62007CC0385
YVES BOT
FŐTANÁCSNOK INDÍTVÁNYA
Az ismertetés napja: 2009. március 31. (
1
)
C-385/07. P. sz. ügy
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
kontra
az Európai Közösségek Bizottsága
„Fellebbezés — Verseny — EK 82. cikk — A Németországban használt csomagolások gyűjtési és hasznosítási rendszere — »Der Grüne Punkt« logó — A logóra vonatkozó felhasználási szerződés címén fizetendő díj — Erőfölénnyel való visszaélés — A védjegyjogosult kizárólagos joga — Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás elhúzódása — Ésszerű határidő — A hatékony bírói jogvédelem elve — A Bíróság alapokmányának 58. és 61. cikke”
1.
A jelen ügy tárgya a Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (a továbbiakban: DSD) által az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának a Duales System Deutschland kontra Bizottság ügyben 2007. május 24-én hozott ítélete (
2
) ellen benyújtott fellebbezése. Ez az ügy erőfölénnyel való visszaélésre vonatkozott a csomagolási hulladékok felhasználásának területén.
2.
Egy német rendelet értelmében a csomagolások gyártói és forgalmazói kötelesek a német piacon forgalmazott csomagolások visszavételére és hasznosítására. (
3
) A fellebbező egy olyan vállalkozás, amely a kereskedelmi csomagolások gyártóinak és forgalmazóinak csomagolásaik gyűjtését, válogatását és hasznosítását kínálja. E célból a gyártóknak és forgalmazóknak fel kell tüntetniük csomagolásaikon a Der Grüne Punkt logót. Ellenértékként a gyártóknak és forgalmazóknak díjat kell fizetniük a DSD-nek, amely magában foglalja a DSD által visszaváltott csomagolások gyűjtésének, válogatásának és hasznosításának költségeit, valamint az ezekhez kapcsolódó ügyintézési költségeket.
3.
Ez a DSD által létrehozott rendszer szolgált az EK-Szerződés 82. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban 2001. április 20-án hozott 2001/463/EK bizottsági határozat (
4
) alapjául.
4.
A jelen fellebbezés lényegét az a kérdés jelenti, hogy a fellebbező hivatkozhat-e a Der Grüne Punkt logóra annak a ténynek az igazolása érdekében, hogy a gyártóknak és forgalmazóknak díjat kell fizetniük a logót viselő összes csomagolás után akkor is, ha e csomagolások egy részét nem a fellebbező rendszere, hanem egy versenytárs rendszer váltja vissza.
5.
Ezenkívül a jelen fellebbezéssel azt várják a Bíróságtól, hogy határozzon az ésszerű határidőn belüli határozathozatal kötelezettségének Elsőfokú Bíróság általi megsértése következményeiről. A fellebbező ugyanis úgy véli, hogy ez az eljárás, amely hozzávetőleg öt éven és kilenc hónapon át tartott, megsérti a szóban forgó elvet.
6.
A jelen indítványban mindenekelőtt azokat az indokokat fejtem ki, amelyek miatt álláspontom szerint a fellebbezést el kell utasítani.
7.
Ezt követően azt fejtem ki, hogy e jogvita keretében, amelyben a határidő túlzott elhúzódása nem befolyásolta az Elsőfokú Bíróság érdemi határozatának természetét, álláspontom szerint az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való, minden jogalanyt megillető jog megsértésének megfelelő szankciója nem a jogvita tárgyát képező határozat megsemmisítésében áll, hanem a fellebbező számára annak a jognak az elismerésében, hogy az EK 288. cikk második bekezdése alapján kártérítési keresetet nyújthat be.
I – Jogi háttér
A – A közösségi jog
8.
Az EK 82. cikk szövegezése az alábbi:
„A közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos egy vagy több vállalkozásnak a közös piacon vagy annak jelentős részén meglévő erőfölényével való visszaélése, amennyiben ez hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre.
Ilyen visszaélésnek minősül különösen:
a)
tisztességtelen beszerzési vagy eladási árak, illetve egyéb tisztességtelen üzleti feltételek közvetlen vagy közvetett kikötése;
[…]”
9.
Az EK 82. cikk első bekezdése és második bekezdésének a) pontja megsértése esetén az Európai Közösségek Bizottsága az 1962. február 6-i 17. tanácsi rendelet (
5
) 3. cikkének (1) bekezdése alapján „határozatban kötelezheti az érintett vállalkozást vagy vállalkozások társulását a jogsértés megszüntetésére”.
B – A német szabályozás: a csomagolási hulladékok keletkezésének megelőzéséről szóló rendelet
10.
1991. június 12-én elfogadták a csomagolási hulladékok keletkezésének megelőzéséről szóló rendeletet (Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen), (
6
) amelynek a jelen ügyben alkalmazandó módosított változata lépett hatályba (a továbbiakban: csomagolási rendelet). E rendelet célja a csomagolási hulladékok környezetre gyakorolt bármilyen hatásának megakadályozása vagy csökkentése, és a rendelet ennek érdekében arra kötelezi a gyártókat és forgalmazókat, hogy vegyék vissza és hasznosítsák a felhasznált kereskedelmi csomagolásokat.
11.
Az említett rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében a kereskedelmi csomagoláson azon anyagokat kell érteni, amelyekbe a vásárlás helyén a végső fogyasztónak szánt árucikket csomagolják. Ez az üzletekben, vendéglátásban és egyéb szolgáltatók által a termékek végső fogyasztónak való átadása megkönnyítésére használt csomagolásokra, valamint az eldobható edényekre és evőeszközökre is vonatkozik.
12.
A gyártót a csomagolási rendelet 3. cikkének (7) bekezdése határozza meg, mint a csomagolást, csomagolóanyagot, illetve közvetlenül csomagolás gyártására alkalmas termékeket előállító személyt, illetve minden olyan személyt, aki csomagolásokat hoz be Németország területére. Az említett rendelet 3. cikke (8) bekezdésének meghatározása szerint forgalmazó minden olyan személy, aki csomagolásokat, csomagolóanyagokat, közvetlenül csomagolások gyártására alkalmas termékeket, illetve csomagolt árukat forgalmaz a forgalmazási lánc bármely szintjén. Végül a végső fogyasztót lényegében a rendelet 3. cikkének (10) bekezdése határozza meg; eszerint végső fogyasztó minden olyan személy, aki nem értékesíti tovább az árut olyan formában, amelyben azt neki átadták.
13.
Annak érdekében, hogy a kereskedelmi csomagolásokkal kapcsolatos visszaváltási és hasznosítási kötelezettségüknek eleget tegyenek, a gyártók és forgalmazók a csomagolási rendelet 6. cikke (1) és (2) bekezdésének értelmében kötelesek az áru vásárlásának helyén, illetve a fogyasztóhoz legközelebb lévő vásárlási helyen ingyenesen visszavenni és hasznosítani a végső fogyasztók által használt csomagolásokat. Ezt a rendszert „egyéni rendszernek” nevezik. Az említett rendszerben a forgalmazó köteles a 6. cikk (1) bekezdése harmadik mondata értelmében a végső fogyasztót tisztán felismerhető és látható táblákon tájékoztatni a csomagolás visszavitelének lehetőségéről.
14.
A csomagolási rendelet 6. cikke (3) bekezdésének első mondata szerint a gyártók és forgalmazók dönthetnek úgy is, hogy csatlakoznak valamely olyan rendszerhez, amely a forgalmazó vonzáskörzetének egészében biztosítja hasznosítás céljából az eladási csomagolás végső fogyasztóktól való vagy lakóhelyük közelében történő rendszeres gyűjtését. Ezt a rendszert „kollektív rendszernek” nevezik. Az említett rendelet 6. cikke I. melléklete 4. címében szereplő 2. pontjának második bekezdése szerint a gyártók és a forgalmazók kollektív rendszerhez való tartozásukat címkézéssel vagy más megfelelő módszerrel kötelesek feltüntetni. A csomagoláson is feltüntethetik a részvételüket, vagy erre egyéb eszközöket is alkalmazhatnak, mint például az ügyfelek vásárlás helyén való tájékoztatása vagy a csomagoláshoz csatolt ismertető. Amennyiben a gyártók és forgalmazók úgy döntenek, hogy csatlakoznak valamely kollektív rendszerhez, mentesülnek az e rendszerben foglalt összes csomagolással kapcsolatban a visszaváltási és hasznosítási kötelezettségük alól.
15.
A csomagolási rendelet 6. cikke (3) bekezdésének tizenegyedik mondata alkalmazásában a kollektív rendszereket a szóban forgó Landok (tartományok) illetékes hatóságainak kell engedélyezniük. Ahhoz, hogy e rendszerek engedélyezésre kerüljenek, többek között legalább egy Land területének egészére ki kell terjedniük, rendszeres hulladékgyűjtést kell végezniük a fogyasztók lakóhelyének közelében, és a hulladékkezelésért felelős helyi közösségekkel megállapodásokat kell kötniük. Minden vállalkozás, amely egy Landon belül eleget tesz e feltételeknek, engedélyezett kollektív rendszert szervezhet e Land területén.
16.
Annak érdekében, hogy a felhasznált kereskedelmi csomagolásokkal kapcsolatos visszaváltási és hasznosítási kötelezettségüknek teljes mértékben eleget tegyenek, a gyártók és forgalmazók a választott rendszertől függetlenül kötelesek betartani a csomagolási rendelet 6. cikke I. mellékletében meghatározott hasznosítási szinteket, amelyek a csomagolást alkotó anyagonként eltérnek. E szintek betartását az egyéni rendszer esetén független szakértők által kibocsátott tanúsítványok révén, a kollektív rendszer esetében pedig az összegyűjtött és hasznosított csomagolások mennyiségére vonatkozó ellenőrizhető adatok nyújtásával kell igazolni.
17.
Egyébként a csomagolási rendelet 6. cikke (1) bekezdésének kilencedik mondata megjegyzi, hogy amennyiben a forgalmazó nem egyéni rendszeren keresztül tesz eleget a visszaváltási vagy hasznosítási kötelezettségének, akkor a kollektív rendszeren keresztül kell ezt megtennie.
C – A DSD kollektív rendszer, a logóra vonatkozó felhasználási szerződés és a szolgáltatási szerződés
18.
A DSD olyan társaság, amely 1991 óta működtet kollektív rendszert Németország egész területén (a továbbiakban: DSD-rendszer). Erre a DSD 1993-ban az összes Land illetékes hatóságától engedélyt kapott.
19.
A DSD és a rendszeréhez csatlakozó gyártók, illetve forgalmazók közötti jogviszonyokat olyan szerződés szabályozza, amelynek tárgya a Der Grüne Punkt logó használata (a továbbiakban: a logóra vonatkozó felhasználási szerződés). E szerződés 1. cikkének (1) bekezdése alapján a DSD-rendszerbe belépő vállalkozás licencdíj fizetése ellenében jogosult a Der Grüne Punkt logót a DSD-rendszerbe tartozó kereskedelmi csomagolásokon feltüntetni.
20.
A DSD a rendszeréhez csatlakozó vállalkozások számára biztosítja azon felhasznált kereskedelmi csomagolások gyűjtését, válogatását és hasznosítását, amelyeket e vállalkozások a DSD-rendszerben kívánnak kezelni, és így mentesülnek az említett csomagolásokkal kapcsolatos gyűjtési és hasznosítási kötelezettségüktől. E célból a csatlakozó vállalkozások kötelesek megjelölni, hogy milyen típusú csomagolásokat kívánnak a DSD-rendszer útján ártalmatlanítani, és az ilyen típusú, a németországi nemzeti fogyasztásra szánt csomagolások mindegyikén kötelesek feltüntetni a Der Grüne Punkt logót.
21.
A Der Grüne Punkt logót használó gyártók és forgalmazók kötelesek díjat fizetni a DSD-nek az e logót viselő és Németország területén forgalmazott összes csomagolás után. A díj összegét kétféle tényező alapján számítják ki: egyrészről a csomagolás súlya és a felhasznált anyag típusa, másrészt pedig a csomagolás térfogata, illetve felülete alapján. A díjak kizárólag a hulladékgyűjtés, -válogatás és -hasznosítás költségeinek, valamint az ezekhez kapcsolódó ügyintézési költségeknek a fedezésére szolgálnak.
22.
A Der Grüne Punkt logót 1991-ben védjegyként lajstromozta a német szabadalmi- és védjegyhivatal, e védjegy jogosultja a DSD volt. Németországon kívüli, nevezetesen az Európai Közösség többi tagállamában történő használatára a DSD általános licenc formájában átengedte a használati jogokat a ProEurope-nak (Packaging Recovery Organisation Europe SPRL), amelynek székhelye Brüsszelben (Belgium) található.
23.
A DSD-rendszerben a Der Grüne Punkt logót viselő csomagolások vagy speciális és attól függően megkülönböztetett kukákban, hogy fémről, műanyagról, többféle anyagból álló csomagolásról van-e szó, vagy (különösen a papír és üveg esetén) a háztartások közelében elhelyezett konténerekben kerülnek gyűjtésre, miközben a többi hulladékot a közösségi rendszer hulladékártalmatlanító kukáiba kell bedobni.
24.
A DSD nem saját maga gyűjti és hasznosítja a használt csomagolásokat; e szolgáltatást helyi vállalkozások alvállalkozóként végzik el. A DSD és e vállalkozások közötti jogviszonyokat egy típusszerződés szabályozza (a továbbiakban: szolgáltatási szerződés). A DSD több mint 500 vállalkozással kötött ilyen szerződést.
25.
A szolgáltatási szerződéssel a 2001. szeptember 17-én az EK 81. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikke alkalmazása vonatkozásában indított eljárásban hozott 2001/837/EK bizottsági határozat (
7
) foglalkozik. Az Elsőfokú Bíróság a T-289/01. sz., Duales System Deutschland kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében (EBHT 2007., II-1691. o.) elutasította a DSD által a 2001/837 határozat megsemmisítése iránt benyújtott keresetet.
II – A ténybeli háttér
26.
Amint a megtámadott ítéletből kitűnik, a tények a következőképpen foglalhatók össze.
27.
1992. szeptember 2-án a DSD a létesítő okiratán felül számos megállapodást jelentett be a Bizottságnak – többek között a logóra vonatkozó felhasználási szerződést és a szolgáltatási szerződést –, azt kérve, hogy az utóbbi tegyen nemleges megállapítást, vagy ennek hiányában határozzon a DSD mentesítéséről.
28.
A Bizottság, miután 1997. július 23-án az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában közzétette a 17. (első) tanácsi rendelet 19. cikkének (3) bekezdésében (HL 1997. C 100., 4. o.) előírt közleményt, amelyben úgy nyilatkozott, hogy a bejelentett megállapodásokkal kapcsolatban kedvezően szándékozik határozni, érintett harmadik személyektől észrevételeket kapott a logóra vonatkozó felhasználási szerződés alkalmazása különböző vetületeire vonatkozóan. Az érdekelt harmadik felek különösen a DSD-rendszerben és valamely más szolgáltató rendszerében való egyidejű részvétel esetén fizetendő kettős díjfizetésből eredő állítólagos versenytorzulással kapcsolatosan tettek panaszt.
29.
1998. október 15-én a DSD számos kötelezettségvállalást tett a Bizottsággal szemben, amelyeknek célja annak elkerülése volt, hogy a DSD-rendszerben részt vevő gyártóknak és forgalmazóknak kétszer kelljen megfizetniük a díjat abban az esetben, ha valamely másik, regionális szinten működő kollektív rendszernek is résztvevői.
30.
Ez a kötelezettségvállalás a következő volt: (
8
)
„Amennyiben a [DSD-rendszeren] felül egyéb, regionális szinten működő rendszerek kerülnek létrehozásra, és azokat az érintett Land legfelsőbb közigazgatási hatósága a csomagolási rendelet 6. cikkének (3) bekezdése szerint hivatalosan engedélyezi, a [DSD] hajlandó a logóra vonatkozó felhasználási szerződést olyan módon alkalmazni, hogy a [DSD-rendszer] részeseinek lehetőségük legyen csomagolásaik bizonyos részét illetően ezen új rendszerek valamelyikében részt venni. A [DSD] ilyen esetben a logóra vonatkozó felhasználási szerződés címén semmiféle díjat nem szedne a másik rendszerek által összegyűjtött csomagolások fejében, ám e másfajta csomagolásgyűjtést bizonyítékokkal kell alátámasztani. A [Der Grüne Punkt] logót viselő csomagolások díjazás alóli mentességének második feltétele az, hogy ez ne akadályozza a [Der Grüne Punkt] védjegy védelmét.”
31.
1999. november 3-án a Bizottság úgy határozott, hogy a DSD által benyújtott első kötelezettségvállalásoknak a csomagolások egy része ártalmatlanítására szolgáló egyéni rendszerekre is ki kell terjedniük, és azok nem korlátozódhatnak csupán a kollektív rendszerekre.
32.
1999. november 15-én bizonyos csomagolásgyártók panaszt tettek a Bizottságnál. Arra hivatkoztak, hogy a logóra vonatkozó felhasználási szerződés megakadályozta egy egyéni csomagolásvisszaváltó-rendszer megvalósítását. Úgy vélték, hogy a logó használata – anélkül, hogy ahhoz a DSD által ténylegesen elvégzett hulladékártalmatlanítási szolgáltatás fűződne – a DSD erőfölényével való visszaélésnek minősül.
33.
A DSD 2000. március 13-i levelében két kiegészítő kötelezettségvállalást nyújtott be a Bizottságnak. Az egyik arra az esetre vonatkozott, amikor a csomagolásgyártók és -forgalmazók csomagolásaik bizonyos része tekintetében valamely egyéni rendszerhez, a csomagolások fennmaradó része tekintetében pedig a DSD-rendszerhez csatlakoznak. Ebben az esetben a DSD kötelezettséget vállalt arra, hogy a logóra vonatkozó felhasználási szerződés címén nem szed díjat az egyéni rendszer keretében visszaváltott csomagolás után, feltéve, hogy e másfajta csomagolásgyűjtést bizonyítékokkal támasztják alá. Ezt a tényt a csomagolási rendelet 6. cikke I. mellékletének 2. címében szereplő 1. pontban felsorolt követelményeknek megfelelően kell bizonyítani. A DSD levelében továbbá jelezte, hogy nem tartja szükségesnek az benyújtott első kötelezettségvállalások módosítását. (
9
)
34.
A Bizottság 2000. augusztus 3-án kifogásközlést intézett a DSD-hez, amelyre az utóbbi levelében válaszolt.
35.
A Bizottság 2001. április 20-án meghozta a vitatott határozatot.
III – A vitatott határozat
36.
A Bizottság érvelésének kiindulópontjaként utal egyrészt arra a lehetőségre, hogy a csomagolásgyártók és -forgalmazók kombinálhatják a különböző rendszereket a csomagolási rendeleten alapuló kötelezettségeik teljesítése érdekében, (
10
) és másrészt arra a – DSD által sem vitatott – körülményre, hogy a DSD erőfölénnyel bír. A vitatott határozat meghozatalának idején ugyanis a DSD volt az egyetlen olyan vállalkozás, amely Németország teljes területén kollektív rendszerre vonatkozó szolgáltatást nyújtott, és a DSD-rendszer gyűjtötte össze Németországban a kereskedelmi csomagolások körülbelül 70%-át.
37.
Ezt követően a Bizottság jogi értékelését két részre osztja: az első rész a DSD-nek az EK 82. cikk fényében vizsgált magatartását elemzi, a második rész pedig azon intézkedéseket vizsgálja, amelyek a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján lehetővé teszik a Bizottság számára, hogy véget vessen a megállapított erőfölénnyel való visszaélésnek.
38.
A vitatott határozat szerint az erőfölénnyel való visszaélést az a tény jellemzi, hogy a DSD által a DSD-rendszerben részt vevő csomagolásgyártóktól és -forgalmazóktól beszedett díj nem a rendszer tényleges használatától függ, hanem az e gyártók és forgalmazók által Németországban a Der Grüne Punkt logóval forgalmazott csomagolások számától, függetlenül attól, hogy a DSD hasznosította-e a csomagolásokat, vagy sem. Ugyanis a DSD-rendszerben részt vevő gyártók és forgalmazók a logóra vonatkozó felhasználási szerződés értelmében kötelesek a DSD-nek bejelentett és a Németországban forgalmazandó összes csomagoláson feltüntetni a logót.
39.
A Bizottság megállapítja azt is, hogy valójában a DSD a díjat kizárólag a Der Grüne Punkt logónak a csomagolásokon való feltüntetéséhez kapcsolja függetlenül attól, hogy tudomása szerint az így megjelölt csomagolásokat a DSD-rendszer ténylegesen visszaváltotta-e vagy sem, miközben a logóra vonatkozó felhasználási szerződés úgy rendelkezik, hogy a díj kizárólag a hulladékgyűjtés, -válogatás és -hasznosítás költségeinek, valamint az ezekhez kapcsolódó ügyintézési költségeknek a fedezésére szolgál.
40.
A Bizottság három, a vitatott határozatban bemutatott esettel érzékelteti az álláspontját.
41.
Az első eset az, amikor egy csomagolásgyártó vagy -forgalmazó úgy dönt, hogy csatlakozik a DSD-rendszerhez és valamely más kollektív rendszerhez. Így például egy vállalkozás akarhatná azt, hogy egy Land területén csak a DSD versenytársával kössön szerződést, mivel annak árai kedvezőbbek, és a DSD-vel a szövetségi terület fennmaradó részére vonatkozóan szerződjön, ahol a DSD egyedül van jelen. Ebben az esetben a DSD-vel kötött szerződés mégis előírja a számára, hogy díjat fizessen a DSD-nek, amennyiben a szóban forgó Land területén piacra került csomagolások a Der Grüne Punkt logót viselik.
42.
A második eset arra a helyzetre vonatkozik, amikor egy vállalkozás úgy dönt, hogy kombinál egy egyéni rendszert és a DSD-rendszert, például egy gyorséttermi lánc üzemeltetése keretében. Az ilyen típusú étteremben a fogyasztónak leggyakrabban a helyben való fogyasztást vagy pedig az eladott termék, és így a csomagolások elvitelét javasolják. Ebben az esetben teljesen érthető, hogy a forgalmazó egy egyéni rendszer keretében visszaváltja a használt csomagolásokat, amelyeket a fogyasztó az eladási helyre vagy annak közelébe visszavisz (például kint elhelyezett speciális kukákba). A fogyasztó által hazavitt csomagolások tekintetében, amelyeket tehát az eladási helytől távol dobnak ki, a forgalmazó a DSD-rendszert veszi igénybe.
43.
A harmadik esetben egy csomagolásgyártó vagy -forgalmazó mind a német piacon, mind másik tagállamok piacán forgalomba hozza a csomagolásait. A másik tagállamok területén forgalmazott csomagolások tekintetében a gyártó vagy forgalmazó a Der Grüne Punkt logót használó kollektív rendszerhez csatlakozik. Ez az eset lehetséges például a luxembourgi piacon forgalomba hozott csomagolások tekintetében, amelyeket a forgalomba hozó vállalkozás döntése szerint a Valorlux rendszerben váltanak vissza. Mindemellett különböző okok miatt ez a vállalkozás nem akar csatlakozni a DSD-rendszerhez a Németország területére kerülő említett csomagolások visszaváltása és hasznosítása tekintetében. Képzeljük el, hogy az említett vállalkozás műanyag palackokat gyárt, amelyeket luxembourgi területen és Németország területén egy Landban forgalmaz. Luxembourgban a Valorlux rendszerhez csatlakozik, a német Landban pedig például egyéni visszaváltási és hasznosítási rendszert hoz létre.
44.
Ebben a három esetben a Bizottság álláspontja szerint a DSD magatartása nyilvánvalóan visszaélésszerű annyiban, amennyiben a DSD a csatlakozó vállalkozások számára aránytalan árakat köt ki, és megakadályozza a versenytársaknak az érintett német piacra történő belépését.
45.
Az előzőekben bemutatott mindegyik esetben ugyanis a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó ugyanazzal a problémával szembesül, vagyis azzal, hogy a német piacon forgalmazott ugyanolyan típusú csomagolások tekintetében kénytelen két díjat fizetni akkor is, ha a DSD-rendszerben csak egy másik tagállam területén vesz részt, és Németország területén egyáltalán nem, vagy csak e csomagolások egy része tekintetében. A gyártó vagy forgalmazó tulajdonképpen kénytelen valamennyi csomagoláson feltüntetni a Der Grüne Punkt logót, és díjat fizetni e logó valamely csomagoláson való minden egyes feltüntetéséért.
46.
A Bizottság által egy ilyen helyzetre felvázolt, de elvetett szelektív megjelölés oda vezetne, hogy a Der Grüne Punkt logóval csak a DSD-rendszerben visszaváltott csomagolásokat jeleznék, és arra kötelezné a gyártót vagy forgalmazót, hogy ugyanolyan csomagolás tekintetében két különböző gyártósort alkalmazzon, amelyek egyikét a Der Grüne Punkt logóval megjelölt csomagolások számára tartja fenn. A Bizottság álláspontja szerint ez jelentős többletköltséget eredményezne e csomagolások gyártóinak vagy forgalmazóinak.
47.
Elemzése folytatásában a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a logónak valamennyi csomagoláson való feltüntetése, és azután a DSD-rendszer által visszaváltott csomagolások megkülönböztetése érdekében a közeli bevásárlóközpontokba és nagy önkiszolgáló boltokba szánt csomagolásokon a logó eltakarása egyéni rendszer vagy versenytárs kollektív rendszer használatával, kiegészítő szervezési költségeket eredményez a gyártó vagy forgalmazó számára.
48.
Hasonlóan, a Bizottság szerint – mivel a fogyasztó magatartása nem előrelátható, hiszen ez utóbbi dönthet úgy is, hogy a csomagolást az eladási helyen helyezi el, és úgy is, hogy egy konténerben – egy csomagolás útja nem határozható meg előre. Egy műanyag palack, amelyen feltüntették a Der Grüne Punkt logót, kerülhet egy nem a DSD-hez tartozó konténerbe is. A gyártónak vagy forgalmazónak nincsenek logisztikai és anyagi eszközei a hulladék útjának követésére, és annak biztosítására, hogy az megfelelő helyre kerül.
49.
A Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a díjnak a Der Grüne Punkt logó csomagolásokon való feltüntetéséhez történő kapcsolása arra kötelezi az olyan vállalkozásokat, amelyek csomagolásaik egy része tekintetében tartoznak a DSD-rendszer hatálya alá, hogy vagy különálló gyártósorokkal vagy forgalmazási hálózattal rendelkezzenek, amelyek többletköltségekkel járnak, vagy pedig, hogy olyan szolgáltatásért fizessenek díjat, amelyet a DSD nem teljesít. A DSD így tisztességtelen üzleti feltételeket kötött ki.
50.
Végül a Bizottság álláspontja szerint a DSD által használt rendszer mechanizmusának természete maga csak elriasztja a DSD-rendszer hatálya alá tartozó vállalkozásokat versenytárs vállalkozások foglalkoztatásától amiatt a többletköltség miatt, amelyet számukra az automatikusan eredményezne. Ez tehát akadálya a versenytárs vállalkozások érintett piacra lépésének. Ha ugyanis ezek a vállalkozások úgy döntenek, hogy a DSD-t és egy másik csomagolásokra vonatkozó ártalmatlanítási rendszert is igénybe vesznek, a csomagolásoknak a DSD versenytársára bízott része tekintetében két díjat kellene fizetniük, vagyis a DSD-nek a logó feltüntetéséért, a versenytársnak pedig e csomagolások tényleges gyűjtéséért, válogatásáért és hasznosításáért.
51.
Ezen elemek összessége alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a DSD az EK 82. cikk értelmében visszaélt erőfölényével mind ügyfeleivel, mind versenytársaival szemben.
52.
A Bizottság a vitatott határozat (136)–(153) preambulumbekezdésére hivatkozva leszögezte továbbá, hogy a visszaélés megállapítását nem kérdőjelezi meg a Der Grüne Punkt logó megkülönböztető jellege megőrzésének szükségessége. Az említett határozat (145) preambulumbekezdésében kiemelte, hogy e logó alapvető funkciója megvalósul azzal, ha jelzi a fogyasztónak, hogy lehetősége van a csomagolásnak a DSD révén történő ártalmatlanítására.
53.
A Bizottság ezen elemzés végén elfogadta a következő vitatott határozatot:
„1. cikk
A [DSD] azon magatartása, miszerint […] a Németországban forgalmazott [Der Grüne Punkt] logót viselő összes kereskedelmi csomagolás után díjfizetést ír elő, a közös piaccal összeegyeztethetetlen, amennyiben a csomagolási rendelet hatálya alá tartozó vállalkozások:
a)
a logóra vonatkozó felhasználási szerződésben előírt hulladékártalmatlanítási kötelezettség átvállalására vonatkozó szolgáltatást csupán részben veszik igénybe, vagy egyáltalán nem is veszik igénybe, csupán szabványosított, az Európai Gazdasági Térség másik tagállamában is forgalomba hozott csomagolásokat hoznak forgalomba, amely tekintetében a [Der Grüne Punkt] logót használó visszaváltási rendszerhez tartoznak, valamint
b)
azon csomagolások részleges vagy teljes mennyiségével kapcsolatosan, amelyek tekintetében a hulladékártalmatlanítási kötelezettség átvállalására vonatkozó szolgáltatást nem veszik igénybe, bizonyítják, hogy a csomagolási rendeletben velük szemben előírt visszaváltási kötelezettségeket valamely versenytárs kollektív rendszeren vagy egyéni rendszeren keresztül teljesítik.
[…]”
54.
Miután megállapította a visszaélés fennállását, a vitatott határozat a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alkalmazásában meghatározza, hogy a DSD-nek milyen módon kell e jogsértést megszüntetnie. A legjelentősebb intézkedést az említett határozat 3. cikke határozza meg:
„A DSD a logóra vonatkozó felhasználási szerződés összes aláírójával szemben köteles kötelezettséget vállalni arra, hogy nem szed díjat a Németországban [Der Grüne Punkt] logóval forgalmazott olyan kereskedelmi csomagolások után, amelyek tekintetében a logóra vonatkozó felhasználási szerződés 2. cikkében meghatározott hulladékártalmatlanítási kötelezettség átvállalására vonatkozó szolgáltatást nem veszik igénybe, és amelyek kapcsán a csomagolási rendeletben előírt kötelezettségeket más módon teljesítik […]”.
IV – Az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevél és a megtámadott ítélet
55.
A DSD az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. július 5-én benyújtott keresetlevelével a megtámadott határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtott be.
56.
A DSD a vitatott határozat végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelmet is előterjesztett. Az Elsőfokú Bíróság elnöke a T-151/01. R. sz., Duales System Deutschland kontra Bizottság ügyben 2001. november 15-én hozott végzésében (EBHT 2001., II-3295. o.) elutasította ezt a kérelmet.
57.
2001. november 5-i végzésével az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) engedélyezte a Vfw AG (a továbbiakban: Vfw), a Landbell AG für Rückhol-Systeme (a továbbiakban: Landbell) és a BellandVision GmbH (a továbbiakban: BellandVision) Bizottság támogatása végett történő beavatkozását.
58.
Az írásbeli szakasz 2002. szeptember 9-én zárult le.
59.
2006. június 19-én az Elsőfokú Bíróság megnyitotta a szóbeli szakaszt, és a pervezető intézkedések keretében felszólította a feleket, hogy szóban válaszoljanak az általa feltett kérdésekre. A feleket a és tárgyaláson hallgatta meg.
60.
Megtámadott ítéletével az Elsőfokú Bíróság a felperes keresetét elutasította.
61.
A felperes lényegében három jogalapot hozott fel, először is az EK 82. cikk megsértésére, másodszor a 17. rendelet 3. cikke (1) bekezdésének és az arányosság elvének megsértésére, harmadszor pedig az EK 86. cikk (2) bekezdésének megsértésére vonatkozóan.
62.
Az Elsőfokú Bíróság az első jogalapot megalapozatlanként elutasította.
63.
Első jogalapjával a felperes lényegében arra hivatkozott, hogy azzal ellentétben, ami a vitatott határozatból kitűnik, a Der Grüne Punkt védjegyre kényszerengedély kiadása egyáltalán nem volt kötelező ahhoz, hogy a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó valamely versenyben álló rendszerben vegyen részt. Vagyis a DSD fenntartotta, hogy lehetséges volt a csomagolások olyan szelektív megjelölése, amely lehetővé tette, hogy csupán a Der Grüne Punkt logóval ellátott csomagolások kerüljenek elhelyezésre a DSD-rendszerben.
64.
A felperes továbbá úgy ítélte meg, hogy a logóra vonatkozó felhasználási szerződés jogvita tárgyát képező rendelkezéseire a rendelet célkitűzései megvalósításának biztosítása, valamint a Der Grüne Punkt védjegy különböző funkcióinak megőrzése, továbbá a DSD-rendszer megfelelő működésének lehetővé tétele érdekében volt szükség.
65.
Azt követően, hogy a megtámadott ítélet 139. pontjában megjegyezte, hogy a csomagolásgyártónak vagy -forgalmazónak lehetősége volt a rendeletben rögzített hasznosítási szinteknek való megfelelés érdekében egyszerre igénybe venni egy egyéni és egy kollektív rendszert, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 142–163. pontjában kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt a DSD erőfölényével visszaélt. Úgy ítélte meg továbbá, hogy a csomagolási rendelet nem rendelkezett a szelektív megjelöléssel kapcsolatos megoldásról, és nem tette lehetővé a vitatott határozatban meghatározott erőfölénnyel való visszaélés megszüntetését. Megjegyezte továbbá a megtámadott ítélet 150. pontjában, hogy az említett rendelet vegyes rendszerek használata esetén nem rendelkezett a felperes által megkövetelt ilyenfajta kizárólagosságról, és emlékeztetett arra, hogy a Der Grüne Punkt logó feltüntetésének nem volt olyan jelentősége, mint amilyet a fellebbező tulajdonított neki.
66.
Ezen túlmenően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 156. pontjában úgy ítélte meg, hogy „az a tény, hogy a Der Grüne Punkt logó és a […] másik rendszert jelölő »megfelelő eszköz« feltüntetése két kollektív rendszer együttes használata esetén a csomagoláson együtt szerepelnek, és az a tény, hogy a DSD-rendszer és valamely egyéni rendszer használata esetén a Der Grüne Punkt logó feltüntetése, illetve annak jelzése, hogy a csomagolást az üzletbe is vissza lehet vinni, nem veszélyezteti a [DSD] védjegy[ének] lényeges funkcióját”.
67.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 164. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy „sem a német csomagolási rendelet, sem a védjegyjog, sem a DSD-rendszer működésének sajátos szükségletei nem jogosítják fel a felperest arra, hogy a Németországban forgalmazott, a Der Grüne Punkt logót viselő összes csomagolás után díjfizetést írjon elő, miközben bizonyított, hogy bizonyos csomagolásokat nem a DSD-rendszeren keresztül váltottak vissza és hasznosítottak”.
68.
Második jogalapjával a felperes úgy ítélte meg, hogy a Bizottság által a vitatott határozatban meghozott intézkedések nem feleltek meg a 17. rendelet 3. cikke (1) bekezdésében szabályozott követelményeknek.
69.
Úgy vélte különösen, hogy a csomagolásoknak a használt rendszertől függő szelektív megjelölése megfelelőbb, mint a vitatott határozatban előírt kötelezettség. A felperes fenntartotta továbbá, hogy a vitatott határozat 3. cikke és 4. cikkének (2) bekezdése aránytalan, mert arra kötelezik a DSD-t, hogy harmadik személyeknek adjon licencet a Der Grüne Punkt védjegy használatára. Ezen túlmenően arra hivatkozott, hogy a vitatott határozat arra kötelezte, hogy ne szedjen díjat csupán a logó használatáért akkor, ha bizonyított, hogy a csomagolási rendeletből eredő kötelezettségeket más módszerrel teljesítették.
70.
Az Elsőfokú Bíróság elutasította ezt a jogalapot. A megtámadott ítélet 173. pontjában megállapította, hogy „abból, hogy elméletileg lehetséges a logó csomagolásokon történő szelektív feltüntetése, nem következik, hogy a [vitatott határozat keretében meghozott] intézkedéseket meg kellene semmisíteni, mivel ez a megoldás költségesebb, és a csomagolásgyártók és -forgalmazók részére nehezebben megvalósítható, mint [az e határozat] 3–5. cikkében meghatározott intézkedések, amelyek csupán azt célozzák, hogy a DSD által kínált szolgáltatásért járó díjazás a rendszere által ténylegesen nyújtott szolgáltatás mértékére korlátozódjon”.
71.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 181. pontjában utalt arra, hogy a vitatott határozatban foglalt kötelezettségeknek nem az a céljuk, hogy „arra kötelezzék a DSD-t, hogy harmadik személyeknek időkorlátozás nélküli licencet adjon a Der Grüne Punkt logó használatára, csupán a DSD arra való kötelezésére szorítkoznak, hogy ne követeljen díjfizetést az e logót viselő összes csomagolás után, amennyiben bizonyított, hogy e csomagolások egy részét valamely másik rendszer váltotta vissza és hasznosította”.
72.
A felperes azon érvére válaszolva, amely szerint méltányos díjazásban részesülhet pusztán a védjegy használata címén, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 196. pontjában megállapította, hogy a vitatott határozatot úgy kell értelmezni, hogy az nem zárja ki azon lehetőséget, hogy a DSD méltányos díjazásban részesüljön pusztán a védjegy használata címén abban az esetben is, amennyiben bizonyított, hogy az említett logót viselő csomagolásokat valamely másik rendszer váltotta vissza.
73.
Harmadik jogalapjával a felperes arra hivatkozott, hogy kizárt az EK 82. cikk megsértése, mivel az EK 86. cikk (2) bekezdése értelmében általános gazdasági érdekű szolgáltatás folytatásával, vagyis a csomagolások környezetvédelmi célból történő kezelésével van megbízva.
74.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 208. pontjában megjegyezte, még feltételezve is, hogy a felperes ilyen szolgáltatással van megbízva, ettől még nem bizonyított, hogy a vitatott határozat veszélyeztetné a fent hivatkozott feladat végrehajtását. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 211. pontjában hozzátette, hogy mivel a DSD a közigazgatási eljárás során nem hivatkozott az EK 86. cikk (2) bekezdéséből eredő előnyre, nem róhatja fel a Bizottságnak, hogy határozatát e tekintetben nem indokolta meg.
75.
Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 213. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy a keresetet egészében el kell utasítani.
V – A Bíróság előtti eljárás és a felek kérelmei
76.
A Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján a Bíróság Hivatalához 2007. augusztus 8-án benyújtott beadványával a DSD fellebbezést terjesztett elő a megtámadott ítélettel szemben.
77.
A Bíróság Hivatalához 2007. november 16-án benyújtott beadványával az Interseroh Dienstleistungs GmbH (a továbbiakban: Interseroh), amely 2006 óta működtet kollektív rendszert Németország egész területén, beavatkozási kérelmet terjesztett elő a Bizottság kérelmeinek támogatása végett. A Bíróság elnöke végzésével engedélyezte a beavatkozást.
78.
A DSD azt kéri, hogy a Bíróság:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
—
semmisítse meg a vitatott határozatot;
—
másodlagosan utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bíróság elé annak érdekében, hogy az Elsőfokú Bíróság a Bíróság ítéletének megfelelő ítéletet hozzon;
—
mindenesetre a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
79.
A Bizottság, a Vfw, a Landbell, a BellandVision és az Interseroh azt kéri, hogy a Bíróság:
—
utasítsa el a fellebbezést, és
—
a DSD-t kötelezze a költségek viselésére.
VI – A fellebbezés jogalapjai és a jogi elemzés
80.
Most ezen észrevételek fényében kell megvizsgálni a fellebbezési jogalapokat.
81.
A fellebbező fellebbezésének alátámasztására nyolc jogalapra hivatkozik.
82.
Első jogalapjával a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy az megsértette az indokolási kötelezettséget, mivel ellentmondásos megállapításokat tett a fellebbezőnek felrótt visszaélésre vonatkozóan.
83.
Második jogalapjával a DSD úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság elferdítette a logóra vonatkozó felhasználási szerződést annak megállapításával, hogy a fellebbező e szerződés értelmében licencet ad a Der Grüne Punkt védjegy használatára a versenytárs rendszerek keretében visszaváltott csomagolások után.
84.
Harmadik jogalapjával a DSD úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság annak megállapításával, hogy a Der Grüne Punkt logót nem illeti meg a megkövetelt kizárólagosság, megsértette indokolási kötelezettségét, és elferdítette a csomagolási rendeletet.
85.
Negyedik jogalapjával a fellebbező a közösségi védjegyjog megsértésére hivatkozik.
86.
Ötödik jogalapjával a DSD arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 82. cikkét egyrészt annak elégtelenül megindokolt, és az ügy irataival ellentétes módon történő megállapításával, hogy a fellebbező erőfölényével visszaélt azáltal, hogy engedélyt adott a Der Grüne Punkt védjegy használatára a nem a DSD-rendszer által visszaváltott csomagolások után, és másrészt azzal, hogy nem tartotta tiszteletben a kényszerengedély kiadásához szükséges feltételeket.
87.
Hatodik jogalapjával a fellebbező úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a 17. rendelet 3. cikkét és az arányosság elvét azzal, hogy engedélyadásra kötelezte azon vállalkozások számára, amelyek csomagolásait nem a fellebbező rendszere váltja vissza, illetve azzal, hogy megfosztotta a Der Grüne Punkt logót viselő és nem a DSD-rendszerben visszaváltott csomagolásokon egy magyarázó megjegyzés feltüntetésének jogától.
88.
Hetedik jogalapjával a DSD egy eljárási szabálytalanságra hivatkozik, amennyiben az Elsőfokú Bíróság saját indokolását léptette a Bizottság által adott indokolás helyébe.
89.
Végül nyolcadik jogalapjával a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az ésszerű határidőn belüli döntéshez való jogát.
A – Az indokolási kötelezettségnek az ellentmondásos indokolásból eredő megsértésére alapított első jogalapról
90.
Ezen első jogalapjával a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy ellentmondásos megállapításokat tett az erőfölénnyel való állítólagos visszaélésre vonatkozóan, és így megsértette az indokolásra vonatkozó kötelezettségét.
1. A felek érvei
91.
A fellebbező szerint az ellentmondás abban áll, hogy az Elsőfokú Bíróság által elvégzett vizsgálatból, többek között a megtámadott ítélet 48., 50., 58., 60., 119., 163. és 164. pontjából egyrészt kitűnik, hogy a DSD a DSD-rendszerhez csatlakozó vállalkozások számára díj fizetését írja elő a nem a DSD-rendszer által visszaváltott kereskedelmi csomagolások után, és másrészt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 194. pontjában azt állapította meg, hogy nem „kizárt, hogy a kérdéses csomagoláson feltüntetett Der Grüne Punkt védjegynek önmagában is lehet gazdasági értéke”, és „még ha a fogyasztó a[z érintett] csomagolást ténylegesen nem a DSD-rendszerbe viszi is vissza, és bizonyított, hogy az annak megfelelő anyagot valamely versenytárs rendszer gyűjtötte össze és hasznosította, ettől még a védjegy a fogyasztóra bízza a csomagolásnak a DSD-rendszeren keresztüli ártalmatlanítását”. Így, folytatja az Elsőfokú Bíróság, „[e]nnek, a Der Grüne Punkt logóval forgalmazott összes csomagolás esetében […] a fogyasztónak nyújtott lehetőségnek […] bizonyos ára lehet, […] amelyet az ügyfeleknek a DSD részére a jelen esetben nyújtott szolgáltatás – vagyis rendszere rendelkezésre bocsátása – ellenértékeként kellene megfizetniük”.
92.
A Bizottság úgy véli, hogy ez a jogalap nem megalapozott. Emlékeztet arra, hogy a díj a gyűjtési, válogatási és hasznosítási költségek, valamint a kezelési költségek fedezésére szolgál, nem pedig a védjegy használatának ellenértékét jelenti. A vitatott határozat és a megtámadott ítélet tehát nem vonatkozott a védjegy használatáért járó díj kérdésére. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 194–196. pontjában logikus módon különbséget tett egyrészt a fellebbező által elkövetett visszaélés és másrészt annak lehetősége között, hogy a fellebbező méltányos díjazásban részesüljön pusztán a védjegy használata címén.
93.
A Vfw, a Landbell és a BellandVision, akárcsak a Bizottság, úgy véli, hogy nem állnak fenn ellentmondások. A megtámadott ítélet 194. pontjának semmi köze nincs az Elsőfokú Bíróság visszaéléssel kapcsolatos megállapításaihoz. Csupán arra a kérdésre vonatkozott, hogy lehet-e ára a Der Grüne Punkt logó csomagolásokon való puszta feltüntetésének még akkor is, ha a DSD nem nyújt semmilyen ártalmatlanítási szolgáltatást.
2. Értékelés
94.
Az EK 82. cikk megsértésére vonatkozó első jogalap keretében az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 86–163. pontjában azt vizsgálta, hogy a fellebbező visszaélt-e erőfölényével az érintett német piacon. Ezen ítélet 164. és 165. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy „sem a német csomagolási rendelet, sem a védjegyjog, sem a DSD-rendszer működésének sajátos szükségletei nem jogosítják fel a felperest arra, hogy a Németországban forgalmazott, a Der Grüne Punkt logót viselő összes csomagolás után díjfizetést írjon elő, miközben bizonyított, hogy bizonyos csomagolásokat nem a DSD-rendszeren keresztül váltottak vissza és hasznosítottak”. Az Elsőfokú Bíróság ezért az első jogalapot elutasította.
95.
A megtámadott ítélet 191. pontjából kitűnik, hogy az Elsőfokú Bíróság a 17. rendelet 3. cikkének és az arányosság elvének megsértésére alapított hatodik jogalap keretében határozott a fellebbező azon érvéről, miszerint a vitatott határozat 3. és 4. cikke kizárta díj szedését pusztán a Der Grüne Punkt védjegy használatáért. Az Elsőfokú Bíróság ezen ítélet 194–196. pontjában kifejtette azokat az indokokat, amelyek miatt a DSD méltányos díjazásban részesülhet pusztán a védjegy használata címén abban az esetben is, amennyiben bizonyított, hogy a Der Grüne Punkt logót viselő csomagolásokat valamely másik rendszer váltotta vissza.
96.
Az Elsőfokú Bíróság megállapította továbbá a megtámadott ítélet 194–196. pontjában, hogy a Der Grüne Punkt logónak lehet gazdasági értéke, és önmagában e logó csomagoláson való feltüntetésének „bizonyos ára lehet”.
97.
Álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság nem tett ellentmondásos megállapításokat. Különbséget tett a csupán egy rendszer tényleges használatának költségei fedezésére szolgáló díj, valamint a kizárólagosan a Der Grüne Punkt logó használatáért járó megfelelő díjazás között, amely más természetű lévén, csak egy, az Elsőfokú Bíróság előtti eljárástól teljesen különböző és független tárgyalási lehetőség.
98.
A fenti körülményekre tekintettel ezért az a véleményem, hogy az első jogalapot el kell utasítani, mint megalapozatlant.
B – A logóra vonatkozó felhasználási szerződés elferdítésére alapított második jogalapról
99.
E második jogalapjával a DSD azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy elferdítette a logóra vonatkozó felhasználási szerződést.
1. A felek érvei
100.
E jogalap támogatása végett a fellebbező több érvre hivatkozik.
101.
Először is, a DSD szerint az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy a szerződés alapján a DSD a Der Grüne Punkt logó felhasználására külön licencet ad, vagyis azon kereskedelmi csomagolások megjelölésére szolgáló licencet, amelyek esetében nem alkalmazzák a DSD-rendszert. Az Elsőfokú Bíróság ezért tévesen alkalmazta a jogot azáltal, hogy elferdítette a logóra vonatkozó felhasználási szerződést.
102.
A fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy nem vette figyelembe azon érveit, amelyekkel bizonyította, hogy nem ad külön licencet, és hogy a logóra vonatkozó felhasználási szerződés arra szorítkozik, hogy a logó felhasználására vonatkozóan jogot biztosítson a csatlakozó vállalkozások számára annak érdekében, hogy a DSD átvállalja a csomagolási rendeletből eredő visszaváltási és hasznosítási kötelezettségeiket. Következésképpen a DSD úgy véli, hogy ha a logóra vonatkozó felhasználási szerződés a logó csomagolásokon való feltüntetésére vonatkozó jog biztosítására szorítkozik, amely így lehetővé teszi e csomagolásoknak az ártalmatlanítási rendszere általi átvállalását, akkor nincsen eltérés az általa nyújtott szolgáltatás és a díj között. A visszaélés ezért kizárt.
103.
Másodszor, a DSD azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság által a logóra vonatkozó felhasználási szerződésről nyújtott értelmezés ellentétes az ügy irataival. Valójában a közigazgatási eljárás során a DSD és a Bizottság között folyó levélváltásból következett, hogy a DSD nem nyújtott külön licencet, hanem csupán megtagadta, hogy a versenytárs rendszerekre szánt csomagolások Der Grüne Punkt logót viselhessenek.
104.
Harmadszor, a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy elferdítette azokat a bizonyítékokat, amelyekre hivatkozott, és amelyek ismeretében megállapította, hogy a fellebbező külön licencet nyújtott. Az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot különösen amikor az Oberlandesgericht Düsseldorf által a Hetzel ügyben 1998. augusztus 11-én hozott ítélet alapján és a Bundesgerichtshof által a Bäko ügyben hozott ítélet alapján, azon panaszok alapján, amelyekkel a Bizottsághoz fordultak, valamint a fellebbező által eredetileg hivatkozott azon állítások alapján azt állapította meg, hogy a DSD külön licencet nyújtott.
105.
A fellebbező ténylegesen említi a megtámadott ítélet 163. pontját, amely szerint „még a DSD-rendszer működésének sajátos követelményei sem indokolhatják a felperesnek a Bizottság által hivatkozott […] ítélet[ek]ben tanúsított magatartását […], a Bizottságnak benyújtott különböző panaszokat […], valamint a DSD keresetében eredetileg kifejtett elvet […], miszerint a DSD a Németországban forgalmazott, a Der Grüne Punkt logót viselő összes csomagolás után díjfizetést ír elő, miközben bizonyított, hogy bizonyos csomagolásokat valamely másik kollektív rendszeren, illetve egyéni rendszeren keresztül váltottak vissza és hasznosítottak.”
106.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy a visszaélés megállapítását egyedül a logóra vonatkozó felhasználási szerződésben meghatározott díjszabásra alapozza. A Bizottság kijelenti, hogy a követelt díj és a DSD által ténylegesen nyújtott szolgáltatás közötti aránytalanság csak annyiban kapcsolatos a védjegy használatával, amennyiben a DSD a Der Grüne Punkt logót a rendszeréhez csatlakozó vállalkozásokra történő gazdasági nyomásgyakorlásra használja.
107.
A Vfw, a Landbell és a BellandVision úgy vélik, hogy e jogalap elfogadhatatlan annyiban, amennyiben a DSD a fellebbezését csak a jogi rendelkezések Elsőfokú Bíróság általi megsértésére alapíthatja, és nem a tények állítólagos téves értékelésére.
2. Értékelés
108.
Úgy értelmezem, hogy a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy az ügy iratainak és a bizonyítékoknak a mérlegeléséből azt a következtetést vonta le, hogy a DSD a Der Grüne Punkt logó felhasználására vonatkozó licencet ad a csatlakozó vállalkozások számára azon csomagolások tekintetében, amelyeket nem az ő rendszere váltott vissza és hasznosított. A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróságnak a logóra vonatkozó felhasználási szerződést a díjat kizárólag a nyújtott szolgáltatáshoz kapcsoló szerződésként kellett volna értelmeznie.
109.
Álláspontom szerint a fellebbező tévedett az Elsőfokú Bíróság megállapításait illetően.
110.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a felek érveinek meghallgatását követően a megtámadott ítélet 141. pontjában elöljáróban emlékeztet arra, hogy „a [vitatott] határozat kizárólag a logóra vonatkozó felhasználási szerződés díjazásra vonatkozó rendelkezéseit minősíti visszaélésszerűnek (vagyis a szerződés 4. cikkének (1) bekezdését és 5. cikkének (1) bekezdését)”. Az Elsőfokú Bíróság azzal folytatja, hogy „[a] [vitatott] határozat tehát nem kifogásolja azt a tényt, hogy a szerződés 3. cikkének (1) bekezdésében arra kötelezik a DSD-rendszert használni szándékozó gyártót vagy forgalmazót, hogy a bejelentett és németországi nemzeti fogyasztásra szánt csomagolások mindegyikén tüntesse fel a Der Grüne Punkt logót”.
111.
Az Elsőfokú Bíróság a jogi háttér előadása keretében, a megtámadott ítélet 17. pontjában megjegyezte, hogy a DSD-rendszerhez csatlakozó vállalkozások által fizetendő díj összege a logóra vonatkozó felhasználási szerződés 4. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében kizárólag a gyűjtés, -válogatás és -hasznosítás költségeinek, valamint az ezekhez kapcsolódó ügyintézési költségeknek a fedezésére szolgál.
112.
A fentiekből arra következtetek, hogy az Elsőfokú Bíróság e szerződés alapján világosan azonosította a DSD kötelezettségeit, valamint az ellenértéket, amelyet a gyártónak vagy forgalmazónak díj formájában meg kell fizetnie. A DSD-nek a csatlakozó vállalkozásoktól követelt ezen díj és a ténylegesen nyújtott szolgáltatás közötti aránytalanságot rótta fel, mivel a DSD a logóra vonatkozó felhasználási szerződés alapján akkor is díjat fizettet bizonyos csomagolások után, ha e csomagolásokat egy versenytárs rendszer váltotta vissza, amely díj – emlékeztetésül – kizárólag a gyűjtés, -válogatás és -hasznosítás költségeinek, valamint az ezekhez kapcsolódó ügyintézési költségeknek a fedezésére szolgál.
113.
Ezért álláspontom szerint az Elsőfokú Bíróság a logóra vonatkozó felhasználási szerződést nem úgy értelmezte, mint amely a Der Grüne Punkt logó felhasználására vonatkozó licenc adásával járt a csatlakozó vállalkozások számára azon csomagolások tekintetében, amelyeket nem a DSD-rendszer váltott vissza és hasznosított.
114.
Amint azt a Bizottság hangsúlyozta, a Der Grüne Punkt logó nem kapcsolódik a logóra vonatkozó felhasználási szerződéshez annyiban, amennyiben ez a logó jelző szerepet tölt be. Ezt az Elsőfokú Bíróság előtt maga a fellebbező állította. A megtámadott ítélet 124. pontjában az Elsőfokú Bíróság ugyanis emlékeztetett a DSD azon érveire, „a Der Grüne Punkt védjegy tehát egyszerre teszi lehetővé annak jelzését, hogy melyek a DSD-re bízott csomagolások, […] illetve a fogyasztó arról való tájékoztatásá[t], hogy mit kell tennie.”
115.
Ezért úgy gondolom, az Elsőfokú Bíróság helyesen az alábbi előfeltevésből indult ki. A logóra vonatkozó felhasználási szerződés célja, hogy lehetővé tegye a csatlakozó vállalkozások számára, hogy mentesüljenek a csomagolásokkal kapcsolatos visszaváltási és hasznosítási kötelezettségük alól. E szolgáltatások ellenértékeként e vállalkozásoknak díjat kell fizetniük a DSD-nek minden olyan csomagolás tekintetében, amelyet bejelentettek, függetlenül attól, hogy a DSD-rendszer ténylegesen visszaváltotta azt, vagy nem, mivel a logó a bejelentett csomagolások jelzésére szolgál.
116.
Következésképpen számomra úgy tűnik, hogy a második jogalapot is el kell utasítani, mint megalapozatlant.
C – Az elégtelen indokolásra és a csomagolási rendeletnek a Der Grüne Punkt logó kizárólagosságának követelhetősége hiánya miatti elferdítésére alapított harmadik jogalapról
117.
Harmadik jogalapjával a fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy nem indokolta meg megfelelően azt az állítását, amely alapján a Der Grüne Punkt védjegyet nem illeti meg a követelt kizárólagosság, és ezen állítással elferdítette a csomagolási rendeletet, és megsértette a védjegyjogot.
118.
E jogalap támogatása végett a fellebbező több érvre hivatkozik.
119.
Első érvével a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság annak megállapításával, hogy a fellebbező nem követelhet kizárólagosságot a Der Grüne Punkt védjegynek, kizárólag a tárgyaláson elhangzott kontradiktórius előadásra támaszkodott, és ezért nem indokolta meg megfelelően ezt az állítást.
120.
Második érvével a fellebbező úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása, miszerint a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó egy anyagmennyiséget bíz a DSD-re, ellentétes a logóra vonatkozó felhasználási szerződés rendelkezéseivel, a csomagolási rendelet rendelkezéseivel, és a védjegyjogból eredő azon követelménnyel, amely szerint a DSD-rendszerbe tartozó csomagolásoknak azonosíthatóaknak kell lenniük.
121.
Harmadik, negyedik és ötödik érvével a DSD azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy elferdítette a csomagolási rendeletet annak megállapításával először, hogy egy csomagolás egyúttal a DSD-rendszerbe és egy másik kollektív rendszerbe is tartozhat, másodszor, hogy egy kollektív rendszerhez csatlakozó forgalmazó utólag eleget tehet visszaváltási és hasznosítási kötelezettségének egy egyéni rendszeren keresztül, és harmadszor, hogy az e kötelezettségeinek egyéni rendszeren keresztül eleget tevő forgalmazó utólag csatlakozhat egy kollektív rendszerhez.
122.
Hatodik érvével a DSD úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság azon megállapítása, miszerint a DSD-rendszer által nem ártalmatlanított csomagolások elláthatók a Der Grüne Punkt logóval, megfosztja e védjegyet a megkülönböztető jellegétől, és nyilvánvalóan ellentétes a csomagolási rendeletben szereplő átláthatósági elvvel.
123.
Végül hetedik érvével a fellebbező úgy véli, hogy a Der Grüne Punkt logó kizárólagosságának Elsőfokú Bíróság általi elutasítása ellentétes a védjegyjoggal.
1. A harmadik jogalapnak az indokolás elégtelenségére alapított első érvéről
a) A felek érvei
124.
A DSD úgy véli, hogy nem kellően indokolt a megtámadott ítélet 161. pontjában szereplő megállapítás, miszerint a Der Grüne Punkt védjegyet nem illeti meg a követelt kizárólagosság. A fellebbező különösen azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a tárgyaláson elhangzott kontradiktórius előadásra támaszkodott, nem lehetséges azonban meghatározni a megtámadott ítélet vagy a tárgyalás jegyzőkönyve alapján, hogy mi volt az említett előadás tárgya.
125.
A Bizottság azt állítja, hogy a védjegyjogra alapított indokolás alapvetően nem a tárgyaláson előadott körülményeken alapszik.
b) Értékelés
126.
A Bizottsághoz hasonlóan úgy gondolom, hogy ezt az érvet megalapozatlanként el kell utasítani.
127.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a megtámadott ítélet 139. pontjában megjegyzi, hogy a tárgyaláson elhangzott kontradiktórius előadás a következő megállapításokra készteti. „A csomagolásgyártó vagy -forgalmazó nem a Grüne Punkt logóval ellátandó csomagolások meghatározott mennyiségét bízza a DSD-re, hanem inkább olyan mennyiséget, amelyet a gyártó vagy forgalmazó Németországban forgalomba hoz majd, és amelynek visszaváltását és hasznosítását a DSD-rendszerre kívánja bízni. Így tehát a csomagolásgyártónak vagy -forgalmazónak lehetősége van a [csomagolási] rendeletben rögzített hasznosítási szinteknek való megfelelés érdekében vegyes rendszert igénybe venni”.
128.
E megállapítás alapján az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta a fellebbezőnek a vitatott határozatban ismertetett elemzésre vonatkozó kifogásait, és különösen a védjegyjogra vonatkozó indokolásait.
129.
A megtámadott ítélet 103–114. pontjában az Elsőfokú Bíróság meghatározta a felek által az írásbeli szakaszban felvetett, a logóra vonatkozó felhasználási szerződés vitatott rendelkezéseinek védjegyjoggal való igazolására vonatkozó érveket.
130.
Ezt követően a megtámadott ítélet 156. pontjában az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy a Kammergericht Berlin 1994. június 14-i ítéletéből „kitűnik, hogy [a Der Grüne Punkt védjegy] az érintett szolgáltatással kapcsolatosan annak kifejezésére szorítkozik, hogy az a termék, amelyen feltüntetésre került, a DSD-rendszeren keresztül ártalmatlanítható”, anélkül hogy a nyújtandó szolgáltatás minőségével kapcsolatos felvilágosítást nyújtana. Az Elsőfokú Bíróság hozzáfűzi, hogy „abban az esetben, ha a csomagolások egy részét a DSD versenytársára bízzák, a fogyasztó szabadon választhat, hogy a csomagolást a DSD-rendszerrel vagy a versenytárs rendszerrel hasznosíttatja”.
131.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 157. pontjában arra a következtetésre jutott, hogy „mivel a Der Grüne Punkt logó funkciója annak a lehetőségnek a felismerhetővé tétele, hogy a kérdéses csomagolást a DSD-rendszeren keresztül lehet ártalmatlanítani, továbbá a logó valamely másik, egyéni vagy versenytárs kollektív rendszeren keresztül történő ártalmatlanítási lehetőségről való tájékozódást lehetővé tevő egyéb jelzésekkel vagy mechanizmusokkal együttesen is feltüntethető, a felperes nem állíthatja, hogy a [vitatott] határozat aránytalan veszélyt jelentene a védjegyjogra, vagy legalábbis ez nem olyan veszély, amely az EK 82. cikk értelmében vett erőfölénnyel való visszaélés elkerülésének szükségességével ne lenne indokolható”.
132.
Az Elsőfokú Bíróság továbbá a megtámadott ítélet 158. pontjában válaszolt a fellebbezőnek a vitatott határozatban foglalt állítást kétségbe vonó érvére, amely szerint a Kammergericht Berlin ítéletéből kitűnik, hogy a Der Grüne Punkt logó alapvető funkciója megvalósul, mivel jelzi a fogyasztónak, hogy lehetősége van a csomagolásnak a DSD révén történő ártalmatlanítására. Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ez az érv irreleváns, mivel „csupán azt a sajátos jogi hátteret tárja fel, amelyben [a Kammergericht Berlin] […] nem vonja kétségbe a Bizottság által levont végkövetkeztetést, vagyis azt, hogy a fogyasztót a különböző visszaváltási és hasznosítási rendszerekkel kapcsolatos magatartásról tájékoztató különböző jelzéseket ugyanazon a csomagoláson is fel lehet tüntetni”.
133.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 159. pontjában annak kifejtésével folytatta, hogy a fellebbező által hivatkozott közvélemény-kutatások, amelyek a fellebbező szerint a védjegy megkülönböztető jellegét tanúsítják, nem vonják kétségbe a vitatott határozatban előadott érvelést. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben megjegyzi, hogy „logikus, hogy a fogyasztók a csomagoláson feltüntetett Der Grüne Punkt logót annak jelzéseként értelmezik, hogy e csomagolást elhelyezhetik a lakóhelyük közelében lévő hulladékgyűjtő berendezésekben. Mindemellett ez nem teszi lehetővé a fogyasztók azon csomagolással kapcsolatos reakciójának megismerését, amelyen több kollektív rendszert jelölő különböző logók vannak feltüntetve. A Bizottság és a beavatkozó felek ezzel kapcsolatosan megjegyzik – amit a tárgyalás során meg is erősítettek –, hogy az e rendszerek által használt hulladékgyűjtő berendezések általában ugyanazok, és hogy a fogyasztó az esetek nagy részében a csomagolásokat a használt anyagnak, és nem a csomagoláson feltüntetett logónak megfelelően helyezi el”.
134.
A fellebbező az Elsőfokú Bíróság előtt azt is állította, hogy a Der Grüne Punkt védjegy valamely versenytárs rendszerhez tartozó csomagoláson történő feltüntetése a védjegy megkülönböztető funkcióját veszélyezteti, mivel ez a fogyasztókat a vitatott határozatban felvázolt összes esetben megtéveszti. Valamely egyéni rendszernek a DSD-rendszerrel történő együttes használata esetén a fellebbező szerint a fogyasztók 48,4%-a nem érti az üzletben való visszaváltásra való utalás és a Der Grüne Punkt logó által közvetített, a DSD-rendszeren keresztüli, lakóhely közelében történő visszaváltásra való utalás közötti egymásnak ellentmondó információkat. (
11
)
135.
Az Elsőfokú Bíróság erre az érvre a megtámadott ítélet 160. pontjában válaszol, és úgy véli, hogy „a védjegy célközönségének megtévesztésére vonatkozó [említett] érv […] nem elfogadható, mivel a logóra vonatkozó felhasználási szerződés csupán az említett logó használóit, vagyis azokat a csomagolásgyártókat és -forgalmazókat érinti, amelyek a DSD-rendszert használják, és nem a fogyasztókat”.
136.
Az Elsőfokú Bíróság azzal fejezi be elemzését, hogy a megtámadott ítélet 161. pontjában kijelenti, „hogy ha elfogadnánk a felperes által követelt kizárólagosságot, ez azzal a következménnyel járna, hogy a gyártók és forgalmazók nem vehetnének igénybe semmilyen vegyes rendszert, és legitimálná azt a lehetőséget, hogy a felperes díjat szedjen olyan szolgáltatásért, amelyről az érintettek bizonyították, hogy konkrétan nem került teljesítésre, mivel e szolgáltatás teljesítését a [vitatott] határozat 1. cikkében meghatározott lehetőségek alapján valamely másik kollektív rendszerre vagy egyéni rendszerre bízták”.
137.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróságnak arra a megállapításra vonatkozó indokolása, miszerint a Der Grüne Punkt védjegyet nem illeti meg a fellebbező által követelt kizárólagosság, a fellebbező állításával ellentétben alapvetően nem a tárgyaláson elhangzott kontradiktórius előadáson alapszik, és nem szenved semmilyen elégtelenségben.
138.
Ezért azon a véleményen vagyok, hogy a harmadik jogalap első érvét el kell utasítani, mint megalapozatlant.
2. A harmadik jogalapnak az ügy iratai és a közösségi védjegyjog megsértésére alapított második érvéről
a) A felek érvei
139.
A DSD szerint a megtámadott ítélet 139. pontjában tett megállapítás, miszerint „a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó nem a Grüne Punkt logóval ellátandó csomagolások meghatározott mennyiségét bízza [rá], hanem inkább olyan mennyiséget [bíz rá], amelyet a gyártó vagy forgalmazó Németországban forgalomba hoz majd, és amelynek visszaváltását és hasznosítását a DSD-rendszerre kívánja bízni”, nyilvánvalóan ellentétes a logóra vonatkozó felhasználási szerződésnek a bejelentésről, a licenc nyújtásáról szóló rendelkezéseivel, a csomagolási rendeletnek a visszaváltási kötelezettség alóli mentesítésről szóló rendelkezéseivel, az említett rendelet átláthatósági követelményével, és végül a védjegyjogból eredő azon követelménnyel, amely szerint a DSD-rendszerbe tartozó csomagolásoknak azonosíthatóknak kell lenniük.
b) Értékelés
140.
Amint azt a Bizottság megállapította, a harmadik jogalap második érvének keretében a fellebbező egyszerűen csak utal a nemzeti jogi háttérre vonatkozó észrevételeire anélkül, hogy bármiféle kapcsolatot állapítana meg a jogi háttér és az Elsőfokú Bíróság ezen érv kapcsán tett megállapításaira vonatkozó kifogásai között. Az említett érv nem tartalmazza olyan jogi érvek előadását, amelyek bizonyítanák, hogy az Elsőfokú Bíróság miben alkalmazta tévesen a jogot.
141.
Márpedig emlékeztetnék arra, hogy az EK 225. cikk, a Bíróság alapokmánya 51. cikkének első bekezdése és a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §-ának c) pontja szerint a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket. (
12
)
142.
E körülményekre figyelemmel úgy vélem, hogy a harmadik jogalap második érvét elfogadhatatlannak kell tekinteni.
3. A harmadik jogalapnak a csomagolási rendelet elferdítésére alapított harmadik, negyedik és ötödik érvéről
143.
A fellebbező azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy elferdítette a csomagolási rendeletet annak megállapításával először is, hogy egy csomagolás egyúttal a DSD-rendszerbe és egy másik kollektív rendszerbe is tartozhat, másodszor, hogy egy kollektív rendszerhez csatlakozó forgalmazó a posteriori eleget tehet visszaváltási és hasznosítási kötelezettségének egy egyéni rendszeren keresztül, és harmadszor, hogy az e kötelezettségeinek egyéni rendszeren keresztül eleget tevő forgalmazó a posteriori csatlakozhat egy kollektív rendszerhez.
a) A harmadik jogalap harmadik érvéről
i) A felek érvei
144.
A DSD fenntartja, hogy a megtámadott ítélet 129. és 154. pontjában tett megállapítások, amelyek szerint a DSD-re bízott csomagolás ugyanakkor a DSD-rendszertől eltérő visszaváltási és hasznosítási rendszerbe is tartozhat, a csomagolási rendelet elferdítését képezik.
145.
A fellebbező úgy véli, hogy ezek a megállapítások nyilvánvalóan ellentétesek a csomagolásokat szabályozó jogelvvel, amely szerint vagy vonatkozik egy konkrét csomagolásra visszaváltási kötelezettség, vagy az mentesül e kötelezettség alól. Úgy véli tehát, hogy az Elsőfokú Bíróság ezen érv kapcsán tett megállapításával ellentétben egy csomagolás nem tartozhat több ártalmatlanító rendszerhez.
146.
Ezzel kapcsolatosan a fellebbező az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 134. pontjában hivatkozott példát hozza fel. Az Elsőfokú Bíróság kifejti, hogy egy gyorséttermi lánc keretében, „amikor a végső fogyasztó megvesz egy szendvicset, amely a hőmérséklet megőrzésére való csomagolásban kerül eladásra, ez a fogyasztó szabadon választhat aközött, hogy a terméket helyben fogyasztja-e el, és a csomagolást a gyorséttermi lánc által saját egyéni rendszere keretében elhelyezett kukába dobja ki, vagy hazaviszi-e a terméket, hogy a csomagolást aztán a lakóhelye közelében található DSD-gyűjtőberendezések egyikébe dobja ki”. Az Elsőfokú Bíróság a folytatásban arra a következtetésre jut, hogy „ezt a csomagolást tehát a gyorséttermi lánc által a [csomagolási] rendeletben előírt kötelezettségek teljesítése érdekében javasolt kétféle gyűjtő- és hasznosítási rendszerben lehet elhelyezni”.
147.
A DSD úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításával ellentétben egy csomagolás még egy gyorséttermi lánc keretében sem tartozhat két gyűjtési rendszerhez. A DSD szerint, ha előfordulhat az, hogy a csomagolás elhelyezhető egy egyéni rendszer keretében, vagy pedig visszaváltja egy kollektív rendszer, akkor csakis a fogyasztó tévedéséről lehet szó. A fellebbező hangsúlyozza annak fontosságát, hogy az egyes csomagolásokon világosan fel kell tüntetni az ártalmatlanítás módját.
148.
A Bizottság úgy véli, hogy egy vegyes megoldás keretében, amely két kollektív rendszert vesz igénybe, a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó köteles az átláthatóságra a két rendszert illetően. A csomagolásokon tehát két különböző megjelölés lenne feltüntetve, amelyek e rendszerek azonosítását szolgálják. A Bizottság úgy véli, hogy egy ilyen megoldás lehetséges, mivel az említett rendszerek a megjelölt csomagolásokért csak mennyiség alapján felelnek. A Bizottság rámutat továbbá, hogy a kollektív rendszerek közti verseny esetén a csomagolásokat ugyanazokba a konténerekbe gyűjtik.
ii) Értékelés
149.
Úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 154. pontjában tett megállapítása, miszerint egy DSD-re bízott csomagolás több ártalmatlanítási rendszerhez is tartozhat, nem ferdíti el a csomagolási rendeletet.
150.
Azonnal leszögezem ugyanis, hogy a megtámadott ítélet 10. pontjában az Elsőfokú Bíróság kifejtette, hogy „a német hatóságok a Bizottságnak a közigazgatási eljárás keretében megküldött 2000. május 24-i észrevételükben […] kifejtették, hogy a csomagolási rendelet lehetővé teszi a forgalmazó számára, hogy az üzlete közelében lévő egyéni rendszerben történő visszaváltást és a végső fogyasztó közelében lévő kollektív rendszerben történő gyűjtést úgy kombinálja, hogy csupán az általa piacra került csomagolásoknak bizonyos része vonatkozásában vegyen részt a kollektív rendszerben”.
151.
Ezenfelül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában emlékeztetett arra, hogy „a [vitatott] határozat továbbá azt is hangsúlyozza, hogy a német hatóságok korábbi válaszából az derül ki, hogy a [csomagolási] rendelet 6. cikkének (3) bekezdése nem rendelkezik úgy, hogy kizárólag egy rendszerhez lehet csak tartozni. A német hatóságoknak ugyanis soha nem állt szándékukban az, hogy az egész országban, illetve az egyes Landokban csupán egyetlen kollektív rendszer létrehozására legyen lehetőség”.
152.
Ezen megállapítások alapján jegyezhette meg az Elsőfokú Bíróság álláspontom szerint és helyesen a megtámadott ítélet 131. pontjában, hogy a csomagolási rendelet 6. cikkének I. melléklete alapján a hasznosítási szinteket a ténylegesen értékesített anyag visszaváltott és újrahasznosított összesített tömegének százalékában számítják ki, és e melléklet 1. pontjának (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a releváns csomagolási mennyiségek az összesített tömeg százalékában kerülnek meghatározásra.
153.
Mivel az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 132–135. pontjában kifejtette, hogy amiatt, hogy a hasznosítási szinteket az összesített tömeg százalékában számították ki, a több rendszer közötti elosztás előre meghatározott mennyiségű csomagolásokra való hivatkozás nélkül is lehetséges. Álláspontját egy gyorséttermi láncra vonatkozó példa segítségével szemléltette. Bizonyította, hogy egy ilyen lánc keretében egy egyéni rendszernek a DSD-rendszerrel való kombinálása kötelező, mivel lehetőség van a termék helyben fogyasztására és elvitelére. Az Elsőfokú Bíróság a folytatásban kifejtette, hogy „a felperes és a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó között létrejött szerződéses viszonyban jelentőséggel bíró tényező annak biztosítása, hogy a forgalomba hozott és hasznosítandó anyagmennyiségek a [csomagolási] rendeletben előírt hasznosítási szintek elérése érdekében ténylegesen visszaváltásra és hasznosításra kerüljenek”.
154.
A megtámadott ítélet 136–138. pontjában az Elsőfokú Bíróság kifejtette, hogy voltak olyan korrekciós mechanizmusok, amelyek lehetővé tették az említett rendelet által előírt kötelezettségek betartását. Az Elsőfokú Bíróság különösen azt fejtette ki, hogy ha az egyéni rendszer nem elegendő a hasznosítási szintek teljesítésére, a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó igénybe vehet egy kollektív rendszert a hiányzó mennyiségek visszavásárlása érdekében.
155.
Egyebekben a csomagolási rendelet maga javasolja ezt a megoldást 6. cikkének (1) bekezdésében, megjegyezvén, hogy amennyiben a forgalmazók nem a lerakóhelyen tesznek eleget a visszaváltási vagy hasznosítási kötelezettségüknek, akkor a kollektív rendszeren keresztül kell ezt megtenniük. (
13
)
156.
A fentiekre tekintettel úgy vélem, hogy a harmadik érvet el kell utasítani, mint megalapozatlant.
b) A harmadik jogalap negyedik és ötödik érvéről
i) A felek érvei
157.
A DSD fenntartja továbbá, hogy a megtámadott ítélet 137. pontjában megfogalmazott utalás, amely szerint a kollektív rendszerhez csatlakozó forgalmazó a posteriori személyesen elláthatja a visszaváltást és hasznosítást, az ügy iratainak elferdítését képezheti. Ez az utalás különösen ellentétes a csomagolási rendelet alapelvével, miszerint a hasznosítási kötelezettség átvállalásával kapcsolatos kollektív rendszerhez való csatlakozás az ártalmatlanítási kötelezettségek alóli mentesítést von maga után. A DSD szerint a kollektív rendszerhez tartozó csomagolások tekintetében nem lehetséges a posteriori egyéni rendszert igénybe venni.
158.
A DSD továbbá megjegyzi, hogy az említett utalás, miszerint a bizonyos csomagolások tekintetében egyéni rendszert igénybe vevő forgalmazó a posteriori az említett rendeletből eredő kötelezettségeit csomagolásmennyiségeknek egy kollektív rendszerből történő visszavásárlásával is teljesítheti, a csomagolási rendelet elferdítését képezi.
159.
A Bizottság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság nem a visszaváltási és hasznosítási kötelezettségek a posteriori teljesítéséből indul ki, hanem a kollektív rendszernek járó díj csökkentése kötelezettségét határozza meg az előírt szinteknek nem megfelelő gyűjtés esetén.
ii) Értékelés
160.
Azon a véleményen vagyok, hogy az Elsőfokú Bíróság nem ferdítette el az ügy iratait annak megállapításával a megtámadott ítélet 137. pontjában, hogy egy gyorséttermi lánc kérheti a kollektív rendszertől, hogy csökkentse a díj mértékét, amennyiben ez a lánc bizonyítja, hogy egyéni rendszeren keresztül váltotta vissza a rábízott csomagolásmennyiségeket.
161.
A fellebbező állításával ellentétben ugyanis úgy vélem, hogy ebben a példában nem arról van szó, hogy egy egyéni rendszert a posteriori vesznek igénybe a csomagolások visszaváltása és hasznosítása tekintetében. Emlékeztetnék arra, hogy az Elsőfokú Bíróság az említett példában abból a feltételezésből indult ki, miszerint a gyorséttermi lánc kezdettől kombinál egy egyéni rendszert és egy kollektív rendszert.
162.
Ebből a feltételezésből kiindulva az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy lehetséges volt korrekciós mechanizmusokat alkalmazni, amennyiben az egyéni rendszer elmulasztotta teljesíteni a forgalmazót terhelő kötelezettségeket, vagy ellenkezőleg, össze tudta gyűjteni a meghatározott mennyiségeket. Ez utóbbi esetben az Elsőfokú Bíróság kifejti, hogy „a gyorséttermi lánc kérheti az érintett kollektív rendszertől, hogy csökkentse a díj mértékét abban az esetben, ha a gyorséttermi lánc bizonyítja, hogy a kollektív rendszerre bízott [mennyiségeket] saját maga váltott[a] vissza és hasznosított[a]”.
163.
Ezt a lehetőséget egyébként maga a fellebbező is felvetette. A vitatott határozat 60. és 61. pontja ugyanis megjegyzi, hogy a DSD e határozat elfogadása előtt kötelezettséget vállalt arra, hogy nem szed díjat az egyéni rendszer keretében visszaváltott csomagolásmennyiség után, amennyiben a gyártó vagy -forgalmazó úgy döntött, hogy kombinálja a DSD-rendszert egy egyéni rendszerrel.
164.
A fellebbező azon érvét, amely szerint az Elsőfokú Bíróság elferdítette a csomagolási rendeletet annak megállapításával, hogy egy egyéni rendszert igénybe vevő forgalmazó a posteriori az említett rendeletből eredő kötelezettségeit csomagolásmennyiségeknek egy kollektív rendszerből történő visszavásárlásával is teljesítheti, véleményem szerint szintén el kell utasítani.
165.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 9. pontjában emlékeztetett arra, hogy „a rendelet 6. cikke (1) bekezdésének kilencedik mondata megjegyzi, hogy amennyiben a forgalmazó nem egyéni rendszeren keresztül tesz eleget a visszaváltási vagy hasznosítási kötelezettségének, akkor a kollektív rendszeren keresztül kell ezt megtennie”.
166.
Következésképpen úgy vélem, hogy a harmadik jogalap negyedik és ötödik érvét el kell utasítani, mint megalapozatlant.
4. A harmadik jogalapnak a csomagolási rendelet elferdítésére alapított hatodik érvéről
a) A felek érvei
167.
A DSD fenntartja, hogy a megtámadott ítélet 154. pontjában az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amennyiben megállapította, hogy a DSD-rendszer által nem ártalmatlanított csomagolások elláthatók a Der Grüne Punkt logóval. A DSD úgy véli, hogy egy ilyen lehetőség megfosztja a logót megkülönböztető képességétől, és nyilvánvalóan ellentétes a csomagolási rendelet elvével, amely szerint a fogyasztóknak és a hatóságoknak módjában kell állnia világosan meghatározni azt, hogy egy csomagolásra vonatkozik-e a vásárlási helyen történő visszaváltási kötelezettség vagy sem.
168.
A Bizottság emlékeztet arra, hogy a DSD tévesen tulajdonít az említett rendeletnek az egyéni csomagolásra vonatkozó központosított megközelítést. A Bizottság szerint egy ilyen megközelítés nem felel meg azon gazdasági feltételeknek, amelyekbe a vegyes megoldások illeszkednek, és amelyeket kifejezetten támogatnak a verseny céljának elérése érdekében.
b) Értékelés
169.
Véleményem szerint ezt az érvet is el kell utasítani.
170.
Az Elsőfokú Bíróság ugyanis a megtámadott ítélet 124. pontjában megjegyzi, hogy a Der Grüne Punkt logó a DSD szerint lehetővé teszi annak jelzését, hogy melyek a rábízott csomagolások, és a fogyasztó arról való tájékoztatását, hogy mit kell tennie azokkal, ami lehetővé teszi a csatlakozó vállalkozás által a DSD-re bízott feladat teljesítését.
171.
A megtámadott ítélet 153. pontjában az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy „a [csomagolási] rendeletben előírt különböző tájékoztatási módok – vagyis kollektív rendszerek esetén a címkézés vagy egyéb megfelelő eszköz [(az említett rendelet 6. cikke I. melléklete 4. címében szereplő (2) pontja)], illetve az egyéni rendszerek esetén a csomagolás eladási helyre való visszavitele lehetőségének feltüntetése (ugyanezen rendelet 6. cikke (1) bekezdésének harmadik mondata) – lehetővé teszik a végső fogyasztónak a kérdéses csomagolás visszavitelével kapcsolatosan javasolt különböző megoldásokról való tájékoztatását, ám ez nem igazolja a felperes érvelését, miszerint a Der Grüne Punkt logó csomagoláson való feltüntetése megakadályozná, hogy azt valamely másik rendszer váltsa vissza és hasznosítsa”.
172.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 154. pontjában annak kijelentésével folytatja, hogy „a [csomagolási] rendelet nem rendelkezik arról, hogy a Der Grüne Punkt logót nem lehet feltüntetni a versenytárs kollektív rendszerek vagy egyéni rendszerek által összegyűjtött csomagolásokon, amennyiben a DSD-rendszerrel együtt használt rendszer felismerhetőségével kapcsolatosan a[z említett] rendeletben előírt feltételeket egyébként betartják. Ezek a jelzések egyszerre is feltüntethetők, mivel ugyanazon csomagolás egyszerre több rendszerhez is tartozhat. A Bizottság helyesen értelmezi a fentiek szerint a német hatóságok által észrevételeikben meghatározott átláthatósági kötelezettség tartalmát, miszerint világosan meg kell jelölni – mind a fogyasztók, mind a hatóságok részére –, hogy melyek az eladási helyen vagy ezek közelében visszaváltandó csomagolások, és melyek azok, amelyekre e kötelezettség nem vonatkozik”.
173.
A fellebbező állításával ellentétben itt nem arról van szó, hogy a versenytárs rendszereknek lehetőségük van a Der Grüne Punkt logó feltüntetésére a nem a DSD-rendszerben visszaváltott csomagolásokon. Az Elsőfokú Bíróság álláspontom szerint arra a feltevésre támaszkodik, miszerint a csomagolásgyártó vagy -forgalmazó csatlakozott a DSD-rendszerhez és egy másik, kollektív vagy egyéni rendszerhez. Mivel a csomagolási rendeletben szereplő, a felhasznált csomagolás visszaváltására vonatkozó feltüntetési kötelezettség tiszteletben tartása érdekében jelölve kell lennie annak, hogy mely rendszer váltja vissza a csomagolást, azért, hogy a fogyasztó tájékoztatást kapjon a számára fennálló lehetőségekről azt követően, hogy felhasználta azt. Ez teljesülhet például a Der Grüne Punkt logónak és egy másik, azt jelölő logónak egy műanyag palackon történő feltüntetésével, hogy egy másik rendszer is visszaváltja az említett palackot, vagy pedig a vásárlás helyén annak feltüntetésével, hogy a palackot e helyen el lehet helyezni.
174.
A csomagolási rendeletben szereplő megállapításokra tekintettel nem látom be, hogy az Elsőfokú Bíróság mennyiben követte volna el e rendelet elferdítését azzal, hogy úgy vélte, ugyanazon csomagoláson a Der Grüne Punkt logó együttesen létezhet egy másik megjelöléssel. Emlékeztetnék arra, hogy az említett rendelet egyrészt lehetőséget nyújt a gyártónak vagy forgalmazónak a több rendszerhez való csatlakozásra, másrészt kötelezővé teszi annak feltüntetését, hogy a csomagolást mely lehetőség keretében lehet visszaadni.
175.
Ezért álláspontom szerint a harmadik jogalap hatodik érvét el kell utasítani, mint megalapozatlant.
5. A harmadik jogalapnak a védjegyjog megsértésére alapított hetedik érvéről
176.
Kifogásolva egyúttal a megtámadott ítélet 161. pontját is, a DSD megjegyzi, hogy az a megállapítás, miszerint az általa követelt kizárólagosság nem fogadható el, mivel csak az lenne a hatása, hogy meggátolná a csomagolásgyártókat vagy -forgalmazókat egy vegyes rendszer igénybevételében, összeegyeztethetetlen a védjegyjoggal. E tekintetben a DSD megjegyzi, hogy a német ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, és amint azt a közvélemény-kutatás mutatja, a Der Grüne Punkt logó mint lajstromozott védjegy kizárólag a DSD-re és az általa kínált szolgáltatásokra utal. A védjegyjog nem lenne tiszteletben tartva, ha Der Grüne Punkt logót pusztán egy vegyes rendszer lehetőségének biztosítása érdekében megfosztanák e kizárólagossági funkciójától.
177.
Tekintettel arra, hogy a fellebbező negyedik jogalapjával szintén a közösségi védjegyjog Elsőfokú Bíróság általi megsértésére hivatkozik, úgy vélem, hogy ezt az érvet e jogalap keretében kell tárgyalni.
D – A közösségi védjegyjog megsértésére alapított negyedik jogalapról
1. A felek érvei
178.
Negyedik jogalapjában a DSD a közösségi védjegyjog megsértésére hivatkozik a megtámadott ítélet 161. pontjában az Elsőfokú Bíróság által tett azon megállapítás alapján, amely szerint nem ismerhető el a Der Grüne Punkt védjegynek a jogosultja által követelt kizárólagossága. A DSD jelzi, hogy a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21-i 89/104/EGK első tanácsi irányelv 5. cikkének (
14
) értelmében a védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít, amelyek alapján a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül használ a védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak az árujegyzékben szereplő árukkal vagy szolgáltatásokkal, vagy hasonlóak azokhoz.
179.
A Bizottság szerint a 89/104 irányelv 5. cikkében leírt kizárólagosság eltér a megtámadott ítélet 161. pontjában szóban forgó kizárólagosságtól. Az Elsőfokú Bíróság csak levonta a következtetéseket az ezen ítélet 156. és 157. pontjában megfogalmazott érvelésből, amely alapján a Der Grüne Punkt védjegy az érintett szolgáltatás tekintetében csupán annyit jelent, hogy az áru, amelyen szerepel, a DSD rendszerrel ártalmatlanítható, azonban semmilyen tájékoztatást nem ad a kínált szolgáltatás minőségéről.
180.
A Bizottság hozzáfűzi, hogy a vitatott határozat nem vonja maga után a védjegy jogosulatlan használatát, vagyis az olyan személyek általi használatot, akikkel a DSD nem írt alá szerződést.
181.
A Vfw megjegyzi, hogy a DGP logó nem minősül klasszikus értelemben vett védjegynek. Úgy véli, hogy egy védjegy azokat az árukat, illetve szolgáltatásokat jelöli, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, vagy hasonlóak azokhoz. Márpedig a Der Grüne Punkt logójának tekintetében minden gyártó a saját önálló védjegyeit használja a termékei megjelölésére. A Der Grüne Punkt logó kizárólag a kollektív rendszerben való részvétel jelölésére szolgál, nem pedig azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások azonosítására.
182.
A Landbell és a BellandVision szerint ez a jogalap elfogadhatatlan, és mindenképpen megalapozatlan.
2. Értékelés
183.
A fellebbező álláspontja szerint az Elsőfokú Bíróság tévesen állapította meg, hogy a Der Grüne Punktot nem illeti meg a megkövetelt kizárólagosság, és így megsértette a közösségi védjegyjogot.
184.
Ahogy azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 124. pontjában megjegyzi, a DSD úgy véli, hogy a Der Grüne Punkt védjegy egyszerre teszi lehetővé annak jelzését, hogy melyek a DSD rendszerre bízott csomagolások, és a fogyasztó arról való tájékoztatását, hogy mit kell tennie, ami lehetővé teszi a rendszerhez csatlakozott csomagolásgyártó- vagy forgalmazó által a DSD-re bízott feladat teljesítését. Mindezek alapján, a DSD szerint csak a DSD rendszerre bízott csomagolásokat kellene a Der Grüne Punkt logóval jelölni.
185.
Mindazonáltal az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 156–161. pontjában úgy ítélte meg, hogy az a tény, hogy egy csomagoláson ez a logó, valamint más megfelelő, a kollektív rendszerre, vagy a boltba történő visszavitel lehetőségére utaló jelzés egyidejűleg kerül feltüntetésre, nem veszélyezteti a védjegy elsődleges funkcióját, amely a kérdéses csomagolásnak a DSD rendszerrel történő ártalmatlanítása lehetőségének jelzése. Ennek alapján az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy mivel a kérdéses logónak más jelzésekkel vagy más, versenytárs egyedi vagy kollektív ártalmatlanítási rendszerre utaló jelzéssel egyidejű elhelyezése nem veszélyezteti a védjegy elsődleges funkcióját, a fellebbező nem hivatkozhat a védjegyjog megsértésére.
186.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 160. pontjában kifejti, hogy „a logóra vonatkozó felhasználási szerződés csupán az említett logó használóit, vagyis azokat a csomagolásgyártókat és -forgalmazókat érinti, amelyek a DSD-rendszert használják, és nem a fogyasztókat”.
187.
A megtámadott ítélet 161. pontjában foglalt megállapítással, mely szerint a fellebbező nem részesülhet a megkövetelt kizárólagosságból, annak veszélye miatt, hogy így a gyártók és forgalmazók nem vehetnének igénybe semmilyen vegyes rendszert, és ez legitimálná azt a lehetőséget, hogy a fellebbező díjat szedjen olyan szolgáltatásért, amelyet nem nyújt, véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság nem sértette meg a közösségi védjegyjogot.
188.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védjegyjog speciális célja különösen az, hogy a jogosultnak kizárólagos jogot biztosítson a védjegy használatára, a termék elsőként történő forgalomba hozatalára, és az azon versenytársakkal szembeni védekezésre, akik a védjeggyel jogosulatlanul jelölt termékek árusítása révén megpróbálnak visszaélni a védjegy piaci helyzetével és hírnevével. (
15
)
189.
Ezért mondja ki a 89/104 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése, hogy a védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít, és hogy a kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ a védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal.
190.
A jelen ügyben úgy vélem, hogy a csupán a csomagolásuk egy része tekintetében a DSD-rendszerhez csatlakozó vállalkozások (első és második eset), vagy a más tagállam területén forgalomba hozott csomagolások (harmadik eset) nem tekinthetők a DSD versenytársának vagy olyan harmadik személynek, aki a Der Grüne Punkt logóval jogosulatlanul ellátott terméket árul.
191.
Valójában az első és második esetben a csomagolásgyártók és -forgalmazók egyes csomagolásoknak a visszavételére és hasznosítására szerződtek a DSD-vel. A harmadik esetben a gyártók és forgalmazók egy másik tagállam területén jogosultak a Der Grüne Punkt logó használatára.
192.
Márpedig a DSD maga hozta létre azt a rendszert, amelyben kötelező ezt a logót feltüntetni minden csomagoláson, még akkor is, ha ezek közül egyes csomagolásokat nem a szóban forgó rendszer dolgozza fel. Ezek a gyártók és forgalmazók tehát nem jogosulatlanul használják a Der Grüne Punkt logót, hanem csak eleget tesznek azon kötelezettségüknek, hogy azt minden csomagoláson feltüntessék, függetlenül attól, hogy azt a DSD-rendszerbe viszik-e vissza.
193.
Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság jogosan emlékeztetett arra a megtámadott ítélet 156. pontjában, hogy a Der Grüne Punkt védjegy elsődleges funkciója felhívni a figyelmet arra, hogy azt a csomagolást, amelyen azt elhelyezték, a DSD-rendszerbe vissza lehet vinni.
194.
Következésképpen, ha a Der Grüne Punkt logó szerepel a csomagoláson, a védjegy elsődleges funkciója megvalósult, tekintettel arra, hogy a fogyasztót figyelmeztette a csomagolás DSD-konténerekben való elhelyezésének lehetőségére. A fellebbezőnek a tárgyaláson előadott álláspontjával ellentétben nincs tehát szó a „védjegy hírnevének rontásáról”.
195.
Egyebekben úgy vélem, hogy a Der Grüne Punkt védjegy nem illeszthető be a védjegyjog klasszikus rendszerébe.
196.
Valójában egy védjegy segíti a fogyasztót a megalapozott döntéshozatalban a védjegy által kínált termék vagy szolgáltatás tekintetében. Ha például a fogyasztó már vásárolt egy terméket vagy szolgáltatást, és azzal bizonyos mértékben elégedett, különösen a termék vagy szolgáltatás minősége miatt, a védjegy iránymutatóul fog szolgálni számára azonos termékek vagy szolgáltatások vásárlásánál. A védjegy tehát befolyásolja a fogyasztó döntését.
197.
Mindazonáltal a DSD-rendszer keretében a Der Grüne Punkt védjegy funkciója véleményem szerint nem az, hogy a fogyasztót a megvásárolt termék kiválasztása tekintetében segítse. Amint arra az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 156. pontjában emlékeztetett, ez a védjegy a DSD-rendszerben kezelhető csomagolások azonosítására szolgál.
198.
Véleményem szerint, amikor a fogyasztó olyan terméket vásárol, amelyen szerepel a Der Grüne Punkt logója, ez a fogyasztó például a garantált minősége miatt választotta ezt a terméket, nem pedig azért, mert azt a DSD-rendszerben lehet ártalmatlanítani. Elképzelhető például, hogy a fogyasztó azért választ ökológiai termelésből származó tojásokat, mert a termelési rendszer kizárja a rovarirtó és a műtrágya használatát, így biztosítva a fogyasztó által keresett minőséget, és nem azért, mert azon szerepel a Der Grüne Punkt logója, arra figyelmeztetve, hogy az adott csomagolást a DSD-rendszerbe vissza lehet vinni.
199.
Más lenne a helyzet véleményem szerint, ha a Der Grüne Punkt logója azt jelezné, hogy a termék, amelyen szerepel, újrahasznosítható vagy már újrahasznosított. Joggal feltételezhető, hogy egyes, a környezetvédelem iránt elkötelezett fogyasztók szívesebben választanak újrahasznosítható vagy már újrahasznosított csomagolású terméket. Ebben az esetben az arra utaló logó, hogy a termék csomagolása újrahasznosított anyagból készült, tagadhatatlanul befolyásolja a fogyasztó döntését. Ez a helyzet például egy olyan irattömb esetében, amelyen szerepel a logó, amely jelzi a fogyasztó számára, hogy a papír újrahasznosított. A fogyasztó ebben az esetben tudatos döntést fog hozni.
200.
Mindenesetre a jelen esetben a Der Grüne Punkt logó nem jelenti azt, hogy a csomagolás újrahasznosítható. A logó csak annyit jelent, hogy a csomagolást vissza lehet vinni a DSD-rendszerbe, ahol azt kiválogatják és hasznosítják, ha van erre lehetőség. (
16
)
201.
Ebből következően véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság jogosan állapította meg a megtámadott ítélet 156. és 160. pontjában, hogy egyrészt „a védjegy »csak annyit jelent az érintett szolgáltatás tekintetében, hogy a termék, amelyen szerepel, a DSD-rendszer segítségével ártalmatlanítható«, anélkül hogy a szolgáltatás minőségéről tájékoztatást adna”, másrészt, hogy „a logó felhasználására vonatkozó szerződés csak a szóban forgó logó használóira vonatkozik, tudniillik a csomagolásgyártókra és -forgalmazókra, amelyek a DSD-rendszert használják, nem pedig a fogyasztókra”.
202.
Így az Elsőfokú Bíróság véleményem szerint nem sértette meg a közösségi védjegyjogot azzal, hogy a megtámadott ítélet 161. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Der Grüne Punkt védjegy nem részesülhet a megkövetelt kizárólagosságban.
203.
Következésképpen véleményem szerint a negyedik jogalapot, mint megalapozatlant el kell utasítani.
E – Az EK 82. cikk megsértésére alapozott ötödik jogalapról
1. A felek érvei
204.
Az ötödik jogalap keretében a DSD azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 82. cikket.
205.
A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság nem indokolta megfelelően az elemzését, és ezenkívül elferdítette az ügy iratait azzal, hogy úgy ítélte meg, a DSD visszaélésszerű magatartást tanúsított azzal, hogy a Der Grüne Punkt logó használatára feljogosító licencet a DSD-rendszer használatától függetlenül adta meg, és hogy díjat szedett a licenc használatáért abban az esetben is, ha az engedély jogosultja bizonyította, hogy nem használta a DSD-rendszert.
206.
Ezenkívül a DSD szerint a vitatott határozat arra kötelezné, hogy licencet adjon a csatlakozó vállalkozásoknak olyan csomagolásokra is, amelyeket nem ez a rendszer vált vissza vagy hasznosít. Mindazonáltal a kényszerengedély kiadásának a Bíróság ítélkezési gyakorlatában kialakult feltételei az adott esetben nem állnak fenn. Az Elsőfokú Bíróság azzal, hogy nem magyarázta meg, hogy egy kényszerengedély kiadásának visszautasítása hogyan valósít meg joggal való visszaélést, tévesen alkalmazta a jogot.
207.
Másodlagosan a fellebbező állítja, hogy – még ha a csatlakozó vállalkozásoknak adna is licencet csak a logó használatára – a megtámadott ítélet lehetővé tenné a DSD-rendszerben való részvételt kis mennyiségű csomagolás esetén is, anélkül, hogy ennek ellentételezéseképpen a DSD megfelelő díjat kérhetne, és anélkül, hogy ellenőrizhetné egy ilyen eljárás jogszerűségét. Különösen azt nem tudná ellenőrizni a fellebbező, hogy fennállnak-e azok a feltételek, amelyek (különösen a szelektív megjelölés gazdasági többletköltségei tekintetében) a vitatott határozat szerint szükségessé teszik a Der Grüne Punkt védjegy valamennyi csomagoláson történő elhelyezését.
208.
Ami az első érvet illeti, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a fellebbező nem magyarázta meg, hogy az Elsőfokú Bíróság megállapításai mennyiben nincsenek megfelelően indokolva, mennyiben ellentétesek az ügy irataival, és mennyiben ferdítik el a nemzeti jogot.
209.
Ami a második érvet illeti, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az Elsőfokú Bíróság a fellebbezőnek a kényszerengedély kiadására kötelezéssel kapcsolatos érvét megtárgyalta, és megállapította, hogy ilyen engedély kiadására a DSD-t nem kötelezték.
210.
Ami a DSD másodlagosan előterjesztett érvét illeti, a Bizottság azt állítja, hogy jelen esetben nem kényszerengedélyről van szó. Jelzi, hogy amint azt az Elsőfokú Bíróság megerősítette, a vitatott határozat szerint, ha egy vállalkozás csak kis mennyiségű csomagolással csatlakozik a DSD rendszerhez, díj csak ezzel a kis mennyiséggel arányosan szedhető.
211.
A Landbell és a BellandVision emlékeztetnek arra, hogy a vitatott határozat és a megtámadott ítélet nem a Der Grüne Punkt logónak a DSD-rendszer használatától független használatára feljogosító licenc feltételezésén alapul, hanem a nyújtott szolgáltatásért járó díj összegére fókuszál.
212.
A Vfw szerint e jogalap a jogvita tárgyának téves felfogásán alapszik, mivel a Bizottság nem kívánja az engedélyadási kötelezettséget előírni a DSD számára, hanem kizárólag abban akadályozza meg, hogy erőfölényét a versenytárs rendszerekből fakadó verseny kizárására használja.
213.
Az Interseroh megjegyzi, hogy az Elsőfokú Bíróság sehol nem sugallja azt a megtámadott ítéletben, hogy a DSD a rendszere használatától függetlenül nyújtana engedélyt a Der Grüne Punkt logó felhasználására. Ez az ítélet kötelezettséget sem teremt a DSD számára ilyen engedély biztosítására. Az Elsőfokú Bíróság által megállapított visszaélés éppen azon a tényen alapul, hogy a DSD csak a szolgáltatásáért fizetendő díj megfizetésével együtt ad ki a logó használatára feljogosító licenceket, még akkor is, ha a csatlakozó vállalkozás egyes, a szóban forgó logóval jelzett csomagolásai tekintetében nem használja a DSD-rendszert.
2. Értékelés
a) Az ötödik jogalap első érvéről
214.
Amint arra a Bizottság is rámutatott, úgy vélem, hogy az ötödik jogalap első érvét el kell utasítani.
215.
A fellebbező ugyanis csupán annyit állít, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette az EK 82. cikket azzal, hogy ítéletében a visszaélésszerű magatartás megállapítását nem indokolta kellőképpen, az ügyirattal ellentétes megállapításokat tett, és elferdítette a nemzeti jogot. A fellebbező nem hoz fel egyetlen jogi érvet sem ennek az érvnek az alátámasztására, és nem tesz mást, csak a fellebbezés 20. pontjában egy lábjegyzetben utal arra, hogy „a [megtámadott] ítélet megállapításai nyilvánvalóan ellentmondásosak. Az Elsőfokú Bíróság végső soron nem nyilatkozik arról, hogy a jogvita tárgyát képező magatartás erőfölénnyel való visszaélésnek minősül-e.”
216.
Márpedig a jelen indítvány 141. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket.
217.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben ez nem történt meg. Úgy vélem tehát, hogy az ötödik jogalap első érvét, mint elfogadhatatlant, el kell utasítani.
b) Az ötödik jogalap második érvéről
218.
A fellebbező a második érvében úgy véli, hogy a jogvita alapjául szolgáló határozat és a megtámadott ítélet arra kötelezi, hogy licencet adjon a csatlakozó vállalkozások számára azon csomagolások tekintetében is, amelyeket nem a rendszere vesz vissza, és hasznosít. Az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor elmulasztotta megindokolni, hogy a kényszerengedély kiadásának visszautasítása hogyan valósít meg joggal való visszaélést.
219.
Véleményünk szerint a fellebbező téved a neki felrótt visszaélés minősítését illetően. Valójában ugyanis úgy véljük, hogy az Elsőfokú Bíróság elemzési táblázata alapján utóbbi a fellebbező álláspontjával ellentétben nem azt állapította meg, hogy a visszaélést a DSD részéről a kényszerengedély kiadásának megtagadása valósítja meg, és helyesen ismertette a DSD-nek felrótt erőfölénnyel való visszaélés okait.
220.
Meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 176–183. pontjában megválaszolta a fellebbezőnek a második jogalap keretében ismertetett érvét, amely szerint a megtámadott határozat 3. cikke és 4. cikkének (1) bekezdése aránytalan, mert arra kötelezi a DSD-t, hogy harmadik személyeknek adjon licencet a Der Grüne Punkt védjegy használatára, még akkor is, ha e személyek nem vesznek részt a DSD-rendszerben.
221.
Az Elsőfokú Bíróság így megmagyarázta azon okokat, amelyeknél fogva úgy vélte, hogy a megtámadott határozat 3. cikke és 4. cikkének (1) bekezdése nem arra kötelezte a DSD-t, hogy adjon licencet a rendszeréhez csatlakozó vállalkozások számára olyan csomagolások tekintetében, amelyeket nem vesz vissza a rendszere, hanem véget kívánt vetni a visszaélésnek azzal, hogy megtiltotta, hogy részére olyan szolgáltatásért fizessenek díjat, amelyet nem teljesített.
222.
Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 178. pontjában emlékeztetett ugyanis arra, hogy a DSD-nek felrótt visszaélés a megtámadott határozat szerint a DSD azon magatartása volt, miszerint a Németországban forgalmazott Der Grüne Punkt logót viselő összes csomagolás után díjfizetést ír elő. Az Elsőfokú Bíróság továbbá megállapította, hogy „[e] határozat szerint a DSD nem követelhet díjfizetést olyan esetben, amikor a DSD-rendszert csupán a Németországban forgalmazott csomagolások egy részének tekintetében igénybe vevő csomagolásgyártók és -forgalmazók bizonyítják, hogy a rendeletben előírt visszaváltási és hasznosítási kötelezettségeiket valamely versenytárs kollektív rendszer, illetve egyéni rendszer útján teljesítik (1. és 2. sz. eset). Továbbá nem követelhető díjfizetés olyan esetben sem, amikor azon csomagolásgyártók és -forgalmazók, akik a DSD-rendszert Németországban nem veszik igénybe, ám ebben az országban olyan szabványcsomagolásokat hoznak forgalomba, amelyet olyan másik tagállamban is forgalmaznak, ahol a Der Grüne Punkt logót használó visszaváltó rendszerben vesznek részt, bizonyítják, hogy a rendeletben előírt visszaváltási és hasznosítási kötelezettségeiket valamely versenytárs kollektív rendszer, illetve egyéni rendszer útján teljesítik (3. sz. eset).”
223.
E tényezők fényében az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 180. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozat 3. cikkében és 4. cikke (1) bekezdésében foglalt kötelezettségek tehát nem harmadik személyekre vonatkoznak, hanem azokra a csomagolásgyártókra és -forgalmazókra, akik a logóra vonatkozó felhasználási szerződés keretében a DSD szerződő felei, vagy akik a Der Grüne Punkt védjegynek megfelelő logót használó visszaváltó és hasznosító rendszer keretében e védjegy használati licencének jogosultjai.
224.
A megtámadott ítélet 181. pontjában az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy „e kötelezettségeknek nem az a céljuk, hogy arra kötelezzék a DSD-t, hogy harmadik személyeknek időkorlátozás nélküli licencet adjon a Der Grüne Punkt védjegy használatára, csupán a DSD arra való kötelezésére szorítkoznak, hogy ne követeljen díjfizetést a [Der Grüne Punkt] logót viselő összes csomagolás után, amennyiben bizonyított, hogy e csomagolások egy részét valamely másik rendszer váltotta vissza és hasznosította”.
225.
Az Elsőfokú Bíróság ebből arra a következtetésre jutott a megtámadott ítélet 182. pontjában, hogy „mindaddig, amíg a Der Grüne Punkt logó használói bizonyítják, hogy azon mennyiségeket, amelyek tekintetében nem a DSD-rendszert veszik igénybe, ténylegesen azok a kollektív vagy egyéni rendszerek váltották vissza, illetve hasznosították, amelyeket ezzel megbíztak, a felperes nem hivatkozhat arra, hogy aránytalan annak követelése, hogy ne kelljen részére olyan szolgáltatásért fizetni, amelyet nem teljesített”.
226.
Ebből az elemzésből véleményünk szerint az következik, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg a fellebbezőnek felrótt erőfölénnyel való visszaélést, és jogosan mutatott rá arra, hogy a megtámadott határozat nem a csatlakozó vállalkozások számára akart kényszerengedélyt biztosítani, hanem az abban az esetben fennálló visszaélésnek kívánt véget vetni, amikor bizonyított, hogy a Der Grüne Punkt logót viselő csomagolásokat nem a DSD-, hanem más rendszerben hasznosították.
227.
Következésképpen véleményem szerint az ötödik jogalap megalapozatlan, és azt is el kell utasítani.
F – A 17. rendelet 3. cikkének és az arányosság elvének megsértésére alapított hatodik jogalapról
1. A felek érvei
228.
Hatodik jogalapjának alátámasztására a DSD azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy elemzését nem indokolta kellőképpen, hogy az ellentétes az ügy irataival, valamint, hogy megsértette a 17. rendelet 3. cikkét és az arányosság elvét. A DSD először is előadja, hogy a csomagolási rendelettel és a védjegyjoggal ellentétes, hogy a Der Grüne Punkt logó felhasználására vonatkozó engedélyadási kötelezettség vonatkozzon rá. Márpedig a vitatott határozat 3. és azt követő cikkeiben előírt intézkedések, amelyek nem veszik figyelembe, hogy a DSD nem ad ki külön a logó felhasználására vonatkozó engedélyeket, éppen ilyen kötelezettség előírását jelentik a fellebbezővel szemben.
229.
Másodszor a DSD megállapítja, hogy a hivatkozott rendelettel és a védjegyjoggal ellentétes, hogy megakadályozzák abban, hogy az ügyfeleitől megkövetelje a Der Grüne Punkt logóval ellátott, de nem a DSD-rendszer által kezelt csomagolásokon olyan megjegyzés feltüntetését, amely lehetővé teszi e logó megkülönböztető hatásának semlegesítését. Mivel az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 200. pontjában figyelmen kívül hagyta a DSD ezen érvét, amely szerint a Der Grüne Punkt logóval ellátott, és a DSD-rendszer által ártalmatlanított csomagolásoknak megkülönböztethetőknek kell lenniük azon csomagolásoktól, amelyeken ugyanez a logó szerepel, de amelyeket nem ez a rendszer ártalmatlanít, figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy a vitatott határozat 3. cikke a 17. rendelet 3. cikke, valamint az arányosság elve megsértésének minősül.
230.
A Bizottság álláspontja szerint a DSD első érve, amely szerint a hivatkozott rendelettel és a védjegyjoggal ellentétes, hogy köteles legyen a Der Grüne Punkt logó használatára feljogosító licencet adni, azon a téves kiindulóponton alapszik, amely szerint az Elsőfokú Bíróság a DGP logó felhasználására vonatkozó elkülönült licenc elméletére támaszkodik.
231.
Másfelől a második érvet illetően a Bizottság úgy véli, hogy az Elsőfokú Bíróság jogosan állapította meg, hogy sem a csomagolási rendelet, sem a védjegyjog nem követeli meg a különböző csomagolások azonosítását a DSD-nek vagy más szolgáltatásnyújtónak történő kiosztás tekintetében.
232.
A Vfw úgy véli, hogy a DSD nem támasztotta kellőképpen alá a jelen jogalapban előterjesztett érveit.
233.
A Landbell és a BellandVision álláspontja szerint ez a jogalap elfogadhatatlan, amennyiben a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet vagy megsemmisíteni kért határozat kifogásolt részeit, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket.
2. Értékelés
234.
A hatodik jogalap első érvét illetően, amely szerint a vitatott határozat a Der Grüne Punkt logó felhasználására vonatkozó engedélyadási kötelezettséget ró a fellebbezőre, és amely hasonló az ötödik jogalap keretében megvizsgált érvhez, az annak keretében kifejtett értékelésem irányadó.
235.
Következésképpen úgy vélem, hogy a hatodik jogalap első érvét, mint megalapozatlant el kell utasítani.
236.
Második érvével a DSD azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy figyelmen kívül hagyta azt az érvét, amely szerint a Der Grüne Punkt logóval ellátott csomagolásoknak megkülönböztethetőnek kell lenniük azon csomagolásoktól, amelyeken ugyanez a logó szerepel, azonban amelyeket nem ez a rendszer ártalmatlanít. Az Elsőfokú Bíróság vizsgálata ezzel kapcsolatban véleménye szerint elégtelen volt, ellentétes az ügy irataival, továbbá megsértette a 17. rendelet 3. cikkét, valamint az arányosság elvét.
237.
Ebből arra a következtetésre juthatunk, hogy a DSD álláspontja szerint egy olyan hatékony jelzés kötelezővé tétele, amely semlegesítené a Der Grüne Punkt védjegy megkülönböztető hatását azokon a csomagolásokon, amelyeket nem a DSD-rendszer dolgoz fel, megfelelő, arányos és a 17. rendelet 3. cikkével összhangban álló intézkedés lenne.
238.
Véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság jogosan utasította el a megtámadott határozat 3. cikke (1) bekezdésének azon aránytalanságával kapcsolatos kifogást, hogy az nem írja elő magyarázó megjegyzések elhelyezésének lehetőségét.
239.
Valójában a megtámadott ítélet 200. pontjában az Elsőfokú Bíróság kifejti, hogy „e magyarázó megjegyzésjavaslat arra a gondolatra támaszkodik, hogy a DSD-rendszerbe tartozó, Der Grüne Punkt logót viselő csomagolásokat meg lehetne különböztetni azoktól a csomagolásoktól, amelyek ugyan Der Grüne Punkt logót viselnek, ám nem tartoznak a DSD-rendszerbe, és ezért ezeket a fogyasztó figyelmének felhívására alkalmas megjegyzéssel kellene ellátni. Amint azt már az előzőekben kifejtettük (lásd a [megtámadott ítélet] 131–138. pontját), a vegyes rendszerek működési módjai nem a csomagolásoknak a fogyasztók általi meghatározásától függnek – ugyanis az utóbbiak szabadon dönthetnek, hogy melyik rendszerbe fogják a csomagolást visszavinni –, hanem a hasznosítandó anyagmennyiségek elosztásától.”
240.
Az Elsőfokú Bíróságnak ez az elemzése véleményem szerint összhangban áll a megtámadott ítéletben foglaltakkal. A jelen indítvány 48. pontjában kifejtettek szerint nem lehet előre meghatározni valamely csomagolás útját. Elképzelhető, hogy egy műanyag palack, amelyet a német piacon vásároltak, később Franciaországban a DSD versenytársának konténerébe kerül. Amint arra a Bizottság rámutatott, egy fogyasztó magatartása nem látható előre. Ebből következően egy magyarázó megjegyzés a Der Grüne Punkt logóval ellátott csomagolásokon, amelyeket olyan rendszer hasznosít, amely a DSD versenytársa, nem járhat a kívánt hatással, mivel az olyan, e logóval ellátott termékek, amelyeket a DSD-rendszer hasznosít, és az ugyanezt a logót viselő, de konkurens rendszer által hasznosított termékek megkülönböztetése lehetetlen lenne.
241.
Másfelől megjegyezzük, hogy a tárgyalás során a Landbell előadta, hogy a gyakorlatban a gyűjtés, a válogatás és a hasznosítás attól függetlenül zajlik, hogy a csomagoláson található-e olyan logó, amely jelzi, hogy az mely rendszerbe tartozik. A különböző rendszerek közötti elosztás az anyagmennyiség alapján történik, ezt a gyakorlatot a DSD eddig nem támadta.
242.
Következésképpen véleményem szerint a hatodik jogalapot, mint megalapozatlant el kell utasítani.
G – Az eljárási szabálytalanságra alapított hetedik jogalapról
1. A felek érvei
243.
A hetedik jogalap keretében a fellebbező eljárási szabálytalanságra hivatkozik. Véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság a saját indokolását léptette a Bizottság által adott indokolás helyébe. A fellebbező továbbá úgy véli, hogy minden, az Elsőfokú Bíróság által hozzáadott új megállapítás a meghallgatáshoz való jogát sérti.
244.
E jogalapjának alátámasztására a DSD azt rója fel az Elsőfokú Bíróságnak, hogy a felek által a tárgyalás során tett nyilatkozatokon alapuló új megállapításokat tett. Az Elsőfokú Bíróság által vagy a tárgyalás előtt alig három héttel, vagy a tárgyalás során feltett azon részletes kérdésekre adott válaszokról van szó, amelyek esetében az Elsőfokú Bíróság nem jelezte azon következtetéseket, amelyeket a válaszokból le kívánt vonni, illetve az említett kérdések és a vitatott határozatban szereplő megállapítások közötti kapcsolatot. Az említett kérdések és válaszok alapján az Elsőfokú Bíróság a vegyes rendszerek működésére vonatkozó olyan alapvető új megállapításokra jutott, amelyek nem jelentek meg a vitatott határozatban, és amelyeket sem a Bizottság, sem a fellebbező nem említett a fellebbezésben.
245.
A DSD különösen két megállapítást említ: egyrészt többek között a megállapítást, miszerint a DSD-re bízott csomagolások egyszerre tartozhatnak kollektív rendszerbe és egyéni rendszerbe, másrészt pedig azt a megállapítást, miszerint a csomagolási rendelet számos korrekciós mechanizmust ír elő, amelyek lehetővé teszik a gyártóknak és a forgalmazóknak, hogy az említett rendeletből eredő kötelezettségeiket úgy teljesítsék, hogy a csomagolásokat a posteriori bízzák egyéni vagy kollektív rendszerre.
246.
A Bizottság, a Vfw, a Landbell és a BellandVision egyetértésével úgy véli, hogy a megtámadott ítéletnek a jelen jogalappal érintett pontjai nem tartalmaznak semmilyen új elemet a közigazgatási eljárás keretében, majd később az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás írásbeli szakasza során már megvizsgált elemekhez képest.
2. Értékelés
247.
A fellebbező felrója az Elsőfokú Bíróságnak, hogy olyan új megállapításokat tett, amelyeket a megtámadott határozat nem tartalmazott, és így saját indokolását léptette a Bizottság által adott indokolás helyébe. A DSD véleménye szerint arról a megállapításról van szó, miszerint a DSD-re bízott csomagolások egyszerre tartozhatnak kollektív rendszerbe és egyéni rendszerbe, másrészt pedig arról a megállapításról, miszerint a csomagolási rendelet számos korrekciós mechanizmust ír elő, amelyek lehetővé teszik a gyártóknak és a forgalmazóknak, hogy az említett rendeletből eredő kötelezettségeiket úgy teljesítsék, hogy a csomagolásokat a posteriori bízzák egyéni vagy kollektív rendszerre.
248.
Véleményem szerint ezt a jogalapot szintén el kell utasítani.
249.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 44–46. pontjában ismertette a vitatott határozatnak a több visszaváltó és hasznosító rendszer használatának lehetőségére vonatkozó tartalmát.
250.
Pontosabban az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 45. pontjában kifejtette, hogy „a [vitatott] határozatban több olyan tényező kerül kifejtésre, amely lehetővé teszi a vegyes rendszerek alkalmazása lehetőségének megállapítását. A határozat például megjegyzi, hogy a német hatóságok észrevételeiből kitűnik (a [vitatott] határozat [(20) preambulumbekezdése]), hogy a rendelet lehetővé teszi az egyéni rendszer és a kollektív rendszer kombinálását olyan esetben, ha a gyártó vagy forgalmazó csupán a forgalmazott csomagolások egy része tekintetében vesz részt a kollektív rendszerben. […] A [vitatott] határozat továbbá azt is hangsúlyozza, hogy a német hatóságok korábbi válaszából az derül ki, hogy a [csomagolási] rendelet 6. cikkének (3) bekezdése nem rendelkezik úgy, hogy kizárólag egy rendszerhez lehet csak tartozni. A német hatóságoknak ugyanis soha nem állt szándékukban az, hogy az egész országban, illetve az egyes Landokban csupán egyetlen kollektív rendszer létrehozására legyen lehetőség (a [vitatott] határozat [(23) preambulumbekezdése])”.
251.
Az Elsőfokú Bíróság arra is rámutatott a megtámadott ítélet 46. pontjában, hogy „a felperes a jelen ügyben nem vitatja annak lehetőségét, hogy egy csomagolásgyártó vagy -forgalmazó vegyes rendszert használjon”.
252.
Ami az Elsőfokú Bíróságnak a megtámadott ítélet 137. és 139. pontjában foglalt megállapításait illeti, amelyek szerint a csomagolási rendelet lehetővé teszi korrekciós mechanizmus alkalmazását, megállapítjuk, hogy bár az Elsőfokú Bíróság nem idézte kifejezetten a vitatott határozat azon pontjait, amelyekre hivatkozik, jelezte egyrészt a megtámadott ítélet 9. pontjában, hogy „a rendelet 6. cikke (1) bekezdésének kilencedik mondata megjegyzi, hogy amennyiben a forgalmazó nem egyéni rendszeren keresztül tesz eleget a visszaváltási vagy hasznosítási kötelezettségének, akkor a kollektív rendszeren keresztül kell ezt megtennie”, másrészt azt, hogy ez a megjegyzés megtalálható a vitatott határozat indokolásának 21. pontjában is.
253.
Mindezek alapján a megtámadott ítélet 137. pontjában annak megállapításával, hogy amennyiben a hasznosítási szintet az egyéni rendszerben nem éri el, úgy a gyártónak vagy forgalmazónak lehetősége van olyan csomagolásmennyiség megvásárlására, amely elegendő e szint eléréséhez, az Elsőfokú Bíróság nem léptette a saját indokolását a Bizottság indokolásának a helyébe, mivel ez a tény nagyon világosan kiderül a vitatott határozatból.
254.
A fellebbező azt is felrója az Elsőfokú Bíróságnak, hogy új megállapítást tett azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a gyártók és forgalmazók eleget tehetnek a csomagolási rendeletben foglalt kötelezettségüknek azzal, hogy a csomagolásokat a posteriori rábízzák egy egyéni rendszerre.
255.
Ahogy azt a jelen indítvány 160–163. pontjában jeleztem, a fellebbező véleményem szerint téved a megtámadott ítélet 137. pontjának értelmezésével kapcsolatban. Valójában az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 134–137. pontjában foglalt elemzésében abból indult ki, hogy egy forgalmazó két rendszerhez csatlakozik, egy egyénihez és egy kollektívhez. Nem arról van tehát szó, hogy a posteriori fordul az egyéni rendszerhez, hanem arról, hogy módosítja az egyes rendszerekre bízott mennyiségeket azzal, hogy lehetővé teszi az egyéni rendszert kollektív rendszerrel kombináló forgalmazónak, hogy utóbbitól kérhesse az egyéni rendszerben feldolgozott csomagolásokért jogtalanul beszedett díj visszatérítését.
256.
Egyebekben az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 138. pontjában kifejtette, hogy a helyreigazítási lehetőségeket a tárgyalás alatt hivatkozott kompenzációs megállapodásban rögzítették, amely lehetővé teszi a különböző rendszerek üzemeltetői számára, hogy az általuk megbízott hulladékgyűjtő vállalkozások által hasznosított anyagok mennyiségét – azon anyagmennyiségek figyelembevételével, amelyekért a csomagolásgyártókkal és -forgalmazókkal kötött szerződés alapján felelősséggel tartoznak – maguk között elosszák.
257.
Következésképpen e tényezőkre tekintettel úgy vélem, hogy a hetedik jogalapot is el kell utasítani, mint megalapozatlant.
H – Az ésszerű eljárási határidő elvének megsértésére alapított nyolcadik jogalapról
1. A felek érvei
258.
Nyolcadik jogalapjában a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabálytalanságot követett el, és megsértette az érdekeit az ügy ésszerű határidőn belüli tárgyalásához való – az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4-én aláírt európai egyezmény 6. cikke (a továbbiakban: EJEE) és az Európai Unió Nizzában kihirdetett alapjogi chartájának (HL C 364., 1. o.) 47. cikke által elismert – alapvető jogát.
259.
A fellebbező szerint az eljárás, amely 5 évig és 9 hónapig tartott, első pillantásra jelentősnek tűnik. Hivatkozik ebben a vonatkozásban a Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság ügyben 2007. január 25-én hozott ítéletre. (
17
) A fellebbező úgy ítéli meg, hogy ilyen időtartamot csak különleges körülmények igazolhatnak a Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet értelmében, (
18
) amik a jelen esetben nem állnak fenn.
260.
A fellebbező mindezek alapján azt kéri, hogy a Bíróság semmisítse meg a megtámadott ítéletet a Bíróság alapokmánya 58. cikke első bekezdése második mondatának, valamint 61. cikke első bekezdése első mondatának megfelelően.
261.
Látható lesz az értékelés keretében, hogy melyek a fellebbező által e jogalap alátámasztására felhozott érvek.
262.
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint még az eljárás túlzott elhúzódása sem eredményezheti valamely ítélet megsemmisítését, ha az időtartamnak nincs hatása a jogvita kimenetelére. (
19
) Véleménye szerint nincs összefüggés az eljárás időtartama és a jogvita kimenetele között, valamint a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése egyébként még inkább meghosszabbítaná az eljárás időtartamát.
263.
A Vfw megjegyzi, hogy a DSD nem szenvedett semmilyen hátrányt az eljárás elhúzódása miatt annyiban, amennyiben folytathatta a tevékenységeit, és a piacon való helyzete nem gyengült jelentősen. Egyébként még a fellebbező érdekeinek sérelme esetén is aránytalan lenne a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezése.
264.
A Landbell és a BellandVision emlékeztet arra, hogy a határidő ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek fényében kell megítélni. A jelen ügyben a DSD jelentős összetettséget alakított ki hosszú beadványaival, amelyek eltorzították az ügy érdemét, és a védjegyjog egyes alapvető kérdéseiben nem is bizonyultak helytállónak.
2. Értékelés
265.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az eljárás esetleges szabálytalanságaival kapcsolatos ügyekben az EK 225. cikk és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése alapján a fellebbezés csak jogkérdésre vonatkozhat. Ez utóbbi rendelkezés alapján a fellebbezést az Elsőfokú Bíróság hatáskörének hiányára alapított jogalapokkal, a fél érdekeinek sérelmével járó eljárási szabálytalansággal, illetve a közösségi jognak az Elsőfokú Bíróság általi megsértésével lehet megindokolni. (
20
)
266.
Így a Bíróság hatáskörébe annak felülvizsgálata tartozik, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt történt-e olyan eljárási szabálysértés, amely a fellebbező fél érdekeit sérti, és a Bíróságnak meg kell bizonyosodnia arról, hogy az általános közösségi jogelveket és a bizonyítási teherrel, valamint a bizonyítékok értékelésével kapcsolatos eljárási szabályokat tiszteletben tartották. (
21
)
267.
Ebben a vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja, és az hozzon határozatot polgári jogi jogai és kötelezettségei tárgyában, illetőleg az ellene felhozott büntetőjogi vádak megalapozottságát illetően. (
22
)
268.
Ezen alapjogok alapján azon általános közösségi jogi elv, amely szerint mindenkinek joga van a tisztességes eljáráshoz és különösen az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz, alkalmazandó a valamely vállalkozással szemben a versenyjog megsértéséért bírságot kiszabó bizottsági határozat bírói felülvizsgálatára irányuló eljárás során. (
23
) Mindezek alapján a Bíróság hatáskörébe tartozik a fellebbezési szakaszban az Elsőfokú Bíróság előtti eljárással kapcsolatos jogalapok megvizsgálása. (
24
)
269.
Az eljárás időtartama az Elsőfokú Bíróság Hivatalához a fellebbező 2001. július 5-én benyújtott megsemmisítés iránti kérelmének benyújtásával kezdődött meg, és ért véget a megtámadott ítélet meghozatalával. Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás tehát öt évet és kilenc hónapot vett igénybe.
270.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága által kimunkált szempontok alapján a Bíróság úgy ítélte meg a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében, hogy a határidő ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából felmerülő tétjére, az ügy bonyolultságára és a felperesnek az Elsőfokú Bíróság előtt tanúsított magatartására, valamint az illetékes hatóságok magatartására. (
25
)
271.
Egymás után megvizsgálom e három szempontot a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet fényében.
a) A jogvita tétjéről
272.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy a versenyjogi szabályok megsértésére vonatkozó jogvita esetén a gazdasági szereplőket megillető jogbiztonság alapvető követelménye, valamint a belső piacon a torzulásmentes verseny biztosításának célja nagy jelentőséggel bír nemcsak maga a fellebbező és versenytársai, hanem harmadik személyek számára is az érintett személyek nagy száma és a szóban forgó gazdasági érdekek miatt. (
26
)
273.
A fontos érdek, különösen pedig az érintett vállalkozás anyagi érdeke megkívánja az ügy gyors tárgyalását. Egy olyan vállalkozás esetében például, amely egy bizottsági határozat értelmében köteles a termékével kapcsolatban tájékoztatást adni, hogy a versenytárs vállalkozások fejleszthessék termékeiket, kétségtelen, hogy ez a határozat és az elindított eljárás hatással lesz a vállalkozás tevékenységére, tekintettel arra, hogy a Bizottság határozataival szembeni jogorvoslatnak nincs felfüggesztő hatálya.
274.
Ugyanez a helyzet, ha a Bizottság bírság kiszabásáról határoz azzal a vállalkozással szemben, amelyet jogsértőnek ítél.
275.
A jelen esetben az a kérdés merül tehát fel, hogy a jogvita tétje valóban olyan mértékben fontos volt-e a DSD számára, hogy az veszélyeztette gazdasági tevékenységének folytatását. Úgy vélem, hogy nem volt az.
276.
A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet meghozatalához vezető ügytől eltérően a DSD-re a Bizottság nem szabott ki bírságot. E tekintetben utóbbi a válaszbeadványában emlékeztet arra, hogy kifogásközlésében részletesen kifejtette, (
27
) nem áll szándékában kényszerítő bírság kiszabása sem.
277.
Másfelől a vitatott határozat véleményem szerint nem volt alkalmas arra, hogy a fellebbező tevékenységét veszélyeztesse. A határozat célja az volt, hogy véget vessen a visszaélésnek, amelynek keretében [a DSD] díjat szedett az összes csomagolásért, amelyet a csatlakozó vállalkozás a piacra dobott, még azon csomagolásrészekért is, amelyeket ténylegesen nem a DSD rendszerbe vittek vissza. Ez az oka annak, hogy a hivatkozott határozat úgy rendelkezik, hogy amennyiben bizonyított, hogy ezeket a csomagolásokat nem ebbe a rendszerbe vitték vissza, úgy a csomagolások e részeiért nem kell a díjat megfizetni.
278.
A DSD által a csatlakozó vállalkozásokkal megkötött szerződések tehát nem voltak érintettek, és a DSD a megszokott módon folytathatja tevékenységét. A DSD csupán azért a szolgáltatásért nem szedhet díjat, amelyet nem teljesített.
279.
A jogvitának tehát véleményem szerint valódi tétje van a DSD számára, mivel szükségszerűen hatással van rá, de nem alapvető, mivel gazdaságilag nem veszélyezteti tevékenységének folytatását.
280.
Ez a körülmény mindazonáltal nem vezethet ahhoz, hogy megfossza a fellebbezőt az ésszerű határidőn belül lefolytatott tisztességes eljáráshoz való jogától, különösen amikor – ahogy látható lesz – az ügy bonyolultsága, véleményem szerint, nem indokolt öt év és kilenc hónap tartamú eljárást.
b) Az ügy bonyolultságáról
281.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága, valamint a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kiderül, hogy egy ügy bonyolultsága egy sor tényezőből állapítható meg.
282.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy ítélte meg, hogy a jogsértések gazdasági jellege önmagában nem tesz egy ügyet különösen bonyolulttá. Azt is megállapította, hogy az alapügyben érintett törvény módosítása megkönnyítette a vizsgálóbíró feladatát. Az Emberi Jogok Európai Bírósága egyebekben megjegyezte, hogy az alapügy négy szereplőt érint az azonos tevékenységi ágazatban tevékenykedő vállalatok közül, és nem vet fel olyan jogi konstrukciót, amely kellően összetett lenne ahhoz, hogy a vizsgálatot végzőket feladatuk ellátásában akadályozza. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy az ügy bonyolultsága nem igazolja az eljárás időtartamát. (
28
)
283.
A Bíróság a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében különösen az érintett szereplők számát vette figyelembe az ügy bonyolultságának megállapításánál, valamint azt a tényt, hogy a fellebbező kérelme egyike a tizenegy, három különböző nyelven benyújtott kérelemnek, amelyeket a szóbeli eljárás céljából egyesítettek. (
29
) A Bíróság azt is megállapította, hogy a fellebbezőt érintő eljárás szükségessé tette a meglehetősen terjedelmes iratanyag, valamint aránylag bonyolult ténykérdések és jogi kérdések megvizsgálását. (
30
)
284.
A FIAMM és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben 2008. szeptember 9-én hozott ítéletében (
31
) a Bíróság megállapította, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás jelentős időtartamára a jelen esetben nagymértékben magyarázatul szolgálhat több párhuzamos eljárásnak az Elsőfokú Bíróság előtti egymást követő megindításának, valamint az általuk érintett jogi kérdések fontosságának az objektív körülménye. (
32
)
285.
A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy a vitatott határozattal érintett vállalkozás, a DSD az egyetlen fellebbező. Ezenkívül az eljárás egyetlen nyelven zajlott le, amely a német.
286.
Nem vonható természetesen kétségbe, hogy az Elsőfokú Bíróságnak az előtte folyó ügyekben bonyolult ténybeli és jogi kérdéseket kell tárgyalnia.
287.
Mindazonáltal úgy vélem, hogy a jelen ügy jogilag nem olyan bonyolultságú, ami öt év és kilenc hónap tartamú eljárást indokol.
288.
Megjegyezem ugyanis, hogy amennyiben igaz is, hogy a csomagolási rendelet által előírt rendszert és a DSD által létrehozott rendszert először nehéz lehet áttekinteni, a jelen ügyben felmerülő tények nem olyan bonyolultak, mint amelyeket az Elsőfokú Bíróságnak kartellügyekben vagy összehangolt magatartásra vonatkozó ügyekben kell vizsgálnia.
289.
Másfelől a jelen ügyben felmerülő jogi kérdés csak az erőfölénnyel való visszaélés megállapítására vonatkozik, mivel az erőfölényes helyzet fennállása önmagában nem vitatott. Márpedig az ilyen helyzet fennállásának bizonyítása gyakran nehéz és bonyolult feladat, különösen mivel önmagukban is bonyolult gazdasági adatok elemzését teszi szükségessé.
290.
Mindezek alapján úgy vélem, hogy a jelen ügy bonyolultsága nem indokolt öt év és kilenc hónap tartamú eljárást az Elsőfokú Bíróság előtt.
c) A fellebbező és az illetékes hatóság magatartásáról
291.
A felperes magatartása a bírósági eljárás során hatással lehet az eljárás időtartamának meghosszabbodására. A Bíróságnak meg kell tehát vizsgálnia a szóban forgó magatartást, hogy a felek eljárás időtartamának alakulásában való felelősségét figyelembe vehesse.
292.
A felperes magatartásának megítéléséhez a Bíróság a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben megvizsgálta, hogy a Baustahlgewebe GmbH kérte-e a válasz benyújtására eredetileg meghatározott határidő meghosszabbítását, annak meghatározása érdekében, hogy ez jelentősen hozzájárult-e az eljárás időtartamának meghosszabbodásához.
293.
Megállapítom, hogy a jelen ügyben az ügy irataiból az tűnik ki, hogy a DSD valóban kérte a válaszának benyújtására megszabott határidő meghosszabbítását, amelyet egy 2001. november 21-i határozattal elfogadtak.
294.
Mindazonáltal véleményem szerint nem a vélemény benyújtása határidejének meghosszabbítására irányuló kérelem volt az, amely jelentősen hozzájárult az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás időtartamának meghosszabbodásához.
295.
Ami az illetékes hatóság, tudniillik az Elsőfokú Bíróság magatartását illeti, meg kell jegyezni, hogy az írásbeli szakasz végéről 2002. szeptember 9-én történt értesítés és a feleknek a tárgyalásra való, kézbesített idézése között három év és kilenc hónap telt el. Úgy véljük, hogy ez az időtartam az ügy viszonylagos bonyolultságát és a felperes magatartását tekintve nem igazolható.
296.
Ebben a vonatkozásban a Bíróság a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében úgy ítélte meg, hogy a közösségi igazságszolgáltatási rendszer bizonyos tekintetben igazolja, hogy az Elsőfokú Bíróságnak, amelynek meg kell állapítania a tényeket, és le kell folytatnia a jogvita tárgyi vizsgálatát, több idő álljon rendelkezésére a bonyolult tények alapos megvizsgálását szükségessé tevő kérelmek kivizsgálására. Mindemellett a Bíróság hozzátette, hogy ez a feladat nem menti fel a közösségi bíróságot az elé terjesztett ügyek tekintetében az ésszerű határidő tiszteletben tartásának kötelezettsége alól. (
33
)
297.
A Bíróság azt is megvizsgálta, hogy az írásbeli szakasz végétől a szóbeli szakasz megnyitásáig történtek-e pervezető intézkedések vagy volt-e bizonyításfelvétel. (
34
)
298.
A Bíróság megállapította, hogy 32 hónap telt el az írásbeli szakasz vége és a szóbeli szakasz megnyitásáról szóló határozat között, és 22 hónap a szóbeli szakasz lezárása és az Elsőfokú Bíróság ítéletének kihirdetése között. Ilyen időtartamot a Bíróság álláspontja szerint csak különleges körülmények igazolhatnak. A Bíróság úgy ítélte meg, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt folyó eljárás felfüggesztésének hiányában, különös tekintettel eljárási szabályzatának 77. és 78. cikkére, ilyen körülmények nem álltak fenn. (
35
)
299.
Megállapítom, hogy a jelen ügyben 45 hónap telt el az írásbeli szakasz vége és a szóbeli szakasz megnyitására vonatkozó határozat meghozatala között, valamint, hogy ezen időtartam alatt semmilyen különös pervezető intézkedés vagy bizonyításfelvétel nem történt.
300.
Következésképpen mindezen tényezők összességére tekintettel úgy vélem, hogy – még ha a jelen jogvita tétje nem is veszélyeztette a DSD gazdasági tevékenységének folytatását – az ügy bonyolultsága, valamint a felperes magatartása nem indokolja az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás öt éves és kilenc hónapos időtartamát. Ez az időtartam véleményem szerint ésszerűtlennek tekintendő.
3. Az ésszerű határidő megsértésének következményei az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban
301.
A fellebbező úgy véli, hogy az ésszerű határidő megsértése az Elsőfokú Bíróság előtti eljárásban a Bíróság alapokmánya 58. cikke első bekezdésének második mondatában foglaltak szerint sértette az érdekeit. Ilyen szabálytalanság a Bíróság alapokmánya 61. cikkének első bekezdése értelmében igazolhatja a megtámadott ítélet megsemmisítését, függetlenül a jogvita kimenetelére gyakorolt esetleges hatásától.
302.
Véleményem szerint a nyolcadik jogalapot, mint hatástalant el kell utasítani.
303.
Azt elfogadva, hogy véleményem szerint az Elsőfokú Bíróság előtt folyó eljárás időtartama nem felel meg az ésszerű határidő követelménye meghatározásának, úgy véljük, hogy ez a megállapítás nem vonhatja maga után szankcióként az ítélet megsemmisítését.
304.
E tekintetben a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet kizárólag tisztán kártérítési jellegű jóvátételt állapított meg az ésszerű eljárási határidő megsértésével okozott károkért.
305.
A jelen ügyben ha a Bíróság helyt adna a megtámadott ítélet megsemmisítésének, azzal arra hatalmazná fel a DSD-t, hogy visszaállítson egy olyan jogsértő gyakorlatot, amelyet a vitatott határozat a fentiekben megalapozottnak ítélt indokok alapján szankcionált.
306.
Az ésszerű eljárási határidő megsértésének szankciója semmiképpen sem vezethet oda, hogy valamely vállalkozás számára lehetővé tegye olyan magatartás folytatását vagy helyreállítását, amelyet a közösségi szabályokkal ellentétesnek ítéltek.
307.
Következésképpen az ésszerű eljárási határidő megsértése jelen esetben csak elszenvedett kár megtérítése iránti kérelemnek adhat helyt.
308.
A kár jellegét illetően a helyzet nem hasonlítható össze egy olyan vállasozáséval, amely az eljárás túlzott hossza miatt gazdasági veszteséget szenvedett el. Véleményem szerint ebben az esetben nincs gazdasági kár.
309.
A fellebbező által elszenvedett kár ebben az esetben maga az általános közösségi jogi elv, tudniillik a tisztességes eljáráshoz való jog megsértése, amelynek az ésszerű határidő az egyik eleme. (
36
)
310.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetek arra, hogy az EU 6. cikk (2) bekezdése értelmében „[a]z Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan azokat az [EJEE] biztosítja”.
311.
Ezenkívül a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében az alapvető jogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. Ennek során a Bíróság a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból, valamint az emberi jogok védelmére vonatkozó azon nemzetközi szerződések nyújtotta iránymutatásokból merít, amelyek kidolgozásában a tagállamok együttműködtek, vagy amelyekhez csatlakoztak. (
37
)
312.
Az EJEE ebben az összefüggésben különös jelentőséggel bír. (
38
)
313.
Az a mindenkit megillető jog, hogy ügyét ésszerű határidőn belül tárgyalják, véleményem szerint olyan jelentőséggel bír, hogy önmagában az a tény önálló kárt jelent, hogy ettől a garanciától bármely természetes vagy jogi személyt megfosztanak.
314.
A kártérítés lehetséges formáit illetően az Emberi Jogok Európai Bírósága által kidolgozott megoldásokat véleményem szerint a jelen esetre is lehet alkalmazni. Így a szóban forgó jogelv megsértésének elismerése számomra „méltányos elégtételnek” tűnik, amely anyagi kár hiányában önmagában alkalmas a fellebbező által elszenvedett kár helyreállítására. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ugyanis már elfogadta, hogy „az a megállapítás [amely szerint egy állam megsértette az EJEE 6. cikkének (1) bekezdését] önmagában […] elegendő méltányos elégtételt jelent az adott ügy körülményeinek tekintetében”. (
39
)
315.
Mindazonáltal, ha a DSD úgy véli, hogy az ésszerű eljárási határidő megsértésének egyszerű elismerése nem méltányos elégtétel, véleményem szerint kártérítési keresetet indíthat a közösségi bíróságok előtt az általános jogi szabályok szerint. Ugyanis az EK 288. cikk (2) bekezdése szerint „Szerződésen kívüli felelősség esetén a Közösség a tagállamok jogában közös általános elveknek megfelelően megtéríti az intézményei vagy alkalmazottai által feladataik teljesítése során okozott károkat”.
316.
Melyik lenne mindezek alapján az ilyen kereset elbírálására hatáskörrel rendelkező bíróság?
317.
A közösségi jogszabályok nem tartalmaznak különös rendelkezéseket a közösségi igazságszolgáltatás működésével okozott kár megtérítésére vonatkozó kártérítés iránti kérelmekkel kapcsolatban.
318.
A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben Léger főtanácsnok rámutatott, hogy véleménye szerint a Bíróság rendelkezik hatáskörrel az ilyen ügyekben, ha azok olyan jogi aktusokkal kapcsolatosak, amelyeket az Elsőfokú Bíróság hozott.
319.
A megoldás ekkor a következő volt. Tekintettel arra, hogy egyetlen bírósági fórumra sem lehet telepíteni azt a feladatot, hogy saját magatartásának vétkes vagy jogtalan jellegét megállapítsa, az Elsőfokú Bíróság hatáskörét úgy kell értelmezni, hogy abba nem tartozik bele a saját határozataival kapcsolatos kártérítési kérelmek elbírálása. Léger főtanácsnok véleménye szerint tehát a Bíróság rendelkezik hatáskörrel az ilyen kérelmek elbírálása.
320.
A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügy idején a felkínált megoldás nem ütközött egyetlen azt érvénytelenítő akadályba sem, tekintettel arra, hogy mivel az EK-Szerződésben nem szerepelt az Elsőfokú Bíróság hatásköre, azt az Európai Unió Tanácsa egy szabályozott eljárás keretében határozatban állapította meg. (
40
)
321.
Mindazonáltal, a Nizzai Szerződés hatályba lépésével az Elsőfokú Bíróságnak az elsődleges jog alapján kizárólagos hatásköre van a Közösség intézményei vagy tisztviselői által feladataik ellátása körében okozott károk megtérítésével kapcsolatos kártérítési perekre.
322.
Így az elsődleges közösségi jog jelenlegi állapota alapján nem látom, hogy a Bíróság milyen jogalapon vizsgálhatná ezeket az ügyeket, egy új jogorvoslati út megnyitásától eltekintve.
323.
Következésképpen úgy vélem, hogy az Elsőfokú Bíróság hatásköre marad az ésszerű eljárási határidő közösségi bíróság általi be nem tartásával okozott károk miatt indított kártérítési kérelem elbírálása.
324.
Véleményem szerint ez a megoldás egyébként megfelel a pártatlan bíróság elve követelményének. Az Emberi Jogok Európai Bíróságának pártatlanságról alkotott felfogása véleményem szerint összhangban áll az ajánlott megoldással.
325.
Ez ugyanis a pártatlanság két aspektusát különbözteti meg, egy objektív és egy szubjektív aspektust. (
41
)
326.
A szubjektív megközelítés abban áll, hogy adott bíró mit gondolna a lelke mélyén az adott körülmények között, tehát a bíró személyiségét tartja fontosnak. A szubjektív pártatlanságot az ellenkező bizonyítottságáig vélelmezni kell. (
42
) Ezt tehát nehéz megkérdőjelezni.
327.
Ez az oka annak, hogy a bíróság objektív pártatlansága a döntő. Az objektív megközelítés szerint azt kell megvizsgálni, hogy a személyes viselkedésétől függetlenül igazolható tények alapján kétségbe vonható-e ez utóbbi pártatlansága. (
43
) Az Emberi Jogok Európai Bírósága kifejti még ebben a vonatkozásban, hogy akár a külsőségeknek is lehet jelentősége. (
44
)
328.
Az utóbbi ítélkezési gyakorlatának tanulmányozása megmutatja, hogy az objektív pártatlanságot esetről esetre kell vizsgálni. A fent hivatkozott Morel kontra Franciaország ügyben hozott ítéletében egyébként kifejtette azt, hogy az, hogy egy igazságszolgáltatási szerv objektíve pártatlan-e, az ügy körülményeitől függően változik. (
45
)
329.
Mindemellett minden egyes elbírált ügyben található egy vezérfonal, tudniillik, hogy a döntő tényező annak az eldöntése, hogy az érdekelt fél felfogása objektíve igazolható-e. (
46
)
330.
E szempont fényében az Emberi Jogok Európai Bírósága hol úgy ítélte meg, hogy a bírói tisztségek halmozása, ahogy a bírói tisztségeknek nem bírói tisztségekkel való halmozása, nem ellentétes az objektív pártatlanság elvével, hol pedig büntette ezeket a halmozásokat.
331.
Így például a Gubler kontra Franciaország ügyben (
47
) C. Gubler megkérdőjelezte az orvosi kamara nemzeti tanácsa fegyelmi szekciójának pártatlanságát. Ez a szerv panaszt tett ellene, majd határozott ugyanezen panaszról. C. Gubler úgy vélte, hogy a szóban forgó szerv egyszerre volt bíró és fél.
332.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy ítélte meg, hogy mivel a fegyelmi szekció tagjai, akik a C. Gubler elleni panasz elbírálásában részt vettek, nem vettek részt a nemzeti tanácsnak e panasz benyújtásáról hozott döntésében, a kérelmezőnek a fegyelmi szekció tagjainak függetlenségével és pártatlanságával kapcsolatos kételyei objektíve nem igazolhatók. (
48
)
333.
A Procola kontra Luxemburg ügyben (
49
) a kérelmező a luxemburgi Conseil d’État peres bizottságának pártatlanságát vonta kétségbe egy nagyhercegi rendelet ellen beadott kérelmében. E bizottság öt tagjából konzultatív feladataik ellátása során négyen adtak eredetileg véleményt e rendelet tervezetéről.
334.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy ítélte meg, hogy a Conseil d’État négy tagja tekintetében összemosódtak a konzultatív és a bírói feladatok. Úgy vélte, hogy önmagában az a tény, hogy egyes személyek egymást követően, ugyanazon döntések vonatkozásában mind a kétféle tisztséget betöltik, természeténél fogva veszélyezteti a szóban forgó intézmény strukturális pártatlanságát, igazolva a kérelmező kételyeit. (
50
)
335.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága egyebekben kifejtette, hogy az EJEE 6. cikkének (1) bekezdése minden nemzeti bíróság számára kötelezővé teszi annak megvizsgálását, hogy összetételére tekintettel pártatlan bíróságnak minősül-e. (
51
)
336.
Ezt az ítélkezési gyakorlatot más, szintén alapvető elvekkel kell hatékonyan kombinálni, tudniillik a bírósághoz való joggal, valamint a kétfokú bírósági eljárás követelményével.
337.
Tekintettel arra, hogy a közösségi igazságszolgáltatás működésével okozott kárért való kártérítési kérelmek tekintetében hatáskörrel összesen két közösségi bírói szerv rendelkezik, az egyik első fokon, a másik a fellebbezések tekintetében, ésszerűnek tűnik fenntartani ezek hatáskörét, annak kifejezett kikötésével, hogy a fellebbezést elbíráló testület más összetételű legyen, mint amelyik elfogadta az állítólagos kárt okozó aktust.
338.
Persze az Emberi Jogok Európai Bíróságának Mihalkov kontra Bulgária ügyben (
52
) hozott ítélete alapján kétséges lehet, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárhat-e közösségi bíróság által okozott kárral kapcsolatos kártérítés iránti kérelem ügyében. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ugyanis úgy ítélte meg ebben az ügyben, hogy az, hogy a szófiai városi bíróság bírái hivatásuknál fogva az egyik félhez voltak köthetők (a szófiai városi bíróság felelősségéről lévén szó) – még ha nem is volt ok arra, hogy kétségbe vonják pártatlanságukat –, önmagában is jogos kételyeket ébreszthetett a kérelmezőben a bírák objektív pártatlanságával és a másik féllel szembeni függetlenségével kapcsolatban. (
53
) Másfelől az a tény is erősíthette a kérelmező kételyeit, hogy a vonatkozó költségvetési szabályok szerint a siker esetén neki járó kártérítést a szófiai városi bíróság költségvetéséből kellett levonni. (
54
)
339.
Hangsúlyozom mindazonáltal, hogy ez a különleges döntés nem vonatkoztatható a jelen ügyre. Mivel egy állam sokféle bírósággal rendelkezik, könnyű a kérelmeket az eredeti eljárásban nem érintett, tehát a pártatlanságukat tekintve minden kétségtől mentes bíróságokra bízni. Ahogy azt a fentiekben láttuk, a közösségi szinten nem ez a helyzet.
340.
Ha követjük az Emberi Jogok Európai Bíróságának érvelését, a jelen esetben sem az Elsőfokú Bíróság, sem pedig a Bíróság, ha a Bíróság magatartásáról lenne szó, nem ítélkezhetne a közösségi bíróság által okozott kár miatti kártérítési kérelem tárgyában. Ez az igazságszolgáltatás megtagadását jelentené.
341.
Mindezen tényezők véleményem szerint az Elsőfokú Bíróságnak az ilyen kérelmek elbírálása való hatásköre fenntartásának a javára szólnak.
342.
Ezen okok alapján és a fent említett körülményekre tekintettel véleményem szerint egyedül az általános eljárás alkalmazható.
VII – Végkövetkeztetések
343.
A fenti megfontolások alapján a következőt javasolom a Bíróságnak:
—
a fellebbezést teljes egészében utasítsa el, valamint
—
a Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH-t az Európai Közösségek Bírósága eljárási szabályzata 69. cikke 2. §-ának megfelelően kötelezze a költségek viselésére.
(
1
)	Eredeti nyelv: francia.
(
2
)	A T-151/01. sz. ügyben hozott ítélet (EBHT 2007., II-1607. o.), a továbbiakban: a megtámadott ítélet.
(
3
)	A hulladék hasznosítása nem az újrahasznosítás szinonimája. Az újrahasznosítás hulladékkezelési eljárás, amely lehetővé teszi egy terméket alkotó anyagok újbóli bevezetését a termék gyártási ciklusába. A hulladék hasznosítása e hulladék nyersanyagként történő alkalmazása.
(
4
)	COMP D3/34493 – DSD-ügy (HL L 166., 1. o.; a továbbiakban: a vitatott határozat).
(
5
)	Első rendelet a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról (HL L 13., 1962.2.21., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.).
(
6
)	BGBl. 1991. I., 1234. o.
(
7
)	COMP/34493 – DSD, COMP/37366 – Hofmann + DSD, COMP/37299 – Edelhoff + DSD, COMP/37291 – Rethmann + DSD, COMP/37288 – ARGE és öt egyéb vállalkozás + DSD, COMP/37287 – AWG és öt egyéb vállalkozás + DSD, COMP/37526 – Feldhaus + DSD, COMP/37254 – Nehlsen + DSD, COMP/37252 – Schönmakers + DSD, COMP/37250 – Altvater + DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 – Scheele + DSD, COMP/37244 – SAK + DSD, COMP/37243 – Fischer + DSD, COMP/37242 – Trienekens + DSD, COMP/37267 – Interseroh + DSD ügy (HL L 319., 1. o.).
(
8
)	Lásd a vitatott határozat (4), (58) és (59) preambulumbekezdését.
(
9
)	Lásd a vitatott határozat (7), (60) és (61) preambulumbekezdését.
(
10
)	Lásd a vitatott határozat (20) preambulumbekezdését. Lásd továbbá a német kormánynak a Bizottsághoz intézett 2000. május 24-i közleményét (a keresetlevél K 21 melléklete). A német kormány többek között megjegyzi, hogy „egy egyéni ártalmatlanító ugyanakkor teljes mértékben megvalósíthatja az »eladási hely közelében történő« visszaváltás és a végső fogyasztó közelében történő gyűjtés kombinálását úgy, hogy csak a csomagolások azon része tekintetében vesz részt a csomagolási rendelet 6. cikke (3) bekezdésének értelmében vett kettős rendszerben, amelyeket ő hozott forgalomba”.
(
11
)	Lásd a megtámadott ítélet 111. pontját.
(
12
)	Lásd különösen a C-189/02. P., C-202/02. P., C-205/02. P., C-208/02. P. és C-213/02. P. sz., Dansk Rørindustri A/S és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28-án hozott ítélet (EBHT 2005., I-5425. o.) 426. pontját.
(
13
)	Lásd a megtámadott ítélet 9. pontját.
(
14
)	HL L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.
(
15
)	Lásd különösen a C-115/02. sz., Rioglass és Transremar ügyben 2003. október 23-án hozott ítélet (EBHT 2003., I-12705. o.) 25. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot.
(
16
)	Lásd a Der Grüne Punkt logó franciaországi felhasználása (licenc) jogosultjának, az Eco-Emballages-nak a honlapját (http://www.ecoemballages.fr).
(
17
)	A C-403/04. P. és C-405/04. P. sz. egyesített ügyek (EBHT 2007., I-729. o.) 118. és 119. pontja.
(
18
)	A C-185/95. P. sz. ügy (EBHT 1998., I-8417. o.).
(
19
)	A Bizottság a fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 49. pontjára hivatkozik.
(
20
)	A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 18. pontja.
(
21
)	Uo. (19. pont).
(
22
)	Uo. (20. pont).
(
23
)	Uo. (21. pont).
(
24
)	Uo. (22. pont).
(
25
)	Uo. (29. pont).
(
26
)	Uo. (30. pont). Lásd még az EJEB Kemmache kontra Franciaország ügyben 1991. november 27-én hozott ítéletének (A. sorozat 218. szám) 60. §-át.
(
27
)	A fellebbezés R 24. sz. melléklete.
(
28
)	Lásd az EJEB Pélissier és Sassi ügyben 1999. március 25-én hozott ítéletét (Ítéletek és Határozatok Tára 1999., II-71. §).
(
29
)	A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 35. pontja.
(
30
)	Uo. (36. pont).
(
31
)	A C-120/06 P. és C-121/06 P. sz. egyesített ügyekben hozott ítélet (EBHT 2008., I-6513. o.).
(
32
)	213. pont.
(
33
)	A fent hivatkozott Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 42. pontja.
(
34
)	Uo. (45. pont).
(
35
)	Uo. (45. és 46. pont).
(
36
)	Lásd a jelen indítvány 268. pontját.
(
37
)	Lásd különösen a C-112/00. sz. Schmidberger-ügyben 2003. június 12-én hozott ítélet (EBHT 2003., I-5659. o.) 71. pontját.
(
38
)	Uo.
(
39
)	Lásd az EJEB Hauschildt kontra Dánia ügyben 1989. május 24-én hozott ítéletének (A. sorozat 154. szám) 58. §-át.
(
40
)	Az Elsőfokú Bíróság hatáskörét a Bíróság kezdeményezésére a Parlamenttel és az Európai Bizottsággal való konzultációt követően a Tanács állapította meg. Az 1993. június 8-i 93/350 ESZAK, EGK, Euratom tanácsi határozattal (HL L 144., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 244. o.) módosított, az Európai Közösségek Elsőfokú Bíróságának létrehozásáról szóló, 88/591/ESZAK, EGK, Euratom tanácsi határozat (HL L 319., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 181. o.) 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjában kimondta, hogy első fokon az Elsőfokú Bíróság hatásköre az olyan kérelmek elbírálása, amelyek a Közösségek szerződésen kívüli felelősségét vetik fel az annak intézményei által okozott kár tekintetében.
(
41
)	Lásd az EJEB Piersack kontra Belgium ügyben 1982. október 1-jén hozott ítéletének (A. Sorozat 53. szám) 30. §-át.
(
42
)	Lásd az EJEB fent hivatkozott Hauschildt kontra Dánia ügyben hozott ítéletének 47. §-át.
(
43
)	Uo. (48. §). Lásd még az EJEB Morel kontra Franciaország ügyben 2000. október 18-án hozott ítéletének 42. §-át.
(
44
)	Uo.
(
45
)	45. §.
(
46
)	Lásd a fent hivatkozott EJEB Hauschildt kontra Dánia ügyben hozott ítéletének 48. §-át, valamint a Hirschhorn kontra Románia ügyben 2007. október 26-án hozott ítéletének 73. §-át.
(
47
)	Lásd az EJEB Gubler kontra Franciaország ügyben 2006. július 27-én hozott ítéletét.
(
48
)	Uo. (28. § és 30. §). Az EJEB bírói feladatok halmozásának elfogadásával kapcsolatos példáit illetően lásd az EJEB Nortier kontra Hollandia ügyben 1993. augusztus 24-én hozott ítéletét (A. sorozat 267. szám), valamint a Depiets kontra Franciaország ügyben hozott ítéletét.
(
49
)	Lásd az EJEB Procola kontra Luxemburg ügyben 1995. szeptember 28-án hozott ítéletét (A. sorozat 326. szám).
(
50
)	Uo. (45. §). A bírói tisztségek halmozásának szankciói tekintetében lásd az EJEB Findlay kontra Egyesült Királyság ügyben 1997. február 25-én hozott ítéletét (Ítéletek és Határozatok Tára 1997-I.), valamint a Tierce és társai kontra San Marino ügyben hozott ítéletét.
(
51
)	Lásd az EJEB Remli kontra Franciaország ügyben 1996. április 23-án hozott ítéletének (Ítéletek és Határozatok Tára 1996-II., 574. o.) 48. §-át.
(
52
)	Lásd az EJEB Mihalkov kontra Bulgária ügyben 2008. július 10-én hozott ítéletét.
(
53
)	Uo. (47. §).
(
54
)	Uo. (48. §).