61990CC0107_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
++++
Hr. afdelingsformand,
De herrer dommere,
1. Ved dom af 9. juli 1987 (1) gav Domstolen Ingfried Hochbaum medhold i en af ham anlagt sag og annullerede beslutningen om at udnaevne Paul Waterschoot til kontorchef i GD IV, hvilket skete med den begrundelse, at der ikke var sket nogen hoering af Det Raadgivende Udvalg for Udnaevnelser i Loenklasserne A2 og A3 paa grundlag af samtlige foreliggende oplysninger om ansoegerne. Efter denne dom besluttede Kommissionen at annullere stillingsopslag KOM/902/84, som Waterschoot var blevet udnaevnt paa grundlag af, hvorefter den ivaerksatte en ny procedure (ved stillingsopslag KOM/83/87), hvilket foerte til, at ansaettelsesmyndigheden paa ny udnaevnte Waterschoot. Jeg fremhaever her, at indholdet af de to stillingsopslag var ganske identiske.
Hochbaum anlagde en ny sag ved Retten i Foerste Instans med paastand om annullation af Kommissionens beslutning om at indstille den oprindelige procedure samt af alle senere beslutninger truffet under den nye udnaevnelsesprocedure. Ved sin dom af 14. februar 1990 (2) gav Retten ikke Hochbaum medhold heri, og det er naermere bestemt til proevelse af denne dom, at Hochbaum har indbragt naervaerende appelsag for Domstolen.
2. Den af Hochbaum ivaerksatte appel angaar kun den del af den naevnte dom, hvorved Retten forkastede det tredje anbringende (praemis 21-26), nemlig at der var blevet begaaet magtfordrejning (3). Ved dette anbringende gjorde sagsoegeren i det vaesentlige gaeldende, at naar Kommissionen ex tunc annullerede den procedure, som Domstolen havde fastslaaet var delvis behaeftet med mangler, og besluttede at offentliggoere et nyt stillingsopslag (KOM/83/87), var det ikke for at varetage almindelige interesser, men udelukkende for at skabe et retligt grundlag for udnaevnelsen af Waterschoot, som allerede laa fast. Waterschoot, der paa tidspunktet for den foerste procedure - ifoelge appellanten - ikke var i besiddelse af de kvalifikationer i form af faglig erfaring, som var en forudsaetning i henhold til stillingsopslaget, erhvervede foerst disse senere, netop i kraft af sine opgaver efter den udnaevnelse, som derefter blev erklaeret for retsstridig. For at godtgoere, at der var blevet begaaet magtfordrejning som omhandlet, henviste appellanten netop til manglen paa de fornoedne kvalifikationer paa tidspunktet for den foerste procedure.
Retten bemaerkede herom generelt, at den paagaeldende EF-retsinstans alene kan efterproeve, om der ved udoevelsen af ansaettelsesmyndighedens befoejelser i forbindelse med den paagaeldende udnaevnelse er blevet begaaet aabenbare fejl. Efter det i sagen oplyste var der dog intet grundlag for at antage, at Waterschoot ikke havde opfyldt de noedvendige betingelser for at kunne indgive ansoegning (praemis 24), og det kunne ikke anses for godtgjort, at Kommissionen havde varetaget et andet formaal end tjenestens interesse (praemis 25 og 26).
Under appelsagen har appellanten gjort gaeldende, at Retten med urette har forkastet anbringendet om magtfordrejning, og at den dermed ikke alene har handlet i strid med selve indholdet af dette princip, men herudover forudsaetningsvis har tilsidesat tjenestemandsvedtaegtens artikel 45. Kommissionen har paastaaet dette anbringende afvist fra realitetsbehandling med den begrundelse, at appellanten med de naevnte klagepunkter oensker en efterproevelse af, hvad Retten har lagt til grund med hensyn til de faktiske omstaendigheder, hvilket ikke er muligt under appel til Domstolen.
3. Ved det foerste anbringende, der omfatter to saerlige klagepunkter, anfaegter appellanten for det foerste det af Retten udtalte, hvorefter "ansaettelsesmyndigheden ved afgoerelse om forfremmelse raader over et skoen, og [den paagaeldende EF-retsinstans] alene kan efterproeve, om ansaettelsesmyndigheden har begaaet en aabenbar fejl ved skoensudoevelsen" (praemis 24, foerste punktum).
Appellanten anfoerer naermere, at graenserne for den retslige efterproevelse af spoergsmaalet om udoevelsen af ansaettelsesmyndighedens skoensmaessige befoejelser i henhold til artikel 45 er nogle andre. Retten burde have undersoegt, hvorvidt den af ansaettelsesmyndigheden valgte ansoeger havde alle de kvalifikationer, som var en forudsaetning i henhold til stillingsopslag KOM/902/84. Appellanten anfaegter herved i det vaesentlige Rettens fortolkning af vedtaegtens artikel 45, for saa vidt angaar spoergsmaalet om graenserne for ansaettelsesmyndighedens skoensmaessige befoejelser og den retslige efterproevelse med hensyn til udoevelsen heraf.
Jeg bemaerker her, at af relevans for sagen indeholder artikel 45 bestemmelse om, at forfremmelser "foretages udelukkende paa grundlag af en udvaelgelse blandt de tjenestemaend, der har en minimumsanciennitet i deres loenklasse; udvaelgelsen sker blandt de tjenestemaend, der kan komme i betragtning ved forfremmelsen, efter sammenligning af deres fortjenester og de afgivne udtalelser om dem". Det fremgaar af denne affattelse, at ansaettelsesmyndigheden raader over vide skoensmaessige befoejelser, der selvsagt skal udoeves inden for de graenser, som selve artikel 45 afstikker. Der skal navnlig vaere tale om tjenestemaend, som er i besiddelse af de kvalifikationer, der er noedvendige for at kunne blive forfremmet, dvs. tjenestemaend, der navnlig har de kvalifikationer, som er en forudsaetning i henhold til det paagaeldende stillingsopslag.
Herved bemaerker jeg for det foerste, at rigtigheden af de anfaegtede bemaerkninger fra Rettens side har konkret belaeg i en konsolideret og fast retspraksis. Domstolen har saaledes flere gange fastslaaet, at ansaettelsesmyndigheden raader over vide skoensmaessige befoejelser med hensyn til forfremmelser, hvorfor Domstolen har skullet begraense sin efterproevelse "til, hvorvidt administrationen, i betragtning af de overvejelser, den har lagt til grund for sin vurdering, har holdt sig inden for rimelige graenser og ikke aabenbart fejlagtigt misbrugt sin befoejelse" (4).
Domstolen har endvidere fastslaaet, at "selv om ansaettelsesmyndigheden paa dette omraade har en udstrakt skoensbefoejelse, forudsaetter udoevelsen heraf af samme grund en noeje undersoegelse af aktsamlingerne samt en omhyggelig iagttagelse af de i stillingsopslaget opstillede betingelser" (5). Forholdet er det, at ansaettelsesmyndigheden er forpligtet til ved udoevelsen af disse skoensmaessige befoejelser at holde sig "inden for de rammer, den selv har opstillet ved stillingsopslaget" (6). Sker der ikke en iagttagelse af de i stillingsopslaget fastsatte betingelser, skaber dette grundlag for en annullation af den af ansaettelsesmyndigheden foretagne udnaevnelse, idet ansaettelsesmyndigheden dermed har "overtraadt de rammer, den selv har opstillet ved stillingsopslaget" (7).
Jeg mener ikke, at de citerede udtalelser er i modstrid med de i sagen anfaegtede bemaerkninger fra Rettens side. Er det en forudsaetning for en indgivelse af en ansoegning, som kan tages i betragtning, at vedkommende har de fornoedne kvalifikationer til at kunne blive forfremmet, indebaerer dette, at udnaevnes der en ansoeger, som ikke kan forfremmes, fordi han eller hun fuldstaendig mangler mindst en af de efter stillingsopslaget kraevede kvalifikationer, har ansaettelsesmyndigheden begaaet en aabenbar fejl ved udoevelsen af sine befoejelser. Det fremgaar imidlertid af Domstolens praksis paa dette omraade, at noget saadant kun kan anses for godtgjort paa grundlag af objektive omstaendigheder i sagen (8). Er der derimod intet i sagen, der giver grundlag for at antage, at de ansoegninger, som tages i betragtning, er mangelfulde som omhandlet, kan ansaettelsesmyndighedens udoevelse af dens skoensmaessige befoejelser ikke anfaegtes. Valget efter vedtaegtens artikel 45 kan saaledes ikke vaere et bundet valg (dvs. et manglende valg). Det henhoerer under ansaettelsesmyndigheden blandt de ansoegere, der kan forfremmes, at vaelge den, som henset til vedkommendes kvalifikationer og de arbejdsopgaver, der er tale om at udfoere, er den bedst egnede til at varetage de opgaver, der er forbundet med den ledige stilling. Rigtigheden heraf er blevet bekraeftet af Domstolen, som flere gange har fastslaaet, at den "ikke kan saette sin vurdering af ansoegernes fortjenester og kvalifikationer i stedet for ansaettelsesmyndighedens" (9).
Det her omhandlede klagepunkt savner herefter grundlag, idet den af Retten i praemis 24, foerste punktum, i den anfaegtede dom anlagte fortolkning af vedtaegtens artikel 45 ikke kan antages at vaere fejlagtig.
4. Ved det andet led af det foerste anbringende har appellanten gjort gaeldende, at naar henses til indholdet af vedtaegtens artikel 45 og det af appellanten i sagen anfoerte, har Retten ikke i tilstraekkeligt omfang begrundet den antagelse, at Waterschoot var i besiddelse af de kvalifikationer, som var en forudsaetning i henhold til stillingsopslaget. I den anfaegtede dom har Retten blot bemaerket, at "efter det i sagen oplyste ses det ikke, at Waterschoot inden sin tiltraedelse som chef for kontoret 'Offentlig Virksomhed og Statsmonopoler' ikke opfyldte betingelserne for at indgive ansoegning til den omstridte stilling" (praemis 24, andet punktum). Appellanten anfoerer paa dette grundlag, at Retten har undladt at undersoege rigtigheden af appellantens konkret formulerede klagepunkter vedroerende Waterschoot' s kvalifikationer.
Den naevnte bemaerkning efterlader det indtryk, at Retten paa grundlag af de i sagen fremlagte oplysninger og i mangel af herimod stridende oplysninger har ment, at Waterschoot paa tidspunktet for det foerste stillingsopslag indgav en ansoegning, der opfyldte de forudsatte krav. Principielt kan jeg vaere enig i, at der kunne vaere tiltraengt en mere konkret stillingtagen til appellantens praecise og klart formulerede klagepunkter om, at Waterschoot ikke paa tidspunktet for det foerste stillingsopslag var i besiddelse af samtlige de kvalifikationer, som var en forudsaetning i henhold til dette.
En naermere overvejelse af dette spoergsmaal leder mig dog til at vaere af den opfattelse, at det naevnte problem ikke er afgoerende i sagen; eller rettere, de af Retten fremfoerte betragtninger leder endog frem til, at forholdet er uden betydning. Retten udtalte nemlig derefter, at "selv om Kommissionen har taget hensyn til den erfaring, Waterschoot erhvervede efter den foerste udnaevnelse, indebaerer dette ikke, at institutionen har varetaget et andet formaal end tjenestens interesse og herved begaaet magtfordrejning" (praemis 25).
Forholdet er det, at Retten ikke alene har fastslaaet, at der ikke forelaa nogen oplysninger, hvorefter det maatte laegges til grund, at Waterschoot ikke opfyldte samtlige de kvalifikationer, som var en forudsaetning i henhold til foerste stillingsopslag; den udtalte herefter, at selv om Kommissionen kun havde taget hensyn til senere erhvervet faglig erfaring, kunne det under alle omstaendigheder ikke anses for godtgjort, at der var blevet begaaet magtfordrejning.
Naar henses til, at de naevnte bemaerkninger fra Rettens side er knyttet til anbringendet om magtfordrejning, og at Retten har antaget, at dette anbringende ikke kunne laegges til grund, selv om det var blevet godtgjort, at Waterschoot ikke paa tidspunktet for det foerste stillingsopslag havde indgivet en ansoegning, som kunne tages i betragtning, er jeg saaledes af den opfattelse, at det omhandlede klagepunkt ikke er afgoerende i den paagaeldende sammenhaeng, og at det under alle omstaendigheder maa anses for omfattet af det andet anbringende.
5. Ved dette anbringende har appellanten nemlig gjort gaeldende, at Retten har handlet i strid med selve indholdet af begrebet magtfordrejning ved at undlade at undersoege, hvad det virkelige formaal var med at annullere det foerste stillingsopslag og herefter ivaerksaette en ny ansaettelsesprocedure. Appellanten goer navnlig gaeldende, at Kommissionen ivaerksatte en ny procedure med det ene formaal at kunne tage hensyn til den faglige erfaring, som Waterschoot havde erhvervet som foelge af den foerste udnaevnelse, som Domstolen senere fastslog var retsstridig.
Jeg bemaerker herom for det foerste, at Domstolen flere gange har fastslaaet, at "en beslutning ... ikke kan anses for behaeftet med magtfordrejning, medmindre det fremgaar, at den er truffet til et uvedkommende formaal, og medmindre dette stoettes paa en raekke objektive, relevante og indbyrdes samstemmende omstaendigheder" (10). Omsat til denne sag betyder dette derfor, at der ville kunne antages at foreligge elementer, der indebar magtfordrejning, saafremt det paa grundlag af omstaendigheder af den omhandlede art var blevet godtgjort, at beslutningen om at ivaerksaette en ny udvaelgelsesprocedure var blevet truffet for at forfoelge et andet formaal end en besaettelse af den ledige stilling i form af en udnaevnelse af den bedst egnede ansoeger, navnlig med henblik paa at tage hensyn til den faglige erfaring, som Waterschoot i mellemtiden havde erhvervet.
Retten har imidlertid i den anfaegtede dom fastslaaet, at "sagsoegeren har ... ikke fremlagt det noedvendige bevis for, at sagsoegte har begaaet myndighedsmisbrug" (praemis 26). Jeg bemaerker herved navnlig, at appellantens eneste argument, nemlig at Waterschoot ikke var i besiddelse af de kvalifikationer, der var en forudsaetning i henhold til det foerste stillingsopslag, som allerede naevnt ikke blev lagt til grund af Retten, fordi der ikke forelaa nogen objektive omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det maatte antages, at Waterschoot ikke var i besiddelse af disse kvalifikationer (praemis 24, andet punktum). Under alle omstaendigheder kunne en eventuel hensyntagen til en erfaring erhvervet efter en udnaevnelse, som senere blev erklaeret for retsstridig, ikke vaere tilstraekkeligt til, at det kunne anses for bevist, at Kommissionen ved at annullere den oprindelige beslutning og offentliggoere et nyt stillingsopslag begik magtfordrejning (praemis 25).
Jeg skal her begraense mig til den bemaerkning, at det af Retten i praemis 25 udtalte ikke kan anses for fejlagtigt. Det kan nemlig ikke anses for godtgjort, at der foreligger magtfordrejning, blot fordi der er blevet taget hensyn til en faglig erfaring erhvervet som foelge af en retsstridig udnaevnelse, idet det er en ufravigelig forudsaetning, at der foreligger en raekke objektive og relevante omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det maa anses for bevist, at Kommissionen annullerede den oprindelige procedure og offentliggjorde et andet stillingsopslag med det ene formaal at kunne tage hensyn til en saadan erfaring, som ikke forelaa paa tidspunktet for det foerste stillingsopslag.
I den anfaegtede dom (praemis 26) har Retten imidlertid netop fastslaaet, at der ikke forelaa omstaendigheder, paa grundlag af hvilke det maatte antages, at Kommissionens formaal med at ivaerksaette en ny udvaelgelsesprocedure var noget saadant.
Det andet anbringende kan foelgelig ikke laegges til grund.
6. Jeg skal herefter foreslaa, at Domstolen forkaster appellen.
Hvad angaar sagens omkostninger, mener jeg, at der i sagen foreligger aabenbare grunde til af billighedshensyn at ophaeve disse. Jeg foreslaar derfor, jf. procesreglementets artikel 122, stk. 2, andet led, at der traeffes bestemmelse om, at hver part, herunder intervenienten, skal baere sine egne omkostninger.
(*) Originalsprog: italiensk.
(1) - Forenede sager 44/85, 77/85, 294/85 og 295/85, Hochbaum og Rawes mod Kommissionen, Sml. s. 3259.
(2) - Sag T-38/89, Hochbaum mod Kommissionen, Sml. II, s. 43.
(3) - Appellantens to andre anbringender under sagen for Retten - tilsidesaettelse af hhv. Traktatens artikel 176 og tjenestemandsvedtaegtens artikel 25 - er ikke blevet rejst under denne appelsag.
(4) - Dom af 25.2.1987 (sag 52/86, Banner mod Parlamentet, Sml. s. 979, praemis 9). Se endvidere bl.a. dom af 23.10.1986 (sag 26/85, Waysse mod Kommissionen, Sml. s. 3131, praemis 26), af 5.2.1987 (sag 306/85, Huybrechts mod Kommissionen, Sml. s. 629, praemis 9), samt af 16.12.1987 (sag 111/86, Delauche mod Kommissionen, Sml. s. 5345, praemis 18).
(5) - Dom af 30.10.1974 (sag 188/73, Grassi mod Raadet, Sml. s. 1099, praemis 26).
(6) - Dom af 7.2.1990 (sag C-343/87, Culin mod Kommissionen, Sml. I, s. 225, praemis 19).
(7) - Ibidem, praemis 22.
(8) - Jf. f.eks. dom af 21.4.1983 (sag 282/81, Ragusa mod Kommissionen, Sml. s. 1245, praemis 13), af 25.2.1987 (sag 52/86, jf. ovenfor, praemis 9) samt af 7.2.1990 (sag C-343/87, Culin, jf. ovenfor, praemis 21), hvori Domstolen gav sagsoegeren medhold, fordi det fremgik af sagen, at ansaettelsesmyndigheden som afgoerende kriterium for den paagaeldende forfremmelse havde taget hensyn til en kvalifikation, som ikke var fastlagt i stillingsopslaget.
(9) - Dom af 21.4.1983 (sag 282/81, jf. ovenfor, praemis 13).
(10) - Dom af 25.2.1987 (sag 52/86, jf. ovenfor, praemis 6); se endvidere dom af 8.6.1988 (sag 135/87, Vlachou mod Revisionsretten, Sml. s. 2901, praemis 27).