62005CJ0278
EUROOPA KOHTU OTSUS (teine koda)
25. jaanuar 2007 (
*1
)
„Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral — Direktiiv 80/987/EMÜ — Ülevõtmine — Artikkel 8 — Täiendavad tööandja või tööandjatevahelised pensioniskeemid — Vanadushüvitis — Omandatud õiguste kaitse — Kaitse ulatus — Direktiivi ebaõigest ülevõtmisest tulenev liikmesriigi vastutus — Tingimused”
Kohtuasjas C-278/05,
mille esemeks on EÜ artikli 234 alusel High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisioni (Ühendkuningriik) 22. juuni 2005. aasta otsusega esitatud eelotsusetaotlus, mis saabus Euroopa Kohtusse 6. juulil 2005, menetluses
Carol Marilyn Robins jt
versus
Secretary of State for Work and Pensions,
EUROOPA KOHUS (teine koda),
koosseisus: koja esimees C. W. A. Timmermans, kohtunikud J. Klučka, R. Silva de Lapuerta, J. Makarczyk ja L. Bay Larsen (ettekandja),
kohtujurist: J. Kokott,
kohtusekretär: vanemametnik M. Ferreira,
arvestades kirjalikus menetluses ja 1. juuni 2006. aasta kohtuistungil esitatut,
arvestades kirjalikke märkusi, mille esitasid:
—
C. M. Robins jt, esindajad: solicitor I. Walker, D. Anderson, QC, ja barrister P. Newman,
—
Ühendkuningriigi valitsus, esindaja C. White, keda abistasid D. Pannick, QC, ja D. Wyatt, QC, ning barrister R. Hitchcock ja barrister K. Smith,
—
Iirimaa, esindaja D. J. O’Hagan, keda abistas P. McGarry, BL,
—
Madalmaade valitsus, esindaja G. Sevenster,
—
Euroopa Ühenduste Komisjon, esindajad: G. Rozet ja J. Enegren,
olles 13. juuli 2006. aasta kohtuistungil ära kuulanud kohtujuristi ettepaneku,
on teinud järgmise
otsuse
1
Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (EÜT L 283, lk 23; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217, edaspidi „direktiiv”) artikli 8 tõlgendamist.
2
Eelotsusetaotlus esitati kohtumenetluses, milles pooled olid C. M. Robins ja ülejäänud 835 isikut, kes on kindlustatud tööandja kahe eraõigusliku pensioniskeemiga (edaspidi „põhikohtuasja hagejad”), ning Secretary of State for Work and Pensions, kelle pädevusse kuuluvad Ühendkuningriigis tööhõive ja pensioni küsimused; menetlus puudutas nende vanadushüvitiste vähendamist, mida neil on õigus saada, nende tööandja maksujõuetuse tagajärjel.
Vaidluse õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
3
Direktiivi artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse töölepingust või töösuhtest tulenevate töötaja nõuete suhtes tööandja vastu, kes on artikli 2 lõikes 1 määratletud tähenduses maksejõuetu.”
4
Direktiivi artiklis 2 on ette nähtud:
„1.   Käesoleva direktiivi kohaldamisel loetakse tööandja maksejõuetuks:
a)
kui vastavalt asjaomaste liikmesriikide õigus- ja haldusnormidele on taotletud tööandja vara suhtes menetluse algatamist, selleks et kollektiivselt rahuldada võlausaldajate nõudeid ning mis võimaldab arvestada artikli 1 lõikes 1 nimetatud nõudeid,
ja
b)
kui nimetatud õigus- ja haldusnormide kohaselt pädev ametiasutus on:
—
otsustanud algatada menetluse või
—
tuvastanud, et tööandja ettevõtte tegevus on täielikult lõpetatud ja järelejäänud vara ebapiisavus ei õigusta menetluse algatamist.
2.   Käesolev direktiiv ei piira siseriiklikku õigust seoses mõistete „töötaja”, „tööandja”, „töötasu”, „vahetult tekkiv õigus” ja „tulevikus tekkiv õigus” määratlemisega.” [Mõistete „vahetult tekkiv õigus” ja „tulevikus tekkiv õigus” asemel on edaspidi kasutatud täpsemaid vasteid „vahetult omandatav õigus” ja „tulevikus omandatav õigus”.]
5
Vastavalt direktiivi artiklile 3 võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed kindlustamaks, et artiklit 4 arvestades tagavad garantiiasutused töölepingutest või töösuhetest tulenevate töötaja töötasuga seotud rahuldamata nõuete väljamaksmise kindlaksmääratud kuupäevale eelnenud ajavahemiku eest. Nimetatud kuupäev on üks artikli 3 lõikes 2 ette nähtud kuupäevadest liikmesriikide valikul.
6
Direktiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 kohaselt võivad liikmesriigid piirata artiklis 3 nimetatud garantiiasutuste vastutust kohustusega maksta töötasu vastavalt juhule kas kolme kuu, kaheksateistkümne kuu või kaheksa nädala eest.
7
Vastavalt artiklile 7 „liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et riiklike sotsiaalkindlustusskeemide kohaselt kohustuslike sissemaksete tasumata jätmine kindlustusasutustele tööandja poolt enne tema maksejõuetuse tekkimist ei kahjustaks töötajate õigust saada hüvitisi nendelt kindlustusasutustelt niivõrd, kuivõrd töötajate sissemaksed on töötasust maha arvatud”.
8
Artikli 8 kohaselt „liikmesriigid tagavad vajalike meetmete võtmise, et kaitsta töötajate ja isikute huve, kes olid tööandja ettevõttest lahkunud selleks kuupäevaks, kui tekkis tööandja maksejõuetus, seoses nende töötajate vahetult või tulevikus [omandatava] õigusega saada vanadushüvitist, sealhulgas toitjakaotushüvitist, vastavalt täiendavatele tööandja või tööandjatevahelistele pensioniskeemidele, mis ei kuulu riiklikesse sotsiaalkindlustusskeemidesse”.
9
Artiklis 9 on sätestatud, et direktiiv ei piira liikmesriikide õigust kohaldada või kehtestada töötajate jaoks soodsamaid õigus- või haldusnorme.
Siseriiklik õiguslik raamistik
Pensioniskeemide sissemaksete tagatis
10
Employment Rights Act 1996 ja Pension Schemes Act 1993 (edaspidi „PSA 1993”) näevad ette, et Redundancy Payments Directorate teeb Secretary of State for Trade and Industry nimel National Insurance Fundist (edaspidi „NIF”) väljamakseid, et säilitada tööandja maksejõuetuse puhul endiste töötajate õigused. Ta muutub seega tööandja vastu algatatud kollektiivmenetluses töötajate asemel ja nimel võlausaldajaks.
11
PSA 1993 artikkel 124 võimaldab juhul, kui maksejõuetu tööandja jätab oma kohustused täitmata, teha NIF-ist pensioniskeemi „asjaomaseid sissemakseid”.
12
PSA 1993 artikli 124 lõikes 2 määratletud „asjaomased sissemaksed” on sissemaksed, mida peab tegema:
—
tööandja enda nimel või
—
töötaja nimel, tingimusel et tööandja on samaväärse summa töötaja sissemaksena töötasust ka tegelikult maha arvanud.
13
Sissemaksete summa, mille tööandja peab tasuma enda nimel, peab PSA 1993 artikli 124 lõike 3 kohaselt vastama vähemalt:
—
summale, mis kuulus maksmisele tööandja maksejõuetuse tekkimise kuupäevale eelnenud kaheteistkümne kuu eest;
—
kui skeemi hüvitised arvutatakse kindlustatu töötasu põhjal, siis summale, mille kohta aktuaar on andnud kinnituse, et see on vajalik nende kohustuste katmiseks, mis likvideerimisel äriühingu töötajate ees või nimel on tekkinud, ja
—
10%-le maksejõuetuse tekkimise kuupäevale eelnenud kaheteistkümne kuu jooksul töötajatele makstud või maksmisele kuuluva töötasu kogusummast.
14
Summa, mida võib nõuda töötaja nimel tegemata jäänud sissemaksete eest, vastab PSA 1993 artikli 124 lõike 5 kohaselt maksejõuetuse tekkimise kuupäevale eelnenud kaheteistkümne kuu jooksul töötasust mahaarvatud summadele.
15
PSA 1993 artikli 177 lõike 2 punktis b on ette nähtud, et Secretary of State’i poolt tehtud väljamakseid rahastatakse NIF-ist ning artikliga 127 on reguleeritud õiguste üleminek.
Pensions Compensation Board ja Fraud Compensation Scheme
16
Pensions Act 1995, muudetud Welfare Reform and Pensions Act 1999-ga (edaspidi „PA 1995”), artiklites 81–86 oli ette nähtud ka võimalus esitada seoses pensionihüvitistega kahju hüvitamise hagi Pensions Compensation Boardile, kui tööandja oli maksujõuetu ja skeemi vara oli vähenenud ebaaususega (dishonesty), sealhulgas pettusekavatsusega (defraud) seotud väärteo tõttu.
17
Alates 2005. aasta septembrist asendati nimetatud Pensions Compensation Boardi kahju hüvitamise kord Pensions Act 2004 (edaspidi „PA 2004”) artiklite 182-189 alusel Fraud Compensation Scheme’iga, mida kohaldatakse ka juhul, kui varad on pettuse tõttu ebapiisavad.
Õiguste tagasiostmine üldises pensioniskeemis
18
PSA 1993, muudetud PA 1995 artikliga 141, artikli 55 ja Occupational Pension Schemes (Contracting-out) (Amount Required for Restoring State Scheme Rights and Miscellaneous Amendment) Regulations 1998 (SI 1998/1397) alusel saavad teatud tingimustele vastavate skeemidega kindlustatud isikud kõik või osa oma õigusi tagasi üldises pensioniskeemis, kui nende pensioniskeemi likvideerimismenetlus algatati kõige varem 6. aprillil 1997 ja kui sellel skeemil ei ole piisavalt vara.
Skeemi rahaliste varade hoidmine autonoomses usaldusfondis
19
Income and Corporation Taxes Act 1988 artikkel 592 võimaldas tööandjatel ja töötajatel saada pensioniskeemidesse tasutud summadelt maksusoodustusi, kui skeemi varasid valitses autonoomne usaldusfond ja need olid seega maksejõuetuse korral teistele võlausaldajatele kättesaamatud. Täiendavatele pensioniskeemidele seati see kohustus harilikult maksusoodustuste tõttu.
20
Alates 6. aprillist 2006 ei ole maksusoodustuste kasutamiseks enam vajalik, et skeemi vara valitseb autonoomne usaldusfond. 23. septembril 2005 jõustunud PA 2004 artikli 252 lõike 2 alusel peavad pensioniskeemid siiski olema moodustatud autonoomse usaldusfondina selleks, et haldajad saaksid skeemi rahastamiseks makseid vastu võtta.
„Minimum Funding Requirement” (MFR) ja nõue tööandja vastu
21
PA 1995 artikli 56 kohaselt tuleb tööandja pensioniskeemide puhul, v.a mõned erandid, tagada, et nende varade väärtus ei ole väiksem kui nende kohustused arvutatuna „Minimum Funding Requirementi” alusel.
22
PA 1995 artiklis 75 ja Occupational Pension Schemes (Deficiency on Winding Up etc.) Regulations 1996-s (SI 1996/3128), muudetud Occupational Pension Schemes (Minimum Funding Requirement and Miscellaneous Amendments) Regulations 2002-ga (SI 2002/380) (edaspidi koos „õigusaktid vara ebapiisavuse kohta”), on sätestatud, et kui likvideeritakse kindlaksmääratud hüvitistega tööandja pensioniskeem, mida reguleerib artikkel 75, või kui tööandja muutub artikli 75 mõistes maksejõuetuks ja kui asjaomasel kuupäeval ei kata tema varad tema kohustusi, tuleb nende vahega võrdset summat käsitleda kui tööandja võlga skeemi haldajate ees, mis võimaldab haldajatel esitada võla sissenõudmise hagi.
23
6. aprillil 2005 muudeti PA 1995 artiklit 75 PA 2004 artikliga 271 ning eeskirjad vara ebapiisavuse kohta asendati Occupational Pension Schemes (Employer Debt) Regulations 2005-ga (SI 2005/678), mida muudeti Occupational Pension Schemes (Employer Debt etc.) (Amendment) Regulations 2005-ga (SI 2005/2224). Vaatamata sellele jäid varasemad eeskirjad sisuliselt muutmata.
24
Lisaks on teatavad sissemaksed, mida tööandja peab tegema tööandja pensioniskeemi või riiklikku pensioniskeemi, Insolvency Act 1986 6. lisa 4. kategooria eelisnõuded, eelkõige:
—
tööandja pensioniskeemi töötasust tehtud sissemaksed, mis arvati töötasust maha maksejõuetuse tekkimise kuupäevale eelnenud nelja kuu jooksul, kuid ei ole tööandja poolt veel skeemi üle kantud, ja
—
sissemaksed, mida tööandja pidi maksejõuetuse tekkimise kuupäevale eelnenud kaheteistkümne kuu jooksul tegema tööandja pensioniskeemi „contracting-out” (võimalus mitte liituda State Earnings Pension Scheme’iga (SERPS), kohustusliku täiendava pensioniskeemiga, vaid tööandja skeemiga) raames, kui neid sissemakseid reguleerivad sätted, mis puudutavad selles skeemis tagatud miinimumpensioni (PSA 1993 artikli 8 lõige 2) või kaitstud õigusi (PSA 1993 artikkel 10).
Põhikohtuasi
25
Põhikohtuasja hagejad on äriühingu ASW Limited, mille suhtes on 24. aprilli 2003. aasta määruse alusel algatatud kohtulik likvideerimismenetlus, endised töötajad.
26
Nad olid kindlustatud nimetatud äriühingu poolt rahastatavate pensioniskeemidega, st ASW Pension Plani ja ASW Sheerness Steel Group Pension Fundiga (edaspidi „pensioniskeemid”).
27
Nimetatud pensioniskeeme iseloomustasid järgmised tunnused, mis on ühised kõigile viimasel töötasul põhinevatele eraõiguslikele pensioniskeemidele:
—
hüvitised, mis on määratletud kui „viimasel töötasul põhinevad hüvitised”, arvutatakse iga kindlustatu omandatud pensioniõiguste väärtuse ning viimase töötasu ja äriühingus töötamise kestuse põhjal;
—
kindlustatud teevad sissemakse, mis vastab teatud protsendile nende töötasust ja tööandja peab omalt poolt maksma vastavalt vajalikule määrale, et säilitada ja maksta hüvitisi, selle tõttu nimetatakse neid skeeme „kulude tasakaalu skeemideks”;
—
tööandjast äriühingul, kes neid skeeme rahastab, on õigus teatada, et ta lõpetab sissemaksete tegemise, ja algatada skeemide likvideerimine;
—
alates hetkest, mil pensioniskeemide likvideerimine on algatatud, muutub kohaldatavaks PA 1995 artikkel 75, mis käsitleb äriühingu seadusjärgset võlga nimetatud skeemidele.
28
Pensioniskeemid lõpetati 2002. aasta juulis ja on likvideerimisel. Edaspidi peavad skeemide haldajad kasutama nende skeemide vara selleks, et maksta kindlustatutele hüvitisi teatavate eeliskategooriate alusel, mis on määratletud seadusega muudetud pensioniskeeme reguleerivates eeskirjades. Skeemide vara kasutatakse esmalt selleks, et tagada nende hüvitiste maksmine, mis võlgnetakse kindlustatutele, kes juba said pensioni kuupäeval, mil algatati skeemide likvideerimine, ning ülejäänud osas selleks, et maksta hüvitisi kindlustatutele, kes pensioniskeemide likvideerimise algatamise kuupäeval veel pensioni ei saanud.
29
Pensioniskeemide aktuaaride kõige viimaste hinnangute kohaselt ei piisa varast kõigile kindlustatutele võlgnetavate hüvitiste maksmiseks ning seetõttu vähendatakse nende isikute hüvitisi, kes ei ole pensionil.
30
Leides, et Ühendkuningriigis kehtivad õigusnormid ei taga neile sellist kaitset, nagu on ette nähtud direktiivi artiklis 8, esitasid põhikohtuasja hagejad Ühendkuningriigi valitsuse vastu, keda esindab Secretary of State for Work and Pensions, kahju hüvitamise hagi.
31
Asja läbi vaatav High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division otsustas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi […] artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik peab kõigi vajalike meetmetega tagama, et töötajate õigusi, mis on omandatud viimasel töötasul põhinevate täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensioniskeemide alusel, rahastataks täies ulatuses liikmesriigi poolt, kui töötajate eraettevõtjast tööandja on muutunud maksejõuetuks ning pensioniskeemide varast ei piisa nende hüvitiste katmiseks?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on eitav, siis kas sel juhul on artikli 8 nõuded piisavalt üle võetud selliste eespool kirjeldatud siseriiklike õigusnormidega, nagu need on jõus Ühendkuningriigis?
3.
Kui selgub, et Ühendkuningriigi õigusnormid ei ole artikliga 8 kooskõlas, siis millisest kriteeriumist peab siseriiklik kohus lähtuma, et teha kindlaks, kas ühenduse õigusest tulenevate kohustuste täitmata jätmine on piisavalt selge, et tuua kaasa kahju hüvitamise kohustust? Kas eriti lihtsalt täitmata jätmine on piisav, et tuvastada piisavalt selge rikkumine või peab sellega kaasnema liikmesriigi poolt tema seadusandliku võimu piiride ilmselge ja raske eiramine või tuleb lähtuda mõnest muust kriteeriumist ja kui, siis millisest?”
Esimene küsimus
32
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib esimese küsimusega sisuliselt teada, kas direktiivi artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et tööandja maksejõuetuse ning tööandja või tööandjatevaheliste pensioniskeemide varade ebapiisavuse korral peab omandatud õigusi vanadushüvitisele esiteks rahastama liikmesriik ise ja teiseks peab neid rahastama täies ulatuses.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
33
Põhikohtuasja hagejad väidavad, et direktiivi ülesehitus ning artikli 8 sõnastus panevad liikmesriikidele tulemuse saavutamise kohustuse. Seetõttu peavad nad vajadusel rahastama omandatud õigusi täies ulatuses.
34
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik, Iirimaa, Madalmaade Kuningriik ja Euroopa Ühenduste Komisjon leiavad, et direktiivi artikkel 8 ei nõua liikmesriikidelt töötajate omandatud kõigi õiguste tagamist. Artikli kohaselt jääb liikmesriikidele kaalutlusruum.
Euroopa Kohtu vastus
35
Tuleb tõdeda, et kuna direktiivi artikli 8 sõnastus sätestab üldiselt, et liikmesriigid „tagavad vajalike meetmete võtmise”, ei kohusta see neid riike ise rahastama õigusi hüvitistele, mille kaitse peab direktiivi alusel olema tagatud.
36
Sättes kasutatud terminid jätavad liikmesriikidele kaalutlusruumi selles osas, milline kord nimetatud kaitse tagamiseks kehtestada.
37
Järelikult võib liikmesriik riigipoolse rahastamise asemel kehtestada näiteks tööandjate kindlustuskohustuse või ette näha garantiiasutuse loomise, mille rahastamisviisi ta kindlaks määrab.
38
Seoses direktiivis ette nähtud kaitse tasemega on sobilik meenutada, et direktiivi esimese põhjenduse kohaselt tuleb tööandja maksejõuetuse korral töötajate kaitseks vajalike meetmete kehtestamisel „võtta arvesse ühenduse tasakaalustatud majandusliku ja sotsiaalse arengu vajadust”.
39
Direktiiv püüab seega ühitada töötajate huve ning tasakaalustatud majandusliku ja sotsiaalse arengu vajadusi.
40
Direktiivi eesmärk on tagada töötajatele tööandja maksejõuetuse korral kaitse alammäär ühenduse õiguse alusel (19. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C-6/90 ja C-9/90: Francovich jt, EKL 1991, lk I-5357, punkt 3), ilma et see piiraks artiklist 9 tulenevalt liikmesriikide õigust kohaldada või kehtestada soodsamaid sätteid.
41
Direktiivis iga kehtestatud eritagatise jaoks ette nähtud kaitse tase tuleb määrata lähtuvalt vastavas sättes kasutatud terminitest, tõlgendades neid vajadusel põhjendusi arvestades.
42
Artiklit 8 ei saa seoses täiendavate pensioniskeemide alusel vanadushüvitise saamise õiguse tagatisega tõlgendada nii, et selle kohaselt on nõutav, et kõnealused õigused oleksid täies ulatuses tagatud.
43
Sarnaselt direktiivi artiklile 7, mis reguleerib riiklikke sotsiaalkindlustusskeeme, ning vastupidi sama direktiivi artiklitele 3 ja 4, mis käsitlevad rahuldamata töötasunõudeid, puudub artiklis 8 tõepoolest selgesõnaline viide liikmesriikide võimalusele piirata kaitse taset.
44
Siiski ei tähenda sellise sõnaselge viite puudumine iseenesest, arvestamata kõnealuse sätte sõnastust, et ühenduse seaduseandja tahe oli kehtestada kohustus tagada kõik õigused hüvitise saamiseks.
45
Selles osas tuleb aga märkida, et piirdudes üldsõnalise märkega vajalike meetmete võtmise kohta selleks, et „kaitsta [asjaomaste] isikute huve”, jätab direktiivi artikkel 8 liikmesriikidele kaitse taseme määramisel laia kaalutlusruumi, mis välistab täieulatusliku tagamiskohustuse.
46
Järelikult tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et tööandja maksejõuetuse ning täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensioniskeemide varade ebapiisavuse korral ei pea omandatud õigusi vanadushüvitisele tingimata rahastama liikmesriik ise ega seda tegema täies ulatuses.
Teine küsimus
47
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas selline kaitsesüsteem nagu põhikohtuasjas on vastuolus direktiivi artikliga 8.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
48
Põhikohtuasja hagejad väidavad, et kõnealuse siseriikliku süsteemi kohaldamisega võib kaasneda hüvitiste 80% vähendamine. Sellise süsteemi puhul kaotab direktiivi artikkel 8 igasuguse praktilise tähenduse. Kehtestatud õigusnormid ei taga direktiivi piisavat ülevõtmist.
49
Ühendkuningriik leiab, et põhikohtuasjas vaadeldava süsteemi erinevad osad, mida on kirjeldatud käesoleva otsuse punktides 10–24, on piisavad selleks, et kindlustada direktiivi artiklis 8 ette nähtud kaitse miinimumtase.
50
Ta lisab, et 1. septembrist 2005 loodi PA 2004 artikli 286 ja Financial Assistance Scheme Regulations 2005 (SI 2005/1986) alusel finantsabikava, s.o Financial Assistance Scheme (edaspidi „FAS”). Selle kava kaudu pakutakse osadele pensioniskeemiga kindlustatutele tööandja maksujõuetuse korral abi. Seda rakendatakse tööandja pensioniskeemidele, mille suhtes algatati likvideerimismenetlus ajavahemikus 1. jaanuar 1997 kuni 5. aprill 2005. Nimetatud kava täiendab pensionihüvitisi kuni 80% ulatuses ettenähtud pensionist.
51
Iirimaa ja Madalmaade Kuningriik on samuti arvamusel, et Ühendkuningriigi poolt kehtestatud õigusnormidega on direktiiv nõuetekohaselt üle võetud.
52
Komisjon märgib põhikohtuasja hagejate osas, et kehtiv süsteem ei hoidnud ära nende õiguste olulisi kaotusi. Niisugune olukord ei saa olla kooskõlas direktiivi artikli 8 eesmärgiga.
53
Kaitse taset, mida nimetatud säte ette näeb, on komisjoni hinnangul raske määratleda. Põhikohtuasja hagejatele tagatud kaitse tase ei ole siiski piisav.
Euroopa Kohtu vastus
54
Toimikus sisalduvate vaidlustamata andmete kohaselt saavad kaks põhikohtuasja hagejat vaid 20% ja 49% hüvitistest, millele neil oli õigus.
55
Arvestades, et puudub kohustus tagada õigus hüvitistele täies ulatuses, tuleb uurida, milline on direktiiviga ette nähtud kaitse miinimumtase.
56
Tuleb aga nentida, et erinevalt direktiivi artiklitest 3 ja 4, mille sõnastuse alusel on vaatamata liikmesriikidele antud kaalutlusruumile võimalik kindlaks määrata miinimumtagatis, mis on kohustuslik rahuldamata töötasunõuete puhul (vt eespool viidatud kohtuotsus Francovich jt, punktid 18–20), ei sisalda ei direktiivi artikkel 8 ega selle direktiivi teised sätted elemente, mis võimaldaksid täpselt määrata kaitse miinimumtaseme, mille peab kindlustama seoses õigusega saada hüvitist vastavalt täiendavatele pensioniskeemidele.
57
Ühenduse seadusandja tahtega seoses tuleb siiski tõdeda, et siseriiklikke õigusnorme, mille tulemusel võivad hüvitised teatavatel juhtudel olla tagatud vaid 20 või 49% ulatuses, st vähem kui pool õigustest, mida töötaja võis nõuda, ei saa pidada kooskõlas olevaks direktiivi artiklis 8 kasutatud termini „kaitsta” määratlusega.
58
Sellega seoses tuleb märkida, et vastavalt arvandmetele, mida Ühendkuningriik komisjonile teatas ja mida ei vaidlustata, 2004. aastal:
—
kaotasid umbes 65000 pensioniskeemidega kindlustatut enam kui 20% diskonteeritud hüvitistest;
—
neist 35000, st ligikaudu 54% kaotasid enam kui 50% nimetatud hüvitistest.
59
Seetõttu tuleb järeldada, et selline süsteem, nagu on kehtestatud Ühendkuningriigi õiguses, ei kindlusta direktiivis ette nähtud kaitset ega direktiivi artikli 8 õiget ülevõtmist.
60
Eeltoodud järeldust ei sea kahtluse alla 1. septembrist 2005 sellise kava nagu FAS loomine, kuigi seda kava kohaldatakse likvideerimismenetlustele, mis algatati ajavahemikus 1. jaanuar 1997 kuni 5. aprill 2005.
61
Nimelt nähtub toimikus sisalduvatest vaidlustamata andmetest, et FAS:
—
ei hõlma skeemiga kindlustatuid, kelle pensionile jäämiseni oli 14. mail 2004 rohkem kui kolm aastat;
—
toetab kõnealuste skeemidega kindlustatud 85000-st isikust, kes ei ole pensionil, vaid ligikaudu 11000 kindlustatut, st vähem kui 13%.
62
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et selline kaitsesüsteem nagu põhikohtuasjas on vastuolus direktiivi artikliga 8.
Kolmas küsimus
63
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi artikli 8 ebaõige ülevõtmise korral toob asjaomase liikmesriigi vastutuse kaasa see ühenduse õiguse rikkumine iseenesest või kas see sõltub liikmesriigi kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske eiramise tuvastamisest.
Euroopa Kohtule esitatud märkused
64
Põhikohtuasja hagejad väidavad, et liikmesriigi kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske eiramine 5. märtsi 1996. aasta otsuse liidetud kohtuasjades C-46/93 ja C-48/93: Brasserie du pêcheur ja Factortame (EKL 1996, lk I-1029, punkt 55) mõistes ei ole ühenduse õiguse piisavalt selge rikkumise eeldus vaid juhul, kui liikmesriigil oli ulatuslik kaalutlusõigus.
65
Nad kinnitavad, et käesolevas asjas oli direktiivi artikliga 8 liikmesriigile pandud selge tulemuse saavutamise kohustus. Seega ei olnud Ühendkuningriigil ulatuslikku kaalutlusõigust.
66
Nende arvates tuleks kohaldada põhimõtet, mis on väljendatud 23. mai 1996. aasta otsuses kohtuasjas C-5/94: Hedley Lomas (EKL 1996, lk I-2553, punkt 28), 8. oktoobri 1996. aasta otsuses liidetud kohtuasjades C-178/94, C-179/94 ja C-188/94–C-190/94: Dillenkofer jt (EKL 1996, lk I-4845, punkt 25) ja 18. jaanuari 2001. aasta otsuses kohtuasjas C-150/99: Stockholm Lindöpark (EKL 2001, lk I-493, punkt 40) ning mille kohaselt juhul, kui asjaomasel liikmesriigil ei tulnud teha õigusloomega seonduvaid otsuseid ja tal oli märkimisväärselt väike, isegi olematu kaalutlusruum, võib ühenduse õiguse lihtne rikkumine olla piisav, et tuvastada piisavalt selge rikkumise esinemine.
67
Seega leiavad hagejad, et direktiivi artikli 8 õigesti ülevõtmata jätmine on liikmesriigi vastutuse tekkimiseks piisavalt selge rikkumine.
68
Ühendkuningriik, Iirimaa ja komisjon rõhutavad, et liikmesriigi vastutus sõltub eespool viidatud Brasserie du pêcheur ja Factortame kohtuotsusega seatud liikmesriigi kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske eiramise tingimusest. Nimetatud tingimus ei ole põhikohtuasjas täidetud.
Euroopa Kohtu vastus
69
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Brasserie du pêcheur ja Factortame, punkt 51, ja Hedley Lomas, punkt 25; 4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C-424/97: Haim, EKL 2000, lk I-5123, punkt 36, ja 4. detsembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-63/01: Evans, EKL 2003, lk I-14447, punkt 83) on üksikisikutele ühenduse õiguse rikkumisega tekitatud kahju eest liikmesriikide vastutuse tekkimise eelduseks, et:
—
rikutud õigusnormi eesmärk on anda õigusi üksikisikutele;
—
rikkumine on piisavalt selge;
—
riigil lasuva kohustuse rikkumise ja kahju kandnud isikutele tekkinud kahju vahel on otsene põhjuslik seos.
70
Tingimus, mille kohaselt peab ühenduse õiguse rikkumine olema piisavalt selge, eeldab, et liikmesriik on ilmselgelt ja raskelt eiranud oma kaalutlusõiguse piire, ning selle tuvastamisel tuleb hinnata eelkõige rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astet ning kaalutlusruumi ulatust, mille rikutud õigusnorm siseriiklikele ametiasutustele annab (eespool viidatud Brasserie du pêcheur ja Factortame kohtuotsus, punktid 55 ja 56).
71
Siiski juhul, kui asjaomasel liikmesriigil ei tulnud teha õigusloomega seonduvaid otsuseid ja tal oli märkimisväärselt väike, isegi olematu kaalutlusruum, võib ühenduse õiguse lihtne rikkumine olla piisav, et tuvastada piisavalt selge rikkumise esinemine (eespool viidatud kohtuotsus Hedley Lomas, punkt 28).
72
Järelikult on liikmesriigi kaalutlusruum oluline kriteerium ühenduse õiguse piisavalt selge rikkumise tuvastamisel.
73
Nimetatud kaalutlusruum sõltub suuresti rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astmest.
74
Direktiivi artikli 8 osas tuleneb esimese küsimuse lahendusest, et artikli sõnastuse üldise laadi tõttu annab see liikmesriikidele hüvitise saamise õiguse kaitse taseme määratlemisel laia kaalutlusruumi.
75
Seetõttu sõltub liikmesriigi vastutus nimetatud sätte ebaõige ülevõtmise eest selle liikmesriigi kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske eiramise tuvastamisest.
76
Hüvitisnõuet menetleval liikmesriigi kohtul tuleb arvestada kõiki tunnuseid, mis iseloomustavad talle lahendamiseks antud olukorda, et teha kindlaks, kas see tingimus on täidetud (30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-224/01: Köbler, EKL 2003, lk I-10239, punkt 54).
77
Nende tunnuste hulka kuuluvad lisaks rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astmele ja kaalutlusruumi ulatusele, mille rikutud õigusnorm siseriiklikele ametiasutustele annab, eelkõige see, kas toimepandud rikkumine või kahju tekitamine oli tahtlik või tahtmatu, kas võimalik õigusnormi rikkumine on vabandatav või mitte ja kas ühenduse institutsiooni võetud meetmed võisid soodustada ühenduse õigusega vastuolus olevate siseriiklike meetmete vastuvõtmata jätmist, vastuvõtmist või säilitamist (vt eespool viidatud kohtuotsus Brasserie du pêcheur ja Factortame, punkt 56, ja kohtuotsus Köbler, punkt 55).
78
Käesolevas kohtuasjas tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul võtta arvesse direktiivi artikli 8 selgust ja täpsust ettenähtud kaitsetaseme osas.
79
Sellega seoses tuleb esile tuua, et ei põhikohtuasja pooled, märkusi esitanud liikmesriigid ega komisjon ei olnud võimelised täpselt osutama kaitse miinimumtaset, mis on nende hinnangul direktiiviga ette nähtud, kui tõdeda, et täieulatuslik tagatis ei ole nõutav.
80
Lisaks, nagu käesoleva otsuse punktis 56 on sedastatud, ei sisalda ei direktiivi artikkel 8 ega selle direktiivi teised sätted elemente, mis võimaldaksid täpselt määrata hüvitiste saamise õiguste kaitseks ette nähtud miinimumtaset.
81
Eelotsusetaotluse esitanud kohus saab arvesse võtta ka komisjoni 15. juuni 1995. aasta aruannet KOM(95) 164 (lõplik) direktiivi ülevõtmise kohta liikmesriikide poolt (Euroopa Liidu Teatajas avaldamata), millele viidati Euroopa Kohtule esitatud märkustes ja milles komisjon on järeldanud (lk 52): „[Ühendkuningriigi poolt vastu võetud] erinevad eeskirjad tunduvad vastavat [direktiivi] artikli 8 nõuetele.” Nimelt, nagu kohtujurist ettepaneku punktis 98 märgib, võis selline sõnastus vaatamata selle ettevaatlikule laadile kinnitada asjaomase liikmesriigi arvamust direktiivi ülevõtmise osas.
82
Seetõttu tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi artikli 8 ebaõige ülevõtmise korral sõltub asjaomase liikmesriigi vastutus liikmesriigi kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske eiramise tuvastamisest.
Käesoleva kohtuotsuse mõju ajalise piiramise taotlus
83
Ühendkuningriik ja Iirimaa palusid juhul, kui Euroopa Kohus otsustab direktiivi tõlgendamisel põhikohtuasja hagejate kasuks, piirata kohtuotsuse ajalist mõju nii, et seda kohaldatakse vaid menetlustele, mis algatati enne otsuse väljakuulutamist.
84
Arvestades kolmele esitatud küsimusele antud vastuseid, ei ole selle taotluse menetlusse võtmine vajalik.
Kohtukulud
85
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta direktiivi 80/987/EMÜ töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et tööandja maksejõuetuse ning täiendavate tööandja või tööandjatevaheliste pensioniskeemide varade ebapiisavuse korral ei pea omandatud õigusi vanadushüvitisele tingimata rahastama liikmesriigid ise ega seda tegema täies ulatuses.
2.
Selline kaitsesüsteem nagu põhikohtuasjas on vastuolus direktiivi 80/987 artikliga 8.
3.
Direktiivi 80/987 artikli 8 ebaõige ülevõtmise korral sõltub asjaomase liikmesriigi vastutus liikmesriigi kaalutlusõiguse piiride ilmselge ja raske eiramise tuvastamisest.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.