62023CJ0462
EUROOPA KOHTU OTSUS (kuues koda)
3. aprill 2025 (
*1
)
Liikmesriigi kohustuste rikkumine – Tarbijakaitse – Direktiiv 2009/54/EÜ – Artikli 8 lõige 2 – Keeld turustada ühest ja samast allikast pärit looduslikku mineraalvett ja allikavett rohkem kui ühe müüginimetuse all – Artikli 7 lõike 2 punkt b – Artikli 9 lõike 4 punkt c – Märgistusnõuded – Kohustuslik teave – Allika nimi – Väär ülevõtmine
Kohtuasjas C‑462/23,
mille ese on ELTL artikli 258 alusel 24. juulil 2023 esitatud liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi,
Euroopa Komisjon, esindajad: N. Nikolova ja B. Rous Demiri,
hageja,
versus
Bulgaaria Vabariik, esindajad: T. Mitova, S. Ruseva ja R. Stoyanov,
kostja,
EUROOPA KOHUS (kuues koda),
koosseisus: Euroopa Kohtu asepresident T. von Danwitz kuuenda koja presidendi ülesannetes, kohtunikud A. Kumin ja I. Ziemele (ettekandja),
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: A. Calot Escobar,
arvestades kirjalikku menetlust,
arvestades pärast kohtujuristi ärakuulamist tehtud otsust lahendada kohtuasi ilma kohtujuristi ettepanekuta,
on teinud järgmise
kohtuotsuse
1
Euroopa Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Bulgaaria Vabariik
–
ei ole keelanud ühest ja samast allikast pärit loodusliku mineraalvee ja allikavee turustamist rohkem kui ühe müüginimetuse all,
–
ei ole kehtestanud kohustust lisada loodusliku mineraalvee ja allikavee märgistusele allika nimi ning
–
on lubanud kasutada mõistet „allikavesi“ vee puhul, mis ei vasta märgistusnõuetele,
siis on Bulgaaria Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta direktiivi 2009/54/EÜ loodusliku mineraalvee kasutamise ja turustamise kohta (ELT 2009, L 164, lk 45) artikli 8 lõikest 2, artikli 7 lõike 2 punktist b ja artikli 9 lõike 4 punktist c.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
2
Direktiivi 2009/54 põhjendused 5, 7 ja 9 on sõnastatud järgmiselt:
„(5)
Igasuguste looduslikku mineraalvett käsitlevate eeskirjade esmane eesmärk peaks olema kaitsta tarbijate tervist, takistada tarbijate eksitamist ja tagada aus kaubavahetus.
[…]
(7)
Tuleks hoolitseda selle eest, et looduslik mineraalvesi säilitaks turustamisel need omadused, mille alusel seda võib loodusliku mineraalveena tunnustada. […]
[…]
(9)
Loodusliku mineraalvee analüütilist koostist käsitleva märkuse lisamine märgistusse peaks tarbijate teavitamise tagamiseks olema kohustuslik.“
3
Direktiivi artikli 1 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolev direktiiv käsitleb liikmesriigi maapõuest ammutatud ja selle liikmesriigi vastutava asutuse poolt I lisa I jao sätetele vastava loodusliku mineraalveena tunnustatud vett.“
4
Direktiivi artikli 7 lõikes 2 on sätestatud:
„Loodusliku mineraalvee märgistusel peab samuti olema järgmine kohustuslik teave:
[…]
b) kasutatava allika asukoht ja nimi;
[…]“.
5
Direktiivi artikkel 8 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Paikkonna, küla või koha nimi võib esineda müüginimetuses, tingimusel et see viitab looduslikule mineraalveele, mille allikat kasutatakse selles nimetuses näidatud kohas, ja et see nimi ei ole eksitav allika kasutuskoha suhtes.
2.   Ühest ja samast allikast pärit loodusliku mineraalvee turustamine rohkem kui ühe müüginimetuse all on keelatud.
3.   Kui müügiks pakutava loodusliku mineraalvee mahutite märgistusel või pealdisel on allika või selle kasutuskoha nimest erinev müüginimetus, näidatakse kõnealune kasutuskoha või allika nimi müüginimetusel kasutatavatest suurimatest tähtedest vähemalt poolteist korda kõrgemate ja laiemate tähtedega.
Esimest lõiku kohaldatakse mutatis mutandis ja samal eesmärgil nagu allika või selle kasutuskoha nimele omistatava tähtsuse osas loodusliku mineraalvee reklaamis kasutatud mis tahes vormis müüginimetuse puhul.“
6
Direktiivi 2009/54 artikli 9 lõikes 4 on sätestatud:
„Mõistet „allikavesi“ kasutatakse sellise vee puhul, mis on ette nähtud inimtarbimiseks oma loomulikus olekus ja mida villitakse veevõtukohas, ning mis:
[…]
c)
vastab artikli 7 lõike 2 punktides b ja c ning artiklis 8 sätestatud märgistusnõuetele;
[…]“.
7
Selle direktiivi I lisas sisalduva I jao „Määratlus“ punktis 1 on ette nähtud:
„„Looduslik mineraalvesi“ on artikli 5 tähenduses mikrobioloogiliselt tervislik vesi, mis on pärit põhjaveekihist ja mis väljub allikast, millest võetakse vett ühe või mitme loodusliku või puurkaevu kaudu.
[…]“.
Bulgaaria õigus
2004. aasta määrus
8
Joomiseks mõeldud villitud loodusliku mineraalvee, allikavee ja lauavee nõudeid käsitleva määruse (Naredba za iziskvaniyata kam butiliranite naturalni mineralni, izvorni i trapezni vodi, prednaznacheni za piteyni tseli) (DV nr 68, 3.8.2004; edaspidi „2004. aasta määrus“) artikli 22 lõige 3 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui [toidu märgistamise ja esitlemise nõudeid käsitleva määruse (Naredba za iziskvaniyata za etiketiraneto i predstavyaneto na hranite) (DV nr 62, 28.7.2000)] sätetest ei tulene teisiti, peab loodusliku mineraalvee märgistusel samuti olema järgmine kohustuslik teave:
1.
veevõtukoha ja mineraalveelademe nimi vastavalt artiklis 5 nimetatud sertifikaadile;
2.
loodusliku mineraalvee villimise koha nimi; […]“.
9
Määruse artiklis 23 on sätestatud:
„1)   Loodusliku mineraalvee müüginimetus (kaubamärk) võib sisaldada paikkonna või küla nime, mis on seotud veevõtukoha asukoha ja veelademega, tingimusel et see ei ole veevõtukoha kasutuskoha suhtes eksitav.
2)   Ühest ja samast veevõtukohast ammutatud loodusliku mineraalvee turustamine rohkem kui ühe müüginimetuse all on keelatud.“
10
Määruse artikli 26 lõige 3 näeb ette, et vastavalt toidu märgistamise ja esitlemise nõudeid käsitlevale määrusele peab allikavee müügipakendi märgistusel olema ka kohustuslik teave veevõtukoha nime kohta vastavalt väljastatud veevõtuloale ja allikavee villimise koha kohta.
11
Määruse artikli 26 lõikes 4 on sätestatud:
„Allikavee märgistuse suhtes kohaldatakse ka artiklite 23 ja 24 nõudeid.“
12
2004. aasta määruse lisasätete lõike 1 punktis 4 on mõiste „veevõtukoht“ määratletud järgmiselt:
„„veevõtukoht“ – põhjavee veevõtuseade, mis hõlmab maapealseid rajatisi. Eri liiki põhjavee veevõtukohad on loetletud [2007. aasta määruse nr 1 põhjavee uurimise, kasutamise ja kaitse kohta (Naredba no 1 ot 2007 g. za prouchvane, polzvane i opazvane na podzemnite vodi) (DV nr 87, 30.10.2007; edaspidi „2007. aasta määrus nr 1“)] artikli 89 lõikes 1.“
13
Lisasätete lõike 1 punktis 5 on mõiste „mineraalveelade“ määratletud järgmiselt:
„„Mineraalveelade“ on mineraalveest koosnev põhjaveekogum.“
2007. aasta määrus nr 1
14
2007. aasta määruse nr 1 artikli 89 lõikes 1 on ette nähtud:
„Põhjaveeseadmed vastavalt nende paiknemisele põhjaveekogumis on järgmised:
1.
vertikaalsed:
a)
puurkaevud;
b)
salvkaevud;
c)
kombineeritud kaevud (puurkaevud ja salvkaevud);
2.
horisontaalsed:
a)
äravoolukanalid;
b)
kaeveõõned;
3.
horisontaalsed radiaalsed äravoolukaevud;
4.
põhjaveehaarded;
5.
erikonstruktsiooniga seadmed:
a)
kaldpuuraugud;
b)
kombineeritud kaevud (puurkaevud ja salvkaevud) koos mitme kaldpuurauguga salvkaevu põhjast;
c)
mitme lõikekambriga puuraugud.“
Veeseadus
15
Veeseaduse (Zakon za vodite) (DV nr 67, 27.7.1999) lisasätete lõike 1 punktides 61 ja 98 on sätestatud:
„61. „põhjaveekogum“ – piiritletav põhjaveekogum põhjaveekihis või ‑kihtides, mida iseloomustab põhjavee teatav seisund;
[…]
98. „mineraalveelade“ – põhjaveekogum või selle osa, mis sisaldab mineraalvett, mille koostis ja keemilised omadused on ühesugused.“
Kohtueelne menetlus
16
Komisjon saatis 2. juulil 2020 Bulgaaria Vabariigile ametliku kirja kahel põhjusel: esiteks, kuna see liikmesriik lubab turustada rohkem kui ühe müüginimetuse all ühest ja samast allikast pärit looduslikku mineraalvett ja allikavett, ei vasta selle liikmesriigi õigusnormid direktiivi 2009/54 artikli 8 lõike 2 nõuetele, ning teiseks, kuna nende õigusnormide kohaselt ei ole loodusliku mineraalvee ja allikavee märgistusel allika nime märkimine kohustuslik, ei vasta need õigusnormid selle direktiivi artikli 7 lõike 2 punkti b ja artikli 9 lõike 4 punkti c nõuetele.
17
Bulgaaria Vabariik vastas 29. septembri 2020. aasta kirjaga, milles ta lubas teatada komisjonile enne 30. oktoobrit 2020 meetmetest direktiivi 2009/54 nõuetekohaseks ülevõtmiseks. Bulgaaria ametiasutused esitasid 24. novembril 2020 komisjonile joogiks kasutatava villitud mineraalvee, allikavee ja lauavee nõudeid käsitleva määruse eelnõu.
18
Pärast teatatud meetmete läbivaatamist saatis komisjon 23. septembril 2021 Bulgaaria Vabariigile põhjendatud arvamuse, milles nähti Bulgaaria õigusnormide vastavusse viimiseks ette kahekuuline tähtaeg alates arvamuse kättesaamisest. Komisjon heitis põhjendatud arvamuses ette, et liikmesriik ei ole täitnud direktiivi 2009/54 artikli 8 lõikest 2, artikli 7 lõike 2 punktist b ja artikli 9 lõike 4 punktist c tulenevaid kohustusi, kuna ta ei ole endiselt seda direktiivi, eelkõige mõistet „allikas“, nagu seda on tõlgendatud 24. juuni 2015. aasta kohtuotsuses Hotel Sava Rogaška (C‑207/14, edaspidi kohtuotsus Hotel Sava Rogaška, EU:C:2015:414), Bulgaaria õigusesse nõuetekohaselt üle võtnud.
19
Pärast vastamistähtaja pikendamist kuni 21. jaanuarini 2022 edastas Bulgaaria Vabariik 17. jaanuaril 2022 komisjonile oma seisukoha põhjendatud arvamuse kohta ning esitas joomiseks mõeldud villitud mineraalvee, allikavee ja lauavee nõudeid käsitleva määruse muudetud eelnõu. Pärast seda, kui komisjon oli liikmesriigile teatanud, et kavandatud meetmed ei ole piisavad, lubas Bulgaaria Vabariik hilisemas suhtluses oma toidualaseid õigusnorme muuta.
20
Kuna see liikmesriik ei võtnud direktiivi 2009/54 nõuetekohaseks ülevõtmiseks täiendavaid meetmeid, esitas komisjon 24. juulil 2023 käesoleva hagi.
Hagi
21
Komisjon põhjendab oma hagi kahe väitega, mis puudutavad esiteks direktiivi 2009/54 artikli 8 lõike 2 rikkumist ning teiseks selle direktiivi artikli 7 lõike 2 punkti b ja artikli 9 lõike 4 punkti c rikkumist.
Vastuvõetavus
22
Kuigi Bulgaaria Vabariik ei ole esitanud asja läbivaatamist takistavat asjaolu käesoleva hagi vastuvõetamatuse kohta, väidab ta siiski, et kohtueelses menetluses edastas ta kooskõlas lojaalse koostöö põhimõttega komisjonile kehtivate riigisiseste õigusnormide muutmiseks mitu eelnõu, milles korrati direktiivi 2009/54 sõnastust, nagu seda on tõlgendatud kohtuotsuses Hotel Sava Rogaška – kõik need meetmed loeti ebapiisavaks. Selle liikmesriigi arvates annab see asjaolu tegelikult tunnistust raskustest, mis on tingitud sellest, et puuduvad direktiivis 2009/54 kasutatud põhimõistete määratlused ning mõni neist mõistetest on pealegi vastuolus sama tähendusega mõistetega, mida on kasutatud teistes liidu õigusaktides.
23
Asjaomane liikmesriik, kes väidab, et tema oli ainus, kellel paluti needsamad mõisted oma riigisiseses õiguses määratleda, ilma et talle oleks antud täpseid juhiseid nende sisu kohta, tõstab selles kontekstis esile komisjoni kui seadusandliku algatuse pädevust omava institutsiooni rolli, nimelt võtta meetmeid liidu õiguse täpsustamiseks, kui olemasolevat õiguslikku raamistikku tuleb ajakohastada. Liikmesriik märgib, et praegusel juhul lükati uute riigisiseste sätete vastuvõtmine edasi just nimelt seni, kuni komisjon kavandatava lähenemisviisi heaks kiidab. Kolm kuud pärast seda, kui ta oli komisjonile viimased andmed teatavaks teinud, esitas viimane käesoleva hagi ilma täiendavaid konsultatsioone pidamata.
24
Sellega seoses, niivõrd kui Bulgaaria Vabariigi argumente tuleb mõista nii, et need puudutavad lojaalse koostöö kohustuse väidetavat rikkumist sellega, et komisjon esitas käesoleva hagi, tuleb tõdeda, et lisaks asjaolule, et komisjonil puudub pädevus määrata tema kohtueelses menetluses võetud seisukohtadega lõplikult kindlaks liikmesriigi õigusi ja kohustusi või anda liikmesriigile garantiisid teatud tegevuse kooskõla kohta liidu õigusega (vt selle kohta 20. märtsi 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C‑135/01, EU:C:2003:171, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika), nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et käesoleval juhul ei ole Bulgaaria Vabariik igal juhul selle menetluse käigus viidanud, et tal oleks olnud direktiivis 2009/54 kasutatud mõistete tõlgendamisel raskusi, millele ta hagis tugineb.
25
Seega ei saa väita, et komisjon oleks jätnud selle liikmesriigi jaoks ebaselgeks, milline on viimase kohustuste ulatus, või et ta oleks teinud takistusi ette heidetud rikkumise lõpetamiseks (vt selle kohta 20. märtsi 2003. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa, C‑135/01, EU:C:2003:171, punkt 23).
26
Lisaks on Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt komisjon see, kelle pädevuses on otsustada, kas menetluse algatamine liikmesriigi vastu on otstarbekas, teha kindlaks, milliseid sätteid liikmesriik on rikkunud, ning valida hetk, mil alustada liikmesriigi kohustuste rikkumise menetlust, kusjuures kaalutlused, mis need valikud kindlaks määravad, ei mõjuta hagi vastuvõetavust. Selles mõttes on üksnes komisjon see, kellel tuleb hinnata liikmesriigi kohustuste rikkumise hagi esitamise ja selle menetlemise jätkamise otstarbekust, samas kui Euroopa Kohtu ülesanne on analüüsida, kas ette heidetav rikkumine on toimunud või mitte, ilma et ta peaks otsustama komisjoni kaalutlusõiguse kasutamise üle (vt selle kohta 25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ungari (sigarettide aktsiisimäärad), C‑856/19, EU:C:2021:253, punkt 57 ja seal viidatud kohtupraktika).
27
Sellest järeldub, et Bulgaaria Vabariigi väited ei sea kahtluse alla käesoleva hagi vastuvõetavust.
Sisulised küsimused
Esimene etteheide, et rikutud on direktiivi 2009/54 artikli 8 lõiget 2
– Poolte argumendid
28
Komisjon väidab, et direktiivi 2009/54 artikli 8 lõige 2 koostoimes artikli 9 lõike 4 punktiga c keelab turustada ühest ja samast allikast pärit looduslikku mineraalvett ja allikavett rohkem kui ühe müüginimetuse all, arvestades tõlgendust, mille Euroopa Kohus andis kohtuotsuses Hotel Sava Rogaška nimelt looduslikule mineraalveele ja allikaveele, mis on pärit ühest ja samast põhjaveekihist ning mis on kõikides looduslikes veevõtukohtades või puurkaevudes ühesuguste omadustega.
29
2004. aasta määruse artikli 23 lõikes 2 ja artikli 26 lõikes 4, millega nimetatud norm Bulgaaria õiguskorda üle võeti, sätestatud keelul on aga teistsugune ulatus, kuna selles ei viidata „allikale“, vaid „veevõtukohale“, nagu see on määratletud 2004. aasta määruse lisasätete lõike 1 punktis 4 ja 2007. aasta määruse nr 1 artikli 89 lõikes 1. Vastavalt 2004. aasta määruse artikli 23 lõikele 2 ja artikli 26 lõikele 4 hõlmab see keeld seega ühest ja samast „põhjavee veevõtuseadmest“ ammutatud loodusliku mineraalvee või allikavee turustamist rohkem kui ühe müüginimetuse all. Neil asjaoludel käsitlevad kõnealused riigisisesed õigusnormid oma olemuselt iga veevõtukohta eraldi allikana ning järelikult on võimalik ühest ja samast allikast pärit veele anda erinevaid müüginimetusi.
30
Bulgaaria Vabariik märgib, et direktiivis 2009/54 ei ole mõistet „allikas“ määratletud, samuti ei ole seda liikmesriigi sõnul määratletud ka Euroopa Kohtu praktikas, mistõttu ei ole võimalik kindlaks teha, mida täpselt tähendab põhjaveekogum, mis tuleb selle direktiivi tähenduses kvalifitseerida „allikaks“. Sellest järeldub, et liikmesriikidel on vabadus mitte ainult määratleda seda mõistet oma riigisiseses õiguses, vaid ka kasutada kehtivaid riigisiseseid õigusnorme, et saavutada direktiiviga sätestatud eesmärgid.
31
Bulgaaria Vabariik rõhutab sellega seoses, et bulgaaria keeles tähendab „allikas“ just nimelt allikat, millel on selle kasutamist võimaldav rajatis ja millest võetakse looduslikku mineraalvett või allikavett, mis väljub ühe või mitme loodusliku allika või puurkaevu kaudu. Seega võimaldab selliselt mõistetud „allika“ kohta teabe andmine tarbijatel võimalikult täpselt kindlaks teha asjaomase vee päritolu ja eristada looduslikku mineraalvett muust looduslikust mineraalveest vastavalt allika kasutuskohale.
32
Seetõttu võimaldavad 2004. aasta määruse artiklid 23 ja 26 saavutada nii kogu direktiivi 2009/54 eesmärgi kui ka direktiivi artikli 8 konkreetse eesmärgi. Lisaks kajastab nendes artiklites sisalduv keeld tingimust, mille kohaselt peab looduslikul mineraalveel olema kõikides veevõtukohtades ühesugused omadused, et seda saaks pidada ühest ja samast allikast pärinevaks. Sellega seoses võeti arvesse asjaolu, et Bulgaarias on ühest ja samast põhjaveekihist või põhjaveelademest pärit veel, mis väljub pinnasest mitme erineva veevõtukoha – loodusliku veevõtukoha või puurkaevu – kaudu, nendevahelise kauguse tõttu erinevad omadused, ning pealegi ei ole komisjon tõendanud, et nende riigisiseste sätete kohaldamine oleks kahjustanud direktiivi 2009/54 eesmärke.
– Euroopa Kohtu hinnang
33
Direktiivi 2009/54 artikli 8 lõikes 2 on ette nähtud, et ühest ja samast allikast pärit loodusliku mineraalvee turustamine rohkem kui ühe müüginimetuse all on keelatud.
34
Mis puudutab esimesena väidet, et on eiratud selles sättes nimetatud mõiste „allikas“ ulatust, siis tuleb kõigepealt meenutada, et kohtuotsuse Hotel Sava Rogaška punktis 45 leidis Euroopa Kohus, et direktiivi artikli 8 lõikes 2 esitatud mõistet „ühest ja samast allikast pärit looduslik mineraalvesi“ tähistab looduslikku mineraalvett, mida võetakse ühest või mitmest looduslikust veevõtukohast või puurkaevust ja mis on pärit ühest ja samast põhjaveekihist, tingimusel et kõigis neis looduslikes veevõtukohtades või puurkaevudes on vesi vastavalt direktiivi I lisas loetletud kriteeriumidele ühesuguste omadustega, mis püsivad stabiilsed loomuliku kõikumise piires.
35
Sellele järeldusele jõudmiseks leidis Euroopa Kohus sõnaselgelt, et mõistet „allikas“ ei saa võrdsustada mõistega „puurkaev“, kuna direktiivi 2009/54 I lisa I jao punkti 1 esimeses lõigus esitatud loodusliku mineraalvee määratlus täpsustab otsesõnu, et allikast võidakse võtta vett „ühe või mitme loodusliku või puurkaevu kaudu“. Euroopa Kohus otsustas seega, et selle kindlaksmääramisel, kas selline vesi on „ühest ja samast allikast pärit“ looduslik mineraalvesi direktiivi 2009/54 artikli 8 lõike 2 tähenduses, ei ole tähtsust asjaolul, kas vett võetakse ühest või mitmest puurkaevust (kohtuotsus Hotel Sava Rogaška, punkt 30).
36
Euroopa Kohus märkis, et sellist tõlgendust toetab mitte ainult direktiivi 2009/54 üldine ülesehitus, mille sätete koosmõjus lugemine kinnitab loodusliku mineraalvee omadustele antud otsustavat tähtsust selle direktiivi kohaldamisel, vaid arvestades selle direktiivi põhjenduste 5, 7 ja 9 sõnastust, on selline tõlgendus ainus, mis võimaldab tagada direktiiviga seatud eesmärkide saavutamise. Nimelt, kuna loodusliku mineraalvee müüginimetus on tingimata seotud vee omadustega, siis eksitataks tarbijaid ja nad ei saaks ostmisel teha teadlikku valikut loodusliku mineraalvee võimalike tervisele kasulike omaduste alusel, kui sama päritolu ja samade omadustega looduslikku mineraalvett oleks võimalik müüa erinevate müüginimetuste all (vt selle kohta kohtuotsus Hotel Sava Rogaška, punktid 36 ja 39–41).
37
Käesoleval juhul nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et direktiivi 2009/54 artikli 8 lõige 2 võeti Bulgaaria õigusesse üle 2004. aasta määruse artikli 23 lõikega 2, mis keelab turustada ühest ja samast „veevõtukohast“ ammutatud looduslikku mineraalvett rohkem kui ühe müüginimetuse all; mõiste „veevõtukoht“ on selle määruse lisasätete lõike 1 punktis 4 määratletud kui „põhjavee veevõtuseade, mis hõlmab maapealseid rajatisi“ ning mis kuulub 2007. aasta määruse nr 1 artikli 89 lõike 1 kohaldamisalasse.
38
Arvestades nende riigisiseste õigusnormide sisu, tuleb asuda seisukohale, et keelates vaid turustada rohkem kui ühe müüginimetuse all üksnes looduslikku mineraalvett, mis on ammutatud ühest ja samast veevõtukohast, on need õigusnormid vastuolus direktiivi 2009/54 artikli 8 lõike 2 sõnastusega, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus kohtuotsuses Hotel Sava Rogaška, milles välistatakse punktis 30 sõnaselgelt, et mõisted „allikas“ ja „veevõtukoht“ on samaväärsed.
39
Kõnealused riigisisesed õigusnormid eiravad ka selle direktiiviga taotletavaid eesmärke, mis on sõnastatud direktiivi põhjenduses 5. Nimelt, nagu komisjon märgib, kuivõrd need sätted käsitlevad iga „veevõtuseadet“ eraldi allikana, võib nende seadmete kaudu ammutatud veele anda erinevaid müüginimetusi, samas kui ei ole välistatud, et nendest erinevatest veevõtukohtadest saadud vesi on tegelikult sama päritolu ja samade omadustega vesi. Nagu Euroopa Kohus kohtuotsuse Hotel Sava Rogaška punktis 41 sõnaselgelt märkis, võib selline võimalus eksitada tarbijaid, kes ei saaks enam ostmisel teha teadlikku valikut loodusliku mineraalvee võimalike tervisele kasulike omaduste alusel.
40
Seoses Bulgaaria Vabariigi argumentidega selle riigi väidetavate geoloogiliste ja hüdroloogiliste iseärasuste kohta ning komisjoni esitatud tõendite ebapiisavuse kohta tuleb rõhutada, et käesolev etteheide puudutab viisi, kuidas direktiiv 2009/54 Bulgaaria õigusesse üle võeti, mitte seda, kuidas ülevõtmisnorme on kohaldatud. Seega ei ole selleks, et tõendada, et direktiiv võeti üle ebapiisavalt või ebasobivalt, vaja tõendada ülevõtmiseks vastu võetud riigisiseste õigusnormide tegelikku mõju, kuna riigisiseste sätete enda põhjal selgub, et ülevõtmine on ebapiisav või mittenõuetekohane (vt analoogia alusel 29. juuli 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Slovakkia (kutsekvalifikatsioonid), C‑773/22, EU:C:2024:645, punkt 42 ja seal viidatud kohtupraktika).
41
Mis puudutab käesoleva kohtuotsuse punktides 22 ja 23 kokkuvõtlikult esitatud argumente, siis arvestades direktiivi 2009/54 artikli 8 lõike 2 sõnastust koostoimes direktiivi I lisa I jao punkti 1 esimeses lõigus sisalduva mõiste „looduslik mineraalvesi“ määratlusega, ei saa Bulgaaria Vabariik oma kohustuste rikkumise põhjendamiseks tugineda selles direktiivis kasutatud mõistete väidetavale määratlemata jätmisele. Seda enam, et nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 34–36, on Euroopa Kohtul juba olnud võimalus täpsustada nende sätete tõlgendust kohtuotsuses Hotel Sava Rogaška, mis pealegi kuulutati välja enam kui kuus aastat enne põhjendatud arvamuses määratud tähtaja möödumist.
42
Järelikult tuleb nõustuda komisjoni esimese etteheitega osas, milles see puudutab ühest ja samast allikast pärit loodusliku mineraalvee rohkem kui ühe müüginimetuse all turustamise keelu puudumist.
43
Teisena, kuivõrd see etteheide puudutab ka ühest ja samast allikast pärit allikavee rohkem kui ühe müüginimetuse all turustamise keelu puudumist, siis tuleb märkida, et direktiivi 2009/54 artikli 9 lõike 4 punkti c kohaselt kohaldatakse direktiivi artikli 8 lõikes 2 sätestatud keeldu ka villitud vee turustamisele.
44
Kuna see norm võeti Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtuvalt Bulgaaria õigusesse üle 2004. aasta määruse artikli 26 lõikega 4, mille kohaselt „[a]llikavee märgistuse suhtes kohaldatakse ka artiklite 23 ja 24 nõudeid“, siis arvestades nimetatud määruse artikli 23 lõike 2 ulatust, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 37, ning eeltoodud arutluskäigus esitatud põhjustega analoogsetel põhjustel tuleb esimese etteheitega nõustuda ka osas, milles see puudutab seda liiki vee turustamist.
Teine etteheide, et on rikutud direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punkti b ja artikli 9 lõike 4 punkti c
– Poolte argumendid
45
Komisjon väidab, et 2004. aasta määruse artiklites 22 ja 26 sätestatud kohustuslikud normid loodusliku mineraalvee ja allikavee märgistamise kohta ei sisalda kohustust lisada nende toodete märgistusele allika nimi.
46
Sellega seoses märgib komisjon esiteks, et nimetatud määruse artikli 22 lõike 3 punkt 1, millega võetakse Bulgaaria õiguskorda üle direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punkt b, nõuab, et loodusliku mineraalvee tarbijapakendi märgistusel oleks „veevõtukoha ja mineraalveelademe nimi vastavalt artiklis 5 nimetatud sertifikaadile“. Direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punktis b sätestatud nõudele ei vasta aga ei kohustus märkida „veevõtukoht“, mis 2004. aasta määruse lisasätete lõike 1 punkti 4 kohaselt on määratletud kui „põhjavee veevõtuseade“, ega kohustus märkida „mineraalveelade“, mis on lisasätete lõike 1 punkti 5 kohaselt omakorda määratletud kui „mineraalveest koosnev põhjaveekogum“.
47
Teiseks leiab komisjon, et kuna Bulgaaria riigisisesed õigusnormid ei näe ette märgistusnõudeid, mis oleksid kooskõlas direktiivi artikli 7 lõike 2 punktiga b ja artikliga 8, siis lubavad need sätted vastuolus direktiivi artikli 9 lõike 4 punktiga c, mis on Bulgaaria õiguskorda üle võetud 2004. aasta määruse artikli 26 lõike 3 punktiga 1, turustada „allikaveena“ vett, mis ei vasta nende artiklite nõuetele.
48
Bulgaaria Vabariik väidab, et nähes riigisiseses õiguses ette 2004. aasta määruse artikli 22 lõike 3 punkti 1 ja artikli 26 lõike 3 punkti 1, oli ta seisukohal, et tarbijate teavitamiseks piisab sellest, kui loodusliku mineraalvee ja allikavee märgistusel näidatakse ära allikas, mille all mõistetakse allikat koos selle kasutamist võimaldava rajatisega. Nimelt, nagu nähtub kohtuotsuse Hotel Sava Rogaška punktist 33, võib allika nime ja kasutuskoha nimetust kasutada selleks iseseisvalt. Igal juhul nähtub liikmesriikide poolt tunnustatud looduslike mineraalvete loeteludest (ELT 2013, C 315, lk 1), nimelt osast, mis sisaldab Bulgaaria Vabariigi poolt tunnustatud looduslike mineraalvete loetelu, et rubriikides „Allika nimi“ ja „Ammutuskoht“ on samad nimed, mistõttu tagab neist ühe märkimine tarbijate teavitamise.
– Euroopa Kohtu hinnang
49
Mis puudutab esimesena direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punktist b tulenevaid märgistusnõudeid, siis ilmneb selle sätte sõnastusest endast, et loodusliku mineraalvee märgistusel peab kohustusliku teabena olema kasutatava allika asukoht ja nimi.
50
Sellega seoses tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on varem otsustanud, et loodusliku mineraalvee „allika“ mõistet nimetatud direktiivi tähenduses ei saa samastada ei mõistega „põhjaveekiht“, kuna nimetatud direktiivi I lisa I jao punkti 1 esimeses lõigus esitatud loodusliku mineraalvee määratluse sõnastus selgelt eristab neid kahte mõistet, ega – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 35 – mõistega „puurkaev“, kuna see sõnastus täpsustab otsesõnu, et allikast võidakse võtta vett „ühe või mitme loodusliku või puurkaevu kaudu“ (vt selle kohta kohtuotsus Hotel Sava Rogaška, punktid 29 ja 30).
51
Nagu nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, ei ole 2004. aasta määruse artikli 22 lõike 3 punktis 1, millega võetakse koostoimes selle määruse lisasätete lõike 1 punktidega 4 ja 5 Bulgaaria õigusesse üle direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punkt b ning millega on kehtestatud kohustus lisada loodusliku mineraalvee pakendi märgistusele „veevõtukoha“ – mille all mõistetakse „veevõtuseadet“ – nimi ja „mineraalveelademe“ – mille all mõistetakse eelkõige „mineraalveest koosnevat põhjaveekogumit“ – nimi, seevastu ette nähtud, et kõnealuste toodete märgistusel peab olema „allika nimi“.
52
Kuna viimati nimetatud mõistel, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 50, on kindlalt teistsugune ulatus kui mõistetel „veevõtukoht“ ja „veelade“, siis tuleb järeldada, et Bulgaaria Vabariik ei ole direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punkti b õigesti üle võtnud.
53
Liikmesriigi esitatud argumendid ei sea seda hinnangut kahtluse alla.
54
Esiteks, vastupidi sellele, mida väidab Bulgaaria Vabariik, ei saa kohtuotsuse Hotel Sava Rogaška punktis 33 kasutatud sõnast „või“ järeldada, et direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punkti b nõuete täitmiseks piisab sellest, kui loodusliku mineraalvee märgistusele lisatakse kas kasutatava allika asukoht või allika nimi.
55
On tõsi, et Euroopa Kohus leidis kohtuotsuse Hotel Sava Rogaška punktis 33, et direktiivi 2009/54 artikliga 8 tervikuna soovitakse tagada, et kõigil juhtudel võimaldab loodusliku mineraalvee allika nimi või selle kasutuskoha nimetus tarbijal ostuhetkel ühemõtteliselt tuvastada asjaomase vee päritolu, ja et selle nime või nimetuse abil saaks tarbija eristada teatud looduslikku mineraalvett kõigi teiste looduslike mineraalvete hulgast. Vee päritolu tuvastamine saab aga kõigis olukordades olla tagatud üksnes siis, kui asjaomased nimetused, mis võimaldavad alternatiivselt või koos võetuna päritolu ühemõtteliselt tuvastada, on mõlemad märgistusele kantud.
56
Igal juhul nähtub selle kohtuotsuse punkti 33 sõnastusest endast, et nimetatud punktis esitatud täpsustus ei puuduta mitte direktiivi artikli 7 lõike 2 punkti b, vaid artiklit 8. Seega ei sea see kuidagi kahtluse alla artikli 7 lõike 2 punkti b selget sõnastust ning Euroopa Kohus märgib sama kohtuotsuse punktis 34 pealegi sõnaselgelt, et allika nime ja kasutuskoha nimetuse tähtsus loodusliku mineraalvee tuvastamisel tuleneb ka viimati nimetatud sättest, kus on ette nähtud, et loodusliku mineraalvee märgistusel on kohustuslik näidata kasutatava allika asukoht ja nimi.
57
Mis puudutab teiseks Bulgaaria Vabariigi argumente selle kohta, et allika nimi ja kasutuskoha nimetus on praktikas selles liikmesriigis identsed, mistõttu on tarbijaid piisavalt teavitatud, kui märgistusel on esitatud ainult üks neist, siis tuleb märkida, et selline identsus – eeldusel, et see on tõendatud – ei saa mingil juhul vabastada liikmesriiki direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punktist b tulenevast konkreetsest kohustusest näha riigisiseses õiguses ette kohustus lisada kõnealuste toodete märgistusele allika nimi. Seega, isegi kui eeldada, et selles liikmesriigis ei tehta praegu tegelikku ja tõelist vahet allika nime ja kasutuskoha nimetuse vahel, on liikmesriik siiski kohustatud direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punkti b nõuetekohaselt üle võtma.
58
Selles kontekstis tuleb rõhutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb õiguskindluse nõude täitmiseks direktiivi sätteid rakendada vaieldamatu sunnijõuga ning nõutava konkreetsuse, täpsuse ja selgusega (20. juuni 2024. aasta kohtuotsus komisjon vs. Bulgaaria (erikaitsealade kaitse), C‑85/22, EU:C:2024:535, punkt 52 ja seal viidatud kohtupraktika), et tagada, et kõik liidu õigussubjektid teavad, millised on nende õigused ja kohustused igas olukorras (vt selle kohta 27. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola, C‑362/10, EU:C:2011:703, punkt 64 ja seal viidatud kohtupraktika).
59
Teisena väidab komisjon sisuliselt, et vaidlusalused riigisisesed õigusnormid lubavad kasutada mõistet „allikavesi“ vee kohta, mis ei täida vastavaid nõudeid. Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 2009/54 artikli 9 lõike 4 punktis c on ette nähtud, et mõistet „allikavesi“ kasutatakse sellise vee puhul, mis on ette nähtud inimtarbimiseks oma loomulikus olekus ja mida villitakse veevõtukohas ning mis vastab direktiivi artikli 7 lõike 2 punktides b ja c ning artiklis 8 sätestatud märgistusnõuetele. Seega tuleneb artikli 9 lõike 4 punkti c sõnastusest, et loodusliku mineraalvee märgistusnõuded, mis on sätestatud eelkõige direktiivi 2009/54 artikli 7 lõike 2 punktis b, on kohaldatavad ka allikavee suhtes, mida ei saa sellisena turustada, kui need nõuded ei ole täidetud.
60
Euroopa Kohtule esitatud toimikust nähtub, et 2004. aasta määruse artikli 26 lõike 3 punkt 1, millega see norm Bulgaaria õigusesse üle võeti, piirdub nõudega, et allikavee märgistusel peab olema „veevõtukoha“, see tähendab vastavalt selle määruse lisasätete lõike 1 punktile 4 „veevõtuseadme“ nimi, ilma et see sisaldaks ühtegi viidet kohustusele märkida „allika nimi“, kuigi tegemist on erinevate mõistetega, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 52.
61
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, nagu väidab ka komisjon, et Bulgaaria Vabariik lubab turustada allikaveena vett, mis ei vasta direktiivi 2009/54 artikli 9 lõike 4 punktis c viidatud märgistusnõuetele, ehkki see artikkel ei näe ette ühtegi võimalust nendest nõuetest kõrvalekaldumiseks.
62
Järelikult tuleb teise etteheitega nõustuda.
63
Kõiki eespool toodud kaalutlusi silmas pidades tuleb tõdeda, et kuna Bulgaaria Vabariik
–
ei ole keelanud ühest ja samast allikast pärit loodusliku mineraalvee ja allikavee turustamist rohkem kui ühe müüginimetuse all,
–
ei ole kehtestanud kohustust lisada loodusliku mineraalvee ja allikavee märgistusele allika nimi ning
–
on lubanud kasutada mõistet „allikavesi“ vee puhul, mis ei vasta märgistusnõuetele,
siis on Bulgaaria Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad direktiivi 2009/54 artikli 8 lõikest 2, artikli 7 lõike 2 punktist b ja artikli 9 lõike 4 punktist c.
Kohtukulud
64
Vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Bulgaaria Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:
1.
Kuna Bulgaaria Vabariik
–
ei ole keelanud ühest ja samast allikast pärit loodusliku mineraalvee ja allikavee turustamist rohkem kui ühe müüginimetuse all,
–
ei ole kehtestanud kohustust lisada loodusliku mineraalvee ja allikavee märgistusele allika nimi ning
–
on lubanud kasutada mõistet „allikavesi“ vee puhul, mis ei vasta märgistusnõuetele,
siis on Bulgaaria Vabariik rikkunud kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuni 2009. aasta direktiivi 2009/54/EÜ loodusliku mineraalvee kasutamise ja turustamise kohta artikli 8 lõikest 2, artikli 7 lõike 2 punktist b ja artikli 9 lõike 4 punktist c.
2.
Mõista kohtukulud välja Bulgaaria Vabariigilt.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.