61995CC0389_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1 Med de praejudicielle spoergsmaal, der er forelagt af Diikitiko Protodikio, Thessaloniki, anmodes Domstolen om at tage stilling til et vigtigt aspekt af ordningen vedroerende afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af transportmidler ifoelge direktiv 83/182/EOEF (herefter »direktivet«) (1). Det problem, der er forelagt Domstolen, er foelgende: Kan én og samme borger midlertidigt til en medlemsstat, der er en anden end bopaelsmedlemsstaten, afgiftsfrit indfoere flere koeretoejer, der er bestemt til privat eller erhvervsmaessig brug? Ud over dette spoergsmaal stilles der andre, der drejer sig om, hvorvidt sanktionssystemet i gennemfoerelsesordningen for direktivet i graesk ret er foreneligt med principperne i faellesskabsretten (2).
2 Direktivets artikel 1 fastlaegger anvendelsesomraadet for bestemmelsen om, at medlemsstaterne paa visse betingelser ved midlertidig indfoersel fra en anden medlemsstat af motorkoeretoejer skal indroemme fritagelse for omsaetningsafgifter, punktafgifter og enhver anden forbrugsafgift samt de afgifter, der er anfoert i bilaget til direktivet.
3 Artikel 3 foreskriver indroemmelse af afgiftsfritagelse - i en vis sammenhaengende eller ikke-sammenhaengende periode paa seks maaneder pr. periode af tolv maaneder - ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler til privat brug. Der gaelder herfor i det vaesentlige foelgende tre betingelser: For det foerste skal den privatperson, der indfoerer transportmidlerne, have saedvanligt opholdssted i en anden medlemsstat end den, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted, for det andet skal han anvende disse transportmidler til privat brug og foelgelig ikke i forbindelse med udfoerelse af loennet arbejde eller med oekonomisk gevinst for oeje, og for det tredje maa transportmidlerne hverken overdrages eller udlejes i den medlemsstat, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted, eller udlaanes til en person med bopael i denne stat (3).
Endelig indeholder den paagaeldende ordning regler om saerlige tilfaelde af midlertidig (4) indfoersel og om saerlige ordninger (5).
4 Sagens faktiske omstaendigheder kan sammenfattes som foelger:
Siegfried Klattner (herefter »sagsoegeren«), der har bopael i Tyskland, opholder sig regelmaessigt i Graekenland, hvor han har en sommerbolig.
Den 27. november 1989 indfoerte han midlertidigt til Graekenland et motorkoeretoej
under benyttelse af afgiftsfritagelsen efter de graeske regler og udfoerte den paa ny den 30. april 1990. I denne periode vendte Klattner tilbage til Tyskland for at blive underkastet laegebehandling som foelge af en automobilulykke, han havde vaeret udsat for i Jugoslavien. Da laegebehandlingen var afsluttet, vendte han den 14. april 1990 tilbage til Graekenland med en anden bil, som udfoertes paa ny den 16. juli 1991 ved toldstedet i Evzoni. Samme dag begav Klattner sig dog med sit koeretoej til toldstedet i Doirani med henblik paa paa ny at indfoere det og paa ny at benytte afgiftsfritagelsen ved indfoerslen.
5 Ved den kontrol af Klattner's pas (han havde flere pas), som paa det tidspunkt blev foretaget af de graeske toldmyndigheder, fandtes det, at han havde begaaet to overtraedelser af den graeske gennemfoerelseslovgivning, idet det paagaeldende koeretoej allerede havde vaeret afgiftsfritaget én gang og foelgelig vaeret benyttet i en periode, der overskred femten maaneders graensen ifoelge bestemmelserne, ligesom han i perioden fra den 14. april 1990 til den 30. april 1990 paa graesk omraade havde benyttet to koeretoejer, der var indfoert under samme afgiftsfritagelsesordning.
6 Finansministerens bekendtgoerelse nr. D-1254/141 af 1. november 1984 (6) (herefter »bekendtgoerelsen«) fastsaetter nemlig maksimumsperioden for afgiftsfritagelsen til seks maaneder (artikel 4, stk. 2) - i en sammenhaengende eller ikke-sammenhaengende periode - pr. periode af tolv maaneder, der kan forlaenges med yderligere ni maaneder (altsaa i alt femten maaneder) og forbyder (ifoelge artikel 8, stk. 4) en person, der allerede har opnaaet afgiftsfritagelse efter denne ordning, at indfoere endnu et transportmiddel.
7 Ved afgiftsafgoerelse fra tolddirektoratet i Doirani blev sagsoegeren herefter i medfoer af de nationale bestemmelser ikendt en boede paa et samlet beloeb af 21 043 856 DR i form af told, tillaegsafgifter og andre afgifter og afkraevet 29 430 DR i form af brugsafgift. I tilfaelde af andre overtraedelser end alene forsinkelse med hensyn til genudfoerselsdatoen fastsaetter ovennaevnte graeske bekendtgoerelse (artikel 10, stk. 7) nemlig en sanktion, der falder i to dele, nemlig at tolden og de oevrige afgifter, der gaelder i det oejeblik, hvor overtraedelsen konstateres (moms, forbrugsafgifter og brugsafgifter), forfalder straks, og en tillaegsafgift paa 100% af det saaledes beregnede beloeb (7).
8 Klattner har ved den forelaeggende ret anlagt sag med paastand om annullation af afgiftsafgoerelsen, idet han i det vaesentlige goer gaeldende, at de graeske gennemfoerelsesregler var i strid med direktivets bestemmelser, for saa vidt som de a) begraenser mulighederne for opnaaelse af afgiftsfritagelse til alene at omfatte ét koeretoej for hver person, og b) hjemler sanktioner mod foereren, der staar i misforhold til de overtraedelser, han paastaas at have begaaet.
9 Da den forelaeggende ret har fundet de fortolkningstvivl, der er rejst af sagsoegeren, berettigede, har den stillet Domstolen foelgende fire praejudicielle spoergsmaal:
»1) Skal afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler til privat brug inden for Faellesskabet efter artikel 3 i Raadets direktiv 83/182/EOEF af 28. marts 1983 indroemmes alene for ét privat koeretoej eller for flere koeretoejer? Indeholder naevnte direktiv virkelig en sondring med hensyn til antallet af private koeretoejer, som kan indfoeres midlertidigt med afgiftsfritagelse, afhaengigt af, om disse er beregnet til privat eller til erhvervsmaessig brug.
2) Foreligger der i henhold til direktivet en konkret forpligtelse for de graeske myndigheder, saaledes at disse ikke ved lov kan fastsaette, at der ikke afgiftsfrit kan foretages parallel eller samtidig indfoersel af mere end et koeretoej til privat brug af den samme person? Kan en retsundergiven over for de offentlige myndigheder ved en national retsinstans paaberaabe sig bestemmelserne i samme direktivs artikel 3 og 9 og goere gaeldende, at den i den nationale lov indeholdte ordning strider mod disse direktivbestemmelser?
3) Er det foreneligt med det paagaeldende direktivs formaal og bestemmelser, at det i national lovgivning fastsaettes, at der ved overtraedelse af visse bestemmelser (som artikel 8, stk. 4, der forbyder indfoersel af mere end et transportmiddel af den samme person) i naevnte ministerielle bekendtgoerelse, som blev udstedt for at harmonisere de nationale lovbestemmelser med direktivets bestemmelser, straks skal erlaegges gaeldende told og andre afgifter samt tillaegsafgift af samme stoerrelse, naar det er godtgjort, at der er tale om midlertidig og ikke endelig indfoersel af et privat koeretoej?
4) Er det foreneligt med det faellesskabsretlige proportionalitetsprincip, at der efter de nationale bestemmelser i ovennaevnte tilfaelde paalaegges supplerende afgifter paa 100% uafhaengigt af, hvor laenge det andet private koeretoej er blevet anvendt i Graekenland?«
Det foerste spoergsmaal
10 Det foerste spoergsmaal maa deles i to underspoergsmaal.
Med det foerste oensker den forelaeggende ret oplyst, om afgiftsfritagelsen kan indroemmes for samtidig indfoersel af to koeretoejer eller kun for et enkelt. Med det andet oenskes det ud fra dette synspunkt oplyst, om der i direktivet findes en sondring mellem koeretoejer, der afgiftsfrit indfoeres til privat brug, og koeretoejer, der indfoeres til erhvervsmaessig brug.
Jeg vil gennemgaa spoergsmaalene i den raekkefoelge, hvori de er stillet Domstolen.
11 For saa vidt angaar det foerste spoergsmaal er parternes stilling helt klar.
12 Den Hellenske Republik goer gaeldende, at direktivets artikel 3 skal fortolkes saaledes, at fritagelsen kun kan ydes for ét koeretoej. Dette har forskellige grunde.
Et foerste argument ligger i selve teksten. Lovgiver har benyttet udtrykket transportmidler i flertal for at betegne samtlige disse koeretoejer, men derimod benyttet entalsformen for inden for samtlige transportmidler at betegne »hver enkelt saerlig kategori af koeretoejer, der tilhoerer personer, der er underkastet en saerlig ordning« (8).
For det andet goer den graeske regering gaeldende, at lovgiver, dersom han havde oensket at tillade alle at indfoere flere koeretoejer, ville have begraenset disses antal. En ubegraenset indfoersel af transportmidler ville nemlig vaere uforenelig med privat eller erhvervsmaessig brug, der, som det ses, er en noedvendig forudsaetning for fritagelsen.
Det tredje argument stoettes derimod paa direktivets formaal. Reglerne er en etape paa vejen mod harmonisering af medlemsstaternes beskatningsordninger og boer foelgelig noedvendigvis fortolkes saaledes, at de kun inden for visse, bestemt angivne graenser giver ret til afgiftsfri indfoersel.
Endelig anfoerer den graeske regering de saerlige krav inden for bekaempelsen af afgiftssvig. Direktivet skal laeses i snaever sammenhaeng med den udtrykkelige af Domstolen anerkendte noedvendighed af, at de nationale lovgivninger fastlaegger objektive og konstaterbare kriterier med henblik paa bekaempelse af svig (9).
Afgiftsfri indfoersel af to koeretoejer kan kun tillades under ekstraordinaere omstaendigheder.
13 Sagsoegeren, hvis opfattelse Kommissionen tilslutter sig, finder derimod, at der ved artikel 3 er hjemlet afgiftsfritagelse for mere end et koeretoej, der tilhoerer den samme person.
14 Ogsaa i dette tilfaelde stoettes fortolkningen foerst og fremmest paa selve teksten. Den paagaeldende bestemmelse benytter nemlig flertal med henblik paa at betegne de koeretoejer, der er afgiftsfritagne (10). Dersom lovgiver havde oensket at begraense de afgiftsfrie goder, ville der have vaeret en udtrykkelig bestemmelse herom, men en saadan findes ikke. Denne slutning stemmer i oevrigt overens med direktivets formaal, der er at sikre den frie bevaegelighed for personer, som ville blive hindret ved en begraensning af antallet af koeretoejer, der afgiftsfrit kunne indfoeres (11).
For saa vidt angaar argumentet om noedvendigheden af at hindre afgiftssvig indvender Kommissionen, at dette formaal kan forfoelges med andre midler uden utilboerligt at begraense den udoevelse af ret til fri bevaegelighed, som beskyttes af direktivet, saaledes som det ville ske i det foreliggende tilfaelde.
Retlig bedoemmelse
15 Som det fremgaar af foerste betragtning til direktivet, er dette blevet udstedt med henblik paa at afskaffe hindringer for den frie bevaegelighed for personer, der har bopael i medlemsstaterne, hidroerende fra afgiftsordninger vedroerende midlertidig indfoersel af visse transportmidler til privat eller erhvervsmaessig brug, hvoriblandt netop naevnes motorkoeretoejer (12). Det fremgaar endvidere af forskellige dokumenter fra Kommissionen, at det maal, der forfulgtes af lovgiver, var at undgaa dobbeltbeskatning og lette toldformaliteterne ved graenserne med henblik paa at fjerne hindringerne for den frie bevaegelighed for private koeretoejer og saaledes loese et betydeligt problem for borgernes bevaegelighed inden for Faellesskabet (13).
16 I direktivet naevnes der intet om den aktivitet, som skal udfoldes paa nationalt plan med henblik paa forebyggelse af afgiftssvig. Det er derfor hensigtsmaessigt at erindre om, hvad Domstolen har udtalt i ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Graekenland, nemlig at medlemsstaterne frit skal kunne fastsaette bestemmelser paa kontrolomraadet (14). I sit forslag til aendring af direktiv 83/182 har Kommissionen i oevrigt udtrykkeligt erkendt, at visse restriktioner synes berettigede (15), fordi der fortsat er meget betydelige forskelle paa afgiftsniveauet fra medlemsstat til medlemsstat. I oevrigt har Kommissionen i en meddelelse vedroerende omraadet vel erkendt, at der sker en vis udvikling i Faellesskabet i retning af at give den europaeiske borger den stoerst mulige bevaegelsesfrihed, men ikke undladt at tilfoeje, at dette niveau for frihed skal vaere »foreneligt« med noedvendigheden af at bekaempe afgiftssvig (16).
17 Problemet er netop at afgoere, om den graeske bekendtgoerelse, hvorved afgiftsfritagelsen begraenses til ét koeretoej - der kan og skal kunne opfattes som en foranstaltning til bekaempelse af svig i bred forstand - er eller ikke er forenelig med direktivets formaal og traktatens principper om fri bevaegelighed for personer (17).
18 Men det foreliggende spoergsmaal forekommer mig ikke at kunne loeses paa grundlag af selve ordlyden af direktivet. De udtryk, der er benyttet af lovgiver, kan baade laeses som foreslaaet af Den Hellenske Republik og modsat, saaledes som foreslaaet af Kommissionen og Klattner. Jeg finder ikke vaegtige argumenter for at foretraekke den ene laesemaade frem for den anden. Hverken i forarbejderne eller i det af Kommissionen fremsatte forslag til aendring af direktivet fremgaar det klart, at hensigten skulle vaere at begraense retten til afgiftsfritagelse til et enkelt koeretoej, ogsaa i tilfaelde hvor betegnelsen af transportmidlet staar i ental (18).
19 De domme, jeg har naevnt ovenfor, viser, at svaret foelgelig maa findes andetsteds. Den faellesskabsinteresse, der forfoelges med direktivet, er at fremme den frie bevaegelighed for personer med bopael paa Faellesskabets omraade og skal bedoemmes i forhold til medlemsstatens ligeledes berettigede interesse, som bestaar i at forebygge eventuel afgiftssvig i forbindelse med den afgiftsfrie indfoersel. Hvorledes skal man forlige de to interesser, der staar paa spil?
20 Ved denne undersoegelse skal der tages hensyn til foerste betragtning til direktivet. Jeg vil sige, at retten til afgiftsfri indfoersel er fastsat, for at den frie bevaegelighed kan komme til fuld udfoldelse og kan goere dette saa langt, som den bagved liggende interesse forfoelges konkret af faellesskabsreglerne, men givet ikke laengere.
21 De graeske regler strider dog faktisk mod direktivets bestemmelser, idet dette med tilstraekkelig klarhed angiver den ret til fritagelse, der er omhandlet i det. Retten til afgiftsfri indfoersel anerkendes nemlig ikke absolut, men kun relativt. Foruden af opfyldelsen af ovennaevnte betingelser er den betinget af indfoersel til privat eller erhvervsmaessig brug af motorkoeretoejet.
Bestemmelsen fastlaegger anvendelsesomraadet for ordningen paa grundlag af den funktion, som koeretoejet tjener. Kommissionen fremhaevede ved fremsaettelsen af direktivforslaget, at den afgiftsfrie indfoersel kun skulle vaere tilladt paa betingelse af, at koeretoejet alene blev brugt privat (19). Dette synes mig at betyde, at der allerede fra begyndelsen skal vaere en snaever forbindelse mellem anerkendelsen af retten til indfoersel og brugen af det indfoerte koeretoej.
22 Dette punkt er vigtigt. Den frie bevaegelighed for personer er den interesse, de her omhandlede regler forfoelger, og fortjener beskyttelse i den udstraekning, hvori den faktisk udoeves.
23 Denne laesning af reglerne stemmer med den, der svarer til de formaal, der forfoelges af faellesskabslovgiver. Den alternative fortolkning, som Den Hellenske Republik har anlagt - one man, one car, som man kunne kalde den - taber, som jeg ser paa sagen, den fleksibilitet af syne, som er noedvendig for at sikre udviklingen af den grundlaeggende frihed, der er beskyttet ved faellesskabsretten.
24 Naar dette er sagt, er det noedvendigt at afklare en vigtig side af den foreliggende sag for at efterproeve grundlaget for de konklusioner, jeg er naaet til ovenfor. Den graeske regering har under retsmoedet udtrykkeligt bemaerket, at landets ordning ikke »paa nogen maade« er bundet til ejendomsretten over det paagaeldende transportmiddel, hvorfor den finder anvendelse over for enhver, der, naturligvis lovligt, midlertidigt indfoerer et motorkoeretoej paa graesk omraade.
25 Dette er vaerd at bemaerke. Den afgiftsfrie indfoersel er ikke afhaengig af ejerens status, og udoevelsen af retten til fri bevaegelighed er saaledes ikke ubehoerigt begraenset. Men det staar dog fast, at andre vigtige sider af retten til fri bevaegelighed uretmaessigt begraenses. Klattner's eksempel er i denne henseende et skoleeksempel. Efter at vaere vendt tilbage til Tyskland for at underkaste sig fornoeden laegebehandling paa grund af den ulykke, han havde vaeret udsat for i Jugoslavien, ville han paa ny rejse ind i Graekenland som foerer af et andet koeretoej. Men dette valg, som synes mig at falde klart ind under den ret, som retmaessigt er tillagt den enkelte borger ved retsordenen, blev som foelge af forskrifterne i de graeske retsregler til en handling, der var forbudt og belagt med sanktioner.
26 Men heller ikke, naar man ser bort fra graensetilfaelde som Klattner's, hvor der efter min opfattelse kan ligge et element af force majeure, kan man vaere enig i de foelger, som jeg vil kalde af praktisk karakter, som den graeske regering gaar ind for i sin fortolkning. Man behoever blot at taenke paa de uhyre ubekvemme situationer, hvori faellesskabsborgere kunne befinde sig, dersom de blev tvunget til at tage tilbage til deres eget land under brug af et andet koeretoej end det, de tidligere havde indfoert, hvis det derefter var forbudt dem at vende tilbage med dette andet koeretoej til det land, hvori de opholder sig om sommeren. Og man kan tillige taenke paa situationen for den graensearbejdstager, der er omhandlet i direktivets artikel 5, dersom et af hans koeretoejer maa ligge stille som foelge af et uheld eller paa grund af et mekanisk svigt. Og selv om de nationale ordninger fastsatte undtagelser for saadanne saerlige situationer, staar det dog fast, at en saerlig undtagelse senere ville vaere underkastet de bureaukratiske formaliteter, som direktivet, saaledes som det ses af den ledsagende tekst, jeg har citeret ovenfor, har til formaal at undgaa.
27 Jeg afslutter med en bemaerkning af mere generel karakter. Forbuddet ifoelge den graeske lovgivning forekommer mig saa meget mere ubegrundet, som dette at eje flere transportmidler i Europa i dag er ved at blive noget saedvanligt - om dette er noget, man skal fremme eller ej, er en anden ting - blandt mange, der har bopael i Faellesskabet. Jeg finder kort sagt, at den frihedsret, der er beskyttet ved direktivet, nemlig retten til frit at bevaege sig, ogsaa omfatter ret til eventuelt at benytte flere motorkoeretoejer, som den paagaeldende er ejer af (20).
28 Ej heller finder jeg de graeske regler begrundet i noedvendigheden af at daemme op for eller forebygge afgiftssvig. Som de anfoerte domme klart har vist, har medlemsstaterne fortsat befoejelse til at bekaempe skattesvig, men de skal goere dette paa en maade, der er forenelig med kravet om at sikre, at de ved traktaten hjemlede frihedsrettigheder kan komme til fuld udfoldelse. Der er midler, der goer det muligt at kontrollere antallet af koeretoejer, der indfoeres, og som ikke strider mod princippet om den frie bevaegelighed for borgere, der opholder sig paa omraadet, og som derfor skal foretraekkes frem for den maade, der er benyttet i graesk ret. Et muligt eksempel, som Domstolen har anerkendt som fuldt ud lovligt, er anbringelse af et stempel i brugeren af koeretoejets pas (21). Dette er en maade, der kan anses for effektiv, og det var netop en kontrolforanstaltning af denne art, der gjorde det muligt at konstatere Klattner's paastaaede ulovlige adfaerd.
29 Endelig indeholder direktivet klare forbud for den, der indfoerer koeretoejet, baade til personlig og erhvervsmaessig brug, forbud, der betydeligt begraenser muligheden for at benytte ulovlige metoder til gennemfoerelse af afgiftssvig. En effektiv overholdelse af disse forskrifter kan opfylde det krav, der i det foreliggende tilfaelde soeges gennemfoert af den graeske regering. I denne retning taler dommen i Carciati-sagen, hvori der i oevrigt udtrykkeligt henvistes til reglerne i direktiv 83/182, der paa davaerende tidspunkt alene forelaa i form af et forslag. Domstolen betonede nemlig ved denne lejlighed, at denne raekke af forbud er »et effektivt middel til at forhindre skattesvig og til at sikre, at afgifterne erlaegges i varernes bestemmelsesland« (22).
30 Efter saaledes at have besvaret foerste del af spoergsmaalet gaar jeg nu over til den anden del. Sondrer direktivet i henseende til antallet af motorkoeretoejer, der tillades indfoert afgiftsfrit, mellem koeretoejer til privat brug og koeretoejer til erhvervsmaessig brug?
31 Dette punkt kraever efter min opfattelse kun faa kommentarer. Reglerne ifoelge artikel 3 og 4 svarer i alt vaesentligt i henseende til formaalet, betingelserne og opbygningen til hinanden.
Med bestemmelserne i artikel 4 har man oensket at indroemme afgiftsfrihed for den, der benytter eget koeretoej i sit erhverv, og bestemmelsen i artikel 3 tillaegger den, der benytter koeretoejet til privat formaal, denne ret. Den beskyttede interesse er foelgelig retten til fri bevaegelighed for personer, og den er stadig den samme, selv om den betragtes under den mere specielle synsvinkel med hensyn til arbejdskraftens fri bevaegelighed. For det andet er de krav om bopael, der er fastlagt ved reglerne for opnaaelse af fritagelsen, de samme. Endelig er begraensningerne for brugen af koeretoejet - nemlig at den, der indfoerer koeretoejet med erhvervsmaessigt formaal (23), ikke maa overdrage, udleje eller udlaane koeretoejet til en person med bopael i den medlemsstat, i hvilken indfoerslen finder sted - ligeledes de samme.
Naar dette er sagt, maa loesningen for saa vidt angaar koeretoejer til privat brug blive den samme ogsaa for koeretoejer til erhvervsmaessig brug.
Det andet spoergsmaal
32 Ogsaa det andet spoergsmaal fra retten i Thessaloniki falder i to adskilte dele.
For det foerste anmodes Domstolen om at afgoere, om direktivet medfoerer en saerlig pligt for de graeske myndigheder til ikke at begraense antallet af koeretoejer, der kan indfoeres afgiftsfrit.
For andet spoerger den forelaeggende ret Domstolen, om bestemmelserne i direktivets artikel 3 og 9 har umiddelbar virkning.
33 Jeg finder det ikke noedvendigt at opholde mig ved den foerste del af spoergsmaalet, som jeg mener fuldt ud at have redegjort for i ovenstaaende konklusioner vedroerende direktivets indhold. Jeg kan kun gentage, at de her omhandlede faellesskabsregler forbyder, at en og samme persons ret til afgiftsfri indfoersel begraenses til ét koeretoej.
34 Ej heller forekommer det mig, at den anden del af spoergsmaalet giver anledning til saerlige problemer (24). Ifoelge Domstolens faste praksis med hensyn til umiddelbar anvendelighed kan bestemmelser i et direktiv umiddelbart paaberaabes af borgerne, naar de ud fra et indholdsmaessigt synspunkt fremstaar som ubetingede og tilstraekkeligt praecise (25).
Direktivets artikel 3 hjemler en egentlig ret til indroemmelse af fritagelsen. Indholdet af faellesskabsbestemmelsen er ubetinget og tilstraekkeligt praecis og kan foelgelig umiddelbart paaberaabes af enhver, der opfylder de fastsatte betingelser.
35 Forholdet er delvis et andet - og jeg er ogsaa her enig med Kommissionen - for saa vidt angaar bestemmelsen i artikel 9. Ifoelge stk. 1 i denne artikel har medlemsstaterne nemlig tre muligheder, idet de »kan opretholde og/eller fastsaette lempeligere ordninger end de i dette direktiv fastsatte« eller »tillade midlertidig indfoersel for en periode, der er laengere ...« eller »tillade genudlejning ... til en person med bopael i den medlemsstat, i hvilken indfoersel finder sted, med henblik paa genudfoersel«. Disse befoejelser tillaegges udtrykkeligt medlemsstaterne, og i direktivets ordlyd findes der ikke rettigheder, som borgerne umiddelbart kan paaberaabe sig. Borgernes retsstilling er saa at sige en forventning, som alene kan blive en ret, naar medlemsstaten har anerkendt den som saadan i sine bestemmelser om gennemfoerelse af direktivet.
36 Forholdet er et andet for saa vidt angaar bestemmelsen i artikel 9, stk. 2, der indeholder et udtrykkeligt forbud for medlemsstaterne mod at gennemfoere mindre fordelagtige afgiftsfritagelser end dem, de indroemmer for transportmidler fra et tredjeland. Sidstnaevnte bestemmelse skal nemlig forstaas som vaerende umiddelbart anvendelig efter ovennaevnte retspraksis.
Det tredje og det fjerde spoergsmaal
37 Med de to sidste spoergsmaal oensker den forelaeggende ret oplyst, om den ordning, der er omhandlet i artikel 10, stk. 7, i de graeske regler om sanktioner over for andre overtraedelser end forsinkelse i forbindelse med genudfoersel af et koeretoej efter fristens udloeb, er lovlig. De vigtigste forhold er foelgende: a) lovligheden af de enkelte bestanddele af boeden, b) sidestillingen af ordningen for midlertidig indfoersel og endelig indfoersel ifoelge det fastsatte sanktionssystem og c) foreneligheden af tillaegsafgiften paa 100% ifoelge bestemmelserne med proportionalitetsprincippet, saaledes som dette er hjemlet i Faellesskabets retsorden. Naermere betragtet anmodes Domstolen ved spoergsmaal b) og c) om at bedoemme rimeligheden af sanktionssystemet, for saa vidt som dette omfatter to forskellige situationer, nemlig ulovlig midlertidig indfoersel og endelig indfoersel, samt mere generelt dets rimelighed i forhold til den begaaede lovovertraedelse.
38 Foerend jeg gaar ind paa realiteten i spoergsmaalet, vil jeg erindre om dels de principper, der er fastslaaet af Domstolen paa sanktionsomraadet, dels de enkelte bestanddele i den administrative sanktion, der er omhandlet i artikel 10, stk. 7, i den graeske bekendtgoerelse.
39 Foerst og fremmest er medlemsstaterne som fastslaaet af Domstolen, »saa laenge der ikke er gennemfoert nogen faellesskabsretlig harmonisering hvad angaar overtraedelser af toldlovgivningen ... befoejet til at traeffe bestemmelse om de sanktioner, som de finder rimelige« (26). Sanktionerne for overtraedelse af skattelovgivningen henhoerer saaledes inden for visse graenser under medlemsstaternes kompetence (27). Denne kompetence er i oevrigt anerkendt netop paa det omraade, vi her beskaeftiger os med, i ovennaevnte dom i Carciati-sagen, hvori det fastslaas, at medlemsstaterne har »bevaret en vidtgaaende befoejelse for saa vidt angaar midlertidige indfoersler, netop for at de kan forhindre skattesvig« (28).
De begraensninger, der er omhandlet i retspraksis, er saaledes resultatet af flere domme, der er afsagt af Domstolen paa det omraade, hvorpaa den medlemsstaterne tillagte befoejelse til at straffe kan og skal udoeves (29). Under udoevelsen af disse befoejelser skal medlemsstaterne som fastslaaet af Domstolen ikke blot overholde principperne om ligebehandling af overtraedelser af faellesskabslovgivningen og tilsvarende national lovgivning, men kan ikke paalaegge nogen sanktion, der strider mod principperne om passende straffe, effektivitet og proportionalitet og skaber hindringer for frihedsrettighederne ifoelge traktaten, saerlig retten til fri bevaegelighed for personer (30). Sanktionerne skal saaledes vaere hensigtsmaessige og noedvendige for at naa det oenskede maal (31).
40 Den her omhandlede sanktionsbestemmelse har, som det blev fastslaaet under retsmoedet, forbindelse med bestemmelsen i artikel 8, naermere betegnet alle bestemmelserne i denne artikel med undtagelse af den bestemmelse i stk. 1, hvori der foreskrives pligt til at genudfoere koeretoejet ved udloebet af fritagelsesperioden.
Overtraedelsen af disse forskrifter har to foelger. Den foerste er, at tolden og de oevrige skyldige afgifter straks forfalder til betaling, og den anden er en tillaegsafgift paa 100%, der beregnes af det samlede beloeb af tolden og disse afgifter. Men der er en kvalitativ forskel mellem de retlige foelger af overtraedelsen af forskriften. Den foerste fremtraeder som en form for afhjaelpning, idet den har til formaal at genoprette en materielt lovlig situation gennem genoprettelse af en interesse - i den foreliggende sag statens interesse i skatteindtaegter - der er blevet kraenket ved den paagaeldendes adfaerd, mens den anden har karakter af en administrativ sanktion i snaever forstand, altsaa en sanktion der - om man vil - er af strafferetlig karakter, idet den ikke har til formaal at bevare eller genoprette vaesentlige interesser, der er kraenket ved overtraedelsen (32). Sidstnaevnte sanktion maa naermere henfoeres til kategorien relativt bestemte straffe. Lovgiver har nemlig fastsat faktoren (100%) og herefter ladet grundlaget for beregningen afhaenge af de konkrete omstaendigheder i sagen (33).
Bedoemmelsen af sanktionens enkelte bestanddele
41 Artikel 10, stk. 7, er, efter hvad der blev bemaerket under retsmoedet, den regel, der ligger til grund for den graeske forvaltnings afgoerelse i sagen mod Klattner. Af denne fremgaar klart de enkelte bestanddele i sanktionen, herunder tolden. Men det er alene transportmidler med oprindelse i tredjelande, der er underkastet told ved indfoerslen til graesk omraade. Koeretoejer med oprindelse i Faellesskabet er derimod fritaget for told i medfoer af den udtrykkelige bestemmelse i traktatens artikel 9, stk. 1. Som Kommissionen med rette har bemaerket, er der desuden tilladt en undtagelsesordning for transportmidler med oprindelse uden for Faellesskabet i tilfaelde af midlertidig indfoersel, jf. de internationale konventioner paa omraadet (34).
42 Den regel, hvortil den i det foreliggende tilfaelde omhandlede sanktion er knyttet, strider saaledes mod et utvetydigt forbud i faellesskabsretten. Der er nemlig ikke lagt told paa motorkoeretoejer med oprindelse i Faellesskabet. Beregningen af sanktionen paa grundlag af denne told er foelgelig ulovlig (35), og det er uden betydning, om dens stoerrelse som bemaerket af den graeske regerings repraesentant under retsmoedet beloebsmaessigt er mindre end sanktionens oevrige bestanddele.
Sidestillingen af midlertidig indfoersel og endelig indfoersel
43 Det andet problem, der skal behandles, vedroerer lovligheden af den materielle sidestilling af midlertidig indfoersel og endelig indfoersel i den her omhandlede bestemmelse. De i artikel 10, stk. 7, anfoerte sanktioner bevirker nemlig uden videre, at de forskellige afgifter, for hvilke direktivets artikel 1 hjemler fritagelse, dvs. mervaerdiafgifter, brugsafgifter og enhver anden forbrugsafgift, skal betales. Resultatet bliver i det vaesentlige og med henblik paa fastsaettelsen af sanktionerne, at overtraedelse i form af ulovlig midlertidig indfoersel - af andre grunde end ren og skaer forsinkelse med hensyn til genudfoersel - sidestilles med en endelig indfoersel.
Opfylder denne sidestilling de rimelighedskriterier, der boer vaere vejledende for de nationale myndigheder i valget af sanktionsforanstaltninger og vurderingen af, om sanktionen staar i rimeligt forhold til den begaaede overtraedelse?
44 Den Hellenske Republik, der har fundet, at fastsaettelsen af overtraedelserne og valget af sanktionerne i forbindelse med disse henhoerer under medlemsstaternes enekompetence, finder det ikke noedvendigt at goere nogen vaesentlig forskel inden for sanktionssystemet for overtraedelser af reglerne vedroerende midlertidig indfoersel og ordningen vedroerende endelig indfoersel.
45 Ifoelge Klattner er det forhold, at man her sidestiller midlertidig og endelig indfoersel, i det vaesentlige en form for dobbeltbeskatning, nemlig for det foerste i koeretoejets oprindelsesland og herefter i Graekenland.
46 Sidestillingen vil efter min opfattelse kun vaere lovlig i tilfaelde af, at overtraedelsen af forordningen om midlertidig indfoersel er saa graverende og giver udtryk for, at den paagaeldende havde til hensigt endeligt at indfoere motorkoeretoejet. I dette tilfaelde opfylder en ensartet behandling af den endelige indfoersel og den midlertidige indfoersel kriteriet om, at sanktionen skal vaere rimelig. Den genoprettende bestanddel vil nemlig vaere egnet til at genoprette den skadelidte administrations interesse, mens tillaegsafgiften vil tjene sit afskraekkende formaal af mere strafferetlig karakter.
47 Det tilfaelde, jeg har behandlet, er naturligvis et graensetilfaelde. Principielt er den her omhandlede sidestilling ikke berettiget. Til stoette for denne opfattelse taler selve Domstolens praksis. I den nylig afsagte dom i Skanavi-sagen fastslaas det nemlig, at »sidestilling af en person, der har undladt at ombytte sit koerekort, med en person, som koerer uden at have foererret, idet der paalaegges samme strafferetlige sanktioner herfor, selv i form af boede ... ligeledes maa anses for at staa i misforhold til overtraedelsens grovhed, naar henses til konsekvenserne« (36).
48 De graeske regler indeholder uforholdsmaessige bestemmelser, der er underkendt af Domstolen, netop fordi de paalaegger samme sanktion som for endelig indfoersel i sager, hvor der utvivlsomt foreligger midlertidig indfoersel, og fastsaetter samme ordning for situationer, der ikke er indbyrdes sammenlignelige (37).
49 For oevrigt har Domstolen i sin dom i Ledoux-sagen fastslaaet, at indfoerslen skal betragtes som midlertidig, naar det af sagens omstaendigheder fremgaar, at det paagaeldende gode senere vil blive genudfoert, og der ikke foreligger svig (38). Paa samme maade har Domstolen i Profant-sagen fundet, at indfoerslens klassificering som endelig eller midlertidig afhaenger af, hvor den paagaeldende har bopael, og fastslaaet, at den er endelig i tilfaelde, hvor vedkommende bosaetter sig i modtagermedlemsstaten paa en saadan maade, at han tilkendegiver, at han ikke vil tage tilbage til oprindelsesmedlemsstaten (39). Men dette er ikke alt. I de af Kommissionen foreslaaede aendringer af direktivets indhold findes indfoerelse af en ny artikel 11, stk. 1, hvorefter medlemsstaterne ikke med henblik paa sanktioner kan betragte ulovlig midlertidig indfoersel som endelig. I alle tilfaelde skal der gives borgeren mulighed for redeligt at forsvare sin handling (40).
Min konklusion er, at det baade i retspraksis og i forslagene til aendringer af reglerne klart fremgaar, at man ikke kan sidestille den ene form for indfoersel med den anden efter et stift og automatisk virkende kriterium som det i de graeske regler omhandlede. Den nationale lovgiver skal aabne mulighed for, at der i hvert enkelt tilfaelde skal laegges vaegt paa den indfoerendes faktiske hensigt.
Proportionalitetsprincippet
50 Jeg kommer saaledes til det fjerde spoergsmaal fra retten i Thessaloniki. Domstolen anmodes om at fastslaa, om tillaegsafgiften paa 100% ifoelge artikel 10, stk. 7, i de graeske regler er i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet.
51 Procesdeltagerne har forskellige vurderinger ikke blot i paastandene, men ogsaa i de anbringender, de har gjort gaeldende.
Ifoelge den graeske regering er pligten til at betale en tillaegsafgift af samme stoerrelse som tolden og de oevrige afgifter, der paalaegges i tilfaelde af overtraedelse af de nationale regler om afgiftsfri indfoersel af transportmidler, uafhaengigt af varigheden af indfoerslen af det paagaeldende koeretoej ikke i strid med proportionalitetsprincippet. Sanktionen er, haevder regeringen, af samme beskaffenhed som den lovovertraedelse, den er rettet imod, og den er noedvendig for at sikre markedets normale funktion og forebygge risici for svig.
Sagsoegeren goer heroverfor gaeldende, at den tillaegsafgift, der er afkraevet ham paa grund af en mindre overskridelse af fritagelsesperioden (16 dage) er den samme, som finder anvendelse i tilfaelde af smugleri, og at den som foelge heraf staar i misforhold til den begaaede lovovertraedelse (41).
52 Kommissionens synspunkt er radikalt anderledes. En tillaegsafgift paa 100%, haevder den, strider ikke i sig selv mod proportionalitetsprincippet. Dette er dog tilfaeldet, dersom beregningsmaaden for sanktionen - i det foreliggende tilfaelde den faktor, der er anvendt paa afgiftsgrundlaget - medfoerer en forskelsbehandling af indfoerte koeretoejer og koeretoejer paa det nationale marked, hvilket er tilfaeldet i den foreliggende sag. De afgiftssatser, der gaelder for brugte graeske koeretoejer og brugte udenlandske koeretoejer, er nemlig saerdeles forskellige. Som foelge heraf er indflydelsen af den tillaegsafgift, der er fastsat i de graeske regler, staerkt differentieret efter motorkoeretoejstypen. Bortset herfra er en tillaegsafgift paa 100%, i tilfaelde hvor afgiftsbeloebet er hoejt - og det foreliggende tilfaelde vidner herom - i det vaesentlige ensbetydende med konfiskation af koeretoejet, en loesning, som klart strider mod Domstolens resultat i Drexl-sagen (42).
Retlig bedoemmelse
53 Foerend jeg gaar ind paa realiteten i spoergsmaalet, erindrer jeg om, at det af Kommissionen rejste problem i oejeblikket er forelagt Domstolen i en anden sag (C-375/95) (43) vedroerende den paastaaede beskatningsmaessige forskelsbehandling af brugte biler paa det graeske marked, alt efter om de er importerede eller af national oprindelse. De foerste rammes til fordel for de sidste. Jeg finder ikke at burde behandle dette spoergsmaal paa dette sted. Jeg forbeholder mig min stilling, naar jeg fremsaetter forslag til afgoerelse i ovennaevnte sag.
54 Jeg gaar herefter over til at undersoege spoergsmaalet, saaledes som det er forelagt af den nationale ret, det vil sige direkte vedroerende foreneligheden af tillaegsafgiften paa 100% ifoelge artikel 10, stk. 7, med proportionalitetsprincippet.
55 Hvad kan der udledes af Domstolens praksis paa dette omraade?
I dommen i Drexl-sagen har Domstolen sammenlignet sanktionerne ifoelge italiensk ret for overtraedelse af den interne momslovgivning og importmomslovgivningen og fastslaaet, at selv om overtraedelserne var indbyrdes forskellige paa grund af forskellige forhold, kunne de ikke begrunde en aabenbar uforholdsmaessig forskel med hensyn til strengheden af de anvendte sanktioner (44).
I dommen i Skanavi og Chryssanthakopoulos-sagen fandtes den sanktion, der var hjemlet i tysk ret, uforholdsmaessig af Domstolen, for saa vidt den sidestillede to situationer - nemlig at foere et motorkoeretoej uden koerekort og foere et motorkoeretoej med et ikke ombyttet udenlandsk koerekort - der var saerdeles indbyrdes forskellige (45).
Senest har Domstolen i Pastoors og Trans-Cap-sagen fundet en sanktion uforholdsmaessig paa grundlag af de konkrete omstaendigheder i sagen. Forvaltningen havde som begrundelse for en bestemt boede anfoert daekning af sagsomkostningerne i tilfaelde af klage. Naar der var tale om flere overtraedelser, skulle der betales boede for hver enkelt af disse. Domstolen fandt - i betragtning af at en straffesag vedroerende flere lovovertraedelser kun var én sag - ikke boeden objektivt begrundet, hvorfor den stred mod proportionalitetsprincippet (46).
56 Hvad angaar den sanktion, som er hjemlet i graesk ret - bortset fra det ovennaevnte tilfaelde vedroerende »mindre« overtraedelser af forbuddet mod midlertidig indfoersel - finder jeg ikke, at dette kan bedoemmes som vaerende i uoverensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Selv en tillaegsafgift paa 100% kan, som ogsaa erkendt af Kommissionen, meget vel vaere en sanktion, der staar i rimeligt forhold til den begaaede lovovertraedelse (47).
57 Jeg kan paa dette punkt kun erindre om, hvad generaladvokat Trabucchi fremhaevede i sit forslag til afgoerelse i sagen Watson og Belmann og de spoergsmaal, som denne store jurist dengang stillede sig selv. Ved denne lejlighed bemaerkede han, at i en situation, »hvor de skoensmaessige befoejelser, som er tillagt den nationale lovgiver, uundgaaeligt er temmelig vidtgaaende, boer der bortset fra tilfaelde, hvor der aabenbart foreligger et aabenbart misforhold. ... Ud fra en helt subjektiv bedoemmelse kunne man maaske sige, at straffene synes strenge og endda meget strenge, men er dette tilstraekkeligt til at anse den paagaeldende nationale lovgivning for uretmaessig? I medfoer af hvilket kriterium skulle vi kunne fastsaette det lovlige maksimum?« (48).
58 Dersom den fastsatte sanktion ikke i sig selv er uforenelig med proportionalitetsprincippet, staar dog tilbage at afklare et vigtigt punkt (49). Det er nemlig noedvendigt at fastslaa, om den beskatningsordning, der finder anvendelse paa brugte graeske koeretoejer, afviger paa en saadan maade, at man ikke kan finde objektive begrundelser i forhold til ordningen for indfoerte koeretoejer. Dersom det forholdt sig saaledes, ville forskellen mellem det beskatningsgrundlag, der tjener som udgangspunkt for fastsaettelsen af beregningen af den forholdsmaessigt fastsatte boede, indebaere en forskelsbehandling til skade for koeretoejer, der indfoeres til graesk omraade, hvis forenelighed med faellesskabsretten boer bedoemmes efter princippet om ligebehandling.
I saa tilfaelde kan de principper, der er fastlagt af Domstolen i sagerne Drexl og Kommissionen mod Frankrig (50) tjene til stoette. Dersom de sanktioner, der var fastsat for overtraedelse af momslovgivningen i indlandet, blev beregnet paa samme maade som for sanktioner fastsat for overtraedelse af importmomslovgivningen, ville foelgen blive et forskelligt sanktionssystem for de to ulovlige handlinger, der kunne anses for uforholdsmaessigt efter de kriterier, der er fastlagt i disse domme. Dette maa saa meget mere gaelde, hvor tillaegsafgiften, som i det foreliggende tilfaelde skal beregnes efter de meget hoeje afgiftssatser, der er fastsat for importerede koeretoejer, uundgaaeligt ville medfoere konfiskation af koeretoejet med de direkte foelger for de frihedsrettigheder, der er anerkendt ved traktaten, og de principper om afgiftsmaessig neutralitet, der er fastlagt i denne.
I oevrigt skal Domstolen tage stilling til disse sider af sagen i sag C-375/95, der i oejeblikket verserer for den.
Af de ovenfor anfoerte grunde finder jeg, at Domstolen boer give den forelaeggende ret foelgende svar:
»1) En statslig ordning, der begraenser retten til midlertidig indfoersel til et enkelt koeretoej pr. foerer - enten dette er beregnet til privat eller erhvervsmaessig brug - strider mod artikel 3 og 4 i Raadets direktiv 83/182/EOEF af 28.marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler.
2) En sanktion, hvorved der for overtraedelse af ordningen vedroerende midlertidig afgiftsfri indfoersel hjemles boedestraffe, der kan sidestilles med de afgifter, der er fastsat for den endelige indfoersel, naar de paagaeldende overtraedelser foerst og fremmest medfoerer virkninger, der kan sidestilles med dem, der saerligt gaelder for endelig indfoersel, er ikke i strid med hverken aanden eller bogstavet i direktiv 83/182. En sanktion, der medfoerer omgaaende forfald af importtolden paa koeretoejer med oprindelse i Faellesskabet, er derimod i strid med faellesskabsretten.
3) En national bestemmelse, der for overtraedelser af ordningen for midlertidig afgiftsfri indfoersel fastsaetter en tillaegsafgift paa 100% beregnet af forbrugsafgiften og de oevrige afgifter af lignende karakter, er forenelig med proportionalitetsprincippet. Naar den afgiftsmaessige behandling af brugte koeretoejer, der indfoeres, og brugte koeretoejer med national oprindelse er forskellig, skal det efterproeves, om denne forskel medfoerer, at sanktioner, der staar i aabenbart misforhold til de konstaterede lovovertraedelser, paalaegges, hvor koeretoejerne hoerer til de to kategorier.«
(1) - Raadets direktiv af 28.3.1983 om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler (EFT L 105, s. 59).
(2) - Dom af 2.8.1993, sag C-9/92, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 4467. Mere generelt henviser jeg til en raekke af de ledende domme, hvori Domstolen direkte eller indirekte har skullet tage stilling til problemer i forbindelse med afgiftsfri midlertidig indfoersel, nemlig dom af 9.10.1980, sag 823/79, Carciati, Sml. s. 2773, af 11.12.1984, sag 134/83, Abbink, Sml. s. 4097, af 3.10.1985, sag 249/84, Profant, Sml. s. 3237, af 6.7.1988, sag 127/86, Ledoux, Sml. s. 3741, og af 23.4.1991, sag C-297/89, Ryborg, Sml. I, s. 1943.
(3) - Artikel 4, der er en bestemmelse, som har betydning i den foreliggende sag, har som genstand afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af private koeretoejer til erhvervsmaessig brug. I dette saerlige tilfaelde er der fastsat betingelser, som i mange henseender ligner dem, der gaelder for indfoersel til privat brug, nemlig at den person, der indfoerer det private koeretoej, skal have sin saedvanlige bopael i en anden medlemsstat end den, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted, at han i den medlemsstat, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted, hverken maa benytte koeretoejet til personbefordring mod vederlag eller andre materielle fordele eller til industriel og kommerciel varetransport mod eller uden vederlag, og at det private koeretoej ikke maa overdrages, udlejes eller udlaanes i den medlemsstat, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted. I stk. 2 hedder det desuden, at afgiftsfritagelsen kun gaelder i en sammenhaengende eller ikke-sammenhaengende periode paa seks maaneder med henblik paa erhvervsmaessig brug inden for en periode af tolv maaneder.
(4) - De saerlige tilfaelde er omhandlet i artikel 5. Ifoelge bestemmelsen er der afgiftsfritagelse ved midlertidig indfoersel af private koeretoejer: a) naar et privat koeretoej, der er indregistreret i det land, hvor brugeren har sit saedvanlige opholdssted, benyttes til regelmaessigt at tilbagelaegge en straekning paa en anden medlemsstats omraade for at komme frem og tilbage mellem bopaelen og den virksomhed, hvor den paagaeldende arbejder, og der gaelder ingen tidsbegraensninger for denne afgiftsfritagelse, og b) naar en person under uddannelse benytter et privat koeretoej, der er indregistreret i den medlemsstat, hvor han har sit saedvanlige opholdssted, paa en anden medlemsstats omraade, hvor den paagaeldende udelukkende opholder sig i studieoejemed. Denne afgiftsfritagelse er derimod tidsbegraenset.
(5) - Bestemmelserne i artikel 9, »Saerlige bestemmelser«, giver medlemsstaterne ret til at opretholde og/eller fastsaette lempeligere ordninger end de i direktivet fastsatte. Der naevnes saerlig muligheden for paa begaering af den indfoerende person at tillade midlertidig indfoersel for en periode, der er laengere end den, der gaelder ifoelge faellesskabsbestemmelserne. Lovgiver har dog soerget for at fastsaette en klar graense for det skoen, der overlades medlemsstaterne. Disse kan nemlig (ifoelge stk. 2) under ingen omstaendigheder medfoere, at der ved direktivet gennemfoeres mindre fordelagtige afgiftsfritagelser inden for Faellesskabet end dem, der indroemmes for transportmidler fra et tredjeland.
(6) - Bekendtgoerelsen er senere blevet aendret ved bekendtgoerelse nr. D-247/13 af 1.3.1988, FEK (Den Hellenske Republiks Lovtidende - 1951, B/6 - 4 - 88).
(7) - Hvad sanktionerne angaar fastsaetter bekendtgoerelsen et differentieret regelsaet, som jeg for fuldstaendighedens skyld skal naevne her. I tilfaelde af, at genudfoerslen ikke finder sted inden for de fastsatte frister, fastsaettes der ifoelge artikel 10, stk. 1: a) en fast tillaegsafgift paa 10 000 DR, b) en tillaegsafgift, der bestemmes efter slagvolumen og beregnes for hver dag, hvor koeretoejet er forblevet paa graesk omraade efter den sidste dag for genudfoerslen, c) vaegtafgift for den samme periode. I tilfaelde af, at der paa det tidspunkt, hvor der anmodes om afgiftsfritagelse, er givet urigtige oplysninger til forvaltningen, foreskrives der (i artikel 10, stk. 5) betaling af de i litra a) og b) ovenfor omhandlede tillaegsafgifter, som beregnes efter hver dag, hvor koeretoejet har befundet sig paa graesk omraade, fra det oejeblik, hvor det blev indfoert. Endelig hedder det i artikel 10, stk. 8, at der skal ske kumulativ opkraevning af tillaegsafgifterne i tilfaelde af flere overtraedelser.
(8) - Den Hellenske Republiks skriftlige indlaeg, s. 17 og 18. Der citeres henholdsvis artikel 3 (»den privatperson, der indfoerer disse ejendele«), artikel 5, stk. 1 (»ved midlertidig indfoersel af private koeretoejer«), artikel 4 (»den person, der indfoerer det private koeretoej«) samt artikel 5, stk. 1, litra a) og b) (»og benytter et privat koeretoej«).
(9) - Den har henvist til ovennaevnte dom i Abbink-sagen.
(10) - Sagsoegeren henviser til ordlyden af artikel 3, litra a), underlitra bb), naar det heri hedder, at »den privatperson, der indfoerer disse ejendele, skal ... anvende disse transportmidler til privat brug«.
(11) - Til stoette for denne opfattelse anfoeres eksemplerne paa hindringer for den frie bevaegelighed, der ville blive en foelge af, at man anerkendte en kvantitativ begraensning af indfoerslen, i tilfaelde af, at et koeretoej stod stille som foelge af et faerdselsuheld, eller hvor en familie har flere medlemmer, der benytter koeretoejer.
(12) - I Kommissionens forslag af 24.10.1975, KOM(75) 527, endelig udg., erkendtes noedvendigheden af at regulere indfoerslen af motorkoeretoejer til det indre marked paa grund af den manglende tilpasning af de oekonomiske realiteter i Faellesskabet til bestemmelserne i de internationale konventioner paa omraadet, nemlig New York-konventionen af 4.6.1954 og Genève-konventionen vedroerende afgiftsordningen for private koeretoejer i international faerdsel af 18.5.1956. Teksterne til disse konventioner findes i United Nations Treaty Series, i henholdsvis bind 282, s. 249, og bind 339, s. 3. Vedroerende en undersoegelse af konventionernes indhold henvises til ovennaevnte dom i Carciati-sagen, punkt B, litra a) (Sml. 1980, saerlig s. 2775).
(13) - Jf. Kommissionens ovennaevnte forslag af 24.10.1975, punkt 1. Jf. tillige Kommissionens meddelelse af 28.7.1989 vedroerende midlertidig indfoersel af biler til erhvervsmaessig eller privat brug, KOM(89) 359, endelig udg., punkt 1.
(14) - Ovennaevnte dom af 2.8.1993, Kommissionen mod Graekenland, praemis 38. Jf. tillige ovennaevnte dom i Carciati-sagen, praemis 9.
(15) - KOM(87) 14, endelig udg., af 2.1.1987, der indeholder forslaget til aendring af direktiv 83/182/EOEF, punkt 1. Jf. tillige ovennaevnte dokument KOM(89) 359, endelig udg., punkt 1.
(16) - Ovennaevnte dokument KOM(89) 359, endelig udg., punkt 1.
(17) - Jf. dog alene i direkte forbindelse med ordningen ifoelge Raadets sjette direktiv 77/388/EOEF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsaetningsafgifter - Det faelles mervaerdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1) - direktiv 83/182 var endnu ikke blevet udstedt - ovennaevnte dom i Ledoux-sagen, hvori det udtrykkeligt hedder, at medlemsstaterne ved fastsaettelsen af momsfritagelsen for koeretoejer, der midlertidigt indfoeres, »paa den ene side (skal) tage hensyn til formaalet med harmoniseringen paa momsomraadet, der ... er den faktiske gennemfoerelse af den frie bevaegelighed for personer og goder ... og, paa den anden side, sikrer forebyggelsen af svig, unddragelse og misbrug i forbindelse med midlertidig indfoersel« (praemis 10).
(18) - Jf. blot som et enkelt eksempel, ovennaevnte meddelelse fra Kommissionen, hvori der paa s. 4-6 alene benyttes ental (paa samme maade som i konventionens titel): saaledes kan medlemmerne af den indfoerende persons familie benytte »koeretoejet«; personer under uddannelse har i studieperioden ret til midlertidig afgiftsfritagelse for »sit koeretoej«, dersom »et koeretoej« maa efterlades i udlandet, kan en person med bopael i en medlemsstat, i reparationsperioden benytte et privat koeretoej, der er indregistreret i en anden medlemsstat. Det er desuden vaerd at bemaerke, at denne vekslen mellem ental og flertal oever indflydelse paa affattelsen af de nationale gennemfoerelsesregler, der er formuleret under noeje henvisning til forskrifterne i direktivet. Jf. f.eks. European Communities (Exemption from Import charges of certain vehicles etc., temporarily imported), den irske bekendtgoerelse af 1983 (S.I.N. 422 af 1983, section 4(i) og 5(i)), og det portugisiske lovdekret nr. 129/90 (DDR n. 90 af 18.4.1990, artikel 2 og 4). Vedroerende en saerlig begraensning henvises til de franske gennemfoerelsesbestemmelser. Dekret af 30.12.1983, Conditions d'application du régime de l'importation en franchise temporaire de certains moyens de transports et d'autres biens destinés à l'usage personnel des voyageurs non résidents (JORF af 18.1.1985, s. 634) bestemmer derimod i artikel 5, stk. 1, at afgiftsfritagelsen er begraenset til ét koeretoej, dog saaledes at der er mulighed for at stille sikkerhed, dersom der indfoeres flere koeretoejer.
(19) - KOM(75) 527, endelig udg., s. 2, jf. ovenfor.
(20) - Man kan tillige, som virkeligheden er i dag, bemaerke, at motorkoeretoejer kan vaere af forskellige karakter og foelgelig benyttes til forskellige formaal. Man kan f.eks. taenke paa jeeps og sportsvogne, der - i det mindste almindeligvis, naar man tager den overraskende stigning af antallet af jeeps med foruroligende betegnelser i bylandskabet i betragtning - kan bruges til flere mulige formaal. I mange tilfaelde maa motorkoeretoejer i oekonomisk henseende kort sagt betragtes som goder, der ikke er substituerbare.
(21) - Jf. dommen i sagen Kommissionen mod Graekenland, praemis 37 og 39.
(22) - Ovennaevnte dom i Carciati-sagen, praemis 10.
(23) - Vel at bemaerke, som fremhaevet af Kommissionen, saaledes at begraensningerne for brugen af koeretoejet er strengere for saa vidt angaar koeretoejer, der indfoeres til erhvervsmaessig brug. Til forskel fra koeretoejer, der indfoeres til privat brug, kan disse nemlig ikke udlaanes til nogen, der ikke har bopael i indfoerselsmedlemsstaten, jf. artikel 3, litra b): »eller udlaanes til en person med bopael i denne stat«, og artikel 4, litra b): »det private koeretoej maa ikke ... udlaanes i den medlemsstat, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted«.
(24) - Der er enighed mellem samtlige procesdeltagere om at betragte bestemmelsen i direktivets artikel 3 som umiddelbart anvendelig. Kommissionen finder derimod i modsaetning til de oevrige procesdeltagere ikke artikel 9, stk. 1, umiddelbart anvendelig, fordi den tillaegger medlemsstaterne en befoejelse.
(25) - Dom af 19.1.1982, sag 8/81, Becker, Sml. s. 53, praemis 25.
(26) - Dom af 16.12.1992, sag, C-210/91, Kommissionen mod Graekenland, Sml. I, s. 6735, praemis 19.
(27) - Dom af 25.2.1988, sag 299/86, Drexl, Sml. s. 1213, praemis 17.
(28) - Ovennaevnte Carciati-dom, praemis 9.
(29) - Dom af 11.11.1981, sag 203/80, Casati, Sml. s. 2595, praemis 27, og af 31.1.1984, forenede sager 286/82 og 26/83, Luisi og Carbone, Sml. s. 377.
(30) - Dom af 2.10.1991, sag C-7/90, Vandevenne, Sml. I, s. 4371, og ovennaevnte dom i Drexl-sagen, praemis 18, samt dom af 12.12.1989, sag C-265/88, Messner, Sml. s. 4209, praemis 14.
(31) - Jf. senest dom af 23.1.1997, sag C-29/95, Pastoors, Sml. I, s. 285, praemis 24. Ogsaa under denne synsvinkel finder jeg det noedvendigt at erindre om, at artikel 11, stk. 3, ifoelge Kommissionens bemaerkninger i ovennaevnte dokument KOM(87) 14, endelig udg., burde have vaeret aendret ved indsaettelse af en udtrykkelig henvisning til kravet om, at de sanktioner, der er hjemlet paa nationalt plan, skulle vaere i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet. Der er tale om en henvisning, som Kommissionen knyttede til Domstolens afgoerelse i Carciati-sagen, jf. s. 10, 11 og 14 i dokumentet.
(32) - Altsaa en »straf i teknisk forstand« efter definitionen hos Zanobini i Le sanzioni amministrative, Torino 1924, s. 2.
(33) - Man kan nemlig ud over den relativt bestemte straf finde administrative sanktioner, der bestaar i et minimum eller maksimum eller faste boedestraffe. Vedroerende en teoretisk fremstilling af instituttet henvises til C.E. Paliero og A. Travi Sanzioni amministrative i EdD, Milano, s. 345.
(34) - Jf. Raadets forordning (EOEF) nr. 1855/89 af 14.6.1989 om ordningen vedroerende midlertidig indfoersel af transportmidler (EFT L 186, s. 8).
(35) - Denne konklusion foelger efter min opfattelse ogsaa af den delvis genoprettende funktion, som skal tillaegges sanktionsbestemmelsen. Det forekommer mig ikke berettiget gennem retsordenens system for reaktioner over for en ulovlig adfaerd at naa frem til paalaeggelse af betaling af told af disse koeretoejer. Man kan argumentere i denne retning paa grundlag af dommen i sagen Watson og Belmann, hvor en udvisningsforanstaltning ivaerksat over for borgere, der var beskyttet ved faellesskabsretten, blev fundet i strid med denne, »da en saadan forholdsregel er en negation af selve den ret, som er hjemlet og sikret i traktaten«, dom af 7.7.1976, sag 118/75, Sml. s. 1185, praemis 20 og 21.
(36) - Dom af 29.2.1996, sag C-193/94, Sml. I, s. 929, praemis 37.
(37) - Ovennaevnte Drexl-dom.
(38) - Ovennaevnte Ledoux-dom, praemis 15.
(39) - Ovennaevnte Profant-dom, praemis 27.
(40) - Jf. ovennaevnte dokument KOM(87) 14, endelig udg., s. 10 og 17.
(41) - I denne henseende forekommer det mig noedvendigt at paapege, at Klattner's argumentation bygger paa en forkert forudsaetning, nemlig at sanktionen er blevet fastsat paa grund af en overskridelse paa seksten dage af udloebsdatoen for fritagelsen. Dette anbringende forekommer mig urigtigt, for saa vidt som sanktionen, saaledes som det blev bemaerket under retsmoedet, alene er blevet fastsat af den graeske forvaltning i medfoer af artikel 10, stk. 7, der, som jeg allerede haft anledning til at bemaerke, som genstand har overtraedelser, der er forskellige fra den rene forsinkelse, der bedoemmes efter bestemmelserne i artikel 10, stk. 1.
(42) - Ovennaevnte dom i sag 299/86.
(43) - Kommissionen mod Graekenland. Staevningen er indgivet den 10.11.1995.
(44) - Ovennaevnte dom i Drexl-sagen, praemis 23. Jf. ligeledes dom af 2.8.1993, sag C-276/91, Kommissionen mod Frankrig, Sml. I, s. 4413. Denne sag vedroerte ligeledes sanktionssystemet i de franske regler i tilfaelde af transaktioner, der var paalagt moms, og som foregik i indlandet, og sanktionerne i tilfaelde af overtraedelse af reglerne om importmoms.
(45) - Ovennaevnte dom i sagen Skanavi og Chryssanthakopoulos, praemis 37.
(46) - Ovennaevnte dom i sagen Pastoors og Trans-Cap, praemis 24, 25 og 26.
(47) - Jf. Kommissionens skriftlige indlaeg, s. 20.
(48) - Forslag til afgoerelse i Watson og Belmann-sagen, punkt 6.
(49) - En yderligere side af sagen. Klattner har gjort gaeldende, at en mekanisk beregningsmaade for sanktionen, der fastsaettes efter de retningslinjer, der er angivet i den graeske lovgivning, ville foere til dobbelt afgiftspaalaeggelse. Man maa imidlertid erindre, at den medlemsstat, hvortil indfoerslen sker, ifoelge dommene i sagerne Schul I (dom af 5.5.1982, sag 15/81, Sml. s. 1409) og Schul II (dom af 21.5.1985, sag 47/84, Sml. s. 1491) skal tage hensyn til den moms, der er betalt i oprindelsesmedlemsstaten med henblik paa at undgaa, at det indfoerte gode paa ny beskattes. Det foelger efter min opfattelse af det dengang anfoerte, at medlemsstaterne skal tage hensyn til den moms, der er betalt i oprindelsesmedlemsstaten, ved fastsaettelsen af stoerrelsen af den boede, der skal betales, naar dennes stoerrelse goeres afhaengig af den moms, der skal betales i den medlemsstat, hvortil indfoerslen sker. I modsat fald ville sanktionssystemet nemlig gaa ud over sit genoprettende og straffende formaal og foere til en utilladelig hindring for indfoerslen.
(50) - Ovennaevnte Drexl-dom, praemis 22 og 23, og ovennaevnte dom i sagen Kommissionen mod Frankrig.