61988CJ0171_DA
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Dommens præmisser
1 Ved kendelse afsagt den 5 . maj 1988, indgaaet til Domstolen den 22 . juni s.aa ., har Arbeitsgericht Oldenburg i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 stillet et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af Traktatens artikel 119 og af Raadets direktiv 75/117 af 10 . februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om ligeloen til maend og kvinder ( EFT L 45, s . 19 ).
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en sag, som Rinner-Kuehn har anlagt mod sin arbejdsgiver, FWW Spezial-Gebaeudereinigung GmbH, et bygningsrengoeringsselskab, fordi dette naegtede at fortsat at udbetale hende loen under hendes sygefravaer .
3 Den tyske lovgivning om fortsat loenudbetaling ( Lohnfortzahlungsgesetz ) af 27 . juli 1969 bestemmer, at arbejdsgiveren i uarbejdsdygtighedsperioden indtil 6 uger fortsat skal udbetale den arbejdstagers loen, som efter sin ansaettelse som foelge af uarbejdsdygtighed og uden egen skyld er forhindret i at udfoere sit arbejde . Disse bestemmelser gaelder dog ikke arbejdstagere, som ifoelge deres arbejdsaftale har en normal arbejdstid, som ikke overstiger 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden .
4 I henhold til denne bestemmelse og fordi Rinner-Kuehn normalt arbejder 10 timer om ugen, naegtede hendes arbejdsgiver at udbetale hende loen for en periode paa 8 timer svarende til hendes fravaer paa grund af sygdom .
5 Rinner-Kuehn indbragte denne afgoerelse for Arbeitsgericht Oldenburg for at opnaa fortsat udbetaling af sin loen under sit sygefravaer . Den nationale ret fandt, at dette krav rejste spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-Traktatens artikel 199 samt af direktiv 75/117 og besluttede derfor at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal :
"Er det foreneligt med EOEF-Traktatens artikel 119 og med Raadets direktiv 75/117 af 10 . februar 1975 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivninger om gennemfoerelse af princippet om ligeloen til maend og kvinder, at arbejdstagere i arbejdsforhold, hvor den normale arbejdstid ikke overstiger 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden, efter lovgivningen er undtaget fra princippet om, at arbejdsgiveren fortsat udbetaler loen i tilfaelde af sygdom, skoent denne undtagelse rammer et vaesentligt stoerre antal kvinder end maend?"
6 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet for Domstolen, henvises i oevrigt til retsmoederapporten . Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende, saafremt det paa de enkelte punkter er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation .
7 Det bemaerkes, som den nationale domstol med rette har udtalt, at fortsat udbetaling af arbejdstagerens loen i tilfaelde af sygdom er omfattet af begrebet loen i den i Traktatens artikel 119 forudsatte betydning .
8 Det fremgaar af ordlyden af det stillede spoergsmaal og af forelaeggelseskendelsens grunde, at den nationale domstol i det vaesentlige oensker afklaret, om Traktatens artikel 119 og Raadets direktiv 75/117 er til hinder for, at en national lovgivning giver arbejdsgivere mulighed for i tilfaelde af sygdom at udelukke de arbejdstagere fra fortsat loenudbetaling, hvis normale arbejdstid ikke overstiger 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden, naar denne gruppe arbejdstagere overvejende bestaar af kvindelige arbejdstagere .
9 Det bemaerkes, at medlemsstaterne i henhold til artikel 119, stk . 1, var forpligtet til i loebet af foerste etape at gennemfoere princippet om ligeloen til maend og kvinder for samme arbejde . Heraf foelger, at artikel 119 paalagde medlemsstaterne en forpligtelse til at naa et bestemt resultat, som obligatorisk skulle vaere opfyldt inden for en bestemt frist ( se dom af 8 . april 1976, Defrenne, 43/75, Sml . s . 455 ).
10 Det fremgaar af sagen, at den paagaeldende tyske lovbestemmelse kun giver de arbejdstagere, hvis normale arbejdstid ifoelge deres arbejdsaftaler er over 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden, ret til fortsat loenudbetaling fra arbejdsgiveren i tilfaelde af sygdom . Da en saadan betaling er omfattet af begrebet loen i artikel 119, stk . 2, foelger heraf, at den paagaeldende tyske lovbestemmelse giver arbejdsgiverne mulighed for at opretholde en generel loenforskel mellem to grupper arbejdstagere, nemlig dem, der udfoerer det minimale antal timers arbejde om ugen eller om maaneden, og dem, der udfoerer samme arbejde, men ikke har dette minimale timeantal .
11 Det fremgaar ligeledes af forelaeggelseskendelsen, at en betydeligt ringere procentdel kvinder end maend udfoerer det minimale antal timers arbejde om ugen eller om maaneden, som kraeves for at have ret til fortsat loenudbetaling i tilfaelde af uarbejdsdygtighed paa grund af sygdom .
12 I et saadant tilfaelde maa det konstateres, at en bestemmelse som den paagaeldende faktisk foerer til en forskelsbehandling af kvindelige arbejdstagere i forhold til mandlige arbejdstagere og i princippet maa anses for at vaere i strid med formaalet med Traktatens artikel 119 . Noget andet gaelder kun, saafremt forskelsbehandlingen af de to grupper arbejdstagere er berettiget af objektive faktorer, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen ( se dom af 13 . maj 1986, Bilka, 170/84, Sml . s . 1607 ).
13 Under retsforhandlingerne har den tyske regering som svar paa et spoergsmaal stillet af Domstolen anfoert, at de arbejdstagere, der har en arbejdstid paa under 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden, ikke i forhold til virksomheden har en integrationsgrad og et oekonomisk afhaengighedsforhold, der kan sammenlignes med andre arbejdstageres .
14 Det maa dog praeciseres, at disse betragtninger, som kun er generaliseringer vedroerende bestemte grupper arbejdstagere, ikke giver grundlag for at udlede objektive kriterier, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen . Saafremt en medlemsstat derimod er i stand til at godtgoere, at de valgte midler er i overensstemmelse med et noedvendigt formaal med dens socialpolitik, er egnede til at naa det af den forfulgte formaal og er noedvendige hertil, kan den blotte omstaendighed, at lovbestemmelsen rammer et langt stoerre antal kvindelige arbejdstagere end mandlige arbejdstagere, ikke anses for en tilsidesaettelse af artikel 119 .
15 Det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstaendigheder og til at fortolke den nationale lovgivning, at afgoere, om og i hvilket omfang en lovbestemmelse, som gaelder uafhaengigt af arbejdstagerens koen, men som faktisk rammer langt flere kvinder end maend, er berettiget af objektive grunde, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen .
16 Den nationale rets spoergsmaal skal derfor besvares med, at EOEF-Traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter arbejdsgivere i tilfaelde af sygdom kan undlade fortsat at udbetale loen til arbejdstagere, hvis normale arbejdstid ikke overstiger 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden, naar denne foranstaltning rammer et langt stoerre antal kvinder end maend, medmindre medlemsstaten godtgoer, at den naevnte lovgivning er begrundet i objektive faktorer, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen .
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
17 De udgifter, der er afholdt af den danske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke godtgoeres . Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger .
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN ( Sjette Afdeling )
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt den af Arbeitsgericht Oldenburg ved kendelse af 5 . maj 1988, for ret :
EOEF-Traktatens artikel 119 skal fortolkes saaledes, at den er til hinder for en national lovgivning, hvorefter arbejdsgivere i tilfaelde af sygdom kan undlade fortsat at udbetale loen til arbejdstagere, hvis normale arbejdstid ikke overstiger 10 timer om ugen eller 45 timer om maaneden, naar denne foranstaltning rammer et langt stoerre antal kvinder end maend, medmindre medlemsstaten godtgoer, at den naevnte lovgivning er begrundet i objektive faktorer, som intet har at goere med forskelsbehandling paa grundlag af koen .