säte takistab kriisilahendusnõukogul korrigeerida aasta baasosamakseid vastavalt finantsinstitutsioonide tegelikule riskiprofiilile. Selles artiklis „Üleminekusätted“ on ette nähtud, et riskinäitajat ei kohaldata seni, kuni selle delegeeritud määruse II lisas nimetatud konkreetse riskinäitajaga seoses nõutud teave ei kuulu selle delegeeritud määruse artiklis 14 osutatud järelevalvealase aruandluse nõuete hulka. Delegeeritud määrus 2015/63 võeti vastu direktiivi 2014/59 artikli 103 lõike 7 alusel, mis kohustab komisjoni võtma arvesse kõiki selle sätte punktides a–h loetletud tegureid, et täpsustada määratlust „osamaksete proportsionaalne korrigeerimine finantsinstitutsiooni riskiprofiiliga“.
Arvestades siiski, et komisjonil on selle sätte rakendamisel ulatuslik kaalutlusruum, võib see tähendada vajadust näha ette üleminekuperioodid. Delegeeritud määruse 2015/63 artikli 20 lõige 1 kehtestabki sellise perioodi, sest see annab kriisilahendusnõukogule õiguse mitte kohaldada üleminekumeetmena mõnda neist teguritest, mis moodustavad selles delegeeritud määruses ette nähtud riskinäitajad.
Lisaks, viidatud sättes ette nähtud üleminekuperioodi põhjendus on tihedalt seotud usaldatavusnõuete ja vastava teabe edastamist käsitlevate nõuete kehtestamise protsessi järkjärgulisusega. Selles kontekstis on delegeeritud määruse 2015/63 artikli 20 lõike 1 eesmärk vältida, et finantsinstitutsioonide suhtes kehtestataks ex ante osamaksete arvutamisel ebaproportsionaalne või diskrimineeriv maksekoormus just nimelt usaldatavusnõuete ja nendega seotud aruandlusnõuete järkjärgulise rakendamise tõttu.
Lõpuks, kuigi see erand võib viia olukorrani, kus teatavad riskinäitajad jäävad kogu esialgse perioodi jooksul kohaldamata, siis esiteks tuleneb selline tagajärg usaldatavusnõuete rakendamise järkjärgulisusest ja teiseks kohaldatakse neid riskinäitajaid ka pärast algset perioodi.
Seejärel analüüsis Üldkohus väiteid, mis puudutavad vaidlustatud otsuse õiguspärasust, ja nõustus väitega, et otsuses on aasta sihttaseme kindlaksmääramisel tehtud põhjendamisvigu.
Seoses viimati nimetatud väitega, mis on avalikul huvil põhinev väide, tuletas Üldkohus kõigepealt meelde, et vastavalt kehivatele õigusnormidele peavad esialgse perioodi lõpuks kriisilahendusfondi kasutatavad rahalised vahendid saavutama lõpliku sihttaseme, mis on vähemalt 1% kõigi kriisilahenduskorras osalevates liikmesriikides tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide tagatud hoiuste summast. Seejärel märkis ta, et ex ante osamaksed jaotatakse esialgsel perioodil ajaliselt võimalikult ühtlaselt, kuni saavutatakse lõplik sihttase. Kõigi kriisilahenduskorras osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide tasutavad osamaksed ei ületa ka 12,5% lõplikust sihttasemest. Lisaks, mis puudutab ex ante osamaksete arvutamise meetodit, siis määrab kriisilahendusnõukogu nende osamaksete summa kindlaks aasta sihttaseme alusel, võttes arvesse lõplikku sihttaset, ning eelmise aasta tagatud hoiuste keskmise summa alusel, mis arvutatakse kord kvartalis kõigi kriisilahenduskorras osalevate liikmesriikide territooriumil tegevusloa saanud finantsinstitutsioonide jaoks. Lõpuks, kriisilahendusnõukogu arvutab iga finantsinstitutsiooni ex ante osamakse aasta sihttaseme alusel, mis määratakse kindlaks lõpliku sihttaseme suhtes ja kooskõlas delegeeritud määruses 2015/63 sätestatud metoodikaga.
Käesolevas asjas, nagu nähtub vaidlustatud otsusest, määras kriisilahendusnõukogu 2021. aasta osamakseperioodi aasta sihttasemeks 11287677212,56 eurot. Selles otsuses selgitas kriisilahendusnõukogu sisuliselt, et aasta sihttase tuleb kindlaks määrata analüüsi alusel, milles käsitletakse tagatud hoiuste muutust eelmiste aastate jooksul ja kõiki asjakohaseid majandusolukorra muutusi, ning analüüsi alusel, milles käsitletakse tegevustsükli faasiga seotud näitajaid ja protsükliliste osamaksete mõju finantsinstitutsioonide finantsseisundile. Kriisilahendusnõukogu pidas kohaseks määrata kindlaks koefitsient, mis põhines sellel analüüsil ja kriisilahendusfondi käsutuses olevatel rahalistel vahenditel, ning kohaldas seda koefitsienti ühele kaheksandikule 2020. aastal tagatud hoiuste keskmisest summast, et arvutada aasta sihttase. Seejärel esitas ta koefitsiendi kindlaksmääramiseks kasutatud arvutuskäigu. Seda põhjenduskäiku järgides määras kriisilahendusnõukogu koefitsiendiks 1,35%. Seejärel arvutas ta aasta sihttaseme summa, korrutades 2020. aastal tagatud hoiuste keskmise summa selle koefitsiendiga ja jagades selle arvutuse tulemuse kaheksaga.
Kui kriisilahendusnõukogu on kohustatud vaidlustatud otsusega andma finantsinstitutsioonidele selgitusi aasta sihttaseme kindlaksmääramise meetodi kohta, peavad need selgitused olema kooskõlas selgitustega, mille kriisilahendusnõukogu esitab kohtumenetluses ja mis puudutavad tegelikult kohaldatud meetodit. Kuid käesolevas asjas see nii ei olnud.
Nimelt selgitas kriisilahendusnõukogu kohtuistungil, et ta määras 2021. aasta osamakseperioodi suhtes aasta sihttaseme kindlaks neljast etapist koosneva meetodi alusel, millest kaks viimast seisnesid selles, et lõplikust sihttasemest lahutati kriisilahendusfondi kasutada olevad rahalised vahendid, et arvutada välja summa, mis tuli maksta kuni esialgse perioodi lõpuni, ning jagades viimati nimetatud summa kolmega.
Üldkohus tuvastas aga, et need kaks viimast arvutusetappi ei nähtu mitte mingil kujul sellest matemaatilisest valemist, mida vaidlustatud otsuses esitatakse kui aasta sihttaseme summa arvutamise alust.
Hageja oli küll teadlik teabelehest, milles oli märgitud lõpliku sihttaseme hinnanguline summa ning mille kriisilahendusnõukogu oli avaldanud pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist, kuid enne käesolevas asjas arutatava hagi esitamist. Ent isegi kui eeldada, et ta teadis ka kriisilahendusfondis kasutada olevate rahaliste vahendite summat, ei võimaldanud need asjaolud üksi tal mõista, et kriisilahendusnõukogu viis tegelikult kaks viimast etappi läbi, kusjuures veel täpsustas Üldkohus, et vaidlustatud otsuses kasutatud matemaatilises valemis neid isegi ei mainita.
Sarnased vastuolud mõjutasid ka viisi, kuidas määrati kindlaks koefitsient 1,35%, mis mängib aga selles matemaatilises valemis kõige tähtsamat rolli. Nimelt, nagu kriisilahendusnõukogu kohtuistungil möönis, määrati see koefitsient kindlaks nii, et saaks põhjendada aasta sihttaseme summa arvutamise tulemust, see tähendab pärast seda, kui kriisilahendusnõukogu oli selle summa tegelikult kasutatud meetodi nelja etapi alusel välja arvutanud. Vaidlustatud otsusest sellist arvutuskäiku aga üldse ei nähtu.
Lisaks ei ole vahemik, millesse teabelehe kohaselt lõpliku sihttaseme summa jäi, kooskõlas vaidlustatud otsuses esitatud tagatud hoiuste kasvumäära vahemikuga 4–7%. Eeltoodut arvestades ei olnud hagejal võimalik kindlaks määrata, kuidas kriisilahendusnõukogu kasutas nende hoiuste muutuse määra vahemikku, et arvutada hinnanguline lõplik sihttase.
Üldkohus järeldas, et aastase sihttaseme kindlaksmääramise osas ei olnud kriisilahendusnõukogu tegelikult kasutatud meetod, nagu seda kohtuistungil selgitati, sama mis vaidlustatud otsuses kirjeldatud meetod, mistõttu tegelikke põhjendusi, millest lähtuvalt see sihttase kindlaks määrati, ei saanud vaidlustatud otsusest välja lugeda ei finantsinstitutsioonid ega ka Üldkohus. Vaidlustatud otsuses on seega aasta sihttaseme kindlaksmääramisel tehtud põhjendamisvigu.
Olles lükanud tagasi teised sisulised väited, mida analüüsiti korrakohase õigusemõistmise huvides, järeldas Üldkohus, et need põhjenduse puudused, mis esinevad vaidlustatud otsuses, on juba ise oma laadilt sellised, et nende alusel tuleb see otsus hagejat puudutavas osas tühistada.
Kuid käesoleva asja konteksti arvestades otsustas ta jätta vaidlustatud otsuse tagajärjed hagejat puudutavas osas kehtima seni, kuni mõistliku aja jooksul, mis ei tohi ületada kuut kuud alates selle kohtuotsuse kuulutamisest, jõustub kriisilahendusnõukogu uus otsus, millega määratakse kindlaks hageja poolt 2021. aasta osamakseperioodi eest kriisilahendusfondi tehtav ex ante osamakse.
(
1
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. juuli 2014. aasta määruse (EL) nr 806/2014, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute kriisilahenduseks ühtse kriisilahenduskorra ja ühtse kriisilahendusfondi raames ning millega muudetakse määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 225, lk 1; parandused ELT 2014, L 372, lk 9; ELT 2021, L 178, lk 12; ELT 2021, L 178, lk 13), artikli 70 lõike 2 alusel.
(
2
)	Ühtse Kriisilahendusnõukogu 14. aprilli 2021. aasta otsus SRB/ES/2021/22 ühtsesse kriisilahendusfondi tehtavate 2021. aasta ex ante osamaksete arvutamise kohta.
(
3
)	Komisjoni 21. oktoobri 2014. aasta delegeeritud määrus (EL) 2015/63, millega täiendatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2014/59/EL seoses kriisilahendusrahastutesse tehtavate ex-ante-osamaksetega (ELT 2015, L 11, lk 44; parandus ELT 2017, L 156, lk 38).
(
4
)	Määruse 2015/63 artikli 7 lõige 4.
(
5
)	Määruse 2015/63 artikli 6 lõiked 5–7.
(
6
)	Määruse nr 806/2014 artikli 69 lõiked 1 ja 2.
(
7
)	Vastavalt delegeeritud määruse 2015/63 artikli 9 lõikele 3.
(
8
)	Vastavalt määruse 2015/63 artikli 6 lõigetele 5–7 ja artikli 7 lõikele 4.
(
9
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/59/EL, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse õigusraamistik ning muudetakse nõukogu direktiivi 82/891/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ, 2011/35/EL, 2012/30/EL ja 2013/36/EL ning määruseid (EL) nr 1093/2010 ja (EL) nr 648/2012 (ELT 2014, L 173, lk 190), artikli 103 lõike 7 punkt h.
(
10
)	Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määruse (EL) nr 575/2013 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta (ELT 2013, L 176, lk 1) artikli 113 lõige 7.