62001CC0476_DA
Generaladvokatens forslag til afgørelse
Generaladvokatens forslag til afgørelse
1. Har en medlemsstat ret til at modsætte sig anerkendelse af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat? I bekræftende fald med hvilken begrundelse? Det er hovedsagelig de spørgsmål, som Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) (Tyskland) har forelagt i forbindelse med en straffesag mod en privatperson, og som i væsentlig grad berører vigtige dele af den europæiske borgers dagligdag.
I – Relevante retsforskrifter
A – Fællesskabsbestemmelser
2. En første harmonisering vedrørende udstedelsen og anvendelsen af kørekort blev gennemført ved første direktiv 80/1263/EØF (2) . Formålet hermed var dels at bidrage til at forbedre færdselssikkerheden på vejene, dels at lette trafikken for personer, som bosætter sig i en anden medlemsstat end den, hvor de har bestået en køreprøve, eller som flytter inden for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab.
3. Med henblik herpå blev der ved direktiv 80/1263 foretaget en tilnærmelse af visse nationale regler på området, navnlig for så vidt angår udstedelse af kørekort og gyldighedsbetingelser for kørekort. Der indførtes et kørekort af EF-model og et princip om gensidig anerkendelse af kørekort samt bestemmelser om ombytning af kørekort, når indehaverne skifter bopæl eller arbejdssted fra en medlemsstat til en anden.
4. Direktiv 80/1263 blev ophævet ved direktiv 91/439/EØF (3) . Sidstnævnte direktiv markerer en næste etape i harmoniseringen af de nationale regler, navnlig vedrørende betingelserne for udstedelse af kørekort og rækkevidden af det princip om gensidig anerkendelse, som er knyttet hertil.
5. For at et kørekort kan udstedes, skal ansøgeren opfylde visse alderskrav (4), have bestået visse prøver (5) og opfylde visse lægelige krav (6) samt have sædvanlig bopæl eller forelægge bevis for i mindst seks måneder at have været studerende i den medlemsstat, der udsteder kørekortet (7) . I henhold til direktivets artikel 7, stk. 5, må ingen person være indehaver af mere end ét kørekort udstedt af en medlemsstat. Når en person er indehaver af et (gyldigt) kørekort, som er udstedt af en medlemsstat, og som skal anerkendes i de øvrige medlemsstater, er det således udelukket, at denne person erhverver et andet kørekort fra den samme eller en anden medlemsstat.
6. Med hensyn til princippet om gensidig anerkendelse af kørekort indeholder direktivets artikel 1, stk. 2, følgende generelt formulerede bestemmelse: »De kørekort, som medlemsstaterne udsteder, anerkendes gensidigt.«
7. Når indehaveren af et gyldigt kørekort udstedt i en medlemsstat får sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat, kan bopælsmedlemsstaten i henhold til direktivets artikel 8, stk. 2, »[m]ed forbehold af overholdelsen af territorialprincippet i straffelove og -bestemmelser [...] på indehaveren [...] anvende sine nationale bestemmelser vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten og om nødvendigt med henblik herpå ombytte dette kørekort«.
8. Endvidere er følgende fastsat i direktivets artikel 8, stk. 4: »En medlemsstat kan for en person, der på dens område er omfattet af en af de foranstaltninger, der er omhandlet i stk. 2, nægte at anerkende gyldigheden af ethvert kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat til denne person.« Medlemsstaternes iværksættelse af disse bestemmelser ved hjælp af tilpasninger i deres nationale lovgivning kræver Kommissionens samtykke (8) .
B – Nationale bestemmelser
9. Siden 1. januar 1999 er retten til at køre bil i Tyskland for personer, som er indehavere af kørekort udstedt af en anden medlemsstat, og som har bopæl i Tyskland, blevet reguleret i Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr af 18. august 1998, også kaldet Fahrerlaubnisverordnung (9) (bekendtgørelse om adgang til at føre motortrafikkøretøj, herefter »FeV«).
10. I henhold til § 28, stk. 1 og 4, i FeV må en indehaver af et kørekort, der er udstedt af en medlemsstat i Den Europæiske Union eller i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (herefter »EØS«) ikke føre motorkøretøj i Tyskland, såfremt vedkommende, på tidspunktet for kørekortets udstedelse, havde sin sædvanlige bopæl i Tyskland (medmindre kørekortet er erhvervet under et skole- eller studieophold i den medlemsstat, som har udstedt kørekortet) (10) .
11. Det samme gælder, såfremt en indehaver af et kørekort udstedt af en medlemsstat i Den Europæiske Union eller i EØS har fået sit kørekort inddraget (midlertidigt eller permanent) ved en retslig afgørelse eller en tilsvarende administrativ foranstaltning (umiddelbart eksigibel afgørelse om midlertidig eller permanent inddragelse), såfremt den pågældende er blevet nægtet ret til at erhverve kørekort, såfremt indehaveren har givet afkald på kørekortet (11), eller såfremt indehaveren af kørekortet har fået frakendt førerretten i Tyskland eller har fået sit kørekort konfiskeret eller beslaglagt (12) .
12. Det følger af disse bestemmelser, at indehaveren af et tysk kørekort ikke længere har ret til at føre motorkøretøj i Tyskland, hvis kørekortet er blevet inddraget (13), eller hvis den pågældende har fået frakendt førerretten af de tyske myndigheder, selv om vedkommende senere har erhvervet et kørekort fra en anden medlemsstat (14) .
13. I henhold til fortolkningen i retspraksis af disse bestemmelser (15) er de tidsmæssige virkninger af et sådant tab af førerretten i Tyskland ikke begrænset til den frist, som gælder for frakendelse af førerretten, og heller ikke til varigheden af den tidsbegrænsede inddragelse af kørekortet. I modsætning til, hvad der var gældende tidligere i henhold til bekendtgørelsen om gennemførelse af direktivet (16), gælder et sådant tab af førerretten i Tyskland definitivt, også efter udløbet af de pågældende frister (17) .
II – De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne i hovedsagen
14. Ved kendelse af 26. februar 1998 traf Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) afgørelse om inddragelse (svarende til en annullation) af Felix Kappers kørekort. Felix Kapper er tysk statsborger med tysk kørekort. Retten påbød ligeledes de nationale kompetente myndigheder ikke at udstede et nyt kørekort til ham før udløbet af en frist på ni måneder, dvs. ikke før den 25. november 1998.
15. Derefter har han ikke fået udstedt nyt kørekort i Tyskland. Han har derimod, den 11. august 1999, erhvervet et nederlandsk kørekort.
16. Den 17. marts 2000 blev Felix Kapper af den samme domstol idømt en bøde for den 20. november og 11. december 1999 at have ført et motorkøretøj i Tyskland uden at have et gyldigt kørekort, eller nærmere bestemt med et nederlandsk kørekort, hvis gyldighed ikke var anerkendt af de tyske myndigheder. Felix Kapper gjorde indsigelse mod denne afgørelse (ved samme domstol), hvorved han påberåbte sig sit nederlandske kørekort.
III – Det præjudicielle spørgsmål
17. Under hensyn til det af parterne anførte har Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
ﾻEr artikel 1, stk. 2, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort til hinder for, at en medlemsstat nægter at anerkende et kørekort, når det af denne medlemsstats undersøgelser fremgår, at kørekortet er blevet udstedt af en anden medlemsstat, selv om kørekortindehaveren ikke havde sin sædvanlige bopæl i denne medlemsstat, og får den pågældende bestemmelse i givet fald for så vidt konkret virkning?«
IV – Stillingtagen
A – Formaliteten
18. Ifølge den nederlandske regering er det ikke klart, om det præjudicielle spørgsmål kan admitteres, fordi forelæggelseskendelsen, ifølge denne, ikke indeholder tilstrækkelige oplysninger om de faktiske omstændigheder, om de relevante bestemmelser i national ret og om spørgsmålets betydning for, at der kan træffes afgørelse i hovedsagen, især hvis den pågældende var omfattet af en foranstaltning, hvorved han var frataget førerretten i Tyskland.
19. Det bemærkes hertil, at proceduren efter artikel 234 EF ifølge fast retspraksis er et middel til samarbejde mellem Domstolen og de nationale retsinstanser (18) . Inden for rammerne af dette samarbejde tilkommer det udelukkende den nationale retsinstans, for hvem en tvist er indbragt, og som har ansvaret for den retlige afgørelse, som skal træffes, at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de af den nationale retsinstans forelagte spørgsmål vedrører fortolkningen af en bestemmelse i fællesskabsretten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom (19) .
20. Domstolen har dog udtalt, at det med henblik på at prøve sin egen kompetence påhviler den at undersøge de omstændigheder, hvorunder den nationale domstol har forelagt en præjudiciel anmodning (20) .
21. Under hensyn til denne opgave har Domstolen udtalt, at den ikke kan træffe afgørelse vedrørende et præjudicielt spørgsmål fra en national ret, når det klart fremgår, at den af den nationale ret ønskede fortolkning eller vurdering af en fællesskabsbestemmelses gyldighed savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller når problemet er af hypotetisk karakter, og Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan foretage en saglig korrekt besvarelse af de forelagte spørgsmål (21) .
22. Med hensyn til sidstnævnte tilfælde skal jeg erindre om, at kravet om en tilstrækkelig beskrivelse af den retlige og faktiske baggrund for sagen i det væsentlige tjener to formål.
23. For det første skal oplysningerne i forelæggelseskendelsen gøre det muligt for Domstolen at nå en for den forelæggende ret nyttig fortolkning af fællesskabsretten (22) .
24. Ganske vist indeholder forelæggelseskendelsen i nærværende sag kun få oplysninger om de faktiske og retlige omstændigheder i hovedsagen. Det fremgår således ikke, om Felix Kappers førerret i Tyskland, da han blev pågrebet for at føre motorkøretøj uden kørekort, fortsat var frakendt ham eller undergivet begrænsninger, efter at hans tyske kørekort var inddraget.
25. Oplysningerne i forelæggelseskendelsen er imidlertid blevet suppleret dels ved den forelæggende rets svar på Domstolens anmodning om at få uddybet forelæggelsen, dels ved Felix Kappers og den tyske regerings svar på de spørgsmål, de har fået desangående. Heraf fremgår, at han, da han blev pågrebet for de omtvistede forhold, ikke længere var underlagt et forbud mod at erhverve et nyt kørekort (idet et sådant forbud havde været gældende i ni måneder), men at han tilsyneladende stadig var frakendt førerretten i Tyskland i medfør af FeV’s § 28, stk. 4, punkt 4, (23) . Jeg mener derfor, at Domstolen på trods af forelæggelseskendelsens utilstrækkelighed er i stand til at give et brugbart svar på det spørgsmål, der er stillet af Amtsgericht Frankenthal (Pfalz).
26. For det andet tjener de oplysninger, som indgår i en forelæggelseskendelse, også til at give medlemsstaternes regeringer samt andre berørte parter mulighed for at afgive indlæg i henhold til artikel 20 i Domstolens statut (24) .
27. I den foreliggende sag fremgår det af indlæggene fra medlemsstaternes regeringer og fra Kommissionen, at oplysningerne i forelæggelseskendelsen har gjort det muligt for dem på et kvalificeret grundlag at tage stilling til det præjudicielle spørgsmål. Som nævnt er disse oplysninger desuden blevet suppleret af den forelæggende rets svar på Domstolens anmodning om uddybning af kendelsen. Medlemsstaternes regeringer og andre berørte parter er blevet gjort bekendt med disse supplerende oplysninger, som er gengivet i retsmøderapporten, dels som et skriftligt svar på visse spørgsmål, dels i forbindelse med retsmødet, således at de har haft mulighed for om fornødent at fremsætte supplerende bemærkninger.
28. Jeg mener derfor, at det præjudicielle spørgsmål fra Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) kan fremmes til besvarelse.
29. Som Felix Kapper, den tyske og den italienske regering samt Kommissionen har foreslået, bør det præjudicielle spørgsmåls rækkevidde imidlertid udvides til fortolkningen af direktivets artikel 8, stk. 2 og 4, for at den forelæggende ret kan få et brugbart og fuldstændigt svar.
30. Jeg mener derfor, at det præjudicielle spørgsmål skal opfattes således, at der hovedsagelig ønskes klarhed over, om direktivets artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra b), artikel 8, stk. 2 og 4, samt artikel 9, skal fortolkes således, at en medlemsstat har ret til at nægte at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat med den begrundelse, at det fremgår af medlemsstatens undersøgelser, at kørekortets indehaver inden udstedelsen ikke havde sin sædvanlige bopæl i den medlemsstat, der har udstedt kørekortet, og/eller at kørekortets indehaver er frakendt førerretten på den første medlemsstats område efter at være blevet omfattet af en foranstaltning, som inddrager eller annullerer et kørekort, der tidligere er udstedt i denne medlemsstat, forbundet med et midlertidigt forbud mod at erhverve et nyt kørekort, når disse to foranstaltninger er fuldstændig gennemført og således har mistet deres virkninger.
B – Realiteten
31. Der skal indledningsvis mindes om, at direktivets artikel 1, stk. 2, indeholder princippet om, at »[d]e kørekort, som medlemsstaterne udsteder, [gensidigt] anerkendes«.
32. Som jeg for nylig har understreget, benytter disse bestemmelser et generelt system med gensidig anerkendelse af kørekort, uden at anerkendelsen er underlagt krav om særlige vilkår eller formaliteter (25) .
33. Dette har Domstolen fastslået i dom af 29. februar 1996 i Skanavi og Chryssanthakopoulos-sagen angående en formalitet i forbindelse med ombytning af kørekort (26) . Domstolen bekræftede dette i dom af 29. oktober 1998 i Awoyemi-sagen og tilføjede, at forpligtelsen til at anerkende kørekort er en klar og ubetinget forpligtelse, og at medlemsstaterne ikke råder over noget skøn med hensyn til de foranstaltninger, der skal træffes for at efterkomme denne, hvorved ovennævnte bestemmelser i direktivet har direkte virkning (27) .
34. Domstolen gjorde igen opmærksom på dette for ganske nylig i dommen i sagen Kommissionen mod Nederlandene, nævnt ovenfor, vedrørende en bestemt formalitet i forbindelse med registrering af kørekort (28) .
35. Det er dette princip om gensidig anerkendelse af kørekort, baseret på gensidig tillid mellem medlemsstaterne, der danner grundlag for undersøgelsen af, om en medlemsstat har ret til at nægte at anerkende et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat, udelukkende på grund af kørekortets indehavers bopæl, eller fordi der over for indehaveren er iværksat en foranstaltning, som inddrager eller annullerer et kørekort.
1. Kravet om kørekortsindehaverens bopæl, når kørekortet udstedes
36. I henhold til direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), er udstedelse af kørekort betinget af, at ansøgeren har sædvanlig bopæl i den medlemsstat, som udsteder kørekortet.
37. Jeg mener ligesom Felix Kapper samt den nederlandske og italienske regering, at det udelukkende tilkommer den medlemsstat, som udsteder kørekortet, at efterprøve, at dette krav er opfyldt i overensstemmelse med bedømmelseskriterierne i direktivets artikel 9. Heraf følger, at når et kørekort er udstedt af en medlemsstat, kan de andre medlemsstater ikke afvise at godkende det med den begrundelse, at de ikke mener, at dette krav var opfyldt.
38. Hvis man accepterede det modsatte, sådan som den tyske regering har foreslået, ville det rokke ved hele direktivets system samt princippet om gensidig anerkendelse, der udgør hovedhjørnestenen i systemet.
39. Som jeg tidligere har fremhævet i forbindelse med den procedure for registrering af kørekort, som findes i Nederlandene, er selve filosofien bag direktivets system at fastsætte fælles regler for udstedelse af kørekort og at give den udstedende medlemsstat enekompetence til at sikre, at reglerne overholdes (29) . Det er dette system, princippet om gensidig anerkendelse af kørekort hviler på, og denne anerkendelse skal som nævnt ske automatisk, det vil sige uden særlige betingelser, formaliteter eller kontrol, og forudsætter således en gensidig tillid fra medlemsstaternes side.
40. Hvis man tillod, at en medlemsstat kontrollerede, at indehaveren af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat faktisk opfyldte det krav for at erhverve kørekortet, som vedrører den pågældendes bopæl, og at medlemsstaten nægtede at anerkende det pågældende kørekort, hvis den mente, at indehaveren ikke opfyldte dette krav, ville det betyde, at princippet om gensidig anerkendelse af kørekort mistede sit indhold, og at den gensidige tillid, som medlemsstaterne bør have på området, ville blive ødelagt.
41. Lignende overvejelser fik Domstolen til at fastslå følgende: »Selve indehavelsen af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, må derfor anses for bevis for, at indehaveren har opfyldt betingelserne for dets udstedelse i henhold til direktiv 91/439, og værtsmedlemsstaten kan ikke uden at komme i strid med princippet om gensidig anerkendelse af kørekort rejse krav om, at indehaveren af kørekortet på ny fremlægger bevis for, at han faktisk opfylder betingelserne i artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 9 i direktiv 91/439« (30) .
42. Domstolen baserede denne analyse på den kendsgerning, at »et sådant krav […] er […] i direkte modstrid med kravet om anerkendelse af kørekort, som er udstedt af andre medlemsstater, da det er ensbetydende med, at der foretages yderligere en kontrol af, om indehaveren af kørekortet opfylder betingelserne for erhvervelse heraf i artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 9 i direktiv 91/439« (31) .
43. Domstolen ønskede hermed at understrege, at dette krav forudsætter, at indehaveren af det kørekort, som skal registreres, dokumenterer et forhold, som det kan være meget vanskeligt at bevise dels på grund af den periode, der er forløbet mellem erhvervelsen af kørekortet og indehaverens bosættelse i den pågældende medlemsstat, dels på grund af afstanden mellem det sted, hvor indehaveren har haft sin bopæl (på tidspunktet for kørekortets erhvervelse), og den kommune, hvor han har besluttet at bosætte sig (i den pågældende medlemsstat) (32) .
44. Det, der gælder for dokumentationen for, at kørekortsindehaveren har opfyldt bopælskravet i forbindelse med en procedure med registrering i en anden medlemsstat end den, der har udstedt kørekort, gælder efter min mening også for den kontrol eller de undersøgelser, som denne medlemsstat foretager i denne forbindelse, med henblik på at acceptere eller afvise anerkendelse af det pågældende kørekort.
45. En sådan fremgangsmåde betyder, at der foretages ny kontrol af, om indehaveren af et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, har opfyldt direktivets bopælskrav for at kunne erhverve kørekortet. Som Domstolen har fastslået, skal indehavelsen af et sådant kørekort imidlertid anses for at være dokumentation for, at kørekortets indehaver har opfyldt dette krav. Eksistensen af denne dokumentation må således nødvendigvis udelukke, at en medlemsstat undlader at opfylde forpligtelsen til at anerkende et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat, med den begrundelse, at der, ifølge denne medlemsstat, er forhold, som tyder på, at dette krav ikke er opfyldt, og, at der således kan sættes spørgsmålstegn ved dokumentationens troværdighed. Dette gælder så meget desto mere, idet indehaveren, hvis denne medlemsstat nægtede at anerkende kørekortet på baggrund af de nævnte forhold, i sidste instans ville være forpligtet til endnu en gang at dokumentere, at han faktisk opfyldte dette krav, hvilket, som Domstolen har fastslået, også ville være i strid med princippet om gensidig anerkendelse af kørekort.
46. Heraf konkluderer jeg, at en medlemsstat ikke har ret til hverken at efterprøve, at indehaveren af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat faktisk har opfyldt direktivets bopælskrav, eller at nægte at anerkende det pågældende kørekort med den begrundelse, at indehaveren ikke ses at have opfyldt dette krav.
47. I modsætning til Kommissionen mener jeg, at det er denne konklusion, der må drages, også selv om, som det vil være tilfældet i Forbundsrepublikken Tyskland, sådanne kontroller og undersøgelser ikke foretages systematisk, men er begrænset til de tilfælde, hvor den pågældende medlemsstat nærer alvorlig tvivl om, at bopælskravet er opfyldt.
48. Når en medlemsstat nærer en sådan tvivl, kan den eventuelt meddele udstedelsesstaten dette inden for rammerne af en informationsudveksling i henhold til direktivets artikel 12, stk. 3 (33) . Det bør imidlertid præciseres, at hvis udstedelsesstaten i forbindelse med en sådan udveksling bekræfter, at dette bopælskrav rent faktisk var opfyldt, er den pågældende medlemsstat forpligtet til at anerkende det anfægtede kørekort, selv om den ikke er blevet overbevist af det modtagne svar. Den har således ikke ret til at gøre sine egne kontroller eller undersøgelser i sagen gældende, heller ikke selv om de er begrænsede, med henblik på at modsætte sig anerkendelse af kørekortet.
49. I det tilfælde, hvor udstedelsesstatens kontrol af denne bopælspligt ifølge værtsmedlemsstaten er utilstrækkelig, vil sidstnævnte dog altid have mulighed for at iværksætte en traktatbrudsprocedure mod førstnævnte efter artikel 227 EF.
50. I den forbindelse er jeg klar over, at det er muligt (men lidet sandsynligt), at udstedelsesstaten ved en eventuel informationsudveksling indser, at direktivets krav om bopæl i modsætning til, hvad den havde konstateret ved udstedelsen af kørekortet, faktisk ikke var opfyldt. Selv i dette tilfælde finder jeg det utilladeligt at nægte at anerkende det pågældende kørekort (34) .
51. Jeg er nemlig, i modsætning til Kommissionen, ikke tilbøjelig til at sidestille det forhold, at indehaveren af et kørekort ikke havde bopæl i udstedelsesstaten, med den situation, som Domstolen behandlede i dommen af 27. september 1989 i Van de Bijl-sagen (35) .
52. I denne dom undersøgte Domstolen forholdene omkring en nederlandsk statsborger, der ønskede at udøve selvstændig erhvervsvirksomhed som maler i Nederlandene, men ikke kunne fremvise bevis for de fornødne faglige kvalifikationer for at kunne udøve en sådan erhvervsvirksomhed i denne medlemsstat, og som påberåbte sig en attestation udstedt af de britiske myndigheder, ifølge hvilken han havde udøvet en sådan virksomhed i et vist tidsrum i Det Forenede Kongerige, med henblik på i medfør af direktiv 64/427/EØF (36) at opnå adgang til at udøve den pågældende virksomhed i Nederlandene. I dette direktiv fastsættes det, at såfremt en medlemsstat gør adgang til eller udøvelse af en bestemt aktivitet afhængig af besiddelsen af visse kvalifikationer og færdigheder, skal denne medlemsstat som tilstrækkeligt bevis for disse kvalifikationer og færdigheder anerkende den faktiske udøvelse af den pågældende aktivitet i en anden medlemsstat i et fastsat tidsrum i henhold til en attestation udstedt af myndighederne i sidstnævnte medlemsstat.
53. Dette krav om, at der faktisk er udøvet en bestemt erhvervsvirksomhed, indgik i en overgangsordning for adgang til udøvelse af en sådan virksomhed, så længe der ikke var foretaget nogen samordning af de nationale regler om dels adgang til og udøvelse af de pågældende former for erhvervsvirksomhed, dels den gensidige anerkendelse af kvalifikationsbeviser (37) . Denne betingelse stemte overens med værtsmedlemsstatens legitime ønske om at sikre, at den pågældende besad visse almindelige kvalifikationer og færdigheder, som gjorde ham i stand til at udøve den relevante erhvervsvirksomhed med henblik på at beskytte virksomhedens kunders interesser.
54. Man kan forstå, at Domstolen på denne baggrund fastslog, at »den kompetente myndighed i værtsmedlemsstaten, til hvem der indgives en ansøgning om tilladelse til at udøve et erhverv under fremlæggelse af en attestation, der er udstedt af den kompetente myndighed i oprindelsesmedlemsstaten i henhold til direktivet […] ikke er forpligtet til uden videre at meddele tilladelse hertil, når den fremlagte attestation indeholder en påviselig urigtighed, idet det erklæres, at […] person[en] inden for en nærmere angiven periode har udøvet erhvervsvirksomhed i oprindelsesmedlemsstaten, selv om det er oplyst, at han inden for samme periode har haft erhvervsmæssig beskæftigelse på værtsmedlemsstatens område« (38) .
55. Jeg mener ikke, at denne retspraksis kan overføres til situationen i hovedsagen.
56. For det første bør det påpeges, at det bopælskrav, der er fastsat i direktivet, indgår som et led i en ordning for anerkendelse af kørekort og ikke en ordning for udstedelse af tilladelse, hvilket i princippet udelukker, at andre medlemsstater end udstedelsesmedlemsstaten har skønsbeføjelser med hensyn til opfyldelsen af kravene for at erhverve kørekort.
57. I øvrigt svarer dette bopælskrav ikke til krav, som kan sammenlignes med dem, der er forbundet med besiddelsen af almindelige kvalifikationer og færdigheder, og som har til formål at beskytte kundernes interesser i forbindelse med en selvstændig erhvervsvirksomhed. Hvor vigtigt dette krav end er for, at den ved direktivet indførte ordning kan fungere, kan det ikke sidestilles med et væsentligt krav, såsom at man skal have bestået visse prøver til kontrol af færdigheder og adfærd eller kundskabsprøver, der bunder i tvingende almenhensyn i forbindelse med færdselssikkerheden, sådan som det er fastsat i direktivets artikel 7, stk. 1, litra a) (39) .
58. Af disse overvejelser følger, at den parallel, som ifølge Kommissionen er mellem en dokumenteret manglende opfyldelse af det bopælskrav, der er opstillet i direktivet, og den situation, som Domstolen behandlede i dommen Van de Bijl-sagen, efter min opfattelse ikke er relevant. Denne dom kan derfor ikke påvirke min bedømmelse.
59. Jeg mener ikke, at en sådan uregelmæssighed i sig selv er nok til at retfærdiggøre en afvisning af at anerkende det pågældende kørekort, og i øvrigt heller ikke til at retfærdiggøre inddragelse eller annullation af kørekortet fra en anden medlemsstat end den, der har udstedt det (med virkning på dens eget område) (40) . Såfremt udstedelsesmedlemsstaten systematisk tilsidesætter sin forpligtelse til at kontrollere, at bopælskravet er opfyldt, kan såvel værtsmedlemsstaten som Kommissionen dog over for denne iværksætte en traktatbrudsprocedure efter artikel 226 EF og 227 EF.
60. Det er i øvrigt ikke udelukket, at udstedelsesmedlemsstaten som følge af en sådan konstateret uregelmæssighed beslutter at inddrage eller annullere det pågældende kørekort i henhold til princippet om parallelitet i formkravene, hvorved de øvrige medlemsstater tydeligvis ikke længere har pligt til at anerkende det.
61. Som følge heraf mener jeg, at direktivets artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 9, skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke har ret til at nægte at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat med den begrundelse, at kørekortets indehaver ifølge førstnævnte medlemsstat ikke havde sædvanlig bopæl i sidstnævnte medlemsstat, da kørekortet blev udstedt.
2. Virkningerne af en inddragelse eller annullation af et kørekort, der er udstedt af en medlemsstat, i forhold til et kørekort, der er udstedt senere af en anden medlemsstat
62. Det er nu vigtigt at fastslå, om en medlemsstat har ret til at nægte at anerkende et kørekort, som er udstedt af en anden medlemsstat, med en anden begrundelse end den, der er behandlet ovenfor, nemlig at der over for indehaveren af det pågældende kørekort er iværksat en foranstaltning, som inddrager eller annullerer et kørekort, der tidligere er udstedt af førstnævnte medlemsstat.
63. Ifølge Felix Kapper kan de tyske myndigheder muligvis på grundlag af direktivets artikel 8, stk. 4, nægte at anerkende gyldigheden i Tyskland af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, så længe en national foranstaltning, som f.eks. en suspension eller annullation af førerretten i et bestemt tidsrum, er i kraft i Tyskland. Denne mulighed kan de imidlertid ikke gøre brug af i tiden efter dette tidsrum.
64. Den italienske regering har tilsvarende hævdet, at de nævnte bestemmelser kun har til formål at sikre anvendelsen af en strafferetlig sanktion, såsom suspension eller inddragelse af et kørekort, for at undgå, at indehaveren unddrager sig denne ved uretmæssigt at gøre gældende, at han har erhvervet et kørekort i en anden medlemsstat. Når den strafferetlige sanktion først er gennemført, kan den medlemsstat, hvor den blev iværksat, ikke længere modsætte sig anerkendelse af det pågældende kørekort.
65. Ifølge Kommissionen forbyder direktivet ikke en medlemsstat at nægte at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når indehaveren har fået sit nationale kørekort inddraget og endnu ikke har fået kørekortet tilbage. Den tilføjede i retsmødet, at et sådant afslag på anerkendelse på grundlag af direktivets artikel 8, stk. 4, ikke kan gælde i ubegrænset tid, navnlig ikke såfremt den pågældende på et givet tidspunkt igen kan erhverve et kørekort i sit oprindelsesland.
66. Efter at have gennemgået parternes bemærkninger mener jeg ikke, at et sådant afslag på at anerkende et kørekort under de omstændigheder, der er gældende i hovedsagen, er begrundet hverken i direktivets artikel 8, stk. 2, eller i artikel 8, stk. 4.
67. Med hensyn til direktivets artikel 8, stk. 2, gør jeg opmærksom på, at bopælsmedlemsstaten, når indehaveren af et gyldigt kørekort udstedt i en medlemsstat får sædvanlig bopæl i en anden medlemsstat, på betingelse af overholdelsen af territorialprincippet i straffelove og -bestemmelser kan anvende sine nationale regler vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten på kørekortets indehaver og om nødvendigt med henblik herpå ombytte dette kørekort.
68. Jeg mener, at de nævnte bestemmelser i direktivet, som ikke kun finder anvendelse i forbindelse med ombytning af kørekort (41), omfatter det tilfælde, hvor det lægges en indehaver af et kørekort til last, at han har begået en trafikforseelse i værtsmedlemsstaten, og hvor de kompetente myndigheder i denne medlemsstat over for vedkommende påtænker, som en sanktion, at iværksætte en foranstaltning i form af begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten, hvis virkninger vil være begrænsede til den pågældende medlemsstat (42) .
69. Felix Kapper befinder sig imidlertid ikke i denne situation i hovedsagen.
70. Selv om Felix Kapper har fået sit kørekort inddraget i Tyskland, svarende til en annullation, vedrørte sanktionen kun det tyske kørekort, som han havde, inden han erhvervede det nederlandske kørekort, der er tale om. Spørgsmålet i hovedsagen er ikke, om de tyske myndigheder i henhold til direktivets artikel 8, stk. 4, var berettiget til igen at foretage en inddragelse eller annullation af Felix Kappers kørekort, denne gang hans nederlandske kørekort. Spørgsmålet er udelukkende, om de tyske myndigheder har ret til at nægte at anerkende gyldigheden af det pågældende nederlandske kørekort. Som det er tilfældet i forbindelse med bopælskravet, er svaret nej. Heraf følger, at Felix Kappers nederlandske kørekort skal anses for at være gyldigt, hvorved anklagen vedrørende den forseelse, han siges at have begået (at føre motorkøretøj uden gyldigt kørekort), ikke kan tiltrædes. Eftersom en sådan forseelse ikke er begået, er det udelukket, at den pågældende er omfattet af den i direktivets artikel 8, stk. 2, omhandlede situation.
71. I modsætning til, hvad den tyske regering har hævdet, mener jeg ikke, at direktivets artikel 8, stk. 2, skal fortolkes således, at en værtsmedlemsstat har ret til at nægte at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når indehaveren af kørekortet i henhold til de nationale regler (i værtsmedlemsstaten) vedrørende begrænsning, suspension, inddragelse eller annullation af førerretten, har mistet førerretten i nævnte medlemsstat på grund af en tidligere afgørelse (truffet af myndighederne i denne medlemsstat) om at fratage ham førerretten, heller ikke i det tilfælde, hvor foranstaltningen er helt og fuldt gennemført, og dens retsvirkninger således er ophørt. Som det vil fremgå, ville en udvidet fortolkning af disse bestemmelser i direktivet medføre, at forskrifterne i direktivets artikel 8, stk. 4, mistede deres effektive virkning.
72. Hvad angår de sidstnævnte forskrifter i direktivet mener jeg, at de skal fortolkes restriktivt, således at en medlemsstat kun har ret til at nægte at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når myndighederne i førstnævnte medlemsstat over for indehaveren af kørekortet har iværksat en foranstaltning, som begrænser, suspenderer, inddrager eller annullerer vedkommendes førerret, hvis denne foranstaltning ikke er helt og fuldt gennemført, og dens retsvirkninger således ikke er ophørt. Der er flere omstændigheder, der taler for min fortolkning.
73. For det første fremgår det, som fremhævet af den italienske regering, af forskrifternes ordlyd, at den beføjelse, der er givet en medlemsstat (til at nægte at anerkende gyldigheden af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat), udelukkende vedrører det tilfælde, hvor en person på dens område »[stadig] er omfattet« af en af de ovennævnte foranstaltninger, til forskel fra det tilfælde, hvor en person »[tidligere] har været omfattet« af en sådan foranstaltning. Anvendelsen af nutid i stedet for datid giver klart udtryk for fællesskabslovgiverens ønske om at begrænse anvendelsen af denne beføjelse til aktuelle foranstaltninger, der fratager eller begrænser førerretten, dvs., hvor foranstaltningerne fortsat er under gennemførelse.
74. Det skal desuden understreges, at den beføjelse, som medlemsstaterne har i medfør af direktivets artikel 8, stk. 4, udgør en undtagelse fra det i artikel 1, stk. 2, omhandlede princip om anerkendelse af kørekort. Heraf følger, i henhold til fast retspraksis, at bestemmelserne i direktivets artikel 8, stk. 4, skal fortolkes strengt.
75. Endelig skal jeg gøre opmærksom på, at formålet med direktivet er at indføre et kørekort af EF-model og skabe et system med gensidig anerkendelse af disse kørekort uden forpligtelse til ombytning, især for at øge bevægeligheden for personer, som bosætter sig i en anden medlemsstat end den, hvor de har bestået en køreprøve (43) . Det i direktivets artikel 1, stk. 2, omhandlede princip om gensidig anerkendelse af kørekort udgør således hovedhjørnestenen i den ordning, som er indført ved direktivet. Det ville være en tilsidesættelse af dette princip at mene, at en medlemsstat har ret til at gøre nationale regler gældende for på ubestemt tid eller i al fremtid at nægte at anerkende et kørekort, der er udstedt af en anden medlemsstat (44) .
76. Desuden gør jeg opmærksom på, at det af direktivets artikel 10, stk. 2, følger, at en medlemsstat, der ønsker at vedtage regler i intern lovgivning for at iværksætte bestemmelserne i direktivets artikel 8, stk. 4, først skal indhente Kommissionens samtykke. Dette krav sikrer, at de påtænkte nationale regler faktisk passer ind i de rammer, som er angivet i direktivets artikel 8, stk. 4. I den forbindelse er det vigtigt, at et sådant samtykke er af retligt bindende karakter og ikke kun er en stiltiende eller uformel stillingtagen, som det har været tilfældet i forbindelse med den tyske lovgivning, der er omhandlet i hovedsagen (45) .
77. Jeg mener derfor, at direktivets artikel 1, stk. 2, og artikel 8, stk. 4, skal fortolkes således, at en medlemsstat har ret til at nægte at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, når myndighederne i førstnævnte medlemsstat over for indehaveren af kørekortet har iværksat en foranstaltning, der begrænser, suspenderer, inddrager eller annullerer vedkommendes førerret, men kun for så vidt som en sådan foranstaltning ikke er helt og fuldt gennemført, og dens retsvirkninger således ikke er ophørt.
V – Forslag til afgørelse
78. I lyset af ovenstående betragtninger foreslår jeg Domstolen, at den besvarer det af Amtsgericht Frankenthal (Pfalz) forelagte spørgsmål således:
»1) Artikel 1, stk. 2, sammenholdt med artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 9, i Rådets direktiv 91/439/EØF af 29. juli 1991 om kørekort skal fortolkes således, at en medlemsstat ikke har ret til at nægte at anerkende et kørekort udstedt af en anden medlemsstat med den begrundelse, at indehaveren af det pågældende kørekort ifølge førstnævnte medlemsstat ikke havde sin sædvanlige bopæl i sidstnævnte medlemsstat, da det pågældende kørekort blev udstedt.
2) En medlemsstat kan derimod i henhold til direktivets artikel 8, stk. 4, nægte at foretage en sådan anerkendelse, når myndighederne i førstnævnte medlemsstat over for indehaveren af kørekortet har iværksat en foranstaltning, der begrænser, suspenderer, inddrager eller annullerer vedkommendes førerret, men kun for så vidt som en sådan foranstaltning ikke er helt og fuldt gennemført, og dens retsvirkninger således ikke er ophørt.«
(1) .
(2)
–	Rådets direktiv af 4.12.1980 om indførelse af et EF-kørekort (EFT L 375, s. 1).
(3)
–	Rådets direktiv af 29.7.1991 om kørekort (EFT L 237, s. 1, herefter »direktivet«)
(4)
–	Direktivets artikel 6.
(5)
–	Direktivets artikel 7, stk. 1, litra a).
(6)
–	Direktivets artikel 7, stk. 1, litra a).
(7)
–	Artikel 7, stk. 1, litra b), i direktivet. Udtrykket »sædvanlig bopæl« defineres i direktivets artikel 9 som det sted, hvor personen sædvanligvis opholder sig, dvs. i mindst 185 dage inden for et kalenderår, som følge af sin personlige eller erhvervsmæssige tilknytning, eller når der er tale om en person uden erhvervsmæssig tilknytning, som følge af den personlige tilknytning, der viser, at der består en tæt forbindelse mellem personen og dennes bopælssted. Det præciseres, at den sædvanlige bopæl for en person, hvis personlige tilknytning findes et andet sted end den erhvervsmæssige tilknytning, og som derfor skiftevis må opholde sig forskellige steder i to eller flere medlemsstater, anses for at befinde sig på det sted, hvortil den pågældende har personlig tilknytning, såfremt han med regelmæssige mellemrum vender tilbage hertil (Sidstnævnte betingelse kræves dog ikke opfyldt, hvis personen opholder sig i en anden medlemsstat med henblik på at udføre et tidsbegrænset hverv).
(8)
–	Jf. direktivets artikel 10, stk. 2.
(9)
–	Bundesgesetzblatt
1999 I, s. 2214. De for hovedsagen relevante bestemmelser i denne bekendtgørelse er ændret en smule ved bekendtgørelse af 7.8.2002, som trådte i kraft den 1.9.2002.
(10)
–	FeV’s § 28, stk. 4, pkt. 2. Lignende bestemmelser indgik allerede i § 1, stk. 4, første afsnit, i Verordnung zur Umsetzung der Richtlinie 91/439/EWG des Rates vom 29 Juli 1991 über den Führerschein und zur Änderung straßenverkehrsrechtlicher Vorschriften ( Bundesgesetzblatt
1999 I, nr. 31, s. 885, herefter »bekendtgørelse om gennemførelse af direktivet«). Bekendtgørelsen blev vedtaget den 19.6.1996 og var i kraft fra 1.7.1996 til 31.12.1998 (indtil FeV trådte i kraft og erstattede den).
(11)
–	FeV’s § 28, stk. 4, pkt. 3.
(12)
–	FeV’s § 28, stk. 4, pkt. 4.
(13)
–	I tysk ret medfører en inddragelse af kørekortet (»Entziehung«) automatisk tab eller ophævelse af retten til at føre motorkøretøj, og ikke kun suspension. En sådan foranstaltning ledsages altid af et forbud mod at erhverve et nyt kørekort i en vis periode, som fastsættes af domstolen (tidsbegrænset inddragelse). Ved afslutningen af denne periode kan den pågældende først genvinde sin ret til at føre motorkøretøj efter at have fået tilladelse fra de kompetente myndigheder og efter at have bestået visse prøver.
(14)
–	Jf., som en illustration af denne type sager, især Bundesgerichtshofs kendelse af 20.6.2002 (4 StR 371/01, NJW 2002, s. 2330).
(15)
–	Jf. i denne retning især Bundesgereichtshofs ovennævnte kendelse (III, præmis 2).
(16)
–	Det fremgår af § 1, stk. 4, første afsnit, i bekendtgørelsen om gennemførelse af direktivet, at indehaveren af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, som tidligere havde fået sit tyske kørekort inddraget eller som følge af en retskraftig retsafgørelse ikke kunne få udstedt et kørekort, ikke havde ret til at føre motorkøretøj i Tyskland, så længe denne foranstaltning var gældende for vedkommende. Ved udløbet af den pågældende periode kunne vedkommende automatisk gøre sit kørekort udstedt af en anden medlemsstat gældende.
(17)
–	I bekendtgørelsen af 7.8.2002, som trådte i kraft den 1.9. samme år, blev der givet mulighed for, at en indehaver kan genvinde retten til at føre motorkøretøj. I henhold til FeV’s § 28, stk. 5, som ændret, kan de tyske myndigheder, på den pågældendes ansøgning, give tilladelse til at føre motorkøretøj i Tyskland i kraft af et kørekort udstedt af en anden medlemsstat, forudsat at årsagerne til, at kørekortet blev inddraget, ikke længere er til stede. Disse bestemmelser vedrører netop det tilfælde, hvor en indehaver af et tysk kørekort har fået inddraget sit kørekort af de tyske myndigheder og senere har erhvervet et nyt kørekort i en anden medlemsstat.
(18)
–	Dette aspekt blev første gang fremhævet i dom af 1.12.1965, sag 16/65, Schwarze, Sml. 1965-1968, s. 131, org.ref.: Rec. s. 1081, på s. 1094.
(19)
–	Jf. især dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, præmis 59, af 13.3.2001, sag C-379/98, PreussenElektra, Sml. I, s. 2099, præmis 38, af 10.12.2002, sag C-153/00, Der Weduwe, Sml. I. s. 11319, præmis 31, og af 21.1.2003, sag C-318/00, Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins, Sml. I, s. 905, præmis 41.
(20)
–	Jf. især dom af 16.12.1981, sag 244/80, Foglia, Sml. s. 3045, præmis 21, og de ovennævnte domme i henholdsvis sagen PreussenElektra, præmis 39, sagen Der Weduwe, præmis 39 og sagen Bacardi-Martini og Cellier des Dauphins, præmis 42.
(21)
–	Jf. især ovennævnte Bosman-dom, præmis 61, dom af 9.3.2000, sag C-437/97, EKW og Wein & Co, Sml. I, s. 1157, præmis 52, af 13.7.2000, sag C-36/99, Idéal tourisme, Sml. I, s. 6049, præmis 20, og af 22.1.2002, sag C-390/99, Canal Satélite Digital, Sml. I, s. 607, præmis 19.
(22)
–	Jf. dom af 26.1.1993, forenede sager C-320/90-C-322/90, Telemarsicabruzzo m.fl., Sml. I, s. 393, præmis 6, og navnlig generaladvokat Gulmanns forslag til afgørelse i denne sag, punkt 5-21. Jf. desuden kendelse af 19.3.1993, sag C-157/92, Banchero, Sml. I, s. 1085, præmis 6, og af 9.8.1994, sag C-378/93, La Pyramide, Sml. I, s. 3999, præmis 14.
(23)
–	Det tilkommer ikke Domstolen at udtale sig om et spørgsmål vedrørende den tidsmæssige gyldighed af den nationale ret. Det fremgår dog af Bundesgerichtshofs ovennævnte kendelse af 20.6.2002, at FeV finder anvendelse på Felix Kappers situation med undtagelse af den tidligere bekendtgørelse om gennemførelse af direktivet.
(24)
–	Jf. især dom af 21.9.1999, sag C-67/96, Albany, Sml. I, s. 5751, præmis 40, og af 19.2.2002, sag C-35/99, Arduino, Sml. I, s. 1529, præmis 28 og 29, samt mit forslag til afgørelse i denne sag, punkt 30.
(25)
–	Jf. mit forslag til afgørelse i sagen Kommissionen mod Nederlandene (dom af 10.7.2003, sag C-246/00, Sml. I, s. 7485, punkt 38).
(26)
–	Sag C-193/94, Sml. I, s. 929, præmis 26.
(27)
–	Sag C-230/97, Sml. I, s. 6781, præmis 41.
(28)
–	Præmis 60 og 61.
(29)
–	Jf. mit forslag til afgørelse i ovennævnte sag Kommissionen mod Nederlandene, punkt 42.
(30)
–	Dommen i ovennævnte sag Kommissionen mod Nederlandene, præmis 75. I denne sag blev Kongeriget Nederlandene kritiseret for at have indført en ordning med obligatorisk registrering af kørekort, der er udstedt af de øvrige medlemsstater, inden et år efter at indehaveren af et sådant kørekort har bosat sig i Nederlandene, og for at have indført en registreringsprocedure, som er besværlig, idet den ikke adskiller sig væsentligt fra en procedure med ombytning af kørekort. Det, der især gjorde den pågældende procedure besværlig, var, at indehaveren af det kørekort, som skulle registreres, over for de nederlandske myndigheder skulle godtgøre, at han inden for det år, kørekortet var erhvervet, havde været bosat mindst 185 dage i den medlemsstat, som havde udstedt det, eller at han havde været tilmeldt en skole eller et universitet i dette land i mindst seks måneder.
(31)
–	Præmis 74.
(32)
–	Præmis 74.
(33)
–	Jf. i denne retning Kommissionens fortolkningsmeddelelse om EF-kørekort, EFT 2002 C 77, s. 5, del II, punkt C.2.
(34)
–	Det er højst sandsynligt, at der i hovedsagen ikke er tale om en sådan situation. Intet i sagsakterne tyder på, at de tyske myndigheder har foretaget en informationsudveksling med de nederlandske myndigheder om det kørekort, som de sidstnævnte har udstedt til Felix Kapper. Desuden hævdede den pågældende i retsmødet, at han havde opholdt sig otte måneder i Nederlandene, da kørekortet blev udstedt, hvorefter han var vendt tilbage til Tyskland, hvor han nu er bosat, hvilket hverken har kunnet bekræftes eller afkræftes af den nederlandske regering, der ikke var til stede i retsmødet (og i øvrigt heller ikke af den tyske regering, som heller ikke var til stede i retsmødet), hvorfor det bevismæssigt får stå hen, om Felix Kapper har opfyldt det pågældende bopælskrav. Jeg skal derfor for fuldstændighedens skyld undersøge denne mulighed.
(35)
–	Sag 130/88, Sml. s. 3039.
(36)
–	Rådets direktiv af 7.7.1964 om de nærmere overgangsforanstaltninger for selvstændig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og håndværk), EFT 1963-1964, s. 139.
(37)
–	Jf. ovennævnte Van de Bijl-dom, præmis 14.
(38)
–	Jf. ovennævnte Van de Bijl-dom, præmis 27.
(39)
–	Dette er tilsyneladende ikke Kommissionens holdning ifølge ovennævnte fortolkningsmeddelelse. De konsekvenser, som er kædet sammen med tilsidesættelse af direktivets artikel 7, stk. 1, litra b), er de samme som konsekvenserne af tilsidesættelse af artikel 7, stk. 1, litra a).
(40)
–	I modsætning til, hvad Kommissionen har givet udtryk for i ovennævnte fortolkningsmeddelelse (del II, punkt C.2.3), mener jeg ikke, at en medlemsstat, selv om det er fastslået, at direktivets bopælskrav ikke var opfyldt, har beføjelse til at annullere, med virkning på sit eget område, et kørekort udstedt af en anden medlemsstat (for herefter at sende det til udstedelsesstaten, for at denne kan annullere det med virkning på alle medlemsstaters område). Virkningen af en sådan annullationsforanstaltning ville i virkeligheden i store træk kunne sammenlignes med en beslutning om at nægte at anerkende kørekortet.
(41)
–	I modsætning til den præmis, som forelæggelseskendelsen er baseret på.
(42)
–	Jf. i denne retning Kommissionens ovennævnte fortolkningsmeddelelse (del II, punkt C.2.1).
(43)
–	Jf. den første betragtning til direktivet. Betydningen af anerkendelsen af kørekort er blevet fremhævet af Domstolen både med hensyn til arbejdskraftens frie bevægelighed og etableringsretten samt den frie udveksling af tjenesteydelser. Jf. Skanavi og Chryssanthakopoulos-dommen, præmis 23.
(44)
–	Jeg bemærker, at dette tilsyneladende er den situation, som den tyske lovgivning (FeV) medfører, sådan som den anvendes for nærværende i national retspraksis. Jf. herved punkt 12 og 13 i dette forslag til afgørelse.
(45)
–	Kommissionen har i øvrigt i henhold til direktivets artikel 10, stk. 1, sørget for at formalisere sit samtykke i form af en beslutning (beslutning 2000/275/EF af 21.3.2000 om ækvivalens mellem visse kategorier af kørekort, EFT L 91, s. 1). Det samme bør gælde med hensyn til det samtykke, som er omhandlet i direktivets artikel 10, stk. 2.