62003CC0170_HU
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. A jelen előzetes döntéshozatal iránti kérelemben a Hoge Raad der Nederlanden a vámmentességek közösségi rendszerének létrehozásáról szóló, 1983. március 28‑i 918/83/EGK tanácsi rendeletben (a továbbiakban a 918/83 rendelet)(2) található „személyes vagyontárgy” és „birtoklás” fogalmának értelmezésével kapcsolatban kér iránymutatást. A kérdés olyan ügyben merült fel, amelynek tárgya egy, a szokásos lakóhelyét Ausztriából áttevő magánszemély által Hollandiába behozott magángépjárműre fizetendő adó. Ebben az összefüggésben meg kell vizsgálni a magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges behozatalára alkalmazandó adómentességekről szóló, 1983. március 28‑i 83/183/EGK tanácsi irányelv (a továbbiakban a 83/183 irányelv)(3) alkalmazhatóságát is.
I – Az alapeljárás tényállása és a Bírósághoz előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2. J. H. M. Feron az Océ Österreich GmbH (a továbbiakban: munkáltató vagy Océ) munkavállalója volt Ausztriában. Az 1996. október 18. és 1997. december 14. közötti időszakban az Océ személyes használatára, valamint a munkakörébe tartozó feladatok ellátására személygépkocsit bocsátott J. H. M. Feron rendelkezésére. Ebben az időszakban a személygépkocsi J. H. M. Feron kizárólagos rendelkezésére állt, de a munkáltató tulajdonában volt. 1997. december 15‑én J. H. M. Feron élt az elővásárlási joggal, amelyet a munkáltató a személygépkocsi rendelkezésre bocsátásakor, 1996 októberében engedett a javára.
3. 1998 januárjában J. H. M. Feron elhagyta Ausztriát, és 1998. február 10‑én a hollandiai Venlo község önkormányzatánál a letelepedésével kapcsolatos nyilatkozatot tett.
4. 1998. március 4‑én a Staatssecretaris van Financiën (Pénzügyi Államtitkárság) ellenőre megtagadta tőle a személygépkocsikat és motorkerékpárokat terhelő adó (belasting van personenauto’s en motorrijwielen, a továbbiakban: BPM) alóli mentességet az Ausztriából Hollandiába behozott személygépkocsi vonatkozásában. Az ellenőr azon az állásponton volt, hogy nem vonatkozik a BPM kivetésére a háztartási célú ingóságoknak egyik tagállamból a másik tagállamba a lakóhely megváltoztatása során történő bevitelére vonatkozó mentesség.
5. Az ellenőr fenti határozata a J. H. M. Feron és a Staatssecretaris van Financiën között felmerült jogvita alapja, amely végül a Hoge Raad elé került, és amellyel kapcsolatban sor került az előzetes döntéshozatal iránti kérelem Bírósághoz való benyújtására.
6. A Hoge Raad megállapította, hogy az 1992. december 24‑i Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen (a személygépkocsikat és motorkerékpárokat terhelő adóról szóló törvény) (a továbbiakban: BPM-törvény) 1. cikkének (2) bekezdése alapján a BPM a személygépkocsinak vagy motorkerékpárnak a nyilvántartásba történő bejegyzésekor válik esedékessé.
7. A BPM‑törvény 14. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „a más országokból Hollandiába bizonyos okból vagy körülmények között behozott személygépkocsikra és motorkerékpárokra mentesség adható a BPM alól a közigazgatási szervek rendelkezései alapján, a meghatározandó eljárás és kivételek alapján […]”.
8. A BPM‑törvény 14. cikke (1) bekezdésének végrehajtásáról az 1992. december 24‑i Uitvoeringsbesluit belasting van personenauto’s en motorrijwielen (a személygépkocsikat és motorkerékpárokat terhelő adóról szóló végrehajtási rendelet) (a továbbiakban: BPM‑rendelet) rendelkezik. A BPM‑rendelet 4. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „a külföldről származó személygépkocsik és motorkerékpárok abban az esetben mentesek a [BPM] alól, ha azok behozatalára vámmentesség vonatkozik, vagy vonatkozna, ha azokat az Európai Közösség tagállamaitól eltérő olyan országból hoznák be, ahol a járművet szabad forgalomba bocsátották”.
9. A BPM‑rendelet 4. cikkének (1) bekezdése alapján, a külföldről – beleértve valamely egyéb tagállamból – származó személygépkocsi abban az esetben mentes a BMP alól, ha szabad forgalomba bocsátásakor a 918/83 rendelet szerint vámmentességben részesíthető. Az előzetes döntéshozatalra utaló végzésben a Hoge Raad nem veti fel a 83/183 irányelv alkalmazhatóságának kérdését a jelen ügyben, amely kifejezetten a végleges behozatalra alkalmazandó adómentességek rendszerét hozza létre.
10. A 918/83 rendelet 2. cikke kimondja, hogy „a személyes vagyontárgyakat, amelyeket a lakóhelyüket harmadik országból a Közösség vámterületére áthelyező természetes személyek importálnak, importvámoktól mentesen engedik be”.
11. A 918/83 rendelet 3. cikke úgy rendelkezik, hogy „[a] mentesség arra a személyes vagyontárgyra korlátozódik, amely: a) a körülmények által indokolt különleges eseteket kivéve, az érintett személy birtokában van, és nem fogyasztható áruk esetén, amit az érintett személy a korábbi lakóhelyén legalább hat hónapig használt, azt az időpontot megelőzően, hogy a feladási harmadik országban megszűnik a lakóhelye; […]”.
12. Az 1. cikk (2) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik:
„Ennek a rendeletnek az alkalmazásában:
[…]
c) a »személyes vagyontárgy« bármely, az érintett személyek személyes használatára szánt, vagy háztartási szükségleteiket kielégítő tulajdont jelenti.
A következők különösen a »személyes vagyontárgy« körébe tartoznak:
[…]
– kerékpárok és motorkerékpárok, magángépjárművek és azok pótkocsijai, kemping-lakóautók, kedvtelési célú hajók és magánrepülőgépek.
A rendes családi szükségleteknek megfelelő háztartási célú élelmiszerek, háziállatok és nyerges állatok, valamint az iparművészeti vagy bölcsészettudományi hordozható eszközök, melyek az érintett személy foglalkozásának vagy hivatásának a folytatásához szükségesek, szintén a »személyes vagyontárgyak« körébe tartoznak. Nem tüntethetők fel személyes vagyontárgyként, jellegüknél vagy mennyiségüknél fogva olyan árucikkek, melyeket kereskedelmi céllal importálnak […]”.
13. A pénzügyminisztérium által a Hoge Raadhoz benyújtott fellebbezés két jogalapjából egyértelmű, hogy a J. H. M. Feron és a Pénzügyi Államtitkárság közötti jogvitában egyrészről J. H. M. Feron személygépkocsijának a 918/83 rendelet 2. és 3. cikke szerinti „személyes vagyontárgyként” való minősítése kérdéses, és másrészről az, hogy úgy lehet‑e tekinteni, hogy a személygépkocsi J. H. M. Feron birtokában volt az ausztriai állandó lakóhelye megszűnésének időpontját megelőző hat hónapban.
14. A fenti tényekre és jogszabályokra tekintettel a Hoge Raad a következő három kérdést terjesztette a Bíróság elé:
1.) Tekinthető‑e személyes vagyontárgynak a vámmentességek közösségi rendszerének létrehozásáról szóló, 1983. március 28‑i 918/83/EGK tanácsi rendelet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja értelmében a munkáltatója által a természetes személy rendelkezésére bocsátott személygépkocsi, amelyet az érintett egyaránt használ foglalkozásának folytatására, valamint személyes célokra?
2.) E rendelet 3. cikkének a) pontját, amely szerint a vagyontárgynak legalább hat hónapig az érintett személy birtokában kell lennie azt az időpontot megelőzően, hogy a feladási harmadik országban megszűnik a lakóhelye, úgy kell‑e értelmezni, hogy a fent hivatkozott rendelkezés értelmében a vagyontárgy birtokában van az érintett személy, aki a dologgal akár ellenszolgáltatás fejében, akár ingyenesen a dolog tulajdonosa részére végzett foglalkozásának folytatása körében rendelkezett?
3.) Jelentősséggel bír‑e a második kérdés megválaszolása során, hogy lehetősége volt‑e az érintettnek a hat hónapos időszak teljes tartama alatt megvásárolni ezt a személygépkocsit?”
15. A holland kormány és a Bizottság nyújtottak be írásbeli és szóbeli észrevételt. Ezekre a jelen ügyben felmerült jogi kérdések értékelése során fogok utalni.
II – Álláspont
A – Előzetes észrevételek
16. Ezen a ponton helyesnek tűnik néhány megjegyzést tenni a jelen ügyben felmerülő kérdések hatályának, az értékelés tervezett rendszerének, illetve a kérdések értékelése sorrendjének meghatározása érdekében.
17. Ahogy azt a holland kormány írásbeli észrevételében kifejezetten felvázolta, a lakóhelyét Hollandiába áttevő természetes személy által behozott személygépkocsi esetében a „holland szabályozás előírja, hogy a közösségi vámmentesség 918/83 rendeletben meghatározott feltételei analógia útján alkalmazandóak” a BPM megfizetése alóli mentesség megadására. Így a BPM alóli mentesség alkalmazandó függetlenül attól, hogy a Hollandiába költöző személy korábbi állandó lakóhelye tagállamban vagy harmadik országban volt.
18. Az a következménye a holland szabályozás utalásának a 918/83 rendelet I. címében kialakított rendszerre – amely a „lakóhelyüket harmadik országból a közösségbe áthelyező természetes személyekhez tartozó személyes vagyontárgyak” „importvám alóli mentességéről” szól –, hogy a BPM megfizetése alóli mentesség vonatkozásában egyenlő bánásmódban részesülnek azok a személyek, akik lakóhelyüket harmadik országból, illetve tagállamból teszik át Hollandiába.
19. A Bizottság az írásbeli észrevételeiben felhívja a figyelmet arra, hogy a közösségi jogalkotó a 918/83 rendelet mellett a 83/183 irányelvben a magánszemélyek személyes vagyontárgyainak végleges behozatalára alkalmazandó adómentességek rendszerét hozta létre.(4) A Bizottság álláspontja szerint a jelen ügy a lakóhelyét tagállamok között megváltoztató magánszemély személyes vagyontárgyainak behozatalára vonatkozik, amely a 83/183 irányelv hatálya alá esik. Amennyiben a Bizottság álláspontja helyesnek bizonyul, és a 83/183 irányelv alapján fennáll olyan adómentesség, amely közvetlenül vonatkozik J. H. M. Feronra, ez döntő lesz a Hoge Raad előtt folyó alapeljárás kimenetele szempontjából.
20. Amennyiben „a Bíróság köteles a közösségi jog minden olyan rendelkezését értelmezni, amelyre a nemzeti bíróságoknak szükségük van az előttük folyó jogvita eldöntéséhez, még abban az esetben is, ha ezekre a rendelkezésekre nem utalnak kifejezetten az érintett bíróságok az előzetes döntéshozatal iránt a Bíróság elé terjesztett kérdésekben”,(5) nem értek egyet a holland kormánynak a tárgyaláson előadott álláspontjával, amely szerint a Bíróság nem vizsgálhatja meg a 83/183 irányelv alkalmazhatóságának a Bizottság által felvetett kérdését. Először ezzel a kérdéssel fogok foglalkozni a jelen indítványban.
21. Másodszor, amennyiben a Bíróság úgy döntene, hogy a BPM‑hez hasonló adó nem tartozik a 83/183 irányelv által megállapított adómentességek rendszerének hatálya alá, meg kell vizsgálni azt, hogy van‑e a Bíróságnak hatásköre a 918/83 rendelet rendelkezéseinek és fogalmainak értelmezésére, amely a holland nemzeti jog általi utalás folytán alkalmazandó a jelen ügyben.
22. Végül amennyiben a Bíróságnak a 918/83 rendelet értelmezésére vonatkozó hatáskörének kérdésére igenlő választ kell adni, a Hoge Raad által feltett kérdésekre fogok válaszolni. A fenti második és a harmadik kérdést együttesen vizsgálom. A munkáltató által J. H. M. Feron részére a személygépkocsi rendelkezésére bocsátásakor adott elővásárlási jog olyan körülmény, amelyet a második kérdésben említett körülményekkel együttesen vizsgálok meg.
B – A 83/183 irányelv alkalmazhatóságának problémája
1. A 83/183 irányelv célja és a hatályának meghatározásában döntő tényezők
23. Az irányelv 1. cikke az irányelv „hatályát” a következőképpen határozza meg:
„(1) Az alábbiakban meghatározott feltételekre és esetekre is figyelemmel minden tagállam mentesíti a magánszemélyek által valamely más tagállamból véglegesen behozott személyes vagyontárgyat a forgalmi adótól, a jövedéki adótól és egyéb, az ilyen vagyontárgyra általánosságban alkalmazott fogyasztási adóktól.
(2) Az országon belül ilyen vagyontárgy használatával összefüggő különleges és/vagy időszakos vámok [helyesen: díjak] és adók, mint például a gépjármű-bejelentési díjak, útadók és televíziós díjak nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá.”
24. A 83/183 irányelvet részben hatályon kívül helyezte a hozzáadottérték-adó közös rendszerének kiegészítéséről és a fiskális határok megszüntetésére tekintettel a 77/388/EGK irányelv módosításáról szóló, 1991. december 16‑i 91/680/EGK tanácsi irányelv.(6) A 91/680 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy „[a] következő irányelvekben a hozzáadottérték-adóra vonatkozó rendelkezések 1992. december 31‑én hatályukat vesztik: […] – a […] 83/183/EGK irányelv”. Hasonlóképpen a jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló, 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelv(7) részben hatályon kívül helyezte a 83/183 irányelvet, mivel 23. cikkének (3) bekezdésében úgy rendelkezett, hogy a „1992. december 31‑én a következő irányelvek jövedéki adóra vonatkozó rendelkezéseinek hatálya szűnik meg: […] –
83/183/EGK irányelv”. Tehát a 83/183 irányelv annak ellenére, hogy részben hatályon kívül helyezték, a belső piac 1992‑ben történt létrehozását követően is hatályban maradt, kivéve a HÉA és a jövedéki adók vonatkozásában.(8)
25. A 83/183 irányelv célja, hogy a vagyontárgyak behozatalát érintő forgalmi adók, jövedéki adók és a közvetett adók egyéb formái alóli mentességek egységes rendszerének bevezetésével(9) megszüntesse a személyek Közösségen belüli szabad mozgását gátló adóakadályokat.(10) Ebből az okból az 1. cikk (1) bekezdése alapján a magánszemélyek által valamely más tagállamból véglegesen behozott személyes vagyontárgyat mentesíteni kell az ilyen vagyontárgyat általában terhelő fogyasztási adóktól a 83/183 irányelvben előírt feltételek teljesülése esetén.
26. Az irányelv célja annak biztosítása, hogy azoknak a magánszemélyeknek, akik személyes vagyontárgyat szereztek a kivitel szerinti tagállamban, és ott megfizették a vonatkozó adókat, ne kelljen ugyanezen vagyontárgyak vonatkozásában fogyasztási adót fizetniük az új lakóhelyük szerinti tagállamban, ami kétségkívül gátolná a személyek szabad mozgását a Közösségen belül. Amennyiben a magánszemélynek, aki kifizette az összes fogyasztási adót a személyes vagyontárgy (például televíziókészülék vagy személygépkocsi) megszerzésekor a szokásos lakóhelyén, ugyanezen vagyontárgy tekintetében fogyasztási adót kellene fizetnie a lakóhely másik tagállamba történő áthelyezésekor, ez a tény befolyásolná a mozgásra vonatkozó döntést.(11) Az új lakóhely szerinti tagállamban való adóztatás arra késztetné az érintett személyt, hogy a személyes vagyontárgyait a kivitel szerinti tagállamban hagyja, és végső soron akár úgy döntsön, hogy nem változtat lakóhelyet.(12)
27. Semmiképpen sem összeegyeztethetetlen ezekkel a célkitűzésekkel az, hogy a közösségi jogalkotó bizonyos vámokat és adókat kifejezetten a 83/183 irányelv által létrehozott adómentességi rendszer hatályán kívül hagyott. Lényegében az 1. cikk (2) bekezdése kifejezetten kimondja, hogy „[a]z országon belül ilyen vagyontárgy használatával összefüggő különleges és/vagy időszakos vámok [helyesen: díjak] és adók […]” nem tartoznak az irányelv hatálya alá, és ezért nem alkalmazandó rájuk az abban létrehozott adómentességi rendszer.
28. Az 1. cikk (1) és (2) bekezdéséből következik, hogy az irányelv hatályának meghatározása a vagyontárgy országon belüli használatával kapcsolatos adók és az ilyen vagyontárgy behozatala esetén általában alkalmazandó fogyasztási adók közötti különbségtételen alapszik. Ezen a ponton az 1. cikk (2) bekezdése szerinti, „az országon belül ilyen vagyontárgy használatával összefüggő” fogalom értelmezésének központi kérdésével kell szembe nézni. Ezen értelmezés, és azt követően annak eldöntése érdekében, hogy a BPM a járművek Hollandián belüli használatával összefüggő adó‑e, szükséges megvizsgálni az 1. cikk (2) bekezdésének az irányelvbe való belefoglalása mögött rejlő okokat.
29. Habár ez a rendelkezés nem szerepelt az eredeti javaslatban, amelyet a Bizottság 1975. október 30‑án nyújtott be a Tanácshoz, az 1. cikk (2) bekezdését bizonyos tagállamok, nevezetesen a Dán Királyság kérésére illesztették bele az irányelvbe.(13)
30. Nyilvánvalóan nincs ok arra, hogy „[felmentésben részesüljön] a vagyontárgyak adott tagállamban történő használatához kapcsolódó adófizetés alól az olyan közösségi állampolgár, aki tartózkodási helyét tartósan más tagállamba helyezi át, tehát ott él, illetve vagyontárgyakat használ”.(14) Ezért tökéletesen érthető az 1. cikk kiegészítése a (2) bekezdéssel. Ez így van, amennyiben bizonyos javaknak valamely országon belüli használata ezen állam számára az e vagyontárgynak a területén belüli használatából adódó költségekkel jár. Az ilyen költségek közé tartoznak például az úthálózat fejlesztésével és fenntartásával kapcsolatos költségek, az állam területén belül a járműhasználók számára a biztonsági, felügyeleti feltételek, továbbá a sürgősségi szolgáltatások biztosításának költségei, valamint a környezetvédelmi költségek. Ezért a tagállamok jogosan dönthetnek úgy, hogy a fenti költségekkel kapcsolatban adókat vetnek ki azon személyekre, akik végső soron felelősek azokért azáltal, hogy a vagyontárgyat állandó jelleggel használják az állam területén belül. Ezt megerősítik a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében az ilyen jellegű adókra felsorolt példák: „gépjármű-bejelentési díjak, útadók és televíziós díjak”.
31. Ezek a költségek államról államra változóak lehetnek, összhangban a gépjárműhasználat feltételeivel az adott állam területén. Az adott országtól függnek. Következésképpen államonként eltérő a járműhasználat miatt felmerült költségekkel kapcsolatos adók összege és formája. Az a tény, hogy a tagállamok szabadon megkövetelhetik az ilyen adók megfizetését, nem jár azzal, hogy a lakóhelyüket más tagállamba áttevő magánszemélyekre adót vetnek ki, ami összeegyeztethetetlen lenne a 83/183 irányelvvel. Ez természetesen akkor áll fenn, amennyiben a kérdéses adó kapcsolatban áll a vagyontárgy országon belüli használatával összefüggésben felmerült költségekkel.
32. Amint a Bíróság a Cura Anlagen ügyben hozott ítéletben kimondta, „a gépjárművek adóztatását nem hangolta össze a Közösség, és így az tagállamonként meglehetősen különböző”.(15) Habár „a regisztráció látszólag az adóztatási hatáskör gyakorlásának természetes velejárója”(16), a tagállamok „szabadon gyakorolhatják az adóztatási hatáskörüket ezen a területen, feltéve hogy ezt a közösségi joggal összhangban teszik ”.(17)
33. A 83/183 irányelv éppen ilyen korlát, amelyet a közösségi jog állít a tagállamok szabadságával szemben, hogy fogyasztási adót vessenek ki, amely kihat a gépjárművek magánszemélyek általi importjára
abban az esetben, ha ezek a lakóhelyüket más tagállamba teszik át. A tagállamok szabadságát ebben az összefüggésben pozitív és kifejezett módon határolja körül a jogalkotó, azzal, hogy az irányelv 1. cikkének (2) bekezdésében csupán a személygépkocsinak az állam területén belüli „használatával kapcsolatos” adót engedi meg. A fogyasztási adók ehelyett a gépkocsivásárlásra vonatkozó döntésre vannak befolyással. Ezt a döntést a gépkocsi megvásárlásakor fennálló adózási feltételek figyelembevételével hozzák, és nem kellene, hogy ex post facto
befolyással legyen erre valamely későbbi, más tagállamba való költözésre vonatkozó döntés. Amennyiben a lakóhely végleges megváltoztatásával kapcsolatos személygépkocsi-import során olyan adót vetnek ki, amely de facto
befolyásolhatta volna a személygépkocsi megszerzésére vonatkozó eredeti döntést, akkor az ilyen adó bizonyosan hátráltatja a lakóhely más tagállamba történő áthelyezését. Más szavakkal, a lakóhely más tagállamba történő áthelyezésére vonatkozó döntésnek semlegesnek kellene lennie a fogyasztásra vonatkozó korábbi, a kivitel szerinti tagállamban meghozott döntés szempontjából. Amennyiben ez nem áll fenn, ez a költözésre vonatkozó döntést jelentős mértékben befolyásolja.
2. Döntő elem‑e a BPM‑hez hasonló adónak a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti, a személygépkocsi „használatával kapcsolatos” adóként való minősítése szempontjából az a tény, hogy az adót a nyilvántartásba vétel időpontjában kell megfizetni?
34. A Hoge Raad által adott tájékoztatás szerint a BPM‑et a jármű nyilvántartásba vételének időpontjában vetik ki, és az olyan adók, mint a „gépjármű-bejelentési díjak” (vagy a francia változat szerint „ droits perçus lors de l’immatriculation des voitures automobiles” ) az 1. cikk (2) bekezdésében példaként szerepelnek a „személygépkocsi használatával összefüggő” adókra.
35. Az a tény, hogy a BPM‑hez hasonló adó esetén az adófizetési kötelezettség a személygépkocsi nyilvántartásba vételekor keletkezik, csupán prima facie
jelzés arra nézve, hogy az adó a személygépkocsi „országon belüli használatával függ össze”. Amennyiben ez lenne a személygépkocsi „használatával összefüggő” adó minősítésének alapvető eleme, a gépjárművek nyilvántartásba vételekor kivetett adófajta mindent átölelő fogalom lenne, amelybe a tagállamok bármilyen adót belefoglalhatnának, függetlenül annak alapvető elemeitől és céljaitól, csupán arra az időbeli tényre támaszkodva, hogy az adót a jármű nyilvántartásba vételekor vetették ki.(18) Ez lehetővé tenné a tagállamok számára, hogy a behozott vagyontárgyakra valójában fogyasztási adót vessen ki, amennyiben az adót valamennyivel a tényleges importot követően kellene befizetni egy másik adóköteles esemény kapcsán, mint például a jármű nyilvántartásba vétele. Ez a gépjárművek vonatkozásában megfosztaná hatékony érvényesülésétől a 83/183 irányelvet. Továbbá lehetetlenné tenné az adómentességek rendszerének harmonizációját, amit a 83/183 irányelv célul tűzött ki.
36. A fenti álláspont illusztrálása céljából képzeljünk el két, jellemzőik, céljaik és összegük tekintetében azonos, de eltérő tagállamokban a személygépkocsi behozatalával kapcsolatban kivetett adót. Az egyik, X tagállamban kivetett adót a 83/183 irányelv hatályán kívül esőnek kellene tekinteni, mivel az adófizetési kötelezettség a személygépkocsi behozatalát követően, a regisztráció időpontjában keletkezne, míg az Y tagállamban fizetett adóra azért kellene mentességet alkalmazni, mert az érintett tagállam úgy döntött, hogy korábban, a járműnek a területére való behozatala időpontjában veti ki az adót.
37. Amint azt Stix‑Hackl főtanácsnok megállapította a Lindfors‑ ügyben, „egyedül az a tény, hogy az adót a nyilvántartásba vételt követően vagy annak előfeltételeként vetik ki, még nem zárja ki azt, hogy ezt az adót az importadó egy fajtájának lehessen tekinteni”.(19) Az a tény, hogy a kérdéses adót „regisztrációs díj”‑nak nevezik, és ebben az időpontban vetik ki, nem zárhatja ki az adó jellegzetességeinek és céljainak vizsgálatát, amely elengedhetetlen annak megállapítása érdekében, hogy az adó tartalma szerint a jármű országon belüli használatával kapcsolatos‑e, és ezért jogszerűen az irányelv hatályán kívül esik‑e. Annak meghatározása során, hogy egy BPM‑hez hasonló adó a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében a személygépkocsi Hollandián belüli „használatával összefüggő adó”‑e, figyelembe kell venni az 1. cikk (2) bekezdésének alapjául szolgáló okokat, a 83/183 irányelv adómentességi rendszerének céljait és a BPM‑hez hasonló adó alapvető tartalmi elemeit.
38. A holland kormány arra hivatkozott a tárgyaláson, hogy a BPM a vagyontárgy használatával és nem a behozatallal kapcsolatos fogyasztási adó, mivel a magánszemélyek minden esetben dönthetnek úgy, hogy személyes vagyontárgyként hozzák be a járművet abból a célból, hogy azt otthon vagy járműgyűjtemény részeként múzeumban tartsák, és így elkerülhetik az importot követő nyilvántartásba vételt.
39. Ez az érvelés azt kívánja szemléltetni, hogy a nyilvántartásba vételre kivetett adó nem lenne alkalmas a személygépkocsi importjának befolyásolására a behozatalkor kivetett adóhoz hasonlóan, mivel a járművet importáló magánszemély elkerülheti a tagállam által a regisztráció során kivetett adót. Ezért ez a regisztráció során, illetve az azt megelőzően kivetett adók megkülönböztetésének alapvető relevanciáját szemléltetné. A fenti érvelés azt is megmutatná, hogy e feltétel elfogadása nem állna ellentétben a 83/183 irányelv céljaival, mivel a gépjárművet importáló magánszemély, akinek szándékában áll azt az úthálózaton kívül, múzeumban vagy garázsban tartani, egyáltalán nem lenne köteles adót fizetni a jármű behozatalával kapcsolatban. Ez a példa rámutatna arra, hogy az irányelv által létrehozott adómentességi rendszer minden esetben érvényes marad.
40. Számomra nem kétséges, hogy valamely magánszemély valóban dönthet úgy, hogy nem regisztrálja a behozott személygépkocsit, egyszerűen azzal, hogy otthon vagy múzeumban tartja. A probléma abból áll, hogy erre csak ebben az elég szokatlan helyzetben van lehetőség, amikor a magánszemély úgy dönt, hogy a gépjárművét azzal a szándékkal hozza be, hogy azt nem használja a gépjármű általános és alapvető céljára, mégpedig közlekedési eszközként.
41. Fel kell idézni, hogy a holland kormány a hasonló Bizottság kontra Belgium ügyben(20) előadott álláspontját a Bíróság elutasította. Mischo főtanácsnok akkor megállapította, hogy „[a]zon személy esete, aki rendszámtábla nélkül kíván személygépkocsit vásárolni, a gyakorlatban annyira szokatlan, hogy figyelmen kívül lehet hagyni.”(21) Fel kell hívnom a figyelmet arra a tényre, hogy a Bizottság kontra Belgium ügyben a fenti érvelés többet nyomhatott volna a latban, mint a jelen ügyben. Ugyanis sokkal elképzelhetőbb, hogy valaki valamely tagállamban megszerez egy gépjárművet, de azt más tagállamban regisztrálja, mint hogy a lakóhelyét más tagállamba áthelyező magánszemély a járművet – és nagyon valószínű, hogy a személyes vagyontárgyait egyetlen jármű képezi(22) – más céllal importálja, mint hogy azt általános és alapvető céljának megfelelően az úthálózaton közlekedési eszközként használja.
42. A fentiekkel összhangban a Bíróság más összefüggésben szintén elvetett hasonló formális érveléseket. A Lehtonen‑ és Castors Braine‑ügyben hozott ítéletben(23) a Bíróság azt vizsgálta, hogy az átigazolási időszakokra vonatkozó bizonyos szabályok korlátozták‑e azon munkavállalók szabad mozgását, akik más tagállamban kívánták folytatni a tevékenységüket azzal, hogy megakadályozták a klubokat abban, hogy a bizonyos időpont után igazolt kosárlabda-játékosokat pályára állítsák a bajnoki mérkőzéseken. A Bíróság kimondta, hogy noha ezek a szabályok „nem befolyásolták az ilyen játékosok munkaviszonyát, amelyre vonatkozóan nem állt fenn korlátozás […], amennyiben az ilyen mérkőzéseken való részvétel a professzionális játékosok tevékenységének alapvető célja, az olyan szabály, amely korlátozza az ilyen részvételt, nyilvánvalóan szintén korlátozza az adott játékos foglalkoztatási esélyeit”. Annak elfogadása, hogy a gépjárművet valamely személy importálhatja abból a célból, hogy azt ne használja
a közúton, a gépjármű alapvető céljának
figyelmen kívül hagyását jelenti, csakúgy mint ahogy annak elfogadása, hogy a kosárlabda-játékost foglalkoztathatja valamely klub abból a célból, hogy ne játsszon
a bajnoki mérkőzéseken, a professzionális játékos tevékenysége alapvető céljának
figyelmen kívül hagyását jelenti. A tagállamban bevezetett korlátozás valójában mindkét esetben az érintett tagállamba irányuló mozgás korlátozását jelenti.
3. A BPM tartalma szerint
az 1. cikk (2) bekezdése értelmében a jármű valamely tagállamon belüli használatával összefüggő adó‑e?
43. A 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése a személyes vagyontárgy országon belüli használatával összefüggő különleges és/vagy időszakos adókra utal. Az időszakos adókat, mint a néhány tagállamban létező útadó, rendszeres időközönként kell megfizetni. Hollandiában a Motorrijtuigenbelasting az útadó jó példája, amely egyértelműen a 83/183 irányelv hatályán kívül esik. Amint arra a Bizottság a tárgyaláson rámutatott, a fenti adónak a gépjármű Hollandián belüli használatával fennálló kapcsolata világos abból, hogy az adót fel lehet függeszteni, amennyiben a személygépkocsit nem használják.(24) Ez teljesen érthető, ha figyelembe vesszük azt, hogy a használaton kívüli időszakban a gépjármű tulajdonosa egyáltalán nem felelős az annak országon belüli használatából eredő költségekért. Ez az adó és a járműhasználat közötti kapcsolat fontos bizonyítéka.
44. Az 1. cikk (2) bekezdése szintén megemlíti a gépjármű országon belüli használatával összefüggő különleges díjakat és adókat. Számos példa van az ilyen különleges díjakra, amelyeket nem rendszeres időközönként kell megfizetni, de nyilvánvalóan a jármű használatával kapcsolatosak, mint például az autópályadíjak vagy a hídvámok. Valamely személy egy adott autópályát használhat egyetlen alkalommal, vagy egyszer sem, illetve több ízben is. Az útadóktól eltérően az ilyen díjak esetén nem jellemző a rendszeres fizetés. El lehet képzelni környezetvédelmi célú különleges adókat is, például olyan adót, amelyet azért kell megfizetni, hogy a gépjárművek valamely nemzeti park területére beléphessenek, illetve azon áthaladhassanak, még abban az esetben is, ha az adót úgy kell megfizet ni, hogy nincsen utalás arra az időtartamra, amelynek folyamán a személygépkocsi a védett területen marad.
45. Az is előfordulhat, hogy a különleges adót vagy díjat csak egyszer és véglegesen vetik ki, és az egyértelműen a gépjármű használatával kapcsolatos az 1. cikk (2) bekezdése értelmében. Ez a helyzet a Hollandiában a BPM mellett a jármű nyilvántartásba vételekor kivetett regisztrációs díjjal. A holland kormány és a Bizottság által a tárgyaláson kifejtettek szerint ez a díj, amelynek összege 2004‑ben 47,20 euró volt, egyértelműen a jármű Hollandián belüli használatával kapcsolatos. Olyan díj jellegzetességeit mutatja, amelyet a járműnek az érintett tagállamban való nyilvántartásba vételével járó költségek megtérítése érdekében vetnek ki.
46. A fentiek azok, amelyek álláspontom szerint a 83/183 irányelv hatályán kívül eső adók „egyszerű esetei”, mivel jellegzetességük folytán nem csupán formális jellegű, hanem anyagi kapcsolat mutatható ki a jármű országon belüli használatával. Az ilyen adók jellegzetességeinek vizsgálata feltárja az adó megfizetése és a jármű használatával kapcsolatos költség – legyen az az autópályák vagy hidak építésének és fenntartásának költsége, környezetvédelmi költség vagy igazgatási kiadás – között fennálló anyagi kapcsolatot. A BPM esetében más a helyzet.
47. A holland kormány azt állította a tárgyaláson, hogy a BPM‑nek nem célja a járművek nemzeti területen belüli használatából eredő költségek megtérítése. Továbbá azt is állította, hogy a BPM általános állami költségvetési bevételi forrás, amely az államkasszába kerül, és amely nem áll közvetlen kapcsolatban a járművek államterületen belüli használatából eredő költségekkel.(25)
48. Figyelemmel a Bíróság elé terjesztett bizonyítékokra, a BPM‑hez hasonló adó tartalma szerint, jellegzetességei folytán semmilyen kapcsolatot nem mutat a járművek államterületen belüli használatából eredő költségekkel. Az ilyen adó még a nyilvántartásba vétel igazgatási költségeivel (beleértve a rendszámtábla költségeit is) sem áll semmilyen kapcsolatban, mivel azokat más, a holland kormány által kivetett különleges díj fedezi, amelyet szintén a jármű nyilvántartásba vételekor kell megfizetni.
49. Az utóbbi tény azonban, ellentétben a Bizottság álláspontjával, nem jelenti azt, hogy annak érdekében, hogy az 1. cikk (2) bekezdése alá essen, a BPM‑hez hasonló adónak a jármű hollandiai nyilvántartásba vételével kapcsolatos igazgatási költségek megtérítésére kell korlátozódnia. Az 1. cikk (2) bekezdésének ilyen szűk, az angol változaton alapuló szó szerinti értelmezése, amely motor vehicle registration fees ‑ re
(gépjármű-bejelentési díjakra) utal, nem támasztja alá döntő módon az előbbi állítást. Nézetem szerint az 1. cikk (2) bekezdése nyilvánvalóan lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy a nyilvántartásba vételkor vagy bármely más időpontban adókat vagy díjakat vessenek ki, feltéve hogy ezek a jármű országon belüli használatával kapcsolatosak abban az értelemben, hogy alapvető elemeik valamilyen kapcsolatra utalnak az adó és a jármű államterületen belüli használatával összefüggő költségek (igazgatási költségek és egyebek) között.
50. Ilyen kapcsolatot a BPM‑hez hasonló adó és a holland területen való járműhasználat között nem lehet felfedezni, az adóköteles eseményt kivéve, amely, mint azt kifejtettem, csak erőltetett és formális utalás a kapcsolatra. Továbbá a holland szabályozás az, amely egyértelműen jelzi a használattal való kapcsolat hiányát. Tulajdonképpen ez a következtetés abból a tényből adódik, hogy a holland szabályozás mentességet ad a BPM alól a külföldről (tagállamból vagy harmadik országból) származó gépjárművekre abban az esetben, ha a szabad forgalomba bocsátáskor a 918/83 rendelet alapján importvámok alóli mentesség jár. A holland kormány észrevételeiben hangsúlyozza azt, hogy a 918/83 rendeletben a közösségi importvámok alóli mentességek rendszere „analógia útján” alkalmazandó a BPM alóli mentességre. A 918/83 rendeletre „analógia útján” való utalás összeegyeztethetetlen azzal, hogy a BPM‑hez hasonló adó a holland területen való járműhasználattal tartalmi kapcsolatban álló adónak minősüljön.
51. Lényegében gazdasági szempontból nem lehet racionális magyarázata annak, hogy a BPM‑törvény és a BPM‑rendelet miért a 918/83 rendeletre való utalással ad mentességet a lakóhelyét Hollandiába áttevő magánszemély által véglegesen behozott személygépkocsi tekintetében, amint az ténylegesen történik, ha a BPM tartalma szerint a vagyontárgy ezen tagállamban való használatával áll összefüggésben. Ez a mentesség azt jelentené, hogy a holland törvényhozó Hollandia összes új lakosának szándékosan tipikus „potyázós” státuszt adna azon gépjárműhasználókkal összehasonlítva, akik Hollandiában bejelentették a járművüket, és szükségképpen megfizették a BPM‑et. Valójában a gépjárművükkel véglegesen Hollandiába áttelepülő magánszemélyek számára lehetővé tennék, hogy személygépkocsijaikat ott bejelentsék és használják, és az országon belüli használattal olyan költségeket okozzanak, amelyek nagy részét azoknak a polgároknak kellene viselniük, akik mindig is Hollandiában éltek, és ennek következtében be kellett fizetniük a BPM‑et a járművük nyilvántartásba vételekor. Ez a 83/183 irányelv 1. cikke (2) bekezdésének fent ismertetett céljával szögesen ellentétes(26), amikor az kifejezetten kimondja, hogy a tagállamok kivethetnek „[a]z országon belül ilyen vagyontárgy használatával összefüggő különleges és/vagy időszakos [díjakat és adókat]”.
52. Ellenkezőleg, a holland szabályozás által adott mentesség teljesen érthető, amennyiben a BPM‑hez hasonló adót fogyasztási adónak minősítjük, amelyet a holland kormány mentesített, figyelemmel a magas összegre, és arra a tényre, hogy a feladási országban már minden fogyasztási adót megfizettek.
53. Ez az érvelés összhangban áll a 83/183 irányelv adómentességi rendszerének indokával a Bizottság és a holland kormány között fennálló jelentős nézetkülönbség ellenére, amely annak a következménye, hogy a holland kormány nem tartja magát a 83/183 irányelv alapján kötelesnek az adómentesség megadására. Önkéntesen ad mentességet, de a 918/83 rendeletben foglaltaknál némileg szigorúbb feltételek mellett.(27) Mindenesetre a BPM‑törvény és a BPM‑rendelet által adott mentesség indoka, valamint a 83/183 irányelv által előírt mentesség indoka funkcionálisan megegyezik. Ennyiben a BPM‑hez hasonló adót a holland jog nem tekintheti ésszerűen a jármű országon belüli használatával kapcsolatos adónak. Ebben a tekintetben feltételeznem kell, muszáj, hogy legyen ésszerű gazdasági indoka az olyan döntésnek, mint amit a holland adójogalkotó hozott arra nézve, hogy a BPM alóli mentességet importadó alóli mentességre való utalással adja meg, és ez nem valamely gazdasági szempontból ésszerűtlen, nagylelkű gesztus, amely továbbá hátrányos megkülönböztetéssel sújtaná azokat a személygépkocsi-tulajdonosokat, akik mindig is Hollandiában laktak.
54. Továbbá a Bizottság által a tárgyaláson előadott és a holland kormány által meg nem cáfolt információ szerint a BPM alapja a jármű nettó listaára rendszámtáblája kiadásának napján, illetve használt járművek esetén a használat első napján, amely alapvetően a jármű javasolt fogyasztói árának felel meg, amelyből a fogyasztási adó és a BPM levonásra kerül. A BPM százalékban kifejezve hozzávetőleg 45%, csökkentve egy bizonyos, a jármű korának megfelelően meghatározott összeggel.
55. Egyrészről, amint a Bizottság rámutat, a BPM magas összege a személyek Hollandiába történő szabad mozgásának ténylegesen döntő akadályát képezi, és így a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdésében meghatározott céljával ellentétes. Ez nem azt jelenti, hogy a használattal kapcsolatos adók nem lehetnek magasak. Egyértelműen lehetnek magasak, de csak olyan mértékig, amíg tartalmi kapcsolat mutatható ki a vagyontárgy országon belüli használatával, ami a jelen esetben hiányzik. Nehéz kérdés, hogy mennyire magas összeg lesz túlzó, de a jelen ügyben nem nehéz azt megállapítani, hogy az adó annyira magas, hogy lehetetlen a jármű használatával bármilyen kapcsolatot felfedezni. A listaár (amely a vásárlásra vonatkozó döntéssel kapcsolatos) alapján való kiszámítása a fogyasztásiadó-jelleg további bizonyítéka.
56. Másrészről az adókulcs mértéke, és az a tény, hogy a BPM adóalapja lényegében a jármű listaára, és még csak nem is például a motor mérete, azt mutatja, hogy az adót egyértelműen az állam adóbevételének növelése céljából vetették ki.(28) A BPM‑hez hasonló adót ilyen jellegzetességekkel nem nagyon lehet a vagyontárgy országon belüli használatával tartalmi kapcsolatban álló adónak tekinteni, sokkal inkább fogyasztási adó, amelyet általánosan valamely gépjármű Hollandiába való magánszemély általi végleges behozatalát követően vetnek ki.
4. A BPM a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése szerinti fogyasztási adónak tekinthető‑e?
57. A Bizottság által előadott és a holland kormány által nem cáfolt egyéb információk azt a következtetést erősítik, hogy a BPM‑hez hasonló adó végső soron az 1. cikk (1) bekezdése szerinti fogyasztási adó, azon pusztán esetleges, kizárólag az állam által megállapított időbeli körülmény ellenére, hogy azt nem a behozatal, hanem a nyilvántartásba vétel időpontjában vetik ki.
58. A Bizottság szerint a BPM‑et 1993‑ban vezették be, és az volt a célja, hogy a korábbi, a gépjárművekre vonatkozó speciális fogyasztási adót (bijzondere verbruiksbelasting van personenauto’s, a továbbiakban: BVB) megreformálja, amelynek esetében az adóköteles esemény a jármű importja vagy szállítása volt, és nem a nyilvántartásba vétel. 1992. december 31. után nem volt szabad a más tagállamokból behozott személyes vagyontárgyak behozatalára adót kivetni, és a Bizottság álláspontja szerint a BPM‑törvény célja az volt, hogy a BVB adóbevételt megtartsák azáltal, hogy az adót más időpontban vetik ki.
59. A Bíróság a Wisselink és társai ügyben(29) már elemezte ezt a holland adófajtát, amely ügy tárgya a BVB‑nek a hozzáadottérték-adó közösségi rendszerével való összeegyeztethetősége volt. A BVB‑t csupán egyszer vetették ki, és teljes összegében, újabb adókivetés nélkül átkerült a következő kereskedelmi szintre, és összege a listaár 10 000 HFL alatti részére 18,2% volt, míg az afeletti részre 27,3%.(30) A BPM törvény 9. cikkének (8) bekezdése kifejezetten utal a BVB‑re, mivel kizárja a BPM adóalapjának kiszámítására használt listaárból a BVB‑nek megfelelő összeget, amennyiben a rendszámtábla kiadásának napja, illetve a jármű használatának első napja 1993. január 1. előtti időpontra esik, amikor a BVB még létezett, a BPM pedig nem. Amint a BPM összegét nem adják hozzá a listaárhoz, a korábbi BVB összegét szintén kizárják e listaárból.
60. Ezért maga a BPM‑törvény ismeri el a BPM és a korábbi speciális fogyasztási adó egyenértékűségét. Ebben a tekintetben még amennyiben a jelen ügyet a más összefüggésben a Bizottság kontra Belgium ügyben(31) elfogadott érvelést követve értékelnénk is, álláspontom szerint a két adó közötti összefüggés annyira szoros, hogy képes kiküszöbölni „két adó esetében az adóköteles esemény fogalmi eltéréseit”.(32)
61. Amint a Bíróság a Wisselink‑ügyben hozott ítéletben a BVB vonatkozásában kimondta, habár az nem mutatja a forgalmi adó jellegzetességeit, „fogyasztási adó, amelynek adóalapja arányos a személygépkocsi árával […]”. „[C]supán egyszer vetik ki, a gyártó általi szállítás vagy a behozatal időpontjában, és ezután teljes egészében átkerül a következő kereskedelmi lépcsőbe, anélkül hogy újra kivetnék. A megfizetett BVB nem vonható le, de a személygépkocsi árköltségének szerves részét képezi”.(33) A BPM szintén visszavonhatatlanul beépül a személygépkocsi árában a jövőbeni ügyletek során az adó egyszeri megfizetését követően (vagyis a visszatérítés vagy a felfüggesztés lehetősége nélkül), és azt átterhelik a személygépkocsi végső fogyasztójára. Ez a fogyasztási adó tipikus jellegzetessége, és nem a fent már bemutatott, járműhasználattal összefüggő speciális adóké.
62. Mint tartalma szerint a gépjárművek behozatalát a nyilvántartásba vétel időpontjában befolyásoló fogyasztási adó, a BPM jó példája a személyek Közösségen belüli szabad mozgását gátló akadályoknak, amelyek megszüntetése a 83/183 irányelv célja. Elegendő elképzelni A helyzetét, aki X tagállamban élt és dolgozott. Ott személygépkocsit vásárolt, és abban az országban megfizette a BPM‑hez hasonló adót a jármű nyilvántartásba vételekor. Egy évvel később Y tagállamba költözött munkavállalás céljából. Ott A‑nak nyilvántartásba kellett vetetni a járművet, és ismét meg kellett fizetnie a BPM jellegzetességeit viselő adót. Ha az év végén A úgy dönt, hogy másik tagállamba teszi át lakóhelyét (vagy akár visszaköltözik X tagállamba), ismét köteles lesz – immár harmadszor – a BPM‑hez hasonló adót megfizetni. A‑nak nagyon nagy „árat”, nagyjából a jármű listaára egyharmadát kitevő összeget kellett fizetnie minden esetben, amikor új tagállamba tette át lakóhelyét. A személygépkocsi költsége A számára megkétszereződött, noha piaci értéke természetesen csökkent. Ha A X tagállamban maradt volna, nem keletkezett volna ilyen költsége, habár a jármű használata nagymértékben hasonló lett volna.
63. Álláspontom szerint ezért a holland BPM‑hez hasonló adó, amelyet egyszer és mindenkorra a gépjármű behozatalát követően, nyilvántartásba vételének időpontjában vetnek ki, és amelynek összegét a személygépkocsi listaára alapján számítják ki, és beépítik a jármű költségébe, majd a járművel kapcsolatos minden további ügylet során áthárítják, valamint amelynek jellegzetességei lényegében nem tárnak fel semmilyen kapcsolatot a jármű országon belüli használatával kapcsolatos költségekkel, nem tekinthető a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti, az irányelv hatályán kívül eső adónak, hanem sokkal inkább olyan fogyasztási adónak, amelyet a magánszemélyek által valamely más tagállamból véglegesen behozott személyes vagyontárgyra vetnek ki a jelen ügyben alkalmazandó releváns közösségi jogszabály, a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében.
C – A Bíróságnak a nemzeti jog által alkalmazandónak rendelt közösségi jogi rendelkezések értelmezésére vonatkozó hatásköre.
64. Ha a Bíróság úgy döntene, hogy a 83/183 irányelv nem alkalmazandó az alapeljárásban, meg kell válaszolni a Hoge Raad által a 918/83 rendelet bizonyos fogalmainak és rendelkezéseinek értelmezésére vonatkozóan feltett kérdéseket.
65. Nem kétséges, hogy a 918/83 rendelet a Hoge Raad előtt folyó ügy tárgyára csupán a holland nemzeti jog erejénél fogva alkalmazandó. Ez a rendelet a harmadik országokból származó behozatalra alkalmazandó, és a közösségi vámmentességre vonatkozik. Így nem alkalmazandó a más tagállamból véglegesen behozott vagyontárgyakra.(34)
66. A Bíróság ugyanakkor már megállapította hatáskörét a közösségi jogi rendelkezések értelmezésére vonatkozóan, amikor azt a nemzeti bíróságok az EK 234. cikk alapján kérik olyan, a jelen ügyhöz hasonló esetekben, amikor ezeket a rendelkezéseket a nemzeti jog utalás révén rendeli alkalmazandónak.(35) Nem javasolom azt, hogy a Bíróság a jelen ügyben más utat keressen. A Bíróság döntései világosak voltak ebben a tekintetben. A Dzodzi‑ügyben a Bíróság kimondta, hogy „nyilvánvaló érdeke a közösségi jogrendnek, hogy a közösségi jog valamennyi rendelkezését egységesen értelmezzék, függetlenül attól, hogy milyen feltételek mellett alkalmazzák őket, a jövőbeli eltérő értelmezések megakadályozása érdekében”.(36) Ezután a nemzeti bíróság feladata a közösségi jog így értelmezett fogalmainak vagy rendelkezéseinek alkalmazása, figyelembe véve a vizsgált ügy ténybeli és jogi körülményeit.(37)
D – A „személyes vagyontárgy” fogalma a 918/83 rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében
67. A Hoge Raad által előterjesztett első kérdés a „személyes vagyontárgy” fogalmának a 918/83 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti értelmezésére vonatkozik, amely szerint ezalatt „bármely, az érintett személyek személyes használatára szánt […] tulajdont kell érteni […]”. „Különösen a »személyes vagyontárgy« körébe tartoznak: […] a magángépjárművek […]” és e rendelkezés azt is rögzíti, hogy „az iparművészeti vagy bölcsészettudományi hordozható eszközök, melyek az érintett személy foglalkozásának vagy hivatásának a folytatásához szükségesek, szintén a »személyes vagyontárgyak« körébe tartoznak. Nem tüntethetők fel személyes vagyontárgyként, jellegüknél vagy mennyiségüknél fogva olyan árucikkek, melyeket kereskedelmi céllal importálnak […].”
68. Ez a kérdés azért merül fel, mert noha a jármű Hollandiába való behozatala időpontjában, 1998‑ba n J. H. M. Feron tulajdonában volt, és ez utóbbi azt személyes használatra szánta, 1997. december 15‑ig a személygépkocsi nem képezte tulajdonát, és a munkáltató nem csupán J. H. M. Feron személyes használatára bocsátotta rendelkezésre, hanem az Océ munkavállalójaként végzett tevékenységével kapcsolatban is.
69. A személyes vagyontárgynak az 1. cikk (2) bekezdésének c) pontjában meghatározott fogalma alapján valamely jármű „személyes vagyontárgyként” való minősítése nem függ attól, hogy a vagyontárgy az importot megelőzően meghatározott ideig az érintett személy tulajdonát képezze. Elegendő a személyes vagyontárgyként való minősítéshez, hogy a jármű „az érintett személyek személyes használatára szánt, vagy háztartási szükségleteiket kielégítő tulajdon”. Ellentétben a holland kormány álláspontjával, az a tény, hogy J. H. M. Feron nem volt a személygépkocsi tulajdonosa az ausztriai lakóhelyének megszűnését megelőző hat hónapban, nem befolyásolja a jármű „személyes vagyontárgyként” való minősítését.
70. Természetesen az import időpontjában a személyes vagyontárgynak – miután azt az 1. cikk (2) bekezdésének c) pontja szerint annak minősítették – az érintett személy tulajdonában kell lennie, hogy részesülhessen az importvám alóli mentességben. Továbbá a 918/83 rendelet 3. cikkének a) pontja egy, a „személyes vagyontárgyra” vonatkozó, az importot megelőző kapcsolódási követelményt ír elő, amely az import vám alóli mentességének előfeltétele. A 3. cikk a) pontja szerint ezt a kapcsolatot nem a tulajdon alapján, hanem a „birtoklás” és a „használat” alapján kell elemezni az importot megelőző bizonyos időszak tartama alatt.
71. Mindenesetre ezeknek a feltételeknek a személyes vagyontárgyra vonatkozó vámmentességre való jogosultság megszerzése érdekében kell teljesülniük, nem pedig a tulajdon „személyes vagyontárgyként” való minősítése érdekében. Még amennyiben a vámmentesség fenti feltételei nem is teljesülnek, a tulajdon továbbra is az érintett személy 1. cikk (2) bekezdésének c) pontja szerinti „személyes vagyontárgya” maradhat (bár vámmentességben nem részesülhet), amennyiben azt „személyes használatra” szánja.
72. Vajon az 1. cikk (2) bekezdésének c) pontja szerinti személyes vagyontárgy fogalmát le kell‑e szűkíteni olyan vagyontárgyakra, amelyeket az érintett személy hat hónapos időtartamon keresztül kizárólag
„személyes használatára szánt” a szokásos lakóhelyén? A holland kormány szerint ez indokolt lenne a mentességet előíró rendelkezések szigorú értelmezésére vonatkozó követelmény miatt. A holland kormány ezért arra utal, hogy a „személyes használat” minősítéséhez a kizárólagos melléknevet oda kell érteni az 1. cikk (2) bekezdésének c) pontja szerinti „személyes vagyontárgy” fogalmának meghatározása során.
73. Álláspontom szerint ez különösen szigorú értelmezéshez vezet. A személyes vagyontárgy fogalmán kívül hagyna minden olyan dolgot, amelyet annak ellenére, hogy az import időpontjában kizárólag az érintett személy személyes használatára szántak, a lakóhely áthelyezését megelőző hat hónap folyamán a fenti személy foglalkozásának céljából is használtak. Az ilyen megszorító értelmezést a mentességek rendszerének a 918/83 rendelet I. fejezete I. címében meghatározott céljaival kellene alátámasztani.(38)
74. A 918/83 rendelet preambuluma alapján világos, hogy a vámmentesség célja a vámteher elkerülése, amikor az nem indokolt, mivel „bizonyos jól meghatározott körülmények közötti különleges feltételek következtében, melyek alapján az árucikkeket importálják, hiányzik a gazdaság szokásos védelmének az igénye”. Továbbá nehezebb lenne azon cél elérése, hogy megkönnyítsék az új lakóhely létrehozását a tagállamban, valamint a tagállamok vámhatóságainak munkája, ha a kereskedelmi cél nélkül behozott személyes vagyontárgy importja adóköteles lenne.(39)
75. Az import nem kereskedelmi céljával kapcsolatos felvetés különösen releváns a jelen elemzés szempontjából. A 918/83 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja negatív módon világossá teszi a személyes vagyontárgy fogalmát, kimondva, hogy az ilyen vagyontárgyak nem lehetnek „jellegüknél vagy mennyiségüknél fogva olyan árucikkek, melyeket kereskedelmi céllal importálnak”.(40) Amennyiben ehhez hozzátesszük, hogy az ilyen vámmentesség különösen kötődik a természetes személyek és családjuk magánszférájához, és nincs jelentős hatással a tagállamok adóbevételeire, nincsen indoka a személyes vagyontárgy fogalmára vonatkozó, a holland kormány által javasolt megszorító értelmezés elfogadásának.(41)
76. Annak meghatározása során, hogy bizonyos vagyontárgy valamely magánszemély személyes vagyontárgyának minősül‑e, nem az a releváns ismérv, hogy a kérdéses vagyontárgyat a szakmája vagy foglalkozása céljára is használja‑e az érintett az importot megelőző időszakban.(42) Ez nem zárja ki a vagyontárgyat a személyes vagyontárgyak köréből. Sokkal inkább az a releváns szempont, hogy a vizsgált import nem kereskedelmi jellegű‑e. A Hoge Raad által előadott információ semmilyen bizonyítékot nem vet fel arra nézve, hogy J. H. M. Feron a személygépkocsiját bármilyen kereskedelmi célból importálta volna.
77. Ezért nem lehet azt feltételezni, hogy a „személyes használatot” úgy kell értelmezni, hogy az a feladási országban a lakóhely-változtatást megelőző utolsó hat hónapban történt „kizárólagosan személyes használatot” jelentene. A közösségi jogalkotó nem tett ilyen különbséget, és nincsen indok arra, hogy a kifejezést így kellene értelmezni.(43)
E – A „birtoklás” fogalma a 918/83 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében
78. A Hoge Raad által előterjesztett második és harmadik kérdés annak meghatározására irányul, hogy valamely magánszemélynek a 918/83 rendelet 3. cikke alapján a birtokában van‑e bizonyos vagyontárgy (mint például gépjármű), ha ez a személy annak kizárólagos használója, továbbá a vagyontárgy tulajdonosa – a munkáltató – annak vonatkozásában elővásárlási jogot engedett e személy javára, amelyet ez utóbbi a lakóhely megváltoztatását megelőzően gyakorolt.
79. A Bíróság kimondta, hogy „a közösségi jog egységes alkalmazásának követelményéből, valamint az egyenlő elbánás elvéből következik, hogy a Közösség egészében önállóan és egységesen kell értelmezni a közösségi jog rendelkezéseinek fogalmait, amelyek nem tartalmaznak a jelentésüket és értelmezésüket meghatározó utalást a tagállamok jogára, és amely értelmezésnek figyelembe kell vennie a rendelkezések hátterét és az érintett jogszabály célját.”(44)
80. A 918/83 rendelet 3. cikke megköveteli a nem fogyasztható áruk esetén, hogy azokat az érintett személy a korábbi lakóhelyén legalább hat hónapig használja azon időpontot megelőzően, hogy a feladási harmadik országban megszűnik a lakóhelye. Ez a feltétel annak elkerülésére irányul, hogy az adómentesség a lakóhely megváltoztatását közvetlenül megelőzően jelentős beszerzésekre ösztönözze az érintettet. A bizonyos időn keresztül való birtoklás követelményével a közösségi jogalkotó meghatározta a magánszemély és a vagyontárgy közötti kötődés megkövetelt szintjét, amely elengedhetetlen a fenti nemkívánatos következmények elkerülése szempontjából.
81. A „birtoklás” fogalma jól ismert jogi fogalom, amelyet a legtöbb jogrendszer részletesen meghatároz. Tág értelemben közös nevezőként a birtoklást valamely tárggyal való tényleges kapcsolatként lehet jellemezni, függetlenül attól, hogy az érintett tulajdonos‑e.(45) A birtoklás a valamely személy által egy bizonyos tárgy feletti, személyesen vagy valaki közvetítésével gyakorolt tényleges rendelkezést jelenti. Más szempontból végső soron külső látszatot jelent, hogy a birtokosnak a dolog felett birtokjoga van, amely nem biztos, hogy tulajdonjog, hanem lehet ennél korlátozottabb birtoklási jogalap is. Ezen a ponton a jogrendszerek közti különbségek láthatóbbá válnak, mivel végső soron a birtokjogok szerkezetének az egyes jogrendszerek szerinti értelmezése a meghatározó.(46) Ezért nem tartom elfogadhatónak a Hoge Raad által említett azon lehetőséget, hogy a 918/83 rendelet 3. cikke szerinti birtoklás jogi fogalmát az általános nyelvhasználat vagy elfogadott nézetek alapján kellene meghatározni.(47) Az ilyen meghatározás nem csupán a birtoklás fogalmának kifejezett jogi jellegét hagyná figyelmen kívül, hanem megnehezítené e fogalomnak a 918/83 rendelet 3. cikke szerinti értelmezését is.
82. Az olyan autonóm értelmezést, amely figyelembe veszi a 918/83 rendelet 3. cikke szempontjából a birtoklás követelményének hátterét és célját, olyan előzetes megfontolásokra kell alapozni, amelyek összeegyeztethetők a birtoklás fogalmának a tagállamokban használt közös alapvető értelmezésével: először, hogy valamely magánszemély bizonyos vagyontárgy birtokában lehet, ha de facto
rendelkezik a dolog felett, habár annak nem tulajdonosa, és nem is igényel tulajdonjogot a dolog felett; és másodszor, amikor a közösségi jogalkotó a 3. cikkben a birtoklás fogalmát használta, bizonyára nem kívánta, hogy annak értelmezése az egyes jogrendszereknek a birtoklásra, illetve birtokjogokra vonatkozó értelmezésétől függjön.
83. Ennek így kell lennie, annak ellenére, hogy az adott vagyontárgy felett fennálló birtokhelyzet megítélése a lex situs
elve alapján annak az államnak a birtoklásra vonatkozó szabályaitól függ, ahol a vagyontárgy található, csakúgy, mint ahogy a birtokjogok fennállása, illetve terjedelme is annak az országnak a jogától függ, ahol a vagyontárgy található.(48) Ugyanis ha ezt a megközelítést fogadnánk el a birtoklás fogalmának a 918/83 rendelet 3. cikke szerinti értelmezése vonatkozásában, lehetetlen lenne megvalósítani a személyes vagyonra vonatkozó importvámok alóli mentességek rendszerének egységességét, tekintettel a birtokjogok, és következésképpen a birtoklás fogalmának vonatkozásában az egyes jogrendszerek között fennálló eltérésekre.(49)
84. Amennyiben ezt elfogadnánk, annak eldöntése érdekében, hogy a valamely harmadik országból érkező személy bizonyos személyes vagyontárgy birtokában volt‑e, azt kellene meghatározni, hogy a feladási ország joga szerint birtokosnak lehetett‑e tekinteni őt. A birtoklás fogalma változó lenne lényegében attól függően, hogy a 3. cikkben említett hat hónapos időszak során hol volt a vagyontárgy. A 918/83 rendelet szempontjából, amelynek tárgya a lakóhely harmadik országból való áthelyezése esetén járó vámmentesség, ez a helyzet azt jelentené, hogy a fogalomnak annyi különböző jelentése lenne, ahány eltérő jogrendszer van a világon. Ez nemcsak hatalmas terhet róna a nemzeti hatóságokra, és különösen a vámhatóságokra, amelyeknek majdnem végtelen számú jogrendszer birtoklás fogalmára vonatkozó jogában kellene jártasságra szert tennie, de a 918/83 rendelet által biztosított jogok egységességének hiányához is vezetne.(50)
85. Álláspontom szerint azon cél érdekében, amely miatt a birtoklás fogalmát a 3. cikkbe belefoglalták, elegendő az, ha a magánszemélynek a releváns hat hónapos időszak alatt a vagyontárgy felett kizárólagos használati joga volt, valamint bírói úton érvényesíthető joga a tulajdonossal szemben, amely lehetővé teszi számára, hogy megszerezze a tulajdonjogot. Nem szükséges, hogy ez a jog birtokjognak minősüljön a szokásos lakóhely szerinti harmadik ország joga alapján. Elegendő, ha ez feltételhez kötött jog abban az értelemben, hogy szerződésszegés esetén a tulajdonossal szemben kikényszeríthető.
86. Másodlagosan javasolom, hogy a Bíróság – amennyiben úgy dönt, hogy a 83/183 irányelv nem alkalmazható – a Hoge Raad által előterjesztett második és harmadik kérdést úgy válaszolja meg, hogy amennyiben valamely vagyontárgy a magánszemély teljes rendelkezése alatt és kizárólagos használatában áll, beleértve a személyes használatot is, a munkáltató és egyben a vagyontárgy tulajdonosa által a vagyontárgy rendelkezésre bocsátása időpontjában kifejezetten biztosított elővásárlási joggal, úgy kell tekinteni, hogy a fenti vagyontárgy e személy birtokában van a 918/83 rendelet 3. cikke értelmében.
III – Végkövetkeztetések
87. Ezért álláspontom szerint a Bíróságnak a következő választ kellene adnia a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdésekre:
„A holland BPM‑hez hasonló adó, amelyet egyszer és mindenkorra a gépjármű behozatalát követően, nyilvántartásba vételének időpontjában vetnek ki, és amelynek összegét a személygépkocsi listaára alapján állapítják meg, és beépítik a jármű költségébe, majd a járművel kapcsolatos minden további ügylet során áthárítják, valamint amelynek jellegzetességei lényegében nem tárnak fel semmilyen kapcsolatot a jármű országon belüli használatával kapcsolatos költségekkel, nem tekinthető a 83/183 irányelv 1. cikkének (2) bekezdése szerinti, az irányelv hatályán kívül eső adónak, hanem sokkal inkább olyan fogyasztási adónak, amelyet a magánszemélyek által valamely más tagállamból véglegesen behozott személyes vagyontárgyra vetnek ki a jelen ügyben alkalmazandó releváns közösségi jogszabály, a 83/183 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében.”
(1) .
(2)
–	HL 1983. L 105., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 1. kötet, 419. o.
(3)
–	HL 1983. L 105., 64. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 117. o.
(4)
–	A 83/183 irányelvet és a 918/83 rendeletet ugyanaznap tették közzé, mint a 77/388/EGK irányelv 14. cikk (1) bekezdése d) pontja hatályának bizonyos termékek végleges behozatalára kivetett hozzáadottérték-adó alóli mentességek tekintetében történő meghatározásáról szóló, 1983. március 28‑i 83/181/EGK irányelvet (HL 1983. L 105., 38. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 91. o.) és az egyes szállítóeszközök valamely tagállamba egy másik tagállamból történő ideiglenes behozatalának Közösségen belüli adómentességéről szóló, 1983. március 28‑i 83/182/EGK irányelvet (HL 1983. L 105., 59. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 112. o.). A 918/83 rendelettel együttesen mindegyik irányelvnek az a célja, hogy a vagyontárgyak behozatalára vonatkozó egységes adókedvezmény-rendszert hozzanak létre a Közösség területén.
(5)
–	A C‑280/91. sz. Viessmann‑ügyben 1993. március 18‑án hozott ítélet (EBHT 1993., I‑971. o.) 17. pontja.
(6)
–	HL 1992. L 376., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 160. o.
(7)
–	HL 1991. L 76., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 179. o.
(8)
–	A Bíróság előtt folyamatban lévő újabb ügyek (Tizzano főtanácsnok C‑387/01. sz., Weigel kontra Finanzlandesdirektion für Vorarlberg ügyre vonatkozó, 2003. július 3‑án ismertetett indítványa és Stix‑Hackl főtanácsnok C‑365/02. sz. Lindfors‑ügyre vonatkozó, 2004. március 4‑én ismertetett indítványa) érintik azt a kérdést, hogy a 83/183 ir ányelvben meghatározott adómentesség alá tartoznak‑e olyan adók, mint a lakóhelyét más tagállamból áthelyező természetes személy által véglegesen behozott gépjármű vonatkozásában Ausztiában fizetendő NoVA és a Finnországban fizetendő Autovero. Közvetlenül a jelen indítvány ismertetése előtt a második tanács ítéletet hozott a Weigel‑ügyben, amely részben ellentétes a jelen indítványban követett állásponttal.
(9)
–	Az EGK‑Szerződés 99. cikke (jelenleg EK 93. cikk), amely a 83/183 irányelv jogalapját képezi, kimondja, hogy „[a] Tanács […] rendelkezéseket fogad el a forgalmi adók, a jövedéki adók és a közvetett adók egyéb formáira vonatkozó jogszabályok olyan mértékű harmonizálására, amennyire az ilyen harmonizáció a belső piac […] megteremtéséhez és működéséhez szükséges.”
(10)
–	Lásd a 83/183 irányelv második preambulumbekezdését.
(11)
–	A 2. cikk (2) bekezdésének a) pontja kimondja, hogy az adómentesség csak olyan személyes vagyontárgy esetén adható meg, „amelyet valamely tagállam hazai piacán hatályos általános adózási feltételek mellett szereztek be, és amely kivitel alapján nem esik semmilyen forgalmi adó, jövedéki adó vagy egyéb más fogyasztási adó mentességének vagy visszatérítésének hatálya alá”.
(12)
–	Érdemes megemlíteni, hogy a Gazdasági és Szociális Bizottság álláspontja szerint „az irányelv-tervezet rendelkezései fontos lépést jelentenek, […] [amelynek] jelentős pszichológiai hatása lesz a közvélemény számára”. Lásd a magánszemélyek személyes tulajdonának valamely tagállamból történő végleges behozatalára alkalmazandó adómentességekről szóló tanácsi irányelv-tervezetre vonatkozó véleményt (HL 1976. C 131., 49. o.).
(13)
–	Lásd a dán kormánynak a fent hivatkozott Lindfors‑ügyben benyújtott észrevételeit.
(14)
–	Stix‑Hackl főtanácsnoknak a Bíróság előtt folyamatban lévő Lindfors-ügyre vonatkozó indítványa 39. pontja.
(15)
–	A C‑451/99. sz. ügyben 2002. március 21‑én hozott ítélet (EBHT 2002., I‑3193. o.) 40. pontja.
(16)
–	Ugyanott, 41. pont.
(17)
–	Ugyanott, 41. pont (kiemelés tőlem).
(18)
–	A Gazdasági és Szociális Bizottság, a fenti 12. lábjegyzetben hivatkozott véleményében kifejezetten megállapította a 83/183 irányelvvel kapcsolatban, hogy „[m]ivel a javasolt rendelkezések nagyon nagylelkűek, az ezt követően megalkotásra kerülő végrehajtási rendelkezéseket nagyon pontosan kell megszövegezni; nem szabadna, hogy olyan kiskapukat hagyjanak, amelyek a rendszerrel való visszaéléshez vezethetnek, és a tagállamokat arra ösztökélnék, hogy magától az adómentességek elvétől megvonják támogatásukat”.
(19)
–	Stix‑Hackl főtanácsnok fent hivatkozott, a Bíróság előtt folyamatban lévő Lindfors‑ügyre vonatkozó indítványának 56. pontja.
(20)
–	A 391/85. sz. ügyben 1988. február 4‑én hozott ítélet (EBHT 1988., 579. o.)
(21)
–	Ugyanott, az indítvány 44. pontja.
(22)
–	Ebben a tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a 2. cikk (1) bekezdésének megfelelően „a »személyes vagyontárgy«: az érintett személyek személyes használatát vagy háztartásuk szükségleteit szolgáló vagyontárgy. Az ilyen vagyontárgy jellegénél vagy mennyiségénél fogva nem tükrözhet semmilyen kereskedelmi érdeket […]”.
(23)
–	A Bíróság C‑176/96. sz. ügyben 2000. április 13‑án hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑2681. o.) 49. és 50. pontja.
(24)
–	Az útadó-törvény (az 1993. december 16‑i Wet tot vastselling van de Wet op de motorrijtuigenbelasting 1994) 19. cikkéből következik, hogy olyan gépjármű esetében, amelynek a rendszámtábláját felfüggesztik vagy törlik, a fenti adót nem kell megfizetni. Az útadó-törvény 19. cikke által hivatkozott 1994. április 21‑i Wet houdende vervanging van de Wegenverkeerswet 6. cikke szerint a jármű tulajdonosa kérheti a rendszámtábla felfüggesztését.
(25)
–	A holland kormány előadja, hogy ugyanez a helyzet a holland útadó (a Motorrijtuigenbelasting) esetén is. Ugyanakkor a Bizottság rámutatott arra, hogy ez az adó felfüggeszthető, amennyiben a személygépkocsi tulajdonosa úgy dönt, hogy egy bizonyos ideig vagy véglegesen nem kívánja a járművet az országon belül használni, és így elkerüli azt, hogy hozzájáruljon az ilyen költségekhez. Semmi hasonló nem áll fenn a BPM esetében. Ezt az adót csak egyszer vetik ki, a gépjármű nyilvántartásba vételekor, és nem lehet visszatéríteni még részben sem a személygépkocsi tulajdonosának, amennyiben a járművet valamilyen oknál fogva (más országban lakó vevő részére történő eladás, a tulajdonos lakóhely-változtatása, a járművet használhatatlanná tevő baleset stb.) nem használják többé Hollandia területén belül.
(26)
–	Lásd a jelen indítvány fenti 30. pontját.
(27)
–	A 918/83 rendelettel ellentétben a 83/183 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése nem teszi az adómentességet attól függővé, hogy a vagyontárgy az érintett személy birtokában legyen a feladási országban a lakóhelyváltozást megelőző legalább hat hónapig. A 83/183 irányelv csak azt kívánja meg, hogy a kivitel szerinti tagállamban az érintett személy legalább a tartózkodási hely megváltoztatása előtt hat hónapig használja a gépjárművet.
(28)
–	A BPM esetében az állami bevételek növelésének ezen alapvető célja nyilvánvalóan elsőbbséget élvez a környezetvédelmi szempontokkal szemben, amelyek nyilvánvalóak például a BPM törvény által elfogadott, az általános 45%‑os adókulcs csökkentésének eseteit tekintve.
(29)
–	A 93/88. és 94/88. sz. egyesített ügyekben 1989. július 13‑án hozott ítélet (EBHT 1989., 2671. o.).
(30)
–	Lásd Mischo főtanácsnok fent hivatkozott Wisselink és társai ügyre vonatkozó indítványának 2. pontját.
(31)
–	A fenti 20. lábjegyzetben hivatkozott ítélet.
(32)
–	A fent hivatkozott Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 25. pontja.
(33)
–	A fent hivatkozott Wisselink és társai ügyben hozott ítélet 20. pontja.
(34)
–	Lásd erre Tizzano főtanácsnok fent hivatkozott Weigel‑ügyre vonatkozó indítványának 62. pontját.
(35)
–	Lásd a C‑247/97. sz. Schonbroodt‑ügyben 1998. december 3‑án hozott ítélet (EBHT 1998., I‑8095. o.) 13. és 14. pontját, ahol a Bíróság kimondta a 918/83 rendelet bizonyos rendelkezésének értelmezésére vonatkozó hatáskörét, amelynek alkalmazását a belga nemzeti jog rendelte el.
(36)
–	Az 1990. október 19‑én hozott ítélet (EBHT 1990., I‑3763. o.) 37. pontja.
(37)
–	A C‑231/89. sz. Gmurzynska‑Bscher-ügyben 1990. november 8‑án hozott ítélet (EBHT 1990., I‑4003. o.) 21. pontja; lásd még a C‑28/95. sz. Leur‑Bloem‑ügyben 1997. július 17‑én hozott ítélet (EBHT 1997., I‑4161. o.) 32. és 34. pontját.
(38)
–	Az, hogy az adómentességek körében a megszorító értelmezésnek az ilyen rendszerek célkitűzéseinek vizsgálatán kell alapulnia, világos például a C‑287/00. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 2002. június 20‑án hozott ítélet (EBHT 2002., I‑5811. o.) 45‑48. pontjából. Lásd továbbá a 348/87. sz., Stichting Uitvoering Financiële Acties ügyben 1989. június 15‑én hozott ítélet (EBHT 1989., 1737. o.), 13. és 14. pontját.
(39) –	Erre vonatkozóan lásd különösen Saggio főtanácsnok C‑394/97. sz. Heinonen‑ügyre vonatkozó indítványának (1999. június 15‑én hozott ítélet, EBHT 1999., I‑3599. o.) 16. pontját, amely kifejezetten utal a 918/83 rendeletre, valamint a nemzetközi utazás során alkalmazott import forgalmi és jövedéki adó alól nyújtott mentességre vonatkozó törvényi, rendeleti vagy közigazgatási intézkedés által megállapított rendelkezések összehangolásáról szóló, 1969. május 28‑i 69/169/EGK tanácsi irányelvet (HL 1969. (I), 232. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 8. o.). Lásd továbbá a hivatkozott ítélet 24. pontját.
(40)
–	A fenti autonóm vámmentességek indokolására lásd a „vámmentességek közösségi rendszerének létrehozásáról szóló tanácsi rendeletre vonatkozó javaslat (benyújtotta a Bizottság a Tanács részére)” (COM [79] 104. végleges, 1979. március 12.) 4. pontját.
(41)
–	Lásd a Gazdasági és Szociális Bizottságnak a vámmentességek közösségi rendszerének létrehozásáról szóló tanácsi rendeletre vonatkozó javaslatról szóló véleményét (HL 1980. C 72., 20‑21. o.), amelyben a Gazdasági és Szociális Bizottság megjegyezte, hogy „[í]gy egyértelműen meg kell állapítani, hogy a szabályozás tárgya érinti a magánszemélyek és családjaik életét, és nem szabad megszorító megközelítést alkalmazni. Továbbá azok a feltételek, amelyekkel a vámmentességben részesülő árukat importálják, nem tudnak a hasonló közösségi származású árukkal versenyezni, illetve nem képesek hátrányosan befolyásolni a tagállamok adóbevételét.” Később a véleményben a személyes vagyontárgy tekintetében a Bizottság azt javasolta, hogy a „nyerges lovak” kifejezést változtassák meg „hátas állatokra” (ez a változtatás végül a „nyerges állatok” formában került elfogadásra), a következő megjegyzéssel: „[n]oha a felsorolás nem kimerítő, el kell kerülni az olyan kifejezések használatát, amelyeket a szöveg hatályának szűkítésére lehetne használni”.
(42)
–	Jelentős, hogy a 918/83 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja kifejezetten kimondja, hogy az „iparművészeti vagy bölcsészettudományi hordozható eszközök, melyek az érintett személy foglalkozásának vagy hivatásának a folytatásához szükségesek, szintén a »személyes vagyontárgyak« körébe tartoznak. Nem tüntethetők fel személyes vagyontárgyként jellegüknél vagy mennyiségüknél fogva olyan árucikkek, melyeket kereskedelmi céllal importálnak […]”.
(43)
–	Más összefüggésben megerősítést nyert, hogy vámfelfüggesztéssel kapcsolatos rendelkezések elfogadása esetén a Tanács köteles figyelembe venni „a jogbiztonság követelményét és azokat a nehézségeket, amelyekkel a nemzeti vámhatóságoknak szembe kell nézniük” (az 58/85. sz. Ethicon-ügyben 1986. március 16‑án hozott ítélet [EBHT 1986., 1131. o.] 12. pontja). Az ilyen rendelkezéseket a szövegük alapján megállapítható objektív ismérvek szerint kell értelmezni.
(44)
–	A 327/82. sz. Ekro‑ügyben 1984. január 18‑án hozott ítélet (EBHT 1984., 107. o.) 11. pontja, a C‑287/98. sz. Linster‑ügyben 2000. szeptember 19‑én hozott ítélet (EBHT 2000. I‑6917. o.) 43. pontja és a C‑357/89. sz. Yiadom‑ügyben 2000. november 9‑én hozott ítélet (EBHT 2000. I‑9265. o.) 26. pontja.
(45)
–	Lásd Beekhuis, Jacob H., „Structural Variations in Property Law – Civil Law”, International Encyclopedia of Comparative Law, Vol. VI, Property and Trust, 2. fejezet, J. C. B. Mohr, 1972, 18. o., és a fent hivatkozott Lawson, F. H., „Structural Variations in Property Law – Common Law”, 24. o.
(46)
–	Lásd Sacco, Rodolfo, „Possesso (Diritto Privato)”, Enciclopedia del Diritto, Vol. XXXIV, Giuffrè, 491–519. o., különösen a 496–499. o. és az 506–510. o.
(47)
–	Lásd erre vonatkozóan a 139/84. sz., Van Dijk’s Boekhuis kontra Staatssecretaris van Financiën ügyben 1985. május 14‑én hozott ítélet (EBHT 1985., 1405. o.) 20. pontját és rendelkező részét.
(48)
–	Ez a klasszikus nemzetközi magánjogi megközelítés látható Jacobs főtanácsnok C‑291/92. sz., Finanzamt Uelzen kontra Dieter Armbrecht ügyre (1995. október 4‑én hozott ítélet, EBHT 1995., I‑2775. o.) vonatkozó indítványának 15. pontjában, amelyben kifejtette „[á]lláspontom szerint nem kétséges, hogy az 5. cikk (1) bekezdése [a 77/388/EGK irányelv, amely kimondja, hogy „»Termékértékesítés«: a materiális javak feletti tulajdonjog átengedése”] a nemzeti jogra utal az átruházott tulajdonjog terjedelmének meghatározása tekintetében […]”.
(49)
–	Lásd Gambaro, Antonio, „Perspectives on the codification of the law of property, an overview”, European Review of Private Law, 5. kötet (1997) 497–504. o., 503. o.
(50)
–	Lásd a jelen indítvány fenti 74. pontját. Hasonlóképpen elfogadhatatlan lenne a birtoklás fogalmát annak a tagállamnak a joga szerint értelmezni, amelybe az érintett személy a lakóhelyét áttette. Ebben az esetben szintén nem lenne egységes értelmezés, és de facto
azt eredményezné, hogy teljes egészében erre a tagállamra bízná a mentesség megadását.