62021CO0313
DOMSTOLENS KENDELSE (Ottende Afdeling)
22. december 2022 (
*1
)
»Appel – artikel 182 i Domstolens procesreglement – personalesager – pension – vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union – artikel 20 i bilag VIII – tildeling af efterladtepension – længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand, der har modtaget invaliditetsydelse – ægteskab indgået efter det tidspunkt, hvor denne tjenestemand blev berettiget til invaliditetsydelse – betingelse om en minimumsvarighed på fem års ægteskab på datoen for tjenestemandens død – artikel 19 i bilag VIII – ægteskab indgået før det tidspunkt, hvor tjenestemanden blev berettiget til invaliditetsydelse – ingen betingelse om ægteskabets minimumsvarighed – ulovlighedsindsigelse vedrørende artikel 20 i bilag VIII – Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder – artikel 20 – ligebehandlingsprincippet – artikel 21, stk. 1 – princippet om forbud mod forskelsbehandling – artikel 52, stk. 1 – ingen vilkårlig eller åbenbart uhensigtsmæssig sondring i forhold til det formål, som EU-lovgiver forfølger«
I de forenede sager C-313/21 P og C-314/21 P,
angående to appeller i henhold til artikel 56 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, iværksat den 19. maj 2021,
Rådet for Den Europæiske Union ved M. Alver og M. Bauer, som befuldmægtigede,
appellant i sag C-313/21 P,
de øvrige parter i appelsagen:
FI,
sagsøger i første instans,
Europa-Kommissionen ved T.S. Bohr og B. Mongin, som befuldmægtigede,
sagsøgt i første instans,
Europa-Parlamentet,
intervenient i første instans,
og
Europa-Kommissionen ved T.S. Bohr og B. Mongin, som befuldmægtigede,
appellant i sag C-314/21 P,
de øvrige parter i appelsagen:
FI,
sagsøger i første instans,
Europa-Parlamentet,
Rådet for Den Europæiske Union ved M. Alver og M. Bauer, som befuldmægtigede,
intervenienter i første instans,
har
DOMSTOLEN (Ottende Afdeling),
sammensat af afdelingsformanden, M. Safjan (refererende dommer), og dommerne N. Piçarra og N. Jääskinen,
generaladvokat: A. Rantos,
justitssekretær: A. Calot Escobar,
og idet Domstolen efter at have hørt parterne og generaladvokaten har besluttet at træffe afgørelse ved begrundet kendelse i overensstemmelse med artikel 182 i Domstolens procesreglement,
afsagt følgende
Kendelse
1
Rådet for Den Europæiske Union (sag C-313/21 P) og Europa-Kommissionen (sag C-314/21 P) har ved deres appeller nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 10. marts 2021, FI mod Kommissionen (T-694/19, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede dom«, EU:T:2021:122), hvorved Retten annullerede Kommissionens afgørelser af 8. marts 2019 og 1. april 2019 om afslag på en ansøgning om tildeling af efterladtepension til FI (herefter »de omtvistede afgørelser«).
Retsforskrifter
2
Artikel 1d i vedtægten for tjenestemænd i Den Europæiske Union (herefter »vedtægten«) har følgende ordlyd:
»1.   Ved anvendelsen af denne vedtægt er enhver form for forskelsbehandling på grund af køn, race, hudfarve, etnisk eller social oprindelse, genetiske anlæg, sprog, religion eller tro, politiske eller andre anskuelser, tilhørsforhold til et nationalt mindretal, formueforhold, fødsel, handicap, alder eller seksuel orientering forbudt.
I henhold til denne vedtægt behandles et ægteskabslignende forhold på lige fod med ægteskab, forudsat at samtlige betingelser i artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII er opfyldt.
2.   For i praksis at sikre fuld erhvervsmæssig ligestilling mellem mænd og kvinder, hvilket er et væsentligt element, der skal tages i betragtning ved gennemførelsen af samtlige aspekter af denne vedtægt, er princippet om ligebehandling ikke til hinder for, at Den Europæiske Union opretholder eller vedtager foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere.
[…]
5.   Hvis personer, der er omfattet af denne vedtægt, og som finder, at de er blevet krænket, fordi ligebehandlingsprincippet som fastlagt ovenfor ikke er blevet anvendt på dem, fremlægger oplysninger, på grundlag af hvilke man må formode, at der har fundet direkte eller indirekte forskelsbehandling sted, påhviler det institutionen at bevise, at der ikke har været tale om krænkelse af ligebehandlingsprincippet. Denne bestemmelse finder ikke anvendelse i forbindelse med disciplinærsager.
6.   Da princippet om ligebehandling og princippet om proportionalitet skal overholdes, skal enhver fravigelse fra dette princip begrundes objektivt og rimeligt og under henvisning til legitime målsætninger af almen interesse inden for rammerne af personalepolitikken. Sådanne målsætninger kan blandt andet være begrundelse for, at der fastsættes en obligatorisk pensionsalder og en minimumsalder for tildeling af alderspension.«
3
Vedtægtens artikel 35 bestemmer:
»Enhver tjenestemand placeres i en af følgende tjenesteretlige stillinger:
a)
Aktiv tjeneste,
b)
midlertidig tjeneste i anden stilling,
c)
tjenestefrihed af personlige årsager,
d)
ventepenge,
e)
orlov til aftjening af værnepligt,
f)
forældreorlov eller familieorlov,
g)
orlov i tjenestens interesse.«
4
Vedtægtens artikel 47 fastsætter:
»Tjenestemanden udtræder af tjenesten ved:
a)
afskedigelse efter ansøgning,
b)
afskedigelse uden ansøgning,
c)
fritagelse fra stillingen af tjenstlige grunde,
d)
afskedigelse på grund af utilstrækkelig faglig indsats,
e)
fjernelse fra tjenesten,
f)
pensionering,
g)
død.«
5
Vedtægtens artikel 52, stk. 1 og 2, lyder som følger:
»Med forbehold af bestemmelserne i artikel 50 pensioneres en tjenestemand:
a)
uden ansøgning, den sidste dag i den måned, han fylder 66 år, eller
b)
efter ansøgning, den sidste dag i den måned, han ønsker at fratræde, såfremt han har nået den pensionsberettigende alder, eller såfremt han er mellem 58 og den pensionsberettigende alder og opfylder betingelserne for, at pensionsudbetaling straks kan begynde, i overensstemmelse med bilag VIII, artikel 9. Artikel 48, stk. 2, andet punktum, finder tilsvarende anvendelse.
En tjenestemand kan imidlertid efter ansøgning, og forudsat at ansættelsesmyndigheden finder det berettiget i tjenestens interesse, fortsætte med at arbejde, indtil han fylder 67 år, eller undtagelsesvist indtil han fylder 70 år, hvorefter han pensioneres automatisk den sidste dag i den måned, han fylder 67 hhv. 70 år.«
6
Vedtægtens artikel 53 er affattet således:
»Hvis tjenestemanden efter invaliditetsudvalgets mening opfylder de i artikel 78 fastsatte betingelser, afskediges han med pension uden ansøgning den sidste dag i den måned, i hvilken ansættelsesmyndigheden har fastslået, at tjenestemanden er endeligt uarbejdsdygtig og ikke kan udøve sit hverv.«
7
Vedtægtens artikel 78, stk. 1, fastsætter:
»I henhold til de i artikel 13-16 i bilag VIII fastsatte betingelser er den tjenestemand, der er ramt af vedvarende invaliditet, som anses for fuldstændig, og medfører, at den pågældende er ude af stand til at gøre tjeneste i en stilling i hans ansættelsesgruppe, berettiget til invaliditetsydelse.«
8
Artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII til vedtægten bestemmer:
»Ret til husstandstillæg har:
[…]
c)
en tjenestemand, der lever i et registreret fast ægteskabslignende forhold, på betingelse af:
i)
at parret forelægger et officielt dokument, der er anerkendt af en medlemsstat eller af en kompetent myndighed i en medlemsstat, og som attesterer deres status som partnere, uden at der er tale om ægteskab
ii)
at ingen af partnerne er gift eller har indgået et andet fast partnerskab, som ikke er ægteskab
iii)
at partnerne ikke er beslægtede på en af følgende måder: forældre, forældre og børn, bedsteforældre og børnebørn, brødre og søstre, tanter, onkler, nevøer, niecer, svigersønner og svigerdøtre
iv)
at parret ikke har mulighed for at indgå ægteskab i en medlemsstat; i forbindelse med dette punkt anses et par udelukkende for at have mulighed for at indgå ægteskab, hvis begge personer opfylder alle de i en medlemsstats lovgivning fastsatte betingelser for, at et sådant par kan indgå ægteskab,
[…]«
9
Bilag VIII til vedtægten vedrørende »[p]ensionsordning« indeholder navnlig et kapitel 4 med overskriften »Efterladtepension«, som omfatter bilagets artikel 17-29. Artikel 17 er affattet som følger:
»Den længstlevende ægtefælle efter en tjenestemand, der er afgået ved døden i en af de tjenesteretlige stillinger, der omhandles i artikel 35 i vedtægten, får, såfremt de har været gift mindst et år, med forbehold af artikel 1, stk. 1, ovenfor og artikel 22 nedenfor efterladtepension, der er lig med 60% af den pension, som tjenestemanden ville have oppebåret, hvis han, uden hensyn til tjenestetidens varighed og tjenestemandens alder, havde haft krav herpå på tidspunktet for sin død.
Der tages ikke hensyn til den i første stykke nævnte varighed af ægteskabet, hvis der findes et eller flere børn i dette eller i tjenestemandens eventuelle tidligere ægteskab, og den længstlevende ægtefælle forsørger eller har forsørget disse børn, eller hvis tjenestemandens død skyldes en helbredsmangel eller sygdom, som han har pådraget sig i forbindelse med sit arbejde, eller en ulykke.«
10
Artikel 18 i bilag VIII til vedtægten bestemmer:
»Den længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand, der har oppebåret alderspension, har, med forbehold af bestemmelserne i artikel 22, for så vidt ægteskabet blev indgået, inden tjenesten ophørte, og det har bestået i mindst et år, ret til pension svarende til 60% af den alderspension, som ægtefællen oppebar på sin dødsdag. Den mindste pension er 35% af den sidste grundløn; pensionen kan dog i intet tilfælde være større end den alderspension, som ægtefællen oppebar på sin dødsdag.
Ægteskabets varighed tages ikke i betragtning, såfremt der i et ægteskab, som den tidligere tjenestemand har indgået, inden han trådte ud af tjenesten, findes et eller flere børn, og den længstlevende ægtefælle forsørger eller har forsørget disse børn.«
11
Artikel 19 i bilag VIII til vedtægten fastsætter:
»Den længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand, der har modtaget invaliditetsydelse, har, såfremt den pågældende var gift med tjenestemanden på det tidspunkt, hvor han blev berettiget til denne, under forbehold af bestemmelserne i artikel 22, ret til en pension, der er lig med 60% af den invaliditetsydelse, som ægtefællen modtog på sin dødsdag.
Pensionen udgør mindst 35% af den sidste grundløn; pensionen kan dog i intet tilfælde overstige den invaliditetsydelse, som ægtefællen modtog på sin dødsdag.«
12
Artikel 20 i bilag VIII til vedtægten lyder som følger:
»Der ses bort fra den i artikel 17a, 18, 18a og 19 nævnte betingelse om ægteskabets varighed, hvis ægteskabet med tjenestemanden, også hvis det er indgået, efter at han er trådt ud af tjenesten, har varet mindst fem år.«
13
Artikel 27 i bilag VIII til vedtægten har følgende ordlyd:
»En tjenestemands eller tidligere tjenestemands fraskilte ægtefælle har ret til efterladtepension i henhold til bestemmelserne i dette kapitel, såfremt den pågældende ved sin tidligere ægtefælles død godtgør for sit eget vedkommende at være berettiget til et underholdsbidrag fra ham, således som fastsat enten ved retsafgørelse eller ved en officielt registreret og fuldbyrdet aftale mellem de tidligere ægtefæller.
Efterladtepensionen må dog ikke overstige det underholdsbidrag, der blev udbetalt på tidspunktet for den tidligere ægtefælles død; pensionen ajourføres efter bestemmelserne i vedtægtens artikel 82.
Den fraskilte ægtefælle fortaber sin ret, hvis den pågældende indgår nyt ægteskab inden den tidligere ægtefælles død. Hvis den pågældende efter ægtefællens død indgår nyt ægteskab, finder artikel 26 anvendelse på den pågældende.«
Tvisternes baggrund og de omtvistede afgørelser
14
Sagsøgeren, FI, levede fra 2001 sammen med en tjenestemand ved en EU-institution, som i 2005 blev afskediget med pension uden ansøgning på grund af invaliditet og berettiget til invaliditetsydelse.
15
Den 12. maj 2014 indgik FI og denne tjenestemand ægteskab. Sidstnævnte døde den 25. januar 2019, dvs. mindre end fem år efter ægteskabets indgåelse.
16
FI indgav som længstlevende ægtefælle efter en tidligere EU-tjenestemand en ansøgning om tildeling af efterladtepension i henhold til kapitel 4 i bilag VIII til vedtægten.
17
Ved de omtvistede afgørelser afslog Kommissionens Kontor for Forvaltning og Fastsættelse af Individuelle Rettigheder (PMO) FI’s ansøgning med den begrundelse, at han ikke opfyldte betingelserne i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten for at opnå efterladtepension, idet hans ægteskab med den afdøde tjenestemand, som var indgået efter dennes udtræden af tjenesten, havde varet mindre end fem år.
18
Den klage, som FI indgav over disse afgørelser, blev afslået.
Søgsmålet i første instans og den appellerede dom
19
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 9. oktober 2019 anlagde FI sag med påstand om annullation af de omtvistede afgørelser.
20
Europa-Parlamentet og Rådet fik tilladelse til at intervenere til støtte for Kommissionens påstande.
21
Til støtte for sit søgsmål fremsatte FI tre anbringender, hvoraf det første i det væsentlige vedrørte ulovligheden af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten i lyset af ligebehandlingsprincippet.
22
Vedrørende dette første anbringende fastslog Retten, at den situation, der er omfattet af artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, dvs. situationen for den længstlevende ægtefælle efter en tidligere EU-tjenestemand, som modtog invaliditetsydelse, der har indgået ægteskab før denne tjenestemands overgang til invaliditetsydelse, med henblik på tildeling af efterladtepension kunne sammenlignes med den situation, der er omfattet af dette bilags artikel 20, nemlig situationen for den længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand, som modtog invaliditetsydelse, der har indgået ægteskab efter tjenestemandens overgang til invaliditetsydelse. Retten fastslog endvidere, at der forelå en forskellig behandling af sammenlignelige situationer på grundlag af tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet, idet efterladtepensionen tildeles den længstlevende ægtefælle uden nogen betingelse om ægteskabets minimumsvarighed inden for rammerne af artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, mens den inden for rammerne af dette bilags artikel 20 kun tildeles denne ægtefælle på betingelse af, at ægteskabet har varet mindst fem år. Retten tilføjede, at en sådan forskellig behandling indebærer, at den længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand, hvis ægteskab blev indgået efter dennes overgang til invaliditetsydelse, stilles ringere end den længstlevende ægtefælle efter en tidligere tjenestemand, hvis ægteskab blev indgået før dennes overgang til invaliditetsydelse.
23
Efter at have anført, at den forskellige behandling, der er indført ved artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, var fastlagt i lovgivningen som omhandlet i artikel 52, stk. 1, i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), undersøgte Retten, om den forskellige behandling kunne begrundes i et formål af almen interesse, og om den stod i rimeligt forhold til det forfulgte formål, navnlig i lyset af den retspraksis, der er nævnt i den appellerede doms præmis 48.
24
Hvad i denne henseende angår det formål af almen interesse, som består i bekæmpelse af svig, fastslog Retten, idet den anerkendte, at kravet om, at ægteskabet skal opfylde en betingelse om en minimumsvarighed for at give ret til efterladtepension, gør det muligt at sikre, at dette ægteskab ikke udelukkende er motiveret af andre overvejelser end ønsket om et samliv, såsom rent økonomiske overvejelser eller et ønske om at opnå opholdsret, at det var urimeligt at anse den i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten fastsatte betingelse om mindst fem års ægteskab, som ikke er at finde i artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, og som ikke er omfattet af nogen undtagelse, der gør det muligt at godtgøre, at der ikke foreligger svig, uanset hvilke objektive beviser der fremlægges, for at være nødvendig med henblik på at opfylde formålet om bekæmpelse af svig.
25
Retten fastslog, at artikel 20 i bilag VIII til vedtægten tilsidesatte ligebehandlingsprincippet. Under disse omstændigheder tog Retten den af FI fremførte ulovlighedsindsigelse til følge og annullerede de omtvistede afgørelser.
Parterne i appelsagernes påstande og retsforhandlingerne for Domstolen
26
I appelskriftet i sag C-313/21 P har Rådet nedlagt følgende påstande:
–
Appellen fremmes til realitetsbehandling, og den appellerede dom ophæves.
–
Domstolen træffer endelig afgørelse i sagen, og Rådet frifindes i søgsmålet anlagt i første instans.
–
FI tilpligtes at betale sagsomkostningerne i første instans og i forbindelse med appellen.
27
I appelskriftet i sag C-314/21 P har Kommissionen nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Kommissionen frifindes i søgsmålet anlagt i første instans.
–
FI tilpligtes at betale sagsomkostningerne i første instans og i forbindelse med appellen.
28
Ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 30. juni 2021 blev de foreliggende sager udsat, indtil der var afsagt dom i de forenede sager C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P. Efter afsigelsen af dom af 14. juli 2022, Kommissionen mod VW m.fl. (C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557), blev sagen genoptaget ved afgørelse truffet af Domstolens præsident den 19. juli 2022.
29
I overensstemmelse med artikel 54, stk. 2, i Domstolens procesreglement har Domstolens præsident den 30. juni 2021 besluttet at forene sagerne C-313/21 P og C-314/21 P med henblik på retsforhandlingernes skriftlige og mundtlige del og med henblik på dommen.
Appellerne
Anvendelsen af procesreglementets artikel 182
30
I henhold til procesreglementets artikel 182 kan Domstolen, såfremt den allerede har afgjort et eller flere retsspørgsmål, som er identiske med dem, der rejses med appellens eller kontraappellens anbringender, og den finder, at det er åbenbart, at appellen eller kontraappellen skal tages til følge, på forslag fra den refererende dommer og efter at have hørt parterne og generaladvokaten beslutte at afsige en begrundet kendelse, hvorved den, under henvisning til den relevante retspraksis, tager appellen eller kontraappellen til følge.
31
Kommissionen har præciseret, at den ikke har nogen indvendinger mod anvendelsen af denne artikel.
32
Rådet og FI har ikke reageret på Domstolens opfordring til at udtale sig herom.
33
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at de appelanbringender, der er fremsat i forbindelse med de foreliggende sager, rejser retsspørgsmål, der er identiske med dem, som Domstolen har taget stilling til i dom af 14. juli 2022, Kommissionen mod VW m.fl. (C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557). Procesreglementets artikel 182 skal følgelig anvendes i de foreliggende sager.
Realiteten
34
Til støtte for sin appel i sag C-313/21 P har Rådet fremsat tre anbringender, som vedrører for det første retlige fejl for så vidt angår forekomsten af en forskellig behandling, for det andet retlige fejl med hensyn til omfanget af Rettens prøvelse af de valg, som EU-lovgiver har foretaget, og for det tredje retlige fejl med hensyn til begrundelsen for den forskellige behandling.
35
Til støtte for sin appel i sag C-314/21 P har Kommissionen fremsat tre anbringender, som vedrører for det første en retlig fejl vedrørende kriterierne for vurdering af lovligheden af de valg, som EU-lovgiver har foretaget, og tilsidesættelse af begrundelsespligten, for det andet en retlig fejl ved fortolkningen af princippet om forbud mod forskelsbehandling samt for det tredje en retlig fejl ved fortolkningen af chartrets artikel 52, stk. 1, og flere tilsidesættelser af begrundelsespligten.
Det første anbringende i sag C-313/21 P samt det første anbringendes tredje led og det andet anbringende i sag C-314/21 P
– Parternes argumentation
36
Med disse anbringender og led har Rådet og Kommissionen gjort gældende, at Retten med den appellerede dom begik en retlig fejl ved fortolkningen af ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling, for så vidt som den med urette konkluderede, at de situationer, der er omfattet af artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten, er sammenlignelige, og at der derfor forelå en forskellig behandling som følge af anvendelsen af forskellige ordninger på disse sammenlignelige situationer.
37
Disse institutioner er af den opfattelse, at Retten i den appellerede doms præmis 57 og 58 begik en retlig fejl ved at fastslå, at tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet var det eneste afgørende kriterium for anvendelsen af artikel 19 eller 20 i bilag VIII til vedtægten, og at de situationer, der var omfattet af disse bestemmelser, derfor var sammenlignelige. Hvis Retten havde taget hensyn til alle de forhold, der kendetegner disse situationer, burde den imidlertid have konstateret, at der består en væsentlig og objektiv forskel mellem de tjenestemænd, der er i aktiv tjeneste, og de tjenestemænd, der modtager invaliditetsydelse, og som er udtrådt af tjenesten ved en EU-institution. Denne forskel følger af disse tjenestemænds respektive retsstilling, navnlig henset til de arbejdsmæssige rettigheder og forpligtelser, som de førstnævnte tjenestemænd i modsætning til de sidstnævnte tjenestemænd er underlagt i henhold til vedtægtsbestemmelserne under hele deres tjenesteperiode.
38
Navnlig har såvel Rådet som Kommissionen fremhævet, at en tjenestemand i aktiv tjeneste – i modsætning til tidligere tjenestemænd, der ikke længere er forpligtet til at arbejde – skal betale bidrag til pensionsordningen, oppebærer en grundløn, der er højere end den alderspension, som han vil få tildelt, når han går på pension, har pligt til at tage bopæl på tjenestestedet og har ret til udlandstillæg, særligt udlandstillæg og dækning af rejseudgifter. Disse betragtninger viser, at situationen for en tjenestemand, der indgår ægteskab efter dennes overgang til invaliditetsydelse og udtræden af tjenesten, ikke med den samme selvfølgelighed, som det er tilfældet for en tjenestemand, der indgår ægteskab, mens den pågældende stadig er i aktiv tjeneste, kræver, at den længstlevende ægtefælle får udbetalt en erstatningsindtægt ved tildeling af efterladtepension.
39
Kommissionen er endvidere af den opfattelse, at situationen for de tjenestemænd, der er omfattet af artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, og de tjenestemænd, som er omfattet af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, adskiller sig på det personlige plan. For det første er den forventede levetid for de tidligere tjenestemænd, der modtager invaliditetsydelse, generelt mere begrænset end den forventede levetid for de tjenestemænd, der ikke modtager en sådan ydelse, idet denne begrænsede forventede levetid nødvendigvis er med til at øge risikoen for svig og dermed godtgøre den omhandlede forskellige behandling. For det andet har Kommissionen anført, at risikoen for misbrug eller svig er mere begrænset, når den længstlevende ægtefælle har giftet sig før dennes ægtefælles overgang til invaliditetsydelse og efterfølgende har bistået ægtefællen under hele ægteskabet og frem til dennes død, mens det, når ægteskabet er indgået efter denne ægtefælles overgang til invaliditetsydelse og udtræden af tjenesten, ikke er åbenbart uhensigtsmæssigt at kræve, at ægteskabet har varet mere end fem år, således at ægtefællernes solidaritet og gensidige bistand er objektivt godtgjort.
40
Rådet og Kommissionen har tilføjet, at det var med urette, at Retten i den appellerede doms præmis 55 afviste at drage konsekvenserne af præmis 33 i sin dom af 17. juni 1993, Arauxo-Dumay mod Kommissionen (T-65/92, EU:T:1993:47), i hvilken Retten fremhævede forskellen mellem de situationer, der er reguleret i henholdsvis artikel 19 og artikel 20 i bilag VIII til vedtægten. Den tankegang, der lå til grund for denne dom, kan nemlig overføres på det foreliggende tilfælde til trods for forskellen mellem de omhandlede faktiske omstændigheder.
41
Kommissionen har ligeledes gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 56 i forbindelse med sin vurdering med urette så bort fra formålet med den minimumsvarighed af ægteskabet, der er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, dvs. formålet om, således som det fremgår af præmis 87 og 88 i dom af 19. december 2019, HK mod Kommissionen (C-460/18 P, EU:C:2019:1119), at undgå arveaftaler og dermed indgåelsen af ægteskab alene med henblik på at opnå udbetaling af efterladtepension, uden at ægteskabet på nogen måde er udtryk for et reelt eller stabilt forhold mellem de berørte personer. Retten overholdt således ikke kriteriet om, at der ved vurderingen af, om der foreligger sammenlignelige situationer, skal tages hensyn til alle de forhold, som kendetegner dem, samt alle de retsregler, der regulerer forholdene for hver af de situationer, der skal sammenlignes. Ved i den samme præmis i den appellerede dom at fastslå, at et ægteskab, der er indgået efter det tidspunkt, hvor en tjenestemand er blevet berettiget til invaliditetsydelse, ikke væsentligt ændrer situationen for den længstlevende ægtefælle for så vidt angår dennes økonomiske rettigheder i forhold til den situation, der er genstand for artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, undlod Retten navnlig fuldstændigt at begrunde denne betragtning og så bort fra risikoen for, at et sådant ægteskab kan være påskud for at indgå en arveaftale. Det kan nemlig ikke afvises, at risikoen for svig og misbrug, henset til situationen for en tjenestemand, der indgår ægteskab efter at være blevet berettiget til invaliditetsydelse, er større end i tilfældet med en tjenestemand, der har indgået ægteskab før denne berettigelse til invaliditetsydelse.
– Domstolens bemærkninger
42
Indledningsvis bemærkes, at det af Domstolens faste praksis fremgår, at lighed for loven, som er fastsat i chartrets artikel 20, er et almindeligt princip i EU-retten, der kræver, at ensartede forhold ikke må behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke må behandles ensartet, medmindre en sådan differentiering er objektivt begrundet (dom af 14.7.2022, Kommissionen mod VW m.fl., C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557, præmis 95 og den deri nævnte retspraksis).
43
Kravet om, at der skal foreligge tilsvarende situationer med henblik på at fastslå, om der foreligger en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, skal vurderes på grundlag af alle de omstændigheder, som kendetegner disse situationer, og navnlig i lyset af indholdet af og formålet med den retsakt, der indfører den forskellige behandling, idet det bemærkes, at der med henblik herpå skal tages hensyn til de principper, der gælder inden for det område, som retsakten henhører under, og de formål, der forfølges på det pågældende område. I det omfang situationerne ikke kan sammenlignes, udgør en forskellig behandling af de omhandlede situationer ikke en tilsidesættelse af den lighed for loven, som er fastsat i chartrets artikel 20 (dom af 14.7.2022, Kommissionen mod VW m.fl., C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557, præmis 96 og den deri nævnte retspraksis).
44
Det er i lyset af denne retspraksis, at der skal foretages en undersøgelse af de argumenter, som er fremsat af Rådet og Kommissionen, hvorefter Retten i den appellerede dom fejlagtigt konkluderede, at de situationer, der var omfattet af artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten, var sammenlignelige, og at der forelå en forskellig behandling af disse sammenlignelige situationer, som var afhængig af, hvornår ægteskabet var blevet indgået.
45
I denne henseende skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 50, 51 og 54 fastslog, at artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten under forudsætning af, at betingelsen om ægteskabets minimumsvarighed, som er fastsat i den anden af disse bestemmelser, er overholdt, har til formål at tildele efterladtepension til den længstlevende ægtefælle alene på grundlag af den retlige karakter af de bånd, der knytter denne ægtefælle til den afdøde ægtefælle. Retten anførte desuden, at disse bestemmelser forfølger et formål om at tildele den længstlevende ægtefælle en erstatningsindtægt, som delvist skal kompensere for tabet af den afdøde ægtefælles indtægter, idet denne ægtefælle forud for sin død var en tidligere tjenestemand, der ikke længere var i aktiv tjeneste.
46
Retten fandt derfor i det væsentlige, at disse to bestemmelser i bilag VIII til vedtægten har et i det væsentlige identisk indhold og formål, henset til den retspraksis, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 43, og som Retten selv henviste til i den appellerede doms præmis 44. Ifølge Retten består det hovedelement, der kendetegner de omhandlede efterladtepensioner, i den retlige karakter af de bånd, der knytter den længstlevende ægtefælle som den person, der tillægges rettigheder ved de nævnte bestemmelser, til den afdøde tidligere tjenestemand. Endvidere er den eneste forskel ved anvendelsen af artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten ifølge Retten, således som det utvetydigt fremgår af den appellerede doms præmis 52, om ægteskabet er indgået før eller efter det tidspunkt, hvor tjenestemanden blev berettiget til invaliditetsydelse, idet artikel 20 i dette bilag i modsætning til det nævnte bilags artikel 19 fastsætter en betingelse om ægteskabets minimumsvarighed.
47
Under disse omstændigheder kunne Retten uden at begå en retlig fejl fastslå dels i den appellerede doms præmis 57, at de situationer, der var omfattet af artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten, var sammenlignelige, dels i den appellerede doms præmis 52 og 58, at de situationer, der var omfattet af disse bestemmelser, alene var forskellige for så vidt angik det tidspunkt, hvor ægteskabet blev indgået, i forhold til det tidspunkt, hvor tjenestemanden blev berettiget til invaliditetsydelse.
48
Rådet og Kommissionen har imidlertid for det første anført, at de situationer, der er omhandlet i artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten, adskiller sig væsentligt og objektivt fra hinanden ved den omstændighed, at tjenestemanden netop på tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet inden for rammerne af den første bestemmelse stadig udøver sit hverv ved en EU-institution, mens vedkommende inden for rammerne af den anden bestemmelse som følge af sin berettigelse til og overgang til invaliditetsydelse ikke er i stand til at udøve dette hverv. Retten undlod således at tage tilstrækkeligt hensyn til dette karakteristiske element i sin vurdering af, hvorvidt situationerne var sammenlignelige.
49
Som Retten med føje anførte i den appellerede doms præmis 53, varierer den retlige karakter af de bånd, der knytter den længstlevende ægtefælle til den afdøde tjenestemand, imidlertid ikke afhængigt af, om tjenestemanden på tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet udøvede erhvervsmæssig beskæftigelse eller ej, og er heller ikke afhængig af størrelsen af de bidrag til Unionens pensionsordning, der er blevet betalt, eller som stadig skal betales. Som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 56, kan den omstændighed, at den afdøde tjenestemand har indgået ægteskab før eller efter, at den pågældende blev berettiget til invaliditetsydelse, desuden ikke væsentligt ændre situationen for den længstlevende ægtefælle for så vidt angår dennes økonomiske rettigheder, som retten til efterladtepension udgør en del af i form af en erstatningsindtægt.
50
Tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet bestemmes nemlig alene af de fremtidige ægtefællers vilje. Denne beslutning følger af et frit valg fra tjenestemandens side på grundlag af flere overvejelser, som ikke nødvendigvis eller udelukkende indebærer en hensyntagen til omstændigheder, der er forbundet med udøvelsen af en erhvervsmæssig beskæftigelse eller ej. I modsætning til det af Rådet og Kommissionen anførte kan den omstændighed, at tjenestemanden var eller ikke var overgået til invaliditetsydelse på dette tidspunkt og således havde eller ikke havde mulighed for at udøve sit hverv, derfor ikke have afgørende betydning for vurderingen af, om de omhandlede situationer er sammenlignelige, henset til de kriterier, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 43, herunder navnlig indholdet af og formålet med artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten som anført i nærværende kendelses præmis 45. I denne henseende er Rettens ræsonnement, der er gengivet i den foregående præmis i nærværende kendelse, i det væsentlige baseret på dette indhold og dette formål samt på hovedelementet i retten til efterladtepension, som anført i nærværende kendelses præmis 46.
51
Det er korrekt, således som det fremgår af samme præmis 46 i nærværende kendelse, at den omstændighed, at tjenestemanden på tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet er eller ikke er overgået til invaliditetsydelse og således har eller ikke har mulighed for at udøve sit hverv, har betydning for betingelsen om ægteskabets minimumsvarighed. Mens denne betingelse ikke stilles i det tilfælde, hvor ægteskabet indgås på et tidspunkt, hvor tjenestemanden endnu ikke er berettiget til invaliditetsydelse og dermed fortsat udøver sit hverv, skal ægteskabet have varet i mindst fem år i det tilfælde, hvor tjenestemanden indgår ægteskab efter at være blevet berettiget til invaliditetsydelse og dermed ikke længere er i stand til at udøve sit hverv.
52
Som det fremgår af nærværende kendelses præmis 49 og 50, er hverken spørgsmålet om hvervets udøvelse eller tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet imidlertid relevante forhold for undersøgelsen af, om situationerne er sammenlignelige, idet de ikke har nogen direkte forbindelse med indholdet af, formålet med og hovedelementet i retten til efterladtepension som omhandlet i artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten.
53
Det er af denne grund, at det analogt med, hvad Domstolen i præmis 70 i dom af 19. december 2019, HK mod Kommissionen (C-460/18 P, EU:C:2019:1119), udtalte med hensyn til den efterladtepension, der er fastsat i artikel 17 i bilag VIII til vedtægten, skal fastslås, at tildelingen af efterladtepension i princippet »alene« afhænger af den retlige karakter af de bånd, der knytter den pågældende person til den afdøde tjenestemand, og dette selv om Domstolen i denne doms præmis 89 har anerkendt, at ægteskabets minimumsvarighed også udgør en betingelse for, at den længstlevende ægtefælle kan opnå ret til efterladtepension.
54
Det er nemlig den retlige karakter af båndene mellem ægtefællerne, der ligger til grund for ordningen for efterladtepension for Unionens tjenestemænd og ansatte, for så vidt som denne betingelse for tildeling er fælles for samtlige de efterladtepensioner, der er omhandlet i artikel 17-20 og 27 i bilag VIII til vedtægten. Betingelsen om ægteskabets minimumsvarighed er accessorisk i forhold til betingelsen om den retlige karakter af båndene mellem ægtefællerne, for så vidt som den alene har til formål at præcisere den periode, hvori det retlige bånd skal have bestået med henblik på tildeling af efterladtepension. Denne accessoriske betingelse er desuden ikke medtaget i visse af de situationer, hvori der indrømmes efterladtepension, såsom dem, der er omhandlet i artikel 19 og 27 i bilag VIII til vedtægten.
55
Det var således med rette, at Retten i den appellerede doms præmis 51 og 53 i sin begrundelse fremhævede betydningen af den retlige forbindelse mellem ægtefællerne som det hovedelement, der er kendetegnende for Unionens ordning for efterladtepension, og konkluderede, at berettigelsen til invaliditetsydelse eller udøvelsen af hvervet ikke har nogen indvirkning på denne forbindelse.
56
Rådet og Kommissionen har for det andet gjort gældende, at situationen for en tidligere tjenestemand, der indgår ægteskab efter, at denne er blevet berettiget til invaliditetsydelse, og som således er ude af stand til at udøve sit hverv, ikke kræver, at den længstlevende ægtefælle tildeles en erstatningsindtægt med samme selvfølgelighed, som det er tilfældet for den tjenestemand, der indgår ægteskab, mens den pågældende fortsat udøver sit hverv. I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, således som Retten med føje anførte i den appellerede doms præmis 56, under henvisning til præmis 69 i dom af 19. december 2019, HK mod Kommissionen (C-460/18 P, EU:C:2019:1119), at den ret til efterladtepension, der er omhandlet i artikel 18 og 20 i bilag VIII til vedtægten, ikke er underlagt betingelser om midler eller formue, som skal kvalificere den længstlevende ægtefælles manglende evne til at dække sine behov og således påvise vedkommendes tidligere økonomiske afhængighed af den afdøde ægtefælle.
57
Kommissionen har for det tredje anført, at Retten ikke tog hensyn til formålet med den minimumsvarighed af ægteskabet, der er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, i modsætning til artikel 19 i samme bilag, hvilken varighed, således som det fremgår af præmis 89 i dom af 19. december 2019, HK mod Kommissionen (C-460/18 P, EU:C:2019:1119), har til formål at undgå, at der indgås arveaftaler, som er svigagtige eller udtryk for misbrug, idet en sådan risiko for misbrug eller svig adskiller de situationer, der er omfattet af disse to artikler, på det personlige plan. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at dette aspekt ikke er relevant på det tidspunkt, hvor det skal vurderes, om situationerne er sammenlignelige. Dette argument vedrører nemlig begrundelsen for betingelsen om ægteskabets minimumsvarighed og kan derfor først tages i betragtning i forbindelse med vurderingen af, om den eventuelle konstaterede forskelsbehandling er forholdsmæssig.
58
Det fremgår af ovenstående betragtninger, at i modsætning til, hvad Kommissionen og Rådet har anført, er de konklusioner, som Retten nåede frem til i den appellerede doms præmis 57 og 58, ikke behæftet med en retlig fejl.
59
Under disse omstændigheder skal Rådets og Kommissionens argument om, at Retten med urette i den appellerede doms præmis 55 afviste at drage konsekvenserne af præmis 33 i dom af 17. juni 1993, Arauxo-Dumay mod Kommissionen (T-65/92, EU:T:1993:47), anses for irrelevant. Selv hvis det antages, at dette argument var begrundet, er Rettens konklusioner vedrørende situationernes sammenlignelighed nemlig tilstrækkeligt baseret på begrundelsen i henholdsvis den appellerede doms præmis 50-54 og 56, uafhængigt af de betragtninger, der er anført i denne doms præmis 55.
60
Det følger heraf, at det første anbringende i sag C-313/21 P og det første anbringendes tredje led og det andet anbringende i sag C-314/21 P skal forkastes.
Det andet anbringende i sag C-313/21 P og det første anbringendes to første led i sag C-314/21 P
– Parternes argumentation
61
Med disse anbringender har Rådet og Kommissionen i det væsentlige foreholdt Retten, at den i den appellerede dom begik en retlig fejl for så vidt angår omfanget af domstolsprøvelsen.
62
Disse to institutioner har gjort gældende, at Retten i det andet punktum i den appellerede doms præmis 48 anvendte en EU-retspraksis, der er udviklet i en helt anden sammenhæng end den, der vedrører personalepolitiske valg i situationer, hvor lovgiver har flere muligheder. Retten konkluderede således bl.a. i den appellerede doms præmis 80 med urette, at EU-lovgivers valg vedrørende ægteskabets minimumsvarighed, der kommer til udtryk i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, blot var »urimeligt«. Herved foretog Retten en prøvelse, der gik ud over en prøvelse af, om den omhandlede bestemmelse var »åbenbart uhensigtsmæssig eller uegnet« i forhold til det mål, der forfølges af de kompetente institutioner, nemlig i det foreliggende tilfælde at forhindre misbrug af rettigheder og svig. Retten satte således sin egen vurdering i stedet for EU-lovgivers og overskred derfor grænserne for legalitetskontrollen.
63
Kommissionen har endvidere anført, at Retten, selv om den bekræftede, at dens vurdering af lovligheden af artikel 20 i bilag VIII var baseret på chartrets artikel 20 og 21, fraveg Domstolens praksis, hvorefter bedømmelsen af lovligheden af en EU-retsakt under hensyn til grundrettighederne under alle omstændigheder ikke kan hvile på anbringender vedrørende konsekvenserne af denne retsakt i et konkret tilfælde. Retten henviste nemlig i den appellerede doms præmis 77 til de særlige faktiske omstændigheder i det foreliggende tilfælde med henblik på at fastslå, at artikel 20 i bilag VIII til vedtægten var ulovlig.
– Domstolens bemærkninger
64
Det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 46-48 henviste til de krav, der er nævnt i chartrets artikel 52, stk. 1, og til den retspraksis, der finder anvendelse med henblik på efterprøvelsen af, om forskelsbehandlingen er forholdsmæssig. Retten fastslog derefter i den appellerede doms præmis 49, at hvis situationerne i henholdsvis artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten var sammenlignelige, skulle den kontrollere, at det ikke forekom urimeligt, at EU-lovgiver var af den opfattelse, at den indførte forskelsbehandling kunne være hensigtsmæssig og nødvendig med henblik på virkeliggørelsen af det formål af almen interesse, der forfølges med betingelsen om ægteskabets minimumsvarighed i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten. Efter at have fastslået, at situationerne var sammenlignelige, foretog den denne vurdering med udgangspunkt i den appellerede doms præmis 62.
65
Således som Rådet og Kommissionen har anført, fremgår det imidlertid af Domstolens praksis, at ligebehandlingsprincippet som fastsat i chartrets artikel 20, når der er tale om vedtægtsbestemmelser som de i det foreliggende tilfælde omhandlede, og når der henses til den vide skønsbeføjelse, som EU-lovgiver råder over i denne henseende, kun tilsidesættes, hvis EU-lovgiver foretager en vilkårlig eller åbenbart uhensigtsmæssig sondring i forhold til det formål, der forfølges med den pågældende lovgivning (dom af 14.7.2022, Kommissionen mod VW m.fl., C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557, præmis 127 og den deri nævnte retspraksis).
66
Denne retspraksis finder anvendelse i forbindelse med prøvelsen af det krav om proportionalitet, der er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1 (dom af 14.7.2022, Kommissionen mod VW m.fl., C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557, præmis 128).
67
I det foreliggende tilfælde fandt Retten i den appellerede doms præmis 49, at den skulle undersøge, om det ikke forekom urimeligt, at EU-lovgiver var af den opfattelse, at den indførte forskelsbehandling kunne være hensigtsmæssig og nødvendig med henblik på virkeliggørelsen af det formål af almen interesse, der forfølges med den betingelse om ægteskabets minimumsvarighed, der er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten.
68
I overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 65 og 66, burde Retten imidlertid have begrænset sig til at undersøge, om den sondring, der blev foretaget i denne bestemmelse, sammenholdt med bilagets artikel 19, ikke forekom vilkårlig eller åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det forfulgte formål af almen interesse. Ved at foretage en fejlagtig undersøgelse af kravet om proportionalitet tilsidesatte Retten omfanget af sin prøvelse og begik således en retlig fejl. Uden denne fejl havde Retten nemlig måttet anlægge et andet ræsonnement og eventuelt nå frem til andre konklusioner end dem, den nåede frem til i den appellerede doms præmis 80, 81 og 83.
69
Denne tilsidesættelse af omfanget af domstolsprøvelsen påvirkede desuden den appellerede doms præmis 67. Retten undersøgte nemlig ud fra denne præmis, om den betingelse om en minimumsvarighed på fem års ægteskab, der er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, isoleret set og uafhængigt af dette bilags artikel 19, inden for rammerne af chartrets artikel 52, stk. 1, er forholdsmæssig i den forstand, at den ikke åbenbart går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det formål, der forfølges af EU-lovgiver. Som det fremgår af nærværende kendelses præmis 66, burde Retten, selv inden for rammerne af denne bestemmelse i chartret, imidlertid have begrænset sig til at undersøge, om den forskel, der er konstateret i det foreliggende tilfælde, dvs. den omstændighed, at betingelsen om ægteskabets minimumsvarighed stilles i de situationer, der er omfattet af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, men ikke i de situationer, der er omfattet af dette bilags artikel 19, idet alle disse situationer i øvrigt er sammenlignelige, skal anses for at være vilkårlig eller åbenbart uhensigtsmæssig i forhold til det formål, der er fælles for de to bestemmelser, og som forfølges af EU-lovgiver.
70
Under disse omstændigheder, og uden at det er nødvendigt at undersøge de øvrige argumenter, som Rådet og Kommissionen har fremført, skal det andet appelanbringende i sag C-313/21 P og det første appelanbringendes andet led i sag C-341/21 P tages til følge.
71
Uden at det er fornødent at undersøge det tredje anbringende i sag C-313/21 P samt det første anbringendes første led og det tredje anbringende i sag C-314/21 P, skal appellerne derfor tages til følge, og den appellerede dom ophæves.
Søgsmålet for Retten
72
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
73
Henset til bl.a. den omstændighed, at annullationssøgsmålet i sag T-694/19 er støttet på anbringender, der har været genstand for en kontradiktorisk forhandling ved Retten, og hvis undersøgelse ikke kræver, at der vedtages supplerende foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller bevisoptagelse, skal det fastslås, at dette søgsmål er modent til påkendelse, og at der skal træffes endelig afgørelse herom.
74
Til støtte for søgsmålet for Retten har FI fremsat fire anbringender, der for det første vedrører ulovligheden af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, for det andet en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 18 og 20 i dette bilag, for det tredje en forkert fortolkning af begrebet »ægtefælle«, således som dette anvendes i Unionens ordning for efterladtepension, og for det fjerde et åbenbart urigtigt skøn som følge af den manglende hensyntagen til FI’s særlige situation.
Det første anbringende om ulovligheden af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten
75
Med det første anbringende har FI gjort gældende, at artikel 20 i bilag VIII til vedtægten tilsidesætter ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, på grund af karakteren af den retlige forbindelse af samlivet og på grund af handicap.
Det første anbringendes første led om tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet
76
Med dette led har FI gjort gældende, at artikel 20 i bilag VIII til vedtægten tilsidesætter ligebehandlingsprincippet, der bl.a. er fastsat i chartrets artikel 20 og i vedtægtens artikel 1d, og dermed er ulovlig, idet den udelukker udbetaling af efterladtepension til den længstlevende ægtefælle i det tilfælde, hvor det ægteskab, der blev indgået, efter at hans ægtefælle blev berettiget til invaliditetsydelse, har varet mindre end fem år, mens denne betingelse om en minimumsvarighed for ægteskabet i overensstemmelse med artikel 19 i dette bilag ikke stilles, når ægteskabet er indgået forud for denne berettigelse til invaliditetsydelse.
77
Kommissionen, støttet af Parlamentet og Rådet, har bestridt denne argumentation.
78
I denne henseende bemærkes, at det af chartrets artikel 52, stk. 1, fremgår, at enhver begrænsning i udøvelsen af de rettigheder og friheder, der anerkendes ved chartret, skal være fastlagt i lovgivningen og respektere disse rettigheders og friheders væsentligste indhold. Under iagttagelse af proportionalitetsprincippet kan der kun indføres begrænsninger, såfremt disse er nødvendige og faktisk svarer til mål af almen interesse, der er anerkendt af Unionen, eller et behov for beskyttelse af andres rettigheder og friheder.
79
I øvrigt er ligebehandlingsprincippet et grundlæggende princip i EU-retten, som er fastsat i chartrets artikel 20, og princippet om forbud mod forskelsbehandling i chartrets artikel 21, stk. 1, er et særligt udtryk herfor. Disse to principper er ligeledes nævnt i vedtægtens artikel 1d (dom af 14.7.2022, Kommissionen mod VW m.fl., C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557, præmis 140 og den deri nævnte retspraksis).
80
Som det allerede er nævnt i nærværende kendelses præmis 42, kræver det almindelige ligebehandlingsprincip af EU-lovgiver i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 1, at ensartede forhold ikke må behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke må behandles ensartet, medmindre en sådan behandling er objektivt begrundet. En forskellig behandling er berettiget, når den er baseret på et objektivt og rimeligt kriterium, dvs. når den beror på et med den pågældende lovgivning lovligt tilstræbt formål, og når forskellen står i rimeligt forhold til det formål, som tilstræbes med denne behandling (dom af 14.7.2022, Kommissionen mod VW m.fl., C-116/21 P – C-118/21 P, C-138/21 P og C-139/21 P, EU:C:2022:557, præmis 142 og den deri nævnte retspraksis).
81
Som anført i nærværende kendelses præmis 43 skal kravet om, at der skal foreligge tilsvarende situationer med henblik på at fastslå, om der foreligger en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet, vurderes på grundlag af alle de omstændigheder, som kendetegner disse situationer, og navnlig i lyset af indholdet af og formålet med den retsakt, der indfører den forskellige behandling, idet det bemærkes, at der med henblik herpå skal tages hensyn til de principper, der gælder inden for det område, som retsakten henhører under, og de formål, der forfølges på det pågældende område. I det omfang situationerne ikke kan sammenlignes, udgør en forskellig behandling af de omhandlede situationer ikke en tilsidesættelse af den lighed for loven, som er fastsat i chartrets artikel 20.
82
Endvidere skal der henvises til Domstolens praksis, der er nævnt i nærværende kendelses præmis 65, hvorefter ligebehandlingsprincippet, når der er tale om vedtægtsbestemmelser som de i det foreliggende tilfælde omhandlede, og når der henses til den vide skønsbeføjelse, som EU-lovgiver råder over i denne henseende, kun tilsidesættes, hvis EU-lovgiver foretager en vilkårlig eller åbenbart uhensigtsmæssig sondring i forhold til det formål, der forfølges med den pågældende lovgivning.
83
Det er på baggrund af denne retspraksis og kravene i chartrets artikel 52, stk. 1, at den ulovlighedsindsigelse vedrørende artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, som FI har fremsat i lyset af ligebehandlingsprincippet, der er fastsat i chartrets artikel 20 og anført i vedtægtens artikel 1d, skal undersøges.
84
Hvad i første række angår sammenligneligheden af de situationer, der er omhandlet i artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten, skal det af de grunde, der er anført i nærværende kendelses præmis 45-60, fastslås, at disse situationer er sammenlignelige.
85
I anden række må det konstateres, at EU-lovgiver ved i artikel 19 i bilag VIII til vedtægten ikke at fastsætte en betingelse om en minimumsvarighed for ægteskabet, i modsætning til artikel 20 i samme bilag, har behandlet sammenlignelige situationer forskelligt.
86
I tredje række skal det undersøges, om denne forskellige behandling er i overensstemmelse med chartrets artikel 20, for så vidt som den opfylder de kriterier, der er fastsat i chartrets artikel 52, stk. 1, og som er nævnt i nærværende kendelses præmis 78.
87
For det første er det ubestridt, at denne forskellige behandling er fastsat ved lov som omhandlet i chartrets artikel 52, stk. 1, eftersom den følger af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, sammenholdt med dette bilags artikel 19. Mens sidstnævnte artikel ikke fastsætter nogen betingelse for ægteskabets minimumsvarighed, fastsætter artikel 20 i bilag VIII til vedtægten en betingelse for ægteskabets minimumsvarighed, der er præcist angivet, og som definerer rækkevidden af begrænsningen i udøvelsen af retten til ligebehandling (jf. hvad angår rækkevidden af kravet om, at enhver begrænsning i udøvelsen af de grundlæggende rettigheder skal være fastlagt i lovgivningen, dom af 26.4.2022, Polen mod Parlamentet og Rådet, C-401/19, EU:C:2022:297, præmis 64 og den deri nævnte retspraksis).
88
For det andet respekterer den begrænsning af ordningen for efterladtepension, som den omhandlede forskellige behandling indebærer, i overensstemmelse med chartrets artikel 52, stk. 1, det væsentligste indhold af ligebehandlingsprincippet. Denne begrænsning rejser nemlig ikke tvivl om dette princip som sådan, for så vidt som den kun vedrører det begrænsede spørgsmål om den betingelse om ægteskabets minimumsvarighed, som de længstlevende ægtefæller til afdøde tjenestemænd eller tidligere tjenestemænd skal eller ikke skal opfylde for at kunne få udbetalt efterladtepension, uden at de ægtefæller, der er omfattet af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, fratages muligheden for at modtage en sådan pension, som det er tilfældet for dem, der er omfattet af artikel 19 i dette bilag.
89
For det tredje opfylder den nævnte begrænsning et mål af almen interesse som omhandlet i chartrets artikel 52, stk. 1, nemlig målet om at forhindre retsmisbrug og svig, idet forbuddet herimod udgør et almindeligt EU-retligt princip, som borgerne skal overholde (jf. i denne retning dom af 6.2.2018, Altun m.fl., C-359/16, EU:C:2018:63, præmis 49). Domstolen har nemlig allerede fastslået, at den betingelse, hvorefter ægteskabet skal have en bestemt varighed for, at den længstlevende ægtefælle kan få tildelt efterladtepension, har til formål at sikre, at forholdet mellem de pågældende personer er reelt og stabilt (jf. i denne retning dom af 19.12.2019, HK mod Kommissionen, C-460/18 P, EU:C:2019:1119, præmis 89). Der er tale om et ensartet kriterium, der finder anvendelse uden forskel på alle de længstlevende ægtefæller, der er omfattet af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, og som ikke har til formål at skabe en formodning om, at der foreligger misbrug eller svig fra den længstlevende ægtefælles side, men at forhindre, at der begås et sådant misbrug eller svig.
90
Hvad for det fjerde angår proportionalitetsvurderingen skal det inden for rammerne af prøvelsen af lovligheden af en EU-retlig bestemmelse i lyset af ligebehandlingsprincippet og på grund af det vide skøn, som EU-lovgiver råder over på området for vedtægtsbestemmelser, undersøges, således som det er anført i nærværende kendelses præmis 65 og 82, om artikel 20 i bilag VIII til vedtægten ved at foreskrive, at ægteskabet skal have varet i mindst fem år for den længstlevende ægtefælle, der har indgået ægteskab med en tjenestemand, efter at denne blev berettiget til invaliditetsydelse, mens dette bilags artikel 19 ikke indeholder en sådan betingelse for et ægteskab, der er indgået med en tjenestemand, før denne blev berettiget hertil, fastsætter en vilkårlig og åbenbart uhensigtsmæssig sondring i forhold til det formål af almen interesse, der er nævnt i den foregående præmis i nærværende kendelse.
91
Som Kommissionen, støttet af Parlamentet og Rådet, i det væsentlige har anført i de skriftlige indlæg, forekommer det hverken vilkårligt eller åbenbart uhensigtsmæssigt i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten at kræve, at ægteskabet skal have en minimumsvarighed, selv om der ikke stilles en sådan betingelse om varighed i dette bilags artikel 19. I det tilfælde, der er omhandlet i denne artikel 20, som er kendetegnet ved, at ægteskabet indgås, efter at tjenestemanden er blevet berettiget til invaliditetsydelse, kan der forekomme en større tilskyndelse til at begå misbrug eller svig som følge af dels den svagheds- og afhængighedstilstand, som en tjenestemand, der er så alvorligt syg, at vedkommende er blevet erklæret invalid og derfor ikke kan udøve sit hverv som omhandlet i vedtægtens artikel 78, stk. 1, befinder sig i, dels denne invaliditetsstatus’ eventuelle økonomiske betydning, idet tjenestemandens ægtefælle kan blive foranlediget til at indgå ægteskab i håb om, at tjenestemandens forventede levetid, alt afhængig af den sygdom, som den pågældende tjenestemand lider af, vil være betydeligt kortere end gennemsnittet og således vil give ægtefællen mulighed for at nyde godt af en efterladtepension i en tidlig alder og i en potentielt meget lang periode.
92
Derimod kan den omstændighed, at artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, i modsætning til artikel 20 i dette bilag, ikke fastsætter en betingelse om ægteskabets varighed, således som det fremgår af Kommissionens og Parlamentets skriftlige indlæg, forklares derved, at eftersom en EU-tjenestemands overgang til invaliditetsydelse oftest er uforudsigelig for et par, der allerede har indgået ægteskab, og vender op og ned på parrets situation, synes risikoen for misbrug eller svig at være ubetydelig, således at EU-lovgiver har set bort fra denne betingelse, på samme måde som EU-lovgiver har set bort fra den inden for rammerne af artikel 17, stk. 2, og artikel 18, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten, for at tage hensyn til situationer, dels hvor tjenestemandens død enten skyldes en helbredsmangel eller sygdom, som han har pådraget sig i forbindelse med sit arbejde, eller en ulykke, dels hvor der findes børn fra et tidligere ægteskab, som tjenestemanden havde indgået, inden han trådte ud af tjenesten, og hvor den længstlevende ægtefælle forsørger eller har forsørget disse børn.
93
Under disse omstændigheder må det fastslås, at EU-lovgiver ved i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten at fastsætte krav om en minimumsvarighed på fem års ægteskab for at forhindre misbrug og svig, mens der ikke er fastsat nogen minimumsvarighed for ægteskabet i de situationer, der er omfattet af dette bilags artikel 19, inden for rammerne af den vide skønsbeføjelse, som tilkommer denne, ikke har foretaget en vilkårlig eller åbenbart uhensigtsmæssig sondring.
94
Det følger af det ovenstående, at den forskellige behandling, der er indført ved artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, er i overensstemmelse med chartrets artikel 20, og at det første anbringendes første led derfor skal forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes andet led om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder
95
FI har gjort gældende, at der er sket en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af alder, der er fastsat i chartrets artikel 21, stk. 1, og nævnt i vedtægtens artikel 1d, stk. 1, for så vidt som artikel 20 i bilag VIII til vedtægten omfatter ældre tjenestemænd, eftersom de har indgået ægteskab, efter at de er gået på pension, mens artikel 19 i dette bilag finder anvendelse på ægteskab, der er indgået, før tjenestemanden blev berettiget til invaliditetsydelse, og således omfatter tjenestemænd i aktiv tjeneste, som følgelig er langt yngre. Ved at opstille en betingelse om ægteskabets minimumsvarighed i situationer, hvor ægteskabet blev indgået efter den afdøde tjenestemands udtræden af tjenesten, således som det er gjort i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, sker der således en forskelsbehandling af de par, der er omfattet af denne bestemmelse, på grund af deres alder.
96
Kommissionen, støttet af Parlamentet og Rådet, har bestridt denne argumentation.
97
Det skal i denne forbindelse fastslås, at det andet led i FI’s første anbringende, således som Kommissionen har anført i sit svarskrift for Retten, er baseret på en urigtig forudsætning.
98
Som det fremgår af nærværende kendelses præmis 47, er de situationer, der er omfattet af artikel 19 og 20 i bilag VIII til vedtægten, nemlig alene forskellige for så vidt angår tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet, ikke i forhold til det tidspunkt, hvor tjenestemanden er udtrådt af tjenesten som følge af pensionering, men i forhold til det tidspunkt, hvor denne tjenestemand blev berettiget til invaliditetsydelse.
99
Tjenestemandens berettigelse til invaliditetsydelse er imidlertid uafhængig af tjenestemandens alder, for så vidt som tjenestemænd i alle aldre kan være berettigede til en sådan ydelse.
100
Dette gælder ligeledes, når tjenestemanden i henhold til vedtægtens artikel 53, således som det er sket i det foreliggende tilfælde, afskediges med pension uden ansøgning, samtidig med at vedkommende bliver berettiget til og overgår til invaliditetsydelse. I et sådant tilfælde sker pensioneringen nemlig ikke i forhold til den pensionsberettigende alder, der er omhandlet i vedtægtens artikel 52, men udelukkende i forhold til det tidspunkt, hvor tjenestemanden blev berettiget til ydelsen, hvilket som anført i den foregående præmis kan ske i en hvilken som helst alder.
101
Det følger af det ovenstående, at det angivelige brud på ligebehandlingsprincippet, som FI har påberåbt sig, ikke er baseret på alder som omhandlet i chartrets artikel 21, stk. 1, og vedtægtens artikel 1d, stk. 1, og at artikel 20 i bilag VIII til vedtægten derfor ikke kan anses for at være ulovlig som følge af en forskelsbehandling på grund af alder. Det første anbringendes andet led skal derfor forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes tredje led om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af karakteren af den retlige forbindelse af samlivet
102
I forbindelse med dette led har FI for det første gjort gældende, at han er genstand for forskelsbehandling på grund af sin civilstand som følge af den sondring, som artikel 20 i bilag VIII til vedtægten foretager mellem personer, der er gift, og personer, der lever sammen, eftersom den faktiske, reelle og konkrete situation i hverdagen for disse kategorier af personer er fuldstændig den samme.
103
For det andet har FI anført, at vedtægtens anvendelsesområde i medfør af vedtægtens artikel 1d, stk. 1, andet afsnit, og artikel 1, stk. 2, litra c), i bilag VII til vedtægten er blevet udvidet til at omfatte andre former for samliv end borgerligt ægteskab, nemlig visse ægteskabslignende forhold. Under disse omstændigheder skal princippet om forbud mod forskelsbehandling fortolkes i overensstemmelse med udviklingen i samfundet, og artikel 20 i bilag VIII til vedtægten skal anvendes på alle par, der lever sammen uden at have indgået ægteskab, idet de befinder sig i en sammenlignelig situation og dermed skal behandles på samme måde.
104
Kommissionen, støttet af Parlamentet og Rådet, har bestridt denne argumentation.
105
I denne forbindelse er det tilstrækkeligt at bemærke, at Domstolen allerede har fastslået, at samlevende for så vidt angår efterladtepension ikke befinder sig i en situation, som kan sammenlignes med situationen for gifte personer eller personer, der har indgået et registreret partnerskab som omhandlet i vedtægtens artikel 1d, stk. 1, andet afsnit, for at være omfattet af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, og at denne bestemmelse således ikke tilsidesætter det almindelige princip om ligebehandling og princippet om forbud mod forskelsbehandling. I øvrigt har FI under alle omstændigheder ikke hævdet, at samlivsforhold i den nationale ret, som FI er underlagt, udløser forpligtelser af samme art som dem, et ægteskab medfører (jf. analogt dom af 19.12.2019, HK mod Kommissionen, C-460/18 P, EU:C:2019:1119, præmis 80, 84 og 85).
106
Ud fra de samme betragtninger som dem, der er anført i præmis 91-94 i kendelse af 22. december 2022, Kommissionen mod KM og Rådet mod KM (C-341/21 P og C-357/21 P), befinder et samlevende par, der – som det var tilfældet med FI og hans ægtefælle før deres ægteskab – ikke er afskåret fra at indgå ægteskab i den medlemsstat, de tilhører, sig i øvrigt ikke i en situation, der kan sammenlignes med et par af samme køn, der har indgået et registreret partnerskab, men som er afskåret fra at indgå ægteskab, og artikel 20 i bilag VIII kan derfor ikke være ulovlig som følge af en tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af seksuel orientering.
107
Hvad angår den brede fortolkning, som FI, henset til udviklingen i samfundet, har foreslået anlagt af princippet om forbud mod forskelsbehandling og af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, således at sidstnævnte skal omfatte alle par, der ikke har indgået ægteskab, herunder samlevende par, er det tilstrækkeligt at bemærke, at der på nuværende tidspunkt i de forskellige EU-medlemsstater stadig er en generel mangel på sidestilling mellem ægteskab på den ene side og andre former for lovmæssig forening end ægteskab og egentlige samlivsforhold på den anden side. For så vidt som EU-lovgiver udelukkende har ønsket at forbeholde retten til efterladtepension for gifte personer og personer, som har indgået et registreret partnerskab som omhandlet i vedtægtens artikel 1d, stk. 1, andet afsnit, tilkommer det ikke Unionens retsinstanser at fortolke vedtægten på en sådan måde, at andre lovmæssige foreninger end ægteskab og egentlige samlivsforhold kan sidestilles hermed. Derimod tilkommer det i givet fald alene lovgiver at træffe ændringsforanstaltninger i denne retning (jf. analogt dom af 31.5.2001, D og Sverige mod Rådet, C-122/99 P og C-125/99 P, EU:C:2001:304, præmis 37, 38 og 50).
108
Det følger af ovenstående betragtninger, at det første anbringendes tredje led skal forkastes som ugrundet.
Det første anbringendes fjerde led om tilsidesættelse af princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap
109
Med dette led, således som det ligeledes er forklaret i FI’s bemærkninger til Parlamentets og Rådets interventionsindlæg samt i FI’s svar af 23. november 2020 på Rettens spørgsmål til skriftlig besvarelse, har FI for det første anført, at når de længstlevende ægtefæller, der er omfattet af henholdsvis artikel 19 og artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, befinder sig i samme situation, for så vidt som de har bistået en handicappet tjenestemand, der modtog invaliditetsydelse på tidspunktet for sin død, tilsidesætter den anden af disse bestemmelser princippet om forbud mod forskelsbehandling på grund af handicap, for så vidt som den fratager de længstlevende ægtefæller som FI retten til efterladtepension alene af den grund, at de har indgået ægteskab med en sådan tjenestemand, efter at denne blev berettiget til invaliditetsydelse.
110
For det andet er FI af den opfattelse, at han er genstand for forskelsbehandling »ved associering« på grund af det handicap, som hans afdøde hustru led af, og har i denne henseende påberåbt sig dom af 17. juli 2008, Coleman (C-303/06, EU:C:2008:415). FI tog sig nemlig af en handicappet person i hverdagen og på fuld tid, som hvis parret var blevet gift allerede den første dag i deres samliv, og med den samme hengivenhed, som de længstlevende ægtefæller, der er omfattet af artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, ville have udvist. FI har i denne forbindelse præciseret, at hans hustrus handicap, eftersom der var tale om en prioritet, der gik forud for alle andre overvejelser vedrørende parrets retlige status, var den faktuelle årsag til, at de blev gift så sent.
111
Kommissionen, støttet af Parlamentet og Rådet, har bestridt denne argumentation.
112
Det bemærkes, at det følger af Domstolens praksis, at ethvert tilfælde af forskelsbehandling på grund af handicap som omhandlet i chartrets artikel 21, stk. 1, og vedtægtens artikel 1d, stk. 1, forudsætter, at en person skal være udsat for eller have været udsat for en ringere behandling eller en særligt ufordelagtig stilling i ensartede situationer på grund af det handicap, som denne person eller et medlem af dennes familie lider af (jf. i denne retning og analogt dom af 17.7.2008, Coleman, C-303/06, EU:C:2008:415, præmis 56, og af 26.1.2021, Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie, C-16/19, EU:C:2021:64, præmis 29).
113
Selv om det antages, at den sygdom, der medførte FI’s ægtefælles invaliditet og hendes berettigelse til invaliditetsydelse, kan kvalificeres som et handicap, er det angivelige brud på ligebehandlingsprincippet, som FI hævder at have været udsat for som følge af hans ægtefælles handicap, på ingen måde begrundet i dette handicap.
114
Som Kommissionen har forklaret i sine skriftlige indlæg for Retten, er dens afslag på at tildele FI efterladtepension ikke knyttet til sidstnævntes ægtefælles handicap, men til den omstændighed, at parret havde besluttet at blive ved med at leve sammen uden at indgå ægteskab og først efter, at denne ægtefælle blev berettiget til invaliditetsydelse, indgik et ægteskab, der varede mindre end fem år før ægtefællens død.
115
Hvad angår den indvirkning, som FI’s ægtefælles angivelige handicap har kunnet have på parrets beslutning om at gifte sig sent, er det tilstrækkeligt at bemærke, således som det er anført i denne kendelses præmis 50, at tidspunktet for indgåelsen af ægteskabet alene bestemmes af de fremtidige ægtefællers vilje, idet deres beslutning følger af et frit valg på grundlag af flere overvejelser, som ikke nødvendigvis eller udelukkende indebærer en hensyntagen til omstændigheder, der er forbundet med en af de fremtidige ægtefællers handicap. Det kan kun forholde sig anderledes under særlige omstændigheder, såsom den handicappede persons manglende mulighed for at give sin vilje til at indgå ægteskab til kende, idet FI imidlertid ikke har gjort sådanne omstændigheder gældende i den foreliggende sag.
116
Følgelig skal det første anbringendes fjerde led forkastes som ugrundet og dermed hele det første anbringende vedrørende ulovligheden af artikel 20 i bilag VIII til vedtægten i lyset af ligebehandlingsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling.
Det andet og det tredje anbringende om henholdsvis en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 18 og 20 i bilag VIII til vedtægten samt om en forkert fortolkning af begrebet »ægtefælle« som omhandlet i den ordning for efterladtepension, der er fastsat i vedtægten
117
Med disse to anbringender, som skal behandles samlet, har FI gjort gældende, at vedtægtens artikler om ordningen for efterladtepension, såsom artikel 18 og 20 i bilag VIII til vedtægten, skal fortolkes således, at de vedrører samlivet mellem par, hvad enten der er tale om lovmæssige foreninger eller egentlige samlivsforhold. Navnlig bør personer, som uden at være gift eller i et registreret partnerskab som omhandlet i vedtægtens artikel 1d, stk. 1, andet afsnit, i den femårsperiode, der er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, har levet sammen med en EU-tjenestemand, der i mellemtiden er død, indrømmes de samme rettigheder.
118
Anvendelsen af begrebet »ægtefælle« inden for samtlige former for lovmæssige foreninger og egentlige samlivsforhold er desuden begrundet i den sociale udvikling i de senere år, som har foranlediget mange medlemsstater til at ensrette ægteskabet efter de andre former for samlivsforhold eller i det mindste til at tilnærme formueforhold mellem ægtefæller og formueforhold uden for ægteskab, således at det nu ikke længere er muligt kun at anvende begrebet »par« i forhold, der er baseret på en borgerlig vielse. FI har tilføjet, at EU-lovgiver selv har fulgt denne udvikling ved at ændre vedtægten på en sådan måde, at en tjenestemands ugifte partner inden for rammerne af sygeforsikringsordningen for Unionens tjenestemænd sidestilles med en ægtefælle.
119
Kommissionen, støttet af Parlamentet og Rådet, har bestridt denne argumentation.
120
Det skal indledningsvis præciseres, at selv om FI i forbindelse med det andet anbringende har påberåbt sig en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 18 og 20 i bilag VIII til vedtægten, fremgår det både af stævningens logiske opbygning og af de forklaringer, som FI har afgivet i sit svar af 23. november 2020 på Rettens spørgsmål til skriftlig besvarelse, at FI’s argumentation ligeledes omfatter dette bilags artikel 19, for så vidt som nævnte bilags artikel 18-20 udgør en enhed af regler, der er uløseligt forbundne. Henset til den omstændighed, at institutionerne også i deres skriftlige indlæg har forstået, at FI’s andet anbringende ligeledes vedrørte artikel 19 i bilag VIII til vedtægten, må det fastslås, at FI i forbindelse med dette anbringende har foreholdt Kommissionen, at den har foretaget en urigtig anvendelse af dette bilags artikel 20, sammenholdt med bilagets artikel 18 og 19.
121
Med hensyn til realiteten skal det andet og det tredje anbringende af tilsvarende grunde som dem, der er anført i nærværende kendelses præmis 105-107, forkastes som ugrundede, idet det præciseres, at hvad angår FI’s argument om, at en tjenestemands ugifte partner inden for rammerne af sygeforsikringsordningen for Unionens tjenestemænd sidestilles med en ægtefælle, er det tilstrækkeligt at bemærke, at denne sidestilling, der er begrænset til et bestemt område af vedtægten, udelukkende er baseret på lovgivers vilje, og at en sådan sidestilling ikke kan påberåbes til støtte for en generalisering på tværs af resten af vedtægten, da lovgiver ikke har foretaget udtrykkelige ændringer i resten af vedtægten.
Det fjerde anbringende om Kommissionens åbenbart urigtige skøn som følge af den manglende hensyntagen til FI’s særlige situation
122
FI har anført, at han frem til sin ægtefælles død i 2019 havde levet sammen med hende uden at indgå ægteskab, indtil parret indgik et ægteskabeligt forhold, der varede næsten fem år, på nær ca. tre måneder. FI har oplyst, at han plejede sin hustru under hele deres samliv. Det forhold, at han levede sammen med hende under sådanne omstændigheder, gør således, at afslaget på at tildele ham efterladtepension med den begrundelse, at han mangler mindre end fire måneder for at opfylde betingelsen i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten om, at ægteskabet skal have varet mindst fem år, er særligt urimeligt. Kommissionen har herved anlagt et åbenbart urigtigt skøn.
123
Uden at modsige de faktiske omstændigheder, som FI har fremlagt, har Kommissionen, støttet af Parlamentet og Rådet, bestridt denne argumentation.
124
Det skal bemærkes, som det er anført i nærværende kendelses præmis 89, at betingelsen om, at ægteskabet skal have varet mindst fem år, som er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, er et ensartet kriterium, der finder anvendelse uden forskel på alle de længstlevende ægtefæller, der er omfattet af denne bestemmelse, og som ikke har til formål at skabe en formodning om, at der foreligger misbrug eller svig fra den længstlevende ægtefælles side, men at forhindre, at der begås et sådant misbrug eller svig.
125
Det bemærkes ligeledes, at med forbehold for særlige tilfælde, som udtrykkeligt er fastslået af EU-lovgiver, indeholder EU-retten ikke en almindelig retsgrundsætning, hvorefter en gældende EU-bestemmelse ikke må bringes i anvendelse, når bestemmelsen for den berørte medfører særligt alvorlige følger, som EU-lovgiver klart ville have forsøgt at undgå, såfremt man ved udstedelsen af bestemmelsen havde forudset dette tilfælde (dom af 26.5.2016, Ezernieki, C-273/15, EU:C:2016:364, præmis 56 og den deri nævnte retspraksis).
126
Domstolen har i øvrigt allerede fastslået, at selv om det skulle følge af indførelsen af en generel og abstrakt bestemmelse, at grænsesituationer kan medføre tilfældige ulemper, kan lovgiver ikke bebrejdes for at have foretaget en gruppeopdeling, når denne, som det er fastslået i nærværende kendelses præmis 78-116 vedrørende artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, i det væsentlige ikke er forskelsbehandlende i forhold til det forfulgte mål (dom af 15.4.2010, Gualtieri mod Kommissionen, C-485/08 P, EU:C:2010:188, præmis 81 og den deri nævnte retspraksis).
127
Under disse omstændigheder kan det ikke foreholdes Kommissionen, at den anlagde et åbenbart urigtigt skøn ved at afslå at tildele FI efterladtepension med den begrundelse, at betingelsen om, at ægteskabet skal have varet mindst fem år, som er fastsat i artikel 20 i bilag VIII til vedtægten, ikke var opfyldt.
128
Det følger heraf, at det fjerde anbringende skal forkastes som ugrundet, og at Kommissionen følgelig må frifindes i det hele.
Sagsomkostninger
129
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
130
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
131
Da FI har tabt sagen, efter at appellerne er blevet taget til følge, og Rådet og Kommissionen hver især har nedlagt påstand om, at FI tilpligtes at betale sagsomkostningerne, bør det pålægges FI at bære sine egne omkostninger og betale de omkostninger, som disse to institutioner har afholdt såvel i første instans som i forbindelse med appellerne.
132
Parlamentet har ikke deltaget i appelsagen, men intervenerede i første instans for Retten. Som følge af ophævelsen af den appellerede dom og afgørelsen af sag T-694/19 ved nærværende kendelse, skal der på ny træffes afgørelse om denne institutions omkostninger i første instans i overensstemmelse med artikel 137, sammenholdt med artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
133
I denne forbindelse bærer medlemsstater og institutioner, der er indtrådt i en sag, deres egne omkostninger, jf. dette reglements artikel 140, stk. 1. Under disse omstændigheder bærer Parlamentet de omkostninger, som det har afholdt i første instans.
På grundlag af disse præmisser bestemmer Domstolen (Ottende Afdeling):
1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 10. marts 2021, FI mod Kommissionen (T-694/19, ikke trykt i Sml., EU:T:2021:122), ophæves.
2)
Europa-Kommissionen frifindes i det af FI anlagte søgsmål i sag T-694/19.
3)
FI bærer sine egne omkostninger og betaler de omkostninger, som Rådet for Den Europæiske Union og Kommissionen har afholdt i forbindelse med såvel sag T-694/19 som sagerne C-313/21 P og C-314/21 P.
4)
Europa-Parlamentet bærer de omkostninger, som det har afholdt i sag T-694/19.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: fransk.