62024CJ0718
DOMSTOLENS DOM (Anden Afdeling)
5. februar 2026 (
*1
)
»Præjudiciel forelæggelse – område med frihed, sikkerhed og retfærdighed – asylpolitik – direktiv 2013/32/EU – fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse – artikel 33 – afvisningsgrunde – artikel 38 – begrebet »sikkert tredjeland« – betingelser for gennemførelse – forbindelse mellem ansøgeren og det pågældende tredjeland – kriterier – vurderingsmetoder – artikel 46 – adgang til effektive retsmidler – artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder«
I sag C-718/24 [Aleb] (
i
),
angående en anmodning om præjudiciel afgørelse i henhold til artikel 267 TEUF, indgivet af Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien) ved afgørelse af 9. oktober 2024, indgået til Domstolen den 22. oktober 2024, i sagen
NP
mod
Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite,
har
DOMSTOLEN (Anden Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, K. Jürimäe (refererende dommer), Domstolens præsident, K. Lenaerts, som fungerende dommer i Anden Afdeling, samt dommerne F. Schalin, M. Gavalec og Z. Csehi,
generaladvokat: J. Richard de la Tour,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
på grundlag af den skriftlige forhandling,
efter at der er afgivet indlæg af:
–
NP ved advokat T.A. Iliev,
–
den bulgarske regering ved S. Ruseva og T. Tsingileva, som befuldmægtigede,
–
den polske regering ved B. Majczyna og D. Lutostańska, som befuldmægtigede,
–
Europa-Kommissionen ved A. Azéma, M. Debieuvre og I. Zaloguin, som befuldmægtigede,
og idet Domstolen efter at have hørt generaladvokaten har besluttet, at sagen skal pådømmes uden forslag til afgørelse,
afsagt følgende
Dom
1
Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 33, stk. 2, litra c), og artikel 38 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse (EUT 2013, L 180, s. 60), sammenholdt med 46. betragtning til dette direktiv.
2
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem på den ene side NP, som er syrisk statsborger, og på den anden side Predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite (formand for det statslige agentur for flygtninge, Bulgarien) (herefter »DAB«) vedrørende lovligheden af den afgørelse, hvorved denne formand gav afslag på NP’s ansøgning om international beskyttelse.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 2011/95/EU
3
Artikel 2, litra f), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse (EUT 2011, L 337, s. 9) bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[...]
f)
»person, der er berettiget til subsidiær beskyttelse«: en tredjelandsstatsborger eller statsløs, der ikke anerkendes som flygtning, men for hvem der er alvorlig grund til at antage, at vedkommende, hvis han eller hun sendes tilbage til sit hjemland eller, for så vidt angår en statsløs, til det land, hvor han eller hun tidligere havde sit sædvanlige opholdssted, vil løbe en reel risiko for at lide alvorlig overlast som defineret i artikel 15, og som ikke er omfattet af artikel 17, stk. 1 og 2, og som ikke kan eller, på grund af en sådan risiko, ikke vil påberåbe sig dette lands beskyttelse.«
4
Direktivets artikel 15, litra c), har følgende ordlyd:
»Ved alvorlig overlast forstås:
[...]
c)
alvorlig og individuel trussel mod en civilpersons liv eller fysiske integritet som følge af vilkårlig vold i forbindelse med international eller intern væbnet konflikt.«
Direktiv 2013/32
5
18., 43., 44. og 46. betragtning til direktiv 2013/32 er sålydende:
»(18)
Både medlemsstaterne og ansøgerne om international beskyttelse har interesse i, at der træffes hurtig afgørelse om ansøgninger om international beskyttelse, dog således at det ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling.
[...]
(43)
Medlemsstaterne bør undersøge substansen i samtlige ansøgninger, dvs. vurdere om den pågældende ansøger kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95], medmindre andet er fastsat i nærværende direktiv, navnlig hvis det med rimelighed kan antages, at et andet land ville foretage undersøgelsen eller yde tilstrækkelig beskyttelse. Især bør medlemsstaterne ikke være forpligtet til at vurdere substansen i en ansøgning om international beskyttelse, hvis et første asylland har givet ansøgeren flygtningestatus eller på anden vis ydet tilstrækkelig beskyttelse, og ansøgeren vil kunne tilbagetages til det pågældende land.
(44)
Medlemsstaterne bør ikke være forpligtet til at vurdere substansen i en ansøgning om international beskyttelse, hvis ansøgeren på grund af en tilstrækkelig tilknytning til et tredjeland i henhold til national ret med rimelighed kan forventes at søge beskyttelse i det pågældende tredjeland, og der er grund til at formode, at ansøgeren vil få tilladelse til at indrejse eller genindrejse i det pågældende land. Medlemsstaterne bør kun følge denne fremgangsmåde, hvis den pågældende ansøger vil være i sikkerhed i det pågældende tredjeland. Der bør fastsættes fælles principper for, hvordan medlemsstaterne kan betragte eller udpege tredjelande som sikre, for dermed at undgå asylansøgeres sekundære bevægelser.
[...]
(46)
Når medlemsstaterne anvender begreberne om sikre lande fra sag til sag eller udpeger lande som sikre ved at opstille lister over dem, bør de bl.a. tage hensyn til de retningslinjer og operationelle vejledninger og de oplysninger om oprindelseslande og aktiviteter[,] herunder metodologien i [Det Europæiske Asylstøttekontors (EASO)] rapport om oplysninger om oprindelseslande, som er omhandlet i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 439/2010 af 19. maj 2010 om oprettelse af et europæisk asylstøttekontor [(EUT 2010, L 132, s. 11),] samt relevante retningslinjer fra [De Forenede Nationers Højkommissariat for Flygtninge (UNHCR)].«
6
Kapitel II i direktiv 2013/32 med overskriften »Grundlæggende principper og garantier« indeholder direktivets artikel 6-30.
7
Det nævnte direktivs kapitel III, der har overskriften »Procedurer i første instans«, omfatter direktivets artikel 31-43.
8
Direktivets artikel 32 med overskriften »Grundløse ansøgninger« fastsætter:
»1.   Med forbehold af artikel 27 kan medlemsstaterne kun anse en ansøgning for grundløs, hvis den besluttende myndighed fastslår, at ansøgeren ikke kan indrømmes international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95].
2.   I tilfælde af grundløse ansøgninger, hvor en hvilken som helst af de omstændigheder, der er nævnt i artikel 31, stk. 8, gør sig gældende, kan medlemsstaterne også betragte en ansøgning, hvis defineret således i national lovgivning, [som] åbenbart grundløs.«
9
Artikel 33 i direktiv 2013/32, der har overskriften »Ansøgninger, der kan afvises«, bestemmer:
»1.   Ud over tilfælde, hvor en ansøgning i overensstemmelse med [Europa-Parlamentets og Rådets] forordning (EU) nr. 604/2013 [af 26. juni 2013 om fastsættelse af kriterier og procedurer til afgørelse af, hvilken medlemsstat der er ansvarlig for behandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, der er indgivet af en tredjelandsstatsborger eller en statsløs i en af medlemsstaterne (EUT 2013, L 180, s. 31),] ikke behandles, behøver medlemsstaterne ikke at tage stilling til, hvorvidt ansøgeren kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95], hvis en ansøgning i henhold til denne artikel afvises.
2.   Medlemsstaterne kan udelukkende afvise en ansøgning om international beskyttelse, hvis:
[...]
c)
et land, der ikke er en medlemsstat, betragtes som et sikkert tredjeland for ansøgeren i henhold til artikel 38
[...]«
10
Artikel 38 i direktiv 2013/32 med overskriften »Begrebet sikkert tredjeland« fastsætter følgende i stk. 1-4:
»1.   Medlemsstaterne må kun anvende begrebet sikkert tredjeland, hvis de kompetente myndigheder er overbevist om, at en person, som søger om international beskyttelse, behandles i overensstemmelse med følgende principper i det pågældende tredjeland:
a)
ansøgernes liv og frihed må ikke være truet på grund af deres race, religion, nationalitet, tilhørsforhold til en bestemt social gruppe, eller politiske overbevisning
b)
der er ikke risiko for alvorlig overlast som omhandlet i direktiv [2011/95]
c)
non-refoulement-princippet skal overholdes i overensstemmelse med [konventionen om flygtninges retsstilling, undertegnet i Genève den 28. juli 1951 (United Nations Treaty Series, bind 189, s. 150, nr. 2545 (1954)), som trådte i kraft den 22. april 1954 og blev suppleret ved protokollen om flygtninges retsstilling, der blev indgået i New York den 31. januar 1967 og trådte i kraft den 4. oktober 1967 (herefter »Genèvekonventionen«)]
d)
forbud mod udsendelse skal overholdes, hvis udsendelse ville være i strid med retten til frihed for tortur og grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling som fastsat i international ret, og
e)
det skal være muligt at søge om flygtningestatus, og hvis flygtningestatus anerkendes, at opnå beskyttelse i overensstemmelse med Genèvekonventionen.
2.   Anvendelsen af begrebet sikkert tredjeland er underlagt de regler, der er fastlagt i national ret, herunder:
a)
regler, der kræver en sådan forbindelse mellem ansøgeren[…] og det pågældende tredjeland, at det ville være rimeligt, at personen tog til det pågældende land
b)
regler om den metode, hvorved de kompetente myndigheder sikrer sig, at begrebet sikkert tredjeland kan anvendes på et særligt land eller en særlig ansøger[; e]n sådan metode omfatter en gennemgang fra sag til sag af landets sikkerhed for en bestemt ansøger og/eller en national udpegelse af, hvilke lande der generelt betragtes som sikre
c)
regler i henhold til international ret, der gør det muligt at foretage en individuel vurdering af, om tredjelandet er sikkert for en bestemt ansøger, der som minimum giver ansøgeren mulighed for at gøre indsigelse mod anvendelsen af begrebet sikkert tredjeland, fordi det pågældende tredjeland ikke er sikkert i vedkommendes særlige situation[; a]nsøgeren skal også have mulighed for at anfægte, at der består en forbindelse mellem vedkommende og tredjelandet i overensstemmelse med litra a).
3.   Når medlemsstaterne gennemfører en afgørelse, der udelukkende bygger på denne artikel, skal de:
a)
orientere ansøgeren herom, og
b)
forsyne vedkommende med et dokument, der på det pågældende tredjelands sprog orienterer myndighederne i dette land om, at ansøgningen ikke har været realitetsbehandlet.
4.   Hvis tredjelandet ikke giver ansøgeren ret til at rejse ind på dets område, sikrer medlemsstaterne, at der gives adgang til en procedure i overensstemmelse med de grundlæggende principper og garantier i kapitel II.«
11
Kapitel V i direktiv 2013/32, der har overskriften »Klageadgang«, indeholder direktivets artikel 46 med overskriften »Retten til effektive retsmidler«. Artiklens stk. 1 og 3 har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at ansøgere har ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med følgende:
a)
en afgørelse, der er truffet om deres ansøgning om international beskyttelse, herunder en afgørelse:
i)
om at betragte en ansøgning som grundløs hvad angår flygtningestatus og/eller subsidiær beskyttelsesstatus
ii)
om afvisning i henhold til artikel 33, stk. 2
[...]
3.   For at efterkomme stk. 1 sikrer medlemsstaterne, at effektive retsmidler omfatter en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95], i det mindste i klageprocedurer ved en domstol eller et domstolslignende organ i første instans.«
Bulgarsk ret
ZUB
12
Artikel 9, stk. 1, i Zakon za ubezhishteto i bezhantsite (lov om asyl og flygtninge) (DV nr. 54 af 31.5.2002) bestemmer i den affattelse, der finder anvendelse på tvisten i hovedsagen (herefter »ZUB«), følgende:
»Humanitær status tildeles en udlænding, der ikke opfylder betingelserne for tildeling af flygtningestatus, og som ikke kan eller ikke ønsker beskyttelse i sit hjemland, fordi den pågældende kan være udsat for en reel risiko for alvorlig overlast, f.eks.:
1)
dødsstraf eller henrettelse, eller
2)
tortur, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, eller
3)
en alvorlig trussel mod en civilpersons liv eller fysiske integritet som følge af vilkårlig vold i forbindelse med intern eller international væbnet konflikt.«
13
ZUB’s artikel 13, stk. 1, nr. 14), samt artikel 13, stk. 4 og 5, fastsætter:
»(1)   En ansøgning om international beskyttelse indgivet af en udlænding afslås som åbenbart grundløs, hvis de i artikel 8, stk. 1 og 9, eller artikel 9, stk. 1, 6 og 8, fastsatte betingelser ikke er opfyldt, og udlændingen:
[...]
14.
kommer fra et sikkert tredjeland, forudsat at vedkommende tilbagetages af dette land
[...]
(4)   Den i stk. 1, nr. 14), omhandlede omstændighed kan kun udgøre en selvstændig grund til at afslå ansøgningen som åbenbart grundløs, hvis følgende betingelser er opfyldt:
1.
Der er en forbindelse mellem udlændingen og det pågældende tredjeland, som begrunder, at vedkommende tilbagesendes inden for rammerne af en individuel vurdering af dette lands sikkerhed for den berørte udlænding.
2.
Udlændingen får udleveret et dokument på det sikre tredjelands sprog med henblik på at underrette myndighederne i det pågældende tredjeland om, at vedkommendes ansøgning ikke er blevet realitetsbehandlet.
(5)   Hvis udlændingen ikke tilbagetages til det sikre tredjelands område, skal vedkommende have adgang til en procedure for tildeling af international beskyttelse i Bulgarien.«
14
ZUB’s artikel 98, stk. 1 og 2, er affattet således:
»(1)   Efter aftale med udenrigsministeren kan DAB’s formand om fornødent forelægge ministerrådet nationale lister over sikre hjemlande og sikre tredjelande.
(2)   I forbindelse med vedtagelsen af listerne tager ministerrådet under henvisning til informationskilder hidrørende fra andre medlemsstater i Den Europæiske Union, [EASO], [UNHCR], Europarådet og andre internationale organisationer hensyn til, i hvilket omfang det pågældende land yder beskyttelse mod forfølgelse og umenneskelig eller nedværdigende behandling gennem:
1.
relevante love og administrative bestemmelser og deres anvendelse i praksis
2.
iagttagelse af de rettigheder og friheder, der er sikret ved den [europæiske] konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet i Rom den 4. november 1950 [...], eller i den internationale konvention om borgerlige og politiske rettigheder [, der blev vedtaget af De Forenede Nationers Generalforsamling den 16. december 1966, og som trådte i kraft den 23. marts 1976,] eller i konventionen mod tortur og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf, der blev vedtaget den 10. december 1984 af De Forenede Nationers Generalforsamling[, og som trådte i kraft den 26. juni 1987]
3.
overholdelse af princippet om non-refoulement i overensstemmelse med [Genèvekonventionen]
4.
forekomsten af et system af effektive retsmidler mod krænkelser af disse rettigheder og friheder.«
15
ZUB’s artikel 99 er sålydende:
»En udlænding, der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, kan afkræfte formodningen om, at det land, der er opført på den i artikel 98 omhandlede liste, er sikkert.«
16
Stk. 1, nr. 9), i tillægsbestemmelserne til ZUB indeholder følgende definition:
»»Sikkert tredjeland«: et andet land end hjemlandet, hvor den udlænding, der har indgivet en ansøgning om international beskyttelse, har opholdt sig og
a)
ikke har grund til at frygte for sit liv eller sin frihed på grund af race, religion, nationalitet, tilhørsforhold til en bestemt social gruppe eller politisk anskuelse
b)
er beskyttet mod udsendelse til et land, hvor der er risiko for forfølgelse og trusler mod den pågældendes rettigheder
c)
ikke er udsat for en risiko for forfølgelse eller alvorlig overlast såsom tortur, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf
d)
har mulighed for at ansøge om flygtningestatus og, i tilfælde af tildeling heraf, at være berettiget til international beskyttelse som flygtning
e)
der er tilstrækkelig grund til at antage, at vedkommende kan tilbagesendes til dette lands område.«
Afgørelse nr. 247
17
Punkt 2 i Republikken Bulgariens ministerråds afgørelse nr. 247 af 3. april 2024 om vedtagelse af listen over sikre hjemlande og listen over sikre tredjelande for ansøgere om beskyttelse (herefter »afgørelse nr. 247«) har følgende ordlyd:
»Vedtager listen over sikre tredjelande for ansøgere om [international] beskyttelse i overensstemmelse med bilag nr. 2 [...] Asien: Folkerepublikken Bangladesh, Den Islamiske Republik Iran, Sydøsteuropa: Republikken Tyrkiet«.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
18
NP, som er en uledsaget mindreårig syrisk statsborger, indgav en ansøgning om international beskyttelse i Bulgarien den 2. november 2023.
19
Under den samtale, der blev afholdt den 1. december 2023, oplyste NP, at han havde boet i Aleppo-provinsen (Syrien), og at han sammen med to af sine brødre havde forladt provinsen to-tre måneder tidligere på grund af krigen. NP opholdt sig ca. en måned i Tyrkiet, inden han indrejste ulovligt på bulgarsk område. Hans brødre forblev i Tyrkiet, hvor tre af hans søstre angiveligt også bor sammen med deres respektive ægtefæller.
20
Ved afgørelse af 18. juni 2024 gav DAB’s formand afslag på NP’s ansøgning, idet NP fik afslag på tildeling af såvel flygtningestatus som humanitær status. Den nævnte formand fandt, at NP ikke opfyldte betingelserne for at blive anerkendt som flygtning, men at han på grund af den interne væbnede konflikt og den vilkårlige vold i Syrien var udsat for en reel trussel mod sit liv eller fysiske integritet. DAB’s formand fandt imidlertid, at Republikken Tyrkiet udgjorde et »sikkert tredjeland«, hvor NP kunne bosætte sig i sikkerhed. NP havde nemlig boet i Tyrkiet i en måned uden risiko for sin sikkerhed, og flere af hans brødre og søstre bor angiveligt fortsat dér. Han havde haft en retlig mulighed for at registrere sig hos de tyrkiske myndigheder og lovliggøre sit ophold, hvilket han ikke gjorde. I denne sammenhæng udledte DAB’s formand af de oplysninger, som var blevet indhentet fra offentligt tilgængelige kilder, at statsløse og flygtninge fra Syrien, der er ankommet til Tyrkiet på grund af begivenheder, der har fundet sted i Syrien siden den 28. april 2011, er omfattet af en midlertidig beskyttelse fra den tyrkiske regerings side. Modtagerne af denne beskyttelse er beskyttet mod tvangsmæssig tilbagevenden til Syrien. Desuden bliver deres grundlæggende behov dækket.
21
NP har anlagt sag ved Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia, Bulgarien), som er den forelæggende ret, med påstand om annullation af afgørelsen af 18. juni 2024.
22
Som svar på en anmodning om oplysninger fra den forelæggende ret meddelte DAB’s formand for det første denne retsinstans, at DAB anvendte afgørelse nr. 247, hvoraf det fremgår, at Republikken Tyrkiet bliver anset for et sikkert tredjeland. For det andet anførte den nævnte formand, at DAB ikke havde udviklet nogen metode i henhold til artikel 38, stk. 2, litra b), i direktiv 2013/32. For det tredje anerkendte formanden, at NP ikke udtrykkeligt var blevet informeret om muligheden for at gøre indsigelse mod, at begrebet sikkert tredjeland var blevet anvendt på ham, eller for at anfægte, at der foreligger en forbindelse mellem ham og det pågældende tredjeland.
23
I denne sammenhæng finder den forelæggende ret det nødvendigt at indhente præciseringer vedrørende fortolkningen af de bestemmelser i direktiv 2013/32, der vedrører begrebet »sikkert tredjeland«. Dette direktivs artikel 38 er nemlig ikke fuldt ud blevet gennemført i den bulgarske retsorden, og begrebet giver anledning til forskellige anvendelser på nationalt plan.
24
Mere konkret ønsker den forelæggende ret for det første oplyst, om bestemmelserne i det nævnte direktiv gør det muligt at afslå en ansøgning om international beskyttelse under anvendelse af det nævnte begreb inden for rammerne af en almindelig procedure efter direktivets kapitel III, når den kompetente myndighed i forbindelse med realitetsbehandlingen af denne ansøgning har konstateret, at ansøgeren opfylder betingelserne for at blive tildelt subsidiær beskyttelsesstatus. Den forelæggende ret har præciseret, at retspraksis fra Varhoven administrativen sad (øverste domstol i forvaltningsretlige sager, Bulgarien) tillader en sådan praksis.
25
For det andet ønsker den forelæggende ret oplysninger om de betingelser for anvendelse af begrebet »sikkert tredjeland«, der er fastsat i artikel 38, stk. 2, litra a) og b), i direktiv 2013/32. Den nævnte retsinstans har for det første anført, at medlemsstaterne i medfør af direktivets artikel 38, stk. 2, litra b), er forpligtet til at udarbejde og anvende en »metode« for at sikre, at dette begreb kan anvendes på et særligt land eller en særlig ansøger. Den forelæggende ret ønsker oplyst, om det nævnte begreb – når national ret, ligesom det er tilfældet i hovedsagen, ikke fastsætter en sådan metode – kan anvendes, i givet fald på grundlag af oplysninger, der hidrører fra offentligt tilgængelige kilder og en retsakt fra den udøvende magt såsom afgørelse nr. 247. For det andet har den forelæggende ret konstateret, at bulgarsk ret ikke fastsætter nogen kriterier, som gør det muligt at lægge til grund, at der mellem ansøgeren og det pågældende tredjeland foreligger en forbindelse, på grundlag af hvilken det er rimeligt, at ansøgeren tager til dette land, og at artikel 38, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 heller ikke præciserer disse kriterier. Den nævnte retsinstans ønsker derfor oplyst, om denne bestemmelse pålægger medlemsstaterne at fastsætte sådanne kriterier i deres nationale ret.
26
Endelig ønsker den forelæggende ret nærmere oplysninger om den domstolsprøvelse, der kræves. I henhold til artikel 38, stk. 2, litra c), i direktiv 2013/32 skal medlemsstaterne give ansøgeren mulighed for at anfægte for domstolene, at der består en forbindelse mellem vedkommende og et tredjeland, der anses for sikkert i forhold til den pågældende. Bulgarsk ret foreskriver imidlertid ikke en sådan domstolsprøvelse. Den forelæggende ret ønsker derfor oplyst, om den i forbindelse med behandlingen af et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse, der er støttet på begrebet »sikkert tredjeland«, er forpligtet til at erklære sig kompetent og efterprøve, hvorvidt en sådan forbindelse består, og dette på grundlag af den nævnte bestemmelse.
27
På denne baggrund har Administrativen sad Sofia-grad (forvaltningsdomstolen i Sofia) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er det ved en bred fortolkning af 46. betragtning til og artikel 33, stk. 2, litra c), [i direktiv 2013/32,] sammenholdt med [dette direktivs] artikel 38[,] muligt at lægge til grund, at de i disse bestemmelser fastsatte regler, som gør det muligt at anse en ansøgning om international beskyttelse for en ansøgning, som kan afvises, og som omhandler begrebet [»]sikkert tredjeland[«] som omhandlet i [direktivets] artikel 38 [...], skal anvendes i en procedure i henhold til dette direktivs kapitel III i overensstemmelse med de grundlæggende principper og garantier i dette direktivs kapitel II, dvs. i forbindelse med realitetsbehandlingen af en ansøgning om international beskyttelse?
2)
Skal 46. betragtning til og artikel 33, stk. 2, litra c), [i direktiv 2013/32, sammenholdt med dette direktivs artikel 38,] fortolkes således, at en national bestemmelse som den i ZUB’s artikel 75, stk. 2, nævnte samt en administrativ praksis og retspraksis er tilladte, hvorefter en realitetsbehandlet ansøgning om international beskyttelse kan afslås, uden at den erklæres åbenbart ugrundet eller afvises, og dette alene med denne begrundelse, at ansøgeren har mulighed for at søge beskyttelse i et sikkert tredjeland, uden at den metode, der er fastsat i artikel 38, stk. 2, litra b), i direktiv 2013/32, er blevet udviklet og anvendt i national ret, og hvis den administrative myndighed anerkender, at der pågår en væbnet konflikt i ansøgerens oprindelsesland, og at betingelserne i artikel 15, litra c), i direktiv 2011/95 er opfyldt?
3)
Skal artikel 38, stk. 2, litra b), [i direktiv 2013/32,] sammenholdt med 46. betragtning til [dette direktiv,] fortolkes således, at den administrative myndighed, som realitetsbehandler en ansøgning om international beskyttelse, [kun] kan anvende begrebet sikkert tredjeland på et særligt land og en særlig ansøger [...] på grundlag af oplysninger fra offentligt tilgængelige kilder og en afgørelse fra et organ under den udøvende magt (ministerrådet), hvorefter et bestemt tredjeland er et sikkert tredjeland, uden at der i national ret er fastsat en metode i henhold til denne bestemmelse, hvorved de kompetente myndigheder sikrer sig, at begrebet [»]sikkert tredjeland[«] kan anvendes på et særligt land og en særlig ansøger?
4)
Skal artikel 38, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 fortolkes således, at medlemsstaterne obligatorisk skal fastsætte kriterier i deres nationale ret, hvorefter det, såfremt de er opfyldt, kan lægges til grund, at der består en sådan forbindelse mellem ansøgeren og det pågældende tredjeland, at det ville være rimeligt, at personen tog til det pågældende land?
5)
Skal artikel 38, stk. 2, litra c), i direktiv 2013/32, som regulerer ansøgerens mulighed for at anfægte for domstolene, at der består en forbindelse mellem vedkommende og et tredjeland, der er anerkendt som sikkert i henhold til [dette direktivs artikel 38, stk. 2, litra a)], fortolkes således, at den ret, der behandler et søgsmål til prøvelse af den administrative afgørelse, ved hvilken ansøgeren fik afslag på international beskyttelse med den begrundelse, at et tredjeland er anerkendt som sikkert for den pågældende, i mangel af en national retsforskrift, som fastsætter en domstolsprøvelse af, om der består en forbindelse mellem ansøgeren og det pågældende tredjeland, obligatorisk skal erklære sig kompetent og træffe afgørelse om, hvorvidt forvaltningsmyndighedens antagelse af, at der består en sådan forbindelse, er retmæssig?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
28
Indledningsvis skal det bemærkes, at det af fast retspraksis fremgår, at den i artikel 267 TEUF fastsatte procedure er et instrument til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retsinstanser, ved hjælp af hvilket Domstolen forsyner de nationale retsinstanser med de elementer vedrørende fortolkningen af EU-retten, som er nødvendige for, at de kan afgøre de for dem verserende tvister (jf. kendelse af 26.1.1990, Falciola, C-286/88, EU:C:1990:33, præmis 7, og dom af 15.4.2021, État belge (Omstændigheder, der er indtruffet senere end afgørelsen om overførsel), C-194/19, EU:C:2021:270, præmis 21).
29
Det fremgår ligeledes af fast retspraksis, at det inden for rammerne af denne samarbejdsprocedure tilkommer Domstolen at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar, som sætter den i stand til at afgøre den tvist, der verserer for den. Ud fra dette synspunkt påhviler det Domstolen i givet fald at omformulere de spørgsmål, der forelægges den (jf. dom af 17.7.1997, Krüger, C-334/95, EU:C:1997:378, præmis 22 og 23, af 28.11.2000, Roquette Frères, C-88/99, EU:C:2000:652, præmis 18, og af 3.6.2025, Kinsa, C-460/23, EU:C:2025:392, præmis 34).
30
I lyset af den nævnte retspraksis skal det første og det andet spørgsmål, der i det væsentlige overlapper hinanden, behandles samlet. For så vidt som det andet spørgsmål henviser til definitionen i national ret af metoden til anvendelse af begrebet »sikkert tredjeland«, er det i øvrigt sammenfaldende med det tredje spørgsmål, der vedrører denne metode. Det er derfor ikke nødvendigt at behandle dette aspekt i forbindelse med det andet spørgsmål.
31
Det første og det andet spørgsmål skal derfor forstås således, at den forelæggende ret nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 33, stk. 2, litra c), og artikel 38 i direktiv 2013/32 skal fortolkes således dels, at den afvisningsgrund, der er fastsat i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c), nødvendigvis skal anvendes i forbindelse med realitetsbehandlingen af en ansøgning om international beskyttelse, dels at en ansøgning, som er blevet realitetsbehandlet, kan afslås uden at blive erklæret for åbenbart grundløs eller afvises med den begrundelse, at et tredjeland anses for at være et sikkert tredjeland for ansøgeren, og dette skønt den kompetente myndighed har konstateret, at ansøgeren opfylder de i direktiv 2011/95 fastsatte betingelser for tildeling af international beskyttelse.
32
I denne henseende skal det bemærkes, at det af artikel 33, stk. 1, i direktiv 2013/32 fremgår, at ud over tilfælde, hvor en ansøgning i overensstemmelse med forordning nr. 604/2013 ikke behandles, behøver medlemsstaterne ikke at tage stilling til, hvorvidt ansøgeren kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95, hvis en ansøgning i henhold til denne artikel afvises. I artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32 er der foretaget en udtømmende opregning af de situationer, hvor medlemsstaterne kan afvise en ansøgning om international beskyttelse (dom af 19.3.2019, Ibrahim m.fl., C-297/17, C-318/17, C-319/17 og C-438/17, EU:C:2019:219, præmis 76, og af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 29).
33
Disse situationer omfatter den i det nævnte direktivs artikel 33, stk. 2, litra c), omhandlede situation, hvor et tredjeland betragtes som et sikkert tredjeland for ansøgeren i henhold til direktivets artikel 38.
34
Det fremgår således af selve ordlyden af artikel 33, stk. 1, og artikel 33, stk. 2, litra c), i direktiv 2013/32, at medlemsstaterne ikke er forpligtet til at tage stilling til, hvorvidt den pågældende ansøger kan anerkendes med henblik på international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95, når et tredjeland betragtes som et sikkert tredjeland for denne ansøger (jf. analogt dom af 22.2.2022, Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Familiens enhed – Allerede tildelt beskyttelse), C-483/20, EU:C:2022:103, præmis 24).
35
Denne fortolkning opfylder formålet med artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32, der, således som det fremgår af 43. betragtning til dette direktiv, består i at lempe medlemsstaternes forpligtelse til at behandle enhver ansøgning om international beskyttelse ved at definere de situationer, hvor en sådan ansøgning anses for at kunne afvises (dom af 17.3.2016, Mirza, C-695/15 PPU, EU:C:2016:188, præmis 43, af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 30, og af 18.6.2024, Bundesrepublik Deutschland (Virkningen af en afgørelse om tildeling af flygtningestatus), C-753/22, EU:C:2024:524, præmis 50).
36
Det følger heraf, at undersøgelsen af den afvisningsgrund, der er fastsat i artikel 33, stk. 2, litra c), i direktiv 2013/32, er bestemt til at blive foretaget forud for realitetsbehandlingen af en ansøgning om international beskyttelse og derfor ikke nødvendigvis skal finde sted i forbindelse med denne behandling. Denne fortolkning gælder så meget desto mere i lyset af dette direktivs formål, der er fremhævet i 18. betragtning til direktivet, og hvorefter der af hensyn til bl.a. ansøgerne om international beskyttelse skal træffes hurtig afgørelse om ansøgninger om en sådan beskyttelse, dog således at det ikke sker på bekostning af udførelsen af en korrekt og fuldstændig sagsbehandling (jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges og Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C-134/23, EU:C:2024:838, præmis 52 og den deri nævnte retspraksis).
37
Da der ikke findes nogen bestemmelse om det modsatte i direktiv 2013/32, indebærer ovenstående betragtninger på samme måde, at en ansøgning om international beskyttelse kan afvises af en af de grunde, som er anført i dette direktivs artikel 33, stk. 2, i et tilfælde, hvor betingelserne for tildeling af international beskyttelse i givet fald er opfyldt, endog efter at den besluttende myndighed har foretaget en materiel vurdering af behovet for beskyttelse.
38
Den fortolkning, der er anlagt i nærværende doms præmis 36 og 37, understøttes af den sammenhæng, hvori artikel 33 i direktiv 2013/32 indgår.
39
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at den nævnte artikel, som regulerer de tilfælde, hvor en ansøgning om international beskyttelse kan afvises, kommer efter direktivets artikel 32, der vedrører grundløse ansøgninger. Det fremgår af direktivets artikel 32, stk. 1, at medlemsstaterne kun kan anse en ansøgning for grundløs, hvis den besluttende myndighed fastslår, at ansøgeren ikke kan indrømmes international beskyttelse i henhold til direktiv 2011/95. I henhold til artikel 32, stk. 2, i direktiv 2013/32 kan en ansøgning – hvor en af de omstændigheder, der er nævnt i direktivets artikel 31, stk. 8, gør sig gældende – desuden anses for åbenbart grundløs, hvis den er defineret således i national lovgivning. Disse omstændigheder vedrører ikke de afvisningsgrunde, som er fastsat i det nævnte direktivs artikel 33, stk. 2.
40
En samlet læsning af artikel 32 og 33 i direktiv 2013/32 viser således EU-lovgivers utvetydige ønske om at foretage en klar sondring mellem grundene til afvisning af en ansøgning om international beskyttelse og grundene til et materielt afslag på en sådan ansøgning. Denne sondring gengives i øvrigt i direktivets artikel 46, stk. 1, litra a), nr. i) og ii), der vedrører retten til effektive retsmidler i forbindelse med henholdsvis afgørelser om at betragte en ansøgning om international beskyttelse som grundløs og afgørelser om afvisning af en sådan ansøgning.
41
Det følger heraf, at i henhold til artikel 32 i direktiv 2013/32 er det først efter en realitetsbehandling af ansøgningen om international beskyttelse, at denne ansøgning i givet fald kan afslås som grundløs eller åbenbart grundløs. Anvendelsen af en afvisningsgrund som omhandlet i direktivets artikel 33, stk. 2, kan derimod kun føre til en afvisning af ansøgningen, og dette uafhængigt af, hvorvidt denne er blevet realitetsbehandlet.
42
I det foreliggende tilfælde synes det at fremgå af de oplysninger om national ret, som er blevet fremlagt for Domstolen, at ZUB’s artikel 13, stk. 1, nr. 14), fastsætter, at der skal gives afslag på en ansøgning om international beskyttelse som »åbenbart grundløs« med den begrundelse, at udlændingen »kommer fra et sikkert tredjeland«, dvs. på grundlag af en afvisningsgrund som omhandlet i artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32, i strid med de krav, der følger af direktivets artikel 32 og 33. Det tilkommer imidlertid den forelæggende ret, som har enekompetence til at fortolke national ret, at undersøge, om dette er tilfældet.
43
I lyset af ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 33, stk. 2, litra c), og artikel 38 i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at
–
den afvisningsgrund, der er fastsat i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c), ikke nødvendigvis skal anvendes i forbindelse med realitetsbehandlingen af en ansøgning om international beskyttelse
–
en ansøgning, som er blevet realitetsbehandlet, kan afvises med den begrundelse, at et tredjeland anses for at være et sikkert tredjeland for ansøgeren, selv når den kompetente myndighed har konstateret, at denne ansøger opfylder de i direktiv 2011/95 fastsatte betingelser for tildeling af international beskyttelse. En sådan ansøgning kan derimod kun afslås som grundløs eller åbenbart grundløs på de betingelser, der er fastsat i artikel 32 i direktiv 2013/32, og kan under alle omstændigheder ikke afslås som grundløs på grundlag af den afvisningsgrund, som er fastsat i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c).
Det tredje og det fjerde spørgsmål
Indledende bemærkninger
44
Da det tredje og det fjerde spørgsmål vedrører fortolkningen af artikel 38, stk. 2, i direktiv 2013/32, er det hensigtsmæssigt indledningsvis at bemærke, at det af dette direktivs artikel 38 fremgår, at anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« i henhold til direktivets artikel 33, stk. 2, litra c), er underlagt overholdelsen af de betingelser, der er fastsat i stk. 1-4 i nævnte artikel 38.
45
Det skal for det første særligt bemærkes, at artikel 38, stk. 1, i direktiv 2013/32 kræver, at medlemsstaternes kompetente myndigheder er overbeviste om, at det pågældende tredjeland overholder de principper, som udtrykkeligt er fastsat i denne bestemmelse.
46
For det andet er anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« i henhold til det nævnte direktivs artikel 38, stk. 2, underlagt de regler, der er fastlagt i national ret. Disse regler skal omfatte bl.a., og for det første, regler, som kræver, at der mellem ansøgeren om international beskyttelse og det pågældende tredjeland består en sådan forbindelse, at det er rimeligt at flytte denne ansøger til dette land. For det andet skal de omfatte regler om den metode, hvorved de kompetente myndigheder sikrer sig, at begrebet »sikkert tredjeland« kan anvendes på et særligt land eller en særlig ansøger om international beskyttelse, idet det præciseres, at en sådan metode skal omfatte en gennemgang fra sag til sag af landets sikkerhed for en sådan ansøger og/eller en national udpegelse af, hvilke lande der generelt betragtes som sikre. For det tredje skal de omfatte regler i henhold til international ret, der gør det muligt at foretage en individuel vurdering af, om tredjelandet er sikkert for en bestemt ansøger om international beskyttelse, og som giver denne ansøger mulighed for såvel at gøre indsigelse mod anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« i lyset af vedkommendes særlige situation som at anfægte, at der består en forbindelse mellem vedkommende og dette land.
47
For det tredje pålægger det nævnte direktivs artikel 38, stk. 3 og 4, de medlemsstater, som gennemfører en afgørelse, der udelukkende bygger på begrebet »sikkert tredjeland«, at orientere ansøgeren om international beskyttelse herom og forsyne vedkommende med et dokument, der på det pågældende tredjelands sprog orienterer myndighederne i dette land om, at vedkommendes ansøgning ikke har været realitetsbehandlet. Medlemsstaterne skal sikre, at ansøgeren gives adgang til en procedure i overensstemmelse med de grundlæggende principper og garantier, som er fastsat i direktivets kapitel II, hvis tredjelandet ikke giver vedkommende ret til at rejse ind på dets område.
48
Betingelserne i artikel 38 i direktiv 2013/32 er kumulative, således at den afvisningsgrund, der er fastsat i direktivets artikel 33, stk. 2, litra c), ikke kan anvendes, hvis en af de nævnte betingelser ikke er opfyldt (dom af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 40 og den deri nævnte retspraksis).
49
Det er i lyset af disse indledende bemærkninger, at det fjerde og derefter det tredje spørgsmål, som vedrører henholdsvis litra a) og b) i artikel 38, stk. 2, i direktiv 2013/32, skal undersøges successivt.
Det fjerde spørgsmål
50
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 38, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at medlemsstaterne i deres nationale ret skal fastsætte kriterier, som gør det muligt at lægge til grund, at der består en forbindelse mellem ansøgeren om international beskyttelse og det pågældende tredjeland.
51
Således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 46, fastsætter den nævnte bestemmelse, at anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« er underlagt de regler, der er fastsat i national ret, og hvorefter der mellem ansøgeren om international beskyttelse og det pågældende tredjeland skal bestå en sådan forbindelse, som gør det rimeligt at flytte denne ansøger til dette land.
52
Det følger således af den nævnte bestemmelse, sammenholdt i øvrigt med 44. betragtning til direktiv 2013/32, at det tilkommer medlemsstaterne i deres nationale ret at definere den forbindelse, der kræves mellem en ansøger om international beskyttelse og et sikkert tredjeland. Med henblik herpå, og eftersom det nævnte direktiv ikke indeholder nogen definition af begrebet »forbindelse«, skal medlemsstaterne fastsætte de kriterier, der er relevante for fastlæggelsen af en sådan forbindelse.
53
I denne henseende fremgår det ligeledes af nævnte 44. betragtning, at denne forbindelse skal være tilstrækkelig til, at det ville være rimeligt at tilbagesende ansøgeren til dette land (jf. i denne retning dom af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 46).
54
I denne sammenhæng har Domstolen i øvrigt fastslået, at den omstændighed, at en ansøger om international beskyttelse har rejst gennem et tredjelands område, ikke i sig selv kan udgøre en gyldig grund til at antage, at det ville være rimeligt, at nævnte ansøger tilbagesendes til dette land (jf. i denne retning dom af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 47).
55
I det foreliggende tilfælde tilkommer det den forelæggende ret at undersøge, om bulgarsk ret definerer »forbindelse« som omhandlet i artikel 38, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32, idet det bemærkes, at det af stk. 1, nr. 9), i tillægsbestemmelserne til ZUB synes at fremgå, at bulgarsk ret fastlægger tilstedeværelsen af en sådan forbindelse ved hjælp af et kriterium, der vedrører ansøgeren om international beskyttelses »ophold« i det pågældende tredjeland. Hvis dette er tilfældet, tilkommer det desuden den forelæggende ret at afgøre, om det under hensyntagen til samtlige de omstændigheder, der kendetegner den pågældende ansøgers eventuelle tidligere ophold i det pågældende tredjeland – såsom opholdets varighed, grundene til opholdet samt tilstedeværelsen i dette tredjeland af nære familiemedlemmer til ansøgeren – forholder sig således, at et sådant ophold er tilstrækkeligt til at lægge til grund, at der mellem den pågældende ansøger og det nævnte tredjeland består en sådan forbindelse, at ansøgeren med rimelighed kan tilbagesendes til dette land.
56
Henset til ovenstående betragtninger skal det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 38, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at medlemsstaterne i deres nationale ret skal fastsætte kriterier, som gør det muligt at lægge til grund, at der består en forbindelse mellem ansøgeren om international beskyttelse og det pågældende tredjeland, idet det præciseres, at denne forbindelse skal være tilstrækkelig til, at det er rimeligt at flytte ansøgeren til dette land.
Det tredje spørgsmål
57
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 38, stk. 2, litra b), i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at den besluttende myndighed kan anvende begrebet »sikkert tredjeland« på grundlag af oplysninger, der hidrører fra offentligt tilgængelige kilder og fra en afgørelse, som er truffet af den udøvende magt, og hvorved der opstilles en liste over sikre tredjelande, uden at national ret definerer »metode« i denne bestemmelses forstand.
58
For det første gør artikel 38, stk. 2, litra b), i direktiv 2013/32 – således som det er blevet anført i nærværende doms præmis 46 – anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« betinget af de regler, der er fastsat i national ret vedrørende den metode, som de kompetente myndigheder benytter for at sikre sig, at dette begreb kan anvendes på et særligt land eller en særlig ansøger om international beskyttelse. En sådan metode skal endvidere omfatte en gennemgang fra sag til sag af landets sikkerhed for en sådan ansøger og/eller en national udpegelse af, hvilke lande der generelt betragtes som sikre.
59
Det følger således af selve ordlyden af den nævnte bestemmelse, og navnlig af henvisningen til national ret, samt af bindeleddet »og/eller« i bestemmelsens andet punktum, at bestemmelsen giver medlemsstaterne mulighed for at vælge mellem forskellige metoder til anvendelse af begrebet »sikkert tredjeland«, som det tilkommer dem at definere i deres nationale ret. Det fremgår således, at medlemsstaterne principielt enten kan bestemme, at der skal foretages en gennemgang fra sag til sag af landets sikkerhed for enhver ansøger om international beskyttelse, eller at der skal foretages en udpegelse af, hvilke lande der generelt betragtes som sikre, eller en kombination af disse to metoder.
60
Hvad mere specifikt angår den metode, som består i at udpege de lande, der generelt betragtes som sikre, har Domstolen fastslået, at artikel 38 i direktiv 2013/32, sammenholdt med 44. og 46. betragtning til direktivet, tillader en medlemsstat ved en almengyldig retsakt at udpege et land som et tredjeland, der er generelt sikkert for bestemte ansøgere om international beskyttelse (jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges og Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C-134/23, EU:C:2024:838, præmis 43-45).
61
Det fremgår desuden af 46. betragtning til det nævnte direktiv, at medlemsstaterne med henblik på anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« – hvad enten det er fra sag til sag eller ved at udpege sådanne lande ved hjælp af almengyldige retsakter – bør tage hensyn bl.a. til de retningslinjer og operationelle vejledninger og oplysninger om oprindelseslande og aktiviteter, herunder metodologien fra Den Europæiske Unions Asylagentur (EUAA), som efterfulgte EASO, der vedrører rapporter om oplysninger om oprindelseslande, samt de relevante retningslinjer fra UNHCR.
62
Denne ikke-udtømmende liste over oplysninger omfatter oplysninger, der har det til fælles, at de er offentligt tilgængelige. Det skal derfor fastslås, at medlemsstaterne med henblik på anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« kan tage hensyn til oplysninger, der hidrører fra offentligt tilgængelige kilder.
63
Det følger heraf, at der principielt intet er til hinder for, at den besluttende myndighed anvender begrebet »sikkert tredjeland« på grundlag af oplysninger, der hidrører fra offentligt tilgængelige kilder og fra en afgørelse, som er truffet af den udøvende magt, og hvorved der i overensstemmelse med national ret opstilles en liste over sikre tredjelande.
64
For det andet skal der imidlertid også tages hensyn til artikel 38, stk. 2, litra c), i direktiv 2013/32. I henhold til denne bestemmelse skal medlemsstaterne fastsætte regler, der gør det muligt at foretage en individuel vurdering af, om tredjelandet er sikkert for en bestemt ansøger om international beskyttelse, og hvorved ansøgeren bl.a. sikres mulighed for at gøre indsigelse mod anvendelsen af begrebet »sikkert tredjeland« i lyset af den pågældendes særlige situation samt for at anfægte, at der består en forbindelse mellem vedkommende og tredjelandet (jf. i denne retning dom af 4.10.2024, Elliniko Symvoulio gia tous Prosfyges og Ypostirixi Prosfygon sto Aigaio, C-134/23, EU:C:2024:838, præmis 44).
65
Det forholder sig følgelig således, at selv når en medlemsstat i overensstemmelse med artikel 38, stk. 2, litra b), i direktiv 2013/32 for så vidt angår metoden til anvendelse af begrebet »sikkert tredjeland« vælger at udpege sikre tredjelande ved en almengyldig retsakt, påhviler det i overensstemmelse med dette direktivs artikel 38, stk. 2, litra b) og c), desuden denne medlemsstat at fastlægge de metoder, der finder anvendelse med henblik på fra sag til sag at vurdere på baggrund af de særlige omstændigheder for den pågældende ansøger om international beskyttelse, om det pågældende tredjeland opfylder betingelserne for at kunne anses for at være sikkert for ansøgeren, samt en mulighed for denne ansøger for at anfægte, at der består en forbindelse i sidstnævnte bestemmelses forstand (jf. i denne retning dom af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 48).
66
I lyset af ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 38, stk. 2, litra b) og c), i direktiv 2013/32 skal fortolkes således, at den besluttende myndighed kan anvende begrebet »sikkert tredjeland« på grundlag af oplysninger, der hidrører fra offentligt tilgængelige kilder og fra en afgørelse, som er truffet af den udøvende magt, og hvorved der opstilles en liste over sikre tredjelande, forudsat at den nationale lovgivning ligeledes fastsætter de metoder, der finder anvendelse med henblik på fra sag til sag at vurdere på baggrund af de særlige omstændigheder for ansøgeren om international beskyttelse, om det pågældende tredjeland opfylder betingelserne for at kunne anses for at være sikkert for ansøgeren, samt en mulighed for denne ansøger for at anfægte, at der består en forbindelse som omhandlet i dette direktivs artikel 38, stk. 2, litra a).
Det femte spørgsmål
67
Indledningsvis skal det bemærkes, at Domstolen som led i den samarbejdsprocedure mellem de nationale retsinstanser og Domstolen, der er indført ved artikel 267 TEUF, kan inddrage EU-retlige regler, som den nationale retsinstans ikke har henvist til i sine spørgsmål (jf. dom af 20.3.1986, Tissier, 35/85, EU:C:1986:143, præmis 9, og af 1.8.2025, Alace og Canpelli, C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 44).
68
Den omstændighed, at den forelæggende ret i sine spørgsmål formelt har henvist til visse bestemte EU-retlige bestemmelser, er nemlig ikke til hinder for, at Domstolen oplyser den om alle de momenter angående fortolkningen, som kan være til nytte ved afgørelsen af hovedsagen, ved fra samtlige de oplysninger, der er fremlagt af denne retsinstans, og navnlig af forelæggelsesafgørelsens præmisser, at udlede de EU-retlige elementer, som det under hensyn til tvistens genstand er nødvendigt at fortolke (jf. dom af 29.11.1978, Redmond, 83/78, EU:C:1978:214, præmis 26, og af 1.8.2025, Alace og Canpelli, C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 45).
69
I det foreliggende tilfælde skal det bemærkes, at det femte spørgsmål formelt alene vedrører fortolkningen af artikel 38, stk. 2, litra c), i direktiv 2013/32. Det fremgår imidlertid utvetydigt af begrundelsen for anmodningen om præjudiciel afgørelse og af selve ordlyden af dette spørgsmål, at den forelæggende ret med spørgsmålet ønsker oplysninger om, hvilke konsekvenser retten til en effektiv domstolsbeskyttelse har for en ansøger om international beskyttelse, hvis ansøgning er blevet afslået med den begrundelse, at der for den pågældende findes et sikkert tredjeland.
70
Med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar skal der derfor ligeledes tages hensyn til de bestemmelser, der er indeholdt i det nævnte direktivs artikel 46, stk. 1 og 3, samt i artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), og som vedrører retten til en effektiv domstolsbeskyttelse.
71
Under disse omstændigheder skal det femte spørgsmål forstås således, at den forelæggende ret med dette spørgsmål nærmere bestemt ønsker oplyst, om artikel 38, stk. 2, litra c), og artikel 46, stk. 1 og 3, i direktiv 2013/32, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at den nationale retsinstans, ved hvilken der er iværksat et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse på grundlag af den afvisningsgrund vedrørende et sikkert tredjeland, som er omhandlet i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c), skal efterprøve, om der mellem ansøgeren og det pågældende tredjeland består en forbindelse som omhandlet i direktivets artikel 38, stk. 2, litra a), også selv om retsinstansen ikke er tillagt en sådan beføjelse i henhold til national ret.
72
I denne henseende skal det bemærkes, at artikel 46, stk. 1, i direktiv 2013/32 indrømmer ansøgerne om international beskyttelse en ret til effektive retsmidler ved en domstol eller et domstolslignende organ i forbindelse med afgørelser, der er truffet om deres ansøgninger. Dette direktivs artikel 46, stk. 3, definerer rækkevidden af denne ret til effektive retsmidler, idet det i denne bestemmelse præciseres, at de medlemsstater, for hvilke direktivet er bindende, skal sikre, at den domstol eller det domstolslignende organ, for hvilken eller hvilket afgørelsen om ansøgningen om international beskyttelse er blevet anfægtet, foretager »en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse af både faktiske og retlige omstændigheder, herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95]« (dom af 1.8.2025, Alace og Canpelli, C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 76 og den deri nævnte retspraksis).
73
Det fremgår desuden af Domstolens praksis, at kendetegnene ved det retsmiddel, der er fastsat i artikel 46 i direktiv 2013/32, skal fastlægges i overensstemmelse med chartrets artikel 47, som udgør en bekræftelse af princippet om en effektiv domstolsbeskyttelse. Chartrets artikel 47 er imidlertid i sig selv tilstrækkelig og skal ikke præciseres ved bestemmelser i EU-retten eller i national ret for at tillægge private en ret, der som sådan kan påberåbes. Det kan derfor ikke forholde sig anderledes med hensyn til dette direktivs artikel 46, stk. 3, sammenholdt med chartrets artikel 47 (dom af 4.10.2024, Ministerstvo vnitra České republiky, Odbor azylové a migrační politiky, C-406/22, EU:C:2024:841, præmis 86, og af 1.8.2025, Alace og Canpelli, C-758/24 og C-759/24, EU:C:2025:591, præmis 77).
74
Domstolen har i øvrigt fastslået, at selv i tilfælde af et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om afvisning af en ansøgning om international beskyttelse er den domstol eller det domstolslignende organ, ved hvilken eller hvilket der er iværksat et sådant retsmiddel, forpligtet til at foretage en fuldstændig og ex-nunc-undersøgelse som omhandlet i artikel 46, stk. 3, i direktiv 2013/32 (dom af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 66). Ordene »hvor det er relevant« – der er indeholdt i sætningsleddet »herunder, hvor det er relevant, en undersøgelse af behovene for international beskyttelse i henhold til direktiv [2011/95]« – understreger nemlig den omstændighed, at den fuldstændige og ex-nunc-undersøgelse, der påhviler domstolen eller det domstolslignende organ, ikke nødvendigvis skal vedrøre en realitetsprøvelse af behovet for international beskyttelse, og at den derfor kan vedrøre spørgsmålet om, hvorvidt ansøgningen om international beskyttelse kan antages til behandling, når national ret tillader det i henhold til artikel 33, stk. 2, i direktiv 2013/32 (dom af 25.7.2018, Alheto, C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 115, og af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 67).
75
Hvad i denne sammenhæng særligt angår et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om afvisning af en ansøgning om international beskyttelse på grundlag af den afvisningsgrund vedrørende et sikkert tredjeland, som er omhandlet i artikel 33, stk. 2, litra c), i direktiv 2013/32, er den domstol eller det domstolslignende organ, ved hvilken eller hvilket der er iværksat et sådant retsmiddel, i forbindelse med den fuldstændige og ajourførte undersøgelse, som det påhviler denne eller dette at foretage, forpligtet til at efterprøve bl.a., om det pågældende tredjeland kan anses for at være et sikkert tredjeland for den pågældende ansøger om international beskyttelse (jf. i denne retning dom af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 68).
76
Med henblik på denne efterprøvelse skal den nævnte domstol eller det nævnte domstolslignende organ grundigt undersøge, om hver enkelt af de kumulative betingelser, som anvendelsen af denne afvisningsgrund er underlagt, såsom de i artikel 38 i direktiv 2013/32 omhandlede, er opfyldt, idet denne domstol eller dette domstolslignende organ om fornødent skal opfordre den besluttende myndighed til at fremlægge al den dokumentation og alle de faktiske forhold, der kan være af relevans, og inden påkendelsen sikre sig, at ansøgeren har haft mulighed for personligt at fremlægge sine synspunkter vedrørende anvendelsen af afvisningsgrunden på den pågældendes særlige situation (jf. i denne retning dom af 25.7.2018, Alheto, C-585/16, EU:C:2018:584, præmis 121 og 124, og af 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa), C-564/18, EU:C:2020:218, præmis 69).
77
Den omstændighed, at der består en forbindelse som omhandlet i artikel 38, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32, udgør en af disse kumulative betingelser. I øvrigt kræver direktivets artikel 38, stk. 2, litra c), at enhver ansøger om international beskyttelse, hvis ansøgning afslås med den begrundelse, at der for den pågældende findes et sikkert tredjeland, skal have mulighed for at anfægte, at der består en forbindelse mellem vedkommende og tredjelandet i overensstemmelse med den førstnævnte af disse bestemmelser.
78
Hvad angår tvisten i hovedsagen tilkommer det derfor den forelæggende ret at undersøge bl.a., om der består en forbindelse mellem NP og Republikken Tyrkiet. Henset til den retspraksis, hvortil der er blevet henvist i nærværende doms præmis 73, skal den forelæggende ret foretage denne undersøgelse selv i det tilfælde, hvor bulgarsk ret, således som denne retsinstans har anført i anmodningen om præjudiciel afgørelse, ikke indrømmer retsinstansen en sådan beføjelse.
79
I lyset af ovenstående betragtninger skal det femte spørgsmål besvares med, at artikel 38, stk. 2, litra c), og artikel 46, stk. 1 og 3, i direktiv 2013/32, sammenholdt med chartrets artikel 47, skal fortolkes således, at den nationale retsinstans, ved hvilken der er iværksat et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse på grundlag af den afvisningsgrund vedrørende et sikkert tredjeland, som er omhandlet i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c), skal efterprøve, om der mellem ansøgeren og det pågældende tredjeland består en forbindelse som omhandlet i direktivets artikel 38, stk. 2, litra a), også selv om retsinstansen ikke er tillagt en sådan beføjelse i henhold til national ret.
Sagsomkostninger
80
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 33, stk. 2, litra c), og artikel 38 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2013/32/EU af 26. juni 2013 om fælles procedurer for tildeling og fratagelse af international beskyttelse
skal fortolkes således, at
–
den afvisningsgrund, der er fastsat i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c), ikke nødvendigvis skal anvendes i forbindelse med realitetsbehandlingen af en ansøgning om international beskyttelse
–
en ansøgning, som er blevet realitetsbehandlet, kan afvises med den begrundelse, at et tredjeland anses for at være et sikkert tredjeland for ansøgeren, selv når den kompetente myndighed har konstateret, at denne ansøger opfylder de betingelser for tildeling af international beskyttelse, der er fastsat i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/95/EU af 13. december 2011 om fastsættelse af standarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere eller statsløse som personer med international beskyttelse, for en ensartet status for flygtninge eller for personer, der er berettiget til subsidiær beskyttelse, og for indholdet af en sådan beskyttelse. En sådan ansøgning kan derimod kun afslås som grundløs eller åbenbart grundløs på de betingelser, der er fastsat i artikel 32 i direktiv 2013/32, og kan under alle omstændigheder ikke afslås som grundløs på grundlag af den afvisningsgrund, som er fastsat i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c).
2)
Artikel 38, stk. 2, litra a), i direktiv 2013/32
skal fortolkes således, at
medlemsstaterne i deres nationale ret skal fastsætte kriterier, som gør det muligt at lægge til grund, at der består en forbindelse mellem ansøgeren om international beskyttelse og det pågældende tredjeland, idet det præciseres, at denne forbindelse skal være tilstrækkelig til, at det er rimeligt at flytte ansøgeren til dette land.
3)
Artikel 38, stk. 2, litra b) og c), i direktiv 2013/32
skal fortolkes således, at
den besluttende myndighed kan anvende begrebet »sikkert tredjeland« på grundlag af oplysninger, der hidrører fra offentligt tilgængelige kilder og fra en afgørelse, som er truffet af den udøvende magt, og hvorved der opstilles en liste over sikre tredjelande, forudsat at den nationale lovgivning ligeledes fastsætter de metoder, der finder anvendelse med henblik på fra sag til sag at vurdere på baggrund af de særlige omstændigheder for ansøgeren om international beskyttelse, om det pågældende tredjeland opfylder betingelserne for at kunne anses for at være sikkert for ansøgeren, samt en mulighed for denne ansøger for at anfægte, at der består en forbindelse som omhandlet i dette direktivs artikel 38, stk. 2, litra a).
4)
Artikel 38, stk. 2, litra c), samt artikel 46, stk. 1 og 3, i direktiv 2013/32, sammenholdt med artikel 47 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder,
skal fortolkes således, at
den nationale retsinstans, ved hvilken der er iværksat et retsmiddel til prøvelse af en afgørelse om afslag på en ansøgning om international beskyttelse på grundlag af den afvisningsgrund vedrørende et sikkert tredjeland, som er omhandlet i dette direktivs artikel 33, stk. 2, litra c), skal efterprøve, om der mellem ansøgeren og det pågældende tredjeland består en forbindelse som omhandlet i direktivets artikel 38, stk. 2, litra a), også selv om retsinstansen ikke er tillagt en sådan beføjelse i henhold til national ret.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: bulgarsk.
(
i
) – Den foreliggende sags navn er et vedtaget navn. Det svarer ikke til et navn på en part i sagen.