62008CC0419_ET
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I. Vaidluse taust, vaidlustatud kohtuotsus, menetlus ja poolte nõuded
1. Käesoleva apellatsioonkaebusega paluvad Trubowest Handel GmbH ja V. Makarov tühistada Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2008. aasta otsuse kohtuasjas Trubowest Handel ja Makarov vs.
nõukogu ja komisjon(2), millega kohus jättis rahuldamata nende hüvitisnõude, milles paluti EÜ artikli 288 teise lõigu alusel hüvitada kahju, mis väidetavalt tekitati neile nõukogu 17. novembri 1997. aasta määruse (EÜ) nr 2320/97 teatavate Ungarist, Poolast, Venemaalt, Tšehhist, Rumeeniast ning Slovakkiast pärinevate rauast või legeerimata terasest õmbluseta torude impordi suhtes lõpliku dumpinguvastase tollimaksu kehtestamise kohta, millega tühistatakse määrus (EMÜ) nr 1189/93 ning lõpetatakse menetluse kohaldamine seoses sellise Horvaatiast pärineva impordi suhtes(3) (edaspidi „lõplik määrus”), vastuvõtmisega. See määrus ei ole vastavalt nõukogu määrusele (EÜ) nr 1322/2004(4) alates 21. juulist 2004 enam kohaldatav.
2. Saksa õiguse alusel asutatud äriühing Trubowest Handel GmbH (edaspidi „Trubowest”) importis jaanuarist oktoobrini 1999 Euroopa Ühendusse Venemaalt pärinevaid õmbluseta torusid. See äriühing, mille juht on V. Makarov, on õigusjärglaseks äriühingule Truboimpex Handel GmbH (edaspidi „Truboimpex”), mille juht oli samuti V. Makarov.
3. Oktoobris 1999 andis Amtsgericht Kleve (Kleve esimese astme kohus, Saksamaa) V. Makarovi suhtes vahistamismääruse, kuna teda kahtlustati tõsiselt selles, et ta on maksuhaldurile esitanud maksustamist puudutavate oluliste asjaolude kohta ebatäpseid ja puudulikke andmeid, mis võimaldasid tal suures ulatuses vältida imporditollimakse. Vahistamismääruses oli eelkõige märgitud, et Truboimpexi ja Trubowesti imporditud, Venemaalt pärinevad õmbluseta torud olid valesti deklareeritud, et kõrvale hoida lõpliku määruse sätetest.
4. Selle vahistamismääruse alusel viibis V. Makarov vahi all 27. oktoobrist 12. novembrini 1999, seejärel pärast tema vabastamist pandi talle elukohast lahkumise keeld.
5. Saksa toll esitas oktoobri lõpus 1999 Trubowestile ja V. Makarovile teate dumpinguvastase tollimaksu tollivormistusjärgse sissenõudmise kohta, mis hõlmas Truboimpexi ja Trubowesti importi ajavahemikul detsembrist 1997 oktoobrini 1999. Saksa toll leidis sisuliselt, et apellantide imporditud kaubad ei olnud õigesti klassifitseeritud ühenduse kombineeritud nomenklatuuri nende koodide alla, mis puudutavad lõpliku määruse esemeks olevaid õmbluseta torusid.
6. Saksa tolli arvates oli Truboimpexi ja Trubowesti võlg maksmata dumpinguvastase tollimaksu osas vastavalt 1 575 181,86 eurot ja 729 538,78 eurot ehk kokku summas 2 304 720,64 eurot. Lisaks peeti V. Makarovit Truboimpexi ja Trubowesti juhina vastutavaks mõlema äriühingu võlgnetavate tollimaksude täies ulatuses tasumise eest.
7. Novembris 1999 vaidlustasid apellandid nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (edaspidi „tolliseadustik”)(5), artikli 243 ning kohaldatava siseriikliku õiguse alusel nende suhtes väljastatud teate dumpinguvastase tollimaksu tollivormistusjärgse sissenõudmise kohta.
8. Pärast seda, kui Finanzgericht Düsseldorf (Düsseldorfi maksukohus) jättis rahuldamata apellantide taotluse peatada teate tollivormistusjärgse sissenõudmise kohta täitmine, esitasid nad Hauptzollamt Duisburgile (Duisburgi kesktolliasutus) oma taotlused, milles nad väitsid sisuliselt, et Saksa toll leidis valesti, et nende imporditud kaubad kuuluvad lõpliku määruse reguleerimisalasse.
9. 14. novembril 2002 peatas Landgericht Kleve (Kleve piirkondlik kohus) V. Makarovi suhtes algatatud kriminaalmenetluse, et oodata ära tema suhtes toimuva maksumenetluse tulemus.
10. Nõukogu võttis 16. juulil 2004 vastu määruse nr 1322/2004, milles on ette nähtud, et lõpliku määruse kohaldamine lõpetatakse alates 21. juulist 2004.
11. Apellandid sõlmisid 15. detsembril 2004 Hauptzollamt Duisburgiga kokkuleppe, mis lõpetas apellantide ja Saksa tolli vahelise vaidluse.
12. Kokkuleppes nähti esiteks ette, et dumpinguvastast tollimaksu summas 2 304 734,45 eurot puudutavatest maksuteadetest ja vastutuse deklaratsioonist tulenevad kohustused täidetakse 460 000 euro suuruse kogusumma maksmise teel, teiseks, et kokkuleppe allkirjastamine toob kaasa kõigi Trubowesti ja V. Makarovi suhtes võetud täitemeetmete kohese peatamise, ning kolmandaks, et viimati nimetatud isikud loobuvad tolliasutuse vastu uute nõuete, näiteks kokkuleppes ühiselt esitatud asjaolude eest kahjuhüvitise nõuete esitamisest ning muude kaebustega tolli vastu kohtusse pöördumisest, välja arvatud sedalaadi nõuded kolmandate isikute vastu, eelkõige EÜ artikli 288 alusel Euroopa Ühenduste Komisjoni ja Euroopa Liidu Nõukogu vastu esitatavad kahju hüvitamise hagid. Kokkuleppe tekstis oli ka sisuliselt märgitud, et asjaoludest ühiselt esitatud ülevaade ei lahenda pooltevahelisi erimeelsusi küsimuses, millised terastorud kuuluvad lõpliku määruse kohaldamisalasse ja millised mitte.
13. Mais 2005 lõpetati kriminaalmenetlus V. Makarovi suhtes, tingimusel et ta maksab trahvi summas 18 000 eurot.
14. Esimese Astme Kohtule esitatud kahju hüvitamise hagis palusid apellandid ühendusel hüvitada kahju, mis tekkis lõpliku määrusega kehtestatud lõplike dumpinguvastaste meetmete vastuvõtmine, määrates:
– Trubowestile kahjuhüvitisena 118 058,46 eurot, millele lisandub sellelt summalt viivis määraga 8% aastas; see summa vastab summale, mille Trubowest tegelikult tasus erinevate dumpinguvastase tollimaksu otsuste alusel, mis Saksa toll tegi apellantide suhtes, ning kujutab endast Trubowesti jaoks saamata jäänud tulu;
– V. Makarovile kahjuhüvitisena 397 916,91 eurot, millele lisandub sellelt summalt viivis määraga 8% aastas; see summa vastab 277 939,37 euro osas kogusummale, mille V. Makarov tegelikult tasus erinevate dumpinguvastase tollimaksu otsuste alusel, 63 448,54 euro osas Trubowesti poolt V. Makarovile alates 27. oktoobrist 1999 maksmata jäänud töötasule ning 56 529 euro osas advokaadikuludele menetlustes, milles apellantide vastustajaks oli Saksa toll;
– Trubowestile aastatel 2000–2004 saamata jäänud tulu eest 128 000 eurot, millele lisandub sellelt summalt viivis määraga 8% aastas, või teise võimalusena Trubowestile kahjuhüvitisena summa, milles pooled lepivad kokku Esimese Astme Kohtu vaheotsuse alusel;
– V. Makarovile talle tekitatud mittevaralise kahju hüvitisena 150 000 eurot, millele lisandub sellelt summalt viivis määraga 8% aastas.
15. Esimese Astme Kohus leidis oma otsuses esiteks, et tal puudub pädevus otsustada apellantide nende hüvitisnõuete üle, mis puudutavad summasid 118 058,46 eurot ja 277 939,37 eurot, mida vastavalt Trubowest ja V. Makarov nõuavad tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamisena, ning summat 56 529 eurot, mis vastab V. Makarovi kantud advokaadikuludele Saksa tolli menetluses. Kahe esimese summa osas leidis Esimese Astme Kohus sisuliselt, et niisugused nõuded kuuluvad vastavalt tolliseadustiku kehtestatud menetlustele siseriiklike kohtute ainupädevusse (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 42–74). Kolmanda summa osas otsustas Esimese Astme Kohus, et advokaadikulude hüvitamise nõue on apellantide ja Saksa tolli vahelise põhivaidluse kõrvalnõue, mis kuulub siseriiklike kohtute ainupädevusse. Esimese Astme Kohtu arvates jääb ka seda summat puudutav nõue ühenduste kohtute pädevusalast välja (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 77–81). Sellest tulenevalt tunnistas Esimese Astme Kohus kõik need nõuded vastuvõetamatuks (vastavalt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 73, 74 ja 82).
16. Teiseks, piirdudes ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise selle tingimuse analüüsimisega, mis puudutab otsest põhjuslikku seost etteheidetava õigusvastase teo ja väidetavalt tekitatud kahju vahel, leidis Esimese Astme Kohus hüvitisnõuete osas, mis põhinevad Trubowesti saamata jäänud tulul hinnanguliselt summas 128 000 eurot ja V. Makarovi saamata jäänud töötasul hinnanguliselt summas 63 448,54 eurot ning V. Makarovile väidetavalt tekitatud mittevaralisel kahjul hinnanguliselt summas 150 000 eurot, et väidetav kahju ei tulenenud etteheidetud õigusvastasest teost piisavalt otseselt.
17. Täpsemalt, pidades ühelt poolt silmas võimalikku olukorda, kus lõplik määrus ei hõlma apellantide imporditud kaupa ja viimased ei ole seega teinud oma imporditud kauba klassifitseerimisel viga, leidis Esimese Astme Kohus, et sellisel juhul ei saa ühenduse lepinguvälist vastutust tekkida, kuna väidetav kahju on süüks pandav üksnes Saksa tollile ja kriminaalmenetluse läbi viinud ametivõimudele ega tulene nõukogu ja komisjoni väidetavalt õigusvastasest tegevusest (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 108–115).
18. Analüüsides teiselt poolt võimalikku olukorda, kus lõplik määrus hõlmab apellantide imporditud kaupa ja viimased ei ole järelikult oma imporditud kaupa õigesti klassifitseerinud, otsustas Esimese Astme Kohus, et sellisel juhul tuleb tõdeda, et väidetava kahju määrav põhjus on apellantide endi tegevus (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 116–121). Isegi kui eeldada, et nõukogu ja komisjoni õigusvastast tegevust võiks käsitada sellisena, et see aitas kaasa väidetava kahju tekkimisele, on põhjuslik seos Esimese Astme Kohtu arvates igal juhul katkenud, kuna apellandid ei ole kõnealuse kahju ärahoidmiseks ilmutanud hoolsust, mida saab mõistlikult oodata, kuivõrd nad on jätnud esitamata tolliseadustiku artiklis 12 ette nähtud siduva tariifiinformatsiooni taotluse (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 122–133).
19. Seega jättis Esimese Astme Kohus kahju hüvitamise hagi sisuliselt osaliselt vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja osaliselt põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
20. Neil asjaoludel esitasid apellandid 23. septembril 2008 Euroopa Kohtu kantseleisse saabunud dokumendiga käesoleva apellatsioonkaebuse, milles palutakse Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud kohtuotsus, rahuldada esimeses kohtuastmes esitatud kahju hüvitamise nõuded või teise võimalusena saata kohtuasi tagasi Esimese Astme Kohtule ning mõista käesoleva menetluse kulud välja nõukogult ja komisjonilt.
21. Oma vastustes paluvad nõukogu ja komisjon Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja apellantidelt.
22. Apellantide, nõukogu ja komisjoni kohtukõned kuulati ära 16. septembril 2009 toimunud kohtuistungil.
II. Õiguslik analüüs
A. Sissejuhatavad märkused
23. Apellandid esitavad oma apellatsioonkaebuse põhjenduseks kaks väidet. Esimene väide puudutab õigusnormide rikkumisi, mis Esimese Astme Kohus pani väidetavalt toime ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimuste tõlgendamisel ja kohaldamisel. Teine väide puudutab õigusnormi rikkumist, mille Esimese Astme Kohus pani väidetavalt toime, kui ta leidis, et tal puudub pädevus apellantide tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuete ja kõrvalnõuete osas.
24. Sarnaselt nõukogu ja komisjoniga leian ma, et apellatsioonkaebuse kahe väite läbivaatamise järjekord tuleb ümber pöörata. Apellatsioonkaebuse teine väide, mis puudutab Esimese Astme Kohtu pädevust otsustada teatud hüvitisnõuete üle, tuleb tingimata läbi vaadata enne esimest, milles kritiseeritakse Esimese Astme Kohtu sisulisi hinnanguid. Pealegi analüüsis Esimese Astme Kohus tingimust, mis puudutab otsest põhjuslikku seost etteheidetava õigusvastase teo ja kahju vahel, mida apellandid väidavad olevat tekkinud, vaid nende nõuete osas, mille ta tunnistas vastuvõetavaks. Kui aga teine väide tuleb tagasi lükata, nagu ma allpool esitatud seisukohtades välja pakun, piirdub esimese väite analüüsimine ainult nende hüvitisnõuetega, mida Esimese Astme Kohus ise käsitas vastuvõetavatena.
B. Apellatsioonkaebuse teine väide, et on rikutud õigusnormi seoses Esimese Astme Kohtu pädevuse puudumisega apellantide tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuete ja kõrvalnõuete üle otsustamiseks
1. Poolte argumendid
25. Esiteks väidavad apellandid, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tal puudub pädevus otsustada selle kahju hüvitamise üle, mis jäi Saksa tolliga sõlmitud kokkuleppe tulemusel hüvitamata. Esimese Astme Kohtu kasutatava lähenemise tagajärjel jäävad apellandid hüvitisest ilma seetõttu, et nad sõlmisid kokkuleppe, milleks on võimalus ette nähtud siseriiklikus õiguses. Apellandid leiavad, et sarnaselt olukorraga, kus juhul, kui siseriikliku õiguse kohaselt ei ole ette nähtud ühtegi õiguskaitsevahendit, on lubatud esitada kahju hüvitamise hagi ühenduste kohtule, on see kohus samuti pädev lahendama ühenduse vastutusega seonduvaid kahju hüvitamise hagisid, kui siseriiklikke õiguskaitsevahendeid on kasutatud ja kui need on ammendatud. Apellante ei tohi karistada selle eest, et nad teostasid õigust sõlmida kokkulepe, ega jätta ilma tõhusast kohtulikust kaitsest. Viidates kohtuotsusele Krohn Import-Export vs.
komisjon(6), on nad seisukohal, et isegi pelkade dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuete puhul on hagid ühenduste kohtutes vastuvõetavad, kui siseriiklikke õiguskaitsevahendeid on kasutatud ja kui õigusvastane tegevus on süüks pandav ühenduse institutsioonidele.
26. Teiseks heidavad apellandid Esimese Astme Kohtule ette, et viimane moonutas faktilisi asjaolusid ja tõendeid, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68, et apellandid ei ole esitanud vähimatki tõendit nende väidete kinnitamiseks, mille kohaselt esiteks ühendus ja Vene ametivõimud ning teiseks V. Makarovi suhtes algatatud kriminaalmenetlus mängisid olulist rolli Saksa tolliga kokkuleppe sõlmimise otsustamisel.
27. Nõukogu ja komisjon teevad ettepaneku see apellatsioonkaebuse väide tagasi lükata. Nad leiavad kõigepealt, et – nagu Esimese Astme Kohus õigesti otsustas – kuna dumpinguvastase tollimaksu nõudis sisse liikmesriigi toll, on ainult siseriiklikud kohtud pädevad kohustama ühenduse õigusnormide kohaselt alusetult saadud tollimaksu tagastama. Ühenduste kohtute pädevus hõlmab omakorda üksnes võimalikku kahju, mis läheb kaugemale pelgast õigusvastaselt saadud tollimaksu tagastamisest. Pealegi ei räägi apellantide argumendid komisjoni sõnul Esimese Astme Kohtu hinnangutele vastu.
28. Nõukogu lisab, et Saksa tolliga sõlmitud kokkulepe ei saa ühenduste kohtu päde vust kaasa tuua ettekäändel, et kõnealuse kokkuleppega ei kõrvaldatud väidetavat kahju, mis tekkis dumpinguvastase tollimaksu ja advokaadikulude tasumise tõttu. Kokkulepe ei muutnud mingil viisil apellantide olukorda võimaluse osas nõuda tasutud dumpinguvastase tollimaksu ja kantud kohtukulude hüvitamist EÜ artiklis 288 silmas peetud kahjuna. Apellandid ei saanud seda nõuda enne kokkulepet ega saa seda teha ka pärast kokkulepet. Nõukogu on seisukohal, et sõlmitud kokkuleppe ainus (tavapärane) tagajärg oli see, et lõppesid siseriiklikud õiguskaitsevahendid, mis apellantidel olid tasutud tollimaksu tagasinõudmiseks.
29. Edasi ei nõustu nõukogu ja komisjon eespool viidatud kohtuotsuse Krohn Import-Export vs.
komisjon tõlgendusega, millest apellandid näivad lähtuvat. Esiteks leiab nõukogu, et see kohtuotsus ei vasta küsimusele, millist hüvitist on võimalik saada, kui esitada hagi EÜ artikli 288 alusel, ning teiseks on komisjon arvamusel, et kõnealusest kohtuotsusest ei saa järeldada, et ühenduste kohtu pädevuse tekkimiseks piisab siseriiklike õiguskaitsevahendite kasutamisest.
30. Lõpuks, mis puudutab väidetavat faktide ja tõendite moonutamist, mille Esimese Astme Kohus väidetavalt toime pani, siis see väide on kas vastuvõetamatu, kuna apellatsioonkaebuses ei ole märgitud kõnealuse moonutamise õiguslikku ulatust, või tulemusetu, kuna Esimese Astme Kohtul puudub pädevus otsustada tasutud dumpinguvastast tollimaksu puudutava nõude üle. Igal juhul leiavad nõukogu ja komisjon, et väidetav moonutamine ei ole põhjendatud, sest apellantide poolt Esimese Astme Kohtu menetluses esitatud materjalid ei tõenda, et viimastele avaldati survet Saksa tolliga kokkuleppe sõlmimiseks või et neil ei olnud muud valikut kui kõnealune kokkulepe sõlmida.
2. Hinnang
31. Kõigepealt tuleb märkida, et apellatsioonkaebuses ei vaidlusta apellandid vaidlustatud kohtuotsuse punktides 47 ja 80 aluseks võetud kvalifikatsiooni, mille kohaselt on nende hüvitisnõuded, mille Esimese Astme Kohus tunnistas vastuvõetamatuks, käsitatavad esiteks nende poolt Saksa tollile tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuetena ning teiseks siseriiklikul tasandil seoses nimetatud nõuetega kantud advokaadikulude hüvitamise nõudena.
32. Selles suhtes tuleb märkida, et kuna apellandid ei esita ühtegi kohast argumenti, mis võiks kummutada selle, et dumpinguvastase tollimaksu tagastamist puudutavas siseriiklikus menetluses kantud advokaadikulud kujutavad endast kõrvalnõuet, võib apellatsioonkaebuse teise väite analüüsimisel seega piirduda Esimese Astme Kohtu hinnangutega selle kohta, et tal puudub pädevus otsustada dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõude üle ja et vaidlustatud kohtuotsuse kohaselt on see nõue järelikult vastuvõetamatu.
33. Edasi ei sea apellandid kahtluse alla ka seda, et tolliseadustiku sätted, eriti need, millega reguleeritakse „[t]ollimaksu tagasimaksmi[st] ja vähendami[st]” ja „[k]aebus[i] tolli otsuste peale”, on kohaldatavad tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuetele nagu see, mis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42 tuvastati. Lisaks tuleb märkida, et tolliseadustiku nende sätete – st eelkõige tolliseadustiku artiklite 236 ja 243 – kohaldatavus importija tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuete suhtes tuleneb juba kohtuotsusest Ikea Wholesale(7) .
34. Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 õigesti märkis, on ühenduse teiseses õiguses, käesoleval juhul tolliseadustikus, konkreetselt ette nähtud õiguskaitsevahend imporditollimaksuvõlgnikule, kes leiab, et toll on talle tollimaksu määranud alusetult, see tähendab, et seda õiguskaitsevahendit kasutatakse siseriiklikul tasandil vastavalt asjaomase liikmesriigi kehtestatud kaebuste esitamise korrale kooskõlas tolliseadustiku artiklites 243–246 sätestatud põhimõtetega.
35. Järelikult, nagu nähtub ka kohtupraktikast, kui hüvitisnõue põimub nõudega tagastada summa, mis on siseriiklikele ametivõimudele ühenduse õiguse rakendamise raames või ühenduse kasuks alusetult tasutud, võib huvitatud isik pöörduda pädevasse siseriiklikku kohtusse, et viimane saaks sellise nõude põhjendatuse üle otsustada.(8)
36. Selles kontekstis tuleb märkida, et kui isik leiab, et tema arvates õigusvastase ühenduse õigustloova akti kohaldamine teda kahjustab ning selle akti kohaldamine on tehtud siseriiklike ametiasutuste ülesandeks, on tal akti kohaldamise korral võimalus vaidlustada selle kehtivus siseriiklikus kohtus, esitades selleks kaebuse vastava siseriikliku ametiasutuse vastu. See kohus võib ja isegi peab EÜ artiklis 234 ette nähtud tingimustel esitama Euroopa Kohtule küsimuse asjaomase ühenduse akti kehtivuse kohta.(9)
37. Seadmata kahtluse alla selle kohtupraktika – nii nagu ka Esimese Astme Kohus seda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 43, 44 ja 57 sisuliselt meenutas – põhjendatust, heidavad apellandid Esimese Astme Kohtule peamiselt ette, et ta leidis, et tal puudub pädevus otsustada nende dumpinguvastase tollimaksu tasumist puudutava hüvitisnõude üle, kuigi nad on siseriiklikke õiguskaitsevahendeid kasutanud (ja need ammendanud), saamata siiski täielikku hüvitist kahju eest, mis neile tekkis ühenduse õigusvastase tegevuse tõttu.
38. Teisisõnu näivad apellandid väitvat, et kuna Saksa tolliga sõlmitud kokkuleppe tõttu, millega ammendati siseriiklikud õiguskaitsevahendid, jäi nende kanda siiski osa kahjust, mis väidetavalt tekkis dumpinguvastase tollimaksu alusetu tasumise tõttu (ligikaudu 460 000 eurot), on neil ühenduste kohtutes õigus nõuda selle summa tagastamist, mis tuleneb ühenduse institutsioonidele süüks pandavast õigusvastasest tegevusest, kuna need kohtud peaksid sellisel juhul teostama oma teisest pädevust.
39. On küll tõsi, et kohtuotsuses Kampffmeyer jt vs.
komisjon(10) seadis Euroopa Kohus sellise hüvitisnõude läbivaatamise tingimuseks, mis näib põimuvat nõudega tagastada summa, mis on ühenduse õigusnormide rakendamise eest vastutavatele siseriiklikele ametivõimudele alusetult tasutud, siseriiklike õiguskaitsevahendite eelneva ammendamise, et kontrollida, kas väidetavat kahju ei saa hüvitada esmajärgus selle tagastamisega.(11)
40. Esimese Astme Kohus rajas vaidlustatud kohtuotsuses oma arutluskäigu mitte niivõrd sellele, et apellandid ei olnud enne tema poole pöördumist ammendanud siseriiklikke õiguskaitsevahendeid, kui siseriiklike kohtute ainupädevusele otsustada alusetult tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuete üle, nagu annavad tunnistust eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktid 48 ja 71.
41. Seda lähenemist toetab ka Euroopa Kohtu praktika, eriti kohtuotsused Roquette frères vs.
komisjon(12) ja Vreugdenhil vs.
komisjon(13), kusjuures viimati nimetatut on vaidlustatud kohtuotsuses ka ohtralt tsiteeritud.
42. Kuigi siseriiklike õiguskaitsevahendite ammendamine kujutab endast ühenduste kohtus kahju hüvitamise hagi vastuvõetavuse
eeltingimust, on vaidlustatud kohtuotsuses apellantide kahju hüvitamise hagi osaliselt rahuldamata jätmisel veel selgemalt tuginetud arutluskäigule, mis lähtub asjaolust, et Esimese Astme Kohtul puudub pädevus
lahendada kahju hüvitamise hagi, mis põimub nõudega tagastada alusetult tasutud dumpinguvastane tollimaks. Nagu juba rõhutatud, leidis Esimese Astme Kohus selle pädevuse puudumisel põhineva arutluskäigu tulemusel vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73, 74 ja 82, et hagi oli „vastuvõetamatu” osas, milles nõuti alusetult tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamist.
43. Üldiselt võib see lähenemine näida liiga jäik, kuna see tähendab – nagu vaidlustatud kohtuotsuse punktist 71 nähtub –, et Esimese Astme Kohus eitab oma pädevust lahendada kahju hüvitamise hagi, mis põimub nõudega tagastada alusetult tasutud dumpinguvastane tollimaks, „isegi eeldusel, et õigusvastane tegu, mida apellandid väidavad olevat toime pandud, on ühendusele süüks pandav”.
44. See lähenemine näib samuti tähendavat, et Esimese Astme Kohus leiab, et tal puudub pädevus sealhulgas juhul, kui siseriiklikud õiguskaitsevahendid on ammendatud ja nõude esitaja ei ole siseriiklikes kohtutes mis tahes põhjusel saanud täielikku hüvitist kahju eest, mis talle tekkis tollimaksu tasumise tõttu, isegi kui see kahju tuleneb väidetavalt ühenduse institutsioonide õigusvastasest tegevusest. Selline on ka apellantide esitatud etteheite, millel ei puudu teatud asjakohasus, kui pidada silmas, et eespool viidatud kohtuotsuses Vreugdenhil vs.
komisjon kontrollis Euroopa Kohus, kas kõnealuses kohtuasjas oli asjaomane ettevõtja siseriiklikes kohtutes tegelikult saavutanud siseriiklike ametivõimude poolt alusetult saadud summade täieliku tagastamise(14), andes seeläbi mõista, et Euroopa Kohus oleks võinud tunnistada oma pädevust otsustada tagastamise nõude üle, kui Vreugdenhili nõuet ei oleks siseriiklikes kohtutes täielikult rahuldatud.
45. Kuigi vaidlustatud kohtuotsuses sisalduva arutluskäigu teatud lõigud võivad tekitada kahtluse järelduste suhtes, mida Esimese Astme Kohus teeks eelmises punktis kirjeldatud asjaoludega sarnasel juhul, ei näi apellantide argumendid mulle käesolevas asjas tulemuslikud, kuna Esimese Astme Kohtul ei olnud muud võimalust kui tuvastada nende alusetult tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõude vastuvõetamatus.
46. Esiteks põhinevad apellantide argumendid apellatsioonimenetluse staadiumis vastuvõetamatul kriitikal, mis puudutab Esimese Astme Kohtu poolt faktidele antud hinnangut, mille kohaselt apellantide ja Saksa tolli vahel kokkuleppe sõlmimine lõpetas siseriiklikul tasandil alustatud menetlused, ilma et apellandid pealegi väidaksid, et Esimese Astme Kohus on selles osas tõendeid moonutanud.(15)
47. Teiseks ei saa minu meelest Esimese Astme Kohtule ette heita, et ta jättis tuvastamata, et kõnealuse kokkuleppega ammendasid apellandid siseriiklikud õiguskaitsevahendid Euroopa Kohtu praktika tähenduses.
48. Selle kohtupraktika tähenduses peetakse siseriiklike õiguskaitsevahendite ammendamise all silmas „kohaldatavast siseriiklikust õigusest tulenevate halduslike kui ka kohtulike õiguskaitsevahendite” ammendamist(16) alusetult tasutud summade tagastamise saavutamiseks. Kuna Esimese Astme Kohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 iseseisva hinnangu, mille kohaselt loobusid apellandid kõnealuse kokkuleppega sellest, et siseriiklikud kohtud otsustaksid nende tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamise nõuete üle, ei ole apellantidel seega õigust väita, et nad täitsid kõikide kohaldatavast siseriiklikust õigusest tulenevate halduslike ja kohtulike õiguskaitsevahendite ammendamise tingimuse Euroopa Kohtu praktika tähenduses.
49. Kolmandaks ei ole vastupidi apellantide väidetele Saksa tolliga kokkuleppe sõlmimine kuidagi võrreldav olukorraga, kus siseriiklik õigus ei näe ette ühtegi siseriiklikku õiguskaitsevahendit, kuna just see kokkulepe lõpetas tolliseadustikus ette nähtud siseriiklikud õiguskaitsevahendid, mille eesmärk on alusetult tasutud dumpinguvastase tollimaksu tagastamine.
50. Selles suhtes ei saa apellandid õigustatult tugineda eespool viidatud kohtuotsusele Krohn Import-Export vs.
komisjon, kuna selle kohtuasja aluseks olnud asjaolude puhul jättis Euroopa Kohus kohaldamata tingimuse, et enne, kui hüvitisnõue muutub vastuvõetavaks ühenduste kohtus, tuleb ammendada siseriiklikud õiguskaitsevahendid, põhjusel et sellised õiguskaitsevahendid ei saanud kaasa tuua väidetud kahju hüvitamist.(17) Käesolevas asjas aga leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 64–67 õigusnorme rikkumata, et tolliseadustikus ette nähtud siseriiklikud õiguskaitsevahendid on kohased, et tagada tõhusalt dumpinguvastase tollimaksu tagastamine, mida apellandid nõuavad.
51. Neljandaks tuleb ka väide, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 analüüsitud fakte ja tõendeid on moonutatud, minu meelest tagasi lükata.
52. Meenutagem, et Esimese Astme Kohus lükkas apellantide argumendi, mille kohaselt Saksa tolliga kokkulepet sõlmides ei lõpetanud nad siseriiklike õiguskaitsevahendite kasutamise võimalust omal vabal tahtel, vaid olid selleks sunnitud ühenduse või Vene ametivõimude avaldatud surve tõttu, tagasi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 68 järgmises sõnastuses:
„[…]. Kõigepealt tuleb selles suhtes tõdeda, et hagejad ei esita ühtegi tõendit oma väite kohta, et ühenduse või Vene ametivõimud avaldasid neile kokkuleppe sõlmimiseks survet või et neile avaldatud surve oli nii tugev, et nad olid sunnitud kokkuleppe sõlmima. Hagejad esitavad oma väite toetuseks üksnes Vene, ühenduse ja Saksa ametivõimude kirjavahetuse, mis käsitleb sisuliselt torude importimise klassifitseerimisega seotud küsimusi, ilma et sellest siiski nähtuks, et kõnealused ametivõimud oleksid hagejaid mingilgi viisil sundinud algatatud siseriiklikke menetlusi lõpetama. Edasi tuleb märkida, et igal juhul näivad hagejad endale selles osas vastu rääkivat, kuna nad tunduvad väitvat, et nad ise soovisid oma kahju minimeerimiseks kokkuleppe sõlmida. Hagejad märgivad selle kohta eelkõige, et „[Trubowest] saavutas kokkuleppe abil lõpuks oma kahju vähendamise, kuivõrd selle asemel, et olla kohustatud maksma tollimaksu tasumata jätmise tõttu tehtud maksuotsusest tulenevad summad täies ulatuses, nõustus ta tasuma väiksema, kuigi siiski märkimisväärse summa”. Lõpuks tuleb tõdeda, et hagejad ei esita mingeid tõendeid selle kohta, et V. Makarovi suhtes toimunud kriminaalmenetlus ei jätnud neile muud võimalust, kui sõlmida kokkulepe, või et see kriminaalmenetlus oli ilmselgelt kuritarvitav.”
53. Kuigi väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et esimeses kohtuastmes esitatud tõendite moonutamine allub apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu kontrollile, tuleb meenutada, et selline moonutamine peab toimiku materjale arvestades olema ilmne, ilma et oleks vaja fakte ja tõendeid uuesti hinnata(18), ning et sellel, kes moonutamisele viitab, lasub kohustus seda tõendada.(19) Lisaks tuleneb EÜ artiklist 225, Euroopa Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 112 lõike 1 punktist c, et apellatsioonkaebuses näidatakse muu hulgas nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid.(20)
54. Minu meelest ei vasta aga apellantide apellatsioonkaebus neile tingimustele. Eelkõige ei ole apellatsioonkaebuses mingil viisil märgitud, milliseid apellantide poolt Esimese Astme Kohtu menetluses esitatud konkreetseid tõendeid viimane moonutas ja kuidas need tõendid apellantide väidet toetavad. Pealegi, esitamata täpsemat selgitust ja viidates üksnes oma Esimese Astme Kohtus esitatud repliigi lisadele, paluvad apellandid tegelikult Euroopa Kohtult nende lisade sisu uuesti hindamist, mis ei kuulu apellatsioonimenetluses viimase pädevusse.
55. Igal juhul ei tõenda asjaolu, et kõnealuste lisade sisust ilmneb, et ühenduse ja Vene ametivõimud olid teadlikud apellantide ja Saksa tolli vahelisest torude impordi klassifitseerimist puudutavast vaidlusest, mingil viisil seda, et Esimese Astme Kohus moonutas tõendeid, kui ta leidis, et nende tõendite põhjal ei ole kuidagi võimalik järeldada, et apellandid olid mis tahes viisil sunnitud algatatud siseriiklikud menetlused kõnealuse kokkuleppe sõlmimisega lõpetama.
56. Lisaks, nagu nõukogu apellatsioonkaebuse vastuses õigesti märkis, tuleb tagasi lükata ka apellantide väide selle kohta, et väidetavalt on moonutatud tõendeid, mis puudutavad V. Makarovi suhtes toimunud kriminaalmenetluse mõju Saksa tolliga kokkuleppe sõlmimisele. Apellatsioonkaebuse lisa 7, mis sisaldab kriminaalmenetluse peatamise otsust, mille Landgericht Kleve tegi novembris 2002, see tähendab kaks aastat enne kõnealust kokkulepet, ei tõenda, et Esimese Astme Kohus moonutas tõendeid, kui ta järeldas, et apellandid ei esitanud vajalikke materjale, et tõendada, et kriminaalmenetlus ei jätnud V. Makarovile muud võimalust, kui sõlmida kõnealune kokkulepe.
57. Neid kaalutlusi kogumis arvestades teen ettepaneku apellatsioonkaebuse tei ne väide tagasi lükata.
C. Apellatsioonkaebuse esimene väide, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimuste tõlgendamisel ja kohaldamisel on rikutud õigusnorme
58. See apellatsioonkaebuse väide jaguneb kaheks osaks. Esimene osa puudutab ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimuste vale tõlgendust. Teine osa puudutab seda, et valesti on kohaldatud tingimust, mis puudutab otsese põhjusliku seose olemasolu lõpliku määruse väidetava õigusvastasuse ning väidetava kahju vahel.
1. Apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa, mis puudutab ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimuste vale tõlgendust
a) Poolte argumendid
59. Oma apellatsioonkaebuses väidavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnormi, kuna Esimese Astme Kohus ei ole enne põhjusliku seose kontrollimist hinnanud etteheidetavat õigusvastast tegevust. Kohtuistungil sõnastasid apellandid selle etteheite natuke teisiti, märkides, et kui ühenduste kohus kontrollib, kas põhjuslik seos on olemas, puudub või on katkenud, ei saa see kohut vabastada uurimast, millisesse õiguslikku konteksti tuleb põhjuslik seos asetada ning eeskätt millise õigusvastase tegevusega see on seotud.
60. Nõukogu ja komisjon leiavad, et vastavalt kohtupraktikale ei olnud Esimese Astme Kohus kohustatud võtma seisukohta ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise kõigi tingimuste kohta, kui neist üks puudub. Ei ole ühtegi põhimõtet, mis kohustaks Esimese Astme Kohut võtma seisukohta etteheidetava õigusvastase teo kohta enne selle teo ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose olemasolu kontrollimist.
b) Hinnang
61. Arvestades Euroopa Kohtu praktikat, ei ole apellantide argumendid apellatsioonkaebuse esimese väite esimese osa toetuseks tulemuslikud.
62. Tuleb meenutada, et ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimine eeldab kolme tingimuse olemasolu, nimelt institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasust, väidetava kahju tekkimist ja põhjuslikku seost selle tegevuse ning viidatud kahju vahel.(21)
63. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad need kolm tingimust olema täidetud samaaegselt, mis võimaldab juhul, kui üks neist tingimustest ei ole täidetud, jätta kahju hüvitamise hagi rahuldamata, ilma et oleks vaja uurida ülejäänud tingimusi.(22)
64. Nagu apellandid möönavad oma apellatsioonkaebuse punktis 5, ei lasu ühenduste kohtul mingit kohustust kontrollida institutsiooni vastutuse tekkimise tingimusi kindlaksmääratud järjekorras.(23)
65. See seisukoht kehtib loomulikult ka siis, kui kontrollitakse tingimust, mis puudutab otsest põhjuslikku seost väidetavalt õigusvastase tegevuse ja väidetava kahju vahel.
66. Siinkohal tuleb märkida, et Euroopa Kohus on juba kinnitanud Esimese Astme Kohtu seisukohta, et kohtul puudub igasugune vajadus eelnevalt kontrollida, kas institutsioon on tegutsenud õigusvastaselt, kui Esimese Astme Kohus leiab, et ülejäänud kaks tingimust tema lahendatavas asjas puuduvad.(24)
67. Kuna Esimese Astme Kohus leidis käesolevas asjas, et väidetava õigusvastase tegevuse ja väidetavalt tekkinud kahju vahelise põhjusliku seose tingimus ei ole täidetud, siis ei pidanud ta tegema otsust selle kohta, kas lõpliku määruse tegemisel on institutsioonid tegutsenud õigusvastaselt või kas apellantide väidetav kahju on tegelikult tekkinud. Seega võis ta õigustatult piirduda põhjusliku seose olemasolu tingimuse kontrollimisega, eeldades – nagu see nähtub nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 98, 107 ja 121 – üksnes selle kontrollimise eesmärgil, et kaks ülejäänud tingimust olid täidetud, nagu seda väitsid apellandid.
68. Ma lisan, et apellandid jätsid selgitamata, kuidas oleks etteheidetava õigusvastase tegevuse kontrollimine Esimese Astme Kohtu poolt mõjutanud nii vaidlustatud kohtuotsuses põhjusliku seose tingimusele antud hinnangut kui ka selle kohtuotsuse resolutsiooni.
69. Loomulikult saab üksnes juhul, kui Euroopa Kohus peaks leidma, et vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada, kuna selles järeldati, et puudub põhjuslik seos õigusvastase tegevuse ja apellantide väidetava kahju vahel, sedastada, et Esimese Astme Kohus on ekslikult jätnud seisukoha võtmata ülejäänud kahest ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimusest vähemalt ühe kohta. Käesoleva apellatsioonkaebuse väite teise osa kontrollimisel toodud kaalutlustel ma siiski ei leia, et Euroopa Kohus saaks jõuda sellisele järeldusele.
70. Seetõttu tuleb minu arvates apellatsioonkaebuse esimese väite esimene osa tagasi lükata.
2. Apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa, mis puudutab seda, et valesti on kohaldatud tingimust, mis puudutab otsese põhjusliku seose olemasolu lõpliku määruse väidetava õigusvastasuse ning väidetava kahju vahel
a) Poolte argumendid
71. Apellandid rõhutavad kõigepealt, et kohane kriteerium selle kindlakstegemiseks, kas põhjusliku seose tingimus on täidetud, on otsese põhjusliku seose olemasolu etteheidetava õigusvastase teo ja selle kahju vahel, mille hüvitamist nõutakse. Selles osas leiavad nad, et Esimese Astme Kohus tuvastas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112 valesti, et nad tuginesid sellisele põhjusliku seose kontseptsioonile, mis erineb ühenduse õiguses valitsevast. Apellandid väitsid Esimese Astme Kohtus vastupidi, et kui ei oleks vastu võetud õigusvastast lõplikku määrust, ei oleks nad kahju saanud, kuna õigusvastast dumpinguvastast tollimaksu ei oleks tasutud. Siiski leiavad apellandid, et Esimese Astme Kohtus kohaldas liiga jäika põhjusliku seose kriteeriumi, mis põhineb konkreetsel ja otsesel kahjul ning mis on vastuolus tema enda vastava kohtupraktikaga, käesoleval juhul Esimese Astme Kohtu otsuse FIAMM ja FIAMM Technologies vs.
nõukogu ja komisjon(25) punktiga 81.
72. Mis puudutab Esimese Astme Kohtu järeldust, et käesolevas asjas puudub piisavalt otsene põhjuslik seos, siis heidavad apellandid Esimese Astme Kohtule ette, et selle asemel et kontrollida, kas ühenduse õigusvastase tegevuseta oleks kahju tekkinud, lähtus Esimese Astme Kohus kahest põhjendamatust ning asjakohatust hüpoteesist, nimelt sellest, kas lõplik määrus hõlmas apellantide imporditud kaupa või mitte ja kas viimased tegid oma imporditud kauba klassifitseerimisel vea või mitte. Siinkohal kordavad apellandid oma seisukohta, et Esimese Astme Kohus ei saa keelduda võtmast seisukohta ühenduse institutsioonide õigusvastase tegevuse toimumise suhtes.
73. Mis puudutab Esimese Astme Kohtu kontrollitud esimest hüpoteesi, st seda, et lõplik määrus ei hõlma imporditud kaupa ning apellandid ei ole oma imporditud kauba klassifitseerimisel viga teinud, siis leiavad apellandid, et Esimese Astme Kohus asus seisukohale, et tal puudub pädevus sisuliselt seetõttu, et kahju oli tekitanud Saksa toll, mis läheb vastuollu määrusega, mille Esimese Astme Kohus tegi kohtuasjas Sinara Handel vs.
nõukogu ja komisjon(26) samasuguse väidetava õigusvastase tegevuse kohta. Lisaks märgivad apellandid, et nad ei nõudnud, et neile hüvitataks kahju, mis on tekkinud Saksa tolli väidetava vea tõttu nende imporditud kauba klassifitseerimisel, vaid nad palusid hüvitada kahju, mis on tekkinud lõpliku määruse alusel kehtestatud õigusvastase dumpinguvastase tollimaksu tõttu. Peale selle moonutas Esimese Astme Kohus hagejate argumente Saksa ametivõimude kaalutlusruumi kohta, mille tulemusel jõudis kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 114 ja 115 järeldusele, et sisuliselt puudub tal pädevus otsustada siseriiklike meetmete tõttu tekkinud kahju üle.
74. Esimese Astme Kohtu teise hüpoteesi osas on apellandid seisukohal, et Esimese Astme Kohus, tuvastamata eelnevalt isegi põhjusliku seose olemasolu, leidis valesti, et põhjusliku seose katkestas nende ebapiisavalt hoolas tegevus, kuna nad ei taotlenud siduvat tariifiinformatsiooni. Apellandid väidavad ka, et juhul kui lõplik määrus hõlmaks nende imporditud kaupa, oleksid nad pidanud edasi maksma õigusvastaselt kehtestatud dumpinguvastaseid tollimakse ning neile oleks jätkuvalt tekkinud kahju, pidades vähemalt silmas Trubowesti saamata jäänud tulu, V. Makarovi saamata jäänud töötasu ning kahju, mille põhjustas täitmiseks vajalike meetmete võtmisega Saksa toll, kes oli kohustatud lõpliku määruse alusel võlgnetava tollimaksu sisse nõudma. Apellandid väidavad, et isegi kui nad oleksid taotlenud siduvat tariifiinformatsiooni, oleks kahju ikkagi tekkinud, kuna tollimaks tuli igal juhul tasuda.
75. Viimaks kritiseerivad apellandid Esimese Astme Kohut, et viimane on endale vastu rääkides leidnud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 121, et nad on tegutsenud hoolsalt, samas kui kõnealuse kohtuotsuse punktis 133 heidab kohus apellantidele ette, et nad ei ole ilmutanud hoolsust, mida saab mõistlikult oodata.
76. Sellal kui nõukogu seab eelkõige apellantide argumentide korrapäratust arvestades kahtluse alla asjaolu, kas käesolevas osas on piisavalt selgelt määratletud Esimese Astme Kohtu kaalutlustes toime pandud õigusnormi rikkumine, leiab komisjon, et apellantide esitatud etteheidete sisu seisneb selles, et nad vaidlustavad need asjaolud, mida hinnati esimeses kohtuastmes, välja arvatud väide, et Esimese Astme Kohus kohaldas liiga ranget põhjusliku seose kriteeriumi.
77. Peale selle lisab komisjon, et isegi kui Esimese Astme Kohus on oma põhjendustes rikkunud õigusnormi, on see rikkumine, mis puudutab hüpoteesi, et apellantide imporditud kaup kuulub lõpliku määruse reguleerimisalasse, apellantide jaoks soodne. Komisjoni arvates oli igal juhul kasutu, et Esimese Astme Kohus võttis arvesse ka selle hüpoteesi, mis tähendas möönmist, et üks EÜ artikli 288 alusel vastutuse tekkimise tingimustest võib olla täidetud, kuigi apellandid vastupidi ei püüdnud esimeses kohtuastmes kuidagi tõendada, et nende imporditud kaup kuulus lõpliku määruse rakendusalasse. Komisjon leiab, et üksnes sel juhul sai ühenduse vastutus EÜ artikli 288 alusel tekkida ning seda ulatuses, milles apellandid on tõendanud, et neile on tekkinud kahju Saksa tolli poolt lõpliku määruse nõuetekohasel kohaldamisel.
78. Igal juhul leiavad nõukogu ja komisjon, et apellantide argumendid ei ole põhjendatud.
79. Esmalt meenutab komisjon, et vastupidi apellantide väidetele ei ole Esimese Astme Kohus kunagi eitanud oma pädevust muude kahju hüvitamise nõuete puhul kui need, mis puudutavad dumpinguvastase tollimaksu tasumist. Selles osas kinnitavad nii nõukogu kui komisjon, et juhindumine eespool viidatud Esimese Astme Kohtu määrusest kohtuasjas Sinara Handel vs.
nõukogu ja komisjon on asjakohatu, kuna selles kohtuasjas väidetud kahju puudutas nimelt täpsemalt dumpinguvastase tollimaksu maksmist, mitte aga muud liiki kahju, nagu kahju, mida sisuliselt uuritakse vaidlustatud kohtuotsuses.
80. Edasi lükkab nõukogu ümber apellantide esitatud väite, et piisav põhjuslik seos on tõendatud, kui apellantidele ei oleks ilma etteheidetava õigusvastase teota kahju tekkinud. Põhjusliku seose niisugune käsitlus on vastuolus vaidlustatud kohtuotsuses viidatud kohtupraktikaga. Lisaks leiab komisjon, et Esimese Astme Kohus ei ole kuidagi kohaldanud liiga ranget põhjusliku seose kriteeriumi ning et tema lähenemine on täiesti kooskõlas seisukohaga, millele ta jõudis eespool viidatud kohtuotsuses FIAMM ja FIAMM Technologies vs.
nõukogu ja komisjon.
81. Viimaks leiavad nõukogu ja komisjon, et põhjusliku seose hindamisel analüüsis Esimese Astme Kohus apellantide endi poolt selles küsimuses esile toodud mitmetimõistetavust arvestades eespool mainitud kahte faktilist hüpoteesi õigesti. Nõukogu ja komisjoni arvates piirdub apellantide sellekohane kriitika faktilise hinnangu vaidlustamisega ning nad ei tõenda, et Esimese Astme Kohtu analüüs põhjusliku seose kohta oleks õiguslikult vale.
82. Apellandi etteheidete osas Esimese Astme Kohtu esimese hüpoteesi kontrollimise kohta leiavad nõukogu ja komisjon, et apellandid ei ole oma väiteid kuidagi tõendanud.
83. Kriitika osas, mis on esitatud Esimese Astme Kohtu analüüsi suhtes teise hüpoteesi puhul, meenutavad nõukogu ja komisjon, et vastupidi apellantide väidetule piirdus Esimese Astme Kohtu kontrollimine muu kahjuga kui dumpinguvastase tollimaksu tasumisega seotud kahju. Lisaks kinnitab nõukogu, et apellandid ei ole tõendanud, et Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi, kui ta jõudis järeldusele, et asjaolu, et apellandid ei olnud tegutsenud hoolsalt, katkestas (võimaliku) seose lõpliku määruse ja muu kahju vahel kui dumpinguvastase tollimaksu tasumisega seotud kahju. Selles osas lisab nõukogu, et vaidlustatud kohtuotsuse punktide 121 ja 133 põhjenduste vahel puudus igasugune vastuolu, kuna esimeses lihtsalt ei tuvastatud, et apellandid näitasid üles erilist hoolsust. Lisaks on komisjoni arvates selge, et kui Esimese Astme Kohus leidis, et põhjuslik seos katkes apellantide hoolsuse puudumise tõttu, siis oletas ta eelnevalt, et kõnealune tegevus põhjustas väidetava kahju. Komisjon leiab, et üksnes asjaolu, et apellandid ei saanud alguses siduvat tariifiinformatsiooni, viis lõpuks selleni, et nende olukord kujunes niisuguseks, nagu see on, ja tekkis kahju, kusjuures see olukord ja kahju ei tulenenud seega otseselt lõpliku määruse vastuvõtmisest, nagu seda õigesti leidis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116.
b) Hinnang
i) Vastuvõetavus
84. Vastupidi nõukogu ja komisjoni arvamusele leian ma, et apellatsioonkaebuse esimese väite käesolev osa on täielikult või olulises osas vastuvõetamatu.
85. Siinkohal tuleb täpsustada, et Euroopa Kohus on juba leidnud, et ühenduse lepinguvälise vastutuse valdkonnas on kahju põhjustanud asjaolu ja kahju vahelise põhjusliku seose olemasolu küsimus – mis on lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimus – õigusküsimus ehk küsimus, kuidas esimeses kohtuastmes õiguslikult kvalifitseerida asjaolusid, mis apellatsioonimenetluses allub järelikult Euroopa Kohtu kontrollile.(27)
86. Ma aga ei taipa, miks selline lahend ei peaks kehtima vastupidise olukorra suhtes, nimelt kui apellandid heidavad oma apellatsioonkaebuses Esimese Astme Kohtule ette, et viimane on välistanud
õigusvastase tegevuse ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose olemasolu neid asjaolusid silmas pidades, mis tema menetluses on esile toodud. Sellisel juhul on alati tegemist asjaolude kvalifitseerimisega, mis peab samuti alluma Euroopa Kohtu kontrollile, kui viimane vaatab läbi apellatsioonkaebust.
87. Võttes arvesse, et apellandid on oma apellatsioonkaebuses jätnud selle küsimuse ebaselgeks, tuginedes korduvalt kahjule, mis neile tekkis väidetavalt õigusvastase dumpinguvastase tollimaksu tasumise tõttu, tuleb siiski täpsustada, et arvestades apellatsioonkaebuse teisele väitele antud vastust, ei laiene apellatsioonkaebuse esimese väite käesoleva osa kontrollimine mõlemale kahju hüvitamise nõudele, mille Esimese Astme Kohus minu arvates õigesti tunnistas vastuvõetamatuks.
88. Sellest tuleneb minu arvates, et esimese väite teine osa on vastuvõetav, niivõrd kui selles heidetakse Esimese Astme Kohtule ette, et viimane välistas põhjusliku seose ühenduse institutsioonidele etteheidetava õigusvastase tegevuse ning esiteks varalise kahju, mis põhineb Trubowesti saamata jäänud tulul ja V. Makarovi saamata jäänud töötasul, ja teiseks viimasele tekitatud mittevaralise kahju vahel.
ii) Sisulised küsimused
89. Kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimiseks nõutav põhjuslik seos olemas juhul, kui kahju tekkis otseselt kõnealuse õigusvastase teo tagajärjel.(28)
90. Selleks et tuvastada otsese põhjusliku seose olemasolu ühendusele etteheidetava tegevuse ja väidetava kahju vahel, ongi Esimese Astme Kohtu ülesanne kontrollida – mida ta vaidlustatud otsuses tõepoolest ka tegi, ilma et apellandid oleksid sellele vastu vaielnud –, kas käesolevas asjas väidetav õigusvastane tegu põhjustas otseselt kõnealuse kahju.(29)
91. Samuti meenutas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101 õigesti, et ühendusele etteheidetava tegevuse ja kahju saanud isiku väidetava kahju vahelise põhjusliku seose uurimise käigus tuleb kontrollida, kas nimetatud isik, kartes, et tal tuleb ise kahju kanda, näitas üles mõistlikku hoolsust, et vältida kahju või vähendada selle suurust(30), mis tähendab, et isegi kui süükspandav tegevus aitas kaasa väidetava kahju tekkimisele, võis põhjuslik seos katkeda kahju saanud isiku hooletu tegevuse tõttu, mis võib seega kujutada endast nimetatud kahju määravat põhjust.
92. Seadmata neid eeldusi kahtluse alla, heidavad apellandid Esimese Astme Kohtule kõigepealt ette, et kontrollides etteheidetava tegevuse ja väidetava kahju vahelise põhjusliku seose piisavalt otsest laadi, lähtus kohus kahest asjakohatust hüpoteesist.
93. Selles osas on tõsi, et piisavalt otsese põhjusliku seose olemasolu uurimiseks kontrollis Esimese Astme Kohus esiteks, kas niisugust seost saab tuletada olukorras, kus lõplik määrus ei hõlmanud nende imporditud kaupa, ja seega olukorras, kus apellandid ei ole oma imporditud kauba klassifitseerimisel teinud viga. Sellises olukorras jõudis kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 108–115 järeldusele, et väidetava kahju saab süüks panna eranditult Saksa tollile, kuna viimane oli nimetatud kauba impordi allutanud dumpinguvastasele tollimaksule, samas kui see import ei kuulunud lõpliku määruse rakendusalasse. Seega järeldas Esimese Astme Kohus, et sellisel juhul ei saa ühenduse vastutust tekkida.
94. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–133 uuris Esimese Astme Kohus vastupidist hüpoteesi, st olukorda, kus lõplik määrus hõlmab küll apellantide imporditud kaupa, kuid apellandid ei ole seda nõuetekohaselt klassifitseerinud. Selle uurimise käigus jõudis Esimese Astme Kohus järeldusele, et ühenduse vastutus ei saanud sellisel juhul tekkida, kuna väidetava kahju peamiseks põhjuseks oli apellantide endi käitumine.
95. Üldiselt ei näi Esimese Astme Kohtu lähenemine uurida pigem kahte faktilist hüpoteesi kui lahendada küsimust, milline neist kahest tegelikult esineb, minu arvates kuidagi vale, iseäranis arvestades käesoleva kohtuasja asjaolusid.
96. Loomulikult tuleb eelistada seda, et asja sisuliselt arutava kohtuastmena saab Esimese Astme Kohus tuvastada kõik faktid, mis võimaldavad tal lahendada tema menetletava vaidluse. Samuti on tõsi, et tuginedes oma arutluskäigus, nagu käesolevas asjas, kahele teineteisega täielikult vastuolus olevale hüpoteesile, peab üks neist tingimata olema vale.
97. Siiski ei saa Esimese Astme Kohtule ette heita, et ta tugines sellistele faktilistele hüpoteesidele, iseäranis kui need hõlmavad konkreetsel juhul kõiki mõeldavaid olukordi ning kui nende alternatiivne uurimine viib sama lahenduseni. Peale selle näib asja sisuliselt arutava kohtuastme lähenemine, mis seisneb pigem hüpoteesidele tuginemises kui faktide tuvastamises, ainus võimalik tee, kui nagu käesolevas asjas on asjaolud – nimelt küsimus, kas apellantide imporditud kaup oli nõuetekohaselt tariifselt klassifitseeritud – vastuolulised, nagu seda kinnitavad vaidlustatud kohtuotsuse punktid 105 ja 106, ilma et need vastuolud oleksid Euroopa Kohtu istungil kõrvaldatud, ning kui see küsimus on eelkõige siseriikliku tolli hinnata tolliseadustiku nende sätete alusel, mida on meenutatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 124. Lisaks vastab vaidlustatud kohtuotsuses viljeletud lähenemine minu arvates korrakohasele õigusemõistmisele, mis seisneb selles, et esimeses kohtuastmes apellantide esitatud argumentidele tuleb vastata võimalikult ammendavalt.
98. Seetõttu ei saa minu arvates nõustuda apellantide väitega, et faktilised hüpoteesid, millele Esimese Astme Kohus rajas oma hinnangu, ei ole asjassepuutuvad. Nende kahe hüpoteesi analüüs võimaldas täpselt hinnata, kas väidetav kahju oli otseselt ühenduse institutsioonidele süüks pandav, kui nad võtsid väidetavalt õigusvastaselt vastu lõpliku määruse.
99. Nende hüpoteeside asjakohasus ilmneb minu arvates selgelt, kui pidada silmas, et apellantide väidetava varalise kahju üks osa seisneb Trubowesti saamata jäänud tulus, mis tuleneb tema otsusest katkestada alates 27. oktoobrist 1999 kõnealuse kauba import ühendusse dumpinguvastase tollimaksu kehtestamise tõttu. Selleks et kohtupraktikas juurdunud kriteeriumi kohaselt kontrollida, kas lõpliku määruse alusel dumpinguvastase tollimaksu kehtestamine otseselt põhjustas Trubowesti tulu saamata jäämise, toimis Esimese Astme Kohus tõepoolest õigesti, kui ta selle asemel, et ise tuvastada ja hinnata asjaolusid, võttis arvesse nii faktilist hüpoteesi, et apellantide imporditud kaup kuulus tariifsel klassifitseerimisel lõpliku määruse kohaldamisalasse, kui ka vastupidist juhtumit.
100. Esiteks, kui lõplik määrus ei hõlmanud
apellantide imporditud kaupa, oli õiguslikult korrektne – nagu Esimese Astme Kohus seda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 108–110 ka leidis – tuvastada, et apellandid ei saanud väita, et tulu saamata jäämine oli põhjustatud ühenduse institutsioonide poolt väidetavalt õigusvastaselt vastu võetud lõplikust määrusest, kuna selle määruse vastuvõtmine ei saanud kuidagi mõjutada nimetatud importi.
101. Mis puudutab täpsemalt Esimese Astme Kohtu uuritud esimest hüpoteesi, siis heidavad apellandid kohtule alusetult ette, et viimane kohaldas „liiga ranget põhjusliku seose kriteeriumi, mis põhineb konkreetsel ja otsesel kahjul”. Vastupidi, Esimese Astme Kohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 113 õigesti, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on välistatud, et ühenduse vastutus võiks tekkida kahju tõttu, mis on otseselt põhjustatud kolmanda isiku ehk käesolevas asjas Saksa tolli väidetavalt õigusvastase tegevusega.
102. Minu arvates on apellantide täiendavalt esitatud argumendid selgelt tulemusetud, kuna nendes kritiseeritakse üksnes täiesti teisejärgulisi hinnanguid võrreldes peamise järeldusega, mis tuleneb Esimese Astme Kohtu kaalutud esimese hüpoteesi analüüsist ning mille kohaselt apellandid ei saanud väita, et väidetav kahju tulenes ühendusepoolsest väidetavalt õigusvastasest tegevusest. Ma lisan, et see hinnang hõlmab iseäranis apellatsioonkaebuse poolte korduvaid viiteid eespool viidatud Esimese Astme Kohtu määrusele kohtuasjas Sinara Handel vs.
nõukogu ja komisjon kui vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni kehtivuse kontrollikriteeriumi, kuna Euroopa Kohus lahendab üksnes apellatsioonkaebust selle kohtuotsuse peale ning ta ei ole seotud kõnealuse määrusega.
103. Teiseks, kui kõnealune imporditud kaup kuulus
lõpliku määruse rakendusalasse, mis on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 116–133 uuritud hüpotees, pidi Esimese Astme Kohus nimelt kontrollima, kas Trubowesti tulu saamata jäämine (nagu ka kahju kaks ülejäänud osa), mille põhjustas väidetavalt õigusvastase lõpliku määruse vastuvõtmine, ei võinud peamiselt olla tingitud mõnest muust põhjusest.
104. Kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga, mida on meenutatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 100 ja 101, on selline just see kontroll, mille Esimese Astme Kohus viis läbi tema uuritud teise hüpoteesi raames ja mille tulemusel ta järeldas, et väidetava varalise kahju mõlemad osad ja väidetav mittevaraline kahju tulenesid peamiselt apellantide hooletust või ebapiisavalt hoolsast tegevusest.
105. Sellega seoses leian ma, et apellandid heidavad Esimese Astme Kohtule valesti ette, et viimane tuvastas – nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122 – põhjusliku seose katkemise, olemata eelnevalt tuvastanud selle seose olemasolu. Vaidlustatud kohtuotsuse nimetatud punktist tuleneb selgelt, et põhjusliku seose olemasolu hindamise eesmärgil kontrollis Esimese Astme Kohus juhtumit, kus nõukogu ja komisjoni väidetavalt õigusvastane tegevus võis põhjustada väidetava kahju tekkimise, järeldades sellest, et käesolevas asjas ei ole apellandid igal juhul tõendanud, et nad tegutsesid mõistliku hoolsusega, et vältida kõnealust kahju või vähendada selle suurust, mis on asjaolu, mis kohtupraktika kohaselt võimaldab välistada kahju ja ühenduse väidetava õigusvastase tegevuse vahel piisavalt otsese põhjusliku seose olemasolu.
106. Seega tugines Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–132 üksikasjaliku uurimise käigus, milles ta käsitles põhjusliku seose katkemist apellantide ebapiisavalt hoolsa tegevuse tõttu, kuna viimased ei järginud tolliseadustikus sätestatud erikorda, mis tagaks neile nende imporditud kauba tariifse klassifitseerimise täpsuse osas õiguskindluse, õigesti eelnevale oletusele, et kõnealune õigusvastane tegevus aitas väidetava kahju tekkimisele kaasa.
107. Kritiseerides Esimese Astme Kohtu hinnangu sisu, viitasid apellandid ka valesti dumpinguvastase tollimaksu väidetavalt õigusvastasele tasumisele, kuna kõnealune hinnang ei lähtunud sellest kahjust.
108. Viimaks on apellandid minu arvates valesti mõistnud vaidlustatud kohtuotsuse punkte 121 ja 133, kui nad toovad esile vastuolu nende punktide põhjenduste vahel. Nimelt ei viita vaidlustatud kohtuotsuse punkti 121 ükski lause sellele, et tunnistatud oleks apellantide erilist hoolsust. Mulle näib, et märkides selles punktis, et isegi kui ühenduse institutsioonid oleksid õigusvastaselt tegutsenud, ei saaks see tegevus olla määravaks põhjuseks apellantide väidetava kahju tekkimisel, „võttes arvesse hoolsust, mida apellandid üles näitasid”, viitas Esimese Astme Kohus apellantide hoolsuse tasemele, hindamata konkreetselt seda, millist hoolsust nad täpselt üles näitasid, mille kohta on aga hinnang antud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 122, mille sõnastus on vahejäreldusena üle võetud selle kohtuotsuse punktis 133.
109. Neid kaalutlusi kogumis arvestades leian ma, et apellatsioonkaebuse esimese väite teine osa ning järelikult see väide tervikuna tuleb tagasi lükata.
110. Seega tuleb apellatsioonkaebus minu arvates jätta rahuldamata.
III. Kohtukulud
111. Kodukorra artikli 122 esimene lõik sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendamatu, otsustab Euroopa Kohus kohtukulude jaotuse. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna nõukogu ja komisjon on apellantidelt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja apellandid on kohtuvaidluse minu arvates kaotanud, tuleb apellatsioonimenetluse kulud välja mõista apellantidelt.
IV. Ettepanek
112. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku tuvastada ja otsustada järgmist:
„1. Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.
2) Mõista kohtukulud välja Trubowest Handel GmbH‑lt ja Victor Makarovilt.”
(1) .
(2)  –	9. juuli 2008. aasta otsus kohtuasjas T‑429/04: Trubowest Handel ja Makarov vs.
nõukogu ja komisjon (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”).
(3)  –	EÜT L 322, lk 1; ELT eriväljaanne 11/26, lk 329.
(4)  –	Nõukogu 16. juuli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 1322/2004, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 2320/97 (ELT L 246, lk 10).
(5)  –	EÜT L 302, lk 1; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307.
(6)  –	26. veebruari 1986. aasta otsus kohtuasjas 175/84: Krohn Import-Export vs.
komisjon (EKL 1986, lk 753).
(7)  –	27. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑351/04: Ikea Wholesale (EKL 2007, lk I‑7723, punktid 66 ja 67).
(8)  –	Vt selle kohta 21. mai 1976. aasta otsus kohtuasjas 26/74: Roquette frères vs.
komisjon (EKL 1976, lk 677, punkt 11); 30. mai 1989. aasta otsus kohtuasjas 20/88: Roquette frères vs.
komisjon (EKL 1989, lk 1553, punkt 14); 13. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑282/90: Vreugdenhil vs.
komisjon (EKL 1992, lk I‑1937, punkt 12) ning eespool viidatud kohtuotsus Ikea Wholesale (punkt 68). Vt maksude tagastamise nõudega põimuva hüvitisnõude kohta ka 25. oktoobri 1972. aasta otsus kohtuasjas 96/71: Haegeman vs.
komisjon (EKL 1972, lk 1005, punktid 9–11).
(9)  –	Vt 5. detsembri 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 116/77 ja 124/77: Amylum ja Tunnel Refineries vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 1979, lk 3497, punkt 14) ning 12. aprilli 1984. aasta otsus kohtuasjas 281/82: Unifrex vs. komisjon ja nõukogu (EKL 1984, lk 1969, punkt 11). Vt samuti 26. novembri 1975. aasta otsus kohtuasjas 99/74: Société des grands moulins des Antilles vs.
komisjon (EKL 1975, lk 1531, punkt 23) ning Esimese Astme Kohtu 18. septembri 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑167/94: Nölle vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 1995, lk II‑2589, punkt 35).
(10)  –	14. juuli 1967. aasta otsus liidetud kohtuasjades 5/66, 7/66 ja 13/66–24/66: Kampffmeyer jt vs.
komisjon (EKL 1967, lk 317).
(11)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Kampffmeyer jt vs.
komisjon (lk 341).
(12)  –	Eespool viidatud 30. mai 1989. aasta kohtuotsus (punkt 14).
(13)  –	Eespool viidatud kohtuotsus (punkt 14).
(14)  –	Idem
(punkt 14).
(15)  –	Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei ole faktiliste asjaolude hindamine apellatsioonimenetluse staadiumis Euroopa Kohtu kontrollile alluv õigusküsimus, välja arvatud juhul, kui on moonutatud kohtule esitatud tõendeid. Vt selle kohta eelkõige 23. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑425/07 P: AEPI vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 44 ja seal viidatud kohtupraktika).
(16)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Kampffmeyer vs.
komisjon (lk 341).
(17)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Krohn Import-Export vs.
komisjon (punktid 28 ja 29).
(18)  –	Vt eelkõige 21. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑167/04 P: JCB Service vs.
komisjon (EKL 2006, lk I‑8935, punkt 108) ning 3. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑535/06 P: Moser Baer India vs.
nõukogu (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 33 ja seal viidatud kohtupraktika).
(19)  –	Vt eelkõige 24. septembri 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P: Erste Group Bank jt vs.
komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 200) ning 11. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑488/01 P: Martinez vs.
parlament (EKL 2003, lk I‑13355, punkt 54).
(20)  –	Vt eelkõige 6. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑41/00 P: Interporc vs.
komisjon (EKL 2003, lk I‑2125, punkt 15); 26. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑68/05 P: Koninklijke Coöperatie Cosun vs.
komisjon (EKL 2006, lk I‑10367, punkt 54) ja 21. veebruari 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑348/06 P: komisjon vs.
Girardot (EKL 2008, lk I‑833, punkt 88).
(21)  –	Vt selle kohta eelkõige 1. juuni 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑136/92 P: komisjon vs.
Brazzelli Lualdi jt (EKL 1994, lk I‑1981, punkt 42); 9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑257/98 P: Lucaccioni vs.
komisjon (EKL 1999, lk I‑5251, punkt 11); 9. septembri 2008. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑120/06 P ja C‑121/06 P: FIAMM ja FIAMM Technologies vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2008, lk I‑6513, punkt 106) ning 30. aprilli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑497/06 P: CAS Succhi di Frutta vs.
komisjon (punkt 39).
(22)  –	Vt selle kohta eelkõige 15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑146/91: KYDEP vs.
nõukogu ja komisjon (1994, lk I‑4199, punkt 81) ning eespool viidatud kohtuotsus Lucaccioni vs.
komisjon (punkt 14); eespool viidatud kohtuotsus FIAMM ja FIAMM Technologies vs.
nõukogu ja komisjon (punkt 166) ning eespool viidatud kohtuotsus CAS Succhi di Frutta vs.
komisjon (punkt 40).
(23)  –	Eespool viidatud kohtuotsus Lucaccioni vs.
komisjon (punkt 13).
(24)  –	Vt eespool viidatud kohtuotsus Lucaccioni vs . komisjon (punktid 12, 15 ja 16) ning 12. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑80/04 P: DLD Trading Company Import-Export vs. nõukogu (punkt 50), milles Euroopa Kohus kinnitas, et Esimese Astme Kohus võis õigesti leida, et puudus otsene põhjuslik seose institutsioonile ette heidetud käitumise ja apellandi viidatud kahju vahel, ilma et Esimese Astme Kohus oleks eelnevalt pidanud võtma seisukoha selle tegevuse väidetava õigusvastasuse või väidetava kahju tekkimise osas.
(25)  –	14. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑69/00: FIAMM ja FIAMM Technologies vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2005, lk II‑5393).
(26)  –	5. veebruari 2007.aasta määrus kohtuasjas T‑91/05: Sinara Handel vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 2007, lk II‑245).
(27)  –	16. juuli 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑440/07 P: komisjon vs.
Schneider Electric (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 192 ja 193).
(28)  –	Vt eelkõige 4. oktoobri 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79: Dumortier jt vs.
nõukogu (EKL 1979, lk 3091, punkt 21); 28. juuni 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑331/05 P: Internationaler Hilfsfonds vs.
komisjon (EKL 2007, lk I‑5475, punkt 23) ning eespool viidatud kohtuotsus CAS Succhi di Frutta vs.
komisjon (punkt 59).
(29)  –	Vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus CAS Succhi di Frutta vs.
komisjon (punkt 60 ja seal viidatud kohtupraktika).
(30)  –	Vt selle kohta 19. mai 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑104/89 ja C‑37/90: Mulder jt vs.
nõukogu ja komisjon (EKL 1992, lk I‑3061, punkt 33); 5. märtsi 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑46/93 ja C‑48/93: Brasserie du pêcheur ja Factortame (EKL 1996, lk I‑1029, punktid 84 ja 85) ning 16. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑284/98 P: parlament vs.
Bieber (EKL 2000, lk I‑1527, punkt 57).