62002CC0301_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Käesolevas kohtuajas esitatakse sisuliselt kaks Euroopa Keskpanga (edaspidi „EKP”) raames pädevuse delegeerimist käsitlevat küsimust. Esimese küsimusega soovitakse teada saada, kas nõukogu(2) võis õiguspäraselt delegeerida juhatusele(3) pädevuse võtta vastu rakendussätteid teenistustingimuste valdkonnas. Teise küsimusega soovitakse teada, kas juhatus võis volitada EKP asepresidenti teatud haldusaktide ja eelkõige äsja tööle võetud töötajate katseaja pikendamise otsuste võtmiseks.
2. Need küsimused tõusetuvad EKP endise töötaja C. S. Tralli poolt Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 27. juuni 2002. aasta otsuse peale kohtuasjas Tralli v. EKP(4) esitatud apellatsioonkaebuse raames.
I. Õiguslik raamistik
3. EÜ asutamislepingule lisatud protokolli Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta (edaspidi „EKPS põhikiri”) artikli 12.3 kohaselt võtab „nõukogu […] vastu kodukorra, mis määrab EKP sisestruktuuri ning tema otsuseid tegevad organid”.
4. Sama teksti artikkel 36.1 lisab, et „[j]uhatuse ettepaneku põhjal kehtestab […] nõukogu EKP personali teenistustingimused”.
5. EKPS põhikirja artikli 36.1 alusel võttis nõukogu vastu „Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank” (Euroopa Keskpanga personali teenistustingimused)(5) . Vaidlusalustele asjaoludele kohaldatavas versioonis näevad viimased ette, et:
„9. a)	EKP ja selle töötajate vahelisi töösuhteid reguleeritakse käesolevate teenistustingimustega kooskõlas sõlmitud töölepingutega. Teenistustingimuste üksikasju täpsustavad juhatuse poolt vastu võetavad ametieeskirjad.
[...],
10. a)	EKP ja töötajate vahelised töölepingud sõlmitakse töötajate poolt allkirjastatavate töölevõtukirjade vormis [...],
b)	Töölevõtmine võib vastavalt ametieeskirjadele olla seotud katseajaga. Katseaeg ei tohi mingil juhul olla pikem, kui kaksteist kuud.
11. a)	EKP võib juhatuse põhjendatud otsuse alusel oma töötajatega sõlmitud lepingud lõpetada […] järgmistel põhjustel:
i)	Jätkuva ebapädevuse korral [...];
[...],
41. Personali liikmed võivad […] esitada juhtkonnale kohtueelse kontrolli läbiviimiseks vastuväiteid ja kaebusi […]. Kui personali liige ei jää rahule kohtueelse halduskontrolliga, võib ta kasutada ametieeskirjadega kehtestatud kaebemenetlust.
Eespool nimetatud menetlustes ei saa vaidlustada:
[...]
iii) otsuseid, millega ei kinnitata katseajal oleva personali liikme ametisse nimetamist.”
[Siin ja edaspidi on osundatud teenistustingimusi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
6. EKPS põhikirja artikli 12.3 alusel võttis nõukogu vastu EKP kodukorra(6) . Selle teksti artikkel 21.3 näeb ette, et:
„Teenistustingimusi rakendatakse ametieeskirjadega, mille võtab vastu ja mida muudab juhatus.”
[Siin ja edaspidi on osundatud ametieeskirju tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
7. Selle sätte ja teenistustingimuste artikli 9 punkti a alusel võttis EKP juhatus vastu „European Central Bank Staff Rules” (edaspidi „ametieeskirjad”). Need näevad ette, et:
„2.1 Katseaeg
Teenistustingimuste artikli 10 punkti b kohaldatakse järgmiselt:
2.1.1	Töölevõtmine on seotud kolmekuulise katseajaga […]. Erandjuhtudel võib juhatus kehtestada kolmest kuust pikema katseaja vastavalt järgneva punkti 2.1.2 alapunktile a.
[...]
2.1.2	Kui huvitatud isik ei saa haiguse, õnnetuse, rasedus- ja sünnituspuhkuse või erandjuhtudel eripuhkuse tagajärjel oma ülesandeid katseajal enam kui ühe kuu jooksul täita, võib juhatus pikendada katseaega vastava ajavahemiku võrra.
Juhatus võib peale selle erandjuhtudel:
a) pikendada katseaega kokku kuni kaheteistkümne kuuni; või
b) pikendada katseaega kokku kuni kaheteistkümne kuuni koos huvitatud isikule muude ametiülesannete andmisega.
2.1.3	Katseajal võib juhatus huvitatud isiku ametialastele nõuetele mittevastavuse või ebapädevuse korral lepingu lõpetada ühekuulise etteteatamisega.”
[Siin ja edaspidi on osundatud ametieeskirju tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
II. Vaidluse aluseks olevad asjaolud
8. EKP võttis 20. juunil 2000 C. S. Tralli tööle turvatöötajana. C. S. Tralli töölevõtukirjas oli täpsustatud, et tema töölepingule kohaldatakse kolmekuulist katseaega.
9. Apellatsioonkaebuse esitaja otsene ülemus teatas 21. augustil 2000. aastal apellatsioonkaebuse esitajale, et tema tööülesannete täitmine ei vastanud selle ametikoha nõuetele. Apellatsioonkaebuse esitaja tööülesannete puudulik täitmine oli ka 1. septembril 2000 toimunud kohtumise teemaks.
10. Apellatsioonkaebuse esitaja sai 8. septembril 2000 koopia asutusesisesest teatest, milles EKP turvakoordinaator palus apellatsioonkaebuse esitaja otsesel ülemusel viimase katseaega pikendada. Selles teates oli märgitud, et lisakatseaeg oli vajalik apellatsioonkaebuse esitaja tööülesannete puuduliku täitmise tõttu ja selleks, et võimaldada tal osaleda täiendkoolitusel.
11. EKP teatas apellatsioonkaebuse esitajale 18. septembri 2000. aasta kirjaga tema katseaja pikendamisest 31. detsembrini 2000.(7) Apellatsioonkaebuse esitajale teatati, et tema ametisse nimetamise kinnitamise otsus sõltub tema tööülesannete täitmisest pikendatud katseajal.
12. Apellatsioonkaebuse esitajat teavitati 29. novembri 2000. aasta kirjaga juhatuse otsusest lõpetada tema leping alates 31. detsembrist 2000.(8) Seda otsust põhjendati asjaoluga, et apellatsioonkaebuse esitaja tööülesannete täitmine ei paranenud isegi pikendatud katseajal.
III. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja edasikaevatud kohtuotsus
13. C. S. Tralli esitas hagiavalduse, mis jõudis Esimese Astme Kohtu kantseleisse 12. detsembril 2000, ning milles nõuti eelkõige vallandamise otsuse tühistamist (kohtuasi T‑373/00).
14. Lisaks esitas C. S. Tralli veel kolm hagiavaldust, milles palus eelkõige:
– tühistada EKP presidendi otsus, millega jäeti rahuldamata tema kaebus katseaja pikendamise otsuse peale (kohtuasi T‑27/01);
– tuvastada, et EKP presidendi poolt vallandamise otsuse kontrollimise taotluse suhtes seisukoha võtmata jätmine oli õigusvastane (kohtuasi T‑56/01) ning
– tühistada EKP presidendi otsus, millega jäeti rahuldamata tema kaebus vallandamise otsuse peale (kohtuasi T‑69/01).
15. Esimese Astme Kohus uuris neid hagiavaldusi koos. Ta jättis hagi kohtuasjas T‑373/00 rahuldamata ning leidis, et kohtuasjades T‑27/01, T‑56/01 ja T‑69/01 oli vajadus otsuse tegemiseks ära langenud.
IV. Apellatsioonkaebus
16. C. S. Tralli apellatsioonkaebus jõudis Euroopa Kohtu kantseleisse 26. augustil 2002.
17. Apellatsioonkaebusega palutakse tühistada edasikaevatud kohtuotsus ja EKP katseaja pikendamise ja vallandamise otsused. Lisaks sellele palub C. S. Tralli Euroopa Kohtul mõista EKP-lt tema kasuks alates 31. detsembrist 2000 välja põhipalk 32 304 eurot aastas, millele lisanduvad hüvitised ja muud teenistustingimustes ette nähtud tasud. Lõpetuseks palub C. S. Tralli mõista kohtukulud välja EKP-lt.
18. EKP palub omalt poolt jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellatsioonkaebuse esitajalt.
19. Oma nõuete toetuseks esitab C. S. Tralli kolm väidet, mida me järgemööda uurime:
– pädevuse delegeerimist reguleerivate sätete rikkumine,
– ametieeskirjade artiklite 2.1.2 ja 2.1.3 rikkumine ja
– kohtukulusid reguleerivate sätete rikkumine.
A. Esimene väide pädevuse delegeerimist reguleerivate sätete rikkumise kohta
20. Oma esimese väitega leiab apellatsioonkaebuse esitaja sisuliselt, et Esimese Astme Kohus on rikkunud pädevuse delegeerimisele kohaldatavaid sätteid.
21. Esimeses kohtuastmes esitas apellatsioonkaebuse esitaja õigusvastasuse väite ametieeskirjade vastu. Esimese Astme Kohus tegi selle väite osas järgmise otsuse:
„43 Hageja väitel puudub ametieeskirjadel õiguslik alus. Need olid tegelikult seotud EKP personali teenistustingimustega ja oleks tulnud seega EKPS põhikirja artikli 36.1 alusel vastu võtta nõukogu poolt juhatuse ettepanekul ja mitte juhatuse poolt, kellel puudus selleks pädevus.
44 Seoses sellega piisab kui välja tuua, et vaidluses, mis on aluseks otsusele X v.  EKP [Esimese Astme Kohtu 18. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑333/99, EKL 2001, lk II‑3021; EKL AT 2001, lk I‑A‑199 ja II‑921)], esitati Esimese Astme Kohtule õigusvastasuse väide, mille ese oli sama, mis hageja poolt käesolevas asjas esitatud väitel. Esimese Astme Kohus leidis sisuliselt selle otsuse punktides 96–109, et ametieeskirjad ei ole õigusvastased, nagu seda väidab hageja, eelkõige seetõttu, et nõukogu delegeeris EKP kodukorra artiklis 21.3 juhatusele pädevuse määratleda teenistustingimuste rakendamise tingimused, s.o ametieeskirjad.”
22. C. S. Tralli leiab, et lükates selle õigusvastasuse väite tagasi, rikkus Esimese Astme Kohus õigusnorme. Oma teesi toetuseks esitab apellatsioonkaebuse esitaja kolm argumenti.
23. Esiteks väidab C. S. Tralli, et EKPS põhikirja artiklist 36.1 tuleneb, et EKP juhatusel puudub pädevus personali teenistustingimuste kehtestamiseks. See pädevus kuulub nõukogule, juhatus võib selles osas teha vaid ettepanekuid. Lisaks sellele ei ole nõukogu volitatud delegeerima oma pädevust juhatusele, kuna see on vastuolus EKPS põhikirja artikliga 12.3 ja „kodukorra” mõiste endaga.
24. Teiseks leiab C. S. Tralli, et Esimese Astme Kohus tegi vea, leides, et nõukogu oli juhatusele õiguspäraselt delegeerinud oma pädevuse kehtestada personali teenistustingimused. Tegelikult tuleneb kohtupraktikast, et ühenduse õiguses peab pädevuse delegeerimine toimuma sõnaselgelt. Kuid käesolevas asjas piirdus Esimese Astme Kohus „kaudse delegeerimise olemasolu [eeldamisega] kodukorra artikli 21.3 raames”(9) .
25. Lõpetuseks rõhutab C. S. Tralli, et ametieeskirjade artiklite 2.1.2 ja 2.1.3 vastuvõtmisega rikkus juhatus kodukorra artiklit 21.3, kuna ta ei piirdunud teenistustingimuste rakendusmeetmete võtmisega, vaid kehtestas tõelised iseseisvad reeglid. Need sätted lubavad katseaja ühepoolset pikendamist, samas kui teenistustingimuste artikli 10 punktis b nähakse selleks ajavahemikuks ette vaid lepinguline kord. Lisaks sellele kehtestatakse nende sätetega teenistustingimuste artikli 11 punkti a alapunktis i ettenähtust erinev nimetatud perioodil vallandamise alus, mis on seotud töötaja sobimatu käitumise või tööülesannete mittenõuetekohase täitmisega.
26. Minu arvates tuleb analüüsi alustada 13. juuni 1958. aasta otsusest kohtuasjas Meroni v. Ülemamet.(10)
27. Selles kohtuasjas heitis hageja ESTÜ Ülemametile ette seda, et viimane oli delegeerinud osa oma pädevustest „Brüsseli organitele”, st eraõiguslikele juriidilistele isikutele, mis olid loodud väljaspool ESTÜ lepingu sätteid. Hageja rõhutas, et selle lepingu artikkel 8, mis pani Ülemametile ülesande tagada lepingus kehtestatud eesmärkide saavutamine, ei näinud ette delegeerimise võimalust.
28. Euroopa Kohus lükkas selle argumendi tagasi järgneva arutelu alusel:(11)
„[…] ei saa välistada võimalust, et [ESTÜ lepingu] artikli 53 lõikes a ette nähtud „mitme ettevõtja ühiste finantsmehhanismide” rakendamine usaldatakse eraõiguslikele juriidilistele isikutele, kellel on iseseisev õigusvõime ja pädevus;
arvestades, et Ülemameti enda poolt sama artikli lõike b alusel kehtestatud finantsmehhanismid peavad teenima samu eesmärke, mis lõike a alusel lubatud finantsmehhanismid;
et seetõttu võivad need mehhanismid olla vormilt samad ja eelkõige kasutada iseseisva õigusvõimega juriidiliste isikute abi;
arvestades, et seetõttu tuleneb Ülemameti õigusest lubada või kehtestada [ESTÜ l]epingu artiklis 53 viidatud finantsmehhanisme viimasele õigus usaldada osa pädevustest sellistele isikutele tema enda poolt määratletud tingimustel ja tema järelevalve all”.
29. Nagu üks autoritest(12) rõhutas, leidis Euroopa Kohus seega, et andes ülemametile õigustloova pädevuse, kujutasid ESTÜ lepingu sätted endast piisavat õiguslikku alust selleks, et võimaldada viimasel delegeerida osa pädevustest iseseisva õigusvõimega eraõiguslikele juriidilistele isikutele. Seega võib järeldada, et ühenduse õiguses on pädevuse delegeerimine õiguspärane siis, kui nagu käesolevas kohtuasjas ükski õigusnorm seda otseselt ei keela.(13)
30. Seetõttu ma arvan, et nõukogu oli põhimõtteliselt volitatud delegeerima osa oma pädevusest EKP juhatusele. Seega tuleb apellatsioonkaebuse esitaja esimene argument delegeerimise õiguse puudumise kohta tagasi lükata.
31. Mis puudutab pädevuse delegeerimisele kohaldatavat korda, siis märgiti eespool viidatud kohtuotsuses Meroni v. Ülemamet, et selleks, et delegeerimine oleks õiguspärane, peab see vastama mitmele tingimusele. Need tingimused, mis kujutavad endast pädevuse delegeerimise üldist korda ühenduse õiguses,(14) on järgmised:
– volitav asutus ei saa volitatavale organile üle anda tema enda pädevusest erinevat pädevust(15) ;
– volitatavale organile antud pädevuse teostamine peab olema allutatud samadele tingimustele, kui need, millele see oleks allutatud, kui volitav asutus teostaks seda vahetult ise, eelkõige selles osas, mis puutub põhjendamisnõuetesse ja avaldamisse;(16)
– pädevuse delegeerimist ei eeldata: isegi kui volitav asutus on volitatud oma pädevust delegeerima, peab ta vastu võtma sõnaselge otsuse selle üleandmise kohta;(17)
– delegeerimine tohib puudutada ainult selgelt määratletud täidesaatvat pädevust;(18) Euroopa Kohus on leidnud, et kaalutlusõiguse, mis eeldab laia kaalutlusruumi, delegeerimine asendab volitava asutuse valikud volitatava organi valikutega ja kujutab endast seega tõelist vastutuse üleandmist.(19) Mõningates valdkondades nagu ühine põllumajanduspoliitika, tuleb Euroopa Kohtu arvates mõistet „täidesaatev pädevus” tõlgendada laialt, arvestades asutamislepingu mõtte ja praktika nõuetega.(20)
32. Käesolevas kohtuasjas leiab C. S. Tralli, et nimetatud tingimuste kaks viimast tingimust ei ole täidetud. Ta viitab oma teises ja kolmandas argumendis sellele, et vaidlusalune delegeerimine ei olnud sõnaselge ning et ametieeskirjade artiklid 2.1.2 ja 2.1.3 lähevad kaugemale teenistustingimuste lihtsast „rakendamisest”.
33. Mis puudutab teist argumenti, siis piisab lihtsalt kodukorra lugemisest, et tuvastada, et see on ilmselgelt põhjendamata. Kodukorra artiklis 21.3 viitab nõukogu, kes on pädev võtma vastu personali teenistustingimused, sõnaselgelt, et „[t]eenistustingimusi rakendatakse ametieeskirjadega, mille võtab vastu ja mida muudab juhatus”.
34. Nõukogu on seega sõnaselgelt delegeerinud juhatusele pädevuse võtta vastu teenistustingimuste rakendussätted. Vastupidi sellele, mida väidab apellatsioonkaebuse esitaja, ei piirdunud Esimese Astme Kohus edasikaevatud otsuses seega „kaudse delegeerimise olemasolu [eeldamisega] kodukorra artikli 21.3 raames”(21) .
35. Mis puudutab kolmandat argumenti, siis minu arvates ei mõjuta ametieeskirjade artiklid 2.1.2 ja 2.1.3 asjakohaste teenistustingimuste sätete ulatust.
36. Eespool ilmnes, et teenistustingimuste artikli 10 punkti b kohaselt võib „[t]öölevõtmine […] olla seotud katseajaga”, mis „ei tohi mingil juhul olla pikem, kui kaksteist kuud”. Ametieeskirjade artiklis 2.1.2 nägi juhatus ette, et ta „võib […] erandjuhtudel pikendada katseaega kokku kuni kaheteistkümne kuuni”. Seega piirdub ametieeskirjade artikkel 2.1.2 katseaja rakendussätete määratlemisega järgides, seejuures nõukogu kehtestatud katseaja maksimaalset kestust.
37. Selles osas ei too asjaolu, et juhatus võib katseaega ühepoolselt pikendada, kaasa ametieeskirjade artikli 2.1.2 õigusvastasust. 14. oktoobri 2004. aasta otsuses kohtuasjas Pflugradt v. EKP(22) leidis Euroopa Kohus sõnaselgelt, et EKP ja selle töötajate vahelise töösuhte lepingulisus ei takista EKP organitel võtta EKP-le avalikes huvides usaldatud ülesannetest tulenevalt vastu ühepoolseid meetmeid. Kuna võimalus võtta selliseid meetmeid oli sätestatud teenistustingimustes, ei saa teha järeldust – nagu seda tegi apellatsioonkaebuse esitaja –, et nähes erandjuhtudel ette katseaja ühepoolse pikendamise, kahjustas ametieeskirjade artikkel 2.1.2 nimetatud teenistustingimuste olemust või ulatust.(23)
38. Mis aga puudutab ametieeskirjade artiklit 2.1.3, siis nähtus, et see lubab juhatusel huvitatud isiku „ametialastele nõuetele mittevastavuse või ebapädevuse” korral lepingu lõpetada. Teenistustingimuste artikli 11 punkti a alapunktis i, mis näeb ette, et „EKP võib […] oma töötajatega sõlmitud lepingud lõpetada […j]ätkuva ebapädevuse korral”, ei ole „ametialastele nõuetele mittevastavust” kui sellist nimetatud.
39. Siiski, nagu ebapädevus, nii on ka nõuetele mittevastavus seotud huvitatud isiku võimega täita oma ülesandeid nõuetekohaselt. Lisaks sellele on ametialastele nõuetele vastavuse mõiste olemuslikult seotud katseaja mõistega, kuna katseaja eesmärk on alati kontrollida, kas kandidaat on võimeline täitma ülesandeid, mille täitmiseks ta tööle võeti. Seega on raske väita, et nähes ette võimaluse lõpetada leping ametialastele nõuetele mittevastavuse korral, läks ametieeskirjade artikkel 2.1.3 kaugemale teenistustingimuste sätete lihtsast rakendamisest.
40. Sellest tuleneb, et eespool viidatud sätetes jäi juhatus selgelt täidesaatva pädevuse raamesse, mille nõukogu talle kodukorra artiklis 21.3 usaldas.
41. Apellatsioonkaebuse esitaja esimene väide tuleb seega tagasi lükata.
B. Teine väide ametieeskirjade artiklite 2.1.2 ja 2.1.3 rikkumise kohta
42. Teisele väitele tugineb apellatsioonkaebuse esitaja teise võimalusena juhuks, kui Euroopa Kohus tuvastab ametieeskirjade artiklite 2.1.2 ja 2.1.3 õiguspärasuse. See on suunatud edasikaevatud kohtuotsuse punktide 48–83 vastu.
43. Nendes punktides leidis Esimese Astme Kohus, et katseaja pikendamise ja vallandamise otsused ei olnud vastuolus teenistustingimuste ja ametieeskirjadega järgmiste põhjenduste alusel:
„48 Esiteks väidab hageja, et katseaja pikendamise otsusele on alla kirjutanud personaliosakonna direktor ja üksuse juhataja, samas kui ametieeskirjade artikli 2.1.2 kohaselt peab otsused katseaja pikendamise kohta vastu võtma EKP juhatus.
49 Esimese Astme Kohus märgib, et EKP esitas kohtu nõudel esiteks väljavõtte EKP juhatuse 16. märtsi 1999. aasta koosoleku protokollist, millest ilmneb, et selle koosoleku käigus delegeeris nimetatud organ katseaja pikendamise otsuste võtmise pädevuse EKP asepresidendile ja teiseks 13. septembri 2000. aasta ettepaneku hageja katseaja pikendamise kohta, millele EKP asepresident on omakäelise märkusega andnud oma nõusoleku 15. septembril 2000. Seetõttu võeti katseaja pikendamise otsus vastu kooskõlas kohaldatavate vorminõuetega […].
[...]
54 Kolmandaks leiab hageja, et kostja ei saanud oma katseaja pikendamise otsuse tegemisel tugineda ametieeskirjade artikli 2.1.2 teisele lõigule. Ta väidab, et selle sätte alusel saab katseaega pikendada vaid „erakorraliste asjaolude” esinemisel. Hageja arvates on selliste „erakorraliste asjaoludega” tegemist vaid siis, kui tema ülesannete täitmise pikaajaline takistatus kahjustab otseselt katseaja eesmärgi saavutamist. Tema arvates käesolevas asjas selliseid asjaolusid ei esinenud. Tööülesannete puudulik täitmine, millele üldiselt viidati, ei kujuta endast iseenesest sellist erakorralist asjaolu.
55 Kostja väidab sellele sisuliselt vastu, et esialgu kokku lepitud hageja katseaeg leidis suures osas aset suviste puhkuste ajal ning EKP tegevuse vaibumise tõttu sel perioodil ei olnud võimalik piisavalt kontrollida hageja vastavust selle ametikoha nõuetele. Kuid selline kontroll oli vajalik, kuna esialgu kokku lepitud katseaja jooksul olid ilmnenud teatud puudused hageja tööülesannete täitmisel.
56 Esimese Astme Kohus leiab, et üksnes asjaolu, et katseaeg leidis käesolevas asjas osaliselt aset suviste puhkuste ajal, ei saa lugeda erakorraliseks ametieeskirjade artikli 2.1.2 tähenduses. Vastupidi, juhtkond võis töölepingu sõlmimisel seda asjaolu selgelt ette näha. Seevastu võib EKP õigustatult leida, et see tingimus on täidetud, kui juhtkonnal on objektiivselt õigustatud põhjustel kahtlusi katseajal oleva nõuetele vastavuse osas töötaja ametikohal millele ta tööle võeti, kuid osaliselt just tegevuse vaibumise tõttu suviste puhkuste ajal ei ole ta veel võimeline tegema lõplikku otsust selle kohta, kas kinnitada huvitatud isiku ametisse nimetamine või lõpetada tema leping katseaja jooksul.
57 Kuid käesolevas kohtuasjas ilmneb toimikust ja eelkõige 8. septembri 2000. aasta teatest, et juhtkond ei olnud esialgu kokku lepitud katseaja jooksul saanud kindlaks teha hageja vastavust nõuetele, mis oleks võimaldanud kas kinnitada hageja ametikohale nimetamine või lõpetada leping ilmse sobimatuse tõttu. Sellegipoolest ilmneb, et juhtkonnal oli esialgu kokku lepitud katseaja jooksul kahtlusi hageja vastavuse osas tema tööülesannetest tulenevatele nõuetele ja eelkõige tema EKP turvasüsteemi haldamise võime osas, ilma et ta oleks sellele vaatamata olnud võimeline tegema lõplikku otsust lõpetada hageja leping esialgse katseaja jooksul. Kinnitas muuseas ka hageja ise asjaolu, et hageja otsestel ülemustel oli nimetatud kahtlusi, kuna nimetatud teatest ilmneb, et ta oli avaldanud soovi parandada oma tööülesannete täitmist. Sellistel asjaoludel võis kostja õigustatult leida, et esinesid erakorralised asjaolud ametieeskirjade artikli 2.1.2 teise lõigu tähenduses, mis võimaldasid tal pikendada hageja katseaega.
[...]
61 Eespool märgitu alusel tuleb teha järeldus, et hageja ei ole tõendanud katseaja pikendamise otsuse õigusvastasust […].
[...]
68 [Mis puudutab vallandamise otsust], siis väidab hageja sisuliselt seda, et talle ei antud katseaja jooksul ühtegi võimalust kohaneda igapäevase turvateenistuse nõuetega, et tal ei võimaldatud rahulikult tutvuda oma teenistuse korraldusega vaid ta võeti kohe turvameeskondade tavalisse töögraafikusse ning tal ei võimaldatud selles osas mingisugust koolitust läbida. Eelkõige, mis puudutab talle seoses vajakajäämistega EKP arvutisüsteemi kasutamisel tehtud etteheiteid, rõhutab hageja, et vastav koolitus, mille ta katseaja jooksul läbis, ei olnud piisav.
69 Esimese Astme Kohus leiab, et katseaja lõpul tehtav vallandamise otsus tuleb tühistada, kui huvitatud isik ei saanud oma katseaega läbida tavapärastel tingimustel (vt personalieeskirjadega seonduvalt Euroopa Kohtu 15. mai 1985. aasta otsus kohtuasjas 3/84: Patrinos v. Euroopa Majandus‑ ja Sotsiaalkomitee, EKL 1985, lk 1421, punktid 20–24 ja Esimese Astme Kohtu 30. novembri 1994. aasta otsus kohtuasjas T‑568/93: Correia v. komisjon, EKL 1994, lk I‑A‑271 ja II‑857, punkt 34).
70 Seega tuleb käesolevas kohtuasjas uurida, kas hageja sai läbida oma katseaja tavapärastel tingimustel.
71 Selles osas ilmneb toimikust ja eelkõige teatest – mille EKP turvakoordinaator 8. septembril 2000. aastal edastas hageja otsesele ülemusele, ning milles hageja kinnitas kirjalikult, et ta oli teate sisuga tutvunud –, et oma EKP-s töötatud esimese nelja nädala jooksul osales hageja talle usaldatavate peamiste tööülesannete alasel sissejuhataval koolitusel. Selle koolituse eesmärgid ja sisu määras kindlaks EKP turvatöötajate järelevalveametnik ( supervisor ), kes koostas selle kohta 29. juunil 2000. aastal sissejuhatava koolituse, mis esitati Esimese Astme Kohtule viimase nõudel. Sel ajavahemikul, nagu hageja isiklikult kohtuistungil kinnitas, osales ta esiteks teatud arvul EKP turvasüsteemi kuuluvate erinevate töövahendite toimimist käsitlevatel esitlustel ja teiselt poolt aitasid teda igapäevases töös kaks kogemustega kolleegi, kes olid määratud tema eestkostjateks ( godfather ) nende erialastest teadmistest lähtudes. Kohtuistungil kinnitas hageja samuti seda, et nimetatud kolleegid olid tõepoolest andnud talle teatud arvul baasjuhiseid tema tulevaste kohustuste osas. Mis puudutab hageja väidet, mille kohaselt need juhised ei olnud küllaldaselt täpsed, siis piisab selle tuvastamisest, et ta ei esitanud selle kohta ühtegi konkreetset elementi, mis oleks võimaldanud Esimese Astme Kohtul teha järelduse, miks nimetatud eestkostesüsteem ei täitnud oma ülesannet.
72 Lisaks sellele ilmneb ühest teatest, mis koostati käesoleva menetluse tarvis EKP turvatöötajate abi-järelevalveametniku poolt 21. detsembril 2001, ning mille sisu hageja ise kohtuistungil kinnitas, et hageja osales 23. augustist 25. augustini 2000. aastal erinevate kontrollsüsteemide, sh teatud arvutisüsteemide täiendkoolitusel. Lõpetuseks ilmneb samast teatest ning seda kinnitas hageja ise kohtuistungil, et ta osales pärast katseaja pikendamist kahepäevasel arvutialasel koolitusel – kusjuures üks neist kahest päevast arvati maha hageja põhipuhkusest –, mille eesmärk oli erinevate süsteemide toimimise kordamine. Hageja heidab järjekordselt ette, et need koolitused e i olnud piisavad, esitamata samas konkreetseid elemente, mis võimaldaksid Esimese Astme Kohtul teha järelduse, miks need koolitused ei võimaldanud hagejal tutvuda oma ametikoha nõudmistega ja saada oma vajadustele vastavat teavet.
73 Eelnevast tuleneb, et EKP oli äsja tööle võetud töötajate, sealhulgas hageja jaoks organiseerinud sissejuhatava koolituse, mis oleks pidanud võimaldama hagejal kuuekuulise katseaja jooksul selgeks saada oma ülesannete olemus, oma kohustuste ulatus ja algatused, mida temalt oodati. Neil asjaoludel ei võimalda miski Esimese Astme Kohtul teha järeldust, et hagejal ei saanud läbida oma katsesaega tavapärastel tingimustel.
[...].
83 Sellest tulenevalt tuleb väide teenistustingimuste ja ametieeskirjade ning samuti proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise kohta tervikuna tagasi lükata.”
44. Apellatsioonkaebuse teise väitega vaidlustatakse see hinnang. Teine väide koosneb viiest osast, mida me uurime järgemööda.
45. Esimeses osas väidab C. S. Tralli, et katseaja pikendamise otsus võeti vastu rikkudes ametieeskirjade artiklit 2.1.2. Tema arvates ja vastupidi sellele, mida Esimese Astme Kohus leidis edasikaevatud kohtuotsuse punktis 49, on vaid juhatus pädev pikendama tema katseaega ja seda pädevust ei saanud delegeerida EKP asepresidendile.
46. Siinkohal tuleb meenutada, et edasikaevatud kohtuotsuse punktis 49 tuvastas Esimese Astme Kohus toimiku materjalide alusel, et juhatus oli 16. märtsi 1999. aasta koosolekul delegeerinud EKP asepresidendile äsja tööle võetud töötajate katseaja pikendamise otsuste tegemise pädevuse. Apellatsioonkaebuse esitaja argumendist tulenevalt tuleb seega uurida selle volituse õiguspärasust.
47. Selles osas on minu arvates asjakohased Euroopa Ühenduste Komisjoni poolt selle liikmete volitamist puudutavas kohtupraktikas esile toodud põhimõtted.
48. Minu arvates kujutab volitamine endast pädevuse delegeerimise erivormi, mida õigustab ühenduse institutsioonidele ja asutamislepinguga loodud organitele(24) tunnustatud „sisestruktuuri alane pädevus”, ning mis erinevalt teistest delegeerimise vormidest piirdub üldiselt üksikotsuste vastuvõtmise pädevusega. Eespool viidatud kohtuotsuses Meroni v. Ülemamet kehtestatud tingimused näivad seega olevat täielikult kohaldatavad volitamise korrale.
49. Väljakujunenud kohtupraktika(25) kohaselt leiab Euroopa Kohus, et komisjon võib tema tegevust reguleerivat kollegiaalsuse põhimõtet(26) rikkumata volitada oma liikmeid tema nimel teatud otsuseid vastu võtma. Euroopa Kohtu arvates ei ole volitamise korra tagajärjeks otsuste tegemise pädevuse äravõtmine komisjonilt, kuna liikme poolt vastu võetud otsused on tehtud komisjoni nimel, kes vastutab nende eest täielikult.(27) Lisaks sellele leiab Euroopa Kohus, et see kord oli, „arvestades komisjoni poolt võetavate otsuste arvu tähelepanuväärse suurenemisega vajalik selleks, et komisjonil oleks võimalik oma ülesandeid täita”(28) . Euroopa Kohtu arvates vastab „vajadus tagada otsuseid vastuvõtva organi tegutsemisvõime kõikidele institutsionaalsetele süsteemidele omasele põhimõttele, mis on leidnud […] väljendamist liitmislepingu artiklis 16, mille kohaselt „[k]omisjon võtab vastu oma kodukorra, et tagada iseenda ja oma talituste töö””.(29)
50. Kohtupraktika kohaselt on see volitamise kord võimalik vaid haldus- ja juhtimisaktide kuid mitte põhimõtteliste otsuste osas.(30) Volitus võib seega puudutada otsust võtta ette uurimine määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel,(31) rahalise abi andmise tühistamise otsust,(32) või otsust, millega nõutakse viivise maksmist trahvi määramise otsuse kinnitamise järel.(33) Seevastu ei saa volitada tegema konkurentsieeskirjade rikkumise tuvastamise otsust(34) ega otsust esitada põhjendatud arvamus või liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi EÜ artikli 226 alusel(35) .
51. Minu arvates on see komisjoni raames rakendatava volitamise korraga seonduv kohtupraktika käesolevale kohtuasjale hästi kohaldatav.
52. Kui volitamine on piiratud haldus- ja juhtimisaktidega, siis ei ole selle tagajärg otsuste tegemise pädevuse äravõtmine juhatuselt: EKP asepresidendi võetud katseaja pikendamise otsused on tehtud juhatuse nimel, kes vastutab nende eest täielikult. Lisaks sellele leiab vajadus tagada otsuseid vastu võtva organi tegutsemine nagu ka komisjoni puhul väljendamist ühes esmase õiguse sättes, täpsemalt EKPS põhikirja artiklis 12.3, mis näeb ette, et „nõukogu võtab vastu kodukorra, mis määrab EKP sisestruktuuri ning tema otsuseid tegevad organid”.
53. Käesolevas kohtuasjas on selge, et vaidlusalune volitus puudutab ainult haldus- ja juhtimisakte. EKP asepresidendil on lihtsalt õigus otsustada, kas äsja tööle võetud töötaja katseaega tuleb pikendada või mitte. EKP asepresidendil ei ole seega mingisugust pädevust „põhimõtteliste otsuste” tegemiseks eespool viidatud kohtupraktika tähenduses.
54. Neil tingimustel võis juhatus minu arvates õiguspäraselt volitada EKP asepresidenti tegema äsja tööle võetud töötajate katseaja pikendamise otsuseid ja väite esimene osa ei ole seega põhjendatud.
55. Teises osas väidab C. S. Tralli, et ametieeskirjade artikkel 2.1.2 on vastuolus „ühenduse õiguse ülimuslike normidega” ja eelkõige „põhimõttega, mille kohaselt Euroopa Ühendus on õigusel põhinev ühendus”.(36) Ta leiab, et kuna vaidlusalune säte viitab sellistele ebamäärastele kriteeriumidele, nagu „erandjuhud”, mis ei täpsusta teenistustingimuste rakendamissätteid, võimaldab see säte meelevaldsete meetmete võtmist.
56. Sõltumatult asjaolust, et see argument puudutab ametieeskirjade artikli 2.1.2 õiguspärasust, ning et selle oleks pidanud seega esitama esimese väite raames, arvan, et see on ilmselgelt põhjendamatu.
57. Tõepoolest, et sellised mõisted nagu ametieeskirjade artiklis 2.1.2 sisalduv mõiste „erandjuhud”, kujutavad endast nn „juriidilist standardit”. Tegemist on paindlike normidega, mis põhinevad tahtlikult määratlemata kriteeriumil, ning mis annavad seeläbi tunnistust seadusandja soovist jätta asjaomaste asutuste (nii haldus- kui ka kohtuasutuste) määratleda nende sisu iga juhtumi puhul eraldi, mis võimaldab neil seda kohaldada konkreetsele asjale kõige sobivamal moel. Juriidilisi standardeid tunnistavad enamik, kui mitte kõik õigussüsteemid ja eelkõige ühenduse õiguskord.(37) Sellisel juhul välditakse meelevaldsete otsuste tegemise ohtu nagu ka kõigil teistel juhtumitel seeläbi, et kõnealused otsused alluvad kohtulikule kontrollile.
58. Seetõttu on väite teine osa meie arvates ilmselt põhjendamata.
59. Kolmandas osas vaidlustab apellatsioonkaebuse esitaja Esimese Astme Kohtu hinnangu, mille kohaselt kahtluste olemasolu katseajal oleva töötaja ametialastele nõuetele vastavuse osas võib kujutada endast „erandjuhtu”, mis õigustab tema katseaja pikendamist ametieeskirjade artikli 2.1.2 alusel. Ta leiab, et katseaja eesmärk on just nimelt selliste kahtluste olemasolu kindlakstegemine, mistõttu Esimese Astme Kohus ajas segamini reegli ja erandi.
60. Selles osas tuletan esiteks meelde, et kohtupraktika kohaselt on EKP-l oma talituste töö korraldamisel ja personali juhtimisel ulatuslik kaalutlusõigus, mis võimaldab tal täita talle avalikes huvides usaldatud ülesandeid.(38)
61. Seejärel märgiksin, et ühenduse institutsioonides ja organites on katseaeg tavaliselt piisav selleks, et otsuse tegemiseks pädev asutus jõuaks arusaamisele, kas huvitatud isik vastab selle ametikoha nõuetele, millele ta tööle võeti. See arusaam võib leida väljendamist kas huvitatud isiku ametisse nimetamise kinnitamise või otsuse läbi lõpetada tema leping või tagandada ta ametist. Tegelikkuses on üsna harvad sellised olukorrad, kus otsuste tegemiseks pädeval asutusel on katseaja lõpus veel selliseid kahtlusi, millest tulenevalt ta peab – või peaks – pikendama huvitatud isiku katseaega.
62. Seetõttu ei ole tuvastatud, et Esimese Astme Kohus oleks rikkunud õigusnorme, leides, et kahtluste olemasolu katseajal oleva töötaja nõuetele vastavuse osas võis kujutada endast „erandjuhtu”, mis õigustas tema katseaja pikendamist ametieeskirjade artikli 2.1.2 alusel.
63. Neljandas osas vaidlustab apellatsioonkaebuse esitaja Esimese Astme Kohtu hinnangu, mille kohaselt tema katseaega pikendati kahtluste tõttu tema ametialastele nõuetele vastavuse osas. Ta rõhutab, et EKP viitas oma kohtuasjas T‑373/00 esitatud vastulauses sellele, et apellatsioonkaebuse esitaja katseaega pikendati seetõttu, et see leidis aset puhkuste ajal.
64. Sõltumatult selle etteheite vastuvõetavusega seonduvatest küsimustest, piisab selle märkimisest, et eespool nimetatud vastulauses esitas EKP kaks argumenti. Ta märkis, et:
„12. Esiteks toetub [EKP] asjaolule, et hageja asus oma tööülesandeid täitma 1. juulil 2000. aastal [ja et] suur osa tema katseajast leidis [seega aset puhkuste] ajal.
13. Teiseks võttis [EKP] arvesse asjaolu, et hageja oli enne EKP‑s tööle asumist töötanud 14 aastat eraõiguslikus valveteenust pakkuvas äriühingus. Sellest tulenevalt tegi ta järelduse, et hageja puudulik töökohustuste täitmine
oli peamiselt seletatav EKP-s uuel ametikohal töötamise ja uute töötingimustega kohanemisega seonduvate raskustega, ning et katseaja pikendamine annaks hagejale lisavõimaluse tõendada oma oskusi ja kohanemisvõimet .”(39)
65. Neil tingimustel on apellatsioonkaebuse esitaja argument EKP poolt kohtuasjas T‑373/00 esitatud vastulause sisu hindamise kohta igal juhul ilmselgelt põhjendamata.
66. Viimases osas esitab apellatsioonkaebuse esitaja eri argumente, tõendamaks – vastupidi sellele, mida Esimese Astme Kohus edasikaevatud kohtuotsuse punktides 70 kuni 73 leidis –, et ta ei saanud läbida oma katseaega tavapärastel tingimustel.
67. Selles osas tuletan meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt(40) ei ole Euroopa Kohus pädev tuvastama fakte ega põhimõtteliselt hindama tõendeid, millele Esimese Astme Kohus on nende faktide tuvastamisel tuginenud. Kui need tõendid on saadud õiguspäraselt ning kui on kinni peetud õiguse üldpõhimõtetest ja tõendamiskohustusele ja tõendite kogumisele kohaldatavatest menetlusnormidest, on üksnes Esimese Astme Kohus pädev hindama talle esitatud tõendite tõendamisväärtust. Niisugune hindamine ei kujuta endast seega Euroopa Kohtu kontrollile allutatud õiguslikku küsimust, välja arvatud juhul, kui tõendeid on moonutatud.
68. Käesolevas kohtuasjas tuvastas Esimese Astme Kohus toimiku materjalide alusel, et „[miski] ei luba […] teha järeldust, et hageja ei saanud läbida oma katseaega tavapärastel tingimustel”(41) .
69. Neil tingimustel on väite viimane osa ilmselgelt vastuvõetamatu. Kuna apellatsioonkaebuse esitaja ei ole tõendanud ega isegi tõsiselt väitnud, et Esimese Astme Kohus on talle esitatud fakte ja tõendeid moonutanud, kujutab Esimese Astme Kohtu hinnang äsja tööle võetud töötajate koolituse tagamiseks rakendatud meetmele endast faktide ja tõendite hindamist, mida ei saa käesoleva apellatsioonkaebuse raames vaidlustada.
70. Eespool esitatud järelduste alusel teen seega Euroopa Kohtule ettepaneku lükata teine väide tervikuna tagasi.
C. Kolmas väide kohtukulusid reguleerivate sätete rikkumise kohta
71. Viimane väide puudutab Esimese Astme Kohtu hinnangut kohtukulude jaotamisele. See hinnang on edasikaevatud kohtuotsuses esitatud alljärgnevalt:
„95 Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 88 alusel kannavad institutsioonid ühenduste ja nende teenistujate vahelistes vaidlustes ise oma kohtukulud.
96 Neil tingimustel jäävad kummagi poole kohtuasjaga T‑373/00 seonduvad kulud nende endi kanda.
97 Seevastu kohtuasjades T‑27/01, T‑56/01 ja T‑69/01 palus kostja kodukorra artikli 87 lõike 3 teise lõigu alusel ja erandina nimetatud kodukorra artiklist 88 Esimese Astme Kohtul mõista kõik kohtukulud, sh ka kostja kulud, välja hagejalt. Kostja arvates kujutab nende hagiavalduste esitamine endast õiguse kuritarvitamist. Kulud, mida kostja nende hagiavalduste esitamise tõttu kandis, tuleb seega lugeda põhjendamatult tekitatuteks kodukorra artikli 87 lõike 3 teise lõigu tähenduses.
98 Hageja omakorda palub kohtuasjades T‑27/01 ja T‑69/01 kodukorra artikli 87 lõike 3 teise lõigu alusel mõista tema kulud välja kostjalt isegi siis, kui need hagid jäetakse vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata. Selles osas viitab hageja sisuliselt sellele, et ta oli oma õiguste kaitsmiseks sunnitud need erinevad hagiavaldused esitama. Tema arvates võis ja pidi ta teenistustingimuste artiklite 41 ja 42 alusel algatama katseaja pikendamise ja vallandamise otsuste vastu kohtueelse menetluse enne nende otsuste vastu hagi esitamist Esimese Astme Kohtule. Kostja vaidlustas selle vaatepunkti juba haldusmenetluse käigus. Sellise ebakindla olukorra eest oli vastutav kostja. Seega oli hageja enda arvates sunnitud esitama paralleelsed hagid kohtuasjades T‑373/00, T‑27/01 ja T‑69/01.
99 Esimese Astme Kohus leidis, et vastupidi hageja väidetele tuleneb teenistustingimuste artikli 41 punktist iii vaieldamatult, et katseaja pikendamise ja katseaja jooksul vallandamise otsused ei saa olla kohtueelse kontrolli läbiviimise taotluste ja kaebuste esemeks. Nende kahe otsuse esemeks on „katseajal oleva personali liikme ametisse nimetamis[e kinnitamata jätmi ne]” selle sätte tähenduses.
100 Nii tekitas hagiavalduste esitamine kohtuasjades T‑27/01 ja T‑69/01 kostjale põhjendamatuid kulusid.
101 Kohtuasja T‑56/01 osas, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 13. märtsil 2001, tuleb esile tõsta, et hageja esitas selle tegevusetushagi 5. veebruaril 2000 esitatud kaebusele vastamata jätmise tõttu, samas kui ühelt poolt jäeti see taotlus personalieeskirjade artikli 8.2.1 alusel rahuldamata kaudse otsusega, mis tehti üks kuu pärast kaebuse esitamist, ning teiselt poolt jättis EKP president 12. märtsil 2001 hageja kaebuse rahuldamata.
102 Järelikult, ilma et oleks vaja kontrollida, kas hagi tuleb jätta vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata, kuna enne tegevusetushagi esitamist ei kutsutud üles toimingut tegema, on selge, et hagi esitamise ajal kohtuasjas T‑56/01 või vähemalt sellele kuupäevale vahetult järgnevatel päevadel teadis hageja, et kostja oli oma seisukoha määratlenud EÜ artikli 232 teise lõigu tähenduses. Ometi ei võtnud ta kohaseid meetmeid kostjale hagiga põhjendamatult kulude tekitamise vältimiseks.
103 Järelikult, hageja kohtukulude välja mõistmise asemel kostjalt, nagu nõudis hageja, tuleb mõista kolmandik kostja kohtukuludest kohtuasjades T‑27/01, T‑56/01 ja T‑69/01 välja hagejalt.”
72. C. S. Tralli väidab, et edasikaevatud kohtuotsuses on selles osas rikutud õigusnormi. Ta leiab, et vastupidi Esimese Astme Kohtu arvamusele esitati hagiavaldused kohtuasjades T‑27/01, T‑56/01 ja T‑69/01 põhjendatult.
73. Selles osas tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 teise lõigu kohaselt ei saa „apellatsioonkaebuse aluseks […] olla üksnes kohtukulude summa või see, kumba poolt on kohustatud neid tasuma”. Peale selle on Euroopa Kohus leidnud, et „olukorras, kus apellatsioonkaebuse kõik teised väited on tagasi lükatud, tuleb väited Esimese Astme Kohtu kohtukulusid puudutava otsuse väidetava õigusvastasuse kohta [viidatud sätet] kohaldades vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata”(42) .
74. Kuna minu arvates tuleb teised apellatsioonkaebuse väited tagasi lükata, siis tuleb viimane väide, millega vaidlustatakse Esimese Astme Kohtu kohtukulusid puudutav otsus, tunnistada vastavalt eespool viidatud kohtupraktikale vastuvõetamatuks.
V. Ettepanek
75. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku jätta apellatsioonkaebus vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 118 ja artikli 69 lõikele 2 rahuldamata ja mõista kohtukulud välja hagejalt.
(1) .
(2) –	EÜ artikli 112 lõike 1 kohaselt koosneb EKP nõukogu EKP juhatuse liikmetest ja riikide keskpankade juhatajatest.
(3) –	EÜ artikli 112 lõike 2 kohaselt kuulub EKP juhatusse president, asepresident ja neli liiget, kes nimetatakse liikmesriikide valitsuste ühisel kokkuleppel Euroopa Liidu nõukogu soovitusel, kes on eelnevalt konsulteerinud Euroopa Parlamendi ja EKP nõukoguga.
(4) –	T-373/00, T-27/01, T‑56/01, T‑69/01 (EKL AT 2002, lk  ‑A‑97, II‑453; edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).
(5) –	Nimetatud tingimused võeti vastu Euroopa Keskpanga 9. juuni 1998. aasta otsusega 1999/330/EÜ, muudetud 31. märtsil 1999 (EÜT 1999, L 125, lk 32; edaspidi „teenistustingimused”).
(6) –	EÜT 1999, L 125, lk 34; parandus EÜT 2000, L 273, lk 40 (edaspidi „kodukord”).
(7) –	Teisiti nimetatud „katseaja pikendamise otsus”.
(8) –	Teisiti nimetatud „vallandamise otsus”.
(9) –	Apellatsioonkaebus (punkt 36).
(10) –	Kohtuasi 9/56, EKL 1958, lk 9. Vt selle kohta ka Esimese Astme Kohtu otsus eespool viidatud kohtuasjas X v. EKP (punktid 102–104).
(11) –	Eespool viidatud kohtuotsus Meroni v. Ülemamet, lk 42 ja 43.
(12) –	Vt Lenaerts, K., „Regulating the regulatory process: „delegation of powers” in the European Community”, European Law Review, 1993, lk 23 (punktid 40‑42).
(13) –	Vt selle kohta ka eespool viidatud kohtuotsus X v. EKP (punkt 102). Doktriini osas vt eelkõige eespool viidatud Lenaerts, K. (punktid 41 ja 42) ning Gautier, Y., „ La délégation en droit communautaire ”, 7. jaanuaril 1995. aastal esitatud ja kaitstud tees, lk 357 ja 358.
(14) –	Pädevuse delegeerimise tingimuste kohta ühenduse õiguses vt eespool viidatud Gautier, Y. (lk 418 jj).
(15) –	Eespool viidatud kohtuotsus Meroni v. Ülemamet (lk 40).
(16) –	Ibidem, lk 40 ja 41.
(17) –	Ibidem, lk 42.
(18) –	Ibidem, lk 43, 44, 46 ja 47.
(19) –	Käsitletavas valdkonnas oluliste sätete ja EÜ artiklite 202 ja 211 raames „täidesaatva pädevuse” alla kuuluvate sätete eristamise kohta vt eelkõige 17. detsembri 1970. aasta otsus kohtuasjas 25/70: Köster (EKL 1970, lk 1161, punkt 6) ja 27. oktoobri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑240/90: Saksamaa v. komisjon (EKL 1992, lk I‑5383, punktid 36 ja 37).
(20) –	Vt eelkõige 30. oktoobri 1975. aasta otsus kohtuasjas 23/75: Rey Soda (EKL 1975, lk 1279) ja 11. märtsi 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 279/84, 280/84, 285/84 ja 286/84: Rau jt v. komisjon (EKL 1987, lk 1069, punkt 14), samuti Esimese Astme Kohtu 10. veebruari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T-64/01 ja T-65/01: Afrikanische Frucht-Compagnie ja Internationale Fruchtimport Weichert v. nõukogu ja komisjon (EKL 2004, lk II‑521, punkt 118).
(21) –	Apellatsioonkaebus (punkt 36).
(22) –	14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑409/02 P: Pflugradt v. EKP (EKL 2004, lk I–9873, punktid 33‑37).
(23) –	Vt selle kohta ka Esimese Astme Kohtu poolt edasikaevatud otsuses esitatud põhjendused (punktid 50–52).
(24)
–	On vaieldamatu, et iga ühenduse institutsioon ja organ omab ulatuslikku kaalutlusõigust oma talituste töö korraldamisel: ühenduse institutsioonide osas vaata eelkõige 16. detsembri 1964. aasta otsus liidetud kohtuasjades 109/63 ja 13/64: Muller v. komisjon (EKL 1964, lk 1293) ja 21. juuni 1984. aasta otsus kohtuasjas 69/83: Lux v. Kontrollikoda (EKL 1984, lk 2447, punkt 17) ja mis puudutab asutamislepinguga loodud ühenduse organeid, vt eelkõige 10. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑15/00: komisjon v. EIP (EKL 2003, lk I‑7281, punkt 67) ja Esimese Astme Kohtu 22. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑178/00 ja T‑341/00: Pflugradt v. EKP (EKL 2002, lk II‑4035; EKL AT lk I‑A‑205 ja II‑1039), mida kinnitati apellatsioonkaebuse alusel tehtud eespool viidatud 14. oktoobri 2004. aasta otsusega Pflugradt v. EKP.
(25) –	Vt eelkõige 23. septembri 1986. aasta otsus kohtuasjas 5/85: AKZO Chemie v. komisjon (EKL 1986, lk 2585, punkt 35).
(26) –	Vastavalt 8. aprilli 1965. aasta Euroopa ühenduste ühtse nõukogu ja ühtse komisjoni asutamislepingu artiklile 17 (EÜT 1967, L 152, lk 2, teisiti nimetatud „liitmisleping”).
(27) –	Eespool viidatud kohtuotsus AKZO Chemie v. komisjon (punkt 36).
(28) –	Ibidem, punkt 37.
(29) –	Idem.
(30) –	Idem.
(31) –	Nõukogu 6. veebruari 1962. aasta esimene määrus asutamislepingu artiklite [81] ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204; ELT eriväljaanne 08/01, lk 3). Vt 21. septembri 1989. aasta otsus liidetud kohtuasjades 46/87 ja 227/88: Hoechst v. komisjon (EKL 1989, lk 2859, punktid 44–46) ja 17. oktoobri 1989. aasta otsus kohtuasjas 97/87–99/87: Dow Chemical Ibérica jt v. komisjon (EKL 1989, lk 3165, punkt 58).
(32) –	Esimese Astme Kohtu 12. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑254/99: Maja v. komisjon (EKL 2003, lk II‑757, punkt 43).
(33) –	Esimese Astme Kohtu 14. juuli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑275/94: CB v. komisjon (EKL 1995, lk II‑2169, punkt 71).
(34)
–	15. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑137/92 P: komisjon v. BASF jt (EKL 1994, lk I‑2555, punkt 71).
(35)
–	29. septembri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑191/95: komisjon v. Saksamaa (EKL 1998, lk I‑5449, punkt 48).
(36) –	Apellatsioonkaebus (punkt 44).
(37) –	Vt arvukate näidete hulgas mõistet „selle piirkonna klient” kaubandusagendi lepingute valdkonnas 12. detsembri 1996. aasta otsuses kohtuasjas C‑104/95: Kontogeorgas (EKL 1996, lk I‑6643, punktid 25–27), mõistet „erandjuhud”, mille puhul tehakse erand äriühingu bilansi varade ja kohustuste kirjete elementide eraldi hindamise põhimõttest 14. septembri 1999. aasta otsuses kohtuasjas C‑275/97: DE + ES Bauunternehmung (EKL 1999, lk I‑5331, punktid 31 ja 32), või mõistet „maksustamine” kapitali suurendamise kaudse maksustamise valdkonnas 21. juuni 2001. aasta otsuses kohtuasjas C‑206/99: SONAE (EKL 2001, lk I‑4679, punktid 22‑26).
(38) –	Eespool viidatud kohtuotsus Pflugradt v. EKP (punkt 54), mida kinnitati apellatsioonkaebuse alusel tehtud eespool viidatud kohtuotsusega Pflugradt v.
EKP.
(39) – Kohtujuristi kursiiv.
(40) –	Vt hiljutiste näidetena 8. mai 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑122/01 P: T. Port v. komisjon (EKL 2003, lk I‑4261, punkt 27) ja 9. juuli 2004. aasta määrus kohtuasjas C‑116/03: Fichtner v. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata, punkt 33).
(41) –	Vaidlustatud otsus (punkt 73).
(42) –	12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑302/99 P ja C‑308/99 P: komisjon ja Prantsusmaa v. TF1 (EKL 2001, lk I‑5603, punkt 31) ja 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑57/00 P ja C‑61/00 P: Freistaat Sachsen jt v. komisjon (EKL 2003, lk I‑9975, punkt 124) ning samuti 13. detsembri 2000. aasta määrus kohtuasjas C‑39/00: SGA v. komisjon (EKL 2000, lk I‑11201, punkt 77) Vt selle kohta ka 14. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas C‑396/03 P: Henrichs v. komisjon (EKL 1995, lk I-2611, punkt 66) ja 13. detsembri 2000. aasta määrus kohtuasjas C‑44/00 P: Sodima v. komisjon (EKL 2000, lk I‑11231, punkt 93).