Pagaidu versija
ĢENERĀLADVOKĀTES TAMARAS Čapetas [TAMARA ĆAPETA]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 13. novembrī (1)
Lieta C‑438/24
Erakond Eestimaa Rohelised,
piedaloties –
Vabariigi Valimiskomisjon,
Riigikogu,
Õiguskantsler,
Justiitsminister
(Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Eiropas Parlamenta vēlēšanas – Akts par Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu vispārējās tiešās
vēlēšanās, kurš pievienots Padomes Lēmumam 76/787/EOTK, EEK, Euratom – Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanas – Prasība samaksāt drošības naudu par dalību vēlēšanās – Dažu kandidātu izslēgšana no dalības vēlēšanās drošības naudas nesamaksāšanas dēļ – Drošības naudas summa, kas vienāda ar pieckārtīgu minimālo mēnešalgu – Eiropas Savienības Pamattiesību harta – 17. panta 1. punkts un 39. panta 2. punkts – Drošības naudas samērīgums
I.      Ievads
1.        Izteiciens “vārdi jāpierāda ar darbiem” tiek plaši pielietots, lai pārliecinātos par kāda cilvēka patiesajiem nodomiem. Bet cik lielā mērā prasību
samaksāt drošības naudu var izmantot, lai izvērtētu, vai personai ir nopietni nodomi kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās?
2.        Šis jautājums radās konstitucionālās pārskatīšanas procedūrā, kurā politiskā partija Erakond Eestimaa Rohelised (Igaunijas zaļā partija, Igaunija) ir apstrīdējusi Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) – kas
ir iesniedzējtiesa šajā lietā – tādas
Igaunijas Vēlēšanu likuma normas atbilstību Konstitūcijai, kurā visiem kandidātiem, kas vēlas kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, noteikts pienākums samaksāt konkrētu drošības naudas summu.
3.        Konkrētāk, Euroopa Parlamendi valimise seadus (Likums par Eiropas Parlamenta vēlēšanām, turpmāk tekstā – “EPVS”) 29. panta 5. punktā paredzēts, ka politiskajai partijai vai neatkarīgajam kandidātam par katru reģistrācijai pieteikto personu jāiemaksā summa, kas vienāda ar pieckārtīgu noteikto minimālo mēnešalgu un tātad par partijas pilno sarakstu
atbilst
45 noteikto minimālo mēnešalgu apmēram.
II.    Pamatlietas fakti, prejudiciālais jautājums un tiesvedība Tiesā
4.        2024. gada 20. aprīlī prasītāja pamatlietā – Igaunijas Zaļā partija –
iesniedza
Vabariigi Valimiskomisjon (Valsts vēlēšanu komisija, turpmāk tekstā – “Vēlēšanu komisija”) deviņu kandidātu sarakstu kandidēšanai 2024. gada 9. jūnija Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
5.        Vēlēšanu komisija ar 202
4. gada 29. aprīļa Lēmumu Nr. 103 reģistrēja divus no deviņiem Zaļās partijas izvirzītajiem kandidātiem, taču ar tajā pašā dienā pieņemto Lēmumu Nr. 102 atteicās reģistrēt pārējos septiņus Zaļās partijas izvirzītos kandidātus, jo šī partija nebija iesniegusi maksājuma uzdevuma kopiju, kas apliecinātu drošības naudas iemaksu par šīm pārējām septiņām personām saskaņā ar EPVS (2) 29. panta 5. punktu.
6.        2024. gada 2. maijā prasītāja cēla prasību
par Lēmumu Nr. 102 Riigikohus (Augstākā tiesa), lūdzot šai tiesai: i) atzīt EPVS 29. panta 5. punktu par neatbilstošu Konstitūcijai, ii) atcelt Lēmumu Nr. 102 un iii) piespriest Vēlēšanu komisijai iekļaut visus prasītājas pieteiktos kandidātus Eiropas Parlamenta vēlēšanu kandidātu sarakstā. Vēlēšanu komisija uzturēja spēkā savu nostāju un lūdza prasību noraidīt.
7.        2024. gada 6. maija lēmumā Riigikohus (Augstākā tiesa) secināja, ka ir jāizvērtē EPVS 29. panta 5. punkta atbilstība Konstitūcijai, un norādīja, ka šajā lietā var būt nepieciešams pārbaudīt
arī šīs tiesību normas saderību ar Savienības tiesībām. Minētā tiesa pieaicināja Riigikogu (Igaunijas parlaments), Õiguskantsler (tiesībsargs), Justiitsminister (tieslietu ministrs), ministru, kurš pārstāv valdību, un Vēlēšanu komisiju kā lietas izskatīšanā ieinteresētās personas, aicinot minētās personas iesniegt apsvērumus.
8.        Paskaidrojot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, iesniedzējtiesa ir uzsvērusi, ka Tiesa, pamatojoties uz LESD 223. panta 1. punktu un Vēlēšanu akta (3) 8. pantu, ir nospriedusi, ka dalībvalstis ir tās, kurām principā ir kompetence reglamentēt Eiropas Parlamenta vēlēšanu procedūru (4).
9.        Tāpat iesniedzējtiesas ieskatā pienākums samaksāt drošības naudu Eiropas Parlamenta vēlēšanās pats par sevi nav nesaderīgs ar Savienības tiesībām, jo tam ir leģitīms mērķis atturēt no kandidēšanas
vieglprātīgus kandidātus, tādējādi samazinot zaudēto balsu skaitu un nodrošinot valsts līdzekļu pienācīgu izmantošanu.
10.      Tomēr iesniedzējtiesa atzīst, ka prasība samaksāt drošības naudu nedrīkst būt tik pārmērīga, lai radītu nepārvaramu šķērsli kandidēšanai vēlēšanās, jo šāds ierobežojums būtu nesamērīgs un var apdraudēt pietiekamu pārstāvību nodrošinošu
politisko spēku
rašanos un/vai aizskart plurālisma principu (5).
11.      Ņemot vērā šos apsvērumus, Riigikohus (Augstākā tiesa) šaubās par EPVS 29. pantā paredzētās prasības samaksāt drošības naudu samērīgumu un tādējādi apšauba tās saderību ar Savienības tiesībām.
12.      Šādos apstākļos Riigikohus (Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [(turpmāk tekstā – “Harta”)] 17. panta 1. punkta pirmais teikums un 39. panta 2. punkts, skatot tos kopā ar 52. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka ar tiem netiek pieļauts pienākums par dalību Eiropas Parlamenta vēlēšanās iemaksāt drošības naudu, kas vienāda ar pieckārtīgu noteiktās minimālās mēnešalgas apmēru par katru reģistrācijai pieteikto personu un četrdesmit pieckārtīgu noteiktās minimālās mēnešalgas apmēru par partijas pilnu sarakstu?”
13.      Vienlaikus
Riigikohus (Augstākā tiesa) ar 2024. gada 14. maija rīkojumu apturēja Lēmuma Nr. 102 piemērošanu līdz brīdim, kad stāsies spēkā nolēmums, ar kuru tiks pabeigta tiesvedība, uzdodot Vēlēšanu komisijai pārskatīt pārējo septiņu Zaļās partijas kandidātu reģistrāciju.
14.      Ar 2024. gada 14. maija Lēmumu Nr. 105 Vēlēšanu komisija reģistrēja pārējos septiņus kandidātus, kuru reģistrēšana sākotnēji tika atteikta, tādējādi dodot viņiem iespēju kandidēt 2024. gada 9. jūnija Eiropas Parlamenta vēlēšanās.
15.      Šajās vēlēšanās Zaļās partijas saraksts guva 0,62 % no visām nodotajām balsīm, attiecīgi neiegūstot nevienu deputāta mandātu Eiropas Parlamentā (6).
16.      Rakstveida apsvērumus Tiesai iesniedza Igaunijas un Nīderlandes valdības, kā arī Eiropas Komisija un Eiropas Parlaments.
17.      Tiesas sēde notika 2025. gada 3. jūlijā, un tajā mutvārdu apsvērumus sniedza Igaunijas, Grieķijas un Nīderlandes valdības, kā arī Komisija un Parlaments.
III. Vērtējums
18.      Sākotnēji,
1952. gadā,
saukta par Eiropas Ogļu un tērauda kopienas Kopējo asambleju, drīz vien tā tika pārdēvēta par Eiropas Parlamentāro asambleju, un 1962. gadā šīs asamblejas nosaukums visbeidzot tika mainīts uz “Eiropas Parlamentu”. Sākumā Eiropas Parlamenta deputātus iecēla katras dalībvalsts parlaments. Tas mainījās pēc 1976. gadā pieņemtā Vēlēšanu akta, ar kuru, ievērojot vispārējo vēlēšanu principu, ikvienam Savienības pilsonim tika piešķirtas tiesības ievēlēt savu pārstāvi Eiropas Parlamentā. Pirmās tiešās vēlēšanas notika 1979. gada jūnijā, un kopš tā laika Parlamenta kā Savienības pilsoņus pārstāvošas iestādes nozīme arvien turpina pieaugt.
19.      Pašreiz Parlaments kopā ar Eiropas Savienības Padomi ir galvenā Savienības likumdevēja
iestāde, kas nodrošina LES 10. pantā nostiprinātā pārstāvības demokrātijas principa ievērošanu Eiropas Savienībā.
20.      Vēlēšanu aktā nav noteikta vienota Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanas procedūra (7).
Šajā aktā vienīgi paredzēts, ka katrā dalībvalstī Eiropas Parlamenta deputātus ievēlē, ievērojot proporcionālas pārstāvības principu, izmantojot sarakstu sistēmu vai atsevišķu pārdalāmu balsu sistēmu, kas ļauj katrai dalībvalstij ieviest atvērto sarakstu
sistēmu (8).
21.      Atbilstoši Vēlēšanu akta 8. pantam dalībvalstīm ir tiesības reglamentēt vēlēšanu procedūru un paredzēt Eiropas Parlamenta vēlēšanu nosacījumus, ja vien šie valsts noteikumi neietekmē proporcionalitātes principu, kas ir būtisks balsošanas sistēmai.
22.      Pieņemot šādus tiesību aktus, dalībvalstis īsteno LES 14. panta 3. punktā un Vēlēšanu akta 1. panta 3. punktā paredzēto pienākumu nodrošināt Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu uz pieciem gadiem vispārējās tiešās vēlēšanās brīvā un aizklātā balsojumā (9).
23.      Tāpēc jāuzskata, ka ar valsts tiesību aktiem, kas regulē tiesības kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, tiek īstenotas Savienības tiesības, un tas nozīmē, ka šādiem tiesību aktiem ir piemērojama Harta, kā paredzēts tās 51. panta 1. punktā.
24.      Ņemot to vērā, iesniedzējtiesas jautājums, kas skar Hartas 39. pantu, lasot to kopā ar tās 52. panta 1. punktu, jāsaprot tādējādi, ka tā mērķis ir noskaidrot, vai attiecīgās valsts tiesību normas, kurās kandidātiem, kas vēlas kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, noteikta prasība samaksāt drošības naudu, nesamērīgi neapdraud Savienības pilsoņu tiesības kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās (A. daļa). Jautājuma daļa par Hartas 17. panta 1. punktu, kurā aizsargātas tiesības uz īpašumu, ir jāizskata atsevišķi (B. daļa).
A.      Hartas 39. panta, lasot to kopā ar tās 52. panta 1. punktu, pārkāpums
25.      Ar uzdoto jautājumu iesniedzējtiesa daļēji vaicā, vai Hartas 39. pants, lasot to kopā ar tās 52. panta 1. punktu, jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu Igaunijas tiesību aktu normu, kurā kā nosacījums tiesībām kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās paredzēta ievērojamas naudas summas samaksa, kura ir atmaksājama tikai ar zināmiem nosacījumiem. Šī jautājuma mērķis būtībā ir noskaidrot, vai šādos tiesību aktos noteikto tiesību kandidēt vēlēšanās ierobežojumu var attaisnot ar to, ka tas ir samērīgs ar mērķi izslēgt vieglprātīgus kandidātus un sekmēt tādas vēlētas
institūcijas izveidi, kurā nodrošināta labāka pārstāvība.
26.      Prasītāja pamatlietā apgalvo, ka EPVS 29. panta 5. punktā noteiktā prasība samaksāt drošības naudu ir nesamērīga un tādējādi aizskar kandidātu tiesības kandidēt.
27.      Savukārt Eiropas Parlamenta skatījumā ekonomiska nosacījuma izvirzīšana kandidēšanai pati par sevi principā ir pretrunā vispārējo vēlēšanu principam.
28.      Pretēji šīm nostājām un neraugoties uz
dažām atšķirībām, valdības, kas iestājušās lietā Tiesā, kā arī Komisija uzskata, ka pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētā drošības naudas summa nav nesamērīga.
1.      Tiesību kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās ierobežojumi
29.      Hartas 39. pantā visiem Savienības pilsoņiem ir nodrošinātas tiesības balsot un kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, atzīstot šo tiesību pamatstatusu.
30.      Tiesības kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās varētu saprast kā LES 14. panta 3. punktā paredzētās un Hartas 39. panta 2. punktā pārņemtās prasības par Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu vispārējās vēlēšanās izpausmi (10).
Turklāt Savienības pilsoņi var īstenot šīs tiesības dalībvalstī, kurā viņi dzīvo, bet ne obligāti dalībvalstī, kuras pilsoņi viņi ir, bet šis jautājums šajā lietā nav aplūkots (11).
31.      Šīs tiesvedības dalībnieku starpā nav strīda par to, ka valsts tiesību normas, kurās tiesību kandidēt šajās vēlēšanās īstenošanai ir noteikta tāda finansiāla prasība kā šajā lietā aplūkotā, ierobežo tiesības kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās. Tādēļ šajā lietā jautājums ir par to, vai šādu ierobežojumu var attaisnot.
32.      Saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu tiesības var ierobežot, ja šāds ierobežojums ir noteikts tiesību aktos un respektē šo tiesību būtību. Lai šāds ierobežojums būtu pieņemams, noteikumiem, ar kuriem ir ierobežotas tiesības, jābūt ieviestiem
tādu vispārējo interešu mērķu sasniegšanas nolūkā, kurus Eiropas Savienība atzinusi par leģitīmiem, un šiem noteikumiem jābūt samērīgiem ar šiem mērķiem (12).
33.      Šajā lietā ir acīmredzams, ka attiecīgais ierobežojums ir ieviests ar likumu, proti, EPVS.
34.      Tāpat nav strīda par to, ka šis ierobežojums respektē tiesību kandidēt vēlēšanās būtību, jo ar šo ierobežojumu šīs tiesības kā tādas nav
apstrīdētas.
35.      Vēl ir konkrētāk jāizvērtē, vai vispārējo interešu mērķi, kas norādīti aplūkotā ierobežojuma attaisnojumam, ir leģitīmi no Savienības tiesību viedokļa (2. iedaļa) un vai noteikumi, kā tie ir izstrādāti, ir piemēroti (3. iedaļa) un nepieciešami (4. iedaļa) tajos izvirzīto mērķu
sasniegšanai.
2.      Leģitīms vispārējo interešu mērķis
36.      Lai izvērtētu, vai Savienības tiesībās garantēto tiesību – šajā gadījumā tiesību kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās – ierobežojums ir attaisnots, vispirms jānoskaidro, vai valsts tiesībās noteiktie mērķi, kurus iecerēts sasniegt ar šo ierobežojumu, ir leģitīmi no Savienības tiesību sistēmas viedokļa.
37.      Kā norādījusi iesniedzējtiesa un
tiesas sēdē apstiprinājusi arī Igaunijas valdība, prasības samaksāt drošības naudu mērķis ir atturēt no vieglprātīgas kandidēšanas un stiprināt kandidātu atbildības sajūtu. Atturot no vieglprātīgas kandidēšanas, tiek samazināts vēlēšanās zaudēto balsu skaits un palielināta korelācija starp vēlēšanu rezultātiem un vēlētāju patieso gribu. Tādējādi tiek nodrošinātas vēlētāju tiesības uz efektīvu pārstāvību un pārstāvības struktūras
labāka pārstāvība. Sekundārs mērķis ir arī novērst neatbilstošu valsts līdzekļu izmantošanu, kā, piemēram, izdevumus, kas valstij rodas saistībā ar vēlēšanu organizēšanu, vai izdevumus par debašu atspoguļošanu plašsaziņas līdzekļos u.c. (13).
38.      Tiesas sēdē notikušās debates atklāja, ka atkarībā no tā, kā tiek saprasts jēdziens “vieglprātīgs kandidāts”, var identificēt divus atšķirīgus leģitīmus mērķus.
39.      Pirmkārt, jēdzienu “vieglprātīgs kandidāts” var saprast tādējādi, ka tas apzīmē personas, kurām nav patiesa nodoma tikt ievēlētām Eiropas Parlamentā. Eiropas Parlamenta vēlēšanu mērķis ir ievēlēt cilvēkus, kuri, pildot Eiropas Parlamenta deputātu pienākumus un pieņemot lēmumus par Savienības politiku, uzticīgi pārstāvēs vēlētāju gribu. Tādēļ kandidāti, kuri vēlas kandidēt šīs iestādes vēlēšanās citu iemeslu dēļ, piemēram, pašreklāmai, vai
īstenojot tīri nacionālas vai komerciālas intereses, nav “nopietni” kandidāti.
40.      Ja jēdziens “vieglprātīgs kandidāts” tiek saprasts kā tāds, kas attiecas uz kandidātiem, kuriem nav nopietnu nodomu, tad šādu kandidātu atturēšana no kandidēšanas Eiropas Parlamenta vēlēšanās būtu uzskatāma par leģitīmu mērķi Savienības līmenī. Tajā pašā laikā, liedzot šādiem kandidātiem kandidēt vēlēšanās, tiek nodrošināts, ka netiek ļaunprātīgi izmantoti valsts līdzekļi, kas nepieciešami, lai segtu vēlēšanu izmaksas (14).
41.      Otrkārt, jēdzienu “vieglprātīgs kandidāts” var saprast kā tādu, kas attiecas uz kandidātu, kuram jau sākotnēji
nebija nekādu izredžu iegūt pietiekami daudz balsu ievēlēšanai Eiropas Parlamentā.
42.      Nīderlandes valdība, pamatojot savu drošības naudas sistēmu, lietojusi
jēdzienu “vieglprātīgs” vai “nenopietns”, lai apzīmētu kandidātus, kuriem nav reālu izredžu tikt ievēlētiem. Par šādiem kandidātiem nodotās balsis tiek uzskatītas par “zaudētām balsīm”, jo tās neveicina pārstāvības struktūras locekļa ievēlēšanu. Tādēļ šīs valdības skatījumā sistēma, atbilstoši kurai šādi kandidāti jau sākotnēji tiek izslēgti, ļauj izveidot tādu vēlētu institūciju, kurā vēlētāju kopums ir labāk pārstāvēts (15).
43.      Proti, vēlēšanu sistēmās ar proporcionālu pārstāvību, izmantojot atsevišķu pārdalāmu balsu sistēmu, to kandidātu balsis, kuri nav saņēmuši pietiekamu balsu vairākumu, lai iegūtu mandātu parlamentā (t.s. “zaudētās balsis”), tiek pārdalītas citiem kandidātiem, kuri savukārt ir ievēlēti parlamentā (16).
44.      Pat ja no vēlētāju viedokļa šīs balsis ne vienmēr ir “zaudētas”, jo vēlētāji ir pauduši savas politiskās vēlmes, un šādas balsis tādējādi palīdz izprast sabiedrībā valdošo politisko klimatu, tās tomēr var uzskatīt par problemātiskām, raugoties no vēlētas institūcijas, kurā nodrošināta labāka pārstāvība, izveides viedokļa.
45.      Neesmu pārliecināts, ka “zaudēto balsu” skaita samazināšana, pirms vēlēšanām izslēdzot kandidātus, noteikti veicina labāku pārstāvību nodrošinošus vēlēšanu rezultātus, jo
ievēlētie parlamenta deputāti īsti nepārstāv tos vēlētājus, kas nevarēja balsot par “saviem” kandidātiem, bet kam tika piedāvāta iespēja balsot vien par tiem kandidātiem, kuri kvalificējās vēlēšanām. Šie vēlētāji vai nu balso par kandidātu, kuru uzskata par “otro labāko”, vai nereti balso pret “sliktāko variantu”.
46.      Tomēr, tā kā tādu vēlētu
institūciju, kurā nodrošināta pilnīga pārstāvība,
praksē nav iespējams izveidot, mēģinājums samazināt “zaudēto balsu” skaitu, organizējot vēlēšanas, parasti tiek uzskatīts par leģitīmu mērķi.
47.      Šādu mērķi par leģitīmu ir atzinusi arī Eiropas Cilvēktiesību tiesa (ECT) (17).
48.      LES 10. pantā noteikts, ka Savienības darbības pamatā ir pārstāvības demokrātijas koncepts. Tāpēc tas, ka tiek nodrošināts, ka Eiropas Parlaments pēc iespējas plašāk pārstāv Savienības pilsoņus, atbilst vienai no Savienības pamatvērtībām, proti, demokrātijai, kā noteikts LES 2. pantā (18).
49.      Tādējādi mērķi samazināt “zaudēto balsu” skaitu – atturot
no kandidēšanas vēlēšanās pietiekamu sabiedrības atbalstu nesaņemošos kandidātus, lai tiktu izveidota labāku pārstāvību nodrošinoša struktūra, –
Eiropas Savienībā var
uzskatīt par leģitīmu mērķi (19).
50.      Turpinājumā jāizvērtē finansiālās prasības –
proti, prasības nodrošināt finansējumu, kas tiek atgriezts vien tad, ja kandidāts sasniedz 5 % slieksni no visām nodotajām balsīm, – piemērotība un nepieciešamība. Tas ir jāizvērtē, ņemot vērā abus identificētos leģitīmos mērķus: a) atturēt nenopietnos kandidātus un b) samazinot zaudēto balsu skaitu, izveidot vēlētu
institūciju, kurā nodrošināta labāka pārstāvība.
3.      Piemērotība
a)      Prasības samaksāt drošības naudu piemērotība, lai sasniegtu mērķi novērst nenopietnu kandidātu dalību
51.      Vai finansiāla prasība – proti, prasība nodrošināt finansējumu, kas tiek atgriezts vien tad, ja sarakstam izdodas sasniegt 5 % no visām nodotajām balsīm, – ir piemērots veids, kā izslēgt kandidātus, kuriem, kandidējot Eiropas Parlamenta vēlēšanās, patiesībā nav bijis nopietnu nodomu (nenopietni kandidāti)?
52.      Manuprāt, tas tā nav.
53.      Lai gan apzinos, ka nauda bieži vien ir veids, kā sasniegt konkrētu rezultātu, neuzskatu, ka finansiālas prasības noteikšana var būt piemērots pasākums, lai nodrošinātu, ka kandidāta
kandidēšana
politiskajās vēlēšanās ir uztverama nopietni. Atbilstoši šādam kritērijam kandidāti tiek atsijāti, ņemot vērā viņu personisko turību vai viņus atbalstošās partijas vai organizācijas turību, un nevis viņu kandidēšanas nopietnību.
54.      Tāda finansiāla prasība kā Igaunijas likumā paredzētā neizbēgami dod priekšroku pārtikušiem kandidātiem un konsolidētām politiskām partijām; jauni kandidāti un jaunas politiskās kustības ir īpaši neizdevīgā situācijā, jo tiem jāsedz gan reklāmas izmaksas, gan jāuzņemas samaksāto summu zaudēšanas risks. Šis finansiālais šķērslis liedz ienākt politikā nopietniem kandidātiem no pieticīgākas vides un ierobežo dažādu politisko pārliecību rašanos, tādēļ politikas joma joprojām paliek konsolidēto grupu pārziņā. Turpretī šādas finansiālas saistības netraucēs kandidēt vēlēšanās
turīgam, taču oportūnistiskam kandidātam.
55.      Pieredze rāda, ka nauda neliedz kandidēt vēlēšanās
“papīra kandidātiem”: kā norādījusi iesniedzējtiesa, iepriekšējās Eiropas Parlamenta vēlēšanās piedalījās neatkarīgi kandidāti, kuri, lai gan bija samaksājuši drošības naudu, ieguva vien 48 vai 55 balsis (20).
56.      Tāpēc finansiāla prasība nav piemērots pasākums, lai atsijātu nenopietnos kandidātus. Tā drīzāk palīdz atsijāt kandidātus, balstoties uz viņu turību.
57.      Tā kā aplūkotais Igaunijas likums, manuprāt, neatbilst piemērotības kritērijam, ņemot vērā mērķi novērst nenopietnu kandidātu dalību, tā nepieciešamība nav jāizvērtē.
b)      Prasības samaksāt drošības naudu piemērotība, lai sasniegtu mērķi samazināt “zaudēto balsu” skaitu
58.      Lai gan finansiāla prasība nav piemērots pasākums, lai atsijātu nenopietnos kandidātus, šāda prasība tomēr var atturēt no kandidēšanas vēlēšanās dažus, ja ne visus “vieglprātīgos” kandidātus, it īpaši tos, kuri paši netic, ka viņiem ir izredzes iegūt deputāta mandātu. Tādējādi “zaudēto balsu” skaits
varētu samazināties
59.      Var pieņemt, ka spēju piesaistīt naudu, lai samaksātu drošības naudu, it īpaši apvienojumā ar zemu, bet tomēr nozīmīgu atmaksas slieksni, var uzskatīt par pierādījumu zināmam sabiedrības atbalsta līmenim.
60.      Tā kā mūsdienu sabiedrībā nauda bieži vien tiek izmantota kā pragmatisks līdzeklis apņēmības izvērtēšanai, tad tas, ka kandidāts nespēj piesaistīt saprātīgai drošības naudai nepieciešamos līdzekļus
ne no viena avota (politiskas partijas, neatkarīgiem ziedotājiem, nevalstisko organizāciju platformas utt.), liecina, ka viņam nav būtisku organizatorisko prasmju, sadarbības tīkla vai apņēmības, kas nepieciešami, lai varētu īstenot nopietnu vēlēšanu kampaņu, un tādējādi šis kandidāts visdrīzāk būs “zaudēto balsu” avots, nevis tikai
kandidāts, kam nav resursu.
61.      No šāda viedokļa raugoties, to kandidātu izslēgšana, kuri nespēj samaksāt drošības naudu, var būt līdzeklis, lai samazinātu tādu kandidātu skaitu, kuri, visticamāk, neiegūs pietiekamu balsu skaitu.
62.      Tādēļ manā skatījumā finansiālu prasību var uzskatīt par piemērotu pasākumu, lai sasniegtu mērķi samazināt “zaudēto balsu” skaitu, tādējādi iegūstot vēlētu
institūciju, kurā nodrošināta labāka pārstāvība.
63.      Turpinājumā jāizvērtē, vai šāda naudas iemaksa kā aplūkotajā Igaunijas likumā noteiktā patiešām ir nepieciešama, lai sasniegtu šo mērķi.
4.      Par prasības samaksāt drošības naudu nepieciešamību
64.      Venēcijas komisija savā Labās prakses vēlēšanu jautājumos kodeksā nav secinājusi, ka drošības nauda būtu nepieņemams veids zaudēto balsu skaita samazināšanai. Tomēr tā ir uzsvērusi, ka “tai jābūt atmaksājamai, ja kandidāts vai partija pārsniedz noteiktu punktu skaitu, un pieprasītā summa un punktu skaits nedrīkst būt pārmērīgi” (21).
65.      Nosakot pārāk lielu drošības naudu un/vai tās atmaksas slieksni, var tikt izslēgti kandidāti no marginalizētām grupām un jaunām politiskām kustībām, kā arī personas ar zemiem ienākumiem, kas, lai gan visticamāk
neiegūs
deputāta mandātu, tomēr var aptvert patiešām nozīmīgu un nepārstāvētu politisko pieprasījumu un gūt ievērojamu balsu skaitu. Izslēdzot šīs nepietiekami pārstāvētās balsis, attiecīgajā sistēmā šīs balsis nekad netiks nedz uzskaitītas, nedz atspoguļotas balsojumā.
66.      Tāpat, lai gan politiskajām partijām ir neapstrīdama nozīme demokrātiskajā līdzdalībā (22), pārāk stingra drošības naudas samaksas prasība var kavēt jaunu partiju rašanos. Tas būtu pretrunā Savienības tiesībās garantētajam politiskā plurālisma pamatprincipam.
67.      Tādēļ, kā norādījusi Eiropas Cilvēktiesību tiesa, valstij, kas paredzējusi drošības naudas samaksas prasību, jārod piemērots – lai
arī trausls – līdzsvars (23).
68.      Attiecīgi
jāsecina, ka pārāk liela summa un pārāk augsts slieksnis nav nepieciešami
labākas pārstāvības nodrošināšanai.
a)      Vai Igaunijas tiesību aktos paredzēta pārmērīga summa un pārāk augsts slieksnis?
69.      Drošības naudas summa, kas atbilstoši pamatlietā aplūkotajam Igaunijas likumam jāsamaksā, lai varētu kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, šķiet diezgan liela.
70.      Pirmkārt, no iesniedzējtiesas nolēmumu redzams, ka prasības celšanas brīdī attiecīgā finansiālā prasība bija 215 % no Igaunijas vidējās bruto mēnešalgas un 3,17 reizes pārsniedza vidējo mēnešalgu uz vienu kandidātu.
71.      Šāda apmēra finansiāla prasība ir ievērojama, ņemot vērā vidusmēra cilvēka labklājību.
72.      Otrkārt, lai gan tikai pavisam nedaudzās dalībvalstīs ir izvirzīta finansiāla prasība
kandidēšanai Eiropas Parlamenta vēlēšanās (24), šajās valstīs paredzēto relatīvo summu var izmantot kā salīdzinošu rādītāju, izvērtējot aplūkotajos Igaunijas tiesību aktos paredzētās summas nepieciešamību.
73.      Lai veiktu šo salīdzinājumu, pretstatīšu Igaunijas paredzēto drošības naudas prasību prasībai, kuru noteikusi Nīderlande, proti, dalībvalsts, kas iestājusies lietā Tiesā un kurā arī pastāv finansiāla prasība. Nīderlandes valdība tiesas sēdē apstiprināja, ka Nīderlandes tiesību aktos noteiktajai prasībai samaksāt drošības naudu, lai varētu kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās, ir tādi paši leģitīmi mērķi kā EPVS 29. pantā noteiktie, proti, atturēt vieglprātīgus kandidātus, novērst valsts līdzekļu ļaunprātīgu izmantošanu un izvairīties no balsu zaudēšanas (25).
74.      Prasība samaksāt drošības naudu par pilna kandidātu saraksta
iesniegšanu Eiropas Parlamenta vēlēšanām Nīderlandē ir paredzēta Kieswet (Nīderlandes Vēlēšanu likums) (26) H 12. pantā, kurā noteikts, ka par katru kandidātu sarakstu neatkarīgi no šajā sarakstā iekļauto kandidātu skaita jāsamaksā drošības nauda 11 250 EUR. Maksimālais kandidātu skaits, kas Nīderlandē
var tikt ietverts Eiropas Parlamenta vēlēšanu sarakstā, pašlaik ir no 50 līdz 80 kandidātiem (27), kas atbilst aptuveni 225 EUR par vienu pilnajā sarakstā
iekļauto kandidātu
un kas ir ievērojami mazāk nekā 4100 EUR par kandidātu, kas saskaņā ar EPVS 29. pantu maksājami par katru pilnajā sarakstā iekļauto kandidātu.
75.      Tādējādi, pat ja maksimālais vienā sarakstā ietveramais kandidātu skaits Nīderlandē būtu tāds pats kā Igaunijā, proti, deviņi kandidāti, kopējā drošības nauda par vienu pilnajā sarakstā iekļautu kandidātu joprojām būtu vien 1250 EUR, kas ir gandrīz 3,5 reizes mazāka summa nekā pamatlietā aplūkotā drošības naudas summa.
76.      Treškārt, Õiguskantsler (tiesībsargs) iesniedzējtiesā salīdzināja finansiālo prasību ar politiskas partijas biedru minimālo skaitu Igaunijā. Ņemot vērā minimālo partijas biedru skaitu (500 biedri), pilna saraksta gadījumā tas nozīmētu 73,80 EUR par katru partijas biedru.
77.      Šajā ziņā, kā norādījusi iesniedzējtiesa, kandidēšanai vēlēšanās izvirzītā finansiālā prasība nav vienīgie izdevumi, kas jāsedz partijām vai to kandidātiem, un visu to gada budžetu nevar izlietot kandidēšanai vienās vēlēšanās.
78.      Visbeidzot, lai gan valsts un Eiropas Parlamenta vēlēšanu organizācija ievērojami atšķiras (28), jākonstatē, ka kandidātiem, kas vēlas kandidēt Eiropas Parlamenta vēlēšanās Igaunijā, izvirzītā finansiālā prasība ir piecreiz stingrāka nekā tiem kandidātiem, kuri vēlas kandidēt Riigikogu (Igaunijas parlaments) vēlēšanās.
79.      Igaunijas tiesību normas nepieciešamība jāizvērtē arī, ņemot vērā slieksni, kas noteikts
samaksātās summas atgūšanai, citstarp arī tad, ja deputāta mandāts netiek iegūts.
80.      Šajā ziņā valsts un Eiropas Parlamenta vēlēšanas atšķiras. Eiropas Parlamenta vēlēšanu gadījumā drošības naudas atmaksai no valsts budžeta noteiktais slieksnis
ir 5 % no valstī nodoto balsu kopskaita. Turpretī valsts vēlēšanu gadījumā partija, kas ieguvusi vismaz 2 % balsu Riigikogu (Igaunijas parlaments) vēlēšanās, ir tiesīga saņemt politiskajām partijām paredzēto valsts budžeta piešķīrumu (29). Valsts vēlēšanu gadījumā īsti nav nekādu nosacījumu sākotnējā maksājuma atmaksai.
81.      Nav acīmredzams, ka tik augsts slieksnis, kas noteikts ar dalību vēlēšanās saistīto izmaksu atgūšanai, ir attaisnojams
ar to, ka tas ir nepieciešams tādu kandidātu atturēšanai no dalības vēlēšanās, kuri paši netic
savām izredzēm iegūt deputāta mandātu.
82.      Apkopojot iepriekš minēto un neskarot iesniedzējtiesas vispusīgu vērtējumu, uzskatu, ka pamatlietā aplūkotā finansiālā prasība, kas ir piecreiz
lielāka par minimālo mēnešalgu, kā arī šī maksājuma atgūšanai noteiktais 5 % slieksnis pārsniedz “zaudēto balsu” skaita samazināšanai nepieciešamo.
b)      Mazāk ierobežojošas alternatīvas
83.      Vēl viens iemesls atzīt, ka aplūkotā Igaunijas tiesību norma nav nepieciešama, lai atturētu kandidātus, kuriem nav pietiekama sabiedrības atbalsta, ir tas, ka var pastāvēt citi tiesības kandidēt vēlēšanās
mazāk ierobežojoši līdzekļi, ar ko var sasniegt to pašu mērķi, proti, novērst vieglprātīgu kandidātu kvalificēšanos vēlēšanām.
84.      Apgalvodama, ka drošības naudas prasība ir nesamērīgs tiesību kandidēt vēlēšanās ierobežojums, prasītāja pamatlietā ir ierosinājusi vairākas mazāk ierobežojošas alternatīvas vieglprātīgas kandidēšanas novēršanai. Šīs alternatīvas ietver iespēju paredzēt zināmus nosacījumus atbrīvošanai no drošības naudas samaksas vai aizstāt finansiālo slogu ar nefinansiālām prasībām, piemēram, prasību sniegt skaidru politisko programmu vai iesniegt parakstus, kas apliecina sabiedrības atbalstu.
85.      Visām šīm alternatīvām tāpat ir savi trūkumi. Piemēram, kā norādījusi Igaunijas valdība, parakstu vākšana valstij ir organizatoriski un finansiāli apgrūtinoša un tā tāpat dažiem potenciālajiem kandidātiem var būt sarežģīta prasība. Tajā pašā laikā, ņemot vērā kiberdrošības jautājumus, parakstu vākšanu un verifikāciju mūsdienās var veikt elektroniski.
86.      Tā kā Savienība nav pieņēmusi tiesisko regulējumu par vienveidīgu Eiropas Parlamenta vēlēšanu procedūru visās dalībvalstīs un ņemot vērā
dalībvalstīs pastāvošās politiskās kultūras atšķirības un citus apstākļus, valdībām, manuprāt, jābūt plašai rīcības brīvībai, izsverot dažādu pasākumu priekšrocības un trūkumus
un lemjot par piemērotāko risinājumu attiecīgās valsts konkrētajos apstākļos.
87.      Tomēr šāda
dalībvalsts izvēle nevar tikt pilnībā atbrīvota no pārbaudes tiesā. Valsts tiesai jāizvērtē, vai valdība var sniegt pamatotus paskaidrojumus, kādēļ kā piemēroti pasākumi šī mērķa sasniegšanai tika izslēgti
citi pasākumi vai dažādu pasākumu kopums.
88.      Kopumā uzskatu, ka, neskarot iesniedzējtiesas galīgo vērtējumu, pamatlietā aplūkotā finansiālā prasība ir būtisks tiesību kandidēt vēlēšanās ierobežojums – gan
ņemot vērā tās apmēru, gan atmaksai noteikto slieksni –, ja
pastāv iespējamas alternatīvas, kuras var apvienot ar šo finansiālo prasību vai ar kurām var to aizstāt.
89.      Tādēļ, pat ja Tiesa atzītu, ka aplūkotie Igaunijas tiesību akti ir piemērots pasākums, lai samazinātu zaudēto balsu skaitu un attiecīgi nodrošinātu labāku pārstāvību Eiropas Parlamentā, man tomēr – neskarot
iesniedzējtiesas galīgo nolēmumu – ir
nopietnas šaubas, ka aplūkotie pasākumi ir nepieciešami šī mērķa sasniegšanai.
B.      Tiesību uz īpašumu pārkāpums
90.      Iesniedzējtiesa arī vēlas noskaidrot, vai aplūkotais tiesiskais regulējums ir saderīgs ar Hartas 17. panta 1. punktu.
91.      Manā ieskatā aplūkotā maksājuma prasība nav tiesību uz īpašumu ierobežojums, un tādēļ šī ierobežojuma samērīgums nav jāizvērtē.
92.      Labi apzinos, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa
līdzīgās lietās
ir atzinusi iespējamu Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 1. protokola 1. panta pārkāpumu, taču tad runa bija par atšķirīgiem apstākļiem, kas nav pilnībā salīdzināmi ar pamatlietā pastāvošajiem apstākļiem (30). Eiropas Cilvēktiesību tiesa
prasību veikt maksājumu, lai varētu kandidēt aplūkotajās vēlēšanās, minētajā lietā atzina par drošības naudu, kura vienam tiesvedības dalībniekam netika atgriezta.
93.      Šobrīd izskatāmajā lietā aplūkotā maksājuma prasība, manuprāt, nav drošības nauda (lai gan šis termins ir lietots
tās aprakstā), pat ja
kandidātiem noteiktos apstākļos ir tiesības uz samaksātās summas (vai tās daļas) atmaksu.
94.      Atšķirībā no nomas līguma gadījumā maksājamās drošības naudas, kas tiek uzskatīta par nomnieka īpašumu ar reālām tās atmaksas garantijām, pamatlietā aplūkotajos valsts tiesību aktos ir paredzēti papildu nosacījumi, kuru dēļ
drošības naudas atmaksa faktiski nav garantēta. Tas drīzāk ir
nosacījumu ietverošs maksāšanas pienākums, kas rada personīgu prasījumu uz restitūciju nākotnē, nevis iegūtas un pastāvīgas īpašumtiesības uz konkrētajiem līdzekļiem. Tādējādi likumīgās tiesības atgūt naudu ir tikai potenciāls parāda prasījums un uz tām automātiski nav attiecināma
īpašumtiesībām piemērojamā pamataizsardzība.
95.      Šo iemeslu dēļ un kā apgalvo arī Nīderlandes valdība, uzskatu, ka Hartas 17. pantam šajā lietā nav nozīmes.
IV.    Secinājumi
96.      Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai uz Riigikohus (Augstākā tiesa, Igaunija) uzdoto prejudiciālo jautājumu atbildēt šādi:
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 39. pants, skatot to kopā ar 52. panta 1. punktu,
jāinterpretē tādējādi, ka tādas finansiālas prasības noteikšanu
kandidēšanai Eiropas Parlamenta vēlēšanās, kuras mērķis ir atsijāt vieglprātīgus (nenopietnus) kandidātus, nevar uzskatīt par piemērotu pasākumu šī mērķa sasniegšanai.
Finansiālu prasību var uzskatīt par piemērotu, lai sasniegtu mērķi samazināt “zaudēto balsu” skaitu un tādējādi izveidotu vēlētu
institūciju, kurā nodrošināta labāka pārstāvība.
Tomēr šādas drošības naudas summai un tās atgriešanas slieksnim nevajadzētu būt pārmērīgi apgrūtinošiem un tādējādi kavēt jaunu politisko partiju un ideju rašanos. Valsts tiesai jāizvērtē, vai ar valsts tiesību aktos noteikto finansiālās prasības apmēru un atmaksas slieksni ir panākts pieņemams līdzsvars.
1      Oriģinālvaloda –
angļu.
2      Maksājuma uzdevuma kopijas, kas apliecina drošības naudas samaksu, neiesniegšana Vēlēšanu komisijai saskaņā ar EPVS 31. panta 3. punktu ir pamats atteikumam reģistrēt kandidātu. Iesniedzējtiesa norāda, ka aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā nav paredzēta iespēja atbrīvot kandidātu no drošības naudas samaksas.
3      Akts par Eiropas Parlamenta deputātu ievēlēšanu vispārējās tiešās vēlēšanās, kurš pievienots Padomes 1976. gada 20. septembra Lēmumam 76/787/EOTK, EEK, Euratom (OV 1976, L 278, 1. lpp.) un kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar Padomes 2018. gada 13. jūlija Lēmumu
(ES, Euratom) 2018/994 (OV 2018, L 178, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Vēlēšanu akts”).
4      Tā atsaucas uz spriedumu, 2019. gada 19. decembris, Junqueras Vies (C‑502/19, turpmāk tekstā – “spriedums Junqueras Vies”, EU:C:2019:1115, 69. punkts).
5      Iesniedzējtiesa šajā nozīmē atsaucas uz ECT spriedumu, 2006. gada 28. marts, Sukhovetskyy pret Ukrainu (CE:ECHR:2006:0328JUD001371602, 72. un 73. punkts).
6      https://ep2024.valimised.ee/et/detailed-voting-result (pēdējoreiz skatīts 2025. gada 11. novembrī).
7      Tomēr šāda iespēja pastāv atbilstoši LESD 223. pantam.
8      Vēlēšanu akta 1. pants.
9      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Delvigne (C‑650/13, EU:C:2015:648, 33. punkts).
10      Šajā nozīmē skat. spriedumu Junqueras Vies, 86. punkts.
11      Šajā ziņā skat. LESD 22. panta 1. punktu un Hartas 39. panta 1. punktu. Skat. spriedumu, 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 123. punkts), “attiecībā uz LESD 22. panta mērķi, tas, pirmkārt, ir piešķirt tiesības piedalīties šīs dalībvalsts demokrātiskajā vēlēšanu procesā Savienības pilsoņiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuras pilsoņi tie nav. [..] šīs tiesības aptver dalību šajā procesā, izmantojot tiesības balsot un kandidēt Eiropas un vietējā līmenī”. Līdzīgu konstatējumu skat. arī tās pašas dienas spriedumā Komisija/Polija (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 121. punkts).
12      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Delvigne (C‑650/13, EU:C:2015:648, 46.–48. punkts).
13      Skat. iesniedzējtiesas nolēmuma kopsavilkuma angļu valodā 39. punktu un minētā nolēmuma franču valodas versijas 57. punktu.
14      Kā tiesas sēdē norādīja Igaunijas valdība un kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, Igaunijas likumā noteikts, ka katram kandidātam, kurš kandidē vēlēšanās, jānodrošina vienādas iespējas izteikties. Tāpēc sabiedriskajām raidorganizācijām ir pienākums nodrošināt, lai visām partijām un neatkarīgajiem kandidātiem, kas kandidē Eiropas Parlamenta vēlēšanās, būtu vienādas iespējas pienācīgi un bez maksas paust savu nostāju.
15      Šajā ziņā skat. Nīderlandes valdības rakstveida apsvērumu 18. un 19. punktu.
16      Tas attiecas arī uz proporcionālajām vēlēšanu sistēmām, kurās, tāpat kā Igaunijas sistēmā, “zaudēto balsu” sadalei izmanto D’Hondt metodi.
17      Skat. ECT spriedumu, 2006. gada 28. marts, Sukhovetskyy pret Ukrainu (CE:ECHR:2006:0328JUD001371602, 61. un 62. punkts).
18      Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑808/21, EU:C:2024:962, 114.–16. punkts), un tās pašas dienas spriedumu Komisija/Polija (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑814/21, EU:C:2024:963, 112.–14. punkts). Skat. arī spriedumu
Junqueras Vies, 63. punkts un tajā minētā judikatūra).
19      Tomēr
man šķiet problemātiski novērst
“zaudētās balsis”, balstoties uz vērtējumu, atbilstoši kuram dažām programmām nav reālu izredžu iegūt pietiekamu balsu skaitu. Ierobežojot kandidāta tiesības kandidēt vēlēšanās tādēļ, ka politiskā programma šāda iemesla dēļ ir uzskatāma par “vieglprātīgu”, pastāv risks, ka partiju politiskie manifesti
tiks novērtēti patvaļīgi. Kā rakstveida apsvērumos norādījis Eiropas Parlaments, politiskās platformas nopelnu vērtējums galu galā ir vēlētāju ziņā.
20      Skat. iesniedzējtiesas nolēmuma
kopsavilkuma angļu valodā 22. punktu.
21      Šajā ziņā skat. Eiropas Padome: Venēcijas komisijas “Labās prakses vēlēšanu jautājumos
kodekss”, 1.3. punkta vi.) apakšpunkts, pieejams: https://www.venice.coe.int/images/SITE%20IMAGES/Publications/Code_conduite_PREMS%20026115%20GBR.pdf.
22      Par politisko partiju nozīmi Eiropas demokrātijā skat. spriedumu, 2024. gada 19. novembris, Komisija/Čehijas Republika (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑808/21, EU:C:2024:962), un tās pašas dienas spriedumu Komisija/Polija (Tiesības kandidēt vēlēšanās un dalība politiskā partijā) (C‑814/21, EU:C:2024:963).
23      Skat. ECT spriedumu, 2006. gada 28. marts, Sukhovetskyy pret Ukrainu (CE:ECHR:2006:0328JUD001371602, 67. punkts). Šajā lietā Eiropas Cilvēktiesību tiesa
atzina, ka vēlēšanu drošības naudas sistēma, ko attiecīgajā laikā bija pieņēmušas Ukrainas politiskās institūcijas, ir pieņemams kompromiss starp konkurējošām interesēm.
24      Eiropas Parlaments: Politikas departaments C – Pilsoņu tiesības un konstitucionālie jautājumi un Lehmann. W., The European Elections: EU legislation, national provisions and civic participation – Study for the AFCO Committee, pārstrādāts izdevums, 2014. gads, 17. lpp., pieejams: https://www.europarl.europa.eu/RegData/etudes/STUD/2014/493047/IPOL‑AFCO_ET(2014)493047_EN.pdf; Centre virtuel de la connaissance sur l’Europe, “The electoral system”, pieejams: https://www.cvce.eu/en/education/unit-content/-/unit/d5906df5-4f83-4603-85f7-0cabc24b9fe1/b1415258-4e3a-499a-9620-61a51b013ab6.
25      Tiesas sēdē Nīderlandes valdība norādīja, ka pēdējās parlamenta vēlēšanās “zaudēto balsu” skaits bija vien 2 % no kopējā nodoto balsu skaita.
26      Šajā tiesību normā paredzēts – “Nīderlandes parlamenta Otrās palātas vēlēšanās par katru sarakstu grupu valstij jāiemaksā [11 250] EUR drošības nauda”. Šī likuma Y 2. pantā apstiprināts, ka “Eiropas Parlamenta deputātu vēlēšanas notiek [..] atbilstīgi likuma II daļai par Nīderlandes parlamenta Otrās palātas locekļu vēlēšanām”. Šī teksta angļu valodas versija
ir pieejama:
https://english.kiesraad.nl/publications/publications/2019/4/english-version-electoral-‑act/english-version-electoral-act.
27      https://www.kiesraad.nl/verkiezingen/europees-parlement/kandidaatstelling/kandidaten.
28      Igaunijas valdība ir paskaidrojusi – tas, ka Eiropas Parlamenta vēlēšanām noteikta
augstāka finansiālā prasība,
ir pamatots ar īsāku kandidātu sarakstu un mazāku šajās vēlēšanās iegūstamo deputātu mandātu skaitu.
29      Kā redzams no iesniedzējtiesas nolēmuma un kā tiesas sēdē apstiprināja arī Igaunijas valdība, tas izriet no
Erakonnaseadus (Politisko partiju likums) 127. panta.
30      Skat., piemēram, ECT spriedumu, 2007. gada 11. janvāris, Russian Conservative Party of Entrepreneurs un citi pret Krieviju (CE:ECHR:2007:0111JUD005506600, 94.–97. punkts).