62024CJ0257
A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (tizedik tanács)
2025. július 10. (
*1
)
„Előzetes döntéshozatal – Szociális biztonság – Migráns munkavállalók – 883/2004/EK rendelet – 3. cikk – Tárgyi hatály – Munkavállalók szabad mozgása – EUMSZ 45. cikk – 492/2011/EU rendelet – 7. cikk – Egyenlő bánásmód – Szociális kedvezmények – Határ menti ingázó munkavállaló fogyatékossággal élő kiskorú gyermeke – Pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás fogyatékossággal élő gyermekek számára – A lakóhelyre vonatkozó követelmény – Arányosság”
A C‑257/24. sz. ügyben,
az EUMSZ 267. cikk alapján benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgyában, amelyet a Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (szociális ügyek észak‑rajna‑vesztfáliai felsőbírósága, Németország) a Bírósághoz 2024. április 12‑én érkezett, 2024. április 8‑i határozatával terjesztett elő a
szülei által képviselt PE
és
a Städteregion Aachen
között folyamatban lévő eljárásban,
A BÍRÓSÁG (tizedik tanács),
tagjai: D. Gratsias tanácselnök, E. Regan (előadó) és J. Passer bírák,
főtanácsnok: J. Richard de la Tour,
hivatalvezető: A. Calot Escobar,
tekintettel az írásbeli szakaszra,
figyelembe véve a következők által előterjesztett észrevételeket:
–
a német kormány képviseletében J. Möller és R. Kanitz, meghatalmazotti minőségben,
–
az Európai Bizottság képviseletében B.‑R. Killmann és F. van Schaik, meghatalmazotti minőségben,
tekintettel a főtanácsnok meghallgatását követően hozott határozatra, miszerint az ügy elbírálására a főtanácsnok indítványa nélkül kerül sor,
meghozta a következő
Ítéletet
1
Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2009. L 284., 43. o.) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.) (a továbbiakban: 883/2004 rendelet) 3. cikkének, a munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló, 2011. április 5‑i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2011. L 141., 1. o.) 7. cikke (2) bekezdésének, valamint az EUMSZ 20. cikk és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
2
E kérelem előterjesztésére az EP, a szülei által képviselt kiskorú gyermek és a Städteregion Aachen (aacheni városi régió, Németország) közötti, az e gyermektől a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás megtagadása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében került sor.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 883/2004 rendelet
3
A 883/2004 rendelet „Általános rendelkezések” című I. címében szereplő, „A rendelet alkalmazási köre” című 3. cikk a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
a)
betegségi ellátások;
[…]
(3)   Ezt a rendeletet ugyancsak alkalmazni kell a 70. cikk alá tartozó különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra.
[…]
(5)   Ez a rendelet nem alkalmazandó:
a)
a szociális és egészségügyi támogatásokra;
[…]”
4
A 883/2004 rendeletnek „Az ellátások egyes csoportjaira vonatkozó különleges rendelkezések” című III. címében szereplő, „Különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátások” című 9. fejezetében szereplő, „Általános rendelkezések” című 70. cikke a (2) bekezdésének c) pontjában a következőket írja elő:
E fejezet alkalmazásában a »különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátás« az az ellátás,
[…]
c)
amely szerepel a X. mellékletben”.
5
Az említett rendelet X. melléklete „Németország” rovatának szövege a következő:
„a)
Időskorúak és csökkent keresőképességűek alap megélhetési jövedelme a Szociális Törvénykönyv XII. kötetének 4. fejezete értelmében.
b)
A megélhetési költségeket fedező ellátások az álláskeresőkre vonatkozó alapellátással összhangban, kivéve, ha ezen ellátások tekintetében teljesülnek azok a követelmények, amelyek a munkanélküli ellátás odaítélését követően (szociális törvénykönyv II. kötet, 24. cikk (1) bekezdés) feljogosítanak az ideiglenes kiegészítő ellátásra.”
A 492/2011 rendelet
6
A 492/2011 rendelet 7. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:
„(1)   Valamely tagállamnak egy másik tagállam területén foglalkoztatott állampolgárát a foglalkoztatási és munkafeltételek tekintetében nem kezelhetik állampolgársága miatt a hazai állampolgároktól eltérő módon, különösen, ami a javadalmazást, a munkaviszony megszüntetését és munkanélkülivé válás esetén az újraelhelyezést vagy újrafoglalkoztatást illeti.
(2)   Az említett munkavállaló a hazai munkavállalókkal azonos szociális és adókedvezményeket élvez.”
A német jog
7
A „Fogyatékossággal élő személyek rehabilitációja és társadalmi részvétele” címet viselő Neuntes Buch Sozialgesetzbuch (szociális törvénykönyv, kilencedik könyv) az alapeljárásra alkalmazandó változata (a továbbiakban: SGB IX) előírja a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás biztosításának feltételeit.
8
Az SGB IX 101. §‑ának (1) bekezdése értelmében:
„A külföldön szokásos tartózkodási hellyel rendelkező német állampolgárok nem részesülnek integrációs támogatásban. Ettől csak egyedi esetekben lehet eltérni, amennyiben ez rendkívüli szükséghelyzet miatt elkerülhetetlen, és ugyanakkor bizonyított, hogy a német területre való visszatérés az alábbi okok egyike miatt nem lehetséges:
1.   olyan gyermek gondozása és nevelése, akinek jogi okokból külföldön kell maradnia;
2.   az érintett személy hosszú távú fekvőbeteg‑ellátásban részesül egy intézményben vagy fokozott gondozást igényel; vagy
3.   közhatalmi aktusnál fogva”.
9
Az SGB IX 104. §‑ának (1) bekezdése kimondja:
„Az integrációs támogatási ellátásokat az egyes esetek sajátos körülményei alapján határozzák meg, különös tekintettel a szükségletek jellegére, a személyes körülményekre, a társadalmi környezetre, valamint a saját eszközökre és forrásokra […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
10
Az alapeljárás felperese, aki 2009‑ben Németországban született német és ír állampolgár, szüleivel Belgiumban él a német határ közelében. Anyja német állampolgár, Aachenben (Németország) dolgozik orvosként teljes munkaidőben. Apja ír állampolgár, Maastrichtban (Hollandia) uniós tisztviselőként dolgozik.
11
Az alapeljárás felperese sajátos kezelést igénylő szellemi fogyatékosságban szenved. Az alapeljárás felperese Eupenben (Belgium) egy speciális iskolába járt, majd a 2017/2018‑as tanévtől Aachenben egy inkluzív iskolában folytatta tanulmányait. Kérésére Aachen városi régió az SGB IX rendelkezéseivel összhangban a 2017/2018‑től 2020/2021‑ig tartó tanévekben a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatást biztosított számára, kezdetben heti 15, majd heti 35 óra tekintetében átvállalva a pedagógiai segítségnyújtás költségeit.
12
2021. június 9‑i határozatával az aacheni városi régió elutasította az ezen integrációs támogatás 2021/2022‑es tanévre történő nyújtása iránti kérelmet azzal az indokkal, hogy az alapeljárás felperese, akinek szokásos tartózkodási helye Belgiumban található, nem felel meg az SGB IX 101. §‑ának (1) bekezdéséből eredő, a belföldi lakóhelyre vonatkozó feltételnek. 2021. augusztus 20‑i határozatával e hatóság ugyanezen okból elutasította az alapeljárás felperese által az eredeti elutasító határozattal szemben benyújtott kifogást.
13
2022. január 25‑i ítéletével a Sozialgericht Aachen (szociális ügyek bírósága, Aachen, Németország) szintén ezen okból elutasította az alapeljárásnak a szülei által képviselt felperese által e határozatokkal szemben indított keresetet. Emellett e bíróság megállapította, hogy az SGB IX‑ben előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatásra való jogosultság sem alapulhat az uniós jogon, mivel az nem tartozik a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében említett „betegségi ellátások” körébe, és mivel e rendelet 3. cikke (5) bekezdésének a) pontja kifejezetten úgy rendelkezik, hogy e rendelet nem alkalmazandó a „szociális és egészségügyi támogatásokra”.
14
Az alapeljárásnak a szülei által képviselt felperese keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság, a Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen előtt (szociális ügyek észak‑rajna‑vesztfáliai felsőbírósága, Németország) előtt ezen ítélet megváltoztatása iránt, és annak érdekében, hogy megváltoztatva a 2021. augusztus 20‑i határozattal helybenhagyott 2021. június 9‑i határozatot Aachen városi régiót kötelezze a 2021. augusztus 1. és 2021. november 30. közötti időszak tekintetében felmerült pedagógiai segítségnyújtás 12782,32 eurót kitevő költségeinek megtérítésére, mivel a belgiumi német ajkú közösség a 2021. december 1‑jétől 2022. június 30‑ig tartó időszakra térítésmentesen átvállalta az iskolai támogatás költségeit.
15
A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a nemzeti jogra tekintettel az elé terjesztett keresetet el kell utasítani. A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor arra keres választ, hogy a nemzeti jog e tekintetben összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
16
Először is e bíróság azt kívánja megtudni, hogy a jelen ügy a 883/2004 rendelet hatálya alá tartozik‑e. Úgy tűnik, hogy az alapügyben szereplő integrációs támogatás mint a fogyatékossággal élő gyermekek számára pedagógiai segítségnyújtás formájában az oktatásban való részvételhez nyújtott támogatás nem minősül az e rendelet tárgyi hatálya alá tartozó szociális biztonsági ellátásnak, mivel nem függ olyan objektív követelményektől, mint többek között a fogyatékosság foka, és mivel azt az érintett személyes szükségletei alapján, e szükségleteknek az illetékes nemzeti hatóság általi egyedi vizsgálata alapján nyújtják.
17
Ezenkívül kétséges, hogy az SGB IX által a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „betegségi ellátásnak” minősíthető‑e, mivel a „betegség” fogalma szokásos értelemben az egészségi állapot átmeneti megváltozását jelenti, miközben ezen integrációs támogatás célja, hogy lehetővé tegye a kedvezményezettjei számára, hogy a képességeiknek és teljesítményüknek megfelelő képzésben vegyenek részt, valamint hogy előmozdítsa a társadalmi életben való részvételüket.
18
Úgy tűnik tehát, hogy az SGB IX által előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás inkább a „szociális támogatás” fogalma alá tartozik, amely a 883/2004 rendelet 3. cikke (5) bekezdésének a) pontja értelmében kifejezetten ki van zárva e rendelet tárgyi hatálya alól. Ezen integrációs támogatás ugyanis nem kapcsolódik az említett rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében említett kockázatok valamelyikéhez. Ezenkívül a foglalkoztatási, járulékfizetési vagy biztosítási időszakok semmilyen szerepet nem játszanak az e támogatásra való jogosultság megnyílásában, mivel azt eseti alapon és másodlagosan nyújtják. Az említett integrációs támogatás szintén nem minősül az ugyanezen rendelet 70. cikke értelmében vett különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásnak sem, mivel nem szerepel ugyanezen rendelet X. mellékletében.
19
Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy tisztázni kell azt a kérdést, hogy valamely uniós polgárnak az SGB IX által előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatásból való kizárása összeegyeztethető‑e a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésével, amely szerint minden munkavállaló, aki valamely tagállam állampolgára, a többi tagállam területén a hazai munkavállalókkal azonos szociális kedvezményekre jogosult. Mivel az alapeljárás felperesének anyja élt a szabad mozgáshoz való jogával, jogosult e rendelkezésre hivatkozni az állampolgársága szerinti tagállammal szemben. A Bíróság azonban még nem foglalt állást abban a kérdésben, hogy a határ menti ingázó munkavállaló fogyatékossággal élő gyermeke számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtás formáját öltő integrációs támogatás az említett rendelkezés értelmében vett „szociális kedvezménynek” minősül‑e. A „szociális kedvezmény” fogalmának adandó tág értelmezés amellett szólhat, hogy az magában foglalja az integrációs támogatást. Az SGB IX‑ben előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nyújtásához szükséges, lakóhelyre vonatkozó feltétel tehát közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősülhet, mivel jellegénél fogva inkább a határ menti ingázó munkavállalókat érintheti, mint a belföldi munkavállalókat.
20
Az ilyen korlátozás igazolását illetően e bíróság megjegyzi, hogy a szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlyának veszélyeztetése olyan jogszerű közérdekű célnak minősülhet, amely igazolhatja a külföldi illetőségű személyek ellátásokra való jogosultságból való kizárását. E tekintetben az, hogy az SGB IX‑ben léteznek kivételek e kizárás alól olyan különleges nehézségek esetén, amelyek alapvetően az ellátásoknak a lakóhely szerinti tagállamban való valószínű nyújtásához kapcsolódnak, lehetővé teszi minden indokolatlan hátrányos megkülönböztetés kizárását. Egyébiránt lehet azzal érvelni, hogy a hátrányos megkülönböztetés tilalmának az EUMSZ 18. cikkben általános jelleggel rögzített elvét a 883/2004 rendelet 3. cikke (5) bekezdésének a) pontja a szociális segítségnyújtási ellátások tekintetében konkretizálta, ami igazolja, hogy a szóban forgó integrációs támogatás nem biztosítható olyan személyeknek, akik nem rendelkeznek belföldi lakóhellyel. Az említett kizárás így megerősíti a nemzetközi közjogon alapuló területiség elvét, amely szerint az adóból finanszírozott segítségnyújtási ellátásokat csak a belföldön lakóhellyel rendelkező személyek számára lehet nyújtani.
21
Mindemellett nem biztos, hogy a külföldi illetőségű személyeknek az SGB IX által előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatásból való kizárása valóban szükséges az adóbevételek megfelelő felhasználásához. Különösen az nem világos, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság milyen mértékben takarítana meg ténylegesen kiadásokat a szabályozás 2004. január 1‑jei szigorítását követően bevezetett e kizárás következtében. Továbbá az említett kizárás miatt a külföldi illetőségű német állampolgárok potenciálisan kénytelenek visszatérni Németországba, ami e tagállam számára a költségek emelkedésével jár. Mivel a nemzeti jogalkotó e szigorítással arra törekedett, hogy csökkentse ezen integrációs támogatás visszaélésszerű igénybevételét, e célkitűzés is kétségesnek tűnik, különösen az arányosság elvére tekintettel. A visszaélés veszélye ugyanis nem merül fel a Németország területén nyújtott természetbeni szolgáltatásokat illetően. Arra utaló körülmények sem állnak fenn, hogy az alapeljárás felperese joggal való visszaélést követett volna el azáltal, hogy mesterségesen teremtette meg a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében említett szociális kedvezmények megszerzéséhez szükséges feltételeket. Végül, mivel a külföldi illetőségűek kizárásának célja az, hogy mentesítsék az illetékes nemzeti hatóságokat a támogatás külföldi illetőségű német állampolgároknak való nyújtása feltételeinek nehézkes vizsgálata alól, a kizárás szükségessége továbbra is vitatható, mivel ezeket a támogatásokat Németország területén nyújtják.
22
Harmadszor, a kérdést előterjesztő bíróság arra keres választ, hogy az uniós polgárokat az EUMSZ 20. cikk és az EUMSZ 21. cikk (1) bekezdése alapján megillető jog objektív módon igazolt korlátozásának minősül‑e külföldi illetőségű személyek kizárása a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatásból. Az alapeljárás felperese ugyanis hátrányos helyzetbe kerül pusztán amiatt, hogy úgy döntött, él a szabad mozgáshoz való jogával azáltal, hogy Belgiumba helyezte át lakóhelyét.
23
E körülmények között a Landessozialgericht Nordrhein‑Westfalen (szociális ügyek észak‑rajna‑vesztfáliai felsőbírósága) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a [883/2004 rendelet] 3. cikkét, hogy az [SGB IX] szerinti, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás az említett 3. cikk értelmében vett ellátásnak minősül, és ennélfogva az említett rendelet tárgyi hatálya alá tartozik?
Az első kérdésre adandó nemleges válasz esetén:
2)
Úgy kell‑e értelmezni a [492/2011 rendelet] 7. cikkének (2) bekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogi rendelkezés, amely belföldi szokásos tartózkodási helytől teszi függővé az SGB IX szerinti, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatási ellátásokat?
3)
Az uniós polgárokat az [EUMSZ] 20. cikk és az [EUMSZ] 21. cikk (1) bekezdése alapján megillető jog nem igazolható korlátozása áll‑e fenn akkor, ha az SGB IX szerinti, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nyújtását megtagadják olyan uniós polgárok tekintetében, akik valamely másik (határos) tagállamban rendelkeznek lakóhellyel, illetve szokásos tartózkodási hellyel, a természetbeni ellátás nyújtására azonban a tartózkodási hely szerinti államban kerül sor?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
24
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 883/2004 rendelet 3. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan ellátás, mint az SGB IX által előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás, e rendelet tárgyi hatálya alá tartozik.
25
E kérdés megválaszolása érdekében először is meg kell vizsgálni, hogy az ilyen integrációs támogatás az említett rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „szociális biztonsági ellátásnak” minősül‑e.
26
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a 883/2004 rendelet hatálya alá tartozó, és az abból kizárt ellátások közötti különbségtétel alapvetően az egyes ellátások alkotóelemein alapul, többek között azok célján és nyújtásának a feltételein, és nem azon, hogy a nemzeti szabályozás szociális biztonsági ellátásnak minősíti‑e az ellátást, vagy sem (2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
27
Így valamely ellátás akkor tekinthető a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett szociális biztonsági ellátásnak, ha azt egyrészt jogszabályban meghatározott helyzetben a jogosult személyes szükségletének bármiféle egyedi és diszkrecionális mérlegelése nélkül nyújtják, másrészt az a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében kifejezetten felsorolt kockázatok valamelyikét fedezi. E két feltételnek egyszerre kell teljesülnie (2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
28
Az előző pontjában hivatkozott első feltétel tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy az akkor teljesül, ha az ellátás nyújtására objektív feltételekre tekintettel kerül sor, amelyek – amint teljesülnek – anélkül biztosítanak jogot az ellátásra, hogy az illetékes hatóság figyelembe vehetne egyéb személyes körülményeket (2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
29
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az SGB IX‑ben előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nem függ olyan objektív feltételek teljesítésétől, mint többek között a rokkantság vagy fogyatékosság pontos mértéke vagy szintje, hanem azt az illetékes nemzeti hatóság az SGB IX 104. §‑a (1) bekezdésének megfelelően az érintett személyes szükségletei alapján, helyzetének e hatóság általi egyedi és diszkrecionális vizsgálata alapján nyújtja.
30
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az SGB IX‑ben előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nem felel meg a jelen ítélet 27. pontjában említett két együttes feltétel közül az elsőnek, így e támogatás nem minősül a 883/2004 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „szociális biztonsági” ellátásnak.
31
Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy e rendelet 3. cikkének (3) bekezdése kiterjeszti annak alkalmazási körét a 70. cikke szerinti különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra is. E körülmények között másodszor meg kell vizsgálni, hogy az SGB IX‑ben előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás ilyen ellátásnak minősül‑e.
32
E tekintetben elegendő megállapítani, hogy magának a 883/2004 rendelet 70. cikke (2) bekezdése c) pontjának szövegéből kitűnik, hogy a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokat úgy kell tekinteni, hogy azok kizárólag az e rendelet X. mellékletében felsorolt ellátások. Márpedig az SGB IX által előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nem szerepel ebben a mellékletben. E támogatás tehát nem minősül ilyen ellátásnak (lásd ebben az értelemben: 2020. március 12‑iCaisse d’assurance retraite et de la santé au travail d’Alsace‑Moselle ítélet, C‑769/18, EU:C:2020:203, 35. pont).
33
Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 883/2004 rendelet 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az olyan ellátás, mint a SGB IX‑ben előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nem tartozik e rendelet tárgyi hatálya alá, mivel ezen ellátás nyújtása nem objektív feltételek teljesítésétől függ, hanem az érintett személy szükségleteinek az illetékes nemzeti hatóság általi egyedi értékelésén alapul.
A második kérdésről
34
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az uniós polgár határ menti ingázó munkavállaló fogyatékos gyermekének pedagógiai segítségnyújtási ellátások formájában nyújtott integrációs támogatás nyújtását ahhoz a feltételhez köti, hogy e gyermek belföldön rendelkezzen lakóhellyel.
35
E kérdés megválaszolásához először is emlékeztetni kell arra, hogy a munkavállalók szabad mozgáshoz való jogát gyakorló és valamely, a lakóhelyétől eltérő tagállamban kereső tevékenységet folytató valamennyi uniós polgár – lakóhelyétől vagy állampolgárságától függetlenül – az EUMSZ 45. cikk hatálya alá tartozik, amely rendelkezés pontosítására a 492/2011 rendelet irányul (2020. április 2‑iPF és társai ítélet, C‑830/18, EU:C:2020:275, 21. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36
E rendeletre éppúgy hivatkozhatnak a valamely befogadó tagállamban élő migráns munkavállalók, mint a határ menti ingázó munkavállalók, akik ugyan ez utóbbi tagállamban folytatnak kereső tevékenységet, egy másik tagállamban rendelkeznek tartózkodási hellyel (lásd ebben az értelemben: 2023. június 15‑iThermalhotel Fontana ítélet, C‑411/22, EU:C:2023:490, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
37
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az alapeljárás felperesének anyja német állampolgár, aki Németországban dolgozik, de Belgiumban rendelkezik lakóhellyel.
38
Mivel az ilyen határ menti ingázó munkavállaló a szabad mozgáshoz való jogát gyakorolta, az állampolgársága szerinti tagállammal szemben hivatkozhat a 492/2011 rendeletre, és különösen annak 7. cikkének (2) bekezdésére, amely a munkavállalók közötti egyenlő bánásmód elvét rögzíti az e rendelkezés értelmében vett „szociális kedvezményekben” való részesülés tekintetében. Az ilyen határ menti ingázó munkavállaló családtagjai ezen egyenlő bánásmód közvetett kedvezményezettjei (lásd ebben az értelemben: 2020. április 2‑iPF és társai ítélet, C‑830/18, EU:C:2020:275, 25. és 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
39
Másodszor, ami a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett „szociális kedvezmények” fogalmát illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az magában foglal minden olyan kedvezményt, amely akár a munkaszerződéssel összefüggésben, akár arra tekintet nélkül a hazai munkavállalóknak azon egyszerű tényből fakadóan jár, hogy az ország területén van lakóhelyük, és amelynek kiterjesztése más tagállamok állampolgárságával rendelkező munkavállalókra ezért azok mobilitását megkönnyítheti. A szociális kedvezményekre való, e rendelkezésben foglalt hivatkozást nem lehet megszorítóan értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2024. április 11‑iSozialministeriumservice ítélet, C‑116/23, EU:C:2024:292, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
40
Szociális kedvezményeknek minősülnek tehát az olyan migráns munkavállaló eltartott gyermekének nyújtott szociális ellátások, akinek hozzá kell járulnia a gyermek eltartásához (lásd ebben az értelemben különösen: 1985. június 20‑iDeak ítélet, 94/84, EU:C:1985:264, 24. pont; 1987. június 18‑iLebon ítélet, 316/85, EU:C:1987:302, 13. pont; 2013. június 20‑iGiersch és társai ítélet, C‑20/12, EU:C:2013:411, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
41
Ebből következik, hogy a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében vett szociális kedvezménynek minősül a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő olyan integrációs támogatás, mint amelyet az SGB IX előír.
42
Harmadszor hangsúlyozni kell, hogy e rendelkezés az egyenlő bánásmód EUMSZ 45. cikkben foglalt elvének különös kifejeződése a szociális kedvezmények nyújtásának sajátos területén, és azt ugyanúgy kell értelmezni, mint ez utóbbi rendelkezést (2020. április 2‑iPF és társai ítélet, C‑830/18, EU:C:2020:275, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
43
Az egyenlő bánásmód ezen elve nemcsak az állampolgárság alapján történő nyílt hátrányos megkülönböztetést tiltja, hanem a hátrányos megkülönböztetés valamennyi rejtett formáját is, amelyek más megkülönböztető ismérvek alkalmazásával ténylegesen ugyanarra az eredményre vezetnek (2020. április 2‑iPF és társai ítélet, C‑830/18, EU:C:2020:275, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
44
Márpedig az alapügyben szereplőhöz hasonló, lakóhelyre vonatkozó feltétel, amelytől az érintett tagállam szabályozása a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nyújtását függővé teszi, jellegénél fogva alkalmas arra, hogy hátrányosan érintse a más tagállamban lakóhellyel rendelkező határ menti ingázó munkavállalókat, így az a 492/2011 rendelet 7. cikke (2) bekezdésének hatálya alá tartozó közvetett hátrányos megkülönböztetésnek minősül (lásd ebben az értelemben: 2020. április 2‑iPF és társai ítélet, C‑830/18, EU:C:2020:275, 31. és 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
45
Ennélfogva az olyan nemzeti szabályozás, mint amelyről az alapügyben szó van, amely egyes munkavállalókat kizárólag azon oknál fogva érint hátrányosan, hogy lakóhelyüket egy másik tagállamba helyezték át, a munkavállalók szabad mozgása EUMSZ 45. cikk értelmében vett korlátozásának minősül, mivel – még ha megkülönböztetés nélkül alkalmazandó is – alkalmas arra, hogy megakadályozza vagy visszatartsa többek között valamely tagállam állampolgárát attól, hogy a szabad mozgáshoz való jogát gyakorolva elhagyja származási országát (lásd ebben az értelemben: 2020. április 2‑iPF és társai ítélet, C‑830/18, EU:C:2020:275, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
46
A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a munkavállalók szabad mozgásának ilyen korlátozása csak akkor engedhető meg, ha az objektív módon igazolható. Ehhez e megkülönböztetésnek alkalmasnak kell lennie valamely jogszerű cél elérésének biztosítására, és nem haladhatja meg az e cél eléréséhez szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben különösen: 2012. december 13‑iCaves Krier Frères ítélet, C‑379/11, EU:C:2012:798, 48. pont; 2020. április 2‑iPF és társai ítélet, C‑830/18, EU:C:2020:275, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
47
A jelen ügyben a német kormány azt állítja, hogy az alapügyben szereplő, lakóhelyre vonatkozó feltételt egyrészt a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás kérelmezője és az e támogatást nyújtó tagállam közötti valós kapcsolat, másrészt pedig a nemzeti szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlyának biztosítása igazolja.
48
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy kétségtelen, hogy valamely nemzeti szabályozás által követett, a szociális ellátást kérelmező személy és az illetékes tagállam közötti valós kapcsolat fennállásának megállapítására, valamint a nemzeti szociális biztonsági rendszer pénzügyi egyensúlyának megóvására irányuló célok főszabály szerint olyan jogszerű céloknak minősülnek, amelyek igazolhatják a munkavállalók szabad mozgásának korlátozását (lásd ebben az értelemben különösen: 2018. július 25‑iA [Fogyatékossággal élő személy részére nyújtott támogatás] ítélet, C‑679/16, EU:C:2018:601, 69. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
49
Mindenesetre a lakóhelyre vonatkozó olyan feltétel, mint amely az alapügyben szerepel, meghaladja az e célok eléréséhez szükséges mértéket. A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis, mivel a határ menti ingázó munkavállalók pénzügyileg hozzájárulnak a fogadó tagállam szociálpolitikájához, az ebben az államban általuk végzett keresőtevékenység után fizetett pénzügyi és szociális hozzájárulás révén, többek között a szociális kedvezményekből ugyanolyan feltételek mellett kell részesülniük, mint a belföldi munkavállalóknak (lásd ebben az értelemben többek között: 2024. május 16‑iHocinx ítélet, C‑27/23, EU:C:2024:404, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
50
E tekintetben valós és elégséges kapcsolat áll fenn a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás kérelmezője és az illetékes tagállam között, amely kapcsolat lehetővé teszi ez utóbbi számára annak biztosítását, hogy az ezen ellátás nyújtásával járó gazdasági teher ne váljon észszerűtlenné (lásd analógia útján: 2018. július 25‑iA [Fogyatékossággal élő személy részére nyújtott támogatás] ítélet, C‑679/16, EU:C:2018:601, 71. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
51
Egyébiránt annyiban, amennyiben a német kormány hangsúlyozza, hogy figyelembe kell venni a fogyatékossággal élő személy szociális környezetét annak érdekében, hogy megbizonyosodjanak arról, hogy ez az integrációs támogatás pontosan megfelel az egyéni szükségleteinek, és hogy ennélfogva ellenőrizni tudja e támogatás hatékonyságát és hatásait, elegendő megállapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az említett támogatás olyan természetbeni ellátás, amelyet német területen nyújtanak a fogyatékossággal élő gyermek iskoláztatása keretében, így a német hatóságok teljes mértékben képesek elvégezni az ilyen személyre szabáshoz szükséges valamennyi ellenőrzést, még akkor is, ha e gyermek és szülei egy másik tagállamban rendelkeznek lakóhellyel. Egyébiránt e kormány mindenesetre nem fejti ki, hogy a belföldi lakóhellyel rendelkezés mennyiben szükséges az ilyen természetbeni ellátás személyre szabásához.
52
Következésképpen a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az uniós polgár határ menti ingázó munkavállaló fogyatékossággal élő gyermekének pedagógiai segítségnyújtási ellátások formájában nyújtott integrációs támogatás nyújtását ahhoz a feltételhez köti, hogy e gyermek belföldön rendelkezzen lakóhellyel, mivel az ilyen feltétel meghaladja az e szabályozás által követett célok eléréséhez szükséges mértéket.
A harmadik kérdésről
53
A második kérdésre adott válaszra tekintettel a harmadik kérdésre nem szükséges válaszolni.
A költségekről
54
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:
1)
A 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 3. cikkét
a következőképpen kell értelmezni:
az olyan ellátás, mint a Neuntes Buch Sozialgesetzbuchban (szociális törvénykönyv, kilencedik könyv) előírt, a fogyatékossággal élő gyermekek számára nyújtott, pedagógiai segítségnyújtási ellátások formáját öltő integrációs támogatás nem tartozik a 988/2009 rendelettel módosított 883/2004 rendelet tárgyi hatálya alá, mivel ezen ellátás nyújtása nem objektív feltételek teljesítésétől függ, hanem az érintett személy szükségleteinek az illetékes nemzeti hatóság általi egyedi értékelésén alapul.
2)
A munkavállalók Unión belüli szabad mozgásáról szóló, 2011. április 5‑i 492/2011/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 7. cikkének (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az uniós polgár határ menti ingázó munkavállaló fogyatékossággal élő gyermekének pedagógiai segítségnyújtási ellátások formájában nyújtott integrációs támogatás nyújtását ahhoz a feltételhez köti, hogy e gyermek belföldön rendelkezzen lakóhellyel, mivel az ilyen feltétel meghaladja az e szabályozás által követett célok eléréséhez szükséges mértéket.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.