61998CC0286_DA
Afgørelse om sagsomkostninger
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
87 I henhold til artikel 121 i Rettens procesreglement træffer Retten afgørelse om sagsomkostningerne, dels for så vidt angår sagens behandling ved Retten, dels for så vidt angår appelsagens behandling ved Domstolen.
Forslag til afgørelse
88 På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
1) Den af Retten i Første Instans den 14. maj 1998 afsagte dom i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen (sag T-354/94) ophæves, for så vidt som
- Stora Kopparbergs Bergslags AB gøres ansvarlig for de overtrædelser, der blev begået af Kopparfors AB før den 1. januar 1987 og af Feldmühle og Papeteries Béghin-Corbehem før september 1990
- det stadfæstes, at Stora Kopparbergs Bergslags AB var »hovedmand«
- appellantens påstand om en bødenedsættelse ikke tages til følge
- appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
2) I øvrigt forkastes appellen.
3 Sagen hjemvises til Retten i Første Instans.
(1) - Sag T-354/94, Sml. II, s. 2111.
(2) - EFT L 243, s. 1.
(3) - EFT 1959-1962, s. 81.
(4) - Dom af 25.10.1983, sag 107/82, Sml. s. 3151, præmis 50.
(5) - Dom af 14.7.1972, sag 48/69, Sml. s. 151, org. ref.: Rec. s. 619.
(6) - Dom af 6.4.1995, sag C-310/93 P, Sml. I, s. 865.
(7) - Dom af 10.3.1992, sag T-11/89, Sml. II, s. 757.
(8) - Dom af 12.1.1995, sag T-102/92, Sml. II, s. 17.
(9) - Dom af 12.7.1979, forenede sager 32/78 og 36/78-82/78, Sml. s. 2435.
(10) - Dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 132 og 133, og dom af 14.7.1972, sag 52/69, Geigy mod Kommissionen, Sml. s. 225, org. ref.: Rec. s. 787, præmis 44.
(11) - Dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 134, og dommen i sagen Geigy mod Kommissionen, præmis 44.
(12) - Dommen i sagen ICI mod Kommissionen, præmis 136 og 137.
(13) - Dom af 21.2.1973, sag 6/72, Sml. s. 215, præmis 15.
(14) - Dom af 31.10.1974, sag 15/74, Sml. s. 1147.
(15) - Dom af 4.5.1988, sag 30/87, Sml. s. 2479.
(16) - Dom af 11.4.1989, sag 66/86, Sml. s. 803.
(17) - Dom af 24.10.1996, sag C-73/95 P, Sml. I, s. 5457.
(18) - Dom af 18.10.1989, sag 374/87, Sml. s. 3283.
(19) - Min fremhævelse.
(20) - Min fremhævelse.
(21) - Dom af 9.6.1992, sag C-30/91 P, Lestelle mod Kommissionen, Sml. I, s. 3755, præmis 28.
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Den 27. juli 1998 har Stora Kopparbergs Bergslags AB (herefter »Stora«) iværksat appel af dom afsagt den 14. maj 1998 af Retten i Første Instans i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen (herefter »den appellerede dom«) med påstand om ophævelse af denne dom.
2. Dommen blev afsagt i en sag anlagt af appellanten til prøvelse af Kommissionens beslutning 94/601/EF af 13. juli 1994 om en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 85 (IV/C/33.833 - Karton) (herefter »beslutningen«), hvorved Kommissionen havde pålagt 19 producenter, der leverer karton inden for Fællesskabet, bøder for overtrædelser af EF-traktatens artikel 85, stk. 1 (nu artikel 81, stk. 1, EF). Stora var blevet pålagt en bøde på 11 250 000 ECU. Bøden blev hverken ophævet eller nedsat af Retten.
3. Appellanten har i appelsagen nedlagt følgende påstande:
»1) Den af Retten i Første Instans afsagte dom af 14. maj 1998 i sag T-354/94 (Stora Kopparbergs Bergslags AB mod Kommissionen) ophæves, for så vidt som påstanden om annullation af Kommissionens beslutning af 13. juli 1994 (IV/C/33.833 - Karton) ikke bliver taget til følge.
2) Den nævnte beslutning annulleres, i det omfang den vedrører appellanten.
3) Subsidiært: Den bøde, der er pålagt appellanten, ophæves eller nedsættes.
4) Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber tilpligtes at betale sagens omkostninger.«
4. Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
»1) Appelsagen afvises delvis, idet det fastslås, at appellen under alle omstændigheder må forkastes.
2) Subsidiært: Sagen hjemvises til Retten med henblik på en fornyet prøvelse af bøden inden for rammerne af Rettens fulde prøvelsesret.
3) Appellanten tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.«
5. Appellanten har til støtte for appellen gjort tre anbringender gældende, nemlig
- at der er sket en tilsidesættelse af traktatens artikel 85 og artikel 15, stk. 2, i Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86, og af generelle fællesskabsretlige principper
- at der er mangler ved begrundelsen med hensyn til bødeudmålingen
- at Retten har begået en retlig fejl ved at fastslå, at det ikke kunne påvirke bedømmelsen af overtrædelsens grovhed, at overtrædelsen ikke havde de påståede virkninger for priserne.
Det første anbringende om, at der er sket en tilsidesættelse af traktatens artikel 85 og artikel 15, stk. 2, i forordning nr. 17 og af generelle fællesskabsretlige principper
6. Appellanten er af den opfattelse, at Retten har begået retlige fejl
- ved at fastslå, at selskabet skulle gøres ansvarligt for de overtrædelser af traktatens artikel 85, der var begået af dets datterselskab Kopparfors AB (herefter »Kopparfors«), uden at have taget hensyn til, at Kommissionen ikke kunne godtgøre, om appellanten faktisk havde øvet indflydelse på Kopparfors' handelspolitik (den appellerede doms præmis 80)
- ved at fastslå, at selskabet skulle gøres ansvarligt for de overtrædelser, der var begået af Feldmühle og Papeteries Béghin-Corbehem (herefter »CBC«) såvel før som efter, at appellanten erhvervede disse selskaber, fordi appellanten ikke kunne være uvidende om, at de deltog i overtrædelsen, og ikke traf passende foranstaltninger med henblik på at forhindre, at overtrædelsen fortsat fandt sted (den appellerede doms præmis 83).
7. Appellantens første anbringende består således af to led, hvoraf det første vedrører Stora's ansvar for datterselskabet Kopparfors' adfærd og det andet Stora's ansvar for datterselskaberne Feldmühle og CBC's adfærd.
Stora's ansvar for Kopparfors' adfærd
8. Med anbringendets første led anfægter Stora den appellerede doms præmis 80, der lyder således:
»Da sagsøgeren i nærværende sag ikke har bestridt, at virksomheden kunne øve afgørende indflydelse på Kopparfors' handelspolitik, er det i overensstemmelse med Domstolens praksis unødvendigt at undersøge, om den faktisk udnyttede denne mulighed. Da Kopparfors siden den 1. januar 1987 havde været 100%-ejet datterselskab af sagsøgeren, har selskabet nødvendigvis fulgt en politik, som blev tilrettelagt af de samme vedtægtsmæssige organer, som fastlægger moderselskabets politik (jf. AEG-dommen [...] ). Sagsøgeren har under ingen omstændigheder påberåbt sig nogen form for bevis til støtte for sine påstande om, at Kopparfors skulle have drevet virksomhed på kartonmarkedet som en selvstændig juridisk enhed, som i vidt omfang selv fastsatte sin handelspolitik, og som havde sin egen bestyrelse med eksterne repræsentanter.«
9. Appellanten opfatter denne præmis således, at der fremføres to argumenter, nemlig et hovedargument om, at Kopparfors er et 100%-ejet datterselskab af Stora, og et sekundært argument om, at Stora ikke havde ført bevis for sin påstand om, at Kopparfors drev virksomhed som en selvstændig juridisk enhed. Appellanten anser begge argumenter for forkerte.
10. I relation til det første argument udvikler selskabet en argumentation, der skal bevise, at hverken dommen i sagen AEG mod Kommissionen, som Retten angiver at støtte sig til, eller de andre domme fra Domstolen, der behandler spørgsmålet om koncerner, kan fortolkes således, at det er fastslået, at såfremt et moderselskab ejer 100% af kapitalen i et datterselskab, er moderselskabet automatisk ansvarligt for datterselskabets adfærd.
11. Stora hævder for det første, at Retten har anlagt en forkert fortolkning af dommen i sagen AEG mod Kommissionen. Denne doms præmis 50, som Retten næsten ordret gengiver, kræver ifølge appellanten som betingelse for, at moderselskabet automatisk er ansvarligt for et 100%-ejet datterselskabs retsstridige adfærd, at de to selskaber har samme ledelse.
12. Hvis dette ikke er tilfældet, kan moderskabet kun gøres ansvarligt, hvis det godtgøres, at det ved hjælp af de muligheder, som det har, fordi det ejer 100% af kapitalen, faktisk bestemmer datterselskabets adfærd på markedet.
13. Appellanten gør for det andet gældende, at en gennemgang af Domstolens og Rettens praksis viser, at moderselskabets ansvar for datterselskabets adfærd aldrig er blevet fremstillet på en sådan måde, at det udelukkende skyldes kontrollen over kapitalen, men altid er blevet knyttet til en konstatering af, at der faktisk blev udøvet en ledelsesbeføjelse, idet det i visse domme endog udtrykkeligt nævnes, at en sådan konstatering er en betingelse for det pågældende ansvar.
14. Stora påberåber sig til støtte for denne fortolkning af retspraksis Domstolens domme i sagerne ICI mod Kommissionen og BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen samt Rettens domme i sagerne Shell mod Kommissionen og Viho mod Kommissionen .
15. Appellanten henviser endelig til, at Domstolen i dommen i sagen BMW Belgium m.fl. mod Kommissionen fastslog, at det økonomiske afhængighedsforhold mellem et moderselskab og et datterselskab hverken udelukker, at selskaberne handler på forskellig måde, eller at de har forskellige interesser (præmis 24).
16. Hvad skal man mene om disse argumenter?
17. Det skal siges med det samme, at de ikke alle synes at veje lige tungt. Det første argument om, at Retten har misforstået dommen i sagen AEG mod Kommissionen, forekommer det mig vanskeligt at tiltræde. I dommens præmis 49 og 50 udtales det meget præcist:
»49 Domstolen har tidligere i dom af 14. juli 1972 i sag 48/69 (International Chemical Industries, Sml. 1972, s. 151) fastslået, at den omstændighed, at datterselskabet er en selvstændig juridisk person, [ikke] udelukker [...] at ansvaret for dens adfærd eventuelt pålægges moderselskabet, samt at dette navnlig kan være tilfældet, hvor datterselskabet på trods af sin status som selvstændig juridisk person ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet.
50 Eftersom AEG ikke har bestridt, at selskabet var i stand til at udøve en afgørende indflydelse på sine datterselskabers salgs- og prispolitik, står det tilbage at undersøge, om selskabet faktisk har gjort brug af denne mulighed. Imidlertid er en sådan undersøgelse ikke nødvendig i tilfældet TFR; som et 100%-ejet datterselskab af AEG følger dette nødvendigvis en politik, der fastlægges af de samme, i vedtægterne omtalte organer, som fastlægger AEG's politik.«
18. Denne formulering er særlig klar: Et 100%-ejet datterselskab følger nødvendigvis en politik, der fastlægges af moderselskabet, hvorfor dette kan pålægges ansvaret for datterselskabets adfærd, uden at det må nogen måde er nødvendigt at godtgøre, at moderselskabet har givet datterselskabet instrukser eller retningslinjer.
19. Det er fuldstændig kunstigt, at Stora hævder at kunne udlede af sætningen »følger dette nødvendigvis en politik, der fastlægges af de samme, i vedtægterne omtalte organer, som fastlægger AEG's politik«, at Domstolen kun anerkendte, at moderselskabet kan pålægges ansvaret for det 100%-ejede datterselskabs handlinger, hvis der ud over en sådan kontrol er tale om identiske ledelsesorganer.
20. Domstolen fastslog blot, at det forhold, at moderselskabet ejer 100% af kapitalen i datterselskabet, medfører, at de organer, der har magten i moderselskabet, også bestemmer datterselskabets politik, uanset hvilke fysiske personer der sidder i datterselskabets ledelsesorganer.
21. Stora's andet argument om, at det efter retspraksis generelt som betingelse for at gøre moderselskabet ansvarligt for datterselskabets adfærd kræves, at det godtgøres, at moderselskabet faktisk har gjort brug af den mulighed for at øve indflydelse på datterselskabets adfærd, som det har, fordi det kontrollerer kapitalen, skal derimod undersøges meget nøje.
22. Mens det forekommer mig nytteløst at ville udlede noget andet af dommen i sagen AEG mod Kommissionen end det, der siges i dommen, forekommer det mig vigtigt at undersøge, om dommen er helt i overensstemmelse med en klar linje i retspraksis, eller om den tværtimod synes at skille sig ud i nogen grad.
23. Domstolen havde før sagen AEG mod Kommissionen ved flere lejligheder skullet tage stilling til, hvorledes der i henhold til konkurrencereglerne skal tages hensyn til moderselskab/datterselskab-forholdet mellem to selskaber.
24. Dette skete første gang i sagerne om farvestoffer, hvor visse producenter med hjemsted i tredjelande bestred, at Kommissionen havde kompetence til at pålægge dem bøder på grund af handlinger inden for fællesmarkedet, som de ikke selv havde deltaget i, idet det kun var deres datterselskaber, der var til stede på dette marked.
25. Over for denne argumentation opstillede Domstolen et princip om, at »den omstændighed, at datterselskabet er en selvstændig juridisk person, [ikke] udelukker [...] at ansvaret for dets adfærd eventuelt pålægges moderselskabet«, idet den straks præciserede, at »dette [...] navnlig [kan] være tilfældet, hvor datterselskabet på trods af sin status som selvstændig juridisk person ikke frit bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet« .
26. Denne ansvarspålæggelse finder imidlertid ikke kun sted den ene vej, dvs. at den ikke kun tjener til at gøre moderselskabet ansvarligt for en overtrædelse begået af datterselskabet, men også kan medføre, at traktatens artikel 85 ikke finder anvendelse på bestemte handlinger, for »når datterselskabet ikke har reel frihed til at tilrettelægge sin politik på markedet, kan forbuddene i artikel 85, stk. 1, anses for uanvendelige i dets forhold til moderselskabet, med hvilket det danner en økonomisk enhed« .
27. I relation til Imperial Chemical Industries Ltd (ICI) og dets datterselskaber, der opererede på fællesmarkedet, bemærkede Domstolen som begrundelse for at gøre moderselskabet ansvarligt for overtrædelsen:
»Det er notorisk, at sagsøgeren på det pågældende tidspunkt besad hele eller i det mindste størstedelen af disse datterselskabers kapital.
Sagsøgeren kunne på afgørende måde øve indflydelse på sine datterselskabers prispolitik for salg på fællesmarkedet og gjorde faktisk brug af denne magt i forbindelse med de tre omhandlede prisforhøjelser «.
28. Domstolen indtog samme holdning i dommen i sagen Europemballage og Continental Can mod Kommissionen . Efter at have henvist til principperne om, at »den omstændighed, at datterselskabet er en selvstændig juridisk person, [ikke] udelukker [...] at ansvaret for dets adfærd eventuelt pålægges moderselskabet«, og at »dette [især] kan [...] være tilfældet, hvor datterselskabet ikke selv bestemmer sin adfærd på markedet, men i det væsentlige følger instrukser fra moderselskabet«, lagde Domstolen vægt på nogle forhold, som i det konkrete tilfælde gav grundlag for at fastslå, at datterselskabet handlede i henhold til instrukser fra moderselskabet.
29. Det er også dette kriterium om graden af reel selvstændighed for datterselskabet, der danner grundlag for vurderingen af, om der foreligger en økonomisk enhed, som Domstolen henviser til i dommene i sagerne Sterling Drug og Bodson samt Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebüro .
30. Domstolen skulle imidlertid i disse sager, ligesom i sagen Viho mod Kommissionen, ikke undersøge, om moderselskabet kunne gøres ansvarligt for datterselskabernes handlinger, men afgøre, om der fandtes en aftale eller en samordnet praksis mellem moderselskabet og datterselskaberne, der kunne falde ind under forbuddet i traktatens artikel 85, stk. 1.
31. Lad os f.eks. se på dommen i sagen Viho mod Kommissionen, som er den nyeste af de domme, appellanten påberåber sig.
32. Der var tale om et selskab, der drev virksomhed med engrosforhandling af kontorudstyr og importerede og eksporterede sådant udstyr. Selskabet havde anmodet selskabet Parker Pen Ltd (herefter »Parker«), som producerede skriveredskaber og andre tilsvarende varer, om at få leveret Parker's produkter på vilkår, der svarede til de vilkår, Parker's datterselskaber og uafhængige forhandlere havde opnået. Da denne anmodning ikke blev imødekommet, indgav Viho Europe BV (herefter »Viho«) en klage til Kommissionen i henhold til artikel 3 i forordning nr. 17.
33. Kommissionen udtalte, at »der ikke findes grundlag for at fastslå, at det af Parker etablerede salgssystem går videre end nødvendigt for en normal opgavefordeling inden for en koncern«.
34. Efter at Viho havde anlagt sag, fastslog først Retten og derefter Domstolen, at traktatens artikel 85, stk. 1, litra d), ikke kunne finde anvendelse på forholdet mellem Parker og dets datterselskaber, fordi de udgjorde »én økonomisk enhed« (præmis 63 i Rettens dom i sagen Viho mod Kommissionen) eller »en økonomisk enhed« (præmis 16 i Domstolens dom i sagen Viho mod Kommissionen ).
35. Domstolen bemærkede ganske vist til støtte for denne konstatering, at Parker ejede 100% af kapitalen i datterselskaberne, og at disse ikke havde nogen reel selvstændighed ved fastlæggelsen af deres adfærd på markedet, men udførte de instrukser, de modtog fra moderselskabet, hvis kontrol de var underlagt (præmis 16 i Domstolens dom i sagen Viho mod Kommissionen).
36. Der var imidlertid herved tale om faktiske konstateringer med henblik på at vise, at der ikke kunne være tale om en aftale eller samordnet praksis mellem Parker og dets datterselskaber.
37. Det følger ikke heraf, at så nære forbindelser i alle tilfælde er en nødvendig betingelse for at pålægge et moderselskab ansvaret for dets datterselskabers adfærd. Det samme gælder i relation til dommene i sagerne Sterling Drug og Bodson samt Ahmed Saeed Flugreisen og Silver Line Reisebüro.
38. Må det ikke desto mindre antages, at det, inden moderselskabet kan gøres ansvarligt for den af datterselskabet begåede overtrædelse, er nødvendigt i hvert enkelt tilfælde at bevise, at moderselskabet »faktisk har gjort brug af« den mulighed for at øve indflydelse på datterselskabet, som moderselskabet har, fordi det ejer 100% eller majoriteten af kapitalen i datterselskabet?
39. I dommene i sagerne ICI mod Kommissionen, Europemballage og Continental Can mod Kommissionen og BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen kunne det konstateres, at moderselskabet faktisk havde givet sit datterselskab instrukser. Domstolen måtte selvfølgelig henvise til dette vigtige faktiske forhold som grundlag for sit ræsonnement. Det er i øvrigt, som understreget af generaladvokat Léger i sit forslag til afgørelse i sagen BPB Industries og British Gypsum mod Kommissionen (som Domstolen ganske enkelt tilsluttede sig i dommen), i sådanne tilfælde »irrelevant at undersøge, om der er en formodning for, at et moderselskab har indflydelse på et 100%-ejet datterselskab«, hvorfor den del af Rettens ræsonnement, hvori moderselskabets ansvar fremstilles som begrundet i medfør af dommen i sagen AEG mod Kommissionen, må betragtes som »overflødig« (punkt 29).
40. Men kan det sluttes modsætningsvis af de pågældende domme, at det ikke er muligt at pålægge moderselskabet ansvaret for de af datterselskabet begåede overtrædelser, hvis der ikke er bevis for, at moderselskabet har givet datterselskabet instrukser? Jeg mener, at dette ville være at gå for vidt, og at der ikke kan kræves bevis for sådanne instrukser. Når det er sagt, finder jeg dog, at det forhold, at moderselskabet ejer 100% af kapitalen i datterselskabet, ikke i sig selv kan danne grundlag for et ansvar for moderselskabet.
41. Der er i så henseende efter min opfattelse grund til at udvikle et ræsonnement i to trin, således som generaladvokat Darmon gjorde det i sit forslag til afgørelse i sagen Orkem mod Kommissionen .
42. Efter at have erindret om, at Domstolen i sagen BMW Belgium m.fl. mod Kommissionen havde fastslået, at det økonomiske afhængighedsforhold mellem et moderselskab og et datterselskab hverken udelukker, at selskaberne handler på forskellig måde, eller at de har forskellige interesser, anførte generaladvokat Darmon videre: »Dette er efter min opfattelse en klar angivelse af, at datterselskabets juridiske status ikke i sig selv gør det berettiget at antage, at selskaberne har optrådt samlet på markedet, og ikke kan begrunde en undladelse af at respektere den enkelte virksomheds juridiske identitet i processuel henseende. Først når Kommissionen virkelig har kunnet fastslå, at virksomhederne optræder samlet på markedet, kan Kommissionen herefter tillade sig at handle derefter« (punkt 19).
43. Men generaladvokaten tilføjede også:
»På den anden side er det min opfattelse, at når to virksomheder vedvarende har forholdt sig på en sådan måde, at man må få det indtryk, at de kan substituere hinanden i forhold til de retslige skridt, der iværksættes af Kommissionen, vil ingen af virksomhederne, uden at dette må betegnes som et forsinket udslag af overdreven formalisme, kunne påberåbe sig et firmas formelt juridiske stilling, hvis de selv tidligere på usædvanlig vis har bidraget til at dække derover« (punkt 20).
44. Dette ræsonnement blev i det væsentlige godkendt af Domstolen i dommens præmis 6.
45. I nærværende sag er den faktiske situation ganske vist ikke den samme, men vi står også her over for et ræsonnement, der indeholder to trin. Retten begrænsede sig nemlig ikke til at bemærke, at et 100%-ejet datterselskab nødvendigvis følger moderselskabets politik. Den tilføjede, at »Stora under ingen omstændigheder har påberåbt sig nogen form for bevis til støtte for sine påstande om, at datterselskabet skulle have drevet virksomhed på kartonmarkedet som en selvstændig juridisk enhed, som i vidt omfang selv fastsatte sin handelspolitik, og som havde sin egen bestyrelse med eksterne repræsentanter«.
46. Ville Retten hermed sige, at det var Stora, der havde bevisbyrden for, at datterselskabet handlede selvstændigt? Appellanten fortolker den pågældende passage således, og hvis det var tilfældet, ville jeg ikke kunne være enig med Retten.
47. Men som det fremgår af den appellerede doms præmis 72, var det Stora selv, der først fremkom med de pågældende påstande. Retten fastslog således blot, at de ikke var blevet bevist. Ved at konstatere dette på det pågældende sted i sit ræsonnement (dvs. i den appellerede doms præmis 80), erkender Retten imidlertid indirekte, at det forhold, at moderselskabet ejer 100% af kapitalen, ikke afgør spørgsmålet endeligt.
48. Jeg foreslår på dette stadium Domstolen at fastslå, at det ganske vist er Kommissionen, der har bevisbyrden for, at moderselskabet faktisk har øvet en afgørende indflydelse på datterselskabets adfærd, men at denne bevisbyrde lettes, når moderselskabet ejer 100% af kapitalen i datterselskabet. Der er stadig behov for andre beviser end kapitalandelen, men der kan herved være tale om indicier.
49. Når et selskab ejer hele kapitalen i et andet selskab, er det nemlig meget mere sandsynligt, at moderselskabet nøje kontrollerer datterselskabet med hensyn til strategiske beslutninger om priser, lønninger og større investeringer, end at moderselskabet ikke interesserer sig herfor, og at datterselskabet handler helt selvstændigt.
50. Desuden er forholdet det, at når et selskab, der producerer et bestemt råmateriale, køber andre selskaber, der forarbejder dette, er formålet hermed navnlig at drage fordel af den merværdi, der skabes ved forarbejdningen af råmaterialet. Selskabet er derfor nødvendigvis interesseret i de priser, de forarbejdede produkter sælges til, og dette foranlediger det nødtvungent til at gøre sig bekendt med de samordnede prisforhøjelser, der finder sted inden for den pågældende sektor.
51. Selv om Stora i det foreliggende tilfælde ikke gav Kopparfors instruks om at deltage i kartellet, da sidstnævnte selskab allerede deltog heri, inden det blev købt, og selv om Stora ikke formelt godkendte Kopparfors' deltagelse i de senere gennemførte prisforhøjelser, konkluderede Retten med rette, at selskabet var bekendt hermed og ikke modsatte sig det, eftersom Kopparfors fortsatte med at deltage i de pågældende handlinger.
52. For så vidt angår de nødvendige yderligere indicier skal der tages behørigt hensyn til Rettens konstateringer vedrørende den holdning, Stora indtog under den administrative procedure og efter meddelelsen af klagepunkter, og de konklusioner, den drog heraf.
53. I den appellerede doms præmis 48 bemærkede Retten:
»Kommissionen havde [...] når henses til det i præmis 43-47 anførte, ikke desto mindre grund til af sagsøgerens holdning at udlede, at koncernen anså sig for rette adressat for den kommende beslutning, samt at den ikke ville rejse indsigelse herimod for Retten.«
54. I præmis 50 bemærkede Retten videre:
»Selv om en virksomheds udtrykkelige eller stiltiende erkendelse af faktiske eller retlige omstændigheder under den administrative procedure for Kommissionen kan tjene som bevismiddel ved sagens vurdering, kan det ikke begrænse selve adgangen til at anlægge sag for Retten i henhold til EF-traktatens artikel 173, stk. 4. Uden udtrykkelig hjemmel vil en sådan begrænsning være i strid med legalitetsprincippet og princippet om retten til forsvar, der er grundlæggende retsprincipper.
I den foreliggende sag vil Stora's adfærd under den administrative procedure for Kommissionen, herunder de redegørelser, som virksomheden fremsendte til denne, indgå som led i Rettens vurdering af sagen.«
55. Selv om Retten antager et argument, som ikke var blevet anfægtet efter meddelelsen af klagepunkter, til realitetsbehandling, kan den ikke være forpligtet til at afstå fra at drage nogen form for konklusion på baggrund af en adfærd, der består i at besvare visse punkter i en meddelelse af klagepunkter, men ikke det centrale punkt heri, som er forudsætningen for alt det andet, nemlig konkret spørgsmålet om, hvorvidt Stora kunne gøres ansvarlig for sine datterselskabers adfærd (det skal erindres, at Stora ikke selv deltog i kartellets organer).
56. Retten konkluderede derfor efter min opfattelse med rette i den appellerede doms præmis 85, at »sagsøgerens adfærd under den administrative procedure, hvorunder virksomheden fremstod som enerepræsentant for selskaberne i Stora-koncernen i forhold til Kommissionen for så vidt angik overtrædelsen (jf. i analogi hermed Domstolens dom af 18.10.1989, sag 347/87, Orkem mod Kommissionen [...])«, støttede de øvrige bemærkninger, hvoraf det ifølge Retten fulgte, at Kommissionen havde føje til at anse appellanten for ansvarlig for datterselskabernes adfærd.
57. Endelig skal det bemærkes, at en af de udtalelser, Stora fremkom med for at undgå ansvaret, også kan fortolkes til ugunst for virksomheden. Det drejer sig om de betragtninger, der står i den appellerede doms præmis 72, der lyder således:
»Kopparfors har siden 1986 været 100% ejet af sagsøgeren. I overensstemmelse med Stora-koncernens decentrale struktur fortsatte Kopparfors imidlertid sine aktiviteter på kartonmarkedet som en selvstændig juridisk enhed, der i vidt omfang selv fastlagde sin handelspolitik, idet selskabet på daværende tidspunkt var det eneste selskab i koncernen, der drev virksomhed inden for kartonsektoren. Selskabet havde egen bestyrelse med eksterne repræsentanter« .
58. Det følger af den første af disse udtalelser, at Kopparfors ikke fastlagde sin handelspolitik helt selvstændigt, og at Stora således nødvendigvis faktisk øvede en vis kontrol med selskabet. På linje hermed antyder det forhold, at Kopparfors' bestyrelse omfattede »eksterne repræsentanter«, at den også omfattede bestyrelsesmedlemmer eller ansatte fra moderselskabet.
59. Alle disse elementer udgør efter min opfattelse det ovenfor omtalte minimum af bevis, som må kræves for at gøre moderselskabet ansvarligt for et 100%-ejet datterselskabs adfærd.
60. Selv om Retten med urette fandt, at det, da der var tale om et 100%-ejet datterselskab, var overflødigt at undersøge, om moderselskabet faktisk havde benyttet sig af sin mulighed for at øve afgørende indflydelse på datterselskabets handelspolitik - som Stora ikke bestred, at selskabet havde - nævnte den ikke desto mindre selv tilstrækkeligt med forhold, der gav grundlag for at antage, at dette faktisk havde været tilfældet.
61. Det fremgår imidlertid af Domstolens faste praksis, at »selv om præmisserne til en dom afsagt af Retten er udtryk for en fejlagtig anvendelse af fællesskabsretten, må appellen forkastes, hvis det fremgår, at dommens konklusion er berettiget af andre grunde« .
62. Retten konkluderede derfor med rette, at appellanten var ansvarlig for Kopparfors' adfærd i perioden efter selskabets erhvervelse af denne virksomhed.
Stora's ansvar for Feldmühle's og CBC's adfærd i perioden efter erhvervelsen heraf
63. De samme betragtninger gør sig gældende for så vidt angår Stora's ansvar for datterselskaberne Feldmühle og CBC's adfærd fra det tidspunkt, hvor Stora overtog kontrollen over disse selskaber.
64. Som det i det væsentlige bemærkes af Retten i den appellerede doms præmis 81 og 82, er det nemlig ubestridt, at på det tidspunkt, hvor appellanten erhvervede 75% af aktierne i den tyske papirkoncern Feldmühle-Nobel (herefter »FeNo«), som Feldmühle og CBC tilhørte, deltog sidstnævnte selskaber i samme overtrædelse som Kopparfors. Da ansvaret for Kopparfors' adfærd påhvilede Stora, fandt Kommissionen med rette, at appellanten ikke kunne være uvidende om Feldmühle's og CBC's konkurrencebegrænsende adfærd.
65. Denne konstatering fra Rettens side finder jeg overbevisende. Stora vidste nemlig gennem Kopparfors, hvordan prisforhøjelserne blev foretaget inden for kartonsektoren. Da Stora købte FeNo og herigennem Feldmühle og CBC, vidste selskabet helt sikkert, at disse selskaber havde deltaget i det samme kartel. Stora må også have vidst, at en direktør fra Feldmühle i flere år havde været den drivende kraft i kartellet. Som understreget af Retten (den appellerede doms præmis 84), forsøgte appellanten »end ikke [...] at bringe overtrædelsen til ophør, f.eks. blot i form af en henstilling herom til Feldmühle's bestyrelse«.
66. Desuden må man kunne lægge til grund, at appellanten efter at have erhvervet flere selskaber, der drev samme form for virksomhed, gennem disse fulgte en koncernstrategi, der også omfattede prisspørgsmål.
67. Jeg foreslår derfor Domstolen at fastslå, at Retten ikke begik en retlig fejl ved at godkende, at Stora blev gjort ansvarlig for de overtrædelser, der blev begået af Feldmühle og CBC, efter at Stora havde erhvervet disse selskaber.
Ansvaret for perioden før erhvervelsen af datterselskaberne
68. Tilbage står at undersøge, om Retten med rette konkluderede, at Stora også skulle anses for ansvarlig for sine tre datterselskabers adfærd i perioden forud for erhvervelsen heraf.
69. Det fremgår af tabel 8 i beslutningen, at
- Kopparfors blev erhvervet af Stora med virkning fra den 1. januar 1987.
- FeNo, inklusive CBC, blev erhvervet af Stora mellem april og december 1990.
70. Retten fastslog i den appellerede doms præmis 81, at »sagsøgeren i april 1990 indgik aftaler om køb af ca. 75% af aktierne i FeNo-koncernen, der ejede Feldmühle, uanset at den faktiske aktieoverførsel først fandt sted i september 1990. Sagsøgeren har selv oplyst, at virksomheden erhvervede aktier fra småaktionærer i slutningen af 1990, således at virksomheden opnåede 97,84% af aktierne i FeNo«.
71. Man kan således sige, at Stora fra september 1990 havde en afgørende kontrol over FeNo.
72. Spørgsmålet er herefter, om Stora kan holdes ansvarlig for sine tre datterselskabers adfærd i perioden forud for erhvervelsen heraf.
73. Som fastslået ovenfor, skal et moderselskab for at kunne gøres ansvarligt for et datterselskabs adfærd have haft mulighed for at øve afgørende indflydelse på datterselskabets handelspolitik, og der skal ud over en andel på 100% af kapitalen i datterselskabet foreligge tilstrækkelige indicier for, at moderselskabet faktisk har udnyttet denne mulighed.
74. Dette kan naturligvis ikke være tilfældet i relation til en periode, hvor det kommende moderselskab hverken havde nogen andel i kapitalen i dets kommende datterselskab eller på nogen måde kunne diktere dets adfærd.
75. Hvis datterselskabet efterfølgende var blevet opslugt af moderselskabet, ville dette selvfølgelig have overtaget aktiverne og passiverne i datterselskabet, herunder dets ansvar for overtrædelser af fællesskabsretten. Kopparfors, Feldmühle og CBC fortsatte imidlertid med at eksistere som selvstændige selskaber, efter at de var blevet erhvervet af Stora.
76. Det eneste argument for at pålægge Stora ansvaret for Feldmühle's og CBC's retsstridige handlinger er således, at Stora ikke kunne være uvidende om, at de deltog i kartellet, da selskabet selv deltog heri fra januar 1987 gennem datterselskabet Kopparfors, og at det må anses for at have påtaget sig ansvaret for disse konkurrencestridige handlinger, da det på trods af sit kendskab hertil intet gjorde for at få sine nye datterselskaber til at bringe dem til ophør.
77. Det er dette argument, som Kommissionen fremfører, og som Retten stiltiende godkender, idet den ikke udtrykkeligt begrunder, hvorfor den holder Stora ansvarlig for Feldmühle's og CBC's handlinger i perioden før Stora's erhvervelse af disse selskaber.
78. Ræsonnementet er enkelt: Stora vidste, hvad selskabet købte, og ved ikke at gøre noget for at bringe overtrædelsen til ophør, selv om selskabet var bekendt med den, bragte det sig selv i en situation, hvor det selv blev ansvarligt for den overtrædelse, dets nye datterselskaber havde gjort sig skyldige i.
79. Jeg ville til nød kunne acceptere dette ræsonnement, såfremt Stora selv havde deltaget i kartellets ledende organer.
80. Men eftersom der allerede har været behov for et indgående ræsonnement med henblik på at fastslå selskabets ansvar som følge af dets 100%-ejede datterselskab Kopparfors' deltagelse, kan jeg ikke acceptere, at det forhold, at selskabet ikke kunne være uvidende om, at Feldmühle og CBC også havde deltaget i kartellet, i sig selv skulle kunne være tilstrækkeligt til at gøre selskabet ansvarligt for de overtrædelser, der blev begået af sidstnævnte selskaber forud for Stora's erhvervelse heraf.
81. Jeg må derfor konkludere, at Retten har begået en retlig fejl ved i den appellerede doms præmis 83 at fastslå, at Kommissionen kunne lade appellanten ifalde ansvar for Kopparfors', Feldmühle's og CBC's adfærd for tiden før appellantens erhvervelse af disse selskaber. Jeg foreslår derfor Domstolen at ophæve den appellerede dom på dette punkt.
82. Vi bliver imidlertid stillet over for et yderligere problem som følge af, at Kommissionen fandt, at Stora i betragtning af Feldmühle's og CBC's deltagelse i møderne i »Presidents Working Group« (PWG) var en af »hovedmændene« i kartellet og derfor måtte bære et særligt ansvar (jf. beslutningens betragtning 170 og den appellerede doms præmis 19).
83. Da Stora først overtog kontrollen med de pågældende to virksomheder i september 1990, og da kartellet blev bragt til ophør i april 1991, kan der ikke pålægges Stora en bøde beregnet ved at anvende den sats på 9%, der gjaldt for hovedmændene, på selskabets omsætning i 1990 (selv om det beløb, der fremkom ved anvendelsen af den nævnte sats, efterfølgende blev nedsat med to tredjedele på grund af appellantens samarbejde).
84. På grund af alle disse faktorer, som der skal tages hensyn til ved beregningen af den bøde, der i sidste ende skal pålægges Stora, er sagen ikke moden til påkendelse, hvorfor den bør hjemvises til Retten.
Det andet anbringende om mangler ved begrundelsen med hensyn til bødeudmålingen
85. I mit forslag til afgørelse i den appelsag, der er anlagt af selskabet Mo och Domsjö AB (sag C-283/98 P), har jeg forklaret, hvorfor dette anbringende, som er gjort gældende af flere appellanter, må forkastes.
Det tredje anbringende om en retlig fejl for så vidt angår betydningen for overtrædelsens grovhed af, at der ikke var ført bevis for de påståede virkninger af det ulovlige samarbejde om priser
86. Dette anbringende er også blevet undersøgt i mit forslag til afgørelse i sagen Mo och Domsjö mod Kommissionen, hvor jeg har foreslået, at det forkastes.
Sagens omkostninger
87. I henhold til artikel 121 i Rettens procesreglement træffer Retten afgørelse om sagsomkostningerne, dels for så vidt angår sagens behandling ved Retten, dels for så vidt angår appelsagens behandling ved Domstolen.
Forslag til afgørelse
88. På baggrund af ovenstående foreslår jeg Domstolen at træffe følgende afgørelse:
1) Den af Retten i Første Instans den 14. maj 1998 afsagte dom i sagen Stora Kopparbergs Bergslags mod Kommissionen (sag T-354/94) ophæves, for så vidt som
- Stora Kopparbergs Bergslags AB gøres ansvarlig for de overtrædelser, der blev begået af Kopparfors AB før den 1. januar 1987 og af Feldmühle og Papeteries Béghin-Corbehem før september 1990
- det stadfæstes, at Stora Kopparbergs Bergslags AB var »hovedmand«
- appellantens påstand om en bødenedsættelse ikke tages til følge
- appellanten tilpligtes at betale sagens omkostninger.
2) I øvrigt forkastes appellen.
3) Sagen hjemvises til Retten i Første Instans.