62022CJ0646
EUROOPA KOHTU OTSUS (viies koda)
14. november 2024 (
*1
)
Eelotsusetaotlus – Tarbijakaitse – Direktiiv 2005/29/EÜ – Artikli 2 punkt j, artiklid 5, 8 ja 9 – Mõiste „keskmine tarbija“ – Ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausad kaubandustavad – Mõiste „agressiivsed kaubandustavad“ – Eraisiku laenu ja sellega mitteseotud kindlustustoote ristmüük – Tarbijale antava teabe suunamine – Mõiste „framing“ (raamistamine) – Kauplemisvõte, mis seisneb tarbijale samal ajal eraisiku laenulepingu pakkumuse ja selle laenuga mitteseotud kindlustustoote pakkumuse tegemises – Järelemõtlemisaja puudumine laenulepingu allkirjastamise ja kindlustuslepingu allkirjastamise vahel – Direktiiv (EL) 2016/97 – Artikkel 24
Kohtuasjas C‑646/22,
mille ese on ELTL artikli 267 alusel Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) 10. oktoobri 2022. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 13. oktoobril 2022, menetluses
Compass Banca SpA
versus
Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato,
menetluses osalesid:
Metlife Europe DAC,
Metlife Europe Insurance DAC,
Europ Assistance Italia SpA,
EUROOPA KOHUS (viies koda),
koosseisus: neljanda koja president I. Jarukaitis viienda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud E. Regan ja Z. Csehi (ettekandja),
kohtujurist: N. Emiliou,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades seisukohti, mille esitasid:
–
Compass Banca SpA, esindajad: avvocati F. Caronna, D. Gallo, E. A. Raffaelli, M. Siragusa, E. Teti, G. Vercillo ja A. Zoppini,
–
Europ Assistance Italia SpA, esindajad: avvocati P. Fattori, A. Lirosi ja A. Pera,
–
Itaalia valitsus, esindaja: G. Palmieri, keda abistasid avvocati dello Stato A. Collabolletta ja P. Gentili,
–
Euroopa Komisjon, esindajad: D. Recchia, N. Ruiz García ja H. Tserepa‑Lacombe,
olles 25. aprilli 2024. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv) (ELT 2005, L 149, lk 22), artikli 2 punkti j ning artikleid 8 ja 9 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. jaanuari 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/97, mis käsitleb kindlustustoodete turustamist (ELT 2016, L 26, lk 19), artikli 24 lõiget 3.
2
Taotlus on esitatud Compass Banca SpA ja Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (konkurentsi- ja turukaitseamet, Itaalia) (edaspidi „AGCM“) vahelises kohtuvaidluses AGCMi otsuste üle, mis puudutavad selle ettevõtja kauplemisvõtet.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2005/29
3
Direktiivi 2005/29 põhjendused 7, 11, 13, 14, 17, 18 ja 21 on sõnastatud järgmiselt:
„(7)
Käesolev direktiiv käsitleb kaubandustavasid, mis on otseselt seotud tarbija poolt toodete suhtes tehtavate tehinguotsuste mõjutamisega. […]
[…]
(11)
Käesoleva direktiivi abil siseriiklike õigusnormide ühtlustamisega saavutatud lähenemise kõrge tase tagab tarbijakaitse ühtse kõrge taseme. Käesoleva direktiiviga kehtestatakse tarbijate majanduskäitumist moonutavate ebaausate kaubandustavade ühtne üldine keeld. Direktiiv sätestab ka eeskirjad agressiivsete kaubandustavade kohta, mis ei ole hetkel ühenduse tasandil reguleeritud.
[…]
(13)
Ühenduse eesmärkide saavutamiseks siseturu tõkete eemaldamise kaudu tuleb liikmesriikide kehtivad, üksteisest erinevad üldklauslid ja õiguslikud printsiibid asendada. Käesoleva direktiiviga kehtestatud ühtne üldine keeld hõlmab seetõttu tarbijate majanduskäitumist moonutavaid kaubandustavasid. Tarbijate usalduse suurendamiseks tuleks nimetatud üldist keeldu kohaldada võrdselt nii väljaspool ettevõtja ja tarbija vahelist lepingulist suhet järgitavate ebaausate kaubandustavade suhtes kui pärast lepingu sõlmimist ja lepingu täitmise ajal järgitavate ebaausate kaubandustavade suhtes. Üldist keeldu täpsustatakse eeskirjadega enimlevinud kahte tüüpi kaubandustavade kohta, nimelt eksitavate kaubandustavade ja agressiivsete kaubandustavade kohta.
(14)
On soovitav, et eksitavad kaubandustavad hõlmaksid neid tavasid, sealhulgas eksitavat reklaami, mis tarbijat eksitusse viies takistavad teda tegemast teadlikke ja seega tõhusaid valikuid. […] Käesoleva direktiiviga võetud täieliku ühtlustamise lähenemisviis ei takista liikmesriike sätestamast siseriiklikes õigusaktides konkreetsete toodete, näiteks kollektsiooniesemete või elektrikaupade, põhiomadusi, millest mitteteavitamist ostukutse tegemisel loetakse oluliseks. […]
[…]
(17)
Suurema õiguskindluse tagamiseks on soovitav määratleda need kaubandustavad, mis on ebaausad kõigil tingimustel. Seepärast on I lisas selliste tavade täielik nimekiri. Need on ainukesed kaubandustavad, mida võib lugeda ebaausateks, hindamata iga üksikjuhtumi vastavust artiklite 5–9 sätetele. Seda nimekirja saab muuta ainult käesolevat direktiivi läbi vaadates.
(18)
Kõiki tarbijaid tuleks kaitsta ebaausate kaubandustavade eest. Euroopa Kohus on alates [nõukogu 10. septembri 1984. aasta direktiivi 84/450/EMÜ, mis käsitleb eksitava reklaamiga seotud liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamist (EÜT 1984, L 250, lk 17; ELT eriväljaanne 15/01, lk 227),] jõustamisest pidanud reklaamialaste kohtuasjade lahendamisel vajalikuks uurida mõju kujuteldavale tüüpilisele tarbijale. Vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele ning võimaldamaks selles sisalduvate kaitsemehhanismide tõhusat rakendamist võtab käesolev direktiiv võrdluse aluseks mõõdukalt teavet omava ja mõõdukalt tähelepaneliku ning ettevaatliku keskmise tarbija vastavalt Euroopa Kohtu tõlgendusele, võttes samuti arvesse sotsiaalseid, kultuurilisi ja lingvistilisi näitajaid; kuid hõlmab samuti sätteid, millega välditakse nende tarbijate ärakasutamist, kes neile iseloomulike omaduste tõttu on iseäranis kahjustatavad ebaausate kaubandustavade tõttu. […] Keskmise tarbija test ei ole statistiline test. Siseriiklikud kohtud või asutused peavad iga juhtumi puhul kasutama keskmise tarbija tüüpilise reaktsiooni kindlaksmääramisel oma otsustusvõimet, võttes arvesse Euroopa Kohtu kohtupraktikat.
[…]
(21)
Isikute ja organisatsioonide, kellel on vastavalt siseriiklikele õigusaktidele küsimuse vastu õigustatud huvi, käsutuses peavad olema õiguskaitsevahendid menetluse algatamiseks ebaausate kaubandustavade vastu kas kohtus või sellises haldusasutuses, kes on pädev kaebuste üle otsustama või asjakohast kohtumenetlust algatama. Tõendamiskohustus määratakse kindlaks siseriikliku õiguse alusel, kuid kohtutel ja haldusasutustel tuleks võimaldada nõuda ettevõtjatelt tõendite esitamist nende poolt esitatud faktiliste väidete õigsuse kohta.“
4
Direktiivi artiklis 1 „Eesmärk“ on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele, lähendades tarbijate majandushuve kahjustavad ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus- ja haldusnormid.“
5
Direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
ettevõtja – füüsiline või juriidiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatud kaubandustavade raames tegutseb eesmärkidel, mis on seotud tema kaubandus-, majandus-, käsitöö- või kutsetegevusega, ning ettevõtja nimel või huvides tegutsev isik;
[…]
d)
ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud kaubandustavad (edaspidi ka kaubandustavad) – ettevõtjapoolne tegevus, tegevusetus, teguviis või esitusviis, kommertsteadaanne, sealhulgas reklaam ja turustamine, mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele;
e)
tarbijate majanduskäitumise oluline moonutamine – kaubandustava järgimine eesmärgiga märgatavalt kahjustada tarbijate võimet teha teadlikke valikuid, pannes tarbija seetõttu tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud;
[…]
j)
liigne mõjutamine – tarbija suhtes jõupositsiooni ärakasutamine surve avaldamiseks (sealhulgas kasutamata füüsilist jõudu või ähvardamata seda kasutada) viisil, mis märkimisväärselt piirab tarbija võimet teha teadlikke valikuid;
k)
tehinguotsus – tarbija mis tahes otsus selle kohta, kas, kuidas ja millistel tingimustel ostu sooritada, kas selle eest täies ulatuses või osadena maksta, toode endale jätta või sellest loobuda või toote suhtes lepingujärgseid õigusi kasutada ning selle kohta, kas tarbija otsustab tegutseda või tegutsemisest hoiduda;
[…]“.
6
Sama direktiivi artikli 3 „Reguleerimisala“ lõigetes 4 ja 9 on ette nähtud:
„4.   Kui käesoleva direktiivi sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude ühenduse eeskirjadega, siis on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes.
[…]
9.   [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta direktiivis 2002/65/EÜ, milles käsitletakse tarbijale suunatud finantsteenuste kaugturustust ja millega muudetakse nõukogu direktiivi 90/619/EMÜ ning direktiive 97/7/EÜ ja 98/27/EÜ (EÜT 2002, L 271, lk 16; ELT eriväljaanne 06/04, lk 321),] määratletud „finantsteenuste“ ja kinnisvara suhtes võivad liikmesriigid käesoleva direktiiviga ühtlustatavas valdkonnas kehtestada sellest rangemaid või üksikasjalikumaid nõudeid.“
7
Direktiivi 2005/29 artiklis 4 „Siseturg“ on sätestatud:
„Liikmesriigid ei piira teenuste osutamise vabadust ega kaupade vaba liikumist käesoleva direktiiviga lähendatava valdkonnaga seotud põhjustel.“
8
Direktiivi 2. peatükis „Ebaausad kaubandustavad“ sisalduvas artiklis 5 „Ebaausate kaubandustavade keeld“ on sätestatud:
„1.   Ebaausad kaubandustavad on keelatud.
2.   Kaubandustava on ebaaus, kui see:
a)
on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega
ja
b)
seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes tootega kokku puutub või kellele see on suunatud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kaubandustava on suunatud teatavale tarbijarühmale.
[…]
4.   Eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis:
a)
on eksitavad vastavalt artiklitele 6 ja 7
või
b)
on agressiivsed vastavalt artiklitele 8 ja 9.
5.   I lisas on selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel. Kõikides liikmesriikides kohaldatakse sama ühtset nimekirja ja seda saab muuta ainult käesolevat direktiivi läbi vaadates.“
9
2. peatüki 1. jagu „Eksitavad kaubandustavad“ sisaldab selle direktiivi artikleid 6 ja 7. Artiklis 6 „Eksitav tegevus“ on lõike 1 punktis e sätestatud:
„Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see sisaldab valeandmeid ja on seetõttu ebaõige või muul moel, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat ühe või mitme alltoodud punkti osas, isegi kui teave on faktiliselt õige, ning kui see mõlemal juhul paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud:
[…]
e)
hoolduse vajadus […]“.
10
Sama direktiivi artikli 7 „Eksitav tegevusetus“ lõigetes 1 ja 2 on ette nähtud:
„1.   Kaubandustava loetakse eksitavaks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid ning kommunikatsioonivahendiga seotud piiranguid, jätab välja olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks ja seega paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.
2.   Eksitavaks tegevusetuseks loetakse samuti seda, kui ettevõtja, võttes arvesse lõikes 1 kirjeldatud asjaolusid, varjab selles lõikes nimetatud olulist teavet või esitab seda ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal või ei määratle kaubandustava kaubanduslikku eesmärki, kui see ei ilmne juba kontekstist, ja juhul, kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud.“
11
Direktiivi 2005/29 2. peatüki 2. jagu „Agressiivsed kaubandustavad“ sisaldab selle direktiivi artikleid 8 ja 9.
12
Direktiivi artiklis 8 „Agressiivsed kaubandustavad“ on sätestatud:
„Kaubandustava loetakse agressiivseks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid, ahistamise, sunni, sealhulgas füüsilise jõu kasutamise, või liigse mõjutamise kaudu kahjustab märkimisväärselt või tõenäoliselt kahjustab märkimisväärselt keskmise tarbija valikuvabadust või käitumist toote suhtes ning paneb või tõenäoliselt paneb ta seetõttu tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.“
13
Sama direktiivi artikkel 9 „Ahistamise, sunni ja liigse mõjutamise kasutamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„Otsustades, kas kaubandustava raames kasutatakse ahistamist, sundi, sealhulgas füüsilist jõudu, või liigset mõjutamist, võetakse arvesse:
a)
selle ajastust, asukohta, olemust või pealekäivust;
b)
ähvardava või solvava keelekasutuse või käitumise kasutamist;
c)
tarbija otsustusvõimet kahjustava tõsise õnnetusjuhtumi või eriliste asjaolude ärakasutamist ettevõtja poolt, millest ettevõtja on teadlik, eesmärgiga mõjutada tarbija otsust toote suhtes;
d)
koormavate või ebaproportsionaalsete lepinguväliste tõkete kehtestamist ettevõtja poolt, kui tarbija soovib kasutada lepingulisi õigusi, sealhulgas õigust leping lõpetada või vahetada toodet või ettevõtjat;
e)
ähvardust meetmete võtmiseks, mida seaduslikult pole võimalik võtta.“
14
Sama direktiivi artikli 11 „Jõustamine“ lõike 1 esimeses lõigus on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad piisavad ja tõhusad meetmed ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks, et tugevdada käesoleva direktiivi sätete järgimist tarbijate huvides.“
15
Direktiivi 2005/29 I lisas „Kaubandustavad, mis loetakse ebaausateks kõigil tingimustel“ on punktides 24–31 „[a]gressiivsed kaubandustavad“ loetletud ja määratletud järgmiselt:
„24)
Mulje loomine, et tarbija ei saa ruumist enne lepingu sõlmimist lahkuda.
25)
Tarbija külastamine tema enda kodus, ignoreerides tarbija palvet lahkuda või mitte tagasi tulla, välja arvatud lepingulise kohustuse sissenõudmiseks siseriiklike õigusaktidega õigustatud tingimustel ja ulatuses.
26)
Järjekindlate ja soovimatute pakkumiste tegemine telefoni, faksi, e‑posti või muu kaugside vahendi abil, välja arvatud lepingulise kohustuse sissenõudmiseks siseriiklike õigusaktidega õigustatud tingimustel ja ulatuses. See ei piira [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiivi 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (EÜT 1997, L 144, lk 19; ELT eriväljaanne 15/03, lk 319)] artikli 10 ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT 1995, L 281, lk 31; ELT eriväljaanne 13/15, lk 355) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuli 2002. aasta direktiivi 2002/58/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris (eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev direktiiv) (EÜT 2002, L 201, lk 37; ELT eriväljaanne 13/29, lk 514),] kohaldamist.
27)
Kindlustuspoliisi alusel nõuet esitavalt tarbijalt selliste dokumentide nõudmine, mida ei saa põhjendatult lugeda asjakohasteks nõude põhjendatuse seisukohalt või süstemaatiline vastamata jätmine asjasse puutuvatele kirjadele, eesmärgiga panna tarbija loobuma oma lepingujärgsete õiguste kasutamisest.
28)
Reklaamis otse laste poole pöördumine, et veenda neid või nende vanemaid või teisi täiskasvanuid neile reklaamitud toodet ostma. Käesolev säte ei piira teleringhäälingut käsitleva [nõukogu 3. oktoobri 1989. aasta direktiivi 89/522/EMÜ teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (EÜT 1989, L 298, lk 23; ELT eriväljaanne 06/04, lk 224)] artikli 16 kohaldamist.
29)
Ettevõtja poolt tarnitud toodete, mida tarbija ei tellinud, eest kohese või hilisema tasumise või toodete tagastamise või hoiule võtmise nõudmine, välja arvatud juhul, kui nimetatud toode on kooskõlas direktiivi 97/7/EÜ artikli 7 lõikega 3 tarnitud asendustoode (inertsmüük).
30)
Tarbijale selgesõnaliselt teatamine, et kui ta toodet või teenust ei osta, on ettevõtja töö või elatise teenimine ohus.
31)
Vale mulje loomine, et tarbija on juba võitnud, võidab või võidab pärast teatud tegevust auhinna või saab muud samaväärset kasu, kui tegelikult:
–
auhind või samaväärne kasu puudub või
–
mis tahes tegevus seoses auhinna või muu samaväärse kasu kättesaamisega toob tarbijale kaasa raha maksmise või muude kulude kandmise.“
Direktiiv 2016/97
16
Direktiivi 2016/97 artikli 24 „Ristmüük“ lõigetes 3 ja 7 on sätestatud:
„3.   Kui kindlustustoote puhul on tegemist kõrvaltootega, mis käib paketi või lepingu alusel kaasas muu kui kindlustustoote või -teenusega, pakub kindlustustoodete turustaja kliendile võimalust osta toodet või teenust ka eraldi. Käesolevat lõiget ei kohaldata, kui kindlustustoote puhul on tegemist kõrvaltootega, mis käib kaasas [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. mai 2014. aasta direktiivi 2014/65/EL finantsinstrumentide turgude kohta ning millega muudetakse direktiive 2002/92/EÜ ja 2011/61/EL direktiivi 2014/65/EL (ELT 2014, L 173, lk 349)] artikli 4 lõike 1 punktis 2 määratletud investeerimisteenuse või -tegevuse, Euroopa Parlamendi ja nõukogu [4. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/17/EL elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta ning millega muudetakse direktiive 2008/48/EÜ ja 2013/36/EL ja määrust (EL) nr 1093/2010 (ELT 2014, L 60, lk 34)] artikli 4 punktis 3 määratletud krediidilepingu või Euroopa Parlamendi ja nõukogu [23. juuli 2014. aasta direktiivi 2014/92/EL maksekontoga seotud tasude võrreldavuse, maksekonto vahetamise ja põhimaksekontole juurdepääsu kohta (ELT 2014, L 257, lk 214)] artikli 2 punktis 3 määratletud maksekontoga.
[…]
7.   Liikmesriigid võivad säilitada või võtta täiendavad rangemad meetmed või juhtumipõhiselt sekkuda, et keelustada kindlustuse müük ühe paketi või lepingu alusel koos kõrvalteenuse või -tootega, mis ei ole kindlustusteenus või -toode, kui nad suudavad tõendada, et selline tava on tarbijatele kahjulik.“
Itaalia õigus
Tarbimisseadustik
17
6. septembri 2005. aasta seadusandliku dekreedi nr 206, millega kehtestatakse tarbimisseadustik 29. juuli 2003. aasta seaduse nr 229 artikli 7 tähenduses (decreto legislativo n. 206, recante codice del consumo a norma dell’articolo 7 della legge di 29 luglio 2003, n. 229) (GURI nr 235 regulaarne lisa, 8.10.2005; edaspidi „tarbimisseadustik“), millega võeti üle nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT 1993, L 95, lk 29; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288) artiklis 20 on sätestatud:
„Kauplemisvõte on ebaaus, kui see on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega ning seoses mingi tootega moonutab oluliselt või tõenäoliselt moonutab oluliselt selle keskmise tarbija majanduskäitumist, kes tootega kokku puutub või kellele see on mõeldud, või tarbijarühma keskmise liikme majanduskäitumist, kui kauplemisvõte on suunatud teatavale tarbijarühmale.“
18
Selle seadustiku artiklis 24 „Agressiivsed kauplemisvõtted“, millega võetakse üle direktiivi 2005/29 artiklis 8 sätestatud nõuded, on ette nähtud:
„1.   Kauplemisvõte loetakse agressiivseks, kui see tema konkreetses faktilises kontekstis, võttes arvesse kõiki juhtumi iseärasusi ja asjaolusid, ahistamise, sunni, sealhulgas füüsilise jõu kasutamise või liigse mõjutamise kaudu kahjustab märkimisväärselt või tõenäoliselt kahjustab märkimisväärselt keskmise tarbija valikuvabadust või käitumist toote suhtes ning paneb või tõenäoliselt paneb ta seetõttu tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.“
[…]“.
7. septembri 2005. aasta seadusandlik dekreet nr 209
19
7. septembri 2005. aasta seadusandliku dekreedi nr 209 „Erakindlustuse seadustik“ (decreto legislativo n. 209 – codice delle assicurazioni private) (GURI nr 239 regulaarne lisa, 13.10.2005) artikkel 120-quinquies„Ristmüük“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kui kaupleja pakub kindlustustoodet koos kõrvaltoote või kõrvalteenusega, mis ei ole kindlustusteenus, ühes paketis või sama lepingu alusel, annab ta kliendile teada, kas paketi eri komponente on võimalik osta ka eraldi, ja esitab ka lepingu või paketi eri komponentide asjakohase kirjelduse ning teabe iga komponendiga seotud kulude ja tasude kohta.
2.   Lõikes 1 osutatud asjaoludel ning kui kindlustusvõtjale pakutavast lepingust või paketist tulenev risk või kindlustuskate erineb üksikute komponentide omast, esitab kindlustustoodete turustaja lepingu või paketi eri komponentide asjakohase kirjelduse ja selgituse selle kohta, kuidas nende komponentide kombinatsioon riski või kindlustuskatet muudab.
3.   Kui kindlustustoote puhul on tegemist kõrvaltootega, mis käib paketi või lepingu alusel kaasas muu kui kindlustustoote või -teenusega, pakub kindlustustoodete turustaja kindlustusvõtjale võimalust osta toodet või teenust ka eraldi. Käesolevat lõiget ei kohaldata, kui kindlustustoote puhul on tegemist kõrvaltootega, mis käib kaasas konsolideeritud finantsvahendusseadustiku artikli 1 lõikes 5 määratletud investeerimisteenuse või -tegevuse, konsolideeritud pangandusseadustiku artikli 120-quinquies lõike 1 punktis c määratletud krediidilepingu või konsolideeritud pangandusseadustiku artiklis 126-decies määratletud maksekontoga.
4.   Lõigetes 1 ja 3 osutatud juhtudel täpsustab kindlustustoodete turustaja kindlustusvõtjale põhjused, miks kindlustustoodet, mis kuulub ühte koondpaketti või on hõlmatud sama lepinguga, peetakse selle kindlustusvõtja nõudmistele ja vajadustele vastavaks.
5.   [Istituto per la vigilanza sulle assicurazioni (IVASS) (kindlustusjärelevalveamet, Itaalia)] võib lõigetes 1 ja 3 osutatud juhtudel kindlustatute kaitsmise eesmärgil kohaldada kindlustustoodete turustamisega seoses käesolevas seadustikus ette nähtud esialgse õiguskaitse meetmeid ja keelde, sealhulgas pädevus keelata ühte koondpaketti kuuluva või sama lepinguga hõlmatud kindlustuse müümine koos muu toote või teenusega, mis ei ole kindlustus, sõltumata sellest, kas kõrvaltoode on kindlustus või muu toode või teenus, kui selline kauplemisvõte kahjustab tarbijaid. Seoses kindlustuspõhiste investeerimistoodetega rakendavad kõnealuseid pädevusi IVASS ja [Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob) (riiklik äriühingute ja börsi komisjon, Itaalia)] vastavalt neil olevatele pädevustele.
6.   Käesoleva artikli sätteid ei kohaldata selliste kindlustustoodete turustamise suhtes, mis pakuvad kindlustuskaitset eri liiki riskide eest.
7.   Käesolevad sätted ei piira, sõltuvalt asjaoludest, tarbimisseadustiku sätete kohaldamist […]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
20
Itaalias asutatud äriühing Compass Banca pakkus 2015. aasta jaanuarist kuni 2018. aasta juulini oma klientidele mitmesuguseid eraisiku laene ja kindlustuspoliise, mis pakkusid kaitset teatavate riskide eest, mis ei pidanud tingimata olema nende laenudega seotud. Eelotsusetaotlusest ilmneb, et ehkki kindlustuspoliisi sõlmimine ei olnud eraisiku laenu saamisel eeltingimus, pakuti seda siiski koos nimetatud laenuga.
21
AGCM algatas 13. septembril 2018 uurimise, et teha kindlaks, kas see kauplemisvõte on „ebaaus“ direktiivi 2005/29 tähenduses.
22
Compass Banca esitas uurimise käigus ettepaneku võetavate kohustuste kohta, pakkudes välja rea erimeetmeid, mis on mõeldud muutma tarbija jaoks selgemaks selle, et eraisiku laenuga mitteseotud kindlustuspoliisi sõlmimine ei ole kohustuslik. Nende meetmete hulgas oli kõigi klientide tingimusteta õigus kindlustusleping üles öelda, ilma et see mõjutaks nende laenulepingut. Seevastu lükkas Compass Banca tagasi AGCMi nõude jätta laenulepingu ja kindlustuslepingu allkirjastamise vahele seitsmepäevane järelemõtlemisaeg. Ta leidis, et see meede on ebaproportsionaalne ja asümmeetriline, kuna seda ei kohaldatud kõigile konkureerivatele ettevõtjatele.
23
Compass Banca esitas 11. märtsil 2019 uue ettepaneku võetavate kohustuste kohta – ettepanek, mis sisaldas muid meetmeid, mille eesmärk oli tema sõnul avaldada analoogset mõju sellise seitsmepäevase järelemõtlemisaja kehtestamisega, mida AGCM nõudis; nende meetmete hulgas oli näiteks kohustus võtta ühendust oma klientidega seitse päeva pärast nende kindlustuslepingu allkirjastamist, et paluda neil kinnitada, kas nad soovivad säilitada selle lepingu raames sõlmitud kindlustuspoliisi, lisades samas, et Compass Banca katab kindlustusmakse kulud nendele seitsmele päevale vastaval ajavahemikul.
24
2. aprilli 2019. aasta otsusega, mida kinnitati 3. juulil 2019, lükkas AGCM võetavaid kohustusi käsitleva ettepaneku tagasi.
25
AGCM tuvastas oma 27. novembri 2019. aasta otsuses, mis tehti Compass Bancale teatavaks 23. detsembril 2019, et Compass Banca oli kasutanud „agressiivset“ ja seega ebaausat kaubandustava direktiivi 2005/29 tähenduses, s.o kauplemisvõtet, mis seisnes „laenuga mitteseotud kindlustustoodete sunniviisilises ristmüügis hetkel, mil sõlmitakse eralaenuleping“. Ta keelas sellise kauplemisvõtte edasise kasutamise ja trahvis Compass Bancat 4700000 euroga.
26
Compass Banca esitas AGCMi otsuste peale, mida on nimetatud käesoleva kohtuotsuse punktides 24 ja 25, hagi Tribunale Amministrativo Regionale per il Laziole (Lazio maakonna halduskohus, Itaalia), kes jättis 2021. aasta kohtuotsusega nr 9516 selle hagi rahuldamata.
27
Compass Banca esitas selle otsuse peale edasikaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
28
Compass Banca väidab, et AGCM pidas tema kauplemisvõtet „agressiivseks“ ja seega ebaausaks direktiivi 2005/29 tähenduses üksnes seetõttu, et see seisnes eralaenude ja kindlustuspoliiside ristmüügis, ilma et ta oleks esitanud tegelikke tõendeid selle agressiivse laadi kohta, arvestades selle kauplemisvõtte erijooni või juhtumi asjaolusid. Compass Banca järeldas sellest, et AGCM pööras tõendamiskoormise põhjendamatult ja lubamatult ümber, kohustades Compass Bancat tõendama, et tema kauplemisvõte ei ole tegelikult selle direktiivi tähenduses „agressiivne“.
29
AGCM väidab, et Compass Banca on eralaenude ja kindlustuspoliiside ristmüügiga arvestatavalt mõjutanud ja piiranud oma klientide valikuvabadust. AGCM tõdeb, et Compass Banca ei ole nimelt esitanud oma klientidele teavet kõnesoleva kindlustustoote vabatahtlikkuse kohta, ning lisab, et niisugust kauplemisvõtet ei oleks peetud „agressiivseks“, kui puudutatud klientidele oleks eralaenulepingu ja kindlustustoodet käsitleva lepingu allkirjastamise vahel antud seitsmepäevane järelemõtlemisaeg.
30
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, esmalt, kas mõiste „keskmine tarbija“ direktiivi 2005/29 tähenduses omistab piisavalt tähtsust „piiratud ratsionaalsuse“ teooriale, mis nõuab tarbijate laialdasemat kaitset. Selle teooria kohaselt tegutsevad isikud sageli, ilma et neil oleks olemas kogu vajalikku teavet. Seega ning ulatuses, milles tarbijad on muu hulgas kallutatud viisil, mida tunnetusteadustes nimetatakse „raamistamiseks“ (framing), võivad nad muuta oma eelistusi sõltuvalt neile tehtud lepinguliste pakkumiste esitamise viisist ja teha seega ebamõistlikke otsuseid võrreldes nendega, mille teeb tavapäraselt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas isik.
31
Seejärel küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas põhikohtuasjas kõne all olevat kauplemisvõtet tuleb käsitada nii „agressiivse“ kauplemisvõttena ning seega direktiivi 2005/29 tähenduses „ebaausana“ osas, milles ärilised pakkumused, mis on tarbijatele tehtud laenulepingu ja kindlustustoote kohta, on „raamistamise“ (framing) nimelise moonutuse abil tehtul viisil, et panna nad uskuma, et eralaenulepingu andmine on seatud sõltuvusse kindlustuspoliisi sõlmimisest.
32
Viimaseks küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas direktiivi 2016/97 artikli 24 lõikega 3, mis käsitleb kindlustustoote turustamist ristmüügis muude toodetega, on vastuolus see, kui AGCM keelab niisuguse kauplemisvõtte nagu see, mida kasutas Compass Banca.
33
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivis [2005/29] sätestatud mõiste „keskmine tarbija“, kelleks peetakse mõõdukalt teavet omavat ja mõistlikult tähelepanelikku ning ettevaatlikku tarbijat, sõnastamisel ei tuleks – selle paindlikkust ja ebatäpsust arvestades – arvestada parimaid teadustulemusi ja kogemust, ning järelikult peaks see viitama mitte üksnes homo oeconomicus’e klassikalisele mõistele, vaid ka piiratud ratsionaalsuse [teooria] andmetele, mis on näidanud, et inimesed tegutsevad tihti, piirates neil vajaminevat teavet seeläbi, et nad teevad „irratsionaalsena“ näivaid otsuseid võrreldes otsustega, mida teeks hüpoteetiliselt tähelepanelik ja ettevaatlik isik – andmed, mis näitavad, et on vaja tarbijate ulatuslikumat kaitset, sest – nagu kaasaegses turudünaamikas üha sagedamini ette tuleb – esineb kognitiivse mõjutamise risk?
2.
Kas kauplemisvõte, mis võib teatavat valikut teabe raamistamise (framing) tõttu näidata kohustuslikuna ja alternatiivideta, võib pidada loomuldasa agressiivseks, arvestades direktiivi 2005/29 artikli 6 lõiget 1, mille kohaselt loetakse eksitavaks kaubandustava, mis ükskõik millisel muul moel („sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu“) petab või tõenäoliselt petab keskmist tarbijat?
3.
Kas [direktiivi 2005/29] kohaselt on põhjendatud see, kui riigisisesel konkurentsiametil lubatakse (siis, kui on tuvastatud psühholoogilise mõjutamise risk, mis on seotud [esiteks] vajadusega rahastuse järele, mis laenutaotlejat üldjuhul iseloomustab; [teiseks] nende lepingute keerukusega, millele tarbijal tuleb allkiri anda; [kolmandaks] ristmüügipakkumuste samaaegse esitamisega; [neljandaks] pakkumuse allkirjastamiseks antava aja lühidusega) näha ette erand mitteseotud kindlustustoodete ja finantstoodete ristmüügi võimaluse põhimõttest, kohustades kahe lepingu allkirjastamise vahele jätma seitsmepäevase [järelemõtlemis]aja?
4.
Mis puudutab pädevust karistada agressiivsete kaubandustavade eest, siis kas [direktiiviga 2016/97] ja konkreetselt selle artikli 24 lõikega 3 [on] vastuolus AGCMi meetme võtmine direktiivi 2005/29 artikli 2 punktide d ja j, artiklite 4, 8 ja 9 ning riigisiseste rakendusnormide alusel, mis võeti vastu pärast seda, kui ühe investeerimisteenuste äriühingu keeldumise järel lükati tagasi kohustuste võtmise ettepanek, finantstoote ja sellega mitteseotud kindlustustoote ristmüügi korral – ning kui on olemas tarbija mõjutamise risk, mis on seotud konkreetse olukorra asjaoludega ning võib tuleneda ka analüüsitavate dokumentide keerulisusest –, millega tarbijale antakse ristmüügi pakkumise sõnastamise ja kindlustuslepingu allkirjastamise vahel seitsmepäevane järelemõtlemisaeg?
5.
Kas pelgalt kahe toote – üks finants- ja üks kindlustustoode – ristmüügi agressiivseks kaubandustavaks lugemise tagajärg võib olla õigusvastane reguleeriv akt ning kas sellega ei pandaks kauplejale (AGCMi asemel, kel see peaks lasuma) kohustust (mis on raskesti täidetav) tõendada, et kahe toote kombineerimine ei ole direktiivi [2005/29] rikkuv agressiivne kaubandustava (eriti seetõttu, et viidatud direktiiviga ei lubata liikmesriikidel sätestada meetmeid, mis on selles sätestatud meetmetest rangemad, ka mitte selleks, et tagada kõrgem tarbijakaitse tase), või, vastupidi, kas [tuleb asuda seisukohale, et] seda ümberpööratud tõendamiskoormist ei ole, sest objektiivsete tõendite alusel on võimalik leida, et esineb tegelik risk, et laenu vajavat tarbijat mõjutab keeruline ristmüügipakkumine?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Vastuvõetavus
34
Compass Banca väljendas kahtlusi esimese küsimuse vastuvõetavuse osas, kuivõrd selles on mõiste „keskmine tarbija“ määratletud erinevalt tavapärasest definitsioonist, kuna seal on võetud arvesse kognitiivse mõju riski tarbijatele, mis väidetavalt muudab küsimuse hüpoteetiliseks. Arvestades nimelt, et põhikohtuasjas vaidlustatud otsused võeti vastu riigisiseste sätete alusel, millega võeti üle direktiivi 2005/29 artikkel 8, mitte selle direktiivi artikkel 6, ei ole sellise riski arvessevõtmine asjakohane.
35
Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale on ELTL artiklis 267 ette nähtud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute koostöö raames üksnes asja menetleval ja selles tehtava lahendi eest vastutaval liikmesriigi kohtul õigus kohtuasja eripära arvesse võttes hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui küsimused on esitatud liidu õiguse tõlgendamise kohta, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud kohtuotsuse tegema (7. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Confédération paysanne jt (in vitro juhuslik mutagenees), C‑688/21, EU:C:2023:75, punkt 32).
36
Euroopa Kohus võib keelduda liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimusele vastamast vaid siis, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (7. veebruari 2023. aasta kohtuotsus Confédération paysanne jt (in vitro juhuslik mutagenees), C‑688/21, EU:C:2023:75, punkt 33).
37
Käesoleval juhtumil palub eelotsusetaotluse esitanud kohus oma esimese küsimusega Euroopa Kohtul tõlgendada mõistet „keskmine tarbija“, et teha kindlaks, kas kauplemisvõtet, mida nimetatakse „raamistamiseks“ (framing), mis seisneb selles, et ühel ja samal ajal esitatakse eralaenupakkumine ja selle laenuga mitteseotud kindlustuspoliisi pakkumine, andmata tarbijale nende kahe pakkumusega seotud lepingute allkirjastamise päevade vahel järelemõtlemisaega, mis võib raamistamise moonutuse tõttu jätta keskmisele tarbijale mulje, et ta peab tingimata nõustuma mõlema pakkumusega (edaspidi „„raamistamises“ seisnev kauplemisvõte“), tuleb käsitada agressiivse kaubandustavana eelkõige direktiivi 2005/29 artiklite 8 ja 9 tähenduses ning seega ebaausana selle direktiivi artikli 5 mõttes.
38
Ent selleks, et teha kindlaks, kas kauplemisvõte on selle direktiivi tähenduses „agressiivne“, viitab selle direktiivi artikkel 8 sõnaselgelt „keskmise tarbija“ mõistele.
39
Järelikult ei ole ilmne, et taotletud liidu õiguse tõlgendamine ei ole mingil viisil seotud põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega või et eelotsusetaotluse esitanud kohtu tõstatatud probleem on hüpoteetiline. Pealegi on Euroopa Kohtul olemas kõik vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud, et anda esimesele küsimusele tarvilik vastus.
40
Sellest järeldub, et esimene küsimus on vastuvõetav.
Sisulised küsimused
41
Kõigepealt tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel lahendada tema menetluses oleva vaidluse. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul vajaduse korral talle esitatud küsimus ümber sõnastada (8. septembri 2022. aasta kohtuotsus IRnova, C‑399/21, EU:C:2022:648, punkt 22).
42
Käesoleval juhul nähtub eelotsusetaotlusest, et eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma esimese küsimusega teada, kas selleks, et tõlgendada mõistet „keskmine tarbija“ direktiivi 2005/29 ja eelkõige selle artikli 8 tähenduses, tuleb viidata mitte üksnes „homo oeconomicus’ele“, see tähendab sisuliselt majandustegevuses osalejale, kes on oma otsustusprotsessis täiesti ratsionaalne, vaid ka hilisematele uuringutele, mis käsitlevad „piiratud ratsionaalsuse“ teooriat, mille kohaselt tarbija otsustusvõime „põrkub piirangutega, mille seavad kognitiivsele võimekusele nii saadud stiimulite hulk, tähelepanuvõime säilitamine ajas kui ka võime pidada saadud teavet meeles“.
43
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2005/29 tuleb tõlgendada nii, et selles direktiivis kasutatud mõistet „keskmine tarbija“ tuleb määratleda nii, et see viitab mitte ainult tavapäraselt informeeritud, mõistlikult tähelepanelikule ja arukale tarbijale, vaid ka asjaolule, et isiku otsustusvõimet mõjutavad sellised piirangud nagu kognitiivsed moonutused.
44
Kõigepealt tuleb märkida, et direktiivi 2005/29 artikli 5 lõikes 2 on viidatud mõistele „keskmine tarbija“ selle kindlaksmääramiseks, kas kaubandustava, mis on vastuolus ametialase hoolikuse nõuetega, võib avaldada piisavat mõju, et õigustada selle keelamist ebaausa kaubandustavana, või tuleb asuda seisukohale, et kuna see võib eksitada vaid väga kergeusklikku või naiivset tarbijat, siis jääb see niisuguse keelu alt välja.
45
Sama mõiste on seejärel üle võetud selle direktiivi artiklites 6–8, mis – nagu tuleneb selle direktiivi artikli 5 lõikest 4 – täpsustavad viisi, kuidas kaubandustava ebaausaks kvalifitseerimiseks kasutatavat kahte kriteeriumi, mis on sätestatud selle direktiivi artikli 5 lõikes 2, kohaldatakse ebaausate kaubandustavade teatavate spetsiifiliste vormide suhtes.
46
Mis aga puudutab tõlgendust, mis tuleb sellele mõistele anda, siis tuleneb sama direktiivi põhjendusest 18, et ehkki kõiki tarbijaid tuleks kaitsta ebaausate kaubandustavade eest, on Euroopa Kohus alates direktiivi 84/450 jõustamisest leidnud, et on vaja „uurida mõju kujuteldavale tüüpilisele tarbijale“.
47
Samast põhjendusest nähtub, et vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele ning võimaldamaks selles sisalduvate kaitsemehhanismide tõhusat rakendamist, võtab direktiiv 2005/29 võrdluse aluseks mõõdukalt teavet omava ja mõistlikult tähelepaneliku ning ettevaatliku keskmise tarbija, võttes arvesse sotsiaalseid, kultuurilisi ja lingvistilisi näitajaid.
48
Sellest järeldub, nagu Euroopa Kohus on direktiivi 93/13 kontekstis otsustanud, et see viide keskmisele tarbijale on objektiivne kriteerium ning et mõiste „keskmine tarbija“ on sõltumatu konkreetsetest teadmistest, mis asjaomasel isikul võivad olla, või teabest, mis tal tegelikult olemas on. Pealegi ei vasta sellele kriteeriumile ei keskmisest tarbijast vähem informeeritud tarbija ega tarbija, kes on viimasest teadlikum (vt selle kohta 21. septembri 2023. aasta kohtuotsus mBank (Poola õigusvastaste tingimuste register), C‑139/22, EU:C:2023:692, punktid 60, 61 ja 66).
49
Sellegipoolest tuleb meenutada, et direktiivi 2005/29 eesmärk on tagada tarbijakaitse kõrge tase, ühtlustades liikmesriikide õigusnormid, mis käsitlevad tarbijate majandushuve kahjustavaid ebaausaid kaubandustavasid (19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Trento Sviluppo ja Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punkt 31). Seda eesmärki kinnitavad selle direktiivi põhjendused 7, 11, 13 ja 14, mille kohaselt on keelatud kaubandustavad, mis on otseselt suunatud tarbijate tehinguotsuste mõjutamisele, muudavad nende majanduskäitumist või takistavad neil teha asjaoludest teadlikke ja seega tõhusaid valikuid.
50
Pealegi, kuigi selle direktiivi põhjenduses 18 on täpsustatud mõistet „keskmine tarbija“, tuleneb sellest põhjendusest samuti, et see mõiste ei ole staatiline ning riigisisesed kohtud või asutused peavad iga juhtumi puhul kasutama keskmise tarbija tüüpilise reaktsiooni kindlaksmääramisel oma otsustusvõimet, võttes arvesse Euroopa Kohtu kohtupraktikat.
51
Järelikult, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 40 sisuliselt märkis, ei ole keskmise tarbija reaktsiooni kindlakstegemine konkreetse kaubandustava suhtes seega pelgalt teoreetiline tegevus. Arvesse tuleb võtta ka realistlikumaid kaalutlusi osas, milles need on kooskõlas selle mõiste osas direktiivi 2005/29 põhjenduses 18 esitatud täpsustustega.
52
Selle määratluse kohaselt on keskmine tarbija küll isik, kes on ühelt poolt tavapäraselt informeeritud ning teiselt poolt mõistlikult tähelepanelik ja arukas. Võttes siiski arvesse, et vastavalt direktiivi 2005/29 artiklile 7 peab ettevõtja andma tarbijatele olulist teavet, mida tarbija kõnealuses olukorras vajab oma otsuse tegemiseks, tuleb keskmise tarbija „tavapäraselt informeeritud“ olemust mõista nii, et see viitab teabele, mille kohta võib põhjendatult eeldada, et see on mis tahes tarbijale teada, võttes arvesse asjakohaseid sotsiaalseid, kultuurilisi ja lingvistilisi tegureid, mitte aga teavet, mis on omane kõnealusele tehingule. Järelikult ei välista selline olemus seda, et kauplemisvõte võib oluliselt muuta selle fiktiivse tarbija majanduskäitumist, kuna tarbija ei ole talle teavet andnud.
53
Asjaolu, et mõistet „keskmine tarbija“ tuleb mõista viitega „mõistlikult tähelepanelikule ja arukale“ tarbijale, ei välista kognitiivse moonutuse mõju sellele tarbijale, kui on tõendatud, et selline kallutatus võib mõjutada isikut, kes on piisavalt informeeritud ning mõistlikult tähelepanelik ja arukas, ning seda niisuguses ulatuses, et tema käitumine on sellest oluliselt mõjutatud.
54
Pealegi on Euroopa Kohus juba märkinud, et keskmist tarbijat võidakse eksitada ja et seetõttu ei saa ta teha oma ärilisi valikuid ei asjaoludest teadlikuna ega tõhusalt (vt selle kohta 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Trento Sviluppo ja Centrale Adriatica, C‑281/12, EU:C:2013:859, punktid 34 ja 38).
55
Lisaks on Euroopa Kohus Euroopa Liidu kaubamärgiõiguse valdkonnas otsustanud, et arvesse tuleb võtta asjaolu, et keskmise tarbija tähelepanelikkuse aste võib varieeruda sõltuvalt sellest, millise toodete või teenuste kategooriaga on vastaval juhul tegemist (vt selle kohta 22. juuni 1999. aasta kohtuotsus Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, EU:C:1999:323, punktid 25 ja 26).
56
Lisaks on Euroopa Kohtul juba olnud juhust sedastada, et väär tajupilt teatavast teabest võib olla keskmisele tarbijale sisendatud (vt selle kohta 26. oktoobri 2016. aasta kohtuotsus Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, punktid 40 ja 41) ning et on ebatõenäoline, et keskmisel tarbijal on teatavates valdkondades tehnilised teadmised, et mõista võimaliku pakkumuse kõiki elemente, et teha valik täiesti ratsionaalselt (vt selle kohta 13. septembri 2018. aasta kohtuotsus Wind Tre ja Vodafone Italia, C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, punktid 50 ja 52).
57
Sellegipoolest, ehkki tarbija otsustusvõimet võib muuta piirangute kogum, näiteks kognitiivsed moonutused, ei tähenda see siiski, et tingimata tuleks asuda seisukohale, et igasugune kognitiivse moonutuse risk mõne kauplemisvõtte tõttu tooks tagajärjena tingimata kaasa olulise muutuse selle fiktiivse tarbija käitumises. Lisaks peab olema nõuetekohaselt tõendatud, et juhtumi konkreetsetel asjaoludel võib selline kauplemisvõte mõjutada piisavalt informeeritud ning mõistlikult tähelepanelikku ja arukat isikut ning seda niisuguses ulatuses, et tema käitumine sellest oluliselt muutuks.
58
Igal juhul on riigisiseste kohtute ülesanne teha kindlaks keskmise tarbija tüüpiline reaktsioon konkreetses olukorras (vt selle kohta 26. oktoober 2016. aasta kohtuotsus Canal Digital Danmark, C‑611/14, EU:C:2016:800, punkt 39).
59
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 tuleb tõlgendada nii, et mõistet „keskmine tarbija“ selle direktiivi tähenduses tuleb määratleda viitega tarbijale, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas. Selline määratlus ei välista siiski, et isiku otsustusvõimet võivad mõjutada piirangud, näiteks kognitiivsed moonutused.
Teine küsimus
60
Kõigepealt tuleb märkida, et nagu nähtub eelotsusetaotlusest, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus oma teise eelotsuse küsimusega teada, kas kauplemisvõtet „raamistamine“ võib pidada „agressiivseks“ kõigil tingimustel ja seega juba ainuüksi selle tõttu direktiiviga 2005/29 vastuolus olevaks. Teises küsimuses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus siiski ka „eksitava“ kauplemisvõtte mõistele. Ent nagu tuleneb selle direktiivi artikli 5 lõikest 2, on agressiivsed ja eksitavad kaubandustavad ebaausate kaubandustavade kaks alamkategooriat. Pealegi on selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel, kehtestatud direktiivi artikli 5 lõikega 5.
61
Järelikult tuleb vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 41, asuda seisukohale, et teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti j, artikli 5 lõikeid 2 ja 5 ning artikleid 8 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et kauplemisvõte, mis seisneb tarbijale korraga eralaenulepingu ja selle laenuga mitteseotud kindlustustoote pakkumises, on selle direktiivi tähenduses kaubandustava, mida loetakse agressiivseks kõigil tingimustel, või siis vähemasti kaubandustava, mida loetakse ebaausaks kõigil tingimustel.
62
Esimesena tuleb märkida, et direktiivi 2005/29 2. peatükk „Ebaausad kaubandustavad“ sisaldab kahte jagu, nimelt 1. jagu „Eksitavad kaubandustavad“ ja 2. jagu, mis käsitleb agressiivseid kaubandustavasid.
63
Direktiivi 2. peatükis sisalduv artikkel 5 keelab oma lõikes 1 ebaausad kaubandustavad ja kehtestab lõikes 2 kriteeriumid, mis võimaldavad kindlaks teha, kas kaubandustava on oma laadilt ebaaus.
64
Viidatud artikli 5 lõikes 4 on täpsustatud, et eelkõige on ebaausad need kaubandustavad, mis on „eksitavad“ vastavalt direktiivi 2005/29 artiklitele 6 ja 7, ning samuti need, mis on agressiivsed vastavalt sama direktiivi artiklitele 8 ja 9.
65
Artikli 5 lõikes 5 on lisaks ette nähtud, et direktiivi 2005/29 I lisas on selliste kaubandustavade nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel, ning et seda nimekirja, mida kohaldatakse kõikides liikmesriikides, saab muuta ainult kõnesolevat direktiivi läbi vaadates.
66
Sellega seoses on direktiivi 2005/29 põhjenduses 17 täpsustatud, et suurema õiguskindluse tagamiseks peetakse ainult selle direktiivi I lisas loetletud tingimusi ebaausaks kõigil tingimustel, mistõttu neid ei tule hinnata igal üksikjuhtumil eraldi direktiivi artiklite 5–9 alusel.
67
Kuna direktiivi 2005/29 I lisas sisaldub selliste kaubandustavade täielik ja ammendav nimekiri, mida loetakse ebaausateks kõigil tingimustel, saaks põhikohtuasjas vaidluse all olevat kauplemisvõtet „raamistamine“ kvalifitseerida „agressiivseks kaubandustavaks kõigil tingimustel“ või isegi üldisemalt kaubandustavaks, mida loetakse ebaausaks kõigil tingimustel selle direktiivi tähenduses, üksnes tingimusel, et see vastab ühele selles lisas loetletud olukordadest.
68
Ent viidatud lisa lugemine võimaldab tuvastada niisuguse vastavuse puudumise, mille olemasolu põhikohtuasjas pealegi ei väidetud.
69
Seega tuleb asuda seisukohale, et niisugune kauplemisvõte nagu põhikohtuasjas kõne all olev kauplemisvõte „raamistamine“, mis seisneb tarbijale korraga eralaenulepingu ja selle laenuga mitteseotud kindlustustoote pakkumises, ei ole kaubandustava, mida saaks kvalifitseerida „agressiivseks kõigil tingimustel“ või isegi „kaubandustavaks, mida loetakse ebaausaks kõigil tingimustel“ selle direktiivi tähenduses.
70
Sellegipoolest, kuivõrd Euroopa Kohtule esitatud toimiku asjaolusid arvestades ei saa välistada, et AGCM kvalifitseeris põhikohtuasjas vaidluse all oleva kauplemisvõtte „agressiivseks“, olles seda kauplemisvõtet juhtumi asjaolusid arvesse võttes põhjalikult analüüsinud, siis tuleb teisena eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks analüüsida, kas kauplemisvõte „raamistamine“ võib kujutada endast agressiivset kaubandustava direktiivi 2005/29 tähenduses üksnes sel põhjusel, et see seisneb tarbijale korraga eralaenulepingu pakkumuse ja selle laenuga mitteseotud kindlustustoote pakkumuse esitamises, andmata tarbijale vastavalt nende kahe pakkumusega seotud lepingute allkirjastamise vahel järelemõtlemisaega, ning seda vaatamata sellele, et niisugune võte võib tekitada raamistamise moonutuse, jättes nii sellele tarbijale mulje, et ta peab tingimata allkirjastama kindlustuspoliisi, et saada eralaenu.
71
Direktiivi 2005/29 artiklist 8 tuleneb, et kaubandustava loetakse agressiivseks, kui see konkreetses olukorras, võttes arvesse kõiki selle iseärasusi ja asjaolusid, ahistamise, sunni, sealhulgas füüsilise jõu kasutamise või liigse mõjutamise kaudu kahjustab märkimisväärselt või tõenäoliselt kahjustab märkimisväärselt keskmise tarbija valikuvabadust või käitumist toote suhtes ning paneb või tõenäoliselt paneb ta seetõttu tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks.
72
Ent kuna viidatud artikli 8 tähenduses mõistete „ahistamine“ ja „sund“ määratlus puudub, siis tuleb nende määratlemiseks lähtuda nende sõnade tavakeele tähendusest, mis välistab selle, et kauplemisvõte võib põhjustada teatavat ahistamist või sundi ainuüksi põhjusel, et sellel on raamistamise kauplemisvõtte tunnused.
73
Mis puudutab võimalust, et selline kauplemisvõte võib „liigselt mõjutada“ nimetatud artikli 8 tähenduses, siis tuleb märkida, et viimati nimetatud mõiste, mis on määratletud direktiivi 2005/29 artikli 2 punktis j, hõlmab jõupositsiooni kasutamist tarbija suhtes surve avaldamiseks, isegi kui ei kasutata füüsilist jõudu ega ähvardata seda teha, mistõttu tarbija võime teha teadlikke valikuid on märkimisväärselt piiratud. Nagu nähtub Euroopa Kohtu praktikast, ei ole liigne mõjutamine tingimata õigusvastane mõjutamine, vaid mõju, mida sõltumata tema õiguspärasusest avaldatakse aktiivselt, teatava surve avaldamisega, mille abil kujundatakse tarbija tahet sundi kasutades (12. juuni 2019. aasta kohtuotsus Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, punkt 33).
74
Nii saab ettevõtjapoolse teatava lepingute sõlmimise või muutmise viisi „agressiivseks kaubandustavaks“ kvalifitseerida liigse mõjutamise tõttu seeläbi, et kasutati ebaausaid käitumismalle, mistõttu survestati tarbijat nii, et tema valikuvabadus oli märkimisväärselt mõjutatud, näiteks käitumismallid, mis võisid viia tarbija tasakaalust välja ja segada teda järele mõtlemast (vt selle kohta 12. juuni 2019. aasta kohtuotsus Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, punkt 47).
75
Ent kauplemisvõte, mis seisneb tarbijale korraga eralaenu pakkumuse ja selle laenuga mitteseotud kindlustustoote pakkumuse esitamises, andmata tarbijale vastavalt nende kahe pakkumusega seotud lepingute allkirjastamise vahel järelemõtlemisaega, ei tähenda iseenesest, et toimus surve avaldamine, ehkki see kauplemisvõte võis tekitada raamistamise moonutuse. Järelikult ei saa sellist võtet üksi pidada „liigseks mõjutamiseks“ direktiivi 2005/29 artikli 8 tähenduses.
76
Samas tuleb märkida, et direktiivis 2005/29 on ebaausate kaubandustavade hulgas nimetatud mitte ainult agressiivseid kaubandustavasid, vaid ka eksitavaid kaubandustavasid, mis on selle direktiivi artikli 6 lõike 1 punktis e määratletud nii, et need petavad või tõenäoliselt petavad mis tahes viisil, sealhulgas oma üldise esitusviisi tõttu, keskmist tarbijat, sealhulgas seoses hoolduse vajadusega, ning panevad või tõenäoliselt panevad keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud.
77
Põhikohtuasjas saab seega üksnes juhul, kui vaidlusaluse kauplemisvõtte puhul ettevõtja mitte üksnes jättis tarbijale andmata järelemõtlemisaja laenulepingu ja kindlustuslepingu allkirjastamise vahel, vaid lisaks kasutas ahistamist, sundi või liigset mõjutamist, sellise võtte kvalifitseerida agressiivseks kaubandustavaks direktiivi 2005/29 artikli 8 tähenduses. Seevastu, isegi kui ahistamist, sundi või liigset mõjutamist ei esinenud, saab selle kauplemisvõtte kvalifitseerida „eksitavaks kaubandustavaks“ ja seega „ebaausaks kaubandustavaks“, kui see vastab selle direktiivi artiklites 6 ja 7 sätestatud tingimustele.
78
Sellega seoses tuleb märkida, et kohtupraktika kohaselt on oluline anda tarbijale ka enne lepingu sõlmimist selget ja asjakohast teavet (vt selle kohta 12. juuni 2019. aasta kohtuotsus Orange Polska, C‑628/17, EU:C:2019:480, punkt 34 ning seal viidatud kohtupraktika).
79
Ent asjaolu, et samal ajal esitatakse kaks erinevat teenusepakkumist, ka siis, kui need pakkumised ei ole õiguslikult seotud, võib tuua vajaduse anda tarbijale täiendavat teavet just nimelt selleks, et tarbijat ei eksitataks nende pakkumuste vahelise seose puudumise osas.
80
Käesoleval juhtumil ilmneb eelotsusetaotlusest, et kahe kõnesoleva pakkumuse tegemine põhikohtuasjas võis panna tarbija uskuma, et ei ole võimalik saada eralaenu ilma põhikohtuasjas vaidluse all olevat kindlustustoodet ostmata, seda enam, et teatavad selle laenuga seotud riskid olid kaetud nimetatud kindlustuspoliisiga, näiteks terviseseisundi halvenemine, mis võib olla takistuseks laenuga seotud lepinguliste kohustuste täitmisel.
81
Lisaks viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma kolmandas küsimuses sellele, et laenu taotlev isik on tavaliselt olukorras, kus ta vajab raha; et tarbijale allkirjastamiseks esitatavad lepingud on keerulised; et ühel ja samal ajal esitatakse ristmüügipakkumus ning et tähtaeg, mis kõnesoleva pakkumuse allkirjastamiseks anti, on lühike.
82
Eelotsusetaotlusest nähtub siiski ka see, et Compass Banca väidab, et ta teavitas asjaomaseid tarbijaid nõuetekohaselt asjaolust, et põhikohtuasjas kõne all olev kindlustustoode ei olnud seotud eralaenulepinguga ning et ta esitas oma tarbijatele asjakohased dokumendid, sealhulgas lepingueelses faasis.
83
Viimaseks tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kontrollida, kas põhikohtuasjas kõne all olev kauplemisvõte võib kujutada endast „ebaausat kaubandustava“ eelkõige osas, milles seda saab kvalifitseerida „eksitavaks kaubandustavaks“ direktiivi 2005/29 artiklite 6 ja 7 tähenduses või „agressiivseks kaubandustavaks“ selle direktiivi artiklite 8 ja 9 tähenduses.
84
Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti j, artikli 5 lõikeid 2 ja 5 ning artikleid 8 ja 9 tuleb tõlgendada nii, et kauplemisvõte, mis seisneb tarbijale korraga eralaenulepingu ja selle laenuga mitteseotud kindlustustoote pakkumises, ei ole ei kaubandustava, mida loetakse agressiivseks kõigil tingimustel, ega ka kaubandustava, mida loetakse ebaausaks kõigil tingimustel, selle direktiivi tähenduses.
Kolmas küsimus
85
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2005/29 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisene meede, mis võimaldab riigisisesel asutusel, kui on tuvastatud konkreetse ettevõtja kasutatava kauplemisvõtte „agressiivne“ või üldisemalt „ebaaus“ laad, kohustada seda ettevõtjat andma tarbijale mõistliku järelemõtlemisaja kindlustuslepingu ja laenulepingu allkirjastamise kuupäevade vahel.
86
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 2005/29 artikli 1 kohaselt on direktiivi eesmärk aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele, lähendades tarbijate majandushuve kahjustavad ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus- ja haldusnormid.
87
Nagu nähtub direktiivi 2005/29 põhjendusest 14, siis kuivõrd selline ühtlustamine toimub liikmesriikide õigusnormide täieliku ühtlustamise teel, tuleb tõdeda, et see direktiiv keelab liikmesriikidel säilitada või vastu võtta sellesse ühtlustatud valdkonda kuuluvaid meetmeid, mida direktiiv 2005/29 ei sätesta ega luba, isegi kui selliste meetmete eesmärk on tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase (vt selle kohta 9. novembri 2010. aasta kohtuotsus Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C‑540/08, EU:C:2010:660, punkt 38).
88
Ent nagu tuleneb vastusest teisele küsimusele, ei kujuta selline kauplemisvõte nagu põhikohtuasjas kõne all olev kauplemisvõte „raamistamine“ kõigil tingimustel agressiivsena käsitatavat kaubandustava ega kõigil tingimustel ebaausana käsitavat kaubandustava direktiivi 2005/29 tähenduses.
89
On küll tõsi, et direktiivi 2005/29 artikli 3 lõike 9 kohaselt võivad liikmesriigid finantsteenuste puhul direktiivi 2002/65 tähenduses, mis hõlmavad kõiki krediidi‑ või kindlustusteenuseid, kehtestada rangemaid või üksikasjalikumaid nõudeid kui need, mis on direktiiviga 2005/29 nähtud ette valdkonnas, milles see direktiiv kehtivaid sätteid ühtlustab.
90
Esiteks tuleb sellise õiguse kasutamisel siiski järgida liidu õiguse imperatiivseid sätteid, vajaduse korral mis tahes muus asjakohases õigusaktis sätestatut. Teiseks peab selleks, et ametiasutus saaks selle pädevuse alusel kehtestada rangemaid või üksikasjalikumaid nõudeid, kui on ette nähtud direktiivis 2005/29, seda võimalust olema kasutanud asjaomane liikmesriik õiguskindluse nõudega nõutava konkreetsuse, täpsuse ja selgusega (vt analoogia alusel 3. septembri 2020. aasta kohtuotsus Subdelegación del Gobierno en Barcelona (pikaajalised elanikud), C‑503/19 ja C‑592/19, EU:C:2020:629, punkt 35 ja seal viidatud kohtupraktika).
91
Järelikult on direktiiviga 2005/29 vastuolus see, kui liikmesriigi ametiasutus võib tarbijakaitse eesmärgil panna üldise või ennetava kohustuse järgida teatavat järelemõtlemisaega kauplemisvõtte puhul, mis seisneb kindlustustoote ja laenulepingu pakkumise samaaegses esitamises, kui sellist kohustust ega vähemalt selle asutuse pädevust kehtestada selline kohustus ei ole riigisisestes õigusnormides sõnaselgelt ette nähtud.
92
Seevastu ei ole direktiiviga 2005/29 vastuolus see, kui liikmesriigid näevad oma riigisiseses õiguses ette, et kui konkreetse ettevõtja kauplemisvõtte üksikasjaliku analüüsi tulemusel on tuvastatud, et see kauplemisvõte on agressiivne või isegi üldisemalt ebaaus, võivad pädevad ametiasutused sellele ettevõtjale ettekirjutusi teha.
93
Nimelt, direktiivi 2005/29 artikli 11 lõike 1 esimese lõigu kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et eksisteerivad piisavad ja tõhusad meetmed ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks, et tugevdada käesoleva direktiivi sätete järgimist tarbijate huvides.
94
Samas tuleb eelkõige märkida, et esiteks sätestab direktiivi 2005/29 artikkel 4 sõnaselgelt, et liikmesriigid ei piira teenuste osutamise vabadust ega kaupade vaba liikumist käesoleva direktiiviga lähendatava valdkonnaga seotud põhjustel. Teiseks tuleneb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 51 lõikest 1, et liidu õiguse kohaldamise korral austavad liikmesriigid hartaga tagatud õigusi.
95
Ent riigisisese ametiasutuse võetud meede selleks, et lõpetada agressiivne kauplemisvõte, kohustab järgima mõistlikku järelemõtlemisaega eralaenulepingu ja kindlustuslepingu sõlmimise kuupäevade vahel, võib kahjustada teenuste osutamise vabadust ja piirata asjaomase ettevõtja ettevõtlusvabadust.
96
Seega võib liikmesriigi ametiasutus vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele sellist meedet kasutada üksnes juhul, kui on tõendatud, et arvestades põhjuseid, miks asutus kvalifitseeris asjaomase kauplemisvõtte „agressiivseks“ või vähemalt „ebaausaks“, ei ole muid sama tõhusaid vahendeid, et lõpetada selline võte, mis kahjustab asjaomase ettevõtja teenuste osutamise vabadust ja ettevõtlusvabadust vähem.
97
Eelnevalt esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb vastata kolmandale küsimusele, et direktiivi 2005/29 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisene meede, mis võimaldab riigisisesel asutusel, kui on tuvastatud konkreetse ettevõtja kasutatava kauplemisvõtte „agressiivne“ või üldisemalt „ebaaus“ laad, kohustada seda ettevõtjat andma tarbijale mõistliku järelemõtlemisaja kindlustuslepingu ja laenulepingu allkirjastamise kuupäevade vahel, välja arvatud juhul, kui on olemas muud, ettevõtlusvabadust vähem kahjustavad meetmed, mis on selle võtte „agressiivse“ või üldisemalt „ebaausa“ laadi lõpetamiseks niisama tõhusad.
Neljas küsimus
98
Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2016/97 artikli 24 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui riigisisene ametiasutus nõuab ettevõtjalt, kelle kauplemisvõtet „raamistamine“ peetakse „agressiivseks“ direktiivi 2005/29 artiklite 8 ja 9 tähenduses või üldisemalt „ebaausaks“ sama direktiivi artikli 5 lõike 2 tähenduses, et selle võtte kasutamise lõpetamiseks annaks ettevõtja tarbijale kahe asjaomase lepingu allkirjastamise kuupäevade vahel mõistliku järelemõtlemisaja.
99
Esmalt olgu märgitud, et neljas küsimus käsitleb eralaenulepingu ja kindlustustoote ristmüüki ning et kindlustustoodete turustamine on reguleeritud direktiiviga 2016/97.
100
Sellega seoses olgu märgitud, et direktiivi 2005/29 artikli 3 lõikes 4 on sätestatud, et kollisiooni korral selle direktiivi sätete ja muude, ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate liidu normide vahel on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes.
101
Direktiivi 2016/97 artikkel 24 sätestab muude toodetega ristmüüdavate kindlustustoodete turustajatele erikohustusi.
102
Direktiivi 2016/97 artikli 24 lõikes 3, mis on ainus säte, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus oma küsimuses viitab, on sätestatud, et kui kindlustustoote puhul on tegemist kõrvaltootega, mis käib paketi või lepingu alusel kaasas muu kui kindlustustoote või -teenusega, pakub kindlustustoodete turustaja kliendile võimalust osta toodet või teenust ka eraldi.
103
Ent vastavalt direktiivi 2016/97 artikli 24 lõikele 7 võivad liikmesriigid säilitada või võtta täiendavad rangemad meetmed või juhtumipõhiselt sekkuda, et keelustada kindlustuse müük ühe paketi või lepingu alusel koos kõrvalteenuse või -tootega, mis ei ole kindlustusteenus või -toode, kui nad suudavad tõendada, et selline tava on tarbijatele kahjulik. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 92 rõhutas, kohaldatakse seda sätet üksnes juhul, kui esiteks saab kindlustustoote kvalifitseerida „peatooteks“ või „põhitooteks“ ja teise toote või teenuse „täiendavaks“ või „kõrvaltooteks“ ning kui teiseks pakutakse neid kaht toodet „ühe ja sama partiina või sama lepingu kohaselt“.
104
Samas tuleb märkida, et direktiivi 2016/97 artikli 24 lõikes 3 sisalduv eeskiri ei reguleeri ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte, vaid piirdub nõudmisega – sõltumata mis tahes kaalutlusest kõnealuse kaubandustava aususe osas –, et kui toimub selliste tootete ja/või teenuste „ristmüük“ tarbijatele, peab neil olema võimalus neid osta eraldi.
105
Seega ei kohusta artikli 24 lõige 3 liikmesriigi pädevaid asutusi minema kaugemale sellest, mida nõuab direktiiv 2005/29. Selles sättes on nõutud üksnes seda, et kui toimub niisuguste toodete ja/või teenuste ristmüük klientidele, peab olema klientidel ka võimalus neid eraldi osta.
106
Lisaks, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 95, ei nõua see säte ka seda, et need asutused teeksid vähem kui direktiivi 2005/29 alusel lubatud.
107
Kõiki eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb vastata neljandale küsimusele, et direktiivi 2016/97 artikli 24 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui riigisisene ametiasutus nõuab ettevõtjalt, kelle kauplemisvõtet „raamistamine“ peetakse „agressiivseks“ direktiivi 2005/29 artiklite 8 ja 9 tähenduses, või üldisemalt „ebaausaks“ sama direktiivi artikli 5 lõike 2 tähenduses, et selle võtte kasutamise lõpetamiseks annaks ettevõtja tarbijale kahe asjaomase lepingu allkirjastamise kuupäevade vahel mõistliku järelemõtlemisaja.
Viies küsimus
108
Viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2005/29 tuleb tõlgendada nii, et teatavat tüüpi kauplemisvõtte kvalifitseerimine „agressiivseks“ kõigil tingimustel selle direktiivi artiklite 8 ja 9 tähenduses või üldisemalt kõigil tingimustel „ebaausaks“ direktiivi artikli 5 lõike 2 tähenduses viib – vastuolus liidu õigusega – tõendamiskoormise ümberpööramiseni ettevõtjale.
109
Nagu tuleneb teisele küsimusele antud vastusest, nii nagu see on antud käesoleva kohtuotsuse punktis 84, ei saa sellist kauplemisvõtet, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kvalifitseerida „agressiivseks kauplemisvõtteks kõigil tingimustel“ või üldisemalt „ebaausaks kaubandustavaks kõigil tingimustel“ direktiivi 2005/29 tähenduses.
110
Arvestades sellist vastust, on viiendale küsimusele vastamise vajadus ära langenud.
Kohtukulud
111
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. mai 2005. aasta direktiivi 2005/29/EÜ, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul ning millega muudetakse nõukogu direktiivi 84/450/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 97/7/EÜ, 98/27/EÜ ja 2002/65/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 2006/2004 (ebaausate kaubandustavade direktiiv),
tuleb tõlgendada nii, et
mõistet „keskmine tarbija“ selle direktiivi tähenduses tuleb määratleda viitega tarbijale, kes on piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas. Selline määratlus ei välista siiski, et isiku otsustusvõimet võivad mõjutada piirangud, näiteks kognitiivsed moonutused.
2.
Direktiivi 2005/29 artikli 2 punkti j, artikli 5 lõikeid 2 ja 5 ning artikleid 8 ja 9
tuleb tõlgendada nii, et
kauplemisvõte, mis seisneb tarbijale korraga eralaenulepingu ja selle laenuga mitteseotud kindlustustoote pakkumises, ei ole ei kaubandustava, mida loetakse agressiivseks kõigil tingimustel, ega ka kaubandustava, mida loetakse ebaausaks kõigil tingimustel, selle direktiivi tähenduses.
3.
Direktiivi 2005/29
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus riigisisene meede, mis võimaldab riigisisesel asutusel, kui on tuvastatud konkreetse ettevõtja kasutatava kauplemisvõtte „agressiivne“ või üldisemalt „ebaaus“ laad, kohustada seda ettevõtjat andma tarbijale mõistliku järelemõtlemisaja kindlustuslepingu ja laenulepingu allkirjastamise kuupäevade vahel, välja arvatud juhul, kui on olemas muud, ettevõtlusvabadust vähem kahjustavad meetmed, mis on selle võtte „agressiivse“ või üldisemalt „ebaausa“ laadi lõpetamiseks niisama tõhusad.
4.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. jaanuari 2016. aasta direktiivi (EL) 2016/97, mis käsitleb kindlustustoodete turustamist, artikli 24 lõiget 3
tuleb tõlgendada nii, et
sellega ei ole vastuolus, kui riigisisene ametiasutus nõuab ettevõtjalt, kelle kauplemisvõtet „raamistamine“ peetakse „agressiivseks“ direktiivi 2005/29 artiklite 8 ja 9 tähenduses, või üldisemalt „ebaausaks“ sama direktiivi artikli 5 lõike 2 tähenduses, et selle võtte kasutamise lõpetamiseks annaks ettevõtja tarbijale kahe asjaomase lepingu allkirjastamise kuupäevade vahel mõistliku järelemõtlemisaja.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.