62024CC0048
NICHOLAS EMILIOU
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2025. július 10. (
1
)
C‑48/24. sz. ügy
VšĮ Vilniaus tarptautinė mokykla
kontra
Valstybinė kalbos inspekcija
(a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas [Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem – EUMSZ 49. cikk – Letelepedés szabadsága – Korlátozás – Magán‑oktatásiintézmény személyzete számára a hivatalos államnyelv ismeretét előíró nemzeti szabályozás – Igazolás – Nemzeti identitás – Arányosság – 2005/36/EK irányelv – 53. cikk – Szabályozott szakma gyakorlásához szükséges nyelvismeret”
I. Bevezetés
1.
A nyelv nemcsak kommunikációs eszköz, hanem a kultúrát és identitást is közvetíti. (
2
) Az uniós szerződések elismerik a nyelv központi szerepét; az EUSZ 3. cikk (3) bekezdésének negyedik albekezdése és az Európai Unió Alapjogi Chartájának 22. cikke egyaránt úgy rendelkezik, hogy az Unió tiszteletben tartja nyelvi sokféleségét. Ezenkívül az EUSZ 4. cikk (2) bekezdése alapján az Unió tiszteletben tartja tagállamai nemzeti identitását is, amelyről a Bíróság megállapította, hogy annak részét képezi a tagállamok hivatalos nyelvének védelme is. (
3
)
2.
A Bíróságnak ebben az összefüggésben több alkalommal is vizsgálnia kellett a tagállamok hivatalos nyelveinek védelme és az Unió alapvető szabadságainak tiszteletben tartása közötti kölcsönhatást. (
4
) A Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) az általa előterjesztett előzetes döntéshozatal iránti jelen kérelemben ehhez hasonló kérdést vet fel, és lehetőséget kínál a Bíróság releváns ítélkezési gyakorlatának továbbfejlesztésére.
3.
A kérdést előterjesztő bíróság kérdései a Valstybinė kalbos inspekcija (állami nyelvi felügyelőség, Litvánia; a továbbiakban: felügyelőség) és a Vilniaus tarptautinė mokykla (vilniusi nemzetközi iskola; a továbbiakban: iskola), oktatási programokat kizárólag angol nyelven kínáló magán‑oktatásiintézmény közötti jogvitában vetődtek fel. A jogvita tárgyát az iskola tanárai és igazgatási személyzete számára a litván nyelv középfokú ismerete – nyilvánossággal való kommunikációt magában foglaló bizonyos beosztásokban foglalkoztatott munkavállalókra vonatkozó – nemzeti követelményének (a továbbiakban: nyelvi követelmény) elismerése képezi. A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy összeegyeztethető‑e a szóban forgó nyelvi követelmény a letelepedés EUMSZ 49. cikkben előírt szabadságával, valamint a 2005/36/EK irányelvnek (a továbbiakban: „elismerési” irányelv) (
5
) szabályozott szakmákra alkalmazandó nyelvi követelményekre vonatkozó 53. cikkével.
II. Jogi háttér
A. Az uniós jog
4.
Az „elismerési” irányelv „Nyelvek ismerete” címet viselő 53. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A szakmai képesítések elismerésének hatálya alá tartozó szakembereknek a szakma fogadó tagállamban történő gyakorlásához szükséges nyelvismerettel kell rendelkezniük.
[…]
(3)   [Az (1) bekezdés szerinti kötelezettség teljesítésének] ellenőrzés[é]t akkor lehet előírni, ha a szakma gyakorlása kihatással lehet a betegek biztonságára. Más szakmák esetében ellenőrzéseket csak a szakember által folytatni kívánt szakmai tevékenység tekintetében elégséges nyelvismerete vonatkozásában fennálló komoly és valós kétségek esetén lehet előírni.
[…]
(4)   A nyelvismeret ellenőrzésének arányban kell állnia a folytatni kívánt tevékenységgel. […]”
B. A litván jog
5.
A Lietuvos Respublikos Konstitucija (a Litván Köztársaság alkotmánya) 14. cikke úgy rendelkezik, hogy a litván az államnyelv (a továbbiakban: államnyelv).
6.
A Lietuvos Respublikos valstybinės kalbos įstatymas (a Litván Köztársaság államnyelvről szóló törvénye; a továbbiakban: államnyelvről szóló törvény) többek között úgy rendelkezik, hogy „[…] a lakosság számára szolgáltatásokat nyújtó […] intézmények vezetőinek, alkalmazottainak és tisztviselőinek a Litván Köztársaság kormánya által megállapított nyelvtudási szinteknek megfelelően kell az államnyelvet ismerniük.”
7.
A litván kormány e 6. cikknek megfelelően elfogadta a 2003. december 24‑i nutarimas Nr. 1688 jogszabályt (a továbbiakban: 1688. sz. határozat), amellyel jóváhagyta a határozat mellékletét képező Valstybinės kalbos mokėjimo kategorijų nustatymo ir jų taikymo tvarkos aprašas‑t (az államnyelv ismereti szintjeinek meghatározására és alkalmazására irányuló eljárás leírása; a továbbiakban: leírás).
8.
A leírás 6. pontja az államnyelv ismeretének három szintjét rögzíti (az első szint a legalacsonyabb, a harmadik pedig a legmagasabb). A leírás 6.2. pontja szerint a második ismereti szint a litván nyelv B1 középszintű ismereti szintjének felel meg. (
6
) A leírás 8. pontja értelmében ez a második szint többek között az oktatás, a kultúra, az egészségügyi ellátás és a szociális biztonság területén foglalkoztatott munkavállalókra vonatkozik (az államnyelven dolgozó oktatók kivételével), ha munkájukhoz rendszeresen személyekkel kell kommunikálniuk és/vagy egységes űrlapokat kell kitölteniük.
III. A tényállás, a nemzeti eljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
9.
Az alapeljárás felperese, az iskola, 2004 óta Litvániában bejegyzett és ott működő magán‑oktatásiintézmény. Azt egy litván állampolgár hozta létre, és jelenleg három tulajdonosa van: egy finn állampolgár (49,96%‑os részesedés), egy dán állampolgár (25,02%‑os részesedés) és egy amerikai állampolgár (fennmaradó 25,02%–os részesedés).
10.
Az iskola a Litván Köztársaság nemzeti hatóságaitól megszerezte az ahhoz szükséges engedélyeket, hogy a litván nyelvtől eltérő nyelven szervezhessen oktatási programokat, aminek a lehetőségét a nemzeti jogszabályok biztosítják. (
7
) Az iskola konkrétabban a Cambridge International AS/A szintű programot, valamint az alsó tagozatot, a felső tagozatot és gimnázium első két évét lefedő nemzetközi érettségi programot nyújtja, amelyek mindegyike esetében angol nyelven folyik az oktatás (a továbbiakban: angol nyelvű programok).
11.
A felügyelőség 2022. május 19‑én és 25‑én vizsgálatot folytatott annak ellenőrzése céljából, hogy az iskola megfelel‑e az államnyelvről szóló törvénynek és az 1688. sz. határozatnak. Arra a következtetésre jutott, hogy az iskola 18 munkavállalója – köztük 5 uniós állampolgár és 15 harmadik országbeli állampolgár – nem teljesítette sikeresen az államnyelv második szintű ismeretére vonatkozó vizsgát (vagy nem nyújtotta be az erre vonatkozó igazolást), amit az 1688. sz. határozat az oktatás terén alkalmazott olyan munkavállalók esetében ír elő, akiknek rendszeresen személyekkel kell kommunikálniuk vagy egységes űrlapokat kell kitölteniük. (
8
)
12.
A felügyelőség a szóban forgó vizsgálat alapján 2022. május 26‑án határozatot hozott, amelyben előírta, hogy a szóban forgó 18 alkalmazottnak – tanároknak és igazgatási alkalmazottaknak (konkrétan az iskola vezetőjének és helyettesének) is – 2023. február 2. előtt sikeresen teljesítenie kell a szóban forgó, államnyelv ismeretére vonatkozó vizsgát (a továbbiakban: vitatott határozat). Tekintettel arra, hogy a nemzeti jogi szabályozás (
9
) értelmében az iskolához hasonló szervezeteknek biztosítaniuk kell a releváns jogi aktusoknak, köztük a nyelvi követelményt rögzítő rendelkezéseknek való megfelelést, a vitatott határozat címzettje az iskola volt, és meg nem felelés esetére szankciókat írt elő vele szemben.
13.
Az iskola a vitatott határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztett a Vilniaus apygardos administracinis teismas (vilniusi megyei közigazgatási bíróság, Litvánia) elé. A Vilniaus apygardos administracinis teismas (vilniusi megyei közigazgatási bíróság) ezt a keresetet a 2022. november 17‑i ítéletével elutasította, az iskola pedig felülvizsgálati kérelmet terjesztett a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) mint kérdést előterjesztő bíróság elé.
14.
Ilyen körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) – mivel kétségei támadtak a nyelvi követelménynek az EUMSZ 49. cikkel és az „elismerési” irányelv 53. cikkével való összeegyeztethetőségét illetően – úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ 49. cikket], hogy e rendelkezés hatálya alá tartozik az államnyelv ismeretére vonatkozóan a nemzeti jog által előírt azon követelmény, amely a természetes személy által alapított, nemzetközi középfokú oktatási programot, valamint az alsó tagozatot, a felső tagozatot és gimnázium első két évét lefedő nemzetközi érettségi programot végrehajtó oktatási intézmény igazgatási személyzetére és tanáraira irányul?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén úgy kell‑e értelmezni az [EUMSZ 49. cikket], hogy azzal ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely szerint az államnyelv ismeretére irányuló követelmény az érintett oktatási intézmény tevékenységére jellemző körülményektől függetlenül, kivétel nélkül vonatkozik egyrészt a természetes személy által alapított, nemzetközi középfokú oktatási programot, valamint az alsó tagozatot, a felső tagozatot és a gimnázium első két évét lefedő nemzetközi érettségi programot végrehajtó oktatási intézményben dolgozó valamennyi tanárra, másrészt pedig az ilyen oktatási intézmény igazgatási személyzetére[?]
3)
Úgy kell‑e értelmezni [az „elismerési irányelv] 53. cikkét, hogy azzal ellentétes az alapügyben szereplőhöz hasonló nemzeti szabályozás, amely szerint az államnyelv ismeretére irányuló követelmény az érintett oktatási intézmény tevékenységére jellemző körülményektől függetlenül, kivétel nélkül vonatkozik a természetes személy által alapított, nemzetközi középfokú oktatási programot, valamint az alsó tagozatot, a felső tagozatot és a gimnázium első két évét lefedő nemzetközi érettségi programot megvalósító oktatási intézményben dolgozó valamennyi tanárra[?]”
15.
A litván, a lett és a holland kormány, valamint az Európai Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be. Az ügyben nem tartottak tárgyalást.
IV. Elemzés
16.
A kérdést előterjesztő bíróság a három kérdésével lényegében arra vár választ, hogy összeegyeztethető‑e a nyelvi követelmény a letelepedés szabadságával (1. és 2. kérdés), valamint az „elismerési” irányelv 53. cikkével (3. kérdés). Az első két kérdést az alábbi elemzésben együttesen vizsgálom meg (B), majd rátérek a harmadik kérdésre (C). Mielőtt azonban rátérnék az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések érdemére, foglalkoznom kell a litván kormány által az előzetes döntéshozatal iránti jelen kérelem elfogadhatóságát illetően emelt kifogással (A).
A. Elfogadhatóság
17.
A litván kormány előadta, hogy az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatatlanság miatt el kell utasítani, mivel az uniós jog kért értelmezése semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával.
18.
A litván kormány különösen arra hivatkozik, hogy a nyelvi követelmény nem alkalmazandó a szóban forgó iskolához hasonló, külföldi államok vagy nemzetközi szervezetek oktatási programjait végrehajtó iskolák tanáraira. (
10
) A litván kormány álláspontja szerint tehát a kérdést előterjesztő bíróságnak meg kell semmisítenie a vitatott határozatot, mivel az ellentétes a nemzeti joggal; az előterjesztett kérdések tehát nem szükségesek az alapügy elbírálásához.
19.
Elegendő e tekintetben emlékeztetni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint kizárólag a kérdést előterjesztő bíróság feladata az alapeljárásban alkalmazandó nemzeti jog értelmezése. A Bíróság – az uniós és nemzeti bíróságok hatáskörmegosztásának keretén belül – azt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában általa meghatározott ténybeli és szabályozási hátteret köteles figyelembe venni, amelybe az előterjesztett kérdések illeszkednek. Ezért az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet – a nemzeti jog kormány általi eltérő értelmezésére tekintet nélkül – a nemzeti jog kérdést előterjesztő bíróság általi értelmezése fényében kell vizsgálni. (
11
)
20.
A kérdést előterjesztő bíróság a jelen ügyben a Bíróság ezzel kapcsolatos felvilágosításkérését követően tisztázta, hogy nem ért egyet a litván kormány által követett értelmezéssel. Ehelyett azt állította, hogy a szóban forgó tényállásra alkalmazandó szabályozás alapján úgy kell tekinteni, hogy a nyelvi követelmény az iskola tanáraira és igazgatási személyzetére egyaránt vonatkozik, így az előtte folyamatban lévő jogvita elbírálása szempontjából alapvető fontosságú az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolása.
21.
Álláspontom szerint ezért az előzetes döntéshozatal iránti kérelmet elfogadhatónak kell tekinteni.
B. A nyelvi követelménynek a letelepedés szabadságával való összeegyeztethetősége (1. és 2. kérdés)
22.
Az előterjesztő bíróság az első két kérdésével lényegében arra vár választ, hogy a letelepedés szabadságát rögzítő EUMSZ 49. cikk hatálya alá tartozik‑e a szóban forgó helyzet, következésképpen ellentétes‑e az említett rendelkezéssel az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a nyelvi követelmény az angol nyelvű programokat végrehajtó magán‑oktatásiintézmény tanáraira és igazgatási személyzetére kivétel nélkül vonatkozik.
23.
A holland kormány által a jelen ügyben a letelepedés szabadsága szempontjából történő értékelés relevanciájával kapcsolatban felhozott érvre figyelemmel azonban e tekintetben néhány előzetes észrevételt kell tennem. Ezt követően viszont az EUMSZ 49. cikknek a szóban forgó körülményekre való alkalmazhatóságát és alkalmazását vizsgálom meg.
1.
Előzetes észrevételek
24.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben valamely nemzeti intézkedés egyidejűleg több ilyen szabadsághoz is kapcsolódik, a Bíróság azt főszabály szerint csupán az egyik szabadságra tekintettel vizsgálja meg, ha kiderül, hogy az adott ügy körülményei között a többi szabadság az elsőhöz képest teljesen másodlagos, és ahhoz kapcsolódhat. A legrelevánsabb alapvető szabadság meghatározása érdekében e tekintetben az érintett szabályozás célját kell figyelembe venni. (
12
)
25.
A holland kormány e tekintetben azzal érvelt, hogy a nyelvi követelményt nem a letelepedés szabadsága, hanem a munkavállalók szabad mozgása alapján kell értékelni, mivel az államnyelv ismeretének követelménye az iskola munkavállalóira vonatkozik.
26.
Nem osztom ezt az álláspontot. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a szóban forgó nemzeti szabályozásnak – legalábbis a jelen ügyben alkalmazott formájában – elsősorban az iskola mint oktatási intézmény a címzettje. Azért az iskola volt a vitatott határozat címzettje, mert nem gondoskodott a nyelvi követelménynek való megfelelésről, tehát az iskola az alapeljárás felperese és felülvizsgálatot kérelmező fele. Valójában ez a jelen ügy sajátossága a szóban forgó kérdéssel kapcsolatos korábbi ítélkezési gyakorlathoz képest, amelyben valamely nyelv ismeretének követelménye közvetlenül a munkavállalókra vagy önálló vállalkozókra vonatkozott. (
13
) A jelen ügyben viszonyt a követelmény a munkáltatót (az intézményt) terheli, jóllehet a munkavállalóinak (a dolgozók) nyelvi készségeire vonatkozik.
27.
Ezenkívül szem előtt tartandó, hogy a nyelvi követelmény munkavállalók szabad mozgása alapján történő értékelése szigorú értelemben véve kizárólag az iskola néhány, uniós állampolgár munkavállalója vonatkozásában bír relevanciával. A letelepedés szabadsága viszont az érintett személyzet állampolgárságától függetlenül érvényesülhet.
28.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy letelepedés szabadsága a legrelevánsabb alapvető szabadság, amelynek tükrében a nyelvi követelményt értékelni kell. Ezzel nem tagadom, hogy a munkavállalók szabad mozgása az iskola esetében relevanciával bír; épp ellenkezőleg, amint azt a Bíróság megállapította, a munkáltatónak lehetőséggel kell rendelkeznie arra, hogy a személyzete szabad mozgáshoz való jogára hivatkozzon annak érdekében, hogy e jog ténylegesen érvényesüljön. (
14
) Ugyanakkor a jelen ügyben ezt a szabadságot a letelepedés szabadságához képest másodlagos jelentőségűnek kell tekinteni. (
15
) Álláspontom szerint a munkavállalók szabad mozgásának elvén keresztül történő értékelés mindenesetre – az iskola tanárainak szabad mozgáshoz való jogával kapcsolatos harmadik kérdés keretében megvitatottakhoz hasonlóan – lényegében ugyanezt a megállapítást eredményezi.
29.
E kérdés tisztázását követően most rátérek az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések érdemére.
2.
Az EUMSZ 49. cikk alkalmazhatósága
30.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedés szabadsága egyrészt azt feltételezi, hogy az érintett (természetes vagy jogi) személy ténylegesen gazdasági tevékenységet folytat, másrészt pedig azt, hogy határokon átnyúló elem valósul meg abban az értelemben, hogy a szóban forgó helyzet nem korlátozódik egyetlen tagállamra. (
16
) A jelen üggyel kapcsolatban ezt követően e két szempontot vizsgálom meg.
a)
Gazdasági tevékenység folytatása
31.
Az első szempontot illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már megállapította, hogy a felsőoktatási képzések díjazás ellenében történő szervezése az EUMSZ harmadik részének IV. címében a letelepedési jogról szóló 2. fejezet hatálya alá tartozó gazdasági tevékenységnek minősül, ha azt valamely tagállam állampolgára egy másik tagállamban a fogadó tagállamban található elsődleges vagy másodlagos lakóhelyről állandó és folyamatos jelleggel (
17
) végzi. (
18
)
32.
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság kétségét fejezte ki azzal kapcsolatban, hogy az iskola tevékenysége gazdasági tevékenységnek tekinthető‑e, és megjegyezte, hogy a Bíróság fent hivatkozott ítélkezési gyakorlata a felsőoktatási képzések nyújtására vonatkozik, míg az iskola alap‑ és középfokú oktatási programokat kínál.
33.
Álláspontom szerint azonban a nyújtott képzések oktatási szintje a végzett tevékenység gazdasági jellegének meghatározása szempontjából nem bír relevanciával. A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint sokkal inkább az a döntő, hogy a képzéseket alapvetően magánforrásból (például a diákok és szüleik által fizetett tandíjból) finanszírozott intézmények díjazás ellenében nyújtják‑e. Ezzel szemben a közoktatási rendszerbe tartozó, lakosságával szemben fennálló szociális, kulturális és oktatási feladatának teljesítése során teljesen vagy részben állami forrásokból finanszírozott intézmények által nyújtott kurzusok nem minősülnek gazdasági tevékenységnek. (
19
)
34.
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információk alapján – amelyek vizsgálata mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladatát képezi – az iskolát állami tagsággal nem rendelkező magán‑oktatásiintézményként kell érteni, amely díjazás ellenében kínál képzéseket magánszemélyeknek. Ilyenként úgy kell tekinteni, hogy gazdasági tevékenységet folytat.
b)
Határokon átnyúló elem
35.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az EUMSZ 49. cikk nem alkalmazható azokra a tevékenységekre, amelyek egyetlen tagállamon belülre korlátozódnak (tisztán belső helyzetek, és amelyekben nincs jelen semmilyen kapcsolóelv valamely, az uniós jog által szabályozott helyzettel. (
20
)
36.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 49. cikk az EUMSZ 54. cikk révén akkor alkalmazandó a jogi személyekre, ha i. valamely tagállam jogszabályai alapján hozták létre azokat, ii. nyereségszerzésre törekszenek, valamint iii. létesítő okirat szerinti székhelyük, központi ügyvezetésük vagy üzleti tevekénységük fő helye az Európai Unió területén van. (
21
) Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogi személy létesítő okirat szerinti székhelye, központi ügyvezetésének helye vagy üzleti tevékenységének fő helye a természetes személyek állampolgárságához hasonlóan annak meghatározására szolgál, hogy e jogi személy mely állam jogrendjéhez tartozik. (
22
)
37.
A kérdést előterjesztő bíróság által rendelkezésre bocsátott információkból az következik, hogy a Litvániában a litván jognak megfelelően bejegyzett iskolát az EUMSZ 49. cikk értelmében vett litván jogi személynek kell tekinteni. Első ránézésre tehát úgy tűnik, hogy ez tisztán belső helyzetnek (Litvániában letelepedett litván jogi személynek) minősül, amely főszabály szerint nem tartozik a szóban forgó cikk hatálya alá. (
23
)
38.
Álláspontom szerint azonban az iskola tulajdonosi hátterével és ellenőrzésével kapcsolatos elem nem hagyható figyelmen kívül. Épp ellenkezőleg, úgy vélem, hogy a letelepedés szabadsága jelen ügyben történő alkalmazásának kérdését azon uniós polgárok szempontjából is vizsgálni kell, akik az iskolában részesedéssel rendelkeznek.
39.
E tekintetben megjegyzem, hogy a Bíróság megállapította, hogy az EUMSZ 49. cikk hatálya alá tartozik az a helyzet, amelyben valamely tagállam állampolgára valamely más tagállamban letelepedett társaság tőkéjében fennálló olyan részesedést szerez, amely lehetővé teszi számára, hogy irányítást biztosító befolyást gyakoroljon e társaság döntéseire, és meghatározza annak tevékenységeit. A Bíróság ennek megfelelően elfogadta, hogy még ha az alapeljárásban részt vevő fél nemzeti társaság is, fő részvényesének uniós tagállami állampolgársága a letelepedés szabadságának alkalmazása szempontjából releváns lehet. (
24
)
40.
A rendelkezésre álló információk alapján a jelen ügyben úgy tűnik, hogy az uniós (finn és dán) állampolgárok – akik együttesen 74,98%‑os részesedéssel rendelkeznek az iskolában – ilyen irányítást biztosító befolyást gyakorolnak az iskola döntéseire, irányítására és működésére. Következésképpen úgy kell érteni, hogy azok alapfokú intézményként gyakorolják az EUMSZ 49. cikk második bekezdése értelmében vett, „[vállalkozás] (jelesül az iskola) alapításához és irányításához” való jogukat. E jog gyakorlását nyilvánvalóan befolyásolhatja az iskola működésével kapcsolatos olyan nemzeti intézkedés, mint amilyen a nyelvi követelmény. Álláspontom szerint az iskolában részesedéssel rendelkező uniós állampolgárokra gyakorolt hatás releváns határokon átnyúló elemnek minősül, így a szóban forgó helyzet nem tekinthető tisztán belső helyzetnek.
3.
Az EUMSZ 49. cikk alkalmazása
41.
A fentiek tükrében meg kell még határozni, hogy a nyelvi követelmény korlátozza‑e a letelepedés szabadságát, és ha igen, az ilyen korlátozás igazolható‑e.
a)
Korlátozás fennállása
42.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedés szabadsága korlátozásának minősül minden olyan intézkedés, amely tiltja, zavarja vagy kevésbé vonzóvá teszi a letelepedés szabadságának gyakorlását, még akkor is, ha azt hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazzák. (
25
)
43.
A nyelvi követelmény a jelen ügyben egyértelműen korlátozza a rendelkezésre álló pályázók körét, mivel – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság egyértelművé tette – annak értelmében már a felvételkor, a munkaszerződés időtartamától függetlenül szükséges a litván nyelv középfokú ismerete. Álláspontom szerint e követelmény mint olyan megnehezíti és kevésbé vonzóvá teszi angol nyelvű programokat végrehajtó intézmény Litvániában történő létrehozását, személyzettel való ellátását és működtetését. A nyelvi követelményt ezért a letelepedés szabadsága EUMSZ 49. cikk értelmében vett korlátozásának kell tekinteni.
b)
A korlátozás igazolása
44.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedési szabadság korlátozása mégis elfogadható, ha azt közérdeken alapuló kényszerítő indok igazolja, és megfelel az arányosság elvének. (
26
)
1) A közérdeken alapuló kényszerítő ok fennállása
45.
Habár a kérdést előterjesztő bíróság nem jelölte meg kifejezetten a nyelvi követelményt előíró nemzeti szabályozás célját, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból (a kérdést előterjesztő bíróság általi megerősítés függvényében) levezethető, hogy az elérni kívánt cél Litvánia hivatalos nyelvének népszerűsítése és védelme.
46.
E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a Bíróság (különösen az oktatás területén) következetesen elismerte, hogy valamely tagállam hivatalos nyelvének népszerűsítése és védelme a tagállam nemzeti identitásának kifejeződéseként olyan jogszerű célnak és közérdeken alapuló kényszerítő indoknak minősül, amely főszabály szerint az EUM‑Szerződésben rögzített alapvető szabadságoknak, köztük a letelepedés szabadságának korlátozását igazolhatja. (
27
)
47.
A fentieken túlmenően azt is érdemes megjegyezni, hogy a releváns nemzeti rendelkezések – például az oktatás és az egészségügyi ellátás területén – kifejezetten a lakosságnak szolgáltatásokat nyújtó intézményekben alkalmazott munkavállalókra vonatkozó nyelvi követelményt írnak elő arra az esetre, ha rendszeresen kommunikálnak a nyilvánossággal, vagy egységes űrlapokat kell kitölteniük. Álláspontom szerint ez azt sugallja, hogy az intézkedés elsősorban nem azzal kapcsolatos, hogy e munkavállalók magát az államnyelvet használják‑e, hanem annak biztosítására irányul, hogy az általuk megcélzott nyilvánosság az államnyelven férhessen hozzá a szolgáltatásokhoz, és hogy az érintett intézmények képesek legyenek feladataik hatékony ellátására. Álláspontom szerint ez a sajátos funkcionális logika – amely nyilvánvalóvá teszi az államnyelv használatának gyakorlati jelentőségét – megerősíti a követett cél jogszerűségét, és még inkább alátámasztja a korlátozás igazolását.
2) A korlátozás arányossága
48.
A letelepedés szabadsága minden korlátozásának – a fentiek sérelme nélkül – az arányosság elvét is tiszteletben kell tartania. Ez azt jelenti, hogy az érintett nemzeti intézkedésnek alkalmasnak kell lennie az elérni kívánt cél koherens és szisztematikus módon történő megvalósításának biztosítására, és nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket. Az intézkedésnek ezen kívül szigorú értelemben véve arányosnak kell lennie, megfelelő egyensúlyt teremtve a szóban forgó érdekek – azaz az állam által a szóban forgó intézkedéssel célzott érdekek és az intézkedés által hátrányosan érintett személyek érdekei – között. (
28
)
49.
Végső soron a nemzeti bíróságok feladata annak meghatározása, hogy valamely nemzeti intézkedés megfelel‑e ezen arányossági követelményeknek, mivel ők vannak leginkább abban a helyzetben, hogy értékeljék a szóban forgó ténybeli és jogi elemeket, különösen a jelen ügyhöz hasonló olyan ügyekben, amelyek tárgyát valamely tagállam hivatalos nyelvének a nemzeti identitás kifejeződéseként történő használata képezi. (
29
) A Bíróság – amelynek az a feladata, hogy hasznos válaszokat adjon a kérdést előterjesztő bíróságnak – mindazonáltal iránymutatást adhat a nemzeti bíróság számára. Ebből a célból az arányosság mindhárom elemével kapcsolatban teszek néhány észrevételt.
i) Alkalmasság
50.
Először is, ami az alkalmassági elemet illeti, meg kell vizsgálni, hogy a nyelvi követelmény alkalmas‑e arra, hogy megvédje vagy ösztönözze az államnyelv – konkrétan az állami hatóságokkal és az általánosságban vett nyilvánossággal való interakció keretében történő – használatát.
51.
Álláspontom szerint ez a kritérium egyértelműen teljesül az iskola igazgatási személyzete (konkrétan annak a vitatott határozattal érintett oktatási vezetője és annak helyettese) (
30
) vonatkozásában, akiknek feladatai szükségképpen magukban foglalják mind az állami hatóságokkal, mind pedig a jelenlegi vagy leendő diákok szüleivel való kommunikációt, valamint az alkalmazandó jogi kötelezettségek tiszteletben tartását.
52.
Ugyanez a következtetés nem ennyire nyilvánvaló az iskola tanárait illetően, akiknek az a feladata, hogy angol nyelvű képzéseket tartsanak. Ahogyan azonban azt a Bíróság már megállapította, (
31
) a tanárok szerepe nem korlátozódik az általuk végzett tanításra. Bizonyos körülmények között viszont a diákok részére történő tanácsadást vagy segítségnyújtást (akik számára az anyanyelvükön való bizonyos fokú kommunikáció előnyös lehet), valamint a diákok szüleivel való kapcsolatfelvételt is magában foglalhat (akik, bár a gyermekeik számára angol nyelvű képzést választottak, előfordulhat, hogy nem beszélnek angolul). Ezenkívül előfordulhat, hogy a tanároknak a diákok biztonságának garantálásával összefüggésben a litván segélyhívó szolgálatokkal való kommunikációt igénylő vészhelyzetekre is válaszolniuk kell. A nyelvi követelmény ennélfogva mind a tanárok, mind pedig az iskola igazgatási személyzete esetében alkalmasnak tűnik a kitűzött cél elérésére.
53.
Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy az említett szabályozás csak akkor tekinthető alkalmasnak a megvalósítani kívánt cél elérésére, ha azt koherensen és szisztematikusan hajtják végre. (
32
) A rendelkezésre álló információk alapján semmi nem utal ilyen valós aggály hiányára vagy a nyelvi követelmény végrehajtásának következetlenségére. Épp ellenkezőleg, az ügy irataiból az tűnik ki, hogy a követelmény széles körű és koherens módon alkalmazandó nemcsak a Litvánia területén lévő valamennyi iskolára, hanem általában a nyilvánosság számára szolgáltatást nyújtó intézményekben a nyilvánossággal való kommunikációval (és egységes űrlapok elkészítésével) járó valamennyi szerepkörre.
ii) Szükségesség
54.
Most rátérek a szükségesség kritériumára, amely magában foglalja annak meghatározását, hogy a kevésbé korlátozó intézkedések elérhetik‑e ugyanolyan hatékonysággal a kitűzött célt. Az alábbiakban kifejtettek alapján természetesen a tág értelemben vett nyelvi követelmény kevésbé korlátozó alternatívái is elképzelhetők, azonban azok lényegében az államnyelv nemzeti szabályozásban előirányzott általános használata alóli kivételek bevezetéséből állnak. Ezek az alternatívák tehát szigorú értelemben véve a kitűzött cél megvalósítása során nem biztosítanak teljesen azonos hatékonysági szintet. Következésképpen úgy vélem, hogy a nyelvi követelmény megfelel a „szükségességi tesztnek”.
55.
Álláspontom szerint az, ahogyan a nyelvi követelmény betartását igazolni kell, nem felel meg a szükségességi tesztnek. Ahogyan azt a kérdést előterjesztő bíróság kifejtette, a litván nyelv B1 szintű ismeretének egyetlen elfogadható bizonyítéka az adott állami vizsga sikeres letételének igazolása. Álláspontom szerint a kitűzött cél akkor is elérhető lenne, ha az államnyelv ismerete más eszközökkel is bizonyítható lenne. Ahogyan ugyanis azt a Bíróság már megállapította, aránytalannak kell tekinteni azt, hogy a megkövetelt nyelvismeretet más eszközökkel – például más tagállamokban szerzett egyenértékű képesítésekkel – nem lehet bizonyítani. (
33
)
iii) Szigorú értelemben vett arányosság
56.
A szigorú értelemben vett arányosságot illetően meg kell vizsgálni, hogy a nyelvi követelményt előíró nemzeti szabályozás megfelelő egyensúlyt teremt‑e egyrészt az államnyelv népszerűsítésének és védelmének célkitűzése, másrészt pedig az uniós jog által védett, e követelménnyel érintett jogok tiszteletben tartása között.
57.
A Bíróság ezzel összefüggésben már megállapította, hogy bár a tagállamok széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek a hivatalos nyelv védelmére irányuló politikájuk célkitűzéseinek elérésére alkalmas intézkedések megválasztásában (mivel az ilyen politika az EUSZ 4. cikk (2) bekezdésének értelmében a nemzeti identitás kifejeződése), ez a mérlegelési jogkör azonban nem igazolhatja a magánszemélyeket megillető, a Szerződésekben az alapvető szabadságaikat rögzítő rendelkezésekből fakadó jogok súlyos sérelmét. (
34
)
58.
E kérdés elemzéséhez megjegyzendő, hogy a nyelvi követelmény az államnyelv középfokú (B1) ismerete, amely túlmutat az alapfokú ismereten, de nem éri el a haladó szintű ismeret küszöbértékét. Ahogyan pedig az a fentiekben már említést nyert, a követelmény kizárólag a nyilvánossággal rendszeres kapcsolatban álló vagy az egységes űrlapok kitöltésével megbízott munkavállalókra vonatkozik. Ahogyan azonban azt a kérdést előterjesztő bíróság kiemelte, e követelmény a szóban forgó munkavállalókra kivétel nélkül alkalmazandó.
59.
Számomra e tekintetben az iskola tanárait illetően úgy tűnik, hogy az államnyelv B1 szintű ismeretét az angol nyelven órát tartó valamennyi tanár számára előíró általános követelmény nem teremt megfelelő egyensúlyt az elérni kívánt cél és az előírt kötelezettség között. Először is, álláspontom szerint a jogszerű közérdekű célhoz való hozzájárulás korlátozottnak tűnik olyan magánintézmény esetében, amelynek célja éppen az angol nyelvű képzések nyújtása, amit a nemzeti jog kifejezetten lehetővé tesz, és amit a diákok (vagy inkább a szüleik) szándékosan választanak. (
35
) Igaz, hogy a jelen indítvány 52. pontjában kifejtett megfontolások tükrében még ebben az összefüggésben is észszerű lehet megkövetelni a tanároktól, hogy bizonyos fokú államnyelvtudással rendelkezzenek. Álláspontom szerint azonban ennek tudásnak nem kell szükségszerűen B1 szintűnek lennie, és azt nem szükséges kivétel nélkül előírni.
60.
Kivétel hiányában ugyanis a nyelvi követelmény jelentősen eltúlzottnak tűnik, mivel az – az oktatás nyelvétől és a tanár munkaszerződésének időtartamától függetlenül – írja elő az államnyelv felvételkori (
36
) középfokú ismeretét. Álláspontom szerint ez jelentős akadályokat gördít a megfelelően képzett személyzet felvétele elé, ami súlyosan sérti a letelepedés szabadságát. (
37
) Álláspontom szerint az általános követelmény alóli kivételek a kitűzött cél veszélyeztetése nélkül – és az iskolára és tanáraira (tágabb értelemben pedig a diákokra) gyakorolt hatás enyhítése mellett – is előirányozhatók. Ide tartozhat például az alacsonyabb szintű ismeret előírása, a felvételt követő fokozatos megfelelésnek vagy átmeneti időszaknak az előírt szint elérése érdekében történő lehetővé tétele, a követelménynek a tanár Litvániában való foglalkoztatásának várható időtartamával való összekapcsolása, az ad hoc eltérések engedélyezése, ha más képzett pályázó nem áll rendelkezésre, (
38
)vagy a követelménynek kizárólag a személyzet bizonyos hányadára vonatkozóan történő előírása, feltéve, hogy az intézmény egésze továbbra is képes jogi és igazgatási kötelezettségeit teljesíteni.
61.
Az igazgatási személyzetet illetően úgy vélem, hogy tekintettel arra, hogy feladataik alapvetően eltérnek a tanárok feladataitól, az egyensúly eltérő irányba billenthet. Egyrészt – a jelen indítvány 51. pontjában foglaltak szerint – az igazgatási személyzet (különösen az iskola vitatott határozattal érintett vezetője és oktatási helyettese) szerepe úgy értelmezhető, mint amely eleve megköveteli a szülőkkel és más külső érdekelt felekkel való kommunikációt, valamint a nemzeti hatóságokkal a szabályozási és közigazgatási kötelezettségek teljesítése érdekében folytatott párbeszédet. E két tisztséget betöltő személyek ugyanis az iskola „nyilvános arcának” tekinthetők. Az államnyelv középszintű ismeretének követelménye ezért az elérni kívánt céllal összefüggésben észszerűnek és elengedhetetlennek tűnik.
62.
Álláspontom szerint másrészt a letelepedés szabadságára gyakorolt hatás nem olyan nagy, mint a tanárok esetében. Számomra ugyanis – legalábbis felvétel szempontjából – nehezebbnek tűnik olyan oktatót találni, aki egy adott angol nyelvű nemzetközi program nyújtására jogosult, és a litván nyelv B1 szintű ismeretével is rendelkezik, mint a litván nyelv középfokú ismeretével rendelkező megfelelő igazgatási személyzeti tagot azonosítani, akinek szerepe nem igényel sem egy bizonyos tanári képesítést, sem pedig kétségtelenül kiváló angol nyelvtudást. Ezen kívül észszerűen feltételezhető, hogy a szóban forgó vezetői és vezetőhelyettesi tisztségek valószínűleg hosszú távú kötelezettségvállalással járnak, aminek tükrében az államnyelv középszintű ismeretének megszerzése egyszerre tűnik megvalósíthatónak, és nem túlzottan terhesnek.
63.
A fenti megfontolások összessége tükrében, és emlékeztetve arra, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata az intézkedés arányosságának a jelen ügy sajátos körülményei között történő értékelése, azt javaslom a Bíróságnak, hogy az első két kérdésre azt a választ adja, hogy az EUMSZ 49. cikkel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az angol nyelvű programokat végrehajtó magán‑oktatásiintézmény tanárainak és igazgatási személyzetének a hivatalos államnyelv középszintű ismeretével kell rendelkeznie, amennyiben az ilyen szabályozást az államnyelv népszerűsítésének és védelmének célkitűzése igazolja, valamint e szabályozás megfelelő és szükséges a szóban forgó cél eléréséhez, ugyanakkor a szóban forgó érdekek között megfelelő egyensúlyt biztosít.
C. A nyelvi követelmény összeegyeztethetősége az „elismerési” irányelv 53. cikkével (3. kérdés)
64.
A kérdést előterjesztő bíróság a harmadik kérdésével lényegében arra vár választ, hogy ellentétes‑e az „elismerési” irányelv 53. cikkével a szóban forgóhoz hasonló nyelvi követelmény, amely a kizárólag angol nyelvű programokat végrehajtó magán‑oktatásiintézmény valamennyi tanárára kivétel nélkül alkalmazandó.
65.
Az „elismerési” irányelv a szakmai képesítések tagállamok közötti kölcsönös elismerésére vonatkozó szabályokat állapít meg, amelyek célja, hogy elősegítsék mind az önálló vállalkozók, mind (a jelen ügyben leginkább az iskola tanárai esetében) a munkavállalóként foglalkoztatott szakemberek szabad mozgását az Európai Unióban. Az „elismerési” irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében ezen irányelv rendelkezéseit a tagállamok minden olyan állampolgárára alkalmazni kell, aki egy attól eltérő tagállamban kíván egy szabályozott szakmát gyakorolni, mint amelyben szakmai képesítését szerezte.
66.
Ahogyan arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutatott, a tanítás Litvániában szabályozott szakma. Az „elismerési” irányelv tehát relevanciával bírhat a jelen ügyben, jóllehet az iskola vitatott határozattal érintett 18 munkavállalója közül kizárólag annak a néhány munkavállalónak a vonatkozásában lehet releváns, akik egyszerre tanárok és más uniós tagállamok állampolgárai. A kérdést előterjesztő bíróság azonban az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban nem határozza meg, hogy e személyek szakmai képesítésüket (Litvániától eltérő) tagállamban szerezték‑e meg, (
39
) és így az irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében ezen irányelv hatálya alá tartoznak‑e. Mindazonáltal az alábbi elemzést azt vélelmezve folytatom – amit a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia –, hogy a jelen ügy részben ezen irányelv hatálya alá tartozik.
67.
Egyrészt megjegyzem, hogy az „elismerési” irányelv 53. cikke lényegében lehetővé teszi a képesített szakemberek számára „a [szabályozott] szakma fogadó tagállamban történő gyakorlásához szükséges” nyelvismeret előírását. A Bíróság már kifejezetten megállapította, hogy a hivatalos államnyelv megfelelő ismeretére vonatkozó követelményt a tanári állás jellege miatt szükségesnek kell tekinteni, még akkor is, ha a tanítás egy másik nyelven folyik. (
40
) Ugyanis – a jelen indítvány 52. pontjában foglaltaknak megfelelően – a tanár szerepe nem korlátozódik szigorúan az általa nyújtott képzésekre, így a tőle megkövetelt nyelvek nem korlátozódnak szükségszerűen az oktatás nyelvére. A nyelvi követelményt tehát az „elismerési” irányelv 53. cikke alapján főszabály szerint elfogadhatónak kell tekinteni.
68.
Az „elismerési” irányelv 53. cikkét mindazonáltal az EUM‑Szerződésben biztosított alapvető szabadságokkal összhangban kell értelmezni. Ahogyan arra a Bizottság és a holland kormány helyesen rámutatott, az ezen 53. cikk alapján megengedett nyelvi követelmény tehát nem érintheti hátrányosan a munkavállalók EUMSZ 45. cikk szerinti szabad mozgását.
69.
Álláspontom szerint a nyelvi követelménynek az EUMSZ 45. cikk alapján történő vizsgálata nagyrészt – mutatis mutandis – az EUMSZ 49. cikkre tekintettel fent elvégzett vizsgálatot tükrözné.
70.
Az eljárásgazdaságosság érdekében nagyon röviden megjegyzem, hogy álláspontom szerint a nyelvi követelményt a munkavállalók szabad mozgása korlátozásának, kétségtelenül pedig a közvetett hátrányos megkülönböztetés egy formájának kell tekinteni. Ugyanis, bár úgy értendő, hogy az a litván állampolgárokra és a migráns munkavállalókra egyaránt alkalmazandó, jellegénél fogva az utóbbiakat jobban érintheti, mint az előbbieket, mivel azt a saját állampolgárok könnyebben tudják teljesíteni, ami különösen hátrányos helyzetbe hozza a migráns munkavállalókat. (
41
) Az ilyen korlátozás azonban esetlegesen az államnyelv védelméhez és népszerűsítéséhez hasonló, közérdeken alapuló kényszerítő indokkal igazolható, feltéve hogy az tiszteletben tartja az arányosság elvét. Végső soron a kérdést előterjesztő bíróság feladata az arányosság konkrét ügyben történő értékelése, amelynek alátámasztására álláspontom szerint a jelen indítvány 48. és azt követő pontjaiban a letelepedés szabadságára vonatkozóan kifejtett megfontolások megfelelően alkalmazandók.
71.
Mindezekre tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a harmadik kérdésre azt a választ adja, hogy az „elismerési” irányelv 53. cikke a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló követelményt tesz lehetővé, amely az angol nyelvű programokat végrehajtó magán‑oktatásiintézmény tanárai számára a hivatalos államnyelv középfokú ismeretét írja elő, feltéve hogy e szabályozást az államnyelv népszerűsítésének és védelmének célkitűzése igazolja, és az alkalmas és szükséges e cél eléréséhez, ugyanakkor a szóban forgó érdekek között megfelelő egyensúlyt biztosít.
72.
A fentiek sérelme nélkül és a teljesség kedvéért érdemes megjegyezni, hogy az „elismerési” irányelv 53. cikkének (az említett rendelkezéseket az „elismerési” irányelvbe beillesztő 2013/55/EU irányelv (
42
) (26) preambulumbekezdésének tükrében értelmezett) (3) és (4) bekezdésével ellentétes a szakemberek nyelvismeretének szisztematikus ellenőrzése. Ilyen ellenőrzés kizárólag akkor írható elő, ha „komoly és konkrét kétség” merül fel a szakember nyelvismeretének megfelelőségét illetően, és annak a végzett tevékenységgel arányosnak kell lennie.
V. Végkövetkeztetés
73.
A fenti megfontolások összességére tekintettel azt javaslom, hogy a Bíróság a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litvánia legfelsőbb közigazgatási bírósága) által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekre a következő választ adja:
1)
Az EUMSZ 49. cikkel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az angol nyelvű programokat végrehajtó magán‑oktatásiintézmény tanárainak és igazgatási személyzetének a hivatalos államnyelv középszintű ismeretével kell rendelkeznie, amennyiben az ilyen szabályozást az államnyelv népszerűsítésének és védelmének célkitűzése igazolja, valamint e szabályozás megfelelő és szükséges a szóban forgó cél eléréséhez, ugyanakkor a szóban forgó érdekek között megfelelő egyensúlyt biztosít.
2)
Az „elismerési” irányelv 53. cikke lehetővé teszi a jelen ügyben szereplőhöz hasonló követelmény előírását, amely az angol nyelvű programokat végrehajtó magán‑oktatásiintézmény tanárai számára a hivatalos államnyelv középfokú ismeretét írja elő, feltéve hogy e szabályozást az államnyelv népszerűsítésének és védelmének célkitűzése igazolja, és az alkalmas és szükséges e cél eléréséhez, ugyanakkor a szóban forgó érdekek között megfelelő egyensúlyt biztosít.
(
1
)	Eredeti nyelv: angol.
(
2
)	Lásd többek között: Friend, J. W., „Carriers of identity”, in Stateless Nations, Palgrave Macmillan, London, 2012, 155–161. o.
(
3
)	Lásd: 2022. szeptember 7‑iCilevičs és társai ítélet (C‑391/20, EU:C:2022:638, 68. pont; a továbbiakban: Cilevičs ítélet).
(
4
)	Lásd jelesül: Cilevičs ítélet; 1989. november 28‑iGroener ítélet (C‑379/87, EU:C:1989:599; a továbbiakban: Groener ítélet); 2000. július 4–iHaim ítélet (C‑424/97, EU:C:2000:357); 2013. április 16–iLas ítélet (C‑202/11, EU:C:2013:239).
(
5
)	A szakmai képesítések elismeréséről szóló, 2005. szeptember 7‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2005. L 255., 22. o.; helyesbítések: HL 2007. L 271., 18. o.; HL 2008. L 93., 28. o.; HL 2014. L 305., 115. o.).
(
6
)	A leírás 5.3. pontja a közös európai nyelvi referenciakeretet követve a következőképpen határozza meg a B1 szintet: „»Küszöbszint« (önálló felhasználó). Képesnek kell lennie arra, hogy […] beszéljen a mindennapi élet és munkavégzés témáinak széles köréről, egységes űrlapokat töltsön ki, rövid szövegeket írjon a mindennapi élet és a munka témáiról […] Arra is képesnek kell lennie, hogy megértse a beszélt nyelvet, az írott szöveget, és hogy kommunikáljon.”
(
7
)	A Lietuvos Respublikos Švietimo to statymas (a Litván Köztársaság oktatásról szóló törvénye) 72. cikke.
(
8
)	Megjegyzem, hogy a tényállás megvalósulásának idején a nyelvi követelmény – a tanári szakmát Litvániában szabályozó más nemzeti rendelkezések alapján is (amelyeket azóta azért módosítottak, hogy mentesítsék a nyelvi követelmény alól a külföldi államok vagy nemzetközi szervezetek programjait végrehajtó intézmények, például az iskola tanárait) – kifejezetten a tanárokra vonatkozott. A vitatott határozat ugyanakkor nem ezeken a rendelkezéseken, hanem közvetlenül az 1688. sz. határozaton alapult.
(
9
)	A külföldi államok és nemzetközi szervezetek oktatási programjainak végrehajtására vonatkozó engedély kiadására, felfüggesztésére és visszavonására irányuló eljárás leírásának jóváhagyásáról szóló, 2012. június 6‑i nutarimas Nr. 649 (649. sz. határozat) 26. pontja.
(
10
)	Úgy tűnik, hogy a litván kormány elfogadhatatlansági kifogása az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések relevanciáját kizárólag annyiban érinti, amennyiben azok az iskola tanáraira vonatkoznak, mivel abban nem utal az iskola igazgatási személyzetére. Az tehát kizárólag részleges elfogadhatatlansági kifogásként értelmezhető.
(
11
)	Lásd többek között: 2022. október 20‑iCentre public d’action sociale de Liège (Kiutasítási határozat visszavonása vagy felfüggesztése) ítélet (C‑825/21, EU:C:2022:810, 37. és 38. pont).
(
12
)	Lásd: Cilevičs ítélet, 50. és 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
13
)	Lásd különösen a fenti 4. lábjegyzetben hivatkozott ítéleteket.
(
14
)	1998. május 7‑iClean Car Autoservice ítélet (C‑350/96, EU:C:1998:205, 19–21. pont).
(
15
)	Megjegyzem, hogy a szóban forgó nemzeti intézkedés esetleg a tőke szabad mozgása szempontjából is vizsgálható, amely azonban a letelepedés szabadságához képest szintén másodlagos jelentőségűnek tűnik.
(
16
)	Lásd többek között: 2024. október 4‑iLitvánia és társai kontra Parlament és Tanács (Mobilitási csomag) ítélet (C‑541/20–C‑555/20, EU:C:2024:818, 363. és 364. pont); Cilevičs ítélet, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
17
)	Nem tűnik vitatottnak, hogy az iskola állandó és tartós jelleggel van jelen Litvániában, mivel 2004 óta állandó és folyamatos jelleggel folytatja ott a tevékenységét, ami releváns annak meghatározása szempontjából, hogy a helyzet inkább a letelepedés szabadságának, mintsem a szolgáltatásnyújtás szabadságának hatálya alá tartozik.
(
18
)	Lásd: Cilevičs ítélet, 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
19
)	Lásd: 2017. június 27‑iCongregación de Escuelas Pías Provincia Betania ítélet (C‑74/16, EU:C:2017:496, 48–50. pont); 2023. február 2‑iFreikirche der Siebenten‑Tags‑Adventisten in Deutschland ítélet (C‑372/21, EU:C:2023:59, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
20
)	2014. február 13‑iCrono Service és társai ítélet (C‑419/12 és C‑420/12, EU:C:2014:81, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
21
)	2017. október 25‑i Polbud – Wykonawstwo ítélet (C‑106/16, EU:C:2017:804, 32. pont). Megjegyzem, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban ismertetett ténybeli és jogi háttér, amelyre a Bíróságnak támaszkodnia kell, azt sugallja, hogy az iskola megfelel e kritériumoknak, amit természetesen a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
(
22
)	2023. július 13‑iXella Magyarország ítélet (C‑106/22, EU:C:2023:568, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
(
23
)	Tehát maga az iskola „állampolgársága” teszi a szóban forgó helyzetet „nemzetivé”, nem pedig – amint azzal kapcsolatban a kérdést előterjesztő bíróság láthatóan aggályát fejezte ki – alapítójának litván állampolgársága.
(
24
)	Lásd: 2016. december 21‑iAGET Iraklis ítélet (C‑201/15, EU:C:2016:972, 46. és 47. pont).
(
25
)	Lásd: Cilevičs ítélet, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
26
)	Uo., 65. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
27
)	Uo., 67–70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
28
)	Uo., 65. pont; lásd még: 2023. december 5‑iNordic Info ítélet (C‑128/22, EU:C:2023:951, 77. pont); az ugyanezen ügyre vonatkozó indítványom (C‑128/22, EU:C:2023:645, 91. és azt követő pontok).
(
29
)	Lásd: Cilevičs ítélet, 72. és 73. pont, valamint az ugyanezen ügyre vonatkozó indítványom (C‑391/20, EU:C:2022:166, 91–93. pont).
(
30
)	Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból az következik, hogy kizárólag az e két álláshelyet betöltő személyek az igazgatási személyzetnek a vitatott határozattal érintett tagjai. Ez az elemzés – annyiban, amennyiben az igazgatási személyzet más tagjai is érintettek lehetnek – hasonlóképpen releváns, mivel a nyelvi követelmény kizárólag akkor alkalmazandó rájuk, ha feladataik a nyilvánossággal való rendszeres kommunikációt és/vagy egységes űrlapok kitöltését foglalják magukban.
(
31
)	Lásd: Groener ítélet, 20. pont.
(
32
)	Lásd: Cilevičs ítélet, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
33
)	Lásd: 2000. június 6‑iAngonese ítélet (C‑281/98, EU:C:2000:296, 44. pont); 2015. február 5‑iBizottság kontra Belgium ítélet (C‑317/14, EU:C:2015:63, 28. pont).
(
34
)	Lásd: Cilevičs ítélet, 83. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
(
35
)	Ez jelentősen eltér a hivatalos államnyelv(ek)en képzéseket kínáló közoktatási intézményre vonatkozó Groener ítélet tárgyát képező helyzettől.
(
36
)	E tekintetben az egyetlen előírt kivétel a nemzetközi védelemben részesülő személyekre vonatkozik, akik jogállásuk elismerését követően 2 évig mentesülnek a nyelvi követelmény alól. Ugyanakkor az is kiemelendő, hogy a felügyelőség a gyakorlatban hozzávetőleg 8 hónapos halasztást engedélyezett a nyelvi követelmény tiszteletben tartásának igazolására.
(
37
)	Lásd a fenti 43. pontot.
(
38
)	A Groener ítéletben a nemzeti szabályozás éppen az ilyen kivétel lehetőségét írta elő, amelyet a Bíróság a követelmény arányosságának megítélésekor figyelembe vett.
(
39
)	Vagy hogy az „elismerési” irányelv 3. cikke (3) bekezdésének megfelelően három évig olyan tagállamban végeztek munkát, amely elismerte a harmadik országban szerzett szakmai képesítésüket.
(
40
)	Lásd a Groener ítélet 21. pontját, habár szem előtt tartandó, hogy az az ügy valamely tanár közoktatási intézményben betöltött állandó álláshelyére vonatkozott.
(
41
)	Lásd: 2017. június 22‑iBechtel ítélet (C‑20/16, EU:C:2017:488, 39. pont).
(
42
)	A 2005/36 irányelv és a belső piaci információs rendszer keretében történő igazgatási együttműködésről szóló 1024/2012/EU rendelet módosításáról szóló 2013. november 20‑i európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 354., 132. o.), amelynek (26) preambulumbekezdése többek között a következőképpen szól: „A nyelvismeret ellenőrzésének azonban a szóban forgó szakma szempontjából ésszerűnek és a szükséges mértékűnek kell lennie, és nem lehet célja, hogy más tagállamból érkező szakembereket kirekesszenek a fogadó tagállam munkaerőpiacáról.”