61994C0166
FORSLAG TIL AFGØRELSE FRA GENERALADVOKAT
F.G. JACOBS
fremsat den 26. oktober 1995 (
*1
)
1.
Denne sag, hvis genstand er et præjudicielt spørgsmål forelagt af Corte di appello di Salerno, vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EØF) nr. 2727/75 af 29. oktober 1975 om den fælles markedsordning for korn (herefter »forordningen«) (
1
), samt af Rådets direktiv 69/73/EØF af 4. marts 1969 om harmonisering af lovgivning om aktiv forædling (herefter »direktivet«) (
2
). Sagen rejser ligeledes et spørgsmål om fortolkningen af det sjette momsdirektiv (
3
).
2.
Den 21. maj 1982 indførte Pezzullo Pastifici Mangimifici SpA (»Pezzullo«) midlertidigt 1000 tons hård hvede fra Canada med det formål at forarbejde den til semulje og at genudføre dette produkt. Efter at have genudført semuljen, ekspederede Pezzullo de biprodukter (semuljegryn, klid og mel), som var fremkommet ved forarbejdningen, til fri omsætning i Italien, således at disse blev endeligt indført den 15. januar 1985.
3.
I forbindelse med den endelige indførsel af disse biprodukter opkrævede toldmyndighederne i Salerno importafgift og merværdiafgift. I henhold til artikel 191 i den italienske toldlov (dekret nr. 43 udstedt af republikkens præsident den 23.1.1973) opkrævede de også morarenter for perioden mellem den midlertidige indførsel og den endelige indførsel. De renter, der skulle betales, blev af myndighederne fastsat til i alt 18315610 LIT eller 17382372 LIT i landbrugsimportafgift og 933258 LIT i moms.
4.
Pezzullo betalte afgiften og momsen samt morarenterne. Da selskabet imidlertid var af den opfattelse, at de bestemmelser i italiensk ret, i henhold til hvilken renterne var blevet opkrævet var uforenelige med fællesskabsretten, indbragte det sagen for Tribunale di Salerno og nedlagde påstand om tilbagebetaling af de betalte renter. Da Pezzullo ikke fik medhold, ankede selskabet sagen til den forelæggende ret.
5.
Pezzullo har for denne ret gjort gældende, at de morarenter, der blev opkrævet i henhold til artikel 191 i den italienske toldlov, var en indenlandsk afgift eller en afgift med tilsvarende virkning, som er uforenelig med traktatens artikel 9, 12, 13, 30 og 38. Det har ligeledes påberåbt sig tilsidesættelse af Rådets forordning nr. 19 (
4
) og af Rådets forordning nr. 120/67/EØF (
5
), fordi disse forordninger forbød opkrævning af enhver told og enhver afgift med tilsvarende virkning i samhandelen med tredjelande. De italienske toldmyndigheder gjorde gældende, at forordning nr. 19 og nr. 120/67 på det tidspunkt, da den midlertidige indførsel fandt sted, ikke længere var gældende, fordi de var blevet ophævet ved forordning nr. 2727/75 (
6
). De anførte ligeledes, at artikel 191 i den italienske toldlov var i overensstemmelse med direktivet om aktiv forædling (
7
).
6.
Foranlediget af disse argumenter har den forlæggende ret stillet følgende spørgsmål:
»Var det på tidspunktet for den i sagen omhandlede indførsel (1982) i strid med fællesskabsretlige bestemmelser, som har forrang for de nationale retsregler, i henhold til den italienske toldlovs artikel 191 at pålægge morarenter ved endelig indførsel?«
7.
I sit skriftlige indlæg har Kommissionen rejst spørgsmålet om eventuel afvisning af anmodningen med den begrundelse, at den nationale ret ikke klart har angivet de bestemmelser i fællesskabsretten, som den mener finder anvendelse på sagen. Kommissionen har ligeledes anført, at den nationale ret kun kort henviser til parternes argumenter uden at gennemgå dem i detaljer.
8.
Det er rigtigt, at forelæggelseskendelsen er lakonisk. Det havde været nyttigt, hvis den nationale ret havde givet flere detaljer. Jeg mener imidlertid, at det forelagte spørgsmål er tilstrækkeligt præcist, og at det bør besvares. I betragtning af spørgsmålets art, er de oplysninger, der er givet i forelæggelseskendelsen og i de skriftlige indlæg, som den italienske regering og Kommissionen har indgivet for Domstolen, tilstrækkelige til at sætte Domstolen i stand til at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar. Der kan skelnes mellem denne sag og andre sager, hvor Domstolen afviste forelæggelsen (
8
). Det spørgsmål, der er forelagt i denne sag, er klart, det er let at se den betydning, som svaret på spørgsmålet har for den nationale sags udfald, og det er muligt at give et hensigtsmæssigt svar, uden at det er nødvendigt at udbede sig yderligere faktiske oplysninger. Under omstændighederne i denne sag mener jeg ikke, at forelæggelseskendelsens korthed kan skade den beføjelse til at indgive indlæg, som medlemsstater og andre har i henhold til artikel 20 i statutten for Domstolen. Det forelagte spørgsmål bør derfor besvares. Denne opfattelse bekræftes af Domstolens dom i Vaneetveld-sagen (
9
).
9.
Den omstændighed, at det forelagte spørgsmål ikke specificerer de bestemmelser i fællesskabsretten, som kan være anvendelige, er ikke væsentlig. Forelæggelseskendelsen henviser til de bestemmelser i fællesskabsretten, som parterne har påberåbt sig i hovedsagen. Desuden har Domstolen antaget, at Domstolen i præjudicielle sager med henblik på at bistå den nationale ret kan inddrage fællesskabsretlige regler, som den nationale ret ikke har henvist til i sit spørgsmål (
10
). Jeg vil derfor nu gå over til at behandle det forelagte spørgsmål.
10.
Som vi har set, opkrævede de italienske myndigheder morarenter både af den skyldige landbrugsimportafgift og af den skyldige merværdiafgift. Jeg vil først behandle spørgsmålet, om opkrævningen af morarenter af landbrugsimportafgiften er forenelig med fællesskabsretten. Jeg vil dernæst gå over til spørgsmålet, om opkrævningen af morarenter af merværdiafgiften er forenelig hermed.
Morarenter af landbrugsimportafgiften
11.
Det er klart, at traktatens artikel 12, 13 og 30, som Pezzullo har påberåbt sig i hovedsagen, ikke kan anvendes i denne sag, da de henviser til samhandelen inden for Fællesskabet og ikke til samhandelen med tredjelande. Tilsvarende er traktatens artikel 9 og 38, som Pezzullo også har henvist til i hovedsagen, ikke direkte relevante i denne sag.
12.
Den grundlæggende fællesskabsretsakt, som finder anvendelse på det relevante tidspunkt på de produkter, som denne sag drejer sig om, er Rådets forordning (EØF) nr. 2727/75 af 29. oktober 1975 om den fælles markedsordning for korn (»forordningen«) (
11
). Forordningen, som afløste Rådets forordning nr. 120/67 om den fælles markedsordning for korn (
12
), fastsætter en ordning med enhedspriser, som støttes af en ordning med beskyttelse udadtil. Det bestemmes navnlig, at der opkræves en afgift på import fra tredjelande, og formålet hermed er at dække forskellen mellem de priser, der gælder i tredjelande, og fællesskabspriserne (
13
).
13.
Artikel 18, stk. 2, som hører til forordningens afsnit II med titlen »Regler for samhandelen med tredjelande«, bestemmer følgende:
»Medmindre andet bestemmes i denne forordning, eller Rådet på forslag af Kommissionen med kvalificeret flertal træffer afvigende bestemmelser, er følgende forbudt:
—
opkrævning af told eller afgifter med tilsvarende virkning,
—
anvendelse af kvantitative restriktioner eller foranstaltninger med tilsvarende virkning ...«
14.
Den nationale ret har kun omtalt spørgsmålet, om morarenter opkrævet for perioden mellem den midlertidige og den endelige indførsel er forenelige med fællesskabsretten. Den har ikke rejst tvivl om, at afgiften selv, som de italienske toldmyndigheder pålagde Pezzullo at betale ved den endelige indførsel af de biprodukter, der var fremkommet ved forarbejdningen, er forenelig med fællesskabsretten. Det problem, der opstår af det forelagte spørgsmål, er, om pålæggelse af morarenter er en afgift med tilsvarende virkning som told, og i bekræftende fald, om den er omfattet af undtagelsen i forordningens artikel 18, stk. 2.
15.
Domstolen har fortolket begrebet afgift med tilsvarende virkning som told i traktatens artikel 9 ff. bredt. Den har antaget, at enhver økonomisk byrde, hvor lav den end måtte være, og hvordan den end betegnes og opkræves, som ensidigt pålægges varer, når de føres over grænsen, og som ikke er en told i egentlig forstand, er en afgift med tilsvarende virkning, selv om den ikke opkræves til fordel for staten og ikke udøver nogen diskriminerende eller beskyttende virkning, og selv om den belastede vare ikke konkurrerer med nogen indenlandsk produktion (
14
).
16.
Ifølge Domstolens praksis har begrebet afgift med tilsvarende virkning som told i landbrugsforordninger samme betydning som i traktatens bestemmelser (
15
). Desuden skal begrebet fortolkes på samme måde, hvad enten den pågældende handel sker inden for Fællesskabet eller med ikke-medlemslande (
16
). Domstolen har ikke desto mindre antaget, at når ophævelse af afgifter med tilsvarende virkning som told gælder samhandelen med tredjelande, har den andre formål og et andet retsgrundlag end dem, der ligger til grund for og retfærdiggør forbuddet mod sådanne afgifter i samhandlen inden for Fællesskabet (
17
). I handelen inden for Fællesskabet er der tale om et forbud, som er indeholdt i selve traktatens artikel 9, og som er ubetinget og absolut, fordi det tjener til gennemførelsen af de frie varebevægelser inden for Fællesskabet. Hvad derimod angår samhandelen med tredjelande, må spørgsmålet, om afgifter med tilsvarende virkning som told skal ophæves, opretholdes, ændres eller genindføres, ses i sammenhæng både med de krav, som den fælles handelspolitik stiller, og med de krav om ensartede vilkår for import fra tredjelande, som er en følge af oprettelsen af den fælles toldtarif. Forbuddet er således ikke absolut, for så vidt angår samhandelen med tredjelande, og når Rådet nedlægger dette forbud, kan det fastsætte undtagelser eller afvigelser fra det. Som vi har set, henviser artikel 18, stk. 2, udtrykkeligt til sådanne afvigelser.
17.
Selv hvis man accepterede, at de pågældende morarenter er en afgift med tilsvarende virkning som told, ville de stadig være forenelige med fællesskabsretten som omfattet af afvigelsen i artikel 18, stk. 2, nemlig ordene »medmindre ... Rådet på forslag af Kommissionen med kvalificerede flertal træffer afvigende bestemmelser«. Dette er tilfældet, fordi Rådets direktiv 69/73/EØF af 4. marts 1969 om harmonisering af lovgivning om aktiv forædling (
18
) (»direktivet«), som var gældende på det relevante tidspunkt, tillader medlemsstaterne at opkræve morarenter.
18.
Direktivet blev ophævet med virkning fra den 1. januar 1987 ved Rådets forordning (EØF) nr. 1999/85 af 16. juli 1985 om aktiv forædling (
19
). Denne forordning er ophævet med virkning fra den 1. januar 1994 ved EF-toldkodeksen (
20
). Hverken forordningen nr. 1999/85 eller EF-toldkodeksen var gældende på det tidspunkt, da de faktiske omstændigheder, der giver anledning til denne sag, indtraf.
19.
Direktivet fastsætter fælles regler for procedurer for aktiv forædling, og dets formål er at opnå en begrænset grad af harmonisering med henblik på at sikre ensartet anvendelse af den fælles toldtarif (
21
). Artikel 2 definerer en procedure for aktiv forædling som den toldprocedure, hvorefter varer, der ikke opfylder betingelserne i traktatens artikel 9 og 10, forædles uden betaling af told, afgifter med tilsvarende virkning og landbrugsimportafgifter, når varerne er bestemt til som forædlingsprodukter helt eller delvis at eksporteres fra Fællesskabets toldområde (
22
).
20.
Ifølge artikel 3 skal fritagelse for told, afgifter med tilsvarende virkning og landbrugsimportafgifter meddeles i overensstemmelse med en af to procedurer. Varerne kan undergives en toldprocedure, hvorefter betaling af told suspenderes i det tidsrum, hvor varerne forbliver inden for Fællesskabets toldområde. Alternativt deponeres den told samt de afgifter, der gælder for de importerede varer, i hvilket tilfælde der skal ske tilbagebetaling, når de frembragte forædlingsprodukter eksporteres. Valget af procedure overlades til medlemsstaternes myndigheder, og når den førstnævnte procedure vælges, kan disse myndigheder kræve, at der stilles sikkerhed.
21.
Artikel 15 bestemmer, at når omstændighederne taler derfor, især når der er tale om virksomheder, der har en løbende vareproduktion, som er bestemt både for fællesskabsmarkedet og markeder uden for dette, kan de kompetente myndigheder tillade, at forædlingsprodukter eller varer, der er ekspederet til aktiv forædling, overgår til fri omsætning (
23
). Artikel 16 bestemmer følgende:
»Når overgang til fri omsætning tillades i henhold til artikel 15, stk. 1, litra a), eller litra b), første led, skal der for forædlingsprodukterne, produkterne på mellemstadium eller de uforædlede varer — foruden eventuelle morarenter — opkræves den told, de afgifter med tilsvarende virkning og de landbrugsimportafgifter, der finder anvendelse på de importerede varer; der benyttes herved de satser eller beløb, der er gældende den dag, hvor de kompetente myndigheder antager det pågældende tolddokument, samt den toldværdi og det øvrige ansættelsesgrundlag, der er konstateret eller anerkendt på dette tidspunkt« (
24
) (min fremhævelse).
22.
Direktivets artikel 16 bemyndiger således udtrykkeligt medlemsstaterne til at opkræve morarente af betalingen af importtold og landbrugsimportafgifter for produkter, der er omfattet af procedurer for aktiv forædling. Jeg bemærker, at ifølge en særberetning fra Revisionsretten om Fællesskabets ordning for aktiv forædling (
25
), som gennemgik situationen i otte medlemsstater, var det kun Italien, der konsekvent opkrævede renter, og herved anvendte man en lavere rentesats end markedssatsen (
26
).
23.
Direktivet er en afvigende bestemmelse, som omhandlet i forordningens artikel 18, stk. 2. Den omstændighed, at direktivet blev udstedt før forordningen, forhindrer ikke, at det er en sådan bestemmelse. Denne opfattelse støttes af Domstolens dom i Wigei-sagen (
27
).I den sag skulle Domstolen tage stilling til spørgsmålet, om gebyrer for sundhedskontrol, der blev opkrævet ved indførsel af partier fersk fjerkrækød fra Ungarn, var afgifter med tilsvarende virkning som told og uforenelige med artikel 11, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 2777/75 af 29. oktober 1975 om den fælles markedsordning for fjerkrækød (
28
). Ordlyden af artikel 11, stk. 2, var identisk med forordningens artikel 18, stk. 2. Domstolen påpegede, at skønt artikel 11, stk. 2, forbød opkrævning af andre former for told end de i den fælles toldtarif foreskrevne eller nationale afgifter med tilsvarende virkning, gjaldt dette forbud kun, medmindre andet bestemmes i forordning nr. 2777/75 eller enhver anden afvigelse fra denne fastsat af Rådet med kvalificeret flertal på forslag af Kommissionen. Domstolen antog, at en bestemmelse i et tidligere direktiv, nemlig artikel 15 i Rådets direktiv 71/118/EØF af 15. februar 1971 om sundhedsmæssige problemer i forbindelse med handel med fersk fjerkrækød (
29
), havde karakter af en undtagelse, som omhandlet i artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 2777/75, fra forbuddet mod, at medlemsstaterne opkrævede afgifter med tilsvarende virkning som told.
24.
Det bør bemærkes, at forordningens artikel 18, stk. 2, henviser til afvigende bestemmelser fastsat af Rådet »med kvalificeret flertal«, mens direktivet blev udstedt i henhold til traktatens artikel 100 med enstemmighed. Da Rådet imidlertid i henhold til artikel 18, stk. 2, kan fastsætte afvigende bestemmelser med kvalificeret flertal, kan de så meget desto mere fastsættes af Rådet med enstemmighed. I Wigei-dommen antog Domstolen, at direktiv 71/118 fastsatte en undtagelse, som omhandlet i artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 2777/75, selv om dette direktiv var blevet enstemmigt vedtaget af Rådet i henhold til traktatens artikel 100 og 43.
25.
Selv om det af en eller anden grund ikke skulle blive antaget, at direktivet er en afvigende bestemmelse, som omhandlet i artikel 18, stk. 2, kan det under alle omstændigheder stadig fastsætte en gyldig undtagelse fra forbuddet mod importtold og foranstaltninger med tilsvarende virkning i forordningen. Uafhængigt af den udtrykkelige afvigelse i artikel 18, stk. 2, må dette forbud fortolkes i lyset af andre fællesskabsforanstaltninger. Forordningen er en generel foranstaltning, hvorved der oprettes en fælles markedsordning for korn, og kan ikke fortolkes således, at den medfører, at direktivets artikel 16, som fastsætter en speciel bestemmelse med hensyn til proceduren for aktiv forædling, ikke kan finde anvendelse.
26.
Jeg konkluderer, at selv hvis det blev antaget, at de pågældende morarenter er en afgift med tilsvarende virkning som told, er de ikke forbudt i henhold til forordningen, og at de italienske myndigheder derfor ikke har tilsidesat fællesskabsretten ved at kræve, at Pezzullo skulle betale morarenter.
27.
I lyset af ovenstående konklusion er det ikke strengt nødvendigt at undersøge, om de pågældende morarenter er en afgift med tilsvarende virlsning som told. Med hensyn til dette problem er det tilstrækkeligt at fremsætte følgende bemærkninger.
28.
Når produkter midlertidigt indføres til Fællesskabet i henhold til en procedure for aktiv forædling og biprodukterne fra forarbejdningen dernæst ekspederes til fri omsætning, er det efter min opfattelse tvivlsomt, om morarenter af den skyldige importafgift for perioden mellem den midlertidige og den endelige indførsel kan anses for en afgift med tilsvarende virlsning som told.
29.
Forordningen bør fortolkes således, at den betyder, at forpligtelsen til at betale importafgift opstår ved indførslen af produkterne til Fællesskabet. Det følger heraf, at når der ikke betales importafgift, når produkterne indføres, skal der i princippet betales morarenter. Som den italienske regering har påpeget, er forpligtelsen til at betale morarenter den naturlige følge af forsinkelsen med betalingen af afgiften, idet formålet hermed er at fjerne den økonomiske fordel, som importøren ville få ved denne forsinkelse, og at sikre, at importafgiftens formål opfyldes. Morarenter kan derfor ikke anses for en afgift med tilsvarende virkning som told. Det kan forholde sig anderledes, hvis rentesatsen er uforholdsmæssigt høj.
30.
Gælder der andre betragtninger, når varerne indføres til Fællesskabet i henhold til procedurer for aktiv forædling? Efter min opfattelse er det ikke tilfældet. Formålene med procedurer for aktiv forædling giver støtte for den konldusion, at morarenter ikke er en afgift med tilsvarende virlsning som told. Det bagvedliggende formål med sådanne procedurer, hvad enten de indføres på nationalt plan eller på fællesskabsplan, er at sikre, at de toldbarrierer, som skal beskytte et nationalt marked, ikke fungerer på en sådan måde, at de skaber vanskeligheder for eksporterhvervene. Navnlig skal procedurer for aktiv forædling sikre, at en eksportør, som anvender varer fra tredjelande til at fremstille produkter til eksport, ikke stilles ringere internationalt, ved at give eksportøren mulighed for at erhverve disse varer på samme betingelser som virksomheder fra tredjelande (
30
). Det er klart, at det ikke er formålet med procedurer for aktiv forædling at sætte en importør i stand til at ekspedere produkter fra tredjelande til fri omsætning i Fællesskabet uden at betale de fulde importafgifter, der pålægges ved forordningen, som har til formål at beskytte Fællesskabets landbrugsmarkeder.
31.
Dette gøres også klart med direktivet. Som vi har set, tillader direktivet under visse omstændigheder, at materialer, der indføres efter procedurer for aktiv forædling, eller produkter fremstillet deraf under visse omstændigheder ekspederes til fri omsætning. Det bestemmer, at der kan ske overgang til fri omsætning, »når omstændighederne taler derfor«, men der specificeres ingen kriterier eller grænser. Revisionsrettens særberetning om Fællesskabets ordning for aktiv forædling påpeger, at efter direktivets ånd skulle overgang til omsætning på Fællesskabets marked være en undtagelsesforanstaltning i tilfælde, hvor skiftende markedsforhold talte herfor (
31
). Der hedder i beretningen:
»Det kan dog næppe have været hensigten at begunstige de producenter, der afsætter tredjelandes råmaterialer på Fællesskabets marked ved på Fællesskabets bekostning at give dem en yderligere frist på flere måneder til betalingen af importafgifter. For at udelukke dette, bør der enten indføres strengere bestemmelser, for at overgang til omsætning kan begrænses til et minimum, eller en rentebestemmelse ... bør tages op til overvejelse« (
32
).
32.
Det er bemærkelsesværdigt, at efter Revisionsrettens opfattelse bør det være obligatorisk at opkræve rente efter markedssatsen, når forædlingsprodukter overgår til fri omsætning. Det ville opveje de likviditetsmæssige fordele, der ligger i suspensionsordningen (
33
), og de producenter, der er omfattet af ordningen for aktiv forædling, ville således blive ligestillet med andre producenter, når de solgte på Fællesskabets marked, men ville være uberørt, når de eksporterer uden for Fællesskabet, hvilket er hensigten med direktivet (
34
).
Morarenter af merværdiafgift
33.
Efter min opfattelse har Kommissionen med rette anført, at reglerne om merværdiafgift på dette punkt afviger fra reglerne om importafgift. Artikel 10, stk. 3, i det sjette momsdirektiv (
35
), bestemmer følgende:
»Ved indførsel indtræder afgiftspligten, og afgiften forfalder, på det tidspunkt, hvor godet ankommer til indlandet som fastlagt i artikel 3.
Skal der for indførte goder svares told, landbrugsimportafgifter eller afgifter med tilsvarende virkning, og disse er fastsat som led i en fælles politik, kan medlemsstaterne knytte afgiftspligtens indtræden og afgiftens forfald til de tilsvarende begreber gældende for disse fællesskabsafgifter.
Skal der for indførte goder ikke svares nogen af disse fællesskabsafgifter, kan medlemsstaterne anvende de gældende toldbestemmelser ved fastlæggelsen af afgiftspligtens indtræden og afgiftens forfald.
Henføres goderne straks ved indførslen under en af de i artikel 16, stk. 1, punkt A, omhandlede ordninger eller under en ordning for midlertidig indførsel eller en transitordning, vil afgiftspligten først indtræde, og afgiften først forfalde, på det tidspunkt, hvor goderne udgår af den nævnte ordning og angives til forbrug.«
34.
I henhold til artikel 16, stk. 1, punkt A, litra e), finder artikel 10, stk. 3, sidste afsnit, anvendelse i tilfælde af ordninger vedrørende aktiv forædling (
36
).
35.
Således bestemmer momsdirektivet udtrykkeligt, at afgiftspligten ikke indtræder, og at afgiften ikke forfalder, før goderne ophører med at være omfattet af ordningerne og angives til forbrug. I henhold til artikel 10, stk. 1, litra b), er tidspunktet for afgiftens forfald det tidspunkt, da myndighederne kan gøre krav gældende over for den afgiftspligtige person, også selv om der kan gives udsættelse med betalingen. Det er derfor det tidligste tidspunkt, fra hvilket der kan påløbe renter for manglende betaling af afgift.
36.
At merværdiafgiften ikke forfalder, før de pågældende goder ophører med at være omfattet af ordningen for aktiv forædling, kan måske forklares ved merværdiafgiftsordningens karakteristika. Til forskel fra importafgift repræsenterer merværdiafgiften ikke en uigenkaldelig omkostning for importørerne. I henhold til momsdirektivets artikel 17, stk. 2, har en afgiftspligtig person, der anvender goder til afgiftspligtige transaktioner, ret til at få den merværdiafgift tilbage, som er erlagt for disse goder, i form af et fradrag. Artikel 17, stk. 1, bestemmer, at fradragsretten indtræder samtidig med, at den fradragsberettigede afgift forfalder. Såfremt han anvender goder til afgiftspligtige leveringer, har en importør, som betaler afgift på indførselstidspunktet, derfor ret til fuldt og øjeblikkeligt fradrag af afgift. En importør, som drager fordel af ordninger for aktiv forædling, har ikke ret til at foretage et fradrag, før afgiften forfalder ved ordningernes ophør. Det ville derfor være uberettiget at opkræve rente fra tidspunktet for den oprindelige indførsel.
Forslag til afgørelse
37.
Følgelig er jeg af den opfattelse, at det forelagte spørgsmål bør besvares således:
»På det tidspunkt, da den i sagen omhandlede indførsel fandt sted, var fællesskabsretten ikke til hinder for, at der blev opkrævet morarenter af importafgiften for perioden mellem den midlertidige og den endelige indførsel, men den var til hinder for, at der blev opkrævet sådanne renter af den merværdiafgift, der skulle betales for indførslen.«
(
*1
) – Originalsprog: engelsk.
(
1
) – EFT L 281, s. 1.
(
2
) – EFT 1969 I, s. 69.
(
3
) – Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17.5.1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter — Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag (EFT L 145, s. 1).
(
4
) – Forordning af 20.3.1962 om den gradvise oprettelse af en fælles markedsordning for korn (EFT 1962, 30, s. 933).
(
5
) – Forordning af 13.6.1967 om den fælles markedsordning for korn (EFT 1967, s. 29).
(
6
) – Se note 1 ovenfor.
(
7
) – Se note 2 ovenfor.
(
8
) – Se dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90, C-321/90 og C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl, Sml. I, s. 393; kendelse af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchero, Sml. I, s. 1085, af 9.8.1994, sag C-378/93, La Pyramide, Sml. I, s. 3999, af 23.3.1995, sag C-458/93, Saddik, Sml. I, s. 511, og af 7.4.1995, sag C-167/94, Grau Gomis m.fl., Sml. I, s. 1023, berigtiget ved kendelse af 6.6.1995.
(
9
) – Dom af 3.3.1994, sag C-316/93, Sml. I, s. 763.
(
10
) – Se f.eks. dom af 2.2.1994, sag C-315/92, Verband Sozialer Wettbewerb, Sml. I, s. 317, præmis 7.
(
11
) – Se note 1 ovenfor. Forordningen er siden blevet ændret.
(
12
) – Se note 5 ovenfor.
(
13
) – Se præamblens tiende betragtning og artikel 13-20.
(
14
) – Dom af 1.7.1969, forenede sager 2/69 og 3/69, Diamantarbeiders, Sml. 1969, s. 49, præmis 15-18, og af 25.1.1977, sag 46/76, Bauhuis, Sml. s. 5, præmis 10.
(
15
) – Se dom af 10.10.1973, sag 34/73, Variola, Sml. s. 981, præmis 3.
(
16
) – Dom af 5.10.1995, sag C-125/94, Aprile, Sml. I, s. 2919, præmis 39, 40 og 41.
(
17
) – Dom af 28.6.1978, sag 70/77, Simmenthal, Sml. s. 1453, præmis 21, 22 og 23.
(
18
) – Se note 2 ovenfor.
(
19
) – EFT L 188, s. 1. Se også Kommissionens forordning (EØF) nr. 2228/91 af 26.6.1991 om visse gennemforelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 1999/85 om aktiv forædling (EFT L 210, s. 1).
(
20
) – Rädets forordning (EØF) nr. 2913/92 af 12.10.1992 om indførsel af en EF-toldkodeks (EFT L 302, s. 1).
(
21
) – Se præamblens anden betragtning.
(
22
) – Forædlingsprodukter defineres i direktivets artikel 2, stk. 3, og artikel 24. De omfatter produkter fremstillet ved forarbejdning af varer, herunder montage, samling og tilpasning til andre varer.
(
23
) – Se artikel 15, stk. 1, litra a), og artikel 15, stk. 1, litra b), første led.
(
24
) – Som en afvigelse bestemmer artikel 18, at Rådet på forslag af Kommissionen med kvalificeret flertal opstiller en liste over sådanne forædlingsprodukter og produkter på mellemstadium, for hvilke der ved overgang til fri afsætning skal beregnes den told, de afgifter med tilsvarende virkning og de landbrugsimportafgifter, der gælder for disse produkter og ikke for de importerede varer.
(
25
) – EFT 1983 C 88, s. 3.
(
26
) – A.st., punkt 19.
(
27
) – Dom af 22.1.1980, sag 30/79, Sml. s. 151.
(
28
) – EFT L 282, s. 77.
(
29
) – EFT 1971 I, s. 97.
(
30
) – Se beretning fra Revisionsretten, note 25 ovenfor, punkt 2, og se også dom af 29.6.1995, sag C-437/93, Temic Tclcfunken. Snil. I, s. 1687, pra:mis 18 og 19.
(
31
) – Se ovenfor note 25, beretningens afsnit 17.
(
32
) – A.st.
(
33
) – I henhold til direktivet meddeles fritagelse for told, afgifter med tilsvarende virkning og landbrugsimportafgifter i overensstemmelse med suspensionsproceduren eller i overensstemmelse med tilbagebctalingsproceduren, idet valget overlades til de nationale myndigheder; se artikel 3.
(
34
) – Revisionsrettens beretning, ovenfor note 25, afsnit 19. Men se Kommissionens svar på Revisionsrettens bemærkninger om Fællesskabets ordning for aktiv forædling, EFT 1983 C 88, s. 9, punkt 17, 18 og 19.
(
35
) – Nævnt i note 3 ovenfor.
(
36
) – Den engelske version er tvetydig, men meningen er klar i bestemmelsens andre sproglige versioner.