61995CJ0355_DA
Parter
Dommens præmisser
Afgørelse om sagsomkostninger
Afgørelse
Parter
I sag C-355/95 P,
Textilwerke Deggendorf GmbH (TWD), Deggendorf (Tyskland), ved advokaterne Walter Forstner, Lutz Radtke og Karl-Heinz Schupp, Deggendorf, bistaaet af Michael Schweitzer, professor ved universitetet i Passau, og med valgt adresse i Luxembourg hos Stein, Bayerische Landesbank International SA, 7-9, boulevard Royal,
appellant,
angaaende appel af dom afsagt den 13. september 1995 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (Tredje Udvidede Afdeling) i de forenede sager T-244/93 og T-486/93, TWD mod Kommissionen (Sml. II, s. 2265), hvori der er nedlagt paastand om ophaevelse af denne dom, den anden part i appelsagen er: Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber ved Paul F. Nemitz og Anders Jessen, Kommissionens Juridiske Tjeneste, som befuldmaegtigede, og med valgt adresse i Luxembourg hos Carlos Gómez de la Cruz, Kommissionens Juridiske Tjeneste, Wagner-Centret, Kirchberg,
har
DOMSTOLEN
sammensat af praesidenten, G.C. Rodríguez Iglesias, afdelingsformaendene G.F. Mancini, J.C. Moitinho de Almeida, J.L. Murray og L. Sevón samt dommerne C.N. Kakouris, P.J.G. Kapteyn, C. Gulmann, P. Jann (refererende dommer), H. Ragnemalm og M. Wathelet,
generaladvokat: G. Tesauro
justitssekretaer: R. Grass,
paa grundlag af den refererende dommers rapport,
og efter at generaladvokaten har fremsat forslag til afgoerelse den 10. december 1996,
afsagt foelgende
Dom
Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 20. november 1995 har Textilwerke Deggendorf GmbH (TWD) (herefter »TWD«) i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af Rettens dom af 13. september 1995 i de forenede sager T-244/93 og T-486/93, TWD mod Kommissionen (Sml. II, s. 2265, herefter »den appellerede dom«), hvorved Retten frifandt Kommissionen for sagsoegerens paastand om annullation af artikel 2 i Kommissionens beslutning 91/391/EOEF af 26. marts 1991 om den tyske regerings stoette til den i Deggendorf (Bayern) beliggende virksomhed Deggendorf GmbH, der fremstiller garn af polyamider og polyester (EFT L 215, s. 16, herefter »TWD II-beslutningen«), og annullation af artikel 2 i Kommissionens beslutning 92/330/EOEF af 18. december 1991 om en stoette fra Tyskland til virksomheden Textilwerke Deggendorf GmbH (EFT 1992 L 183, s. 36, herefter »TWD III-beslutningen«).
2 Hvad angaar de faktiske omstaendigheder, som ligger til grund for sagen, fremgaar foelgende af den appellerede dom:
»1 I perioden 1981-1983 modtog det sagsoegende selskab, TWD Textilwerke Deggendorf GmbH (herefter 'TWD'), som driver virksomhed inden for sektoren for syntetiske fibre, en statsstoette, som ikke oprindelig var anmeldt til Kommissionen, og som bestod i et tilskud fra den tyske forbundsregering paa 6,12 mio. DM og et laan fra delstaten Bayern paa 11 mio. DM paa saerligt gunstige vilkaar (herefter 'TWD I-stoetten'). Efter at de tyske myndigheder paa Kommissionens gentagne opfordringer havde foretaget en forsinket anmeldelse i marts og juli 1985, vedtog Kommissionen den 21. maj 1986 beslutning 86/509/EOEF om stoette ydet af Forbundsrepublikken Tyskland og Land Bayern til en producent af polyamid- og polyestergarn i Deggendorf (EFT L 300, s. 34, herefter 'TWD I-beslutningen'), hvori Kommissionen fastslog, at den omhandlede stoette var retsstridig, da den dels i strid med EOEF-traktatens artikel 93, stk. 3, ikke var blevet anmeldt til Kommissionen, dels var uforenelig med faellesmarkedet, idet den ikke opfyldte nogen af betingelserne i EOEF-traktatens artikel 92, stk. 2 og 3, og navnlig var i strid med den stoettekodeks, som gaelder inden for sektoren for garn og syntetiske fibre (herefter 'sektorkodeks'). Ifoelge beslutningen skulle stoetten tilbagebetales. Da TWD I-beslutningen ikke er blevet anfaegtet, er den blevet endelig.
2 Den 19. marts 1987 tilbagekaldte det tyske Forbundsoekonomiministerium erklaeringerne om det tilskud paa 6,12 mio. DM, som den tyske forbundsregering havde ydet med henblik paa, at tilskuddet blev tilbagebetalt i overensstemmelse med TWD I-beslutningen. Sagsoegeren anfaegtede imidlertid denne tilbagekaldelse ved et sagsanlaeg ved de nationale administrative domstole, foerst ved Verwaltungsgericht Koeln og dernaest under en sag om appel af dennes dom til Oberverwaltungsgericht fuer das Land Nordrhein-Westfalen.
3 Den 31. oktober 1989 anmeldte Forbundsrepublikken Tyskland et andet projekt til Kommissionen om stoette til sagsoegeren, som vedroerte et nyt tilskud paa 4,52 mio. DM samt ydelse af to laan paa henholdsvis 6 og 14 mio. DM paa saerligt gunstige vilkaar (herefter 'TWD II-stoetten'). Den 26. marts 1991 vedtog Kommissionen beslutning 91/391/EOEF om den tyske regerings stoette til den i Deggendorf (Bayern) beliggende virksomhed Deggendorf GmbH, der fremstiller garn af polyamider og polyester (EFT L 215, s. 16, herefter 'TWD II-beslutningen'). Artikel 1 og 2 i TWD II-beslutningen bestemmer saaledes:
'Artikel 1
Stoetten til Deggendorf GmbH i form af et tilskud paa 4,52 mio. DM og to laan paa lempelige vilkaar paa 6 og 14 mio. DM med en loebetid paa henholdsvis tolv og otte aar til en rente paa 5% og med en afdragsfri periode paa to aar, som blev anmeldt til Kommissionen ved skrivelse af 31. oktober 1989 fra de tyske myndigheder, er forenelig med faellesmarkedet, jf. EOEF-traktatens artikel 92.
Artikel 2
De tyske myndigheder udsaetter udbetalingen af den i artikel 1 i denne beslutning omhandlede stoette til Deggendorf GmbH, indtil de har inddrevet den i artikel 1 i TWD I-beslutningen omhandlede stoette, der er uforenelig med faellesmarkedet.'
...
5 I mellemtiden havde de tyske myndigheder den 25. februar 1991 anmeldt et tredje stoetteprojekt til fordel for sagsoegeren til Kommissionen, som skulle ydes i form af laan til en subsidieret rentesats (herefter 'TWD III-stoetten'). Denne stoette vedroerte nogle investeringer, som skulle foretages i virksomheden Pietsch, der er specialiseret i fremstilling af tekstilgardiner, og som sagsoegeren har overtaget. Den 18. december 1991 vedtog Kommissionen beslutning 92/330/EOEF om et stoetteprojekt til fordel for virksomheden Textilwerke Deggendorf GmbH (EFT 1992 L 183, s. 36, herefter 'TWD III-beslutningen'), hvis konklusion er affattet i tilsvarende vendinger som konklusionen i TWD II-beslutningen. Konklusionen i TWD III-beslutningen lyder saaledes:
'Artikel 1
Stoetten til Textilwerke Deggendorf GmbH i form af to laan til en subsidieret rentesats paa 2,8 og 3 mio. DM med en loebetid paa henholdsvis 15 og 8 aar til en rente paa 4,5% og med en afdragsfri periode paa tre aar, som blev anmeldt til Kommissionen ved skrivelse af 25. februar 1991 fra de tyske myndigheder, er forenelig med det faelles marked, jf. EOEF-traktatens artikel 92.
Artikel 2
De tyske myndigheder udsaetter udbetalingen af den i artikel 1 omhandlede stoette til Deggendorf, indtil de har inddrevet den i artikel 1 i beslutning 86/509/EOEF omhandlede stoette, der er uforenelig med det faelles marked.
Artikel 3
Den tyske regering underretter senest to maaneder efter meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, den har truffet for at efterkomme beslutningen.
...'«
Den appellerede dom
3 I den appellerede dom behandlede Retten for det foerste anbringenderne om Kommissionens inkompetence og om, at der forelaa en tilsidesaettelse af principperne om kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne.
4 Hvad angaar anbringendet om Kommissionens manglende kompetence til at vedtage artikel 2 i TWD II- og TWD III-beslutningerne bemaerkede Retten for det foerste i praemis 46, at en retsakts konklusion skal fortolkes paa baggrund af de grunde, som har foert til dens vedtagelse. Efter at Retten havde gennemgaaet begrundelsen for TWD II- og TWD III-beslutningerne, navnlig syvende betragtning til TWD II-beslutningen, som findes i afsnit V, og hvori det udtales, at »den samlede virkning af den ulovlige stoette, som [TWD] har naegtet at tilbagebetale siden 1986, og den nye investeringsstoette ... vil give virksomheden en saerlig stor og uberettiget fordel, som vil aendre samhandelsvilkaarene paa en maade, der vil stride mod den faelles interesse«, fastslog den i praemis 51, at de to beslutninger maatte fortolkes saaledes, at de nye stoetteforanstaltninger betragtet hver for sig, kan vaere forenelige med faellesmarkedet, men ikke kan godkendes efter traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), saa laenge den samlede virkning af den tidligere og den nye stoette ikke er ophaevet.
5 Som foelge heraf udtalte Retten i praemis 52, at de anfaegtede beslutningers konklusioner ikke kunne fortolkes som en ubetinget erklaering om stoettens forenelighed med faellesmarkedet (artikel 1), hvortil der var knyttet en ulovlig suspensiv betingelse (artikel 2). Tvaertimod fandt Retten, at det af en gennemgang af de paagaeldende beslutninger fremgik, at Kommissionen ikke ville have fastslaaet, at den nye TWD II- og TWD III-stoette var forenelig med faellesmarkedet, hvis ikke betingelsen i artikel 2 var opfyldt. Formaalet med artikel 2 i beslutningernes konklusion var nemlig netop at goere det muligt at fastslaa i artikel 1, at stoetten var forenelig med faellesmarkedet.
6 Retten undersoegte derfor, om Kommissionen var kompetent til at vedtage beslutninger, hvortil der var knyttet betingelser om tildeling af stoette i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c).
7 Herom bemaerkede Retten i praemis 55, at Kommissionens kompetence efter traktatens artikel 93, stk. 2, til at beslutte, om en stoette skal »aendres«, ogsaa indebaerer, at Kommissionen, naar den godkender en stoette i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), kan knytte visse betingelser til beslutningen for at sikre, at den godkendte stoette ikke aendrer samhandelsvilkaarene paa en maade, som strider mod den faelles interesse. Endvidere henviste Retten i praemis 56 til Domstolens praksis, hvorefter Kommissionen, naar den undersoeger, om en statsstoette er forenelig med faellesmarkedet, skal tage hensyn til alle relevante forhold, herunder i givet fald den sammenhaeng, hvori statsstoetten indgaar, og som allerede er blevet vurderet i forbindelse med en tidligere beslutning, samt de forpligtelser, denne tidligere beslutning maatte medfoere for en medlemsstat.
8 Heraf udledte Retten i praemis 56, at Kommissionen var kompetent til at tage hensyn dels til den eventuelle samlede virkning af den tidligere TWD I-stoette og den nye TWD II- og TWD III-stoette, dels til, at TWD I-stoetten, som var erklaeret ulovlig ved TWD I-beslutningen, ikke var blevet tilbagebetalt.
9 Endelig gennemgik Retten i praemis 58 og 59 anbringendet om, at Kommissionen havde fulgt en procedure, som ikke er foreskrevet i traktaten, i stedet for de traktatbrudsprocedurer, som er fastsat i traktatens artikel 169 eller artikel 93, stk. 2, andet afsnit.
10 Herom fastslog Retten i praemis 59, at proceduren var lovlig, da formaalet med artikel 2 i konklusionerne til TWD II- og TWD III-beslutningerne ikke var at fastslaa, at TWD I-beslutningen var tilsidesat, men at forhindre, at der blev udbetalt ny stoette, som fordrejede konkurrencen paa en maade, der stred mod den faelles interesse.
11 Heraf konkluderede Retten i praemis 63, at Kommissionen var kompetent til at vedtage artikel 2 i konklusionerne til TWD II- og TWD III-beslutningerne.
12 Hvad angaar anbringendet om, at der var sket en tilsidesaettelse af kompetencefordelingen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne, havde appellanten kritiseret Kommissionen for ikke at have taget hensyn til, at der verserede en national tvist om det samme spoergsmaal, og for at have tilsidesat princippet om beskyttelse af den berettigede forventning.
13 Herom fastslog Retten i praemis 66, at den omstaendighed, at der verserede en national tvist vedroerende tilbagebetalingen af TWD I-stoetten, ikke paavirkede Kommissionens kompetence til at vedtage de noedvendige foranstaltninger til sikring af, at konkurrencen inden for Faellesskabet ikke fordrejes, hvorfor Kommissionen ikke havde gjort indgreb i medlemsstaternes kompetence.
14 Som foelge heraf fandt Retten i praemis 71, at Kommissionen ikke efter faellesskabsretten var forpligtet til at afvente udfaldet af den nationale retstvist, foerend den vedtog artikel 2 i de omhandlede beslutningers konklusioner, og at enhver anden fortolkning ville beroeve traktatens artikel 92 og 93 deres tilsigtede virkning.
15 Retten forkastede saaledes de naevnte anbringender.
16 Hvad angaar appellantens anbringender om, at selskabet ikke havde opnaaet nogen konkurrencefordel paa grund af TWD I-stoetten, da midlerne var blevet anvendt og laanene tilbagebetalt, og om, at Kommissionen ikke havde opgjort den haevdede konkurrencefordel i tal, hvorfor det ikke var muligt at verificere Kommissionens paastand i TWD II-beslutningen om, at virkningen af TWD I- og TWD II-stoetten indebar en subventionsaekvivalent paa 29%, fastslog Retten i praemis 83, at appellanten ikke havde paavist, at Kommissionen havde udoevet et aabenbart urigtigt skoen, hvorfor Retten ogsaa forkastede dette anbringende.
17 Hvad angaar anbringendet om tilsidesaettelsen af proportionalitetsprincippet forkastede Retten tillige dette anbringende i praemis 97 med den begrundelse, at appellanten ikke havde foert bevis for den forudsaetning, som selskabets argumentation var baseret paa, nemlig at vaerdien af den samlede TWD II- og TWD III-stoette var stoerre end vaerdien af TWD I-stoetten.
18 Retten forkastede endvidere i praemis 103 anbringendet om, at TWD I-stoetten var ulovlig, da appellanten ikke havde anlagt sag til proevelse af beslutningen herom inden for den fastsatte frist.
Appellen
19 Til stoette for appellen, hvormed den appellerede dom paastaas ophaevet, har TWD fremfoert foelgende seks anbringender:
- For det foerste har Retten anlagt en urigtig retsopfattelse ved at fortolke de omtvistede beslutningers indhold og raekkevidde uden at tage hensyn til den af Kommissionen anvendte ordlyd.
- For det andet har Retten anlagt en urigtig retsopfattelse ved at fastslaa, at Kommissionen handlede inden for rammerne af sin kompetence, selv om den reelt ikke havde nogen kompetence til at udstede et forbud vedroerende udbetalingen af TWD II- og TWD III-stoetten, da en saadan fremgangsmaade ikke har nogen retlig hjemmel.
- For det tredje har Retten overset, at Kommissionen ved at foelge denne fremgangsmaade tilsidesatte princippet om fordelingen af kompetencen mellem Faellesskabet og medlemsstaterne med hensyn til statsstoette. Denne kompetencefordeling er nemlig kendetegnet ved, at beslutningerne traeffes paa faellesskabsplan, men at de nationale myndigheder paaser deres gennemfoerelse og herved anvender national forvaltningsret.
- For det fjerde har Retten overset, at Kommissionen begik magtfordrejning, idet den forsoegte at laegge pres paa TWD ved at udstede et forbud mod udbetalingen af den nye stoette, saa laenge den gamle stoette ikke var tilbagebetalt.
- For det femte har Retten fejlagtigt anerkendt Kommissionens konstatering af, at den nye og den gamle stoette i forening fordrejede konkurrencen paa en maade, der stred mod Faellesskabets interesse.
- Endelig har Retten tilsidesat proportionalitetsprincippet ved at basere sig paa stoettebeloebenes stoerrelse i stedet for paa deres faktiske vaerdi.
Foerste anbringende
20 Med det foerste anbringende foreholder appellanten Retten at have anlagt en urigtig retsopfattelse ved selv at fastlaegge de omtvistede beslutningers indhold og raekkevidde uden at tage hensyn til den af Kommissionen anvendte ordlyd. Kommissionen har nemlig ifoelge appellanten udtrykkeligt og ubetinget fastslaaet i artikel 1 i TWD II- og TWD III-beslutningerne, at den omhandlede stoette var forenelig med faellesmarkedet, og har dernaest ved artikel 2 forbudt udbetaling af stoetten af grunde, som ikke vedroerer stoettens lovlighed som saadan. Retten fastslog fejlagtigt i den appellerede doms praemis 51 og 52, at der var en forbindelse mellem de to beslutningers artikel 1 og 2, og henviste til stoette herfor til beslutningernes betragtninger, idet den anfoerte, at beslutningernes konklusioner maatte laeses i sammenhaeng, saaledes at spoergsmaalet om stoettens forenelighed med faellesmarkedet maatte anses for at vaere blevet gjort betinget. Hermed har Retten efter appellantens opfattelse anlagt en ny fortolkning, som er uantagelig, da betragtningerne til en beslutning kun tjener til stoette ved fortolkningen af beslutningen, men ikke fuldstaendigt kan aendre dennes retlige indhold.
21 Det bemaerkes hertil, at man ikke kan udskille en retsakts konklusion fra dens betragtninger, hvorfor den om noedvendigt maa fortolkes under hensyntagen til de betragtninger, som har foert til dens vedtagelse.
22 Retten har derfor ikke anlagt en urigtig retsopfattelse. Det fremgaar klart af de passager i TWD II-beslutningen, som Retten har citeret i den appellerede doms praemis 47-50 - hvilke passager naesten har helt samme ordlyd i TWD III-beslutningen - at Kommissionen i de to beslutninger oenskede at drage de noedvendige foelger af den samlede virkning af den konkurrencefordrejning, der beroede dels paa TWD I-stoetten, dels paa TWD II- og TWD III-stoetten. Paa grund af den klare og helt utvetydige begrundelse, som Kommissionen har givet herfor, er det i denne forbindelse uden betydning, at konklusionen i de to beslutninger er opdelt i to artikler, hvoraf den ene fastslaar, at TWD II- og TWD III-stoetten er forenelig med faellesmarkedet, mens den anden udsaetter udbetalingen af stoetten, indtil TWD I-stoetten er tilbagebetalt.
23 Det foerste anbringende maa derfor forkastes.
Andet, tredje og fjerde anbringende
24 Det andet, tredje og fjerde anbringende vedroerer ét og samme klagepunkt, nemlig at Retten har anlagt en urigtig retsopfattelse ved at fastslaa, at Kommissionen holdt sig inden for rammerne af sin kompetence og ikke gjorde sig skyldig i magtfordrejning ved at udsaette udbetalingen af den nye stoette, indtil den gamle TWD I-stoette var tilbagebetalt. Disse tre anbringender boer derfor behandles under ét.
25 Indledningsvis bemaerkes, at det fremgaar af de ovennaevnte konstateringer i forbindelse med behandlingen af det foerste anbringende, at Retten med foeje kunne fortolke TWD II- og TWD III-beslutningerne saaledes, at den nye stoette ikke kunne anses for forenelig med faellesmarkedet, saa laenge den gamle, ulovlige stoette endnu ikke var tilbagebetalt, da stoetten under ét medfoerte en vaesentlig fordrejning af konkurrencen inden for faellesmarkedet. Den omstaendighed, at den ulovlige stoette ikke var tilbagebetalt, var derfor et spoergsmaal, som vedroerte selve realiteten i den trufne beslutning, og som Kommissionen med foeje tog hensyn til ved undersoegelsen af, om den nye stoette var forenelig med faellesmarkedet, hvorfor bestemmelsen om at udsaette udbetalingen af den nye stoette ikke blot kan anses for et tilbagesoegningspaalaeg.
26 I den forbindelse fremhaeves, at Kommissionen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, har ansvaret for, med forbehold af Domstolens proevelsesret, at gennemfoere en saerlig procedure, som omfatter en loebende undersoegelse og kontrol med de stoetteforanstaltninger, som medlemsstaterne paataenker at traeffe (se dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. I, s. 307, og af 4.2.1992, sag C-294/90, British Aerospace og Rover mod Kommissionen, Sml. I, s. 493, praemis 10). Navnlig har Kommissionen efter traktatens artikel 92, stk. 3 - som finder anvendelse paa de i sagen omtvistede beslutninger - meget vide skoensbefoejelser, som bl.a. indebaerer en vurdering af de oekonomiske og sociale faktorer, der kommer i betragtning paa faellesskabsplan (se dommen i sagen Frankrig mod Kommissionen a.st., praemis 49). Naar Kommissionen undersoeger, om en statsstoette er forenelig med faellesmarkedet, skal den tage hensyn til alle relevante forhold, herunder i givet fald den sammenhaeng, hvori statsstoetten indgaar, og som allerede er blevet vurderet i forbindelse med en tidligere beslutning, samt de forpligtelser, denne tidligere beslutning maatte medfoere for en medlemsstat (dom af 3.10.1991, sag C-261/89, Italien mod Kommissionen, Sml. I, s. 4437, praemis 20).
27 Foelgelig har Retten ikke anlagt en urigtig retsopfattelse ved at fastslaa i den appellerede doms praemis 56 og 59, at Kommissionen handlede inden for rammerne af sin kompetence ved at tage hensyn dels til den eventuelle samlede virkning af den tidligere TWD I-stoette og den nye TWD II- og TWD III-stoette, dels til, at den gamle TWD I-stoette ikke var blevet tilbagebetalt.
28 Da Kommissionen med sine beslutninger saaledes ikke overskred rammerne for sin skoensbefoejelse, kan beslutningerne ikke blive ulovlige alene af den grund, at appellanten betragtede dem som et pressionsmiddel til at sikre tilbagebetalingen af de beloeb, som appellanten uretmaessigt raadede over. Som Retten med foeje fastslog, foelger heraf ikke, at Kommissionen har gjort sig skyldig i magtfordrejning.
29 Da Kommissionen har handlet inden for rammerne af sin kompetence, er det ligeledes udelukket, at den samtidig har gjort indgreb i medlemsstaternes kompetence.
30 Foelgelig maa det andet, tredje og fjerde anbringende forkastes.
Femte anbringende
31 Med det femte anbringende foreholder appellanten Retten for i den appellerede doms praemis 83 fejlagtigt at have stadfaestet Kommissionens beslutninger paa de punkter, hvori Kommissionen fastslog, at TWD II- og TWD III-stoetten i forening med TWD I-stoetten fordrejede konkurrencen paa en maade, der var i strid med Faellesskabets interesse. Appellanten har herved anfoert, at selskabet ikke opnaaede nogen konkurrencefordel som foelge af TWD I-stoetten, da midlerne herfra var blevet anvendt og laanene tilbagebetalt. Der er derfor ikke sket nogen konkurrencefordrejning, da appellanten under alle omstaendigheder ikke har kunnet opnaa en konkurrencefordel i strid med faellesskabsretten: Saafremt den nationale ret nemlig fastslaar, at den gamle stoette skal betales tilbage, vil samtlige tildelte ydelser blive tilbagebetalt. I modsat fald - dvs. saafremt den nationale ret anerkender, at selskabet havde en berettiget forventning - er de tildelte ydelser ikke i strid med faellesskabsretten, da princippet om beskyttelsen af en berettiget forventning ogsaa maa anerkendes i faellesskabsretten.
32 Hertil bemaerkes, at det fremgaar af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen samt af procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at et appelskrift noejagtigt skal angive, hvilke dele af dommen som anfaegtes, samt de retlige argumenter, der paaberaabes til stoette for dommens ophaevelse (se kendelse af 24.4.1996, sag C-87/95 P, CNPAAP mod Raadet, Sml. I, s. 2003, praemis 29, og dom af 17.4.1997, sag C-138/95 P, Campo Ebro m.fl. mod Raadet, Sml. I, s. 2027, praemis 60).
33 I denne sag maa det konstateres, at appellanten blot har gentaget de argumenter, selskabet allerede har fremfoert ved Retten, og som denne forkastede i den appellerede doms praemis 82-85, og ikke har forsoegt at godtgoere, at Retten anlagde en urigtig retsopfattelse ved vurderingen af de faktiske omstaendigheder. Med dette anbringende oenskes der foelgelig reelt en fornyet vurdering af de faktiske omstaendigheder, hvilket ikke ligger inden for Domstolens kompetence.
34 Som foelge heraf maa dette anbringende afvises fra realitetsbehandling.
Sjette anbringende
35 Appellantens sjette anbringende er, at proportionalitetsprincippet er tilsidesat, fordi vaerdien af TWD II- og TWD III-stoetten langt overstiger vaerdien af TWD I-stoetten. Ifoelge appellanten har Retten her fejlagtigt baseret sig paa stoettebeloebenes stoerrelse i stedet for at basere sig paa deres faktiske finansielle vaerdi. Foelgelig var Kommissionens beregningsmetode fejlagtig.
36 Ogsaa med dette anbringende gentager appellanten blot de argumenter, som selskabet allerede har gjort gaeldende ved Retten, og som denne forkastede i den appellerede doms praemis 94-97, hvori den fastslog, at de beregninger, hvorpaa appellanten baserede sin argumentation, var fejlagtig. Der oenskes altsaa ogsaa med dette anbringende, i lighed med det foregaaende, blot en fornyet vurdering af de faktiske omstaendigheder, uden at der anfoeres nogen retlige argumenter.
37 Foelgelig maa dette anbringende afvises fra realitetsbehandling af de samme grunde som i praemis 33.
38 Det foelger af samtlige de foregaaende betragtninger, at appellen i sin helhed maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
39 Ifoelge procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder anvendelse i appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Appellanten har tabt sagen og boer derfor paalaegges at betale omkostningerne under appelsagen.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler appelsagens omkostninger.