62022CJ0403
TIESAS SPRIEDUMS (piektā palāta)
2026. gada 26. februārī (
*1
)
Apelācija – Konkurence – Aizliegtas vienošanās – Kravu gaisa pārvadājumu tirgus – Eiropas Komisijas lēmums, ar ko konstatēts LESD 101. panta, Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu 53. panta un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. panta pārkāpums – Kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu cenu elementu (degvielas piemaksas, drošības piemaksas un atteikuma maksāt komisijas maksu par piemaksām) saskaņošana – Tiesības uz aizstāvību – Tiesības piekļūt lietas materiāliem – Apsūdzoši un attaisnojoši pierādījumi – Ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi – Komisijas teritoriālā kompetence – Raksturīgās sekas – Paziņojums par iebildumiem – Tiesības tikt uzklausītam – Vienots un turpināts pārkāpums – Aizliegtās vienošanās ģeogrāfiskais tvērums – Aizstāvības pamats, kas attiecas uz valsts spiedienu – Piemērošanas nosacījumi – Dalības vienotā un turpinātā pārkāpumā pierādījums – Naudas soda aprēķināšana – Eiropas Savienības Vispārējās tiesas neierobežota kompetence – Sagrozīšana
Lietā C‑403/22 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2022. gada 17. jūnijā iesniegusi
SAS Cargo Group A/S
, Kastrupa [Kastrup] (Dānija),
Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden
, Stokholma (Zviedrija),
SAS AB
, Stokholma,
ko pārstāv B. Creve un M. Kofmann, advokater, kā arī G. Forwood un J. Killick, advokāti,
apelācijas sūdzības iesniedzējas,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Komisija, ko pārstāv A. Dawes un C. Zois, pārstāvji, kuriem palīdz B. Doherty, BL,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (piektā palāta)
šādā sastāvā: ceturtās palātas priekšsēdētājs I. Jarukaitis [I. Jarukaitis] (referents), kas pilda piektās palātas priekšsēdētāja pienākumus, tiesneši J. Regans [E. Regan] un D. Gracijs [D. Gratsias],
ģenerāladvokāts: A. Rants [A. Rantos],
sekretāre: R. Stefanova‑Kamiševa [R. Stefanova‑Kamisheva], administratore,
ņemot vērā rakstveida procesu un 2024. gada 19. aprīļa tiesas sēdi,
noklausījusies ģenerāladvokāta secinājumus 2024. gada 5. septembra tiesas sēdē,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Ar apelācijas sūdzību SAS Cargo Group A/S (turpmāk tekstā – “SAS Cargo”), Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden (turpmāk tekstā – “SAS Consortium”) un SAS AB (turpmāk tekstā kopā – “SAS Cargo u.c.”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 30. marta spriedumu SAS Cargo Group u.c./Komisija (T‑324/17, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2022:175), ar ko minētā tiesa daļēji noraidījusi SAS Cargo u.c. prasību, ar kuru galvenokārt lūgts pilnībā vai daļēji atcelt Komisijas Lēmumu C(2017) 1742 final (2017. gada 17. marts) par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. pantu (Lieta AT.39258 – Kravu gaisa pārvadājumi) (turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), ciktāl tas attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, un pakārtoti – samazināt tām ar šo lēmumu uzliktā naudas soda apmēru.
Atbilstošās tiesību normas
EK un Šveices gaisa transporta nolīgums
2
Nolīgums starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu, kas parakstīts Luksemburgā 1999. gada 21. jūnijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes un attiecībā uz nolīgumu par zinātnisku un tehnoloģisku sadarbību arī Komisijas Lēmumu 2002/309/EK, Euratom (2002. gada 4. aprīlis) par septiņu nolīgumu noslēgšanu ar Šveices Konfederāciju (OV 2002, L 114, 1. lpp.; labojums – OV 2015, L 210, 38. lpp.) (turpmāk tekstā – “EK un Šveices gaisa transporta nolīgums”), stājās spēkā 2002. gada 1. jūnijā. Šā nolīguma 8. un 9. pants mutatis mutandis atbilst attiecīgi LESD 101. un 102. pantam.
3
Minētā nolīguma 11. pantā noteikts:
“1.   Nolīguma 8. un 9. panta noteikumus piemēro [..] Kopienas iestādes saskaņā ar Kopienas tiesību aktiem, kas noteikti šā Nolīguma pielikumā, ņemot vērā ciešākas sadarbības vajadzību starp Kopienas un Šveices iestādēm.
2.   Šveices iestādes saskaņā ar 8. un 9. panta noteikumiem lemj par visu nolīgumu, lēmumu un saistīto darbību pieņemamību [..] attiecībā uz maršrutiem starp Šveici un trešām valstīm.”
4
Padomes Regula (EK) Nr. 1/2003 (2002. gada 16. decembris) par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [LESD 101.] un [102.] pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), saistībā ar šo nolīgumu kļuva piemērojama no 2007. gada 5. decembra atbilstoši Lēmumam Nr. 1/2007 par Kopienas/Šveices Apvienotās gaisa pārvadājumu komitejas izveidi saskaņā ar Eiropas Kopienas un Šveices Konfederācijas Nolīgumu par gaisa transportu [Apvienotās Kopienas un Šveices gaisa transporta komitejas, kas izveidota ar Eiropas Kopienas un Šveices Konfederācijas Nolīgumu par gaisa transportu, Lēmumam Nr. 1/2007] (2007. gada 5. decembris), ar ko aizstāj Eiropas Kopienas un Šveices Konfederācijas Nolīguma par gaisa transportu pielikumu (OV 2008, L 34, 19. lpp.). No šī datuma tā aizstāja Padomes Regulu (EEK) Nr. 3975/87 (1987. gada 14. decembris) par procedūru konkurences noteikumu piemērošanai attiecībā uz uzņēmumiem gaisa transporta nozarē (OV 1987, L 374, 1. lpp.), kas EK un Šveices gaisa transporta nolīguma pielikumā bija ietverta kopš nolīguma stāšanās spēkā.
LESD
5
LESD 101. panta 1. punktā noteikts:
“Turpmāk norādītais ir aizliegts kā nesaderīgs ar iekšējo tirgu: visi nolīgumi uzņēmumu starpā, uzņēmumu apvienību lēmumi un saskaņotas darbības, kas var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un kuru mērķis vai sekas ir nepieļaut, ierobežot vai izkropļot konkurenci iekšējā tirgū, un jo īpaši darbības, ar kurām:
a)
tieši vai netieši nosaka iepirkuma vai pārdošanas cenas, vai kādus citus tirdzniecības nosacījumus;
b)
ierobežo vai kontrolē ražošanu, tirgus, tehnikas attīstību vai investīcijas;
c)
sadala tirgus vai piegādes avotus;
[..].”
EEZ līgums
6
1992. gada 2. maija Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (OV 1994, L 1, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “EEZ līgums”) 53. pants mutatis mutandis atbilst LESD 101. pantam.
7
Regula Nr. 1/2003, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2004. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 411/2004 (OV 2004, L 68, 1. lpp.), tika iekļauta EEZ līgumā, pirmkārt, ar EEZ Apvienotās komitejas Lēmumu Nr. 130/2004 (2004. gada 24. septembris), ar ko groza EEZ līguma XIV pielikumu (Konkurence), 21. protokolu (Par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas attiecas uz uzņēmumiem) un 23. protokolu (Par uzraudzības iestāžu sadarbību) (OV 2005, L 64, 57. lpp.) – šis lēmums stājās spēkā 2005. gada 19. maijā –, un, otrkārt, ar EEZ Apvienotās komitejas Lēmumu Nr. 40/2005 (2005. gada 11. marts), ar ko groza EEZ līguma XIII pielikumu (Transports) un 21. protokolu (par uzņēmumiem piemērojamo konkurences noteikumu īstenošanu) (OV 2005, L 198, 38. lpp.), – šis lēmums stājās spēkā tajā pašā dienā.
2006. gada pamatnostādnes
8
Pamatnostādņu naudas soda aprēķināšanai, piemērojot Regulas (EK) Nr. 1/2003 23. panta 2. punkta a) apakšpunktu (OV 2006, C 210, 2. lpp.; turpmāk tekstā – “2006. gada pamatnostādnes”), 13., 25., 28., 29. un 37. punktā paredzēts:
“13.
Lai noteiktu naudas soda pamatsummu, [Eiropas] Komisija izmanto pārkāpumā tieši vai netieši iesaistīto uzņēmuma preču vai pakalpojumu pārdošanas apjomu [pārdevumu vērtību] atbilstošajā [Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)] teritorijā. Parasti Komisija ņem vērā uzņēmuma pārdošanas rādītājus tā pēdējā pilnā gada laikā, kad uzņēmums bijis iesaistīts pārkāpumā [..].
[..]
25.
Turklāt neatkarīgi no tā, cik ilgi uzņēmums piedalījies pārkāpuma izdarīšanā, Komisija iekļauj pamatsummā summu, kas līdzvērtīga 15 % līdz 25 % no pārdošanas apjoma [pārdevumu vērtības] [..], lai aizkavētu uzņēmumus pat noslēgt horizontālas vienošanās par cenu noteikšanu, tirgus sadali un ražošanas ierobežošanu. Komisija var piemērot arī šādu papildu summu citu pārkāpumu gadījumā. Lai izlemtu, kādu pārdošanas apjoma [pārdevumu vērtības] daļu piemērot katram konkrētajam gadījumam, Komisija ņem vērā dažādus faktorus [..].
[..]
28.
Naudas soda pamatsummu var palielināt, ja Komisija konstatē vainu pastiprinošus apstākļus, proti:
–
ja uzņēmums turpina vai atkārto to pašu vai līdzīgu pārkāpumu pēc tam, kad Komisija vai valsts konkurences iestāde ir konstatējusi, ka šis uzņēmums ir pārkāpis [LESD] 101. vai 102. panta noteikumus. Tad pamatsummu palielina līdz pat 100 % par katru šādu pārkāpumu,
[..].
29.
Naudas soda pamatsummu var samazināt, ja Komisija konstatē vainu mīkstinošus apstākļus, proti:
[..]
–
ja pret konkurenci vērsto rīcību ir atļāvušas vai veicinājušas valsts iestādes vai tiesiskais regulējums.
[..]
37.
Lai gan šīs pamatnostādnes sniedz vispārēju metodiku naudas soda noteikšanai, konkrētie lietas apstākļi vai vajadzība panākt preventīvu iedarbību [konkrētā lietā] var attaisnot Komisijas novirzīšanos no šīs metodikas vai no 21. punktā minētajiem ierobežojumiem.”
Tiesvedības priekšvēsture un strīdīgais lēmums
9
Tiesvedības priekšvēsturi un strīdīgo lēmumu, kas izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 1.–63. punktā, šīs tiesvedības vajadzībām var rezumēt šādi.
10
SAS Cargo u.c. darbojas kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu tirgū. SAS Cargo, kas piedāvā kravu pārvadājumu pakalpojumus, ir meitasuzņēmums, kurš netieši pilnībā pieder SAS. Līdz 2001. gada 1. jūnijamSAS Cargo bija nevis atsevišķa juridiska persona, bet gan SAS Consortium uzņēmējdarbības vienība. SAS ir SAS Consortium īpašniece.
11
Kravu pārvadājumu nozarē aviosabiedrības nodrošina preču pārvadājumus pa gaisa ceļiem (turpmāk tekstā – “pārvadātāji”). Parasti pārvadātāji sniedz kravu pārvadājumu pakalpojumus ekspeditoriem, kuri organizē šo kravu sūtīšanu nosūtītāju vārdā. Savukārt šie ekspeditori maksā pārvadātājiem cenu, ko veido, pirmkārt, tarifi, kas aprēķināti par kilogramu, un, otrkārt, dažādas piemaksas.
Administratīvais process
12
2005. gada 7. decembrī Komisija atbilstoši tās Paziņojumam par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos [aizliegtu vienošanos lietās] (OV 2002, C 45, 3. lpp.) saņēma Deutsche Lufthansa AG (turpmāk tekstā – “Lufthansa”) un divu tās meitasuzņēmumu Lufthansa Cargo AG un Swiss International Air Lines AG pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda. Šajā pieteikumā bija ziņots par pretkonkurences saziņu starp vairākiem pārvadātājiem attiecībā uz kravu gaisa pārvadājumu tirgū sniegto pakalpojumu cenu veidojošiem elementiem, proti, par tā saukto “degvielas” un “drošības” piemaksu ieviešanu, kā arī par šo pārvadātāju atteikumu maksāt ekspeditoriem komisijas maksu par šīm piemaksām (turpmāk tekstā – “atteikums maksāt komisijas maksu”).
13
2006. gada 14. un 15. februārī Komisija vairāku pārvadātāju telpās veica nepieteiktas pārbaudes.
14
Pēc šīm pārbaudēm vairāki pārvadātāji, tostarp SAS Cargo un SAS Consortium, iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no naudas soda saskaņā ar šā sprieduma 12. punktā minēto Paziņojumu par atbrīvojumu no sodanaudas [naudas soda] un sodanaudas [naudas soda] samazināšanu karteļu gadījumos [aizliegtu vienošanos lietās].
15
2007. gada 19. decembrī Komisija nosūtīja paziņojumu par iebildumiem 27 pārvadātājiem, tostarp SAS Cargo u.c., kas pēc tam iesniedza rakstveida apsvērumus. Uzklausīšana notika no 2008. gada 30. jūnija līdz 4. jūlijam.
Sākotnējais lēmums
16
2010. gada 9. novembrī Komisija pieņēma Lēmumu C(2010) 7694, galīgā redakcija, par procedūru saskaņā ar LESD 101. pantu, EEZ līguma 53. pantu un Nolīguma starp Eiropas Kopienu un Šveices Konfederāciju par gaisa transportu 8. pantu (Lieta COMP/39258 – Kravu gaisa pārvadājumi) (turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”). Šis lēmums bija adresēts 21 pārvadātājam, tostarp SAS Cargo u.c.
17
Minētā lēmuma pamatojumā bija norādīts, ka apsūdzētie pārvadātāji ir saskaņojuši savu rīcību kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu noteikšanas jomā, vienojoties par degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu, un tādējādi piedalījušies vienotā un turpinātā LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta pārkāpumā, kas aptver EEZ un Šveices teritoriju.
2015. gada 16. decembra spriedumi
18
Ar 2015. gada 16. decembra spriedumu SAS Cargo Group u.c./Komisija (T‑56/11, EU:T:2015:990) Vispārējā tiesa atcēla sākotnējo lēmumu, ciktāl tas attiecās uz SAS Cargo u.c. Ar divpadsmit citiem tās pašas dienas spriedumiem Vispārējā tiesa arī pilnībā vai daļēji atcēla šo lēmumu, ciktāl tas attiecās uz divpadsmit citiem pārvadātājiem vai pārvadātāju grupām.
19
Vispārējā tiesa uzskatīja, ka minētajā lēmumā trūkst pamatojuma.
Strīdīgais lēmums
20
2016. gada 20. maijā Komisija sākotnējā lēmumā minētajiem pārvadātājiem, kuri par šo lēmumu bija cēluši prasību Vispārējā tiesā, nosūtīja vēstuli, informējot par savu nodomu no jauna pieņemt lēmumu, ar kuru tiktu konstatēta to dalība vienotā un turpinātā LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta pārkāpumā visos sākotnējā lēmumā minētajos maršrutos. Tiem tika dots viens mēnesis apsvērumu iesniegšanai. Visi šie pārvadātāji ir izmantojuši šo iespēju.
21
2017. gada 17. martā Komisija pieņēma strīdīgo lēmumu, kas adresēts 19 pārvadātājiem, tostarp SAS Cargo u.c.
22
Strīdīgajā lēmumā norādīts, ka apsūdzētie pārvadātāji saskaņoja savu rīcību attiecībā uz cenu noteikšanu par kravu pārvadājumu pakalpojumiem visā pasaulē, izmantojot degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu (turpmāk tekstā – “strīdīgā aizliegtā vienošanās”), tādējādi izdarot vienotu un turpinātu LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta pārkāpumu.
23
Šā lēmuma 4. iedaļā “Faktu apraksts” Komisija tostarp norādīja, ka izmeklēšanā tika atklāta pasaules mēroga aizliegta vienošanās, kuras pamatā bija ilgstošā laikposmā uzturētas divpusējas un daudzpusējas saziņas tīkls starp konkurentiem attiecībā uz rīcību, ko tie bija nolēmuši, paredzējuši vai plānojuši īstenot saistībā ar dažādiem iepriekšējā punktā minētajiem kravu pārvadājumu pakalpojumu cenas elementiem. Tā uzsvēra, ka šā saziņas tīkla kopējais mērķis bija saskaņot konkurentu rīcību cenu noteikšanā vai mazināt nenoteiktību attiecībā uz to cenu politiku. Turpinājumā Komisija aprakstīja saziņu par attiecīgi degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu un izvērtēja faktiskos pierādījumus, kas attiecas, pirmkārt, uz strīdīgo aizliegto vienošanos kopumā un, otrkārt, uz katru minētā lēmuma adresātu.
24
Strīdīgā lēmuma 5. iedaļā “Atbilstošo konkurences tiesību normu piemērošana” Komisija LESD 101. pantu piemēroja lietas faktiem, vienlaikus precizējot, ka atsauces uz šo pantu jālasa arī kā atsauces uz EEZ līguma 53. pantu un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. pantu, ņemot vērā, ka šīs tiesību normas ir piemērojamas mutatis mutandis, ja vien nav noteikts citādi.
25
Komisija šajā ziņā attiecībā uz tās kompetenci izvērtēja savas temporālās un teritoriālās kompetences robežas, lai konstatētu konkurences tiesību normu pārkāpumu konkrētajā gadījumā un uzliktu par to sodu.
26
Pirmkārt, strīdīgā lēmuma 822.–832. apsvērumā, kas veido tā 5.2. apakšiedaļu “Komisijas kompetence”, Komisija būtībā norādīja, ka LESD 101. pantu nepiemēros nolīgumiem un darbībām pirms 2004. gada 1. maija saistībā ar maršrutiem starp lidostām Eiropas Savienībā un lidostām ārpus EEZ (turpmāk tekstā – “maršruti starp Savienību un trešām valstīm”), EEZ līguma 53. pantu nepiemēros nolīgumiem un darbībām pirms 2005. gada 19. maija saistībā ar maršrutiem starp Savienību un trešām valstīm un maršrutiem starp lidostām valstīs, kuras ir EEZ līguma līgumslēdzējas puses un nav Savienības dalībvalstis, un lidostām trešās valstīs (turpmāk tekstā – “maršruti starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm”) un visbeidzot – EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. pantu nepiemēros nolīgumiem un darbībām pirms 2002. gada 1. jūnija saistībā ar maršrutiem starp Savienībā esošajām lidostām un Šveices lidostām (turpmāk tekstā – “maršruti starp Savienību un Šveici”). Minētā lēmuma 832. apsvērumā tā precizēja, ka ar šo lēmumu tā “nekādi netiecas atklāt jelkādu [EK un Šveices gaisa transporta nolīguma] 8. panta pārkāpumu saistībā ar kravu pārvadājumu pakalpojumiem [starp] Šveici [un] trešām valstīm”.
27
Otrkārt, strīdīgā lēmuma 1036.–1046. apsvērumā, kas veido tā 5.3.8. apakšiedaļu “LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērojamība ienākošajiem maršrutiem”, Komisija izklāstīja iemeslus, kuru dēļ tā noraidījusi vairāku apsūdzēto pārvadātāju argumentus, ka – no starptautisko publisko tiesību normu skatpunkta – tā esot pārsniegusi savas teritoriālās kompetences robežas, konstatēdama šo abu tiesību normu pārkāpumu maršrutos no trešām valstīm uz EEZ (turpmāk tekstā – “ienākošie maršruti” un, ja runa ir par kravu pārvadājumu pakalpojumiem šajos maršrutos, “ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumi”) un uzlikdama par to sodu.
28
It īpaši minētā lēmuma 1045. apsvērumā Komisija norādīja, ka pretkonkurences darbībām attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem varēja “būt nepastarpinātas, būtiskas un paredzamas sekas Savienības un EEZ teritorijā, ņemot vērā, ka uz EEZ veikto gaisa pārvadājumu izmaksu palielināšanās un tātad augstākas importēto preču cenas pēc būtības var ietekmēt patērētājus EEZ teritorijā”. Tā piebilda, ka aplūkojamajā lietā šīm darbībām šāda ietekme varēja būt arī uz kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumiem, ko sniedz citi pārvadātāji EEZ teritorijā starp mezglpunktiem (“hubs”), kurus EEZ izmanto trešo valstu pārvadātāji, un šo sūtījumu galamērķa lidostām EEZ teritorijā, ko neapkalpo trešās valsts pārvadātājs.
29
Turklāt šā lēmuma 1046. apsvērumā Komisija norādīja, ka strīdīgā aizliegtā vienošanās tika “īstenota pasaules mērogā”, ka vienošanās attiecībā uz ienākošajiem maršrutiem bija LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta vienota un turpināta pārkāpuma daļa un ka piemaksu vienveidīga piemērošana visā pasaulē bija šīs aizliegtās vienošanās pamatelements.
30
Strīdīgā lēmuma 5.3. apakšiedaļa, kas attiecas uz LESD 101. panta, EEZ līguma 53. panta un EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. panta piemērošanu konkrētajā lietā, ietver 833.–1052. apsvērumu. Pirmkārt, šā lēmuma 846. apsvērumā Komisija norādīja, ka apsūdzētie pārvadātāji bija saskaņojuši rīcību vai ietekmējuši cenu noteikšanu un ka “tas galu galā izpaudās kā cenu noteikšana saistībā ar” degvielas piemaksu, drošības piemaksu un jautājumu par komisijas maksas maksāšanu ekspeditoriem par piemaksām. Minētā lēmuma 861. apsvērumā tā secināja, ka “kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu noteikšanas saskaņošanas vispārējā sistēma”, kuras esība tika atklāta tās veiktajā izmeklēšanā, liecina par “saliktu pārkāpumu, kas sastāv no dažādām darbībām, kuras var kvalificēt vai nu kā nolīgumu, vai arī kā saskaņotu darbību, un šajā saistībā konkurenti varēja ar konkurenci saistītos riskus apzināti aizstāt ar savstarpēju praktisku sadarbību”.
31
Otrkārt, strīdīgā lēmuma 869. apsvērumā Komisija norādīja, ka “aplūkojamā rīcība ir [LESD] 101. panta vienots un turpināts pārkāpums”, 870.–902. apsvērumā precizējot, ka attiecīgajām darbībām bija vienots pretkonkurences mērķis kavēt konkurenci kravu pārvadājumu nozarē EEZ teritorijā, ka tās attiecās uz kravu pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu un to cenu noteikšanu, kā arī uz vieniem un tiem pašiem uzņēmumiem, ka tām bija vienots un turpināts raksturs un ka tās attiecās uz trim sastāvdaļām, proti, degvielas piemaksu, drošības piemaksu un atteikumu maksāt komisijas maksu. Šajā ziņā šī lēmuma 882. apsvērumā Komisija tostarp norādīja, ka SAS Cargo u.c. bija iesaistītas divās no trim vienotā pārkāpuma sastāvdaļām, proti, ar degvielas piemaksu un drošības piemaksu saistītajās sastāvdaļās, bet, “ņemot vērā, ka tās bija iesaistītas citos pārkāpuma elementos, tās varēja saprātīgi paredzēt saziņu starp iesaistītajiem dalībniekiem par tādu saistītu tēmu kā komisijas maksas maksāšana par piemaksām un bija gatavas uzņemties risku”.
32
Treškārt, minētā lēmuma 903. apsvērumā Komisija secināja, ka konkrētās pretkonkurences rīcības mērķis bija ierobežot konkurenci vismaz Savienības, EEZ un Šveices teritorijā. Strīdīgā lēmuma 917. apsvērumā tā būtībā piebilda, ka tāpēc nav jāņem vērā šīs rīcības konkrētās sekas.
33
Šī lēmuma 922.–971. apsvērumā Komisija pievērsās WOW aliansei, kurā – lietas faktu norises laikā – bija apvienojušies Lufthansa, SAS Cargo, Singapore Airlines Cargo Pte Ltd un Japan Airlines International Co. Ltd (turpmāk tekstā – “Japan Airlines”). Minētajā 971. apsvērumā tā norādīja, ka, “ņemot vērā WOW alianses nolīguma saturu un tā īstenošanu, Komisija uzskata, ka piemaksu saskaņošana starp WOW [alianses] locekļiem notika, pārkāpjot alianses likumīgo ietvaru, kas to neattaisno. Locekļi patiesībā zināja, ka šāda saskaņošana ir nelikumīga. Turklāt viņiem bija zināms, ka piemaksu saskaņošanā ir iesaistīti vairāki [pārvadātāji], kuri nebija WOW [alianses] locekļi. Komisija tāpēc uzskata, ka pierādījumi par saziņu starp WOW [alianses] locekļiem [..] apstiprina viņu dalību [LESD 101. panta] pārkāpumā, kā tas aprakstīts šajā lēmumā”.
34
Ceturtkārt, strīdīgā lēmuma 972.–1021. apsvērumā Komisija izvērtēja tiesisko regulējumu septiņās trešās valstīs, par kurām vairāki apsūdzētie pārvadātāji apgalvoja, ka šis regulējums tiem licis vienoties par piemaksām, tādējādi liedzot piemērot atbilstošās konkurences tiesību normas. Komisija uzskatīja, ka šie pārvadātāji nav pierādījuši, ka tie ir rīkojušies šo trešo valstu radītā spiediena dēļ.
35
Piektkārt, šā lēmuma 1024.–1035. apsvērumā Komisija norādīja, ka vienotais un turpinātais pārkāpums varēja būtiski ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm, starp EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm un starp EK un Šveices gaisa transporta nolīguma līgumslēdzējām pusēm.
36
Strīdīgā lēmuma 7. iedaļa “Pārkāpuma ilgums” ietver šā lēmuma 1146.–1169. apsvērumu. Kā izriet no minētā lēmuma 1146. apsvēruma, Komisija uzskatīja, ka strīdīgā aizliegtā vienošanās sākusies 1999. gada 7. decembrī un ilgusi līdz 2006. gada 14. februārim. 1146. apsvērumā tā precizēja, ka ar šo aizliegto vienošanos ticis pārkāpts:
–
LESD 101. pants – no 1999. gada 7. decembra līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu starp lidostām Savienības teritorijā;
–
LESD 101. pants – no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu maršrutos starp Savienību un trešām valstīm;
–
EEZ līguma 53. pants – no 1999. gada 7. decembra līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu starp lidostām EEZ teritorijā;
–
EEZ līguma 53. pants – no 2005. gada 19. maija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu maršrutos starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm;
–
EK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. pants – no 2002. gada 1. jūnija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz gaisa transportu maršrutos starp Savienību un Šveici.
37
Šā lēmuma 1169. apsvērumā Komisija norādīja, ka attiecībā uz SAS Cargo u.c. pārkāpums ildzis no 1999. gada 13. decembra līdz 2006. gada 14. februārim.
38
Strīdīgā lēmuma 8. iedaļā Komisija, atsaucoties uz 2006. gada pamatnostādnēm, izvērtēja jautājumu par veicamiem korektīviem pasākumiem un uzliekamiem naudas sodiem. Pamatojoties uz minēto pamatnostādņu 37. punktu, Komisija tostarp piemēroja 50 % samazinājumu naudas sodu pamatsummām, jo daļa pakalpojumu attiecībā uz ienākošajiem maršrutiem un maršrutiem no EEZ uz trešām valstīm, izņemot maršrutus starp Savienību un Šveici, bija sniegti ārpus teritorijas, uz kuru attiecas EEZ līgums, un daļa kaitējuma tātad varēja rasties ārpus minētās teritorijas. Turklāt, piemērojot šo pamatnostādņu 29. punktu, Komisija apsūdzētajiem pārvadātājiem piešķīra papildu 15 % samazinājumu naudas soda pamatsummām, pamatojoties uz to, ka atsevišķi tiesiskie regulējumi bija veicinājuši strīdīgo aizliegto vienošanos.
39
Strīdīgā lēmuma 1221., 1223. un 1227.–1229. apsvērumā Komisija arī secināja, ka saskaņā ar 2006. gada pamatnostādņu 25. punktu noteiktā papildu summa 16 % apmērā no pārdevumu vērtības jāsadala starp SAS Cargo u.c. tādējādi, lai tiktu atspoguļots katra no šiem subjektiem dalības ilgums vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, atbilstoši šo pamatnostādņu 28. punktam palielināja SAS Cargo un SAS Consortium uzliktā naudas soda pamatsummu par 50 % recidīva dēļ un, piemērojot minēto pamatnostādņu 29. punktu, piešķīra SAS Cargo u.c. naudas soda pamatsummas samazinājumu par 10 %, jo to dalība vienotajā un turpinātajā pārkāpumā esot bijusi ierobežota. Turklāt Komisija šīm sabiedrībām uzliktajam naudas sodam piemēroja 15 % samazinājumu, lai ņemtu vērā ieguldījumu, kādu tās sniegušas saistībā ar savu iecietības pieteikumu. Tādējādi SAS, SAS Cargo un SAS Consortium uzlikto naudas sodu apmērs tika noteikts attiecīgi 38250000 EUR, 64812500 EUR un 14875000 EUR.
40
Strīdīgā lēmuma rezolutīvās daļas 1., 3. un 4. pantā noteikts:
“1. pants
Saskaņojot rīcību attiecībā uz cenu noteikšanu par kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu visā pasaulē saistībā ar degvielas piemaksu, [drošības piemaksu] un komisijas maksas maksāšanu par piemaksām, turpmāk minētie uzņēmumi ir izdarījuši šādu [LESD] 101. panta, [EEZ līguma] 53. panta un [EK un Šveices gaisa transporta nolīguma] 8. panta vienotu un turpinātu pārkāpumu attiecībā uz šādiem maršrutiem šādos laikposmos.
1)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [LESD] 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu attiecībā uz maršrutiem starp EEZ esošajām lidostām šādos laikposmos:
[..]
o)
[SAS] – no 2001. gada 17. augusta līdz 2006. gada 14. februārim;
p)
[SAS Cargo] – no 2001. gada 1. jūnija līdz 2006. gada 14. februārim;
q)
[SAS Consortium] – no 1999. gada 13. decembra līdz 2003. gada 28. decembrim;
[..].
2)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [LESD] 101. pantu attiecībā uz [maršrutiem starp Savienību un trešām valstīm] šādos laikposmos:
[..]
o)
[SAS] – no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 14. februārim;
p)
[SAS Cargo] – no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 14. februārim;
[..].
3)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši EEZ līguma 53. pantu attiecībā uz [maršrutiem starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm] šādos laikposmos:
[..]
o)
[SAS] – no 2005. gada 19. maija līdz 2006. gada 14. februārim;
p)
[SAS Cargo] – no 2005. gada 19. maija līdz 2006. gada 14. februārim;
[..].
4)
Šādi uzņēmumi ir pārkāpuši [EK un Šveices gaisa transporta nolīguma] 8. pantu attiecībā uz [maršrutiem starp Savienību un Šveici] šādos laikposmos:
[..]
o)
[SAS] – no 2002. gada 1. jūnija līdz 2006. gada 14. februārim;
p)
[SAS Cargo] – no 2002. gada 1. jūnija līdz 2006. gada 14. februārim;
q)
[SAS Consortium] – no 2002. gada 1. jūnija līdz 2003. gada 28. decembrim;
[..].
3. pants
Par šā lēmuma 1. pantā minēto vienoto un turpināto pārkāpumu uzliek šādus naudas sodus [..]:
[..]
n)
[SAS Consortium]: 5355000 [EUR];
o)
[SAS Cargo un SAS Consortium] solidāri: 4254250 [EUR];
p)
[SAS Cargo u.c.] solidāri: 5265750 [EUR];
q)
[SAS Cargo un SAS] solidāri: 32984250 [EUR];
r)
[SAS Cargo]: 22308250 [EUR];
[..].
4. pants
Uzņēmumi, kas minēti 1. pantā, nekavējoties izbeidz minētajā pantā norādīto vienoto un turpināto pārkāpumu, ja tie vēl nav to izdarījuši.
Tāpat tiem ir jāatturas no jebkādas darbības vai rīcības, kurai būtu tāds pats vai līdzīgs mērķis vai sekas.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
41
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 29. maijā, SAS Cargo u.c. cēla prasību, lūdzot Vispārējo tiesu noteikt procesa organizatoriskos pasākumus vai pierādījumu savākšanas pasākumus, ar kuriem Komisijai tiktu uzdots dot prasītājām piekļuvi visiem tās izskatīšanā esošās lietas materiāliem, vai veikt jebkādus citus pasākumus, kurus Vispārējā tiesa uzskatītu par vajadzīgiem, pilnībā vai daļēji atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz SAS Cargo u.c., un – pakārtoti – samazināt strīdīgajā lēmumā tām uzliktā naudas soda apmēru.
42
Šīs prasības pamatojumam SAS Cargo u.c. izvirzīja piecus atcelšanas pamatus. Pirmais pamats attiecās uz SAS Cargo u.c. tiesību uz aizstāvību un pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principa pārkāpumu, jo esot atteikta piekļuve apsūdzošajiem un attaisnojošajiem pierādījumiem. Otrais pamats attiecās uz tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu un Komisijas kompetences neesību, pirmkārt, piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem un, otrkārt, piemērot EEZ līguma 53. pantu kravu pārvadājumu pakalpojumiem, kas sniegti maršrutos starp Šveici un trim EEZ dalībvalstīm, kuras nav Savienības dalībvalstis (turpmāk tekstā – “maršruti starp EEZ, izņemot Savienību, un Šveici”). Trešais pamats attiecās uz kļūdu vērtējumā par rīcību, kurā SAS Cargo u.c. bija iesaistītas, un par to, ka šī rīcība pierāda minēto sabiedrību dalību vienotajā un turpinātajā pārkāpumā vai to, ka tās zināja par šo pārkāpumu. Ceturtais pamats attiecās uz LESD 266. panta un 296. panta otrās daļas, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. panta pārkāpumu, jo strīdīgajā lēmumā esot pieļautas iekšējas pretrunas. Piektais pamats attiecās uz kļūdām tām uzliktā naudas soda apmēra noteikšanā.
43
Pamatojot prasījumu par naudas soda apmēra grozīšanu, tās izvirzīja visus argumentus, kas norādīti piektā atcelšanas pamata atbalstam.
44
Ar 2021. gada 7. janvāra rīkojumu Vispārējā tiesa atkārtoti sāka tiesvedības mutvārdu daļu, uzskatīdama, ka lietas dalībnieki jāaicina iesniegt apsvērumus par argumentu, kuru tie vēl nebija apsprieduši. Šajā ziņā Vispārējā tiesa 2021. gada 12. janvārī, 2. martā un 12. aprīlī uzdeva Komisijai rakstveida jautājumus. Komisija uz pēdējo minēto jautājumu atbildēja 2021. gada 22. aprīlī (turpmāk tekstā – “2021. gada 22. aprīļa atbilde”). SAS Cargo u.c. 2021. gada 14. maijā iesniedza apsvērumus par Komisijas atbildēm uz visiem šiem jautājumiem. 2021. gada 26. jūlijā Vispārējā tiesa vēlreiz pabeidza tiesvedības mutvārdu daļu.
45
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa:
–
atcēla strīdīgā lēmuma 1. panta 1. punkta o), p) un q) apakšpunktu, 2. punkta o) un p) apakšpunktu, 3. punkta o) un p) apakšpunktu un 4. punkta o), p) un q) apakšpunktu, ciktāl tajos konstatēta SAS Cargo u.c. dalība vienotā un turpinātā pārkāpuma sastāvdaļā, kas saistīta ar atteikumu maksāt komisijas maksu;
–
atcēla:
–
pirmkārt, minētā lēmuma 1. panta 2. punkta o) un p) apakšpunktu, ciktāl tajos konstatēts LESD 101. panta pārkāpums maršrutos no Taizemes uz Savienību no 2005. gada 20. jūlija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz pārkāpuma sastāvdaļu, kas saistīta ar degvielas piemaksu, un
–
otrkārt, minētā lēmuma 1. panta 3. punkta o) un p) apakšpunktu, ciktāl tajos konstatēts EEZ līguma 53. panta pārkāpums maršrutos no Taizemes uz EEZ no 2005. gada 20. jūlija līdz 2006. gada 14. februārim attiecībā uz pārkāpuma sastāvdaļu, kas saistīta ar degvielas piemaksu;
–
atcēla šī lēmuma 3. panta n)–r) punktu;
–
noteica uzliktā naudas soda apmēru:
–
SAS Consortium – 7030618 EUR;
–
SAS Cargo un SAS Consortium solidāri – 5937909 EUR;
–
SAS Cargo u.c. solidāri – 6314572 EUR;
–
SAS Cargo un SAS solidāri – 29045427 EUR, un
–
SAS Cargo – 21687090 EUR;
–
prasību pārējā daļā noraidīja un
–
piesprieda Komisijai segt savus, kā arī atlīdzināt trīs ceturtdaļas SAS Cargo u.c. tiesāšanās izdevumu un piesprieda SAS Cargo u.c. segt vienu ceturtdaļu savu tiesāšanās izdevumu.
46
Vispārējā tiesa tostarp daļēji apmierināja pirmo prasības pamatu. Šajā ziņā tā secināja, ka Komisija pieļāvusi kļūdu, atsakot SAS Cargo u.c. piekļuvi noteiktiem atbilžu uz paziņojumu par iebildumiem fragmentiem, kas minēti strīdīgajā lēmumā. Tomēr Vispārējā tiesa uzskatīja, ka tas neietekmē Komisijas konstatējumu par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta piemērojamību inkriminētajām darbībām Honkongā un Japānā.
47
Attiecībā uz otro prasības pamatu tā nosprieda, ka strīdīgā lēmuma 1. panta 3. punktā Komisija nav atzinusi SAS Cargo u.c. par atbildīgām par EEZ līguma 53. panta pārkāpumu maršrutos starp EEZ, izņemot Savienību, un Šveici. Vispārējā tiesa tajā pašā laikā konstatēja, ka Komisija atzinusi, ka no pārdevumu vērtības tā nebija izslēgusi summu 262084 EUR atbilstoši kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdevumiem, ko SAS Cargo u.c. veikušas 2005. gadā maršrutos starp EEZ, izņemot Savienību, un Šveici. Tomēr, uzskatot, ka šis apstāklis attiecas tikai uz ieņēmumiem, kas jāņem vērā naudas soda pamatsummas aprēķinā, Vispārējā tiesa noraidīja otro prasības pamatu.
48
Saistībā ar trešo prasības pamatu, kuru Vispārējā tiesa ir daļēji apmierinājusi, tā tostarp uzskatīja – apstāklis, ka daži strīdīgajā lēmumā pret SAS Cargo u.c. izmantotie pierādījumi atbilstoši šo prasītāju apgalvojumam ir noraidāmi, neļauj apšaubīt to netiešo pierādījumu kopumu, uz kuriem Komisija balstījusies, lai pierādītu to dalību vienotā un turpinātā pārkāpuma sastāvdaļā, kas saistīta ar degvielas piemaksu, un šī pārkāpuma sastāvdaļā, kas saistīta ar drošības piemaksu. Attiecībā uz Taizemē piemērojamo tiesisko regulējumu Vispārējā tiesa tomēr konstatēja, ka SAS Cargo u.c. ir izdevies pierādīt, ka, sākot no 2005. gada 20. jūlija, minētās valsts iestādes radīja juridisko ietvaru, kas izslēdza jebkādu iespēju pārvadātājiem savstarpēji konkurēt par lidojumiem no šīs valsts piemērojamās degvielas piemaksas apmēra noteikšanu. Tā arī konstatēja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, SAS Cargo u.c. atzīstot par atbildīgām par vienotā un turpinātā pārkāpuma sastāvdaļu, kas attiecas uz atteikumu maksāt komisijas maksu.
49
Saistībā ar piekto prasības pamatu Vispārējā tiesa tostarp konstatēja – tā kā Komisija bija kļūdaini atzinusi SAS Cargo u.c. par atbildīgām par vienotā un turpinātā pārkāpuma sastāvdaļu, kas saistīta ar atteikumu maksāt komisijas maksu, šī iestāde ir pārāk augstu novērtējusi to dalības vienotajā un turpinātajā pārkāpumā pakāpi. Vispārējā tiesa secināja, ka tāpēc Komisija strīdīgajā lēmumā ir pieļāvusi prettiesiskumu, nepiešķirot SAS Cargo u.c. lielāku naudas soda pamatsummas samazinājumu nekā 10 %, ņemot vērā, ka to dalība vienotajā un turpinātajā pārkāpumā ir bijusi ierobežota.
50
Šo konstatējumu dēļ tā atcēla strīdīgo lēmumu šā sprieduma 45. punktā norādītajā apmērā, bet noraidīja pārējos atcelšanas prasījumus.
51
Attiecībā uz prasījumiem par naudas soda apmēra grozīšanu Vispārējā tiesa no pārdevumu vērtības izslēdza ieņēmumus, kas gūti maršrutos starp EEZ, izņemot Savienību, un Šveici, jo šie maršruti neietilpst vienotā un turpinātā pārkāpuma tvērumā.
52
Tomēr Vispārējā tiesa uzskatīja – ņemot vērā atbildes, ko Komisija sniegusi uz vienu no tās rakstveida jautājumiem, un lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret apsūdzētajiem pārvadātājiem, kuri cēluši prasību par strīdīgo lēmumu, ir svarīgi pārdevumu vērtībā, kas jāņem vērā attiecībā uz SAS Cargo u.c., iekļaut apgrozījumu, ko tās bija realizējušas maršrutos, kuri tikuši apkalpoti tikai attiecīgi Dānijas, Zviedrijas un Norvēģijas teritorijā (turpmāk tekstā – “iekšzemes maršruti”), un kas sasniedza 7991282 EUR.
53
Turklāt, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa daļēji apmierinājusi dažus atcelšanas pamatus, tā samazināja pārkāpuma smaguma koeficientu salīdzinājumā ar strīdīgajā lēmumā noteikto koeficientu, noteica nedaudz mazāku papildu summu nekā tā, ko bija noteikusi Komisija, un, ņemot vēra prasītāju ierobežoto dalību vienotajā un turpinātajā pārkāpumā, piemēroja augstāku samazinājuma likmi, nekā bija noteikusi Komisija. Turpretim tā uzskatīja, ka atsevišķu pierādījumu izslēgšana neattaisno papildu samazinājumu par ierobežotu dalību vienotajā un turpinātajā pārkāpumā.
54
Aprēķinādama naudas sodu, pamatojoties uz šiem elementiem, Vispārējā tiesa nosprieda, ka SAS Cargo u.c. uzliktie naudas sodi jānosaka šā sprieduma 45. punktā norādītajā apmērā.
55
Prasību pārējā daļā Vispārējā tiesa noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
56
SAS Cargo u.c. prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu, ciktāl ar to noraidīta SAS Cargo u.c. atcelšanas prasība;
–
pilnībā vai daļēji atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl tas attiecas uz SAS Cargo u.c.;
–
atcelt vai būtiski samazināt tām uzlikto naudas sodu;
–
pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas tiesvedībā un tiesvedībā Vispārējā tiesā.
57
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
–
pakārtoti – ja apelācijas sūdzība tiktu apmierināta, nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
Par apelācijas sūdzību
58
Apelācijas sūdzības pamatojumam SAS Cargo u.c. izvirza piecus pamatus. Ar pirmo apelācijas sūdzības pamatu tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, izvērtējot to tiesību uz aizstāvību un tiesību piekļūt lietas materiāliem pārkāpumu. Ar otro apelācijas sūdzības pamatu tiek apgalvotas tiesību kļūdas saistībā ar to tiesībām tikt uzklausītām attiecībā uz kritēriju par pretkonkurences darbību raksturīgajām sekām Savienībā (turpmāk tekstā – “raksturīgo seku kritērijs”) un ienākošajiem maršrutiem. Ar trešo pamatu tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas saistībā ar šī kritērija piemērošanu. Ceturtais apelācijas sūdzības pamats attiecas uz tiesību kļūdām, kas esot pieļautas, novērtējot vienota un turpināta pārkāpuma esību. Ar piekto pamatu tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, īstenojot savu neierobežoto kompetenci.
Par pirmo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz tiesībām uz aizstāvību un tiesībām piekļūt lietas materiāliem
59
Pirmais SAS Cargo u.c. apelācijas sūdzības pamats sastāv no divām daļām. Pirmajā daļā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pārkāpusi to tiesības uz aizstāvību un tiesības piekļūt Komisijas administratīvās lietas materiāliem, nesodot Komisijas atteikumu piešķirt tām piekļuvi apsūdzošiem pierādījumiem. Otrajā daļā tās norāda uz tādiem pašiem pārkāpumiem attiecībā uz piekļuvi attaisnojošiem pierādījumiem.
Par pirmo pamata daļu, kas attiecas uz apsūdzošiem pierādījumiem
– Lietas dalībnieku argumenti
60
SAS Cargo u.c. norāda, ka tiesvedībā Vispārējā tiesā tās bija apgalvojušas, ka ir pārkāptas to tiesības uz aizstāvību, jo strīdīgais lēmums bija balstīts uz trešo valstu tiesiskā regulējuma un administratīvās prakses aprakstiem, kas izriet it īpaši no citu pārvadātāju atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, kā arī no dokumentiem, kuros ir atsauce uz šīm atbildēm. Taču šie dokumenti tām neesot tikuši paziņoti, kaut arī runa esot par apsūdzošiem pierādījumiem. Lai gan, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 104.–109., 115. un 124. punkta, ir taisnība, ka Vispārējā tiesa piekritusi to argumentācijai attiecībā uz noteiktām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, tā kļūdaini esot atteikusi tām piekļuvi citām apsūdzošu dokumentu kategorijām.
61
Pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 110. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Komisija nav balstījusies uz neizpaustiem dokumentiem par drošības piemaksu Japānā. Proti, no strīdīgā lēmuma 1008. un 1012. apsvēruma izrietot, pirmkārt, ka dažas puses ir apgalvojušas, ka saskaņošana ir nepieciešama attiecībā uz degvielas piemaksu, nevis drošības piemaksu, un, otrkārt, ka pierādījumus, lai gan tie nav pietiekami, Komisijai bija iesnieguši citi pārvadātāji. Tātad SAS Cargo u.c., kas pašas bija iesniegušas apsvērumus par drošības piemaksu, lai pierādītu, ka minētais 1008. apsvērums ir nepareizs, esot bijis jāsniedz piekļuve šo pārējo pārvadātāju atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, lai tās varētu pārbaudīt Komisijas šajā ziņā izdarītos konstatējumus.
62
Otrām kārtām, minētā sprieduma 112.–114. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka SAS Cargo u.c. nebija nepieciešamības piekļūt dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi Japānas un citu trešo valstu tiesiskā regulējuma novērtēšanai, ņemot vērā, ka strīdīgajā lēmumā bija tikai aprakstītas piemērojamās tiesību normas un ka informācija par attiecīgo trešo valstu tiesisko regulējumu principā bija publiska un pieejama.
63
Pirmkārt, valsts tiesību saturs esot faktu jautājums, un tas esot jānosaka ar pierādījumiem. Tāpēc Komisijas secinājumiem par šo trešo valstu tiesisko regulējumu noteikti esot bijis jābūt pamatotiem ar dokumentiem, kas ietverti lietas materiālos, bet kas neesot tikuši izpausti. Turklāt runa esot par apsūdzošiem pierādījumiem, jo tie tikuši izmantoti pret SAS Cargo u.c. Otrkārt, Vispārējās tiesas 2006. gada 27. septembra spriedums Jungbunzlauer/Komisija (T‑43/02, EU:T:2006:270), kas citēts minētajā 114. punktā, attiecoties nevis uz valsts tiesībām, bet uz Savienības tiesu judikatūru un tādējādi neesot attiecināms uz šo lietu. Treškārt, ne no viena lietas materiālu elementa neizrietot, ka attiecīgais tiesiskais regulējums būtu publiski pieejams. Ceturtkārt, kā izrietot no pārsūdzētā sprieduma 558.–661. punkta, strīdīgajā lēmumā esot minētas arī administratīvās prasības, kas piemērojamas citās trešās valstīs, kuru tiesiskais regulējums ir aplūkots šajā lēmumā. Taču šīs administratīvās prasības neesot publiski pieejamas.
64
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa neesot atbildējusi uz SAS Cargo u.c. argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai esot bijis jādod tām piekļuve pārējo paziņojuma par iebildumiem adresātu atbildēm, kas attiecās uz Japānas tiesisko regulējumu. Tādējādi Vispārējā tiesa citstarp neesot atbildējusi uz to argumentu par strīdīgā lēmuma 1011. apsvērumu, kuru tā tomēr ņēmusi vērā pārsūdzētā sprieduma 103. punktā. Vispārējai tiesai vismaz esot bijis jānorāda iemesli, kuru dēļ tā nav ņēmusi vērā SAS Cargo u.c. argumentus par apsūdzošiem pierādījumiem, kas būtu varējuši likt daļēji vai pilnībā atcelt strīdīgo lēmumu.
65
Ņemot vērā iepriekš minēto, secinājumi, ko Vispārējā tiesa izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 115. un 124. punktā, arī esot kļūdaini.
66
Komisija apgalvo, ka šī pamata daļa nav pamatota.
– Tiesas vērtējums
67
Tiesības piekļūt lietas materiāliem, kas izriet no tiesību uz aizstāvību ievērošanas principa, nozīmē, ka Komisijai attiecīgajam uzņēmumam jāsniedz iespēja pārbaudīt visus izmeklēšanas lietā esošos dokumentus, kuri varētu būt nozīmīgi šī uzņēmuma aizstāvībai. Pie tiem pieder gan apsūdzošie, gan attaisnojošie dokumenti, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 22. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2020. gada 14. maijs, NKT Verwaltung un NKT/Komisija, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 262. punkts).
68
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, piekļuves dokumentam nesniegšana ir tiesību uz aizstāvību pārkāpums tikai tad, ja attiecīgais uzņēmums pierāda, pirmkārt, ka Komisija ir balstījusies uz šo dokumentu, lai pamatotu savu iebildumu par pārkāpuma esību un, otrkārt, ka iebildumu var pierādīt, tikai atsaucoties uz minēto dokumentu. Ja pastāvētu citi dokumentāri pierādījumi, par kuriem procesa dalībniekiem bija zināms administratīvā procesa laikā un kuri konkrēti pamato Komisijas secinājumus, nepaziņota apsūdzoša dokumenta – kā pierādījuma – atmešana nemazinātu apstrīdētajā lēmumā ietverto iebildumu pamatotību. Tādēļ attiecīgajam uzņēmumam jāpierāda, ka rezultāts, pie kāda Komisija nonākusi savā lēmumā, būtu bijis citāds, ja dokuments, kurš netika paziņots šim uzņēmumam un uz kuru Komisija balstījusies, lai apsūdzētu šo uzņēmumu, būtu ticis noraidīts kā pierādījums (spriedums, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 13. punkts un tajā minētā judikatūra).
69
Šajā lietā, pirmām kārtām, attiecībā uz iebildumu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 110. punktu, jānorāda, pirmkārt, ka tajā Vispārējā tiesa norādījusi, ka no citētā strīdīgā lēmuma 1012. apsvēruma fragmenta, saskaņā ar kuru “netiek apgalvots, ka lietas dalībniekiem bija pienākums vienoties par [drošības piemaksu] vai par [atteikumu maksāt komisijas maksu]”, neizriet, ka Komisija būtu balstījusies uz neizpaustiem apsūdzošiem pierādījumiem. Šajā ziņā Vispārējā tiesa secināja, ka ar šo konstatējumu Komisija tikai norādījusi, ka, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, nav ticis sniegts neviens pierādījums, kas apliecinātu šādu pienākumu.
70
Būtībā norādot, ka Komisija esot balstījusies uz faktu, ka it kā attiecībā uz pienākumu veikt savstarpējo saskaņošanu par drošības piemaksu kā uz apsūdzošu pierādījumu pašu par sevi nav tikuši izteikti apgalvojumi, SAS Cargo u.c. patiesībā tikai apstrīd to, kā Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir izpratusi minēto 1012. apsvērumu.
71
Tomēr saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu apelācijas sūdzības iesniedz tikai par tiesību jautājumiem.
72
Tātad vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un izvērtēt nozīmīgus faktus un pierādījumus. Proti, ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu iegūšanu, tikai Vispārējā tiesa var noteikt vērtību, kāda piešķirama tai iesniegtajiem pierādījumiem. Tādējādi šo faktu un pierādījumu novērtēšana, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi būtu pakļauts Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedībā (spriedumi, 1998. gada 28. maijs, Deere/Komisija, C‑7/95 P, EU:C:1998:256, 22. punkts, un 2021. gada 18. marts, Pometon/Komisija, C‑440/19 P, EU:C:2021:214, 50. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
73
Tātad šis iebildums ir nepieņemams, jo SAS Cargo u.c. neapgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 110. punktā būtu sagrozījusi strīdīgo lēmumu.
74
Otrkārt, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka strīdīgā lēmuma 1008. apsvērums ir nepareizs, pietiek ar konstatējumu, ka šī argumentācija ir vērsta nevis pret pārsūdzēto spriedumu, kurā apstrīdētajos fragmentos pat nav konkrēti minēts šis apsvērums, bet gan pret strīdīgo lēmumu. Tātad šī argumentācija ir noraidāma kā nepieņemama (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2023. gada 29. jūnijs, TUIfly/Komisija, C‑763/21 P, EU:C:2023:528, 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
75
Otrām kārtām, jānorāda, kā par to liecina pārsūdzētā sprieduma 111. punkts, ka Vispārējā tiesa 112.–114. punktā ir centusies atbildēt uz SAS Cargo u.c. argumentāciju par neizpaustiem dokumentiem, uz kuriem Komisija esot balstījusies, bet kurus ne obligāti ir iesnieguši citi pārvadātāji, kas ir paziņojuma par iebildumiem adresāti. Šajā ziņā tās atsaucās uz dokumentiem, kas izmantoti, analizējot Japānas tiesību aktus un nolīgumus par gaisa pārvadājumu pakalpojumiem (turpmāk tekstā – “NGPP”), kuri piemērojami trešās valstīs, izņemot Honkongu un Japānu, un kas minēti strīdīgā lēmuma 998.–1001., 1009., 1010. un 1013.–1019. apsvērumā.
76
Pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka strīdīgā lēmuma 998.–1001., 1009., 1010. un 1013.–1019. apsvērumā nav atsauces ne uz vienu izmeklēšanas materiālu dokumentu un ka tajos Komisija vienīgi apraksta piemērojamās Japānas tiesiskā regulējuma normas un to NGPP normas, kuru līgumslēdzējas puses ir attiecīgās trešās valstis, un konstatē, ka nav pierādīts, ka šajās normās būtu prasīts, lai pārvadātāji īstenotu cenu saskaņošanu. Vispārējā tiesa arī norādīja, ka aplūkojamās normas ir tās, uz kurām daži pārvadātāji, kas ir paziņojuma par iebildumiem adresāti, atsaucas atbildēs uz šo paziņojumu sniegtajā argumentācijā, kā izriet no strīdīgā lēmuma 1002., 1003. un 1013. apsvēruma.
77
Sprieduma 113. punktā tā norādīja, ka SAS Cargo u.c. nav paskaidrojušas, kādā veidā aplūkojamie strīdīgā lēmuma fragmenti liecinātu par viena vai vairāku tādu neizpaustu apsūdzošu dokumentu pastāvēšanu, uz kuriem balstītos Komisija.
78
Pārsūdzētā sprieduma 114. punktā tā piebilda, ka, pat pieņemot, ka SAS Cargo u.c. pārmet Komisijai, ka šī iestāde tām nav devusi piekļuvi aplūkojamo tiesību normu tekstam, Japānā un pārējās attiecīgajās trešās valstīs piemērojamais tiesiskais regulējums piemaksu jomā pats par sevi nevar būt apsūdzošs pierādījums un katrā ziņā šī informācija principā ir publiska un pieejama. Vispārējā tiesa arī piebilda, ka paziņojums par iebildumiem turklāt tām deva iespēju administratīvajā procesā lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par aplūkojamajām tiesību normām.
79
No šiem elementiem vispirms izriet, ka minētajā 112. un 113. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi nevis to, ka SAS Cargo u.c. nebija nepieciešamības piekļūt dokumentiem, kurus Komisija izmantojusi, novērtējot Japānas un citu trešo valstu tiesisko regulējumu, kā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo šajā iebildumā, bet gan to, ka strīdīgā lēmuma fragmenti, uz kurām tās atsaucās, neliecina par tādu neizpaustu apsūdzošu dokumentu esību, uz kuriem Komisija būtu balstījusies šajā lēmumā. Tādējādi pret minēto 112. un 113. punktu vērstā kritika, ciktāl tā balstīta uz šo kļūdaino pārsūdzētā sprieduma izpratni, jānoraida kā nepamatota.
80
Turpinājumā, ciktāl SAS Cargo u.c. kritizē pārsūdzētā sprieduma 114. punktu, norādot, ka runa faktiski esot par apsūdzošiem dokumentiem, ka 114. punktā minētajai judikatūrai nav nozīmes un ka nav pierādīts, ka attiecīgais tiesiskais regulējums ir publiski pieejams, pietiek ar norādi, ka šī argumentācija attiecas uz Vispārējās tiesas ad abundantiam apsvērumiem, kā izriet no šā sprieduma 75.–78. punkta. Tāpēc minētā argumentācija jānoraida kā neiedarbīga atbilstoši Tiesas pastāvīgajai judikatūrai, saskaņā ar kuru iebildumi, kas vērsti pret Vispārējās tiesas nolēmuma ad abundantiam motīviem, nevar būt pamats šī nolēmuma atcelšanai un tātad ir neiedarbīgi (spriedumi, 2002. gada 15. oktobris, Limburgse Vinyl Maatschappij u.c./Komisija, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P, EU:C:2002:582, 537. punkts, kā arī 2024. gada 4. oktobris, thyssenkrupp/Komisija, C‑581/22 P, EU:C:2024:821, 263. punkts un tajā minētā judikatūra).
81
Visbeidzot, ciktāl SAS Cargo u.c. apstrīd pārsūdzētā sprieduma 558.–561. punktu, pietiek ar norādi, ka šajos punktos Vispārējā tiesa ir atsaukusies uz Taizemes Civilās aviācijas departamenta instrukciju, kas ietverta vēstulē, kuru SAS Cargo u.c. bija iesniegušas gan administratīvajā procesā, gan tiesvedībā Vispārējā tiesā. Tomēr SAS Cargo u.c. neizvirza nevienu juridisku argumentu, kas izskaidrotu, kādā veidā šis konstatējums varētu liecināt par tiesību kļūdu, ko Vispārējā tiesa pieļāvusi, pārsūdzētā sprieduma 103.–115. punktā izvērtējot SAS Cargo u.c. argumentāciju par iespējamiem apsūdzošiem pierādījumiem.
82
Saskaņā ar LESD 256. panta 1. punkta otro daļu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 169. panta 2. punktu apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda sprieduma, kura atcelšana tiek lūgta, apstrīdētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma pamatošanai, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemami. Tādējādi apelācijas sūdzības elementi, kuros nav nekādu argumentu, lai konkrēti identificētu tiesību kļūdu pārsūdzētajā spriedumā, neatbilst šai prasībai un jānoraida kā nepieņemami (spriedums, 2024. gada 4. oktobris, Ferriere Nord/Komisija, C‑31/23 P, EU:C:2024:851, 51. un 52. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
83
Tāpēc iebildums par 558.–561. punktu ir nepieņemams.
84
Trešām kārtām, jāatgādina, ka no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta, lasot to kopsakarā ar šo statūtu 53. panta pirmo daļu, izrietošais pienākums norādīt pamatojumu liek Vispārējai tiesai skaidri un nepārprotami darīt zināmu tās izmantoto argumentāciju, lai ļautu ieinteresētajām personām uzzināt pieņemtā nolēmuma pamatojumu un lai Tiesa varētu veikt tiesas kontroli (spriedumi, 2013. gada 11. aprīlis, Mindo/Komisija, C‑652/11 P, EU:C:2013:229, 29. punkts, un 2024. gada 26. septembris, Covestro Deutschland un Vācija/Komisija, C‑790/21 P un C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 113. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
85
Tomēr šis pienākums neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un cits pēc cita būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku izteiktie argumenti. Tādējādi pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt motīvus, uz kuriem pamatojas Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu kontroli apelācijas tiesvedībā (spriedumi, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P, EU:C:2004:6, 372. punkts, kā arī 2024. gada 26. septembris, Covestro Deutschland un Vācija/Komisija, C‑790/21 P un C‑791/21 P, EU:C:2024:792, 114. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
86
No pārsūdzētā sprieduma 103.–109. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir atbildējusi uz SAS Cargo u.c. argumentāciju, saskaņā ar ko Komisijai esot bijis jādod tām piekļuve pārējo paziņojuma par iebildumiem adresātu atbildēm, uz kurām veikta atsauce un kuras attiecas uz Japānas tiesisko regulējumu. Kā norādīts minētajā 103. punktā, šī argumentācija it īpaši attiecās uz strīdīgā lēmuma 1011. apsvērumu, kas konkrēti saistīts ar Japan Airlines un citu pārvadātāju sniegtajām atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem saistībā ar lidojumiem no Japānas piemērojamo degvielas piemaksu. Ņemot vērā šā sprieduma 84. un 85. punktā atgādināto judikatūru, apgalvotais Vispārējās tiesas pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums tātad nav pierādīts.
87
No iepriekš minētā izriet, ka pirmā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otro pamata daļu, kas attiecas uz attaisnojošiem pierādījumiem
– Lietas dalībnieku argumenti
88
SAS Cargo u.c. norāda, ka tiesvedībā Vispārējā tiesā tās apgalvojušas savu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jo Komisija tām nebija iesniegusi potenciāli attaisnojošus dokumentus, kurus šī iestāde bija saņēmusi pēc paziņojuma par iebildumiem, tostarp citu pārvadātāju atbildes uz šo paziņojumu, kā arī citu paziņojuma par iebildumiem adresātu apsvērumus, kurus tie iesnieguši tiesvedībā Vispārējā tiesā saistībā ar savām prasībām par sākotnējo lēmumu. Noraidot šo argumentāciju, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas.
89
Pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 123. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka princips, kurš izriet no tās 1995. gada 29. jūnija sprieduma Solvay/Komisija (T‑30/91, EU:T:1995:115) un saskaņā ar kuru Komisija nevar būt vienīgā, kas lemj, vai dokuments ir noderīgs aizstāvībai, nav piemērojams pierādījumiem, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem. Taču saistībā ar šo citētais spriedums, proti, Vispārējās tiesas 2011. gada 16. jūnija spriedums Heineken Nederland un Heineken/Komisija (T‑240/07, EU:T:2011:284), neizslēdzot, ka piekļuve tiek piešķirta, ja tas ir nepieciešams, lai ievērotu pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu. Hartas 41. un 47. pantā nostiprinātās tiesības uz labu pārvaldību un tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu prasot, lai izmeklēšanas iestādes paziņotu visus to rīcībā esošos nozīmīgos pierādījumus. Lai noteiktu, vai būtu jāpiešķir piekļuve pierādījumiem, galvenais jautājums esot nevis par to, kad tie tika iekļauti Komisijas lietas materiālos, bet gan tikai par to, vai tie varēja būt noderīgi aizstāvībai. Apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā ziņā atsaucas uz faktu, ka ar Hartu piešķirtajām tiesībām ir jāatzīst tāds pats tvērums kā tiesībām, kas garantētas Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijā, kura parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī. Taču Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā esot prasīts, lai izmeklēšanas iestādes paziņotu visus to rīcībā esošos nozīmīgos – gan apsūdzošus, gan attaisnojošus – pierādījumus, pat ja šīs iestādes tos neuzskata par nozīmīgiem.
90
Otrām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 117. punktā ietvertajai atsaucei uz Vispārējās tiesas 2011. gada 12. jūlija spriedumu Hitachi u.c./Komisija (T‑112/07, EU:T:2011:342) neesot nozīmes, jo minētajā spriedumā esot aplūkoti citu paziņojuma par iebildumiem adresātu izvirzītie “argumenti”, savukārt SAS Cargo u.c. esot lūgušas piekļuvi citu pārvadātāju “datiem”. Kādu pārvadātāju attaisnojošie pierādījumi visticamāk attaisnotu arī citus pārvadātājus, kā Komisija to esot atzinusi, izpaužot dažus pierādījumus, kas ir vēlāki par šo paziņojumu.
91
Trešām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 118.–122. punktā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pierādījumus un neesot atbildējusi uz apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentāciju, uzskatīdama, ka tās nav iesniegušas sākotnējo pierādījumu par pieprasīto dokumentu noderīgumu tiesvedības vajadzībām. Šādi sākotnējie pierādījumi tomēr esot izklāstīti prasības pieteikumā un replikas rakstā tiesvedībā Vispārējā tiesā attiecībā uz WOW alianses rīcību, trešās valstīs pastāvošo praksi, citu pārvadātāju iekšējām apspriedēm par SAS Cargo u.c. rīcību un nevienveidīgu vietējo praksi, kā arī vertikālajiem nolīgumiem par jaudas nodrošināšanu un ar tām saistītajām tā saukto “dārgo partneru” (“Dear partners”) e‑pasta vēstulēm. Vispārējā tiesa šos pierādījumus – ļoti lielā mērā – neesot izvērtējusi.
92
Runājot it īpaši par šīm e‑pasta vēstulēm, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 476.–487. punktā esot noraidījusi SAS Cargo u.c. sniegto ticamo skaidrojumu, saskaņā ar kuru Lufthansa nepieprasītā un vienpusējā veidā bija nosūtījusi šīs vēstules aviosabiedrībām, kas bija tās klienti, un tāpēc minētās e‑pasta vēstules esot uzskatījusi par apsūdzošiem pierādījumiem. Tomēr saistītajā lietā, kurā pasludināts Vispārējās tiesas 2022. gada 30. marta spriedums Latam Airlines Group un Lan Cargo/Komisija (T‑344/17, EU:T:2022:185), Vispārējā tiesa tā 512. punktā šīs e‑pasta vēstules esot uzskatījusi par attaisnojošiem pierādījumiem. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pārkāpusi principu, saskaņā ar kuru spriedumam, tostarp tā motīvu daļai, jābūt piemērojamam erga omnes. Identiski pierādījumi neatkarīgi no lietas esot jāvērtē vienādi.
93
Ceturtām kārtām, attiecībā uz pierādījumiem, ko snieguši neapsūdzētie pārvadātāji, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 121. punktā esot pieļāvusi tiesību kļūdu vai – pakārtoti – neesot pamatojusi savu lēmumu, uzskatīdama, ka SAS Cargo u.c. argumentācija ir balstīta uz “ļoti vispārīgiem pieņēmumiem”. Patiesībā SAS Cargo u.c. esot iesniegušas konkrētus pierādījumus, ka Air Canada un viena cita pārvadātāja atbildēs, ciktāl tās attiecas uz apelācijas sūdzības iesniedzējām, bija ietverti attaisnojoši pierādījumi jeb, citiem vārdiem, sākotnēji pierādījumi, ka šie dokumenti būtu bijuši noderīgi to aizstāvībai. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pušu procesuālo tiesību vienlīdzības principu un tiesības uz aizstāvību. SAS Cargo u.c. it īpaši atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 477. un 478. punktu, kuros Vispārējā tiesa esot balstījusies uz e‑pasta vēstulēm starp Lufthansa un vienu citu pārvadātāju kā apsūdzošiem pierādījumiem pret SAS Cargo u.c. Tomēr Lufthansa neesot tikusi apsūdzēta. Turklāt SAS Cargo u.c. neesot varējušas piekļūt Lufthansa iesniegtajiem aizstāvības pamatiem un pierādījumiem, un tas stingri liecinot par atteikumu sniegt piekļuvi attaisnojošiem pierādījumiem. Vispārējā tiesa neesot paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ šie sākotnējie pierādījumi nebija pietiekami, un neesot lēmusi par visiem izvirzītajiem sākotnējiem pierādījumiem.
94
Piektām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 118. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka piekļuve potenciāli attaisnojošiem pierādījumiem, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem, ļautu SAS Cargo u.c. gūt labumu no attiecīgā gadījumā citu pārvadātāju ieguldītajām lielākajām pūlēm un resursiem. Personas resursiem neesot jāietekmē tās tiesības uz aizstāvību. Judikatūrā esot vienīgi noteikts, ka citās atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem ietvertos argumentus nevar prezumēt kā attaisnojošus.
95
Komisija uzskata, ka šī apelācijas sūdzības pamata daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
– Tiesas vērtējums
96
Attiecībā uz it kā attaisnojoša dokumenta nepaziņošanu no pastāvīgās judikatūras izriet, ka attiecīgajam uzņēmumam, lai pierādītu, ka ir pārkāptas tā tiesības uz aizstāvību, vienīgi jāpierāda, ka šī dokumenta nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Tātad pietiek, ja uzņēmums pierāda, ka minētos attaisnojošos dokumentus tas būtu varējis izmantot savai aizstāvībai tādējādi, ka tad, ja tas tos būtu varējis izmantot administratīvā procesa gaitā, uzņēmums būtu varējis atsaukties uz pierādījumiem, kuri nesaskan ar pierādījumiem, ko šajā stadijā izmantojusi Komisija, un tādēļ kaut kādā veidā varētu ietekmēt tās eventuālajā lēmumā ietvertos vērtējumus vismaz attiecībā uz uzņēmumam pārmestās darbības smagumu un ilgumu un tādējādi – naudas soda apmēru. Tātad attiecīgajam uzņēmumam jāpierāda, pirmkārt, ka tam nav bijusi piekļuve noteiktiem attaisnojošiem pierādījumiem un, otrkārt, ka tas būtu varējis izmantot tos savai aizstāvībai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 1. jūlijs, Knauf Gips/Komisija, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 23. un 24. punkts, kā arī 2020. gada 14. maijs, NKT Verwaltung un NKT/Komisija, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 265. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
97
Aplūkojamajā gadījumā, pirmām kārtām, jānorāda, kā to apgalvo SAS Cargo u.c., ka pārsūdzētā sprieduma 123. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka tās velti atsaucas uz Vispārējās tiesas 1995. gada 29. jūnija spriedumu Solvay/Komisija (T‑30/91, EU:T:1995:115), jo 2011. gada 16. jūnija sprieduma Heineken Nederland un Heineken/Komisija (T‑240/07, EU:T:2011:284) 254. punktā tā jau bija nospriedusi, ka apsvērums, saskaņā ar kuru Komisija nevar būt vienīgā, kas nosaka attiecīgā uzņēmuma aizstāvībai noderīgus dokumentus, attiecas uz Komisijas lietas materiālos ietilpstošajiem dokumentiem un nav piemērojams atbildēm, kuras uz Komisijas paziņotajiem iebildumiem snieguši citi attiecīgie procesa dalībnieki.
98
Apgalvojot, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka Komisijai bija tiesības veikt sākotnējo vērtējumu par citu aizliegtās vienošanās dalībnieku atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem ietvertajiem potenciāli attaisnojošajiem pierādījumiem, SAS Cargo u.c. būtībā pieprasa tiesības uz pilnīgu un automātisku piekļuvi šīm atbildēm. Taču, kā jau nospriedusi Tiesa, šādas tiesības nepastāv. Proti, ņemot vērā, ka uzņēmumam, kas atsaucas uz tā tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, jāsniedz sākotnējās norādes par šādu dokumentu, kurus tam nav paziņojusi Komisija, noderīgumu savai aizstāvībai, nevar uzskatīt, ka tikai tādēļ vien, ka Komisija nav sniegusi pilnīgu un automātisku piekļuvi pārējo aizliegtās vienošanās dalībnieku atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, šī iestāde ir pārkāpusi uzņēmuma tiesības uz aizstāvību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 28. novembris, Brugg Kabel un Kabelwerke Brugg/Komisija, C‑591/18 P, EU:C:2019:1026, 40. punkts, kā arī 2020. gada 14. maijs, NKT Verwaltung un NKT/Komisija, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 259., 260. un 265. punkts).
99
Šajā ziņā jānorāda, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūrā, uz kuru atsaucas SAS Cargo u.c., nav noteiktas tiesības uz pilnīgu un automātisku piekļuvi lietas materiāliem administratīvā procesa gaitā. Katrā ziņā SAS Cargo u.c. nepaskaidro, kādā veidā šī judikatūra varētu likt apšaubīt Komisijas izmantoto pieeju, saskaņā ar kuru, runājot par dokumentiem, ko Komisija saņēmusi pēc paziņojuma par iebildumiem, tiek piešķirta piekļuve šiem dokumentiem, ja tie var būt jauni pierādījumi – neatkarīgi no tā, vai tie ir apsūdzoši vai attaisnojoši (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2020. gada 14. maijs, NKT Verwaltung un NKT/Komisija, C‑607/18 P, EU:C:2020:385, 268. un 269. punkts).
100
Tādējādi šīs pamata daļas pirmais iebildums nav pamatots.
101
Otrām kārtām, saistībā ar iebildumu pret pārsūdzētā sprieduma 117. punktu, jānorāda, ka Vispārējā tiesa minētajā punktā izklāstījusi, ka SAS Cargo u.c. vienīgi lielā mērā apgalvo, ka daži apsūdzētie pārvadātāji vai paziņojuma par iebildumiem adresāti atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem vai apsvērumos tiesvedībā Vispārējā tiesā ir izvirzījuši tādus pašus argumentus kā SAS Cargo u.c. Tā norādīja, ka šādi apsvērumi nav piemēroti, lai raksturotu attaisnojošu pierādījumu esību, šajā ziņā atsaucoties uz sava 2011. gada 12. jūlija sprieduma Hitachi u.c./Komisija (T‑112/07, EU:T:2011:342) 43. un 44. punktu.
102
No šā sprieduma 96. punktā atgādinātās judikatūras izriet, ka, runājot par attaisnojoša dokumenta nepaziņošanu, attiecīgajam uzņēmumam jāpierāda, ka tā neatklāšana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu. Tātad nevar uzskatīt, ka ar vispārīgajiem SAS Cargo u.c. Vispārējā tiesā izteiktajiem apgalvojumiem, kas atgādināti pārsūdzētā sprieduma 117. punktā, SAS Cargo u.c. būtu izpildījušas šo pienākumu.
103
Tāpēc iebildums, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 117. punktu, nav pamatots.
104
Trešām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 118.–122. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus un nav atbildējusi uz to argumentāciju, jānorāda, ka SAS Cargo u.c. kritizē nevis 118. punktā minēto juridisko kritēriju, kas būtībā atgādināts šā sprieduma iepriekšējā punktā, bet gan to, kā Vispārējā tiesa piemērojusi šo kritēriju.
105
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 119. punktā Vispārējā tiesa minēja dokumentus, kuri bijuši pamatā Komisijas paziņojumam par WOW aliansi tās 2005. gada 4. jūlija lēmumā lietā COMP/M.3770 – Lufthansa/Swiss (OV 2005, C 204, 3. lpp.), un būtībā norādīja, ka Komisija nebalstījās uz šiem dokumentiem procedūrā, kuras iznākumā pieņemts strīdīgais lēmums. Pārsūdzētā sprieduma 120. punktā Vispārējā tiesa izvērtēja arī elementus, ar kuriem bija domāts apliecināt jaudas nolīgumu esību starp Lufthansa un vairāku tās nosūtīto e‑pasta vēstuļu par degvielas piemaksu līmeņa pielāgošanu adresātiem. Šajā kontekstā tā norādīja, ka SAS Cargo u.c. jau atbildē uz paziņojumu par iebildumiem šajā ziņā bija izvirzījušas argumentu, ka – izmeklēšanas materiālos ietverto elementu dēļ – to rīcībā jau bija to pārvadātāju uzskaitījums, kuri ar Lufthansa slēguši nolīgumu par jaudas iegādi, un ka Komisija jau bija noraidījusi to argumentu strīdīgā lēmuma 797. apsvērumā. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka SAS Cargo u.c. nav pierādījušas, ka šo elementu paziņošana būtu varējusi būt noderīga to aizstāvībai.
106
Pārsūdzētā sprieduma 121. punktā Vispārējā tiesa arī izvērtēja SAS Cargo u.c. argumentāciju, kura attiecas uz elementiem, ko esot iesnieguši neapsūdzētie pārvadātāji, un saskaņā ar kuru tos varētu izmantot SAS Cargo u.c. attaisnošanai, jo šie elementi bija saistīti ar strīdīgo saziņu, kas strīdīgajā lēmumā pārmesta SAS Cargo u.c. Šajā ziņā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka SAS Cargo u.c. izmantoja “ļoti vispārīgus pieņēmumus” un ka kopumā to formulētā hipotēze tās vispārīguma dēļ nav uzskatāma par pietiekami konkrētu norādi uz to, ka minēto pārvadātāju atbildēs būtu attaisnojoši pierādījumi. Minētā sprieduma 122. punktā tā piebilda, ka tas pats attiecas uz SAS Cargo u.c. argumentu, ar kuru tās apgalvo, ka, ņemot vērā, ka to darbinieki piedalījās tikai “minimālā daļā” aplūkojamo darbību, attaisnojošie elementi, kas attiecas uz lielāko daļu minēto darbību, esot pārējo apsūdzēto pārvadātāju rīcībā.
107
Tātad jākonstatē, ka, kritizējot pārsūdzētā sprieduma 119.–122. punktu, SAS Cargo u.c. patiesībā vēlas apstrīdēt Vispārējās tiesas šajos punktos veiktos faktu un pierādījumu vērtējumus. Proti, apgalvoto attaisnojošo pierādījumu eventuāls nozīmīgums un pierādījuma vērtība acīmredzami ir fakta jautājumi, tāpēc tie paši par sevi nav pakļauti Tiesas kontrolei (spriedums, 2012. gada 19. decembris, Heineken Nederland un Heineken/Komisija, C‑452/11 P, EU:C:2012:829, 28. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tātad šī kritika ir nepieņemama.
108
Šajā ziņā nevar arī piekrist SAS Cargo u.c. apgalvojumam, ka minētajā 119.–122. punktā Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus un nav atbildējusi uz to argumentāciju. Pirmkārt, sagrozīšana ir konstatējama, ja, neizmantojot jaunus pierādījumus, esošo pierādījumu vērtējums izrādās acīmredzami kļūdains vai acīmredzami pretējs to formulējumam. Tomēr šādai sagrozīšanai acīmredzami jāizriet no lietas materiāliem tādējādi, lai nebūtu jāveic jauna faktu un pierādījumu izvērtēšana. Turklāt, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi pierādījumus, tam precīzi jānorāda pierādījumi, kuri tikuši sagrozīti, un jāparāda analīzē pieļautās kļūdas, kuru dēļ, pēc apelācijas sūdzības iesniedzēja domām, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi šo sagrozīšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 26. septembris, JCDecaux Street Furniture Belgium/Komisija, C‑710/22 P, EU:C:2024:787, 63. punkts, un 2025. gada 22. maijs, Luossavaara‑Kiirunavaara/Komisija, C‑621/23 P, EU:C:2025:368, 108. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
109
Šā sprieduma 91. punktā izklāstītā argumentācija, ņemot vērā minētās prasības, nav pietiekama, lai pierādītu apgalvoto sagrozīšanu, jo SAS Cargo u.c. tostarp nenorāda, kādā veidā pārsūdzētajā spriedumā Vispārējās tiesas veiktais vērtējums būtu acīmredzami kļūdains.
110
Otrkārt, ņemot vērā šā sprieduma 84. un 85. punktā jau atgādināto judikatūru, nevar uzskatīt, ka, pārsūdzētā sprieduma 119.–122. punktā noraidot SAS Cargo u.c. argumentus, Vispārējā tiesa būtu pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu.
111
Ceturtām kārtām, pietiek ar norādi, ka ar šā sprieduma 93. punktā izklāstīto argumentāciju SAS Cargo u.c. no jauna apstrīd pārsūdzētā sprieduma 121. punktu, izvirzot argumentus, kas ir analogi šā sprieduma 104.–110. punktā noraidītajiem. Tāpēc arī šī argumentācija jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
112
Piektām kārtām, tā kā šā sprieduma 94. punktā izklāstītā argumentācija attiecas tikai uz pārsūdzētā sprieduma 118. punkta otro teikumu, kurš – kā liecina vārds “turklāt” – veido ad abundantiam motīvu, tā atzīstama par neiedarbīgu saskaņā ar šā sprieduma 80. punktā atgādināto judikatūru.
113
No iepriekš minētā izriet, ka pirmā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama, daļēji neiedarbīga un daļēji nepamatota un ka tāpēc ir noraidāms arī pirmais apelācijas sūdzības pamats kopumā.
Par otro apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz tiesībām tikt uzklausītam saistībā ar raksturīgo seku kritēriju
114
Otrais SAS Cargo u.c. apelācijas sūdzības pamats sastāv no trim daļām. Pirmajā pamata daļā tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, uzskatīdama, ka apstāklis, ka Komisija strīdīgajā lēmumā balstījusies uz raksturīgo seku kritēriju, lai gan šis kritērijs nav minēts paziņojumā par iebildumiem, nerada to tiesību tikt uzklausītām pārkāpumu. Otrajā pamata daļā tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka pierādījumi, kas izvirzīti strīdīgajā lēmumā, lai pamatotu šī kritērija piemērošanu, jau bija pietiekami izklāstīti paziņojumā par iebildumiem. Trešajā pamata daļā tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, uzskatīdama, ka to atbilde uz paziņojumu par iebildumiem pierāda, ka to tiesības uz aizstāvību ir tikušas ievērotas.
Par pirmo pamata daļu, kas attiecas uz nepieciešamību raksturīgo seku kritēriju izklāstīt paziņojumā par iebildumiem
– Lietas dalībnieku argumenti
115
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 140. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, konstatēdama, ka Komisija, pamatojoties uz raksturīgo seku kritēriju, lai noteiktu savu kompetenci, nav izvirzījusi jaunus iebildumus un nav grozījusi paziņojumā par iebildumiem izvirzīto iebildumu saturu. Judikatūrā esot prasīts, lai paziņojumā par iebildumiem būtu ietverti ne tikai adresātam pārmestie fakti, bet arī to kvalifikācija. Tā kā Vispārējā tiesa 140. punktā esot atzinusi, ka paziņojumā par iebildumiem nav minēts raksturīgo seku kritērijs, tā, nepieļaujot kļūdu, neesot varējusi secināt, ka apstāklim, ka šis kritērijs netika īpaši apspriests administratīvajā procesā, nav nozīmes un tas nerada SAS Cargo u.c. tiesību uz aizstāvību pārkāpumu. Komisijai vismaz esot bijis jāpieņem papildu paziņojums par iebildumiem – papildus 2007. gada paziņojumam – un jāorganizē jauna uzklausīšana, jo tā savā analīzē bija veikusi būtiskus labojumus.
116
Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, SAS Cargo u.c. Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 34. punktā esot formulējušas argumentu par kļūdu “faktu kvalifikācijā”, proti, ka paziņojumā par iebildumiem neesot norādīts, ka Komisijai būtu nodoms balstīties uz faktiem, lai konstatētu “nepastarpinātas, būtiskas vai paredzamas sekas” vai piemērotu raksturīgo seku kritēriju. SAS Cargo u.c. arī apgalvo, ka tām nav pienākuma apelācijas sūdzību formulēt tādā pašā veidā kā prasības pieteikumu.
117
Komisija atbild, ka saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. pantu šī pamata daļa nav pieņemama. Proti, tiesvedībā Vispārējā tiesā SAS Cargo u.c. esot apgalvojušas nevis to, ka Komisijai paziņojumā par iebildumiem vajadzēja izklāstīt raksturīgo seku kritēriju, “izmantojot faktu kvalifikāciju”, bet gan tikai to, ka Komisijas analīze bija balstīta uz faktu konstatējumiem, kas tām netika paziņoti, ka paziņojumā par iebildumiem nebija minēts, ka Komisija paredz balstīties uz faktiem, kas vēlāk tikuši norādīti strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā, un ka tām nebija iespējas atbildēt uz šiem apgalvojumiem. Katrā ziņā šī pamata daļa neesot pamatota.
– Tiesas vērtējums
118
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 170. panta 1. punkta otro teikumu apelācijas sūdzībā nedrīkst grozīt Vispārējā tiesā izskatītā strīda priekšmetu. Tādējādi Tiesas kompetence apelācijas sūdzības izskatīšanā attiecas vienīgi uz tā juridiskā risinājuma izvērtēšanu, kas sniegts saistībā ar pamatiem, kurus izskatījuši pirmie tiesneši. Tātad lietas dalībnieks nevar Tiesā pirmo reizi izvirzīt pamatu, kuru tas nav izvirzījis Vispārējā tiesā, jo tādējādi tam tiktu ļauts Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, vērsties ar plašāku strīdu nekā Vispārējā tiesā izskatītais (spriedumi, 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 34. punkts, un 2023. gada 2. februāris, Spānija u.c./Komisija, C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P, EU:C:2023:60, 29. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
119
Tomēr apelācijas sūdzības iesniedzējs ir tiesīgs iesniegt apelācijas sūdzību, Tiesā izvirzot pamatus un argumentus, kuri ir radušies no paša pārsūdzētā sprieduma un kuru mērķis ir kritizēt tā pamatotību no tiesību viedokļa (spriedumi, 2007. gada 29. novembris, Stadtwerke Schwäbisch Hall u.c./Komisija, C‑176/06 P, EU:C:2007:730, 17. punkts, kā arī 2023. gada 2. februāris, Spānija u.c./Komisija, C‑649/20 P, C‑658/20 P un C‑662/20 P, EU:C:2023:60, 30. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
120
Aplūkojamajā lietā ir taisnība, ka no pārsūdzētā sprieduma, it īpaši no tā 133. punkta, neizriet, ka SAS Cargo u.c. Vispārējā tiesā būtu izvirzījušas iebildumu par raksturīgo seku kritērija juridiskās kvalifikācijas neesību paziņojumā par iebildumiem. Turklāt tās neapgalvo, ka Vispārējā tiesa minētajā spriedumā būtu sagrozījusi SAS Cargo u.c. sniegto argumentāciju.
121
Tomēr, kā tās apgalvo šajā pamata daļā, no pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 34. punkta izriet, ka tiesvedībā Vispārējā tiesā tās ir apgalvojušas, ka paziņojumā par iebildumiem nav norādīts, ka Komisijai būtu nodoms balstīties uz tajā ietvertajiem faktu konstatējumiem – kurus SAS Cargo u.c. turklāt apstrīd –, lai “konstatētu “nepastarpinātas, būtiskas vai paredzamas sekas”” vai “piemērotu seku kritēriju”.
122
Ir taisnība, ka, šādi rīkojoties, tās nav skaidri apgalvojušas, ka Komisija nebija juridiski kvalificējusi savas starptautiskās kompetences pamatu. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 140. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka atšķirībā no strīdīgā lēmuma paziņojumā par iebildumiem nav minēts raksturīgo seku kritērijs, un minētā sprieduma 145. punktā konstatēja – ņemot vērā 140.–144. punktā norādītos apstākļus, tam, ka raksturīgo seku kritērijs netika īpaši apspriests administratīvajā procesā, nav nozīmes attiecībā uz vērtējumu, vai tikušas ievērotas SAS Cargo u.c. tiesības uz aizstāvību.
123
Šajos apstākļos, ievērojot šā sprieduma 119. punktā atgādināto judikatūru, Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida un šī pamata daļa ir jāizskata pēc būtības.
124
Šajā ziņā no pastāvīgās judikatūras izriet, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana visās procedūrās, kuru noslēgumā var noteikt sankcijas, it īpaši naudas sodus vai kavējuma naudu, ir Savienības tiesību pamatprincips, kas pilnībā jāievēro (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1979. gada 13. februāris, Hoffmann‑La Roche/Komisija, 85/76, EU:C:1979:36, 9. punkts, un 2022. gada 16. jūnijs, Quanta Storage/Komisija, C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 61. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
125
Šajā ziņā Regulā Nr. 1/2003 procesa dalībniekiem ir paredzēts nosūtīt paziņojumu par iebildumiem, kurā skaidri jānorāda visi būtiskie fakti, uz kuriem Komisija balstās šajā procesa stadijā. Šāds paziņojums par iebildumiem ir procesuālā garantija, ar ko tiek piemērots Savienības tiesību pamatprincips, kas prasa, lai tiesības uz aizstāvību tiktu ievērotas visās procedūrās, kuru noslēgumā var noteikt sankcijas. Šis princips tostarp prasa, lai paziņojumā par iebildumiem, ko Komisija adresē uzņēmumam, kuram tā paredz uzlikt sodu par konkurences tiesību normu pārkāpumu, būtu ietverti būtiskie fakti, kas izmantoti pret šo uzņēmumu – piemēram, fakti, par kuriem pausti pārmetumi, šo faktu kvalifikācija, apgalvotā pārkāpuma smagums un ilgums, kā arī pierādījumi, uz kuriem balstās Komisija –, lai šis uzņēmums varētu lietderīgi paust argumentus pret to uzsāktajā administratīvajā procesā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 29. jūnijs, Showa Denko/Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, 69. punkts, un 2022. gada 16. jūnijs, Quanta Storage/Komisija, C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 62. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
126
Konkrētajā lietā pārsūdzētā sprieduma 141. punktā Vispārējā tiesa secināja, ka Komisija paziņojumā par iebildumiem jau bija norādījusi, ka tā attiecībā uz ienākošajiem maršrutiem paredz konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu. Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka paziņojuma par iebildumiem 129. punktā Komisija tādējādi bija minējusi, ka “pārkāpums ietvēra kravu pārvadājumu pakalpojumus [..] [Savienības]/EEZ iekšienē un Šveicē un maršrutos starp [Savienības]/EEZ lidostām un trešo valstu lidostām visā pasaulē abos virzienos”. Vispārējā tiesa turklāt atzīmēja, ka paziņojuma par iebildumiem 1430. punktā Komisija bija norādījusi, ka “visas pretkonkurences darbības, kurās iesaistīts katrs no dalībniekiem, iekļaujas kopējā mērķī, proti, vienoties par cenu un vismaz novērst nenoteiktību attiecībā uz cenām kravu pārvadājumu tirgū EEZ, tostarp maršrutos starp EEZ lidostām un trešām valstīm”.
127
Pārsūdzētā sprieduma 142. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka Komisija savu kompetenci konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu ienākošajos maršrutos pamatoja jau arī paziņojuma par iebildumiem stadijā. Šajā ziņā minētā tiesa konstatēja – šā paziņojuma 1390. punktā Komisija tādējādi bija norādījusi, ka tai ir “kompetence piemērot [LESD 101.] pantu attiecībā uz tādu vienošanos par gaisa pārvadājumiem starp [Savienības] lidostām un trešām valstīm, kas var būt ietekmējusi tirdzniecību starp dalībvalstīm”. Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka minētā paziņojuma 1394. punktā Komisija bija piebildusi, ka tai ir arī “kompetence piemērot EEZ līguma 53. pantu [..] attiecībā uz tādu vienošanos par gaisa pārvadājumiem starp [EEZ] lidostām un trešām valstīm, kas var būt ietekmējusi tirdzniecību starp dalībvalstīm un EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm vai starp EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm”.
128
Vispārējā tiesa minētā sprieduma 147. punktā ir konstatējusi arī, ka visi faktiskie apstākļi, uz kuriem balstīts strīdīgā lēmuma 1045. un 1046. apsvērums, bija ietverti paziņojumā par iebildumiem.
129
No tā izriet, ka, strīdīgajā lēmumā konstatēdama, ka strīdīgā aizliegtā vienošanās aptver rīcību, kas saistīta ar pārdošanu valstīs, kuras nav nedz Savienības, nedz EEZ dalībvalstis, Komisija šo lēmumu nav balstījusi – tas būtu pretrunā šā sprieduma 125. punktā atgādinātajam pienākumam – uz iebildumiem, par kuriem SAS Cargo u.c. nebūtu varējusi izteikt savus argumentus. Proti, ņemot vērā paziņojumā par iebildumiem Komisijas norādītos apstākļus, ko Vispārējā tiesa izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 141., 142. un 147. punktā, attiecībā uz kuriem SAS Cargo u.c. neapgalvo, ka tajos tiktu sagrozīts šis paziņojums, SAS Cargo u.c. nevarēja nezināt, ka Komisija tām saistībā ar šo rīcību pārmestu LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu.
130
Turklāt tā konkrētā juridiskā kritērija kvalifikācija, uz kuru, pēc Komisijas domām, tā var balstīt savu starptautisko kompetenci LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu piemērot ārpus šīm teritorijām veiktajām pretkonkurences darbībām, neietekmē to būtisko elementu saturu, ar kuriem Komisijas ieskatā varētu pamatot šo kompetenci un kurus tā paredz piemērot attiecībā uz uzņēmumu, ko tā plāno sodīt par šo tiesību normu pārkāpumu.
131
Tāpēc nevar uzskatīt, ka Komisija būtu pārkāpusi uzņēmumu, kas ir paziņojuma par iebildumiem adresāti, tiesības uz aizstāvību, it īpaši to tiesības tikt uzklausītiem attiecībā uz Komisijas starptautisko kompetenci sodīt par pretkonkurences rīcību, kas veikta ārpus Savienības vai EEZ teritorijas, tādēļ vien, ka Komisija šajā paziņojumā skaidri nenorāda, ka savu kompetenci sodīt par šādu rīcību tā plāno pamatot ar “īstenošanas kritēriju” vai “raksturīgo seku kritēriju”, vai pat kādu citu juridisku kritēriju, ko Komisija atkarībā no apstākļiem varētu uzskatīt par piemērotu, lai pamatotu šādu kompetenci, ja šī iestāde, kā tas ir šajā lietā, minētajā paziņojumā norāda, ka tā plāno sodīt uzņēmumus, kas ir paziņojuma adresāti, par LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu šādas rīcības dēļ, un izklāsta būtiskos elementus, kurus tā šajā nolūkā paredz izmantot.
132
No iepriekš minētā izriet, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 140.–142. un 146. punktā uzskatīdama, ka, strīdīgajā lēmumā atsaucoties uz raksturīgo seku kritēriju, lai pamatotu savu kompetenci konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu ienākošajos maršrutos un sodīt par to, Komisija nav izvirzījusi pret SAS Cargo u.c. jaunus iebildumus un nav grozījusi to iebildumu saturu, kurus tā provizoriski bija izmantojusi paziņojumā par iebildumiem. Proti, Komisija jau paziņojumā par iebildumiem bija norādījusi, pirmkārt, ka tā plāno sodīt SAS Cargo u.c. par šādu pārkāpumu šajos maršrutos, un, otrkārt, izklāstījusi būtiskos apstākļus, kas pamato tās kompetenci to darīt.
133
No iepriekš izklāstītā izriet, ka otrā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa jānoraida kā nepamatota.
Par otro pamata daļu, kas attiecas uz paziņojuma par iebildumiem saturu
– Lietas dalībnieku argumenti
134
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punktā Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka paziņojumā par iebildumiem tām bija sniegta pietiekama informācija par raksturīgo seku kritēriju un ka tātad to tiesības uz aizstāvību ir tikušas ievērotas. Šī paziņojuma fragmenti, kas minēti pārsūdzētā sprieduma 141. un 142. punktā, esot vienkārši apgalvojumi, kas neesot pamatoti ar pierādījumiem. Minētā paziņojuma 5.2. iedaļā, kas attiecas uz Komisijas kompetenci, neesot minēts nedz šis kritērijs, nedz tā veidojošie elementi, nedz arī pierādījumi, kas pierādītu, ka konkrētajā gadījumā tas ir izpildīts.
135
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 147. punktā Vispārējā tiesa, nesniegdama citus precizējumus, esot kļūdaini secinājusi, ka pierādījumi, kas izvirzīti strīdīgajā lēmumā, lai pierādītu raksturīgo seku kritēriju, bija pietiekami izklāstīti paziņojumā par iebildumiem. Tādējādi Vispārējās tiesas pieeja esot prasījusi, lai SAS Cargo u.c. uzminētu Komisijas izmantoto juridisko kritēriju un veiktu meklēšanu visā šajā paziņojumā, lai noskaidrotu, vai tajā ir ietverti elementi, kas ļautu pamatot šo kritēriju. Minētajā 147. punktā citētajos paziņojuma par iebildumiem fragmentos pat neesot ietverti nozīmīgie fakti.
136
Komisijas ieskatā šī pamata daļa nav pamatota.
– Tiesas vērtējums
137
Pirmām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini uzskatījusi, ka paziņojumā par iebildumiem bija ietverti pietiekami elementi, lai šīs sabiedrības varētu saprast, ka Komisija plāno konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu ienākošajos maršrutos un ka tātad ir ievērotas to tiesības uz aizstāvību, pietiek ar konstatējumu, ka šī argumentācija būtībā neatšķiras no tās, ko SAS Cargo u.c. jau izklāstījušas šī pamata pirmās daļas atbalstam. Tāpēc šī argumentācija jānoraida kā nepamatota – to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šā sprieduma 124.–133. punktā.
138
Otrām kārtām, attiecībā uz SAS Cargo u.c. iebildumu pret pārsūdzētā sprieduma 147. punktu jākonstatē, ka šajā punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka tām nav pamata apgalvot, ka raksturīgo seku kritērija piemērošana strīdīgā lēmuma 1045. un 1046. apsvērumā balstīta uz faktiem, kurus Komisija nebija norādījusi paziņojumā par iebildumiem.
139
Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka visi faktiskie apstākļi, uz kuriem balstīts 1045. un 1046. apsvērums, bija minēti paziņojumā par iebildumiem. Tādējādi tā precizēja, ka 1045. apsvērumā minētais motīvs, kas attiecas uz strīdīgās rīcības ietekmi uz patērētājiem EEZ, ir balstīts uz apsvērumiem par kravu pārvadājumu pakalpojumu cenu struktūru, par ekspeditoru starpnieka lomu starp pārvadātājiem un nosūtītājiem un par vienota un turpināta pārkāpuma raksturu – šie apsvērumi bija minēti jau paziņojuma par iebildumiem 7., 104., 1396.–1411. un 1434.–1438. punktā. Tāpat Vispārējā tiesa norādīja, ka motīvs par ietekmi uz konkurenci starplīniju pakalpojumos, kas norādīts tajā pašā 1045. apsvērumā, ir balstīts uz apsvērumiem par kravu pārvadājumu nozares darbību, kuri ietverti paziņojuma par iebildumiem 7., 9., 102. un 105. punktā. Savukārt attiecībā uz strīdīgā lēmuma 1046. apsvērumā minēto strīdīgās aizliegtās vienošanās ģeogrāfisko tvērumu un ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu iekļaušanu vienotajā un turpinātajā pārkāpumā Vispārējā tiesa konstatēja, ka tie ir skatīti jau paziņojuma par iebildumiem 3., 125., 129., 1045., 1390., 1394. un 1430. punktā.
140
Tātad, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa esot kļūdaini secinājusi, ka pierādījumi, kas izvirzīti strīdīgajā lēmumā, lai pierādītu, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, bija pietiekami izklāstīti paziņojumā par iebildumiem, un ka attiecīgajos šā paziņojuma fragmentos neesot ietverti nozīmīgie fakti, SAS Cargo u.c. – pat neatsaucoties uz sagrozīšanu – vēlas panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu paziņojuma par iebildumiem saturu, kādu Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētajā spriedumā. Šāds jauns faktu vērtējums neietilpst Tiesas kompetencē apelācijas tiesvedībā saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru.
141
No tā izriet, ka otrā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par trešo pamata daļu, kas attiecas uz “SAS Cargo” u.c. atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem
– Lietas dalībnieku argumenti
142
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 143. punktā ir kļūdaini norādījusi, ka šo sabiedrību tiesību uz aizstāvību ievērošanu apliecina to atbildes uz paziņojumu par iebildumiem. Proti, šīs atbildes neesot varējušas novērst šajā paziņojumā esošos robus attiecībā uz raksturīgo seku kritēriju. Tādējādi minētā sprieduma 144. punktā arī esot pieļauta kļūda, jo Vispārējā tiesa tajā apgalvo, ka strīdīgā lēmuma 1042.–1046. apsvērumā ir tikai atbildēts uz SAS Cargo u.c. argumentiem, lai gan tās nekad nav pievērsušās pēdējam minētajam kritērijam. Lai gan ir taisnība, ka paziņojumā par iebildumiem izklāstītos argumentus varētu pārskatīt vai papildināt, tomēr neesot atļauts grozīt būtiskos apgalvotā pārkāpuma elementus. Līdz ar to kļūdas esot pieļautas arī minētā sprieduma 145. punktā, kurā Vispārējā tiesa uzskatīja – tam, ka raksturīgo seku kritērijs nav apspriests, nav nozīmes, un 146. punktā, kurā tā secināja, ka SAS Cargo u.c. tiesības uz aizstāvību tātad nav pārkāptas.
143
Komisija norāda, ka šī pamata daļa nav pamatota.
– Tiesas vērtējums
144
Pietiek ar norādi, ka šī pamata daļa ir balstīta uz premisu, saskaņā ar kuru paziņojums par iebildumiem bija nepilnīgs, jo tajā Komisija neesot skaidri norādījusi, ka savu kompetenci konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu attiecībā uz ienākošajiem maršrutiem un sodīt par šo pārkāpumu tā plāno balstīt uz raksturīgo seku kritēriju. No šī pamata pirmās daļas analīzes tomēr izriet, ka šī premisa ir kļūdaina.
145
Tāpēc otrā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa jānoraida kā nepamatota un tādējādi otrais apelācijas sūdzības pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par trešo apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz raksturīgo seku kritēriju
146
Trešais SAS Cargo u.c. apelācijas sūdzības pamats sastāv no piecām daļām. Pirmajā daļā tās norāda, ka pārsūdzētajā spriedumā ir pieļautas pretrunas un kļūdaini piemērots raksturīgo seku kritērijs. Otrajā daļā tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir prettiesiski aizstājusi strīdīgajā lēmumā Komisijas izklāstīto argumentāciju ar savējo. Trešajā daļā tās norāda uz prettiesisku pierādīšanas pienākuma apvēršanu. Ceturtajā daļā tās apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdainu kritēriju attiecībā uz tās novērtēto seku nepastarpinātu raksturu. Piektajā daļā tās norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, secinādama, ka Komisijas kompetence piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu ienākošajiem maršrutiem varēja tikt konstatēta, pamatojoties uz vienotu un turpinātu pārkāpumu.
Par pirmo pamata daļu, kas attiecas uz pretrunām un kļūdām raksturīgo seku kritērija piemērošanā
– Lietas dalībnieku argumenti
147
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 167.–171., 179.–181., 197., 198., 203., 221., 222. un 226. punktā ir pieļautas pretrunas un kļūdaini piemērots raksturīgo seku kritērijs. Kā Vispārējā tiesa norādījusi minētā sprieduma 161. un 165. punktā, šī kritērija piemērošanai esot nepieciešams, lai Komisija konstatētu ticamas, paredzamās, nepastarpinātas un būtiskās sekas. Tomēr Vispārējās tiesas atsaucēs uz pārkāpumiem mērķa dēļ un konkrētu seku pierādīšanu, kas ietvertas minētā sprieduma 167., 170. un 171. punktā, nav aplūkots jautājums, vai Komisija ir pierādījusi šo četru nosacījumu iestāšanos. Konkurences ierobežojuma “mērķa dēļ” jēdzienam neesot saistības ar Komisijas starptautisko kompetenci, ja vien netiktu atzīts, ka šādas kompetences noteikšanai nekad nav jāpierāda pret konkurenci vērstas sekas.
148
Vispārējai tiesai esot bijis pienākums attiecībā uz tās identificēto ietekmi uz patērētājiem – proti, pirmkārt, EEZ iedibināto nosūtītāju iegādāto pakalpojumu cenu pieaugumu (turpmāk tekstā – “ietekme uz nosūtītājiem”), kas minēts pārsūdzētā sprieduma 179. un 181. punktā, un, otrkārt, galapatērētāju EEZ iegādāto preču cenu pieaugumu (turpmāk tekstā – “ietekme uz precēm”), kā norādīts minētā sprieduma 181. un 226. punktā, – pārbaudīt, vai visas šīs sekas bija ticamas, paredzamas, būtiskas un nepastarpinātas, jo ticamība un paredzamība esot atšķirīgi kritēriji, kā liecinot 2017. gada 6. septembra sprieduma Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632) 51. punkts. Vispārējai tiesai neesot bijis pamata – savā analīzē – grozīt tās pārbaudīto seku aprakstu, lai vieglāk panāktu atbilstību raksturīgo seku kritērijam.
149
Tomēr tieši šādi esot rīkojusies Vispārējā tiesa. Šī tiesa pārsūdzētā sprieduma 166.–237. punktā pat neesot minējusi vārdu “ticams”, izņemot 188. un 189. punktu, kuros SAS Cargo u.c. esot noteikts pierādīšanas pienākums. Turklāt Vispārējā tiesa neesot pierādījusi, ka ietekme uz nosūtītājiem un ietekme uz precēm atbilstu attiecīgi trim pārējiem raksturīgo seku kritērija nosacījumiem, bet esot dažādās kombinācijās atsaukusies uz vienu vai otru no šīm sekām un uz vienu vai otru no šiem nosacījumiem. Šajā ziņā SAS Cargo u.c. norāda uz minētā sprieduma 179., 198., 203., 221. un 222. punktu. Šī pieeja esot ievērojami samazinājusi pierādīšanas pienākuma apjomu, kas gulstas uz Komisiju, kā par to liecinot tā paša sprieduma 180. punkts.
150
Turklāt 179. punktā neesot pārbaudīti visi nozīmīgie fakti vai – pakārtoti – neesot norādīts pamatojums, un tas novedis pie raksturīgo seku kritērija kļūdainas piemērošanas un nevainīguma prezumpcijas pārkāpuma. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā ne SAS Cargo u.c. sniegtos pretpierādījumus par ietekmi uz EEZ iedibinātajiem nosūtītājiem, kura esot retums ienākošajos maršrutos, ne minimālās papildu izmaksas, ko radītu piemaksu summa pircējiem, kuri atrodas EEZ, lai gan šie elementi izslēdzot ietekmes uz nosūtītājiem būtisko raksturu. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 226. punkts esot kļūdains, jo Vispārējā tiesa esot pamatojusies uz faktisku apgalvojumu par ietekmi uz precēm, kas esot tīri hipotētisks un tātad neesot piemērots, lai pierādītu, ka pastāv būtiska un nepastarpināta ietekme uz nosūtītājiem. Tā kā Vispārējā tiesa esot balstījusies uz vienkāršu pieņēmumu par ietekmes uz nosūtītājiem būtiskumu, SAS Cargo u.c. būtu bijis pietiekami sniegt paskaidrojumu, kas piedāvā atšķirīgu skaidrojumu Komisijas norādītajiem faktiem.
151
Komisija uzskata, ka šī apelācijas sūdzības pamata daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
– Tiesas vērtējums
152
Iesākumā jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 156. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka strīdīgajā lēmumā Komisija būtībā ir balstījusies uz trim neatkarīgiem motīviem, lai secinātu, ka šajā gadījumā raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts. Pārsūdzēta sprieduma 157. punktā tā norādīja, ka pirmie divi motīvi ir minēti strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā un ka abi motīvi attiecas uz ietekmi, ko radīja saskaņošana attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, aplūkojot to atsevišķi. Tādējādi 157. punktā tā konstatēja, ka pirmais motīvs attiecas uz to, ka “gaisa transporta uz EEZ izmaksu palielināšanās un tātad augstākas importēto preču cenas pēc būtības var ietekmēt patērētājus EEZ teritorijā” (turpmāk tekstā – “ietekme uz importēto preču cenām”), un ka otrais motīvs skar saskaņošanas, kas veikta attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, ietekmi “arī uz [kravu pārvadājumu] pakalpojumu sniegšanu, ko citi pārvadātāji nodrošina EEZ teritorijā starp maiņas mezglpunktiem (“hubs”), kurus EEZ izmanto trešo valstu pārvadātāji, un šo sūtījumu galamērķa lidostām EEZ teritorijā, ko neapkalpo trešās valsts pārvadātājs”. Minētā sprieduma 158. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka trešais motīvs ir minēts strīdīgā lēmuma 1046. apsvērumā un attiecas uz vienotā un turpinātā pārkāpuma sekām, to aplūkojot kopumā. Šī paša sprieduma 159. punktā tā norādīja, ka būtu lietderīgi izvērtēt pirmo un trešo no šiem motīviem, un to izdarīja attiecīgi pārsūdzētā sprieduma 160.–227. un 228.–236. punktā.
153
Tātad pretēji tam, ko apgalvo SAS Cargo u.c., Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma punktos, kurus kritizē šīs sabiedrības, nav pārbaudījusi, vai nosacījumi, kas ļauj konstatēt raksturīgo seku esību, ir izpildīti gan attiecībā uz apgalvoto “ietekmi uz nosūtītājiem”, gan uz apgalvoto “ietekmi uz precēm”. Proti, Vispārējā tiesa šo pārbaudi veica tikai attiecībā uz ietekmi uz importēto preču cenām; attiecībā uz to, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 162. punkta, SAS Cargo u.c. apgalvoja, ka tā nav vienas no strīdīgās rīcības radītajām sekām, ko Komisija pamatoti varēja ņemt vērā, piemērojot raksturīgo seku kritēriju.
154
Tātad uzreiz jānoraida SAS Cargo u.c. argumentācija, saskaņā ar kuru pārsūdzētajā spriedumā esot pieļautas pretrunas tādā ziņā, ka sekas, saistībā ar kurām Vispārējā tiesa pārbaudījusi, vai tās ļauj pamatot Komisijas starptautisko kompetenci no raksturīgo seku kritērija skatpunkta, tās analīzes gaitā mainījās, tāpat kā argumentācija, kas balstīta uz premisu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot identificējusi divējas sekas, ko minētā tiesa esot izvērtējusi mainīgi, tādējādi pieļaujot tiesību kļūdas, prettiesiski apvēršot pierādīšanas pienākumu, kā arī pārkāpjot pienākumu norādīt pamatojumu, jo šie argumenti ir balstīti uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni.
155
Turklāt, ciktāl ar šo pamata daļu SAS Cargo u.c. arī apgalvo, pirmām kārtām, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 167., 170. un 171. punktā atsaucoties uz konkurences ierobežojuma “mērķa dēļ” jēdzienu, lai gan šim jēdzienam neesot saistības ar Komisijas starptautisko kompetenci, un līdz ar to nepārbaudot, vai konkrētajā gadījumā ir izpildīti nosacījumi attiecībā uz raksturīgo seku kritēriju, jānorāda, ka šie punkti iekļaujas Vispārējās tiesas analīzē, kas ietverta minētā sprieduma 163.–185. punktā un attiecas uz ietekmes uz importēto preču cenām nozīmīguma novērtējumu, proti, kā jau norādīts šā sprieduma 152. punktā, uz pirmo no trim motīviem, uz kuriem Komisija balstījusies strīdīgā lēmuma 1045. un 1046. apsvērumā, lai pamatotu konstatējumu par raksturīgo seku kritērija izpildi šajā lietā.
156
Šajā ziņā ir taisnība, ka šajā kontekstā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 167. punktā ir minējusi, ka tādas rīcības gadījumā, kuru Komisija, kā tas ir šajā lietā, uzskata par tik kaitīgu konkurencei iekšējā tirgū vai EEZ teritorijā, ka to var kvalificēt par konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ” LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta izpratnē, raksturīgo seku kritērija piemērošanai nevar būt jāpierāda konkrētas sekas, kas vajadzīgas rīcības kvalificēšanai par konkurences ierobežojumu “seku dēļ” šo tiesību normu izpratnē.
157
Līdzīgi pārsūdzētā sprieduma 170. punktā Vispārējā tiesa konstatēja – kā Komisija norādījusi strīdīgā lēmuma 917. apsvērumā, ir lieki ņemt vērā strīdīgās rīcības konkrētās sekas, ja ir pierādīts tās pretkonkurences mērķis.
158
Pārsūdzētā sprieduma 171. punktā minētā tiesa līdz ar to ir secinājusi, ka raksturīgo seku kritērija interpretācija tādā nozīmē, ka tas prasītu pierādījumu par strīdīgās rīcības konkrētām sekām pat tad, ja runa ir par konkurences ierobežojumu “mērķa dēļ”, nozīmētu, ka Komisijas kompetence konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu un sodīt par to tiktu pakļauta nosacījumam, kuram nav pamata minēto normu formulējumā.
159
Tomēr no 167., 170. un 171. punkta nevar secināt, ka Vispārējā tiesa būtu uzskatījusi, ka attiecīgā pārkāpuma kvalificēšana par pārkāpumu “mērķa dēļ” padarītu lieku jebkādu vērtējumu par tādu iespējamo seku rašanos EEZ teritorijā, kas ļautu noteikt Komisijas kompetenci piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu ārpus EEZ veiktajai rīcībai.
160
Proti, no pārsūdzētā sprieduma 163.–181. punkta, tos lasot kopā, izriet, ka apstrīdētajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa ir vienīgi paskaidrojusi – tas, ka strīdīgā lēmuma 917. apsvērumā Komisija norādījusi, ka tā nav veikusi nekādu aplūkojamo pretkonkurences darbību pretkonkurences seku vērtējumu, nenozīmē, ka Komisija šo darbību rakstura dēļ nav izvērtējusi, vai tām bija tāda ietekme uz konkurenci Savienībā vai EEZ, kas ļautu pamatot Komisijas kompetenci piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem no raksturīgo seku kritērija skatpunkta.
161
Turklāt – kā norāda SAS Cargo u.c. un kā Vispārējā tiesa būtībā atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 161. un 165. punktā – no judikatūras izriet, ka raksturīgo seku kritērijs ļauj pamatot Savienības vai EEZ konkurences tiesību piemērošanu no starptautisko publisko tiesību viedokļa, ja ir paredzams, ka attiecīgā rīcība radīs nepastarpinātas un būtiskas sekas Savienībā vai EEZ. Šajā ziņā, lai tiktu izpildīts nosacījums, kas attiecas uz paredzamības prasību, pietiek, ja tiek ņemta vērā rīcības varbūtējā ietekme uz konkurenci. Turklāt, lai tiktu izpildīta prasība par nepastarpinātu raksturu, pietiek ar to, ka attiecīgajai rīcībai “var” būt nepastarpinātas sekas Savienībā vai EEZ (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 6. septembris, Intel/Komisija, C‑413/14 P, EU:C:2017:632, 49., 51. un 52. punkts).
162
Kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 182. punktā, Vispārējā tiesa minētā sprieduma 183.–227. punktā ir pārbaudījusi, vai ietekme uz importēto preču cenām atbilst šiem nosacījumiem: 183.–200. punktā attiecībā uz šīs ietekmes paredzamo raksturu, 201.–216. punktā attiecībā uz būtisko raksturu un 217.–226. punktā – nepastarpināto raksturu.
163
No šiem apstākļiem izriet, ka SAS Cargo u.c. nepamatoti būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, pirmkārt, esot atsaukusies uz konkurences ierobežojuma “mērķa dēļ” jēdzienu, lai konstatētu, ka konkrētajā gadījumā ir izpildīts raksturīgo seku kritērijs, un, otrkārt, neesot pārbaudījusi, vai ir pierādīts, ka ietekme uz importēto preču cenām atbilst nosacījumiem, kas ļautu uzskatīt, ka šis kritērijs ir izpildīts. Tātad šā sprieduma 147. punktā šajā ziņā izklāstītā argumentācija nav pamatota.
164
Otrām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pārbaudījusi ietekmes uz importēto preču cenām “ticamo” raksturu, jānorāda, ka saskaņā ar šā sprieduma 161. punktā atgādināto judikatūru, lai tiktu izpildīts nosacījums, kas attiecas uz paredzamības prasību, pietiek, ja tiek ņemta vērā rīcības varbūtējā ietekme uz konkurenci. Tādējādi ticamības prasība neatšķiras no prasības par paredzamību. Kā jau konstatēts šā sprieduma 162. punktā, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā patiešām ir izvērtējusi ietekmes uz importēto preču cenām paredzamo raksturu. Tātad šī argumentācija balstīta uz nepareizu SAS Cargo u.c. izpratni par judikatūru.
165
Trešām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. kritizē pārsūdzētā sprieduma 179. punktu, jākonstatē, ka šajā punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi – lai arī ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumus iegādājas ekspeditori, tie to dara it īpaši kā starpnieki, lai veidotu pakalpojumu kopumu, kura mērķis pēc definīcijas ir nosūtītāju vārdā organizēt preču integrētu transportu uz EEZ teritoriju. Tā piebilda, ka no strīdīgā lēmuma 70. apsvēruma izriet, ka nosūtītāji var būt tostarp pārvadāto preču pircēji vai īpašnieki un ka tāpēc ir vismaz ticami, ka tie ir iedibināti EEZ teritorijā.
166
Tātad jākonstatē, ka 179. punktā ir ietverti tikai faktu vērtējumi, kas, nepastāvot apgalvojumam par sagrozīšanu, saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru nav pakļauti Tiesas kontrolei apelācijas tiesvedībā. Tādējādi SAS Cargo u.c. argumentācija, kuras mērķis ir pierādīt 179. punkta kļūdainību, nav pieņemama.
167
Tālāk, ciktāl SAS Cargo u.c. arī apgalvo, ka minētajā 179. punktā Vispārējā tiesa ir pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 178. punktā Vispārējā tiesa tostarp konstatēja, ka no strīdīgā lēmuma 14., 17. un 70. apsvēruma un no lietas dalībnieku atbildēm uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem izriet, ka pārvadātāji savus kravu pārvadājumu pakalpojumus pārdod tikai vai gandrīz tikai ekspeditoriem un ka, runājot par ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, gandrīz viss pārdošanas apjoms tiek veikts aplūkojamo maršrutu sākumpunktā ārpus EEZ teritorijas, kur atrodas minētie ekspeditori. Šajā ziņā Vispārējā tiesa konstatēja, ka no SAS Cargo u.c. prasības pieteikuma izriet, ka laikā no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 14. februārim tikai niecīga daļa no šo sabiedrību ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdevumiem tika veikti klientiem EEZ teritorijā. Ņemot vērā šos apstākļus, kā arī šā sprieduma 84. un 85. punktā jau atgādināto judikatūru, nevar piekrist SAS Cargo u.c. apgalvojumam, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā to iesniegtos pierādījumus un nav izpildījusi pienākumu pamatot pārsūdzēto spriedumu.
168
Turklāt, ciktāl ar šo iebildumu SAS Cargo u.c. apstrīd Vispārējās tiesas veikto šo elementu vērtējumu, jāatgādina, ka pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formas prasība, kas jānošķir no jautājuma par motīvu pamatotību, kurš attiecas uz strīdīgā akta tiesiskumu pēc būtības (spriedumi, 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 67. punkts, un 2024. gada 4. oktobris, UPL Europe un Indofil Industries (Netherlands)/Komisija, C‑262/23 P, EU:C:2024:862, 134. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra). Tādējādi SAS Cargo u.c. – atkal un nepieņemami – apstrīd pārsūdzētā sprieduma 179. punktā Vispārējās tiesas veiktos faktu vērtējumus, nepārmetot tai sagrozīšanu.
169
Tas pats attiecas uz apgalvojumu par nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu. Proti, aizbildinoties ar pārmetumu Vispārējai tiesai, ka tā neesot ievērojusi šo principu, SAS Cargo u.c. patiesībā vēlas panākt, lai no jauna tiktu izvērtēti fakti un pierādījumi par ietekmes uz importēto preču cenām būtisko raksturu, neatsaucoties uz to sagrozīšanu. Tātad arī šis apgalvojums ir nepieņemams saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru.
170
Ceturtām kārtām, no pārsūdzētā sprieduma 217.–226. punkta, lasot tos kopumā, izriet, ka 226. punktā Vispārējā tiesa ir vienīgi izklāstījusi motīvus, kuru dēļ tā secināja, ka ir kļūdaina otrā premisa, uz kuru SAS Cargo u.c. balstīja tiesas sēdē izvirzīto argumentu, lai pierādītu, ka ietekmei uz importēto preču cenām nav prasītā nepastarpināta rakstura, un saskaņā ar kuru, lai ietekmētu “patērētājus EEZ teritorijā”, papildu izmaksām būtu bijis jāšķērso “gara starpnieku virkne”, kuru veido tostarp nosūtītāji, ekspeditori un importētāji. Tādējādi 226. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka otrā premisa ir tāda, ka pat tad, ja strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā minētā atsauce uz “patērētājiem EEZ teritorijā” ietvertu tikai galapatērētājus, tie varētu iegādāties importētās preces vienīgi tad, ja iesaistītos “gara starpnieku virkne”. Šajā ziņā tā uzskatīja, ka galapatērētāji šīs preces var arī iegādāties tieši no nosūtītāja.
171
No šiem apstākļiem izriet, ka, aizbildinoties ar apgalvojumu par tiesību kļūdām, SAS Cargo u.c. patiesībā vēlas panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu faktus un pierādījumus, kas saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā jau atgādināto judikatūru nav pakļauti tās kontrolei apelācijas tiesvedībā.
172
No visa iepriekš minētā izriet, ka trešā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otro pamata daļu, kas attiecas uz pamatojuma aizstāšanu
– Lietas dalībnieku argumenti
173
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 173., 179.–181., 185.–188., 191., 193., 195., 198., 199., 204., 205., 208.–210., 220., 224.–226. un 233. punktā Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, aizstājot Komisijas argumentāciju ar savējo. Saskaņā ar Savienības tiesu judikatūru tai neesot atļauts nedz aizpildīt robus Komisijas lēmuma pamatojumā, nedz sagrozīt šī lēmuma saturu, nedz arī ņemt vērā vai iesniegt jaunus faktus salīdzinājumā ar tiem, kas ietverti minētajā lēmumā.
174
Pirmkārt, ietekme uz nosūtītājiem neesot minēta strīdīgajā lēmumā, kas tādējādi esot sagrozīts pārsūdzētā sprieduma 173., 179.–181., 225. un 226. punktā, daļēji sniedzot jaunus faktus. It īpaši minētajā 173. punktā strīdīgā lēmuma 1045. apsvērums esot aprakstīts tādējādi, ka tas attiecas vienīgi uz ietekmi uz nosūtītājiem, lai gan tas skaidri attiecoties uz ietekmi uz precēm. Turklāt, lai aizpildītu robus minētajā lēmumā, 173. punktā esot ticis ietverts jauns fakts, proti, ka ir vismaz iespējams, ka nosūtītāji ir iedibināti EEZ teritorijā. Šis jaunais fakts esot ļāvis Vispārējai tiesai izlaist vienu posmu starpnieku ķēdē – starp piemaksām un patērētājiem EEZ teritorijā –, ļaujot tai minētā sprieduma 180. un 181. punktā konstatēt, ka ekspeditori papildu izmaksas tieši pārnesīs uz EEZ iedibinātu subjektu. Turklāt minētais jaunais fakts esot izmantots minētā sprieduma 198. un 225. punktā, lai pierādītu, ka ir izpildīti nosacījumi par paredzamu un nepastarpinātu raksturu.
175
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 226. punktā Vispārējā tiesa esot ieviesusi jaunu faktu saistībā ar ietekmi uz precēm, proti, ka galapatērētāji, pēc tās domām, arī var iegādāties preces tieši no nosūtītāja. Tas esot vienīgais pamats, kas Vispārējai tiesai ļāvis noraidīt SAS Cargo u.c. argumentu, ka ietekme uz precēm nebija nepastarpināta, un tā nekad neesot secinājusi, ka Komisija būtu pierādījusi šo nepastarpināto raksturu. Turklāt ietekmes uz precēm definīcija pārsūdzētajā spriedumā atšķiroties no strīdīgajā lēmumā izmantotās definīcijas, un tas nozīmē kārtējo pamatojuma aizstāšanu.
176
Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 185.–187., 193., 196., 204., 205., 209. un 210. punktā esot kļūdaini novērsusi robus Komisijas argumentācijā, apvienojot pierādījumus, kas iegūti no apsvērumiem, kuri neietilpst strīdīgā lēmuma iedaļā par raksturīgām sekām, lai veidotu jaunu argumentāciju. Turklāt Vispārējā tiesa pat neesot veikusi šo pierādījumu kritisku pārbaudi, kā par to liecinot minētā sprieduma 209. punkts, kurā citēts šī lēmuma 1031. apsvērums, lai gan tajā ietvertais konstatējums esot balstīts uz pierādījumu, kuram nav nozīmes.
177
Ceturtkārt, pārsūdzētā sprieduma 208. punktā Vispārējā tiesa esot balstījusies uz pierādījumiem par tās analizētās ietekmes būtisko raksturu, kuri nebija ietverti strīdīgajā lēmumā. Taču Vispārējā tiesa nedrīkstot pamatoties uz motīvu, kas nav ietverts strīdīgajā lēmumā, pat ja tā pamatā esošie pierādījumi atrodami prasības pieteikumā vai tā pielikumos.
178
Komisija uzskata, ka šī apelācijas sūdzības pamata daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
– Tiesas vērtējums
179
Ir taisnība, ka atbilstoši judikatūrai LESD 263. pantā paredzētās tiesiskuma kontroles tvērums attiecas uz visiem elementiem Komisijas lēmumos par LESD 101. un 102. panta piemērošanas procedūru, attiecībā uz kuriem Vispārējā tiesa nodrošina gan tiesību, gan faktu ziņā padziļinātu kontroli – prasītāja izvirzīto pamatu gaismā un ņemot vērā visus prasītāja izvirzītos elementus kopā. Tomēr šajā kontrolē Savienības tiesas nekādā gadījumā nevar aizstāt aplūkojamā tiesību akta autora pamatojumu ar savējo (spriedums, 2024. gada 4. jūlijs, Westfälische Drahtindustrie un Pampus Industriebeteiligungen/Komisija, C‑70/23 P, EU:C:2024:580, 38. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
180
Tātad Vispārējā tiesa nedrīkst aizpildīt robu apstrīdētā akta pamatojumā ar savu pamatojumu tādējādi, ka tās pārbaude neattiecas ne uz vienu šajā aktā rodamo vērtējumu (spriedums, 2013. gada 18. jūlijs, UEFA/Komisija, C‑201/11 P, EU:C:2013:519, 65. punkts un tajā minētā judikatūra).
181
Tomēr, ja Vispārējā tiesa tikai atbild uz tajā notiekošajā tiesvedībā izvirzīto argumentāciju un tādējādi izskaidro apstrīdētā akta pamatojumu, nevar uzskatīt, ka tā ar savu pamatojumu aizstāj šī tiesību akta autora pamatojumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 12. jūnijs, Deltafina/Komisija, C‑578/11 P, EU:C:2014:1742, 56. punkts, un 2023. gada 23. novembris, Ryanair/Komisija, C‑209/21 P, EU:C:2023:905, 49. punkts).
182
Aplūkojamajā lietā jānorāda, pirmām kārtām, ka šā sprieduma 174. punktā izklāstītā argumentācija vismaz daļēji balstās uz premisu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā esot identificējusi divējas atšķirīgas sekas, lai pārbaudītu, vai Komisija strīdīgajā lēmumā ir pietiekami pierādījusi, ka ir izpildīts raksturīgo seku kritērijs, tostarp apgalvoto “ietekmi uz nosūtītājiem”, kas neparādās strīdīgajā lēmumā. Tomēr no šā sprieduma 152. un 153. punkta izklāstītajiem motīviem izriet, ka šī premisa ir kļūdaina. Tāpēc, ciktāl šī argumentācija balstās uz šo kļūdaino pārsūdzētā sprieduma izpratni, tā nav pamatota.
183
Pārējā daļā jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 173. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā Komisija būtībā uzskatīja, ka vienotais un turpinātais pārkāpums, ciktāl tas attiecās uz ienākošajiem maršrutiem, varēja paaugstināt piemaksu apmēru un līdz ar to arī ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējo cenu un ka ekspeditori šīs papildu izmaksas bija pārnesuši uz nosūtītājiem EEZ teritorijā, kuriem par iegādātajām precēm bija jāmaksā augstāka cena nekā tā, ko tiem būtu vajadzējis maksāt tad, ja nebūtu minētā pārkāpuma.
184
Minētajā 1045. apsvērumā Komisija patiešām norādīja, ka trešās valstīs veiktām pretkonkurences darbībām attiecībā uz kravu gaisa pārvadājumiem uz Savienību un EEZ varēja būt nepastarpinātas, būtiskas un paredzamas sekas Savienības un EEZ teritorijā, ņemot vērā, ka uz EEZ veikto gaisa pārvadājumu izmaksu palielināšanās un tātad augstākas importēto preču cenas pēc būtības var ietekmēt patērētājus EEZ teritorijā. Turklāt no minētā sprieduma 178.–180. un 196. punkta, kuros ir atsauce tostarp uz strīdīgā lēmuma 14., 17., 70. un 1031. apsvērumu, izriet, ka tieši uz šajā lēmumā esošo elementu pamata Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā minēto nosūtītāju lomu preču galīgās cenas noteikšanā EEZ teritorijā.
185
Otrām kārtām, pret pārsūdzētā sprieduma 226. punktu vērstais apgalvojums par pamatojuma aizstāšanu ir balstīts uz apgalvoto “ietekmi uz precēm”, ko Vispārējā tiesa esot ņēmusi vērā. Tomēr no šā sprieduma 152. un 153. punkta izriet, ka – tāpat kā tas bija saistībā ar apgalvoto “ietekmi uz nosūtītājiem” – pārsūdzētajā spriedumā nav atrodams pamats šai premisai.
186
Trešām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 185.–187., 193., 196., 204., 205., 209. un 210. punktā tā esot apvienojusi elementus, kas izriet no apsvērumiem, kuri neietilpst strīdīgā lēmuma iedaļā par Komisijas starptautisko kompetenci, jānorāda – apstāklis, ka šajos punktos norādītos apstākļus Komisija nebija tieši minējusi tajā lēmuma daļā, kas veltīta tās teritoriālās kompetences noteikšanai, nevar pierādīt prettiesiskas pamatojuma aizstāšanas faktu, pirmkārt, ņemot vērā šā sprieduma 180. punktā atgādināto judikatūru, kurā vienīgi prasīts, lai Vispārējās tiesas pārbaude būtu saistīta ar tās kontrolei nodotajā aktā ietvertajiem vērtējumiem, un, otrkārt, ņemot vērā, kā izriet no minētajiem pārsūdzētā sprieduma punktiem, ka strīdīgā lēmuma 1045. apsvēruma pirmajā teikumā, kaut arī īsumā, bija ietverti elementi, kas ļāva Vispārējai tiesai pārbaudīt, vai Komisija ir pamatojusi savu ekstrateritoriālo kompetenci no raksturīgo seku skatpunkta. Proti, tieši šie apstākļi, aplūkojot tos kopsakarā ar citiem strīdīgā lēmuma apsvērumiem, kas minēti šajos pašos pārsūdzētā sprieduma punktos, ļāva Vispārējai tiesai pārliecināties, ka Komisija bija pierādījusi šādu seku esību.
187
Turklāt, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav veikusi šo pierādījumu kritisku pārbaudi, šīs sabiedrības, nemaz neapgalvojot sagrozīšanu, vēlas panākt, lai Tiesa tos izvērtētu no jauna. Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru šī argumentācija ir nepieņemama.
188
Ceturtām kārtām, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 208. punkta kritiku pietiek ar norādi, ka 208. punkts, kurā turklāt ir ietverti tikai faktu konstatējumi, ir formulēts vienīgi ad abundantiam, kā liecina minētā sprieduma 207. punkts. Tātad iebildums, kas vērsts pret 208. punktu, katrā ziņā jānoraida kā neiedarbīgs saskaņā ar šā sprieduma 80. punktā atgādināto judikatūru.
189
No iepriekš minētā izriet, ka trešā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama, daļēji neiedarbīga un daļēji nepamatota.
Par trešo pamata daļu, kas attiecas uz prettiesisku pierādīšanas pienākuma apvēršanu
– Lietas dalībnieku argumenti
190
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 180., 181., 188.–190., 194.–199. un 221. punktā Vispārējā tiesa ir prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu, pieprasīdama SAS Cargo u.c. atspēkot raksturīgo seku esību, vispirms nepārbaudot, vai Komisija strīdīgajā lēmumā ir pierādījusi šādas sekas. Raksturīgo seku kritērijs esot piemērojams tikai ticamām sekām. Taču strīdīgā lēmuma 1045. apsvērumā neesot sniegti nekādi pierādījumi par seku esību un tas esot balstīts uz nepamatotiem apgalvojumiem. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdas, vispirms minētā sprieduma 180. un 181. punktā apmierinoties ar šiem pieņēmumiem, pēc tam 188.–191. punktā pārmetot SAS Cargo u.c., ka tās nav atspēkojušas sekas, lai gan Vispārējā tiesa nebija pārbaudījusi, vai Komisija par to iesniegusi pietiekami nozīmīgus pierādījumus, un visbeidzot 180., 196., 197., 199. un 219. punktā piekrītot, ka Komisija var aprobežoties ar pieņēmumu par piemaksu pārnešanas faktu, savukārt 194. un 221. punktā pieprasot, lai SAS Cargo u.c. atspēkotu šādu faktu. Taču izmaksu pārnešana nekad nevarot tikt prezumēta. Turklāt pretēji tam, ko apgalvo Komisija, šī pamata daļa esot pieņemama, jo tajā esot identificētas Vispārējās tiesas pieļautās tiesību kļūdas.
191
Komisija atbild, ka SAS Cargo u.c. apstrīd tikai pārsūdzētajā spriedumā ietvertos faktu vērtējumus. Katrā ziņā šī pamata daļa esot nepamatota.
– Tiesas vērtējums
192
Ciktāl šī pamata daļa ir balstīta uz vispārēju premisu, ka Vispārējā tiesa esot pieprasījusi SAS Cargo u.c. atspēkot raksturīgo seku esību, vispirms nepārbaudīdama, vai Komisija strīdīgajā lēmumā bija pierādījusi šādu seku esību, jāatgādina, pirmkārt, ka pārsūdzētā sprieduma 183.–227. punktā Vispārējā tiesa ir pārbaudījusi, vai Komisija ir pietiekami pierādījusi, ka ietekme uz importēto preču cenām – kas, kā jau konstatēts šā sprieduma 152. punktā, ir pirmais no trim motīviem, uz kuriem Komisija balstījusies strīdīgā lēmuma 1045. un 1046. apsvērumā, lai pamatotu savu kompetenci konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem un sodīt par to, – atbilda paredzamības, būtiskuma un nepastarpinātības nosacījumiem, kas nepieciešami, lai varētu secināt, ka ir izpildīts raksturīgo seku kritērijs.
193
Otrkārt, no šī pamata otrās daļas analīzes izriet, ka SAS Cargo u.c. šajā ziņā nebija pamata apgalvot, ka šajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa pamatojumu, ko Komisija bija izklāstījusi strīdīgajā lēmumā, lai attaisnotu savu kompetenci konstatēt LESD 101. panta un EEZ līguma 53. panta pārkāpumu attiecībā uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem un sodīt par to, esot aizstājusi ar savu pamatojumu.
194
Tāpēc kā nepamatots jānoraida SAS Cargo u.c. vispārīgais apgalvojums, ka Vispārējā tiesa esot prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu, apmierinoties ar pieņēmumiem vai prezumpcijām un pieprasot, lai šīs sabiedrības atspēkotu raksturīgo seku esību, nemēģinādama vispirms pārbaudīt, vai Komisija šīs sekas ir pierādījusi strīdīgajā lēmumā.
195
Pārējā daļā, ciktāl šajā pamata daļā SAS Cargo u.c., pirmām kārtām, apgalvo pierādīšanas pienākuma prettiesisku apvēršanu pārsūdzētā sprieduma 180., 181., 191., 196., 197., 199. un 219. punktā, pietiek ar konstatējumu, ka šajos punktos Vispārējā tiesa ir tikai veikusi faktu konstatējumus, bet nav noteikusi SAS Cargo u.c. pierādīšanas pienākumu attiecībā uz kādu elementu. Tādējādi šim apgalvojumam nav atrodams pamats pārsūdzētajā spriedumā.
196
Otrām kārtām, ciktāl runa ir par pārsūdzētā sprieduma 188.–190. punktu, jākonstatē – ir taisnība, ka 189. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka SAS Cargo u.c. nav pierādījušas, ka savienoto trauku efekts bija tik ticams, lai ietekmi uz importēto preču cenām padarītu neparedzamu. Tomēr pirms šī konstatējuma, konkrēti 187. un 188. punktā, ir izklāstīta analīze, kuras noslēgumā Vispārējā tiesa, pamatojoties uz strīdīgajā lēmumā ietvertajiem elementiem, secināja, ka apsūdzētie pārvadātāji varēja paredzēt, ka degvielas piemaksas un drošības piemaksas horizontāla noteikšana, kā arī atteikums maksāt komisijas maksu izraisīs ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumu kopējās cenas pieaugumu.
197
Tādējādi tikai pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija konstatējusi, ka strīdīgajā lēmumā Komisija ir pietiekami pierādījusi šāda pieauguma paredzamo raksturu, minētā tiesa pārbaudīja, vai SAS Cargo u.c. iesniegusi pierādījumus, kas ļauj atspēkot šo konstatējumu. Tā kā SAS Cargo u.c. šajā ziņā apgalvoja “savienoto trauku efekta” esību, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 190. punktā konstatēja, ka šīs sabiedrības vienīgi neskaidri atsaucas uz “ekonomikas teoriju” un uzklausīšanas laikā Komisijā kāda eksperta sniegto mutvārdu paziņojumu, kuram nav pievienots nedz pētījums, nedz dati, ar ko tas būtu pamatots, un kurš balstīts uz metodoloģiju, kas ir maz saderīga ar vienotā un turpinātā pārkāpuma tvērumu, kāds tas definēts strīdīgajā lēmumā – to iemeslu dēļ, kurus Vispārējā tiesa detalizēti izklāstījusi šajā punktā. Tā arī būtībā norādīja, ka šis paziņojums attiecās uz citiem pārvadātājiem, kuriem tarifu noteikšanas metodes bija elastīgākas nekā metodes, ko atbilstoši SAS Cargo u.c. norādītajam izmantojušas šīs sabiedrības.
198
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai jāsniedz pierādījumi, ar kuriem juridiski pietiekami var pierādīt konkurences tiesību pārkāpumu veidojošo faktu esību. Savukārt uzņēmumam, kas izvirza pamatu aizstāvībai pret šāda pārkāpuma konstatējumu, jāsniedz pierādījumi, ka šis aizstāvības pamats būtu jāapmierina. Tomēr, pat ja pierādīšanas pienākums saskaņā ar šiem principiem ir vai nu Komisijai, vai arī attiecīgajam uzņēmumam, viena lietas dalībnieka norādītie faktiskie apstākļi var likt otram lietas dalībniekam sniegt skaidrojumu vai pamatojumu un gadījumā, ja tas netiek izdarīts, var secināt, ka noteikumi par pierādīšanas pienākumu ir izpildīti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2023. gada 21. decembris, Royal Antwerp Football Club, C‑680/21, EU:C:2023:1010, 120. punkts un tajā minētā judikatūra).
199
Šī judikatūra, kas balstīta uz vispārējiem pierādījumu iegūšanas noteikumiem, ir attiecināma uz situāciju, kurā Komisijai jākonstatē sava teritoriālā kompetence attiecībā uz rīcību, kuras izcelsme ir ārpus Savienības vai EEZ teritorijas.
200
Tātad, ņemot vērā, ka Vispārējā tiesa iepriekš bija konstatējusi, ka Komisija ir pietiekami pierādījusi pārsūdzētā sprieduma 187. un 188. punktā norādītos apstākļus, nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa ar pārsūdzētā sprieduma 189. un 190. punktā izdarīto konstatējumu būtu prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu. Tāpēc iebildums, kas attiecas uz minēto 189. punktu, nav pamatots.
201
Trešām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 194. un 221. punktā Vispārējā tiesa ir prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu, prasot, lai šīs sabiedrības atspēkotu tālākas piemaksu pārnešanas esību, lai gan Komisija šo apstākli neesot pierādījusi, jānorāda – ir taisnība, ka 194. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka SAS Cargo u.c. nav iesniegušas nevienu pierādījumu, ka konkrētās lietas apstākļi nebija piemēroti, lai papildu izmaksas, kas izrietēja no vienotā un turpinātā pārkāpuma ienākošajos maršrutos, tiktu pārnestas tālāk – uz nosūtītājiem. Līdzīgi 221. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka SAS Cargo u.c. nav ne pierādījušas, ne pat apgalvojušas, ka paredzamā papildu izmaksu pārnešana uz EEZ teritorijā iedibinātiem nosūtītājiem būtu prettiesiska vai nesaderīga ar normālu tirgus darbību.
202
Tomēr, pirmkārt, pirms minētā 194. punkta, kas attiecas uz paredzamības nosacījumu, pārsūdzētā sprieduma 193. punktā bija konstatēts, ka no strīdīgā lēmuma 14. un 70. apsvēruma izriet, ka kravu pārvadājumu pakalpojumu cena ir ražošanas faktors ekspeditoriem un ka runa ir par mainīgām izmaksām, kuru pieaugums principā izraisa to robežizmaksu pieaugumu, kuras ekspeditori ņem vērā, nosakot savas cenas.
203
Otrkārt, pirms 221. punkta pārsūdzētā sprieduma 217., 218. un 220. punktā ir atgādināti principi, kas Vispārējās tiesas ieskatā regulē nepastarpinātības nosacījuma vērtējumu, kas prasīts, lai konstatētu, ka konkrētajā gadījumā ir izpildīts raksturīgo seku kritērijs. Turklāt pirms tam pārsūdzētā sprieduma 219. punktā ir konstatēts, ka šajā lietā apstāklis, ka tiek iesaistīti ekspeditori, par kuriem paredzams, ka tie, rīkojoties pilnīgi neatkarīgi, pārnesīs uz nosūtītājiem papildu izmaksas, kas tiem būtu radušās – lai gan šis apstāklis varētu sekmēt ietekmi uz importēto preču cenām –, pats par sevi nevarēja pārtraukt cēloņsakarības saikni starp strīdīgo rīcību un šo ietekmi un tādējādi atņemt tai nepastarpināto raksturu. Jāatgādina arī, ka pārsūdzētā sprieduma 192.–195. punktā Vispārējā tiesa, it īpaši, ņemot vērā strīdīgā lēmuma 14. un 70. apsvērumā ietvertos elementus, secināja, ka šī ekspeditoru veiktā pārnešana ir pierādīta.
204
Tātad tikai pēc tam, kad Vispārējā tiesa būtībā bija konstatējusi, ka Komisija ir pietiekami pierādījusi minēto pārnešanu, Vispārējā tiesa pēc tam konstatēja, ka SAS Cargo u.c. nav iesniegušas pierādījumus, kas ļautu to atspēkot – vai nu izvērtējot tās sekas saistībā ar ietekmes uz importēto preču cenām paredzamību, vai arī novērtējot šīs ietekmes nepastarpinātu raksturu.
205
Tādējādi, ņemot vērā šā sprieduma 198. punktā atgādināto judikatūru, nevar arī uzskatīt, ka minētajā 194. un 221. punktā Vispārējā tiesa būtu prettiesiski apvērsusi pierādīšanas pienākumu.
206
No iepriekš minētā izriet, ka trešā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa jānoraida kā nepamatota.
Par ceturto pamata daļu, kas attiecas uz ietekmes uz importēto preču cenām nepastarpinātu raksturu
– Lietas dalībnieku argumenti
207
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 222. punktā Vispārējā tiesa ir piemērojusi kļūdainu kritēriju, lai pārliecinātos par tās pārbaudīto seku nepastarpinātu raksturu, nepārbaudīdama, vai pastāv pietiekami tieša cēloņsakarība starp kaitējumu radošo rīcību un apgalvotajiem zaudējumiem, kā tas prasīts tostarp 2010. gada 18. marta sprieduma Trubowest Handel un Makarov/Padome un Komisija (C‑419/08 P, EU:C:2010:147) 53. punktā. Pārsūdzētā sprieduma 219. un 221. punktā Vispārējā tiesa esot vienīgi uzskatījusi, ka sekas bija nepastarpinātas, jo tās bija paredzamas. Tomēr paredzamības nosacījums esot īpašs nosacījums, kuram jābūt izpildītam, piemērojot raksturīgo seku kritēriju, un kurš atšķiras no nepastarpinātības kritērija.
208
Turklāt minētā sprieduma 220. punktā esot pieļauta prettiesiska pierādīšanas pienākuma apvēršana, ciktāl Vispārējā tiesa esot pieņēmusi, ka trešās personas iesaistīšanās pārtrauc cēloņsakarības ķēdi tikai tad, ja šī iesaistīšanās ir prettiesiska un neatbilst normālai tirgus darbībai, un tas liek SAS Cargo u.c. atspēkot šo nepastarpinātības nosacījumu. Šajā ziņā, tā kā ekspeditoru tirgū valdīja aizliegtas vienošanās, esot bijis iespējams konstatēt “prettiesisku” iesaistīšanos. Tomēr Vispārējā tiesa to neesot ņēmusi vērā. Pārsūdzētā sprieduma 224. un 225. punktā Vispārējā tiesa balstījās arī uz ietekmi uz nosūtītājiem, lai pierādītu papildu izmaksu pārnešanas nepastarpināto raksturu, lai gan nekas neliecinot, ka vispārēja ietekme uz patērētājiem EEZ būtu pietiekami nepastarpināta.
209
Komisija uzskata, ka šī pamata daļa nav pamatota.
– Tiesas vērtējums
210
Pirmām kārtām, jānorāda, ka 2010. gada 18. marta sprieduma Trubowest Handel un Makarov/Padome un Komisija (C‑419/08 P, EU:C:2010:147), uz kuru SAS Cargo u.c. atsaucas šīs pamata daļas pamatojumam, 53. punktā Tiesa atgādināja savu judikatūru, atbilstoši kurai uz principiem, kuri ir kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām un kuri minēti LESD 340. panta otrajā daļā, nevar atsaukties, lai pamatotu, ka Savienībai būtu pienākums atlīdzināt jebkuru, pat attālu kaitējumu, ko radījusi tās iestāžu rīcība, ņemot vērā, ka šajā tiesību normā paredzētais nosacījums par cēloņsakarību nosaka nepieciešamību, lai pastāvētu pietiekami tieša cēloņsakarība starp iestāžu rīcību un kaitējumu.
211
Turklāt saskaņā ar šā sprieduma 161. punktā atgādināto judikatūru pietiek ar to, ka pretkonkurences rīcībai var būt nepastarpinātas sekas Savienībā vai EEZ, lai tiktu izpildīta prasība par nepastarpinātu raksturu, kas kopā ar paredzamības un būtiskuma prasībām ļauj konstatēt raksturīgo seku esību, kuras var pamatot Komisijas kompetenci konstatēt ārpus Savienības vai EEZ teritorijas īstenoto pretkonkurences rīcību un sodīt par to.
212
Tātad jākonstatē, ka minētajam 53. punktam, kas attiecas uz nosacījumiem, ar kādiem var iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, nav nekāda sakara ar šo nepastarpinātības nosacījumu. Tādējādi SAS Cargo u.c. velti atsaucas uz minēto 53. punktu, lai pierādītu, ka Vispārējā tiesa minētā nosacījuma analīzē ir pieļāvusi tiesību kļūdu.
213
Tāpat jāatgādina, ka jautājumu, vai ietekme uz importēto preču cenām atbilst katram no trim šā sprieduma 211. punktā atgādinātajiem nosacījumiem, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 183.–227. punktā ir analizējusi atsevišķi attiecībā uz katru nosacījumu. Tādējādi SAS Cargo u.c. – arī nepamatoti – būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 219. un 221. punktā sajaucot paredzamības un nepastarpinātības nosacījumus. It īpaši minētā sprieduma 219. punktā Vispārējā tiesa pamatoti pārbaudīja, vai bija paredzams, ka ekspeditori papildu izmaksas, kas tiem bija radušās, pārnesīs uz nosūtītājiem, jo, kā atgādināts šā sprieduma 211. punktā, lai izpildītu nepastarpinātības prasību, pietiek ar to, ka attiecīgajai pretkonkurences rīcībai var būt nepastarpinātas sekas Savienībā vai EEZ.
214
Otrām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. kritizē pārsūdzētā sprieduma 220. punktu, norādot, ka tajā ir apvērsts pierādīšanas pienākums attiecībā uz nepastarpinātības nosacījumu, šī argumentācija būtībā neatšķiras no tās, kas jau izvērtēta šā sprieduma 201. un 203.–205. punktā. Tāpēc tā jānoraida to pašu iemeslu dēļ.
215
Trešām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā faktu, ka ekspeditoru tirgū valdīja aizliegtas vienošanās un ka nekas neliek domāt, ka vispārēja ietekme uz patērētājiem EEZ būtu pietiekami nepastarpināta, šīs sabiedrības patiesībā vēlas panākt, lai Tiesa veiktu jaunu faktu un pierādījumu vērtējumu, pat neapgalvojot, ka Vispārējā tiesa tos būtu sagrozījusi. Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru šī argumentācija ir nepieņemama.
216
Tāpēc trešā apelācijas sūdzības pamata ceturtā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par piekto pamata daļu, kas attiecas uz iespēju Komisijas starptautisko kompetenci pamatot ar vienota un turpināta pārkāpuma esību
– Lietas dalībnieku argumenti
217
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 236. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, nospriežot, ka Komisija varēja secināt, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, ņemot vērā vienoto un turpināto pārkāpumu kopumā. Jēdzienam “vienots un turpināts pārkāpums” esot tikai procesuāla dimensija, un tādējādi tas nevarot nedz paplašināt Līgumu tvērumu, nedz grozīt starptautiskās tiesības.
218
Vispirms – Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi strīdīgā lēmuma 1046. apsvērumu, kurā neesot ne minēts vārds “sekas”, ne arī norādīts uz nepastarpinātām, būtiskām un paredzamām sekām. Tādējādi šis apsvērums neveidojot autonomu pamatu, uz kuru varētu balstīties Komisijas kompetence.
219
Tālāk – minētā sprieduma 235. punktā esot pieļauta kļūda, jo, kā jau norādīts, uz faktu, ka attiecīgās rīcības mērķis ir ierobežot konkurenci, nevarot atsaukties, lai pierādītu Komisijas kompetenci. Minētā sprieduma 230. un 236. punktā Vispārējā tiesa esot arī pieļāvusi tiesību kļūdu, pamatojoties uz vienota un turpināta pārkāpuma esību, lai konstatētu Komisijas kompetenci. Proti, strīdīgā lēmuma 872. apsvērumā esot konstatēts, ka vienotais un turpinātais pārkāpums attiecās tikai uz kravu gaisa pārvadājumu nozari “EEZ teritorijā”. Taču vienotais un turpinātais pārkāpums nevar vienlaikus ietvert elementus “ārpus EEZ”, lai noteiktu Komisijas kompetenci, un būt “ierobežots” ar EEZ teritoriju.
220
Visbeidzot – minētā sprieduma 228. un 234. punktā esot pieļauta kļūda, jo Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka Komisijas kompetencē bija sodīt par rīcību ienākošajos maršrutos, kas turklāt neatbilda raksturīgo seku kritērijam. Šajā ziņā “vienota un turpināta pārkāpuma doktrīnas” izmantošana pārmērīgi paplašinātu Tiesas argumentāciju 2017. gada 6. septembra spriedumā Intel/Komisija (C‑413/14 P, EU:C:2017:632).
221
Komisija apgalvo, ka šī pamata daļa ir noraidāma.
– Tiesas vērtējums
222
Pietiek ar norādi, ka ar tiesvedībā Vispārējā tiesā izvirzītā otrā prasības pamata pirmo daļu, ko minētā tiesa izskatījusi pārsūdzētā sprieduma 128.–237. punktā, SAS Cargo u.c. vienīgi apstrīdēja Komisijas kompetenci piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu strīdīgajai rīcībai, ciktāl tā attiecās uz ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 227. punktā secināja, ka Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts attiecībā uz saskaņošanu saistībā ar ienākošo kravu pārvadājumu pakalpojumiem, aplūkojot to atsevišķi, un tāpēc Komisijas kompetence piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu strīdīgajai rīcībai, ciktāl tā tikusi apstrīdēta, ir pierādīta. Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 228.–236. punktā tikai pilnības labad pārbaudīja, vai Komisijai, lai konstatētu savu kompetenci piemērot LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu strīdīgajai rīcībai, strīdīgā lēmuma 1046. apsvērumā bija pamats arī atzīt, ka raksturīgo seku kritērijs ir izpildīts, vienotā un turpinātā pārkāpuma sekas aplūkojot kopumā.
223
Turklāt, kā izriet no šā apelācijas sūdzības pamata pirmās līdz ceturtās daļas analīzes, Vispārējā tiesa, izdarot šo secinājumu pārsūdzētā sprieduma 227. punktā, nav pieļāvusi apgalvotās tiesību kļūdas.
224
Šajos apstākļos jākonstatē, ka šī pamata daļa attiecas uz pārsūdzētā sprieduma ad abundantiam motīviem un līdz ar to ir neiedarbīga saskaņā ar šā sprieduma 80. punktā atgādināto judikatūru.
225
No visa iepriekš minētā izriet, ka trešais apelācijas sūdzības pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams, daļēji neiedarbīgs un daļēji nepamatots.
Par ceturto apelācijas sūdzības pamatu, kas attiecas uz vienoto un turpināto pārkāpumu
226
Ceturtais SAS Cargo u.c. pamats ir iedalāms trīs daļās. Pirmajā pamata daļā tās atsaucas uz pretrunu starp strīdīgā lēmuma pamatojumu un rezolutīvo daļu saistībā ar attiecīgās rīcības ģeogrāfisko tvērumu. Otrā pamata daļa attiecas uz tiesību kļūdām, kas esot pieļautas, izvērtējot aizstāvības pamatu saistībā ar valsts spiedienu. Trešajā pamata daļā šīs sabiedrības apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, apstiprinot Komisijas konstatējumu, ka attiecīgā rīcība ir kvalificējama kā vienots un turpināts pārkāpums.
Par pirmo pamata daļu, kas attiecas uz pretrunām strīdīgajā lēmumā saistībā ar attiecīgās rīcības ģeogrāfisko tvērumu
– Lietas dalībnieku argumenti
227
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, noraidīdama argumentāciju, ar kuru tās apgalvoja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, kvalificējot attiecīgās pretkonkurences rīcības tvērumu kā “globālu”. It īpaši, pastāvot pretruna starp strīdīgā lēmuma rezolutīvo daļu, kurā noteikts šāds tvērums, un šī lēmuma pamatojumu, kurā atzīts, ka uz maršrutiem uz Dubaiju un no tās strīdīgā aizliegtā vienošanās neattiecas. SAS Cargo u.c. arī uzsver, ka tās ir apgalvojušas, ka šajā lēmumā nav sniegti nekādi pierādījumi par sodāmu rīcību lielākajā daļā trešo valstu un ka globāla mēroga aizliegtas vienošanās pastāvēšanu nevar ekstrapolēt, pamatojoties uz pierādījumiem tikai par dažiem konkrētiem maršrutiem.
228
Šajā ziņā, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 268. un 269. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatot, ka minētā lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā ietvertā atsauce uz saskaņošanu “visā pasaulē” ir tikai “faktu konstatējums” un ka rezolutīvā daļa tātad “nerada šaubas”. Proti, atsauce uz “pasaules mērogu” esot būtiska, lai minēto 1. pantu saprastu kopumā, jo citos tā punktos identificētajos maršrutos nav atsauču uz konkrētām valstīm. Ņemot vērā šo atsauci uz “pasaules mērogu”, strīdīgā lēmuma 1. panta 2. un 3. punkts noteikti attiecoties uz visiem maršrutiem starp EEZ lidostām un visām tajā minētajām trešām valstīm. Tātad pastāvot arī pretruna starp šo rezolutīvo daļu, kas neļaujot apgalvot, ka Dubaija un Taizeme neietilpst strīdīga lēmuma piemērošanas jomā, no vienas puses, un šī lēmuma apsvērumiem, it īpaši 1375. apsvērumu, kurā norādīts, ka Dubaijā īstenotā rīcība nebija aizliegtās vienošanās daļa, no otras puses. Komisija neesot varējusi novērst šo pretrunu, informējot prasītāju citā lietā, proti, lietā, kurā pasludināts 2022. gada 30. marta spriedums Cathay Pacific Airways/Komisija (T‑343/17, EU:T:2022:184), ka Dubaija patiešām ir izslēgta no šīs piemērošanas jomas.
229
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 276. un 277. punktā, kuros Vispārējā tiesa norādījusi – “tas, ka no strīdīgās aizliegtās vienošanās jomas tiek izslēgta kāda vietēja līmeņa rīcība, neliedz to atzīt par globālu”, esot aizstāts pamatojums, pieļauta loģikas kļūda un iekšēja nekonsekvence, jo vārds “globāls” nozīmē “visā pasaulē”. Minētais 277. punkts arī liecinot par pretrunu starp strīdīgā lēmuma 889. un 890. apsvērumā ietvertajiem motīviem, no vienas puses, un tā 1375. apsvērumu, no otras puses. Proti, attiecīgā rīcība nevarot vienlaikus attiekties uz “visiem maršrutiem” un neattiekties uz maršrutiem no Dubaijas vai daļēji neietvert Taizemi. Mēģinot novērst šo pretrunu, Vispārējā tiesa esot veikusi prettiesisku pamatojuma aizstāšanu, lai gan tai esot bijis jānorāda uz šo pretrunu un tāpēc minētais lēmums jāatceļ.
230
Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 270. punkts, kurā Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka atsauce uz globālu pārkāpumu strīdīgā lēmuma 1210. apsvērumā ir “tikai pārrakstīšanās kļūda”, burtiski nozīmējot šī lēmuma pārrakstīšanu. Proti, vienīgā loģiskā tā rezolutīvās daļas interpretācija esot tāda, ka minētajā lēmumā ir konstatēts globāls pārkāpums vai vismaz pārkāpums visos pasaules maršrutos, kas ietilpst Savienības kompetencē.
231
Ceturtkārt, ar pārsūdzētā sprieduma 286. punktu esot pārkāpta nevainīguma prezumpcija un apvērsts pierādīšanas pienākums, ciktāl Vispārējā tiesa tajā esot uzskatījusi, ka pierādījums par saskaņošanu septiņās valstīs ir pietiekams, lai pierādītu globālo saskaņošanu. Strīdīgā lēmuma rezolutīvā daļa nozīmējot, ka pārvadātāji ir atbildīgi par maršrutiem starp EEZ un visām trešām valstīm. Tomēr, lai gan Komisijai neesot izdevies to pierādīt, Vispārējā tiesa esot pieprasījusi pārvadātājiem, lai tie atspēkotu, ka uz noteiktiem maršrutiem attiecas strīdīgā aizliegtā vienošanās.
232
Piektkārt, pārsūdzētā sprieduma 276.–278. punktā Vispārējā tiesa neesot ievērojusi nevainīguma prezumpcijas principu, liekot domāt, ka Dubaija ietilpst strīdīgās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā, lai gan minētā tiesa nevarēja nezināt, ka tas tā nav, ņemot vērā apgalvojumus, ko Komisija izteikusi tiesvedībā Vispārējā tiesā lietā, kurā pasludināts 2022. gada 30. marta spriedums Cathay Pacific Airways/Komisija (T‑343/17, EU:T:2022:184).
233
Sestkārt, pārsūdzētā sprieduma 313. punktā ietvertais secinājums par pārkāpuma vienoto raksturu esot kļūdains, jo tas balstīts uz nepareizu minētā sprieduma 311. punktā ietverto premisu, saskaņā ar kuru attiecīgajai rīcībai bija pasaules mērogs.
234
Komisija uzskata, ka šī pamata daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
– Tiesas vērtējums
235
Pirmām kārtām, jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 268. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka konkrētajā lietā – pretēji tam, ko apgalvo SAS Cargo u.c., – Komisija strīdīgā lēmuma rezolutīvajā daļā nebija secinājusi pasaules mēroga pārkāpuma esību. Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka minētā lēmuma 1. panta ievaddaļā ietvertā atsauce uz apsūdzēto pārvadātāju rīcības saskaņošanu “cenu noteikšanas jomā par kravu pārvadājumu pakalpojumiem [..] visā pasaulē” ir vienīgi to faktu konstatējums, ko Komisija tā paša panta 1.–4. punktā ir kvalificējusi kā piemērojamo konkurences tiesību normu pārkāpumu maršrutos, attiecībā uz kuriem tā uzskatīja, ka tie aplūkojamajos laikposmos ietilpa tās kompetencē, proti, EEZ iekšējos maršrutos no 1999. gada 7. decembra līdz 2006. gada 14. februārim, maršrutos starp Savienību un trešām valstīm no 2004. gada 1. maija līdz 2006. gada 14. februārim, maršrutos starp EEZ, izņemot Savienību, un trešām valstīm no 2005. gada 19. maija līdz 2006. gada 14. februārim un maršrutos starp Savienību un Šveici no 2002. gada 1. jūnija līdz 2006. gada 14. februārim.
236
Minētā sprieduma 269. punktā tā precizēja, ka strīdīgā lēmuma rezolutīvā daļa nerada šaubas, un tikai pilnības labad piebilda, ka strīdīgā lēmuma pamatojums apstiprina šo secinājumu, kā izklāstīts tālāk 269. punktā, kā arī minētā sprieduma 270. un 271. punktā. No šī pamatojuma Vispārējā tiesa pēdējā minētajā punktā secināja, ka konstatējums par cenu noteikšanas saskaņošanu kravu pārvadājumu pakalpojumu sniegšanai visā pasaulē atspoguļo nostāju, ko Komisija izteikusi viscaur strīdīgajā lēmumā par strīdīgās aizliegtās vienošanās ģeogrāfisko tvērumu.
237
Šajā ziņā jēdziens “rīcība”, kas attiecas uz visu faktisko apstākļu kopumu, jānošķir no jēdziena “pārkāpums”, kas attiecas uz šīs rīcības juridisko kvalifikāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 16. jūnijs, Quanta Storage/Komisija, C‑699/19 P, EU:C:2022:483, 70. punkts).
238
Konkrētajā gadījumā no strīdīgā lēmuma 1. panta formulējuma, attiecībā uz kuru SAS Cargo u.c. neapgalvo, ka Vispārējā tiesa to būtu sagrozījusi, skaidri izriet, ka Komisija nav noteikusi SAS Cargo u.c. atbildību par “globālu pārkāpumu”, jo atsauce uz to, ka šī lēmuma adresāti bija “saskaņoj[uši] rīcību attiecībā uz cenu noteikšanu par kravu gaisa pārvadājumu pakalpojumu sniegšanu visā pasaulē saistībā ar degvielas piemaksu, [drošības piemaksu] un komisijas maksas maksāšanu par piemaksām”, patiesībā ir tikai attiecīgās pretkonkurences rīcības faktiskais apraksts, kas pats par sevi neietver juridisku kvalifikāciju, kura varētu likt konstatēt pretrunu strīdīgā lēmuma rezolutīvajā daļā.
239
Turklāt no šiem apstākļiem izriet – tā kā Vispārējā tiesa ir pamatoti uzskatījusi, ka Komisija strīdīgā lēmuma rezolutīvajā daļā nebija secinājusi, ka pastāv pasaules mēroga pārkāpums, nevar uzskatīt, ka pastāv pretruna starp šāda pārkāpuma konstatāciju, no vienas puses, un strīdīgā lēmuma motīvu daļu, no otras puses.
240
Pārējā daļā, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka pastāv pretruna starp faktu, ka saistībā ar pārējos 1. panta punktos identificētajiem maršrutiem neesot atsauces uz konkrētām valstīm un tātad, ņemot vērā, ka rezolutīvajā daļā esot atsauce uz “globālu aizliegtu vienošanos”, būtu jāuzskata, ka runa ir par visiem maršrutiem starp EEZ lidostām un visām trešām valstīm, no vienas puses, un šī lēmuma motīvu daļu, no kuras izriet, ka Dubaija un Taizeme nav aptvertas ar šo aizliegto vienošanos, no otras puses, pietiek ar norādi, ka no šā sprieduma 235.–239. punktā izklāstītā izriet, ka šī argumentācija ir balstīta uz kļūdainu šīs rezolutīvās daļas tvēruma izpratni.
241
Ņemot vērā iepriekš minēto, šā sprieduma 228. punktā izklāstītā argumentācija nav pamatota.
242
Otrām kārtām, attiecībā uz šā sprieduma 229. punktā izklāstīto argumentāciju jānorāda, pirmkārt, ka atbilstoši šā sprieduma 82. punktā atgādinātajai judikatūrai tā ir nepieņemama, ciktāl šajā argumentācijā SAS Cargo u.c. vienīgi apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 276. un 277. punktā esot “aizstāts pamatojums, pieļauta loģikas kļūda un iekšēja nekonsekvence”, jo vārds “globāls” nozīmējot “visā pasaulē”, ņemot vērā, ka šādi apgalvojumi ir pārāk neskaidri un vispārīgi, lai varētu konstatēt tiesību kļūdu pārsūdzētā sprieduma 276. un 277. punktā. Tas pats attiecas uz šā sprieduma 232. punktā izklāstīto argumentāciju, ciktāl tā būtībā vērsta pret tiem pašiem pārsūdzētā sprieduma punktiem un ar to SAS Cargo u.c. tikai atkārtoti apgalvo nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu.
243
Otrkārt, ciktāl ar šā sprieduma 229. punktā izklāstīto argumentāciju SAS Cargo u.c. būtībā apgalvo, ka pārsūdzēta sprieduma 277. punktā Vispārējā tiesa pieļāvusi tiesību kļūdu, nekonstatēdama šajā punktā atklāto pretrunu motīvu daļā, jānorāda, ka minētajā 277. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka strīdīgā lēmuma 889. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka piemaksas bija “vispārpiemērojami pasākumi”, kuru “mērķis bija tikt piemērotiem visos maršrutos globālā līmenī”, un ka tas pats attiecas uz atteikumu maksāt komisijas maksas, kam arī bija “vispārējs raksturs”. Vispārējā tiesa arī norādīja, ka Komisija bija precizējusi, ka piemaksu piemērošana notika saistībā ar vairākos līmeņos, centrālā un vietējā, pastāvošu sistēmu, kas aprakstīta strīdīgā lēmuma 107., 1046. un 1300. apsvērumā. Vispārējā tiesa no tā secināja, ka šajos apstākļos tas, ka no strīdīgās aizliegtās vienošanās jomas ir izslēgta kāda vietēja līmeņa rīcība, neliedz to atzīt par globālu.
244
Tātad jākonstatē, ka, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 277. punktā Vispārējā tiesa – pretēji tam, ko apgalvo SAS Cargo u.c., – nav norādījusi, kā strīdīgā rīcība vienlaikus bija piemērojama “visiem maršrutiem”, bet ne Dubaijai vai daļēji Taizemei, un, otrkārt, 277. punktā nav atklājamas nekādas pretrunas strīdīgā lēmuma motīvu daļā. Proti, tajā ir vienīgi izklāstīta atšķirība starp attiecīgo piemaksu vispārējo tvērumu, no vienas puses, un struktūru, saskaņā ar kuru tika apspriesta un īstenota to pieņemšana, no otras puses. Tātad SAS Cargo u.c. arguments, kas īsumā izklāstīts šā sprieduma 243. punktā, ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni.
245
Trešām kārtām, pietiek ar konstatējumu – kā Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 269. punktā –, ka minētā sprieduma 270. punkts ir ad abundantiam. Tāpēc atbilstoši šā sprieduma 80. punktā atgādinātajai judikatūrai 230. punktā izklāstītā argumentācija ir katrā ziņā neiedarbīga.
246
Ceturtām kārtām, runājot par šā sprieduma 231. punktā izklāstīto argumentāciju, SAS Cargo u.c. acīmredzami kļūdaini izprot pārsūdzētā sprieduma 286. punktu, apgalvojot, ka Vispārējā tiesa ir uzskatījusi, ka saskaņošana septiņās valstīs bija pietiekama, lai konstatētu globālo saskaņošanu. Proti, 286. punktā Vispārējā tiesa ir vienīgi norādījusi, ka Komisija sniegusi pierādījumus, ar kuriem tiecās pierādīt – saskaņošana attiecībā uz atteikumu maksāt komisijas maksu notika daudzās valstīs visā pasaulē, “tostarp” Honkongā, Šveicē, Itālijā, Francijā, Spānijā, Indijā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Pārējā daļā, ciktāl SAS Cargo u.c. tiecas apstrīdēt šo vērtējumu, tās patiesībā apstrīd Vispārējās tiesas veikto faktu un pierādījumu vērtējumu. Tātad minētā argumentācija šajā ziņā ir nepieņemama saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru.
247
Visbeidzot, piektām kārtām, pietiek ar norādi, ka sestais iebildums, ko SAS Cargo u.c. izvirzījušas šīs pamata daļas pamatojumam, ir balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru tām esot izdevies pierādīt, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, uzskatīdama, ka Komisija ir pamatoti secināja, ka piemaksas bija vispārpiemērojami pasākumi, kurus bija paredzēts piemērot “visos maršrutos globālā līmenī”, un ka atteikumam maksāt komisijas maksu “arī bija vispārējs raksturs”. Tomēr no iepriekšējās analīzes izriet, ka SAS Cargo u.c. nav izdevies pierādīt šīs premisas pamatotību.
248
No visa iepriekš minētā izriet, ka ceturtā apelācijas sūdzības pamata pirmā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama, daļēji neiedarbīga un daļēji nepamatota.
Par otro pamata daļu, kas attiecas uz aizstāvības pamatu par valsts spiedienu
– Lietas dalībnieku argumenti
249
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, izvērtējot to aizstāvības pamatu par valsts spiedienu. Šīs kļūdas esot pieļautas pārsūdzētā sprieduma 500., 501., 509.–514., 532., 549., 562. un 564. punktā. Vispārējā tiesa esot pieprasījusi SAS Cargo u.c. pierādīt, ka trešo valstu tiesību aktos tām ir noteikts pienākums īstenot attiecīgo rīcību. Tomēr judikatūrai, ko Vispārējā tiesa šajā ziņā minējusi pārsūdzēta sprieduma 509.–512. punktā, esot nozīme tikai dalībvalstu lēmumu kontekstā. Proti, neiejaukšanās princips, kas izriet no valstu suverēnās vienlīdzības principa, trešām valstīm piešķirot tiesības savas lietas kārtot bez ārējas iejaukšanās.
250
Šajā lietā NGPP vai vietējie tiesiskie regulējumi esot veicinājuši sarunas par tarifiem starp izraudzītajiem pārvadātājiem konkrētos maršrutos, tāpēc Komisijai saskaņā ar piemērojamajiem starptautisko tiesību principiem esot bijis pienākums, īstenojot savu kompetenci, izrādīt mērenību un piesardzību. Tātad Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, izvērtējot aizstāvības pamatu saistībā ar valsts spiedienu. Proti, šī aizstāvības pamata piemērojamība neaprobežojoties tikai ar situācijām, kurās valsts tiesību akti un prakse prasa pārvadātājiem apspriest tarifus, bet attiecoties arī uz rīcību, kas ir īpaši reglamentēta un veicināta ar valsts tiesību aktiem un praksi. Šī kļūda esot pieļauta ne tikai pārsūdzētā sprieduma 509.–514. punktā, bet arī vērtējumos par vairākās trešās valstīs pastāvošo praksi.
251
Tādējādi, pirmām kārtām, nevarot piekrist Vispārējās tiesas vērtējumiem attiecībā uz Honkongu. Proti, no pārsūdzētā sprieduma 531. punkta izrietot, ka valsts iestādes nevēlējās saņemt individuālus pieteikumus par degvielas piemaksas ieviešanu. Tāpēc aizstāvības pamats par valsts spiedienu – pareizi interpretēts – esot bijis jāapmierina, jo šīs iestādes veicināja jebkādu kolektīvu rīcību Honkongā, par ko bija panākta vienošanās ar klientiem, un tātad tā nebija pret konkurenci vērsta aizliegta vienošanās. Tātad pārsūdzētā sprieduma 515.–532. punktā par apelācijas sūdzības iesniedzēju atbildību Honkongā esot pieļautas kļūdas.
252
Otrām kārtām, nevar arī piekrist Vispārējās tiesas vērtējumiem attiecībā uz Japānu, kas ietverti pārsūdzētā sprieduma 537.–540. punktā, un secinājumiem, kurus Vispārējā tiesa no tiem izdarījusi 549. un 550. punktā. Pirmkārt, ar Japānu noslēgtajos NGPP esot noteikts pienākums saskaņot tarifus, tostarp piemaksas. Minētā sprieduma 537. punktā apgalvodama pretējo, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi attiecīgās tarifu klauzulas skaidro jēgu, kas izklāstīta Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 140. punktā. Katrā ziņā šie nolīgumi ar Japānu esot veicinājuši saskaņošanu. Minētā sprieduma 538. punktā Vispārējā tiesa esot sagrozījusi arī SAS Cargo u.c. argumentāciju. No SAS Cargo u.c. tiesvedībā Vispārējā tiesā iesniegtajiem procesuālajiem rakstiem izrietot, ka tās bija norādījušas, ka ar NGPP tarifu noteikumiem ir atļautas vispārējas apspriedes par tarifiem starp vairākiem pārvadātājiem, kas EEZ teritorijā apkalpo dažādas galamērķa valstis, tostarp paskaidrojot, ka Japānas Civilās aviācijas birojs ir apstiprinājis vienādu piemaksas līmeni attiecībā uz visām EEZ valstīm. Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 545. punktā esot sagrozījusi arī SAS Cargo u.c. argumentus par degvielas piemaksu. Proti, tā esot norādījusi, ka iniciatīva iesniegt kolektīvus pieteikumus par šo piemaksu ir attiecināma uz pārvadātājiem, nevis uz šo Japānas iestādi, lai gan Japānā nekad neesot bijuši kolektīvi pieteikumi, bet tikai individuāli pieteikumi pēc saskaņošanas, kā liecinot šo procesuālo rakstu pielikumos ietvertie pierādījumi.
253
Otrkārt, pārsūdzētā sprieduma 543. punktā esot sagrozīti pierādījumi, jo Vispārējā tiesa tajā konstatējusi, ka runa ir par dokumentiem, kurus SAS Cargo u.c. “ir sagatavojušas pašas”, lai gan tas tā neesot. It īpaši – apelācijas sūdzības iesniedzējas esot iesniegušas gan Starptautiskās Gaisa transporta asociācijas (International Air Transport Association; turpmāk tekstā – “IATA”) 2000. gada maija rezolūciju, ar kuru noteikts vienots degvielas piemaksas līmenis visiem starptautiskajiem maršrutiem, gan Japan Airlines starpdienestu paziņojumu, kurā norādīts, ka Japānas Civilās aviācijas birojs ir pieņēmis degvielas piemaksas mehānismu, kā arī šīs sabiedrības vēstuli, kurā apstiprināts, ka klienti ir pieprasījuši šo mehānismu. Strīdīgā lēmuma 1002. apsvērumā esot minēts arī dokuments, ko sagatavojusi Japan Airlines un kas atbalsta apelācijas sūdzības iesniedzēju nostāju, bet SAS Cargo u.c. esot tikusi liegta piekļuve šim pierādījumam. SAS Cargo u.c. esot atsaukušās arī uz cita pārvadātāja advokāta paziņojumu, kas sniegts uzklausīšanā Komisijā un kas esot pretrunā paziņojumam, kurš viņam piedēvēts strīdīgajā lēmumā. Nesniedzot atbildi saistībā ar šiem elementiem un atsakot SAS Cargo u.c. piekļuvi pierādījumiem, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem, bet ir skaidri identificēti, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi arī vienlīdzības principu.
254
Trešām kārtām, attiecībā uz citām trešām valstīm, kuru tiesiskais regulējums aplūkots strīdīgajā lēmumā, proti, Indijas Republiku, Taizemes Karalisti, Singapūras Republiku, Korejas Republiku un Brazīlijas Federatīvo Republiku, strīdīgā lēmuma 506. apsvērumā esot minēts tikai viens gadījums, kurā pēc 2004. gada 1. maija bija iesaistītas SAS Cargo u.c. Taču šis pierādījums attiecībā uz Taizemi esot acīmredzami nepietiekams, lai konstatētu pārkāpumu saistībā ar šīm citām valstīm, vēl jo vairāk tāpēc, ka tas esot attaisnojošs pierādījums. Pārsūdzētā sprieduma 558.–562. punktā Vispārējā tiesa pat esot atzinusi, ka vienīgais gadījums, kad SAS Cargo u.c.it kā bija iesaistītas aizliegtās vienošanās darbībā Taizemē, nebija pretrunā konkurences tiesībām, jo no SAS Cargo u.c. iesniegtā pierādījuma izrietēja, ka Taizemes iestādes bija noteikušas degvielas piemaksas līmeņus, kas pārvadātājiem bija jāievēro, tādējādi no 2005. gada 20. jūlija izslēdzot jebkādu konkurences iespēju. Tomēr Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, secinot, ka SAS Cargo u.c. nav pierādījušas, ka jebkāda konkurences iespēja bija novērsta pirms šī datuma.
255
Šajā ziņā, pirmkārt, Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda nevis tas, vai attiecīgā rīcība bija obligāta, bet gan tas, vai šī rīcība tika veicināta. Otrkārt, vienīgais pierādījums, kas saista SAS Cargo u.c. ar pārkāpjošu rīcību Taizemē, kura aprakstīta strīdīgā lēmuma 506. apsvērumā, esot attiecies uz Taizemes Civilās aviācijas departamenta instrukcijas ievērošanu. Tātad pārsūdzētā sprieduma 562. punktā esot pieļauta iekšēja nekonsekvence. Treškārt, SAS Cargo u.c. esot iesniegušas pierādījumus, ka kopš 2003. gada maršrutos no Taizemes uz EEZ tika noteikti saistoši un identiski piemaksu līmeņi, un šos pierādījumus Komisija nekad neesot apstrīdējusi. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu, balstoties uz premisu, kas ir pretēja pārsūdzētā sprieduma 562. punktam, neizskatot SAS Cargo u.c. iesniegtos pierādījumus. Ceturtkārt, tas, ka Taizemes pārvadātājs nav ticis atzīts par vainīgu pārkāpumā, pierādot, ka šī pārvadātāja iesniegtie pierādījumi, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem, ietvēra papildu attaisnojošus pierādījumus, kuriem apelācijas sūdzības iesniedzējām bija jābūt piekļuvei.
256
Savukārt Komisijas vērtējums par šā sprieduma 254. punktā minētajiem tiesiskajiem regulējumiem – tas ietverts strīdīgā lēmuma 1019. apsvērumā – esot balstīts uz vienkāršu atsauci uz Komisijas argumentāciju par Honkongas un Japānas regulējumiem, kā norādīts pārsūdzētā sprieduma 552. punktā. Tātad, ja Tiesa noraidītu Vispārējās tiesas apsvērumus par divām pēdējām minētajām valstīm, tai būtu jānoraida arī pārsūdzētā sprieduma 555.–557., 562. un 563. punktā izklāstītie apsvērumi attiecībā uz šīm citām trešām valstīm. Turklāt, tā kā Taizeme un Dubaija neietilpstot strīdīgās aizliegtās vienošanās piemērošanas jomā, Vispārējai tiesai esot bijis jāvērtē šaubas par labu SAS Cargo u.c. un jāsecina, ka pasaules mēroga aizliegto vienošanos nevar prezumēt bez pierādījumiem. Tādējādi Vispārējā tiesa esot pārkāpusi nevainīguma prezumpciju. Šo pašu iemeslu dēļ pārsūdzētā sprieduma 623. un 624. punkts arī esot kļūdains.
257
Komisija uzskata, ka šī pamata daļa ir daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
– Tiesas vērtējums
258
Iesākumā jāatzīmē, ka pārsūdzētā sprieduma 500. un 501. punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka, pirmkārt, neiejaukšanās princips ir atzīts starptautiskajās paražu tiesībās un, otrkārt, pat ja tiktu pieņemts, ka SAS Cargo u.c. var uz to atsaukties, Komisija nav pārkāpusi šo principu, piemērojot raksturīgo seku kritēriju, lai sodītu par rīcību, kas notikusi un īstenota trešās valstīs, kuras politisku iemeslu dēļ nolēmušas šādu rīcību atļaut. Šajā ziņā Vispārējā tiesa norādīja, ka LESD 101. panta 1. punkta piemērošana rīcībai, attiecībā uz kuru ir paredzams, ka tā radīs nepastarpinātas un būtiskas sekas EEZ teritorijā, ir pamatota, ņemot vērā starptautiskās publiskās tiesības un tātad citastarp neiejaukšanās principu.
259
Tātad jākonstatē, ka 500. un 501. punkts, kuros Vispārējā tiesa analizē trešā prasības pamata sestās daļas pirmo iebildumu, kas saistīts ar suverenitātes un neiejaukšanās principu pārkāpumu, neattiecas uz Vispārējās tiesas analīzi par aizstāvības pamatu, kas saistīts ar valsts spiedienu, kuru Vispārējā tiesa izvērtēja pārsūdzētā sprieduma 504.–564. punktā un kurš ir vienīgais, uz ko attiecas šī ceturtā apelācijas sūdzības pamata daļa.
260
SAS Cargo u.c. neizvirza nevienu argumentu, kas izskaidrotu, kādā veidā pārsūdzētā sprieduma 500. un 501. punktā ir ietverti kļūdaini vērtējumi attiecībā uz aizstāvības pamatu par valsts spiedienu, kurš nav minēto punktu priekšmets. Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 82. punktā minēto judikatūru šo punktu kritika ir nepieņemama.
261
Tālāk, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, pirmām kārtām, ka Vispārējā tiesa, izvērtējot aizstāvības pamatu par valsts spiedienu, ir piemērojusi kļūdainu juridisko kritēriju, jāatgādina, ka LESD 101. un 102. pants attiecas tikai uz pretkonkurences rīcību, ko uzņēmumi ir īstenojuši pēc savas iniciatīvas. Ja pienākums īstenot kādu pretkonkurences rīcību uzņēmumam ir noteikts valsts tiesību aktos vai ja šie tiesību akti rada tādu juridisku ietvaru, kas pats par sevi izslēdz jebkādu iespēju šiem uzņēmumiem darboties konkurences apstākļos, tad šie panti nav piemērojami. Proti, šādā situācijā konkurences ierobežojuma cēlonis, kā to paredz šīs tiesību normas, nav šo uzņēmumu neatkarīga rīcība. Savukārt minētie panti var tikt piemēroti, ja konstatējams, ka valsts tiesību aktos ir paredzēta konkurences iespēja, kas var tikt novērsta, ierobežota vai izkropļota ar uzņēmumu patstāvīgo rīcību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1997. gada 11. novembris, Komisija un Francija/Ladbroke Racing, C‑359/95 P un C‑379/95 P, EU:C:1997:531, 33. un 34. punkts, kā arī 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 80. punkts).
262
Iespēju izslēgt konkrētu pret konkurenci vērstu rīcību no LESD 101. un 102. panta piemērošanas jomas tādēļ, ka to attiecīgajiem uzņēmumiem ir likuši īstenot esošie valsts tiesību akti, vai tādēļ, ka ar šiem tiesību aktiem ir tikusi novērsta jebkāda iespēja šiem uzņēmumiem īstenot konkurējošu rīcību, Tiesa ir pieļāvusi tikai ierobežoti (spriedums, 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
263
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka tad, ja valsts likums vienīgi mudina vai veicina, lai uzņēmumi veiktu autonomu pret konkurenci vērstu rīcību, tiem ir jāatbild saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu (spriedums, 2010. gada 14. oktobris, Deutsche Telekom/Komisija, C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 82. punkts un tajā minētā judikatūra).
264
Pretēji tam, ko apgalvo SAS Cargo u.c., šajā judikatūrā nav nošķirti dalībvalstu un trešo valstu tiesību akti.
265
Turklāt saskaņā ar šā sprieduma 198. punktā atgādināto judikatūru iestādei, kas norāda uz konkurences tiesību normu pārkāpumu, par to jāsniedz pierādījumi, savukārt uzņēmumam, kas apgalvojuma par šo tiesību normu pārkāpumu atspēkošanai izvirza kādu aizstāvības pamatu, jāsniedz pierādījumi, ka ir izpildīti tās tiesību normas piemērošanas nosacījumi, uz kuru balstīts šis aizstāvības pamats, lai minētajai iestādei tādējādi nāktos atsaukties uz citiem pierādījumiem.
266
No šiem elementiem izriet, ka SAS Cargo u.c. nepamatoti apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu pārsūdzētā sprieduma 509.–512. punktā, tajos būtībā atgādinādama atziņas, kas izriet no šā sprieduma 258.–263. un 265. punktā izklāstītās judikatūras, un pārsūdzētā sprieduma 513. punktā secinādama, ka šīs atziņas ir vienādi piemērojamas gan dalībvalsts vai EEZ līguma līgumslēdzējas puses, gan trešās valsts tiesību aktiem un rīcībai, kā arī līdz ar to uzskatīdama, ka SAS Cargo u.c. būtu jāpierāda, ka attiecīgo trešo valstu tiesību akti nevis veicinājuši, bet gan likuši tām īstenot attiecīgo rīcību.
267
Ja tiktu pieņemta SAS Cargo u.c. piedāvātā ar valsts spiedienu saistītā aizstāvības pamata interpretācija, tas turklāt neatbilstu principam, ka šāda pamata piemērošanai noteikti jābūt striktai, jo tikai šāda piemērošana nav pretrunā LESD 101. un 102. panta, kuri attiecas uz uzņēmumu rīcību, nepārprotamajam formulējumam.
268
Tātad, ciktāl šī pamata daļa ir balstīta uz premisu, saskaņā ar kuru, lai tiktu apmierināts aizstāvības pamats par trešās valsts spiedienu, pietiek ar to, ka šīs valsts tiesību akti veicina pretkonkurences rīcību, tā jānoraida kā nepamatota, jo minēta premisa ir kļūdaina.
269
Otrām kārtām, runājot par SAS Cargo u.c. argumentāciju par Vispārējās tiesas vērtējumiem saistībā ar Japānu, attiecībā uz to pirmo apgalvojumu par sagrozīšanu jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 537. punktā Vispārējā tiesa attiecībā uz SAS Cargo u.c. apgalvojumu, ka Komisija strīdīgajā lēmumā neesot citējusi Japānas noslēgto NGPP standarta klauzulas 1. punktu, norādīja, ka šajā punktā ir uzskaitīti faktori, kas jāņem vērā, nosakot tarifus, un ir paredzēts, ka šie tarifi tiks noteikti saskaņā ar tā panta turpmākiem noteikumiem, kurā tas iekļauts. Vispārējā tiesa secināja, ka ne no šīs normas, ne no strīdīgajā lēmumā atkārtotās normas neizriet, ka šajos NGPP būtu noteikts pienākums starp pārvadātājiem saskaņot piemaksu noteikšanu. Tā piebilda, ka SAS Cargo u.c. turklāt nav sniegušas nevienu pamatotu argumentu, kas varētu pierādīt pretējo.
270
Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 140. punktā SAS Cargo u.c. norādīja, ka minētajā 1. punktā, kas ietverts SAS Cargo piemērojamajā NGPP, bija norādīts:
“Tarifus par jebkuru nolīgtu pakalpojumu nosaka saprātīgā līmenī, pienācīgi ņemot vērā visus nozīmīgos faktorus, tostarp ekspluatācijas izmaksas, saprātīgu peļņu, pakalpojuma raksturlielumus (piemēram, standartus attiecībā uz ātrumu un iekārtām) un citu aviosabiedrību tarifus jebkurā konkrētā maršruta daļā. Šos tarifus nosaka saskaņā ar turpmākajiem šī panta noteikumiem.”
271
Tātad jākonstatē, ka, ņemot vērā šā sprieduma 108. punktā atgādināto judikatūru, apgalvotā sagrozīšana nav pierādīta, jo pārsūdzētā sprieduma 537. punktā ir precīzi atstāstīts minēta 1. punkta saturs.
272
Runājot par apgalvojumu par pārsūdzētā sprieduma 538. punktā pieļauto sagrozīšanu, jākonstatē – šajā punktā Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka SAS Cargo u.c. neapstrīd, ka NGPP noteikumos par cenu apspriešanu starp konkrētos maršrutos izraudzītajiem pārvadātājiem nav atļauta tāda vispārēja cenu apspriešana starp daudziem pārvadātājiem, kuri apkalpo dažādas galamērķa valstis, kā strīdīgajā lēmumā minētā.
273
Vispārējā tiesā iesniegtā prasības pieteikuma 128. punktā, kas – atbilstoši apgalvojumam – esot sagrozīts minētajā 538. punktā, SAS Cargo u.c. bija norādījušas:
“[..] Vietējās aviācijas iestādes Honkongā, Japānā un Taizemē nepiemēroja tarifu klauzulas pa maršrutiem. Tās drīzāk noteica piemaksu līmeņus atkarībā no tā, vai maršruti ir starptautiski vai iekšēji (piemēram, Japānā), vai atkarībā no IATA tarifu konferences apgabaliem (piemēram, Honkongā, Taizemē). Tā kā visas EEZ valstis ietilpst starptautisko maršrutu kategorijā un vienā un tajā pašā IATA tarifu konferences apgabalā [..], tika apstiprināts vienāds piemaksu līmenis visiem maršrutiem uz EEZ. Šīs pieejas mērķis ir ierobežot darījumu izmaksas vietējiem iekšējiem pārvadātājiem un vietējiem ekspeditoriem un nosūtītājiem [..]. Tādējādi no administratīvajiem režīmiem, ar kuriem īstenoti spēkā esošie NGPP, tieši izrietēja, ka Āzijas valstu iestādes visiem pārvadātājiem, kas pārvadā kravu uz Eiropu, lika piemērot vienādu piemaksu līmeni, kaut arī izmantojot atšķirīgas metodes, saskaņā ar turpmāk sniegtajiem paskaidrojumiem. Tas pilnībā atbilda NGPP tarifu klauzulām, jo tā(‑ās) pati(pašas) aviosabiedrība(‑as) veidoja vienu(‑us) pārvadātāju(‑us), kas izraudzīts(‑i) katrā spēkā esošajā NGPP. Honkongas iestādes un Apvienotie Arābu Emirāti (Dubaija) to paskaidroja Komisijai [..].”
274
Lai gan SAS Cargo u.c. tātad bija apgalvojušas, ka “Āzijas valstu iestādes visiem pārvadātājiem, kas pārvadā kravu uz Eiropu, lika piemērot vienādu piemaksu līmeni”, no minētā 128. punkta neizriet, ka tās apgalvotu, ka Japānas noslēgtie NGPP atļauj veikt vispārējas sarunas par tarifiem starp vairākiem pārvadātājiem, kuri apkalpo dažādas galamērķa valstis EEZ teritorijā – tādas kā sarunas, par kurām noteikts sods strīdīgajā lēmumā. Tādējādi, ņemot vērā šā sprieduma 108. punktā atgādināto judikatūru, arī otrais apgalvojums par sagrozīšanu nav pierādīts.
275
Saistībā ar trešo apgalvojumu par sagrozīšanu, kas vērsts pret pārsūdzētā sprieduma 545. punktu, Vispārējā tiesa šajā punktā norādīja – tā kā SAS Cargo u.c. iesniegtie pierādījumi nepierāda, ka pārvadātājiem būtu pienākums savstarpēji saskaņot degvielas piemaksas līmeni, neviens no šiem pierādījumiem nevar atspēkot strīdīgā lēmuma 198., 244., 256., 391., 392., 488. un 491. apsvērumā ietverto informāciju, no kuras izriet, ka iniciatīva iesniegt kolektīvus pieteikumus attiecībā uz degvielas piemaksu ir attiecināma uz pārvadātājiem, nevis Japānas Civilās aviācijas biroju. Tātad jākonstatē – ar argumentāciju, kas attiecas uz minēto punktu un kas izklāstīta šā sprieduma 252. punktā, SAS Cargo u.c. patiesībā kritizē to strīdīgā lēmuma apsvērumu izpratni, kurus Vispārējā tiesa minējusi 545. punktā. Tādējādi, izklāstot šo izpratni, Vispārēja tiesa nevarēja sagrozīt to argumentāciju attiecībā uz degvielas piemaksu. Tātad trešais apgalvojums nav pamatots.
276
No vienas puses, attiecībā uz šā sprieduma 253. punktā izklāstīto argumentāciju par pārsūdzētā sprieduma 543. punktu, kura attiecas uz pierādījumu sagrozīšanu, pietiek ar norādi, ka 543. punktā Vispārējā tiesa, izvērtējusi SAS Cargo u.c. apgalvojumu pamatojumam iesniegtos pierādījumus, secināja, ka neviens no iesniegtajiem dokumentiem nepierāda valsts spiediena esību, kas pamatotu LESD 101. panta 1. punkta nepiemērošanu. Tātad, aizbildinoties ar apgalvojumu par sagrozīšanu, SAS Cargo u.c. patiesībā vēlas panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu šos pierādījumus. Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru šī argumentācija šajā daļā ir nepieņemama.
277
No otras puses, ciktāl ar minēto argumentāciju SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav atbildējusi uz dažiem to argumentiem, tās atsaucas uz to, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu. Proti, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai apelācijas sūdzības pamats par to, ka Vispārējā tiesa neesot atbildējusi uz pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem, būtībā nozīmē apgalvojumu, ka ticis pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu, kas izriet no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. panta, kurš Vispārējai tiesai ir piemērojams saskaņā ar šo statūtu 53. panta pirmo daļu un Vispārējās tiesas Reglamenta 117. pantu (spriedums, 2023. gada 28. septembris, Changmao Biochemical Engineering/Komisija, C‑123/21 P, EU:C:2023:708, 185. punkts un tajā minētā judikatūra). Ņemot vērā šā sprieduma 85. punktā atgādināto judikatūru un to, ko Vispārējā tiesa norādījusi ne tikai pārsūdzētā sprieduma 543. punktā, bet arī 542. un 544. punktā, kuros izklāstīti arī SAS Cargo u.c. tiesvedībā Vispārējā tiesā iesniegtie pierādījumi un Vispārējās tiesas sniegtais šo pierādījumu vērtējums, šāds pārkāpums nav pierādīts.
278
Runājot par apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi “vienlīdzības principu”, nepiešķirot SAS Cargo u.c. piekļuvi pierādījumiem, kas ir vēlāki par paziņojumu par iebildumiem, pietiek ar norādi – pat ja tiktu pieņemts, ka šis apgalvojums ir pieņemams, tas neatšķiras no apgalvojuma, kas izklāstīts pirmajā apelācijas sūdzības pamatā, un tātad katrā ziņā ir noraidāms to pašu iemeslu dēļ.
279
Trešām kārtām, par šā sprieduma 254.–256. punktā izklāstīto argumentāciju, pirmkārt, jākonstatē, ka tā ir nepieņemama atbilstoši šā sprieduma 72. punktā norādītajai judikatūrai, ciktāl ar to SAS Cargo u.c., aizbildinoties ar apgalvojumiem par tiesību kļūdām attiecībā uz situāciju Taizemē, cenšas panākt jaunu faktu un pierādījumu vērtējumu.
280
Otrkārt, ciktāl ar šo argumentāciju SAS Cargo u.c. apstrīd strīdīgā lēmuma iekšējo saskaņotību, minētā argumentācija ir nepieņemama atbilstoši šā sprieduma 74. punktā atgādinātajai judikatūrai.
281
Treškārt, ciktāl ar minēto argumentāciju SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izskatījusi visus to iesniegtos pierādījumus, pietiek ar norādi, ka pārsūdzētā sprieduma 556.–561. punktā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi Taizemes iestāžu rīcību un 562. punktā secinājusi, ka attiecībā uz Taizemē piemērojamo tiesisko regulējumu SAS Cargo u.c. ir izdevies pierādīt – un Komisija pret to nav cēlusi pienācīgus iebildumus –, ka no 2005. gada 20. jūlija šīs valsts iestādes bija radījušas juridisko ietvaru, kas pats par sevi izslēdza jebkādu iespēju pārvadātājiem savstarpēji konkurēt par lidojumiem no Taizemes piemērojamās degvielas piemaksas apmēra noteikšanu. Vispārējā tiesa arī norādīja, ka turpretī SAS Cargo u.c. nav pierādījušas, ka Taizemes tiesiskais regulējums izslēdza jebkādu konkurences iespēju par drošības piemaksu vai ka attiecībā uz degvielas piemaksu jebkāda konkurences iespēja bija izslēgta laikposmā pirms 2005. gada 20. jūlija.
282
Tātad jākonstatē, ka ar šā sprieduma 255. punktā izklāstīto trešo argumentu SAS Cargo u.c., aizbildinoties ar apgalvojumu, ka Vispārējā tiesa esot pārkāpusi pienākumu norādīt pamatojumu, vēlas panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu faktus un pierādījumus. Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru šī argumentācija ir nepieņemama.
283
Ceturtkārt, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka tām bija jābūt piekļuvei papildu attaisnojošiem pierādījumiem, šī argumentācija neatšķiras no šā sprieduma 253. punkta beigās izklāstītās argumentācijas un ir noraidāma to pašu iemeslu dēļ, kas jau izklāstīti šā sprieduma 278. punktā.
284
Piektkārt, attiecībā uz šā sprieduma 256. punktā izklāstīto argumentāciju pietiek ar norādi, ka pārsūdzētā sprieduma 555.–557., 562. un 563. punktā nav konstatējamas tiesību kļūdas, jo SAS Cargo u.c. apgalvojumi šajā ziņā ir balstīti uz premisu, ka tām esot izdevies pierādīt, ka Vispārējās tiesas apsvērumi par Honkongas un Japānas tiesisko regulējumu ir kļūdaini. Taču, kā izriet no iepriekš veiktās analīzes, šī premisa nav pamatota.
285
Arī apgalvojums par nevainīguma prezumpcijas pārkāpumu ir balstīts uz to, ka Taizemes Karaliste nav iekļauta to valstu vidū, attiecībā uz kurām SAS Cargo u.c. varētu tikt pārmests LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums. Tomēr, lai gan Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka attiecībā uz SAS Cargo u.c. šāds pārkāpums nevar tikt konstatēts saistībā ar lidojumiem no šīs trešās valsts – ciktāl runa ir par degvielas piemaksu, sākot no 2005. gada 20. jūlija –, tā nav izslēgusi šāda pārkāpuma esību attiecībā uz visiem lidojumiem no minētās valsts par visu pārkāpuma laikposmu, tāpēc šīs argumentācijas premisai nav arī faktiska pamatojuma.
286
Attiecībā uz kritiku par trešo valstu iekļaušanu vienotā un turpinātā pārkāpuma piemērošanas jomā pārsūdzētā sprieduma 623. un 624. punktā pietiek ar norādi, ka šī kritika ir balstīta uz tiem pašiem argumentiem, kas jau noraidīti divos iepriekšējos šā sprieduma punktos.
287
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtā apelācijas sūdzības pamata otrā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par trešo pamata daļu, kas attiecas uz attiecīgās rīcības kvalificēšanu par vienotu un turpinātu pārkāpumu
– Lietas dalībnieku argumenti
288
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, noraidot to argumentāciju, ar kuru apstrīdēts Komisijas secinājums, ka strīdīgajā lēmumā aprakstītā rīcība ir vienots un turpināts pārkāpums. Proti, attiecīgā rīcība esot bijusi tik atšķirīga, ka to nevarēja saprātīgi pielīdzināt “vienotam” pārkāpumam. Vispārējās tiesas vērtējums šajā ziņā esot kļūdains vairākos aspektos.
289
Pirmām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 302.–304. punktā Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā SAS Cargo u.c. izvirzīto būtisko tēzi, proti, ka strīdīgā lēmuma 4. iedaļā minētā rīcība ir notikusi dažādos kontekstos un tai ir bijuši dažādi mērķi. Esot taisnība, ka 302. punktā Vispārējā tiesa netieši atsaukusies uz katru rīcības veidu. Tomēr tā nekad neesot pievērsusies centrālajam jautājumam par to, ka šiem dažādajiem rīcības veidiem nav kopīgu aspektu. Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu.
290
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas attiecībā uz Šveicē notikušo rīcību. Pārsūdzētā sprieduma 612.–618. punktā tā esot apstiprinājusi, ka vienīgais saziņas gadījums, kurā bija iesaistītas SAS Cargo u.c. un kurš datējams ar laiku pēc 2002. gada 1. jūnija, nebija prettiesisks. Tomēr minētā sprieduma 604. punktā tā esot sagrozījusi pierādījumus, faktiskā svara kritērija izmantošanā atsaucoties uz jēdzienu “turpinājums”. Minētā sprieduma 604. un 605. punktā tā arī neesot atbildējusi uz pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 161. punktā izvirzītajiem argumentiem un pierādījumiem, ar kuriem SAS Cargo u.c. būtībā apstrīdēja nevis konkrētas sanāksmes faktu, bet gan to dalību šajā sanāksmē. Turklāt no minētā 605. punkta izrietot, ka nebija vienošanās par faktiskā svara, nevis “ar nodokli apliekamā svara” izmantošanu degvielas piemaksas aprēķināšanai, lai gan Vispārējā tiesa šī paša sprieduma 606. punktā esot apstiprinājusi Komisijas secinājumu, ka tās ir piedalījušās šādā nolīgumā, vienlaikus nolemjot to nepiemērot. Pārsūdzētā sprieduma 610. punkts arī esot kļūdains, ciktāl tajā minēts, ka ar apelācijas sūdzības iesniedzēju darbinieka paziņojumu par degvielas piemaksas atcelšanu tika pārkāpts LESD 101. panta 1. punkts, lai gan šis paziņojums bija publiski pieejams. Vispārējai tiesai esot bijis jāpārbauda, vai minētais paziņojums radīja lielāku cenu pārskatāmību vai veicināja aizliegtās vienošanās ievērošanu. To nedarīdama, Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu. Turklāt attiecībā uz šo 2001. gada decembra vietējā mēroga rīcību saistībā ar piemaksām maršrutos no Šveices neesot bijis piemērojams ne LESD 101. pants, ne EEK un Šveices gaisa transporta nolīguma 8. pants, tāpēc minētā sprieduma 611. punkts esot juridiski kļūdains.
291
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas citu pārvadātāju apgalvojumu vērtējumā attiecībā uz SAS Cargo u.c. rīcību. Pārsūdzētā sprieduma 625.–650. punktā tā esot pamatoti uzskatījusi, ka vairākos strīdīgā lēmuma apsvērumos ietvertie pierādījumi, ko veido e‑pasta vēstules, nepierāda, ka starp SAS Cargo u.c. un citiem pārvadātājiem pastāvētu prettiesiska saziņa. Tomēr tā esot kļūdījusies, neapšaubot arī tās iekšējās e‑pasta vēstules nozīmīgumu, ko 2003. gada 17. februārī nosūtījis cita Apvienotajā Karalistē reģistrēta pārvadātāja darbinieks un kas minēta strīdīgā lēmuma 273. apsvērumā. Minētā sprieduma 634. un 635. punktā tā esot uzskatījusi, ka SAS Cargo u.c. nav iesniegušas pierādījumus savas nostājas pamatojumam. Tomēr tā esot pieļāvusi kļūdu, neizvērtējot jautājumu, ko patiesībā izvirzījušas SAS Cargo u.c. Tādējādi, no vienas puses, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā atsevišķus to izvirzītos argumentus. No otras puses, pretēji minētajā 635. punktā ietvertajam apgalvojumam tās neesot balstījušās tikai uz apstākli, ka ekspeditors ir saņēmis informāciju no citiem pārvadātājiem. No šīm kļūdām izrietot, ka pret SAS Cargo u.c. nevar atsaukties arī uz šo pierādījumu.
292
Ceturtām kārtām, esot taisnība, ka Vispārējā tiesa it īpaši pārsūdzētā sprieduma 407.–411. punktā atzinusi, ka noteikta rīcība, ņemot vērā WOW aliansi, bija pamatota. Tomēr tā esot kļūdaini uzskatījusi, ka atsevišķas darbības šajā aliansē “bija pārāk tālejošas”, nepastāvot kopējai integrētai cenu politikai. Katrā ziņā, pat ja šāda saziņa minētajā aliansē būtu atzīstama par LESD 101. panta 1. punkta pārkāpumu, šī saziņa būtu uzskatāma par daļu no vienotā un turpinātā pārkāpuma tikai tad, ja būtu pastāvējusi objektīva saikne starp minētajiem saziņas gadījumiem un šo vienoto un turpināto pārkāpumu vai ja SAS Cargo u.c. būtu bijis nodoms drīzāk piedalīties pasaules mēroga aizliegtās vienošanās darbībā, nevis rīcībā, kas saistīta ar šo aliansi. Vispārējā tiesa neesot pierādījusi šādas objektīvas saiknes esību starp saziņu WOW aliansē un vienoto un turpināto pārkāpumu. Minētā sprieduma 430. punktā šajā ziņā esot ietverts tikai apgalvojums, tāpēc minētais spriedums neesot pietiekami pamatots. No tā izrietot, ka pārsūdzētā sprieduma 428.–432. punkts esot jānoraida un tātad saziņa WOW aliansē esot jāizslēdz no pierādījumiem par SAS Cargo u.c. dalību vienotā un turpinātā pārkāpumā.
293
Piektām kārtām, runājot par vertikālajiem piegādes nolīgumiem, SAS Cargo u.c. paskaidrojuma saistībā ar to, ka tās saņēmušas tā sauktās “dārgo partneru” e‑pasta vēstules, noraidījums pārsūdzētā sprieduma 475.–487. punktā esot kļūdains. Pirmkārt, minētā sprieduma 477.–479., 484. un 485. punkts neesot pietiekami pamatots un ar tiem esot pārkāpti personiskās atbildības un nevainīguma prezumpcijas principi, jo tajos esot atsauce tikai uz citu pārvadātāju saziņu vai darbinieku rīcību, neaplūkojot SAS Cargo u.c. iesaistīšanos vai informētību par tiem. Tādējādi tie nevarot pierādīt, ka SAS Cargo u.c. būtu izdarījušas pārkāpumu. Otrkārt, minētā sprieduma 479. punktā esot atkārtota Komisijas nostāja, kas pausta tās iebildumu rakstā Vispārējā tiesā, neaplūkojot nedz SAS Cargo u.c. izvirzīto argumentu, nedz pierādījumus. Treškārt, pārsūdzētā sprieduma 480. un 481. punktā Vispārējā tiesa neesot pārbaudījusi, vai pierādījumi, uz kuriem balstījusies Komisija, tai ir ļāvuši pamatoti secināt, ka apstāklim, ka SAS Cargo u.c. ir saņēmušas minētās e‑pasta vēstules, nav cita ticama izskaidrojuma. Ceturtkārt, Vispārējās tiesas apgalvojumiem pārsūdzētā sprieduma 482. un 483. punktā neesot pamatojuma ne paziņojumā par iebildumiem, ne strīdīgajā lēmumā. Tātad esot konstatējama prettiesiska pamatojuma aizstāšana, tāpēc 482. un 483. punkts esot jānoraida.
294
Sestām kārtām, Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdas saistībā ar SAS Cargo u.c. informētību par vienoto un turpināto pārkāpumu. Pārsūdzētā sprieduma 669. punktā tā esot atzinusi, ka Komisija nav pierādījusi SAS Cargo u.c. tiešu dalību visās pretkonkurences darbībās. No tā izrietot, ka Komisijai bija jāpierāda, ka SAS Cargo u.c. zināja par citu pārvadātāju rīcību vai ka tās varēja to saprātīgi paredzēt. Šajā ziņā minētā sprieduma 670. punktā Vispārējā tiesa esot norādījusi, ka strīdīgajā lēmumā ir atsauce uz astoņiem saziņas gadījumiem. Vispirms SAS Cargo u.c. esot norādījušas – un uz šo argumentu neesot sniegta atbilde –, ka šie saziņas gadījumi nekādā veidā neliecināja par attiecīgo saskaņošanu. Turpinājumā – tā kā četri no šiem gadījumiem ir tā sauktās “dārgo partneru” e‑pasta vēstules, uz tiem nevarot atsaukties, kā izrietot no šā sprieduma iepriekšējā punkta. Vispārējā tiesa esot sagrozījusi pārējās četras e‑pasta vēstules, un tā neesot arī pietiekami pamatojusi savu nostāju. Turklāt pārsūdzētā sprieduma 671., 672., 677. un 678. punktā Vispārējā tiesa esot pieļāvusi prettiesisku pamatojuma aizstāšanu. Vēl jo vairāk, minētā sprieduma 678. un 679. punktā tā esot sagrozījusi citas 2003. gada 17. februāra e‑pasta vēstules skaidro nozīmi un neesot ņēmusi vērā attaisnojošos pierādījumus. Runājot par minētā sprieduma 681. un 683. punktu, arī tie esot jānoraida, jo Vispārējā tiesa nekādi nav paskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ minētās e‑pasta vēstules būtu ļāvušas SAS uzzināt par rīcību, kurā tā nav piedalījusies. Arī pārsūdzētā sprieduma 685. punkts esot kļūdains, jo tajā esot neprecīzi izklāstīts SAS Cargo u.c. arguments, uz kuru Vispārējā tiesa atbild šajā punktā. Vispārējai tiesai neesot izdevies novērst astoņu e‑pasta vēstuļu, kuras Komisija minējusi strīdīgā lēmuma 791. apsvērumā, nepietiekamību, vienīgi atsaucoties uz citiem apsvērumiem un nepaskaidrojot, kā šie saziņas gadījumi nav ļāvuši SAS Cargo u.c. uzzināt par rīcību, kurā tās nepiedalījās. Pārsūdzētā sprieduma 660.–694. punktā Vispārējās tiesas veiktā analīze attiecībā uz SAS Cargo u.c. informētību par citu pārvadātāju rīcību tātad esot jānoraida – tāpat kā Vispārējās tiesas konstatējumi minētā sprieduma 713.–728. punktā attiecībā uz SAS Cargo u.c. dalības pārkāpumā apjomu.
295
Komisija apgalvo, ka šī pamata daļa ir nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz Vispārējās tiesas veiktajiem faktu vērtējumiem, un pārējā daļā nav pamatota.
– Tiesas vērtējums
296
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD 101. panta 1. punkta pārkāpums var izrietēt ne tikai no atsevišķas darbības, bet arī no virknes darbību vai turpinātas rīcības, pat ja viens vai vairāki šīs darbību virknes vai turpinātās rīcības elementi paši par sevi, aplūkojot atsevišķi, arī var būt minētās normas pārkāpums. Tādēļ tad, kad dažādas darbības ietilpst “kopējā plānā”, to identiskā mērķa dēļ – kropļot konkurenci iekšējā tirgū – Komisija var saukt pie atbildības par šīm darbībām atbilstoši dalībai kopējā pārkāpumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 41. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 27. jūnijs, Servier u.c./Komisija, C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 240. punkts).
297
Uzņēmums, kas ir piedalījies šādā vienotā un turpinātā pārkāpumā pats ar savu rīcību, kura atbilst jēdzieniem “nolīgums” vai “saskaņotas darbības”, kam ir pretkonkurences mērķis LESD 101. panta 1. punkta izpratnē, un kura ir vērsta uz pārkāpuma īstenošanu kopumā, var būt atbildīgs arī par citu uzņēmumu rīcību šī paša pārkāpuma ietvaros visā laikposmā, kurā tas ir piedalījies minētajā pārkāpumā (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 6. decembris, Komisija/Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 42. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 27. jūnijs, Servier u.c./Komisija, C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 241. punkts).
298
Šajā ziņā jāatgādina – lai dažādas darbības kvalificētu kā vienotu un turpinātu pārkāpumu, nav jāpārbauda, vai starp tām ir savstarpēji papildinoša saikne tādā nozīmē, ka katra no tām ir vērsta pret vienu vai vairākām normālas konkurences sekām un mijiedarbojoties veicina visu to pretkonkurences seku īstenošanu, kuras vēlējušies pārkāpuma izdarītāji atbilstoši kopējam plānam, kam ir vienots mērķis. Savukārt jēdziena “vienots mērķis” nosacījums nozīmē, ka jāpārbauda, vai nav apstākļu, kas raksturo dažādo rīcību, kura veido pārkāpumu, un kas var liecināt, ka rīcībai, ko faktiski ir īstenojuši citi piedalījušies uzņēmumi, nav tā paša pret konkurenci vērstā mērķa vai seku un tādēļ šī rīcība neietilpst “kopējā plānā” tās identiskā mērķa dēļ, kas izkropļo konkurenci iekšējā tirgū (spriedumi, 2017. gada 26. janvāris, Villeroy & Boch/Komisija, C‑644/13 P, EU:C:2017:59, 50. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra, un 2024. gada 27. jūnijs, Servier u.c./Komisija, C‑201/19 P, EU:C:2024:552, 242. punkts).
299
Aplūkojamajā lietā, pirmām kārtām, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pamatojusi pārsūdzēto spriedumu, neatbildot uz to argumentāciju, saskaņā ar kuru attiecīgā rīcība ir notikusi dažādos kontekstos, tai ir bijuši dažādi mērķi un tāpēc to nevar kvalificēt kā vienotu pārkāpumu, pietiek ar norādi, ka SAS Cargo u.c. iebildumu, kas attiecas uz kļūdainiem konstatējumiem par pārkāpuma vienoto raksturu, Vispārējā tiesa ir izvērtējusi ne tikai pārsūdzētā sprieduma 302.–304. punktā, bet gan kopumā – tā 296.–325. punktā. Šajā ziņā papildus 302.–304. punktā veiktajai analīzei par SAS Cargo u.c. argumentāciju, ar kuru apstrīdēta vienota pretkonkurences mērķa esība, Vispārējā tiesa 317. punktā it īpaši norādīja, ka SAS Cargo u.c. pārmet Komisijai, ka šī iestāde attiecībā uz vienotā un turpinātā pārkāpuma raksturu nav ņēmusi vērā saskaņošanas raksturiezīmes, kas vietējā regulējuma kontekstā esot bijušas obligātas vai kas esot bijušas paredzētas likumīgās aliansēs, un noraidīja šo argumentāciju, jo SAS Cargo u.c. tādējādi vienīgi atkārtoja argumentus, kas jau bija izvirzīti to kritikas par vienota pretkonkurences mērķa esību atbalstam, tāpēc šie argumenti ir noraidāmi to pašu iemeslu dēļ.
300
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 318.–321. punktā Vispārējā tiesa ir analizējusi argumentāciju, ar kuru SAS Cargo u.c. apgalvoja, ka atteikums maksāt komisijas maksu atšķiras no citām vienotā pārkāpuma sastāvdaļām ar to, ka šī atteikuma pamatā bija domstarpības starp pārvadātājiem un ekspeditoriem par standarta klauzulu interpretāciju – atšķirībā no “neliela skaita pārvadātāju slepenas [degvielas piemaksas un drošības piemaksas] saskaņošanas”. Vispārējā tiesa noraidīja minēto argumentāciju, būtībā konstatējot, ka no strīdīgā lēmuma izriet, ka atteikuma maksāt komisijas maksu priekšmets ne tikai ir nošķirams no SAS Cargo u.c. minētā publiskā juridiska rakstura strīda, bet arī varēja stiprināt ar piemaksām saistīto saskaņošanu.
301
Tātad Vispārējā tiesa ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ SAS Cargo u.c. nav izdevies pierādīt, ka, ņemot vērā šos it kā atšķirīgos apstākļus un mērķus, Komisija strīdīgajā lēmumā nav pietiekami pierādījusi pārkāpuma vienoto raksturu. Tāpēc, ņemot vērā šā sprieduma 84. un 85. punktā atgādināto judikatūru, apgalvotais pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums nav pierādīts.
302
Otrām kārtām, attiecībā uz šā sprieduma 290. punktā izklāstīto argumentāciju vispirms jānorāda, ka, ciktāl tajā SAS Cargo u.c. atsaucas uz sagrozīšanu, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 604. punktā, tajā atsaucoties uz jēdzienu “turpināšanās” (“tās paliks pie”) faktiskā svara kritērija izmantošanā, pietiek ar norādi, ka šis arguments neatbilst precizitātes prasībām, kas izriet no šā sprieduma 108. punktā atgādinātās judikatūras, jo SAS Cargo u.c. tostarp neizklāsta e‑pasta vēstules saturu, kas it kā esot ticis sagrozīts. Tāpēc šis arguments ir nepieņemams.
303
Turpinājumā – ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, neatbildot uz argumentāciju, ko tās bija izklāstījušas pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 161. punktā, pietiek ar atgādinājumu, kā jau izklāstīts šā sprieduma 85. punktā, ka šis pienākums norādīt pamatojumu neliek Vispārējai tiesai sniegt izklāstu, kurā izsmeļoši un cits pēc cita būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku izteiktie argumenti, ja vien pārsūdzētā sprieduma pamatojums ļauj ieinteresētajām personām uzzināt motīvus, uz kuriem pamatojas Vispārējā tiesa, un Tiesai gūt pietiekamu informāciju, lai veiktu kontroli apelācijas tiesvedībā. Vispārējā tiesa SAS Cargo u.c. argumentāciju par Šveicē notikušo rīcību, kas bija minētā prasības pieteikuma 158.–164. punkta priekšmets, izvērtēja pārsūdzētā sprieduma 597.–618. punktā. Turklāt SAS Cargo u.c. pat neapgalvo, ka tām nebūtu sniegta iespēja saprast motīvus, kuru dēļ Vispārējā tiesa ir tikai daļēji apmierinājusi to argumentāciju pirmajā instancē. Šajos apstākļos apgalvotais pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums nav pierādīts.
304
Visbeidzot, ciktāl SAS Cargo u.c. kritizē pārsūdzētā sprieduma 605., 606. un 610. punktu, pietiek ar norādi, ka patiesībā tās vēlas, lai Tiesa ar savu faktu un pierādījumu vērtējumu aizstātu Vispārējās tiesas veikto faktu un pierādījumu vērtējumu, nepārmetot Vispārējai tiesai nekādu sagrozīšanu. No tā izriet, ka šī kritika ir nepieņemama atbilstoši šā sprieduma 72. punktā minētajai judikatūrai.
305
Trešām kārtām, jākonstatē, ka ar šā sprieduma 291. punktā izklāstīto argumentāciju SAS Cargo u.c. vēlreiz vēlas panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu tos faktus un pierādījumus par citu pārvadātāju apgalvojumiem saistībā ar SAS Cargo u.c. rīcību, kurus Vispārējā tiesa izvērtējusi pārsūdzētā sprieduma 629.–650. punktā, konkrētāk, Vispārējās tiesas vērtējumus, ar kuriem tā tikai daļēji ir apmierinājusi SAS Cargo u.c. lūgumu izslēgt noteiktus saziņas gadījumus no netiešo pierādījumu kopuma, kas pret tiem izmantots strīdīgajā lēmumā. Tātad šī argumentācija, kurā Vispārējai tiesai netiek pārmesta nekāda sagrozīšana, arī ir nepieņemama atbilstoši šā sprieduma 72. punktā minētajai judikatūrai.
306
Ceturtām kārtām, tas pats būtībā attiecas uz šā sprieduma 292. punktā izklāstīto argumentāciju, jo SAS Cargo u.c. vēlas panākt, lai Tiesa no jauna izvērtētu faktus un pierādījumus par WOW aliansē notikušās saziņas apjomu.
307
Pārējā daļā, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pierādījusi, ka pastāv objektīva saikne starp šiem saziņas gadījumiem un vienoto un turpināto pārkāpumu, jākonstatē, ka SAS Cargo u.c. iebildumu par WOW aliansē veiktās saziņas iekļaušanu vienotā un turpinātā pārkāpuma tvērumā Vispārējā tiesa ir izvērtējusi nevis tikai pārsūdzētā sprieduma 430. punktā, bet arī minētā sprieduma 429.–431. punktā, kuros Vispārējā tiesa ir detalizēti izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ faktori, uz kuriem norādījusi SAS Cargo u.c., lai pierādītu, ka nav objektīvas saiknes starp WOW alianses locekļu savstarpējo saziņu un vienotu un turpinātu pārkāpumu, būtībā nevarēja likt apšaubīt strīdīgajā lēmumā konstatētā kopējā plāna pastāvēšanu. Tāpēc apgalvotais pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpums nav pierādīts.
308
Piektām kārtām, attiecībā uz šā sprieduma 293. punktā izklāstīto argumentāciju, pirmkārt, jākonstatē, ka, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini novērtējusi tā saukto “dārgo partneru” e‑pasta vēstuļu tvērumu, tās vēlreiz vēlas panākt, lai Tiesa ar savu faktu un pierādījumu vērtējumu aizstātu pārsūdzētā sprieduma 477.–485. punktā Vispārējās tiesas veikto vērtējumu, nepārmetot tai ne mazāko sagrozīšanu. Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā minēto judikatūru šī argumentācija arī ir nepieņemama.
309
Otrkārt, ciktāl SAS Cargo u.c. apgalvo personiskās atbildības un nevainīguma prezumpcijas principu pārkāpumu, pietiek ar konstatējumu, ka šis apgalvojums ir balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru tā sauktās “dārgo partneru” e‑pasta vēstules – kas, kā izriet no pārsūdzētā sprieduma 468. punkta, ir Lufthansa Cargo nosūtītās kolektīvās e‑pasta vēstules – neļauj pierādīt, ka SAS Cargo u.c. ir izdarījušas pārkāpumu, jo šajās vēstulēs esot atsauce tikai uz citu pārvadātāju darbinieku saziņu vai rīcību, bet neesot aplūkota SAS Cargo u.c. iesaistīšanās šajā saziņā vai informētība par to. Patiesībā ar minēto apgalvojumu Tiesa tātad tiek aicināta no jauna izvērtēt faktus un pierādījumus, kurus Vispārējā tiesa jau izvērtējusi pārsūdzētā sprieduma 475.–488. punktā, nepārmetot tai nekādu sagrozīšanu. Tādējādi saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā minēto judikatūru šī argumentācija ir nepieņemama.
310
Treškārt, nevar piekrist arī apgalvojumam, ka Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu. Proti, lai gan pārsūdzētā sprieduma 480. un 481. punktā ir tikai izklāstīti motīvi, kuru dēļ Vispārējā tiesa secinājusi, ka SAS Cargo u.c. velti atsaucās uz tās informācijas publisko raksturu, kas izplatīta saistībā ar strīdīgā lēmuma 446., 450., 482. un 495. apsvērumā minētajām e‑pasta vēstulēm, minētā sprieduma 475.–479. un 482.–488. punktā ir izvērtēti citi argumenti un pierādījumi, kurus SAS Cargo u.c. tai bija iesniegušas un ar kuriem tiecās tostarp pierādīt, ka šīs e‑pasta vēstules attiecās nevis uz vienotu un turpinātu pārkāpumu, bet gan uz degvielas piemaksas piemērošanu saistībā ar nolīgumiem par jaudas rezervēšanu starp Lufthansa un citiem pārvadātājiem.
311
Šajā ziņā pārsūdzētā sprieduma 476.–483. punktā izklāstīto iemeslu dēļ Vispārējā tiesa konstatēja, ka pretēji tam, ko apgalvo SAS Cargo u.c., nevar uzskatīt, ka minēto e‑pasta vēstuļu mērķis bija vienīgi nodrošināt hipotētisku nolīgumu par jaudas rezervēšanu pienācīgu izpildi. Turpretī Vispārējā tiesa konstatēja, ka šo vēstuļu mērķis bija kolektīvi informēt to adresātus, tostarp SAS Cargo u.c., par Lufthansa nodomu palielināt degvielas piemaksu, sākot ar noteiktu datumu nākotnē. Ņemot vērā šos apstākļus un šā sprieduma 84. un 85. punktā atgādināto judikatūru, nevar uzskatīt, ka Vispārējā tiesa nav pārbaudījusi, vai pierādījumi, uz kuriem balstījusies Komisija, tai ir ļāvuši pamatoti secināt, ka faktam, ka SAS Cargo u.c. saņēma šīs pašas e‑pasta vēstules, nav cita ticama izskaidrojuma.
312
Ceturtkārt, attiecībā uz apgalvojumu par pamatojuma aizstāšanu jānorāda, ka, no vienas puses, pārsūdzētā sprieduma 482. punktā, atsaucoties uz strīdīgā lēmuma 446., 450., 482. un 495. apsvērumā aprakstītajām e‑pasta vēstulēm, kā arī uz 797. apsvērumu, Vispārējā tiesa ir norādījusi, ka Lufthansa ir ne tikai paudusi publiski pieejamu informāciju hipotētisku nolīgumu par jaudas rezervēšanu pusēm, bet – gluži pretēji – ir nosūtījusi tiem kolektīvas e‑pasta vēstules, tādējādi visiem adresātiem atklājot iesaistīto pārvadātāju identitāti, kā arī tās degvielas piemaksas summu un laika grafiku, kas tiem bija jāmaksā atbilstoši šiem hipotētiskajiem nolīgumiem. No otras puses, minētā sprieduma 483. punktā, atsaucoties uz strīdīgā lēmuma 453. un 450. apsvērumu, kā arī pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma A.59.–A.61. pielikumu, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka SAS Cargo u.c. pat neapgalvoja, ka šādi kolektīvi sūtījumi bija nepieciešami šo hipotētisko līgumu izpildei, un ka lietas materiāli drīzāk liecina, ka tas tā nav. Tātad saskaņā ar šā sprieduma 180. un 181. punktā atgādināto judikatūru apgalvotā pamatojuma aizstāšana nav pierādīta, jo pārsūdzētā sprieduma 482. un 483. punktā paustie Vispārējās tiesas apsvērumi ir saistīti ar strīdīgajā lēmumā ietvertajiem vērtējumiem un atbild uz argumentāciju, ko tai bija iesniegušas SAS Cargo u.c.
313
Sestām kārtām, attiecībā uz šā sprieduma 294. punktā izklāstīto argumentāciju, pirmkārt, jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 669. punktā Vispārējā tiesa patiešām konstatēja, ka Komisija bija secinājusi, ka SAS Cargo u.c. bija iesaistītas divos no trim elementiem, kas veidoja vienoto un turpināto pārkāpumu, proti, degvielas piemaksas un drošības piemaksas [saskaņošanā], nevis ka SAS Cargo u.c. par to vienkārši bija pierādītas vai prezumētas zināšanas, bet Komisija tomēr nebija uzskatījusi, ka tās būtu tieši piedalījušās visās pretkonkurences darbībās, kas ietilpa šajās daļās.
314
Tomēr turpinājumā, no vienas puses, pārsūdzēta sprieduma 670.–676. punktā, Vispārējā tiesa ir izklāstījusi iemeslus, kuru dēļ, ņemot vērā aprakstītos saziņas gadījumus un faktu, ka SAS Cargo u.c. turklāt nav pierādījušas, ka strīdīgā lēmuma 274., 279., 346., 411., 446., 450., 482. un 495. apsvērumā minētajām e‑pasta vēstulēm var būt cits ticams izskaidrojums, nevis degvielas piemaksas saskaņošana, Komisija varēja secināt, ka šīs vēstules varēja SAS Cargo u.c. sniegt pietiekamu informētību par saskaņošanu starp Lufthansa un citiem apsūdzētajiem pārvadātājiem. Šajā ziņā tā arī ir izklāstījusi ad abundantiam apsvērumus pārsūdzētā sprieduma 677.–679. punktā. Turklāt minētā sprieduma 681. un 682. punktā Vispārējā tiesa izklāstīja iemeslus, kuru dēļ Komisija pamatoti uzskatījusi, ka SAS Cargo u.c. bija pietiekami informētas par rīcību saistībā ar degvielas piemaksu trešās valstīs, kurā tās nepiedalījās.
315
No otras puses, pārsūdzētā sprieduma 684.–693. punktā tā izklāstīja iemeslus, kuru dēļ, ņemot vērā strīdīgajā lēmumā ietvertos elementus un SAS Cargo u.c. tai iesniegtos argumentus, šīm sabiedrībām nebija pamata pārmest Komisijai, ka tā secinājusi, ka SAS Cargo u.c. bija pietiekamas zināšanas par vienotā un turpinātā pārkāpuma sastāvdaļas, kas saistīta ar drošības piemaksu, elementiem, kuros tās nebija tieši piedalījušās.
316
Tātad SAS Cargo u.c. ar šīs pamata daļas sesto iebildumu nepamatoti apgalvo būtībā, ka Vispārējā tiesa pieļāvusi tiesību kļūdu, nepārbaudot, vai Komisija ir pierādījusi, ka SAS Cargo u.c. zināja par citu pārvadātāju pretkonkurences darbībām, kurās šīs sabiedrības nebija tieši piedalījušās. Turklāt, ciktāl SAS Cargo u.c. ar savu argumentāciju apgalvo, ka Vispārējā tiesa nav pareizi novērtējusi noteiktu saziņas gadījumu vai e‑pasta vēstuļu, uz kurām šī tiesa atsaukusies, tvērumu, ir piedēvējusi kļūdainu nozīmīgumu dažām e‑pasta vēstulēm vai strīdīgā lēmuma apsvērumiem, kas neesot pietiekami pārliecinoši salīdzinājumā ar citām vēstulēm vai apsvērumiem, vai nav ņēmusi vērā noteiktus, iespējams, attaisnojošus pierādījumus, tās patiesībā apstrīd faktu un pierādījumu vērtējumu, ko Vispārējā tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 669.–693. punktā. Tātad saskaņā ar šā sprieduma 72. punktā atgādināto judikatūru šī argumentācija šajā daļā ir nepieņemama.
317
Otrkārt, Vispārējai tiesai pārmestie apgalvojumi par sagrozīšanu attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 670., 678. un 679. punktu neatbilst precizitātes prasībām, kas izriet no šā sprieduma 108. punktā minētās judikatūras. Tāpēc tie ir nepieņemami.
318
Treškārt, ņemot vērā šā sprieduma 313.–315. punktā norādītos apstākļus un 84. un 85. punktā atgādināto judikatūru, šā sprieduma 294. punktā izklāstītais apgalvojums par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu nav pamatots.
319
Ceturtkārt, apgalvojums par pamatojuma aizstāšanu, ko Vispārējā tiesa esot izdarījusi pārsūdzētā sprieduma 671., 672., 677. un 678. punktā, arī nav pamatots, ņemot vērā šā sprieduma 180. punktā atgādināto judikatūru, jo šajos punktos ir vienīgi izklāstīti strīdīgajā lēmumā ietvertie elementi.
320
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka ceturtā apelācijas sūdzības pamata trešā daļa jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
321
Tāpēc ceturtais apelācijas sūdzības pamats jānoraida kā daļēji nepieņemams, daļēji neiedarbīgs un daļēji nepamatots.
Par piekto apelācijas sūdzības pamatu – tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, īstenojot savu neierobežoto kompetenci
Lietas dalībnieku argumenti
322
SAS Cargo u.c. apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdas, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, un tas nozīmē, ka gadījumā, ja Tiesa neatceltu pilnībā naudas sodu pirmo četru apelācijas sūdzības pamatu dēļ, tai esot jāsamazina tā apmērs.
323
Pārsūdzētā sprieduma 940. punktā Vispārējā tiesa esot uzskatījusi, ka, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret visiem apsūdzētajiem pārvadātājiem, pārdevumu vērtībā būtu “jāiekļauj” apgrozījums, ko SAS Cargo u.c. guvušas tikai iekšzemes maršrutos. Šajā ziņā minētā sprieduma 934. punktā tā esot atzinusi, ka ne apelācijas sūdzības iesniedzējas, ne Komisija nav pieprasījušas šādu naudas soda grozījumu. Tomēr pārsūdzētā sprieduma 932. punktā Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka saskaņā ar Komisijas atbildi uz tai uzdoto jautājumu bija “iespējams”, ka pārējie pārvadātāji nav atskaitījuši apgrozījumu, kas gūts to iekšzemes maršrutos vienā un tajā pašā valstī. Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 935.–937. un 939. punktā tā esot secinājusi – lai gan šis jautājums nebija izvirzīts tajā notiekošajā tiesvedībā –, ka strīdīgā lēmuma 1. panta 1. punkta formulējums un pārvadātājiem adresētais informācijas pieprasījums liecina, ka apgrozījums, kas attiecas uz iekšzemes maršrutiem vienā un tajā pašā valstī, būtu bijis jāiekļauj pārdevumu vērtībā. Pēc tam pārsūdzētā sprieduma 938. un 939. punktā Vispārējā tiesa, šķiet, esot pieņēmusi, ka pārvadātāji ir iekļāvuši šo apgrozījumu pārdevumu vērtībā, un tāpēc 940. punktā esot secinājusi, ka SAS Cargo u.c. uzliktais naudas sods ir diskriminējošs.
324
Pirmām kārtām, šādi koriģējot naudas sodu tādā veidā, kas pārsniedz Vispārējā tiesā iesniegtajā prasības pieteikumā ietvertos prasījumus, minētā tiesa esot pārkāpusi ne ultra petita principu, kura tvērumu negrozot Vispārējās tiesas neierobežotā kompetence. Savos prasījumos, kā arī piektajā prasības pamatā tiesvedībā Vispārējā tiesā SAS Cargo u.c. esot lūgušas samazināt naudas soda apmēru. Turklāt apsvērumos par 2021. gada 22. aprīļa atbildi tās esot skaidri norādījušas, ka apgrozījums attiecībā uz iekšzemes maršrutiem nebūtu jāiekļauj pārdevumu vērtībā, lai aprēķinātu jebkādu jaunu naudas sodu, ko Vispārējā tiesa varētu uzlikt, īstenojot savu neierobežoto kompetenci. Tāpat, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, Komisija esot nepārprotami norādījusi, ka Vispārējai tiesai, ja tā nolemtu īstenot savu neierobežoto kompetenci, nebūtu jāņem vērā SAS Cargo u.c. pārdevumi, kas veikti vienā un tajā pašā EEZ valstī. Šajos apstākļos Vispārējās tiesas kompetencē neesot bijis pēc savas ierosmes izvirzīt šo jautājumu, jo neesot runas par sabiedriskās kārtības jautājumu.
325
Otrām kārtām, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi SAS Cargo u.c. tiesības tikt uzklausītai, kā arī sacīkstes principu. Šīm sabiedrībām nekad neesot bijusi iespēja apstrīdēt tās secinājumu, ka naudas sods ir diskriminējošs, jo neviens lietas dalībnieks nebija izvirzījis šo jautājumu. Pat ja tiktu pieņemts, ka Vispārējā tiesa pēc savas ierosmes var palielināt naudas soda apmēru, attiecīgajam uzņēmumam būtu jābūt vismaz tādām pašām tiesībām tikt uzklausītam kā tās tiesības, kādas tam ir gadījumā, ja Komisija vēlas koriģēt naudas sodu administratīvā procesa vai tiesvedības laikā, it īpaši, lai nodrošinātu pušu procesuālo tiesību pilnīgu vienlīdzību.
326
Šajā ziņā SAS Cargo u.c. precizē – ir taisnība, ka 2021. gada 28. aprīlī Vispārējās tiesas kanceleja aicināja tās komentēt Komisijas atbildes uz vairākiem Vispārējās tiesas jautājumiem, tostarp 2021. gada 22. aprīļa atbildi. Tomēr šajā atbildē nepārprotami bija norādīts, ka apgrozījums, kas gūts no pārdošanas darījumiem attiecībā uz iekšzemes maršrutiem, nebūtu jāiekļauj pārdevumu vērtībā. Tāpat SAS Cargo u.c. nekad neesot tikušas aicinātas atbildēt uz Vispārējās tiesas šajā ziņā uzdoto jautājumu, un Vispārējā tiesa tās nevienā brīdī neesot informējusi par savu nodomu palielināt naudas sodu tādējādi, ka tiktu iekļauti iekšzemes maršrutu pārdevumi, pamatojoties uz vienlīdzīgas attieksmes principu. Katrā ziņā, pat ja Komisijai uzdotais jautājums būtu ticis uzdots arī SAS Cargo u.c., šāds jautājums būtu pārāk neprecīzs, lai to tiesības tikt uzklausītām tiktu uzskatītas par ievērotām.
327
Trešām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 932. un 939. punktā esot pārkāpusi nevainīguma prezumpciju un vienlīdzīgas attieksmes principu par sliktu SAS Cargo u.c. Komisija 2021. gada 22. aprīļa atbildē esot skaidri norādījusi, ka nezina, vai citi pārvadātāji bija iekļāvuši iekšzemes maršrutu apgrozījumu. Turklāt daži pārvadātāji šādos maršrutos neesot darbojušies, tāpēc tie neesot varējuši nonākt nelabvēlīgākā situācijā. Vispārējā tiesa pati 932. punktā esot atzinusi, ka Komisija bija paziņojusi, ka ir “iespējams”, ka pārējie pārvadātāji ir izslēguši iekšzemes maršrutos gūto apgrozījumu.
328
Šādi rīkodamās, Vispārējā tiesa esot arī pieļāvusi tiesību kļūdu, balstoties uz hipotētisku pierādījumu. Ņemot vērā, ka pastāvēja šaubas, vai pārējie pārvadātāji bija iekļāvuši savus iekšzemes maršrutus, Vispārējai tiesai saskaņā ar Savienības tiesu judikatūru esot bijis jālemj par labu SAS Cargo u.c. Elementiem, kurus Vispārējā tiesa norādījusi pārsūdzētā sprieduma 935. un 937. punktā, šajā ziņā neesot nozīmes, jo šie elementi neļauj konstatēt, vai pārējie pārvadātāji ir iekļāvuši vai izslēguši iekšzemes maršrutos gūto apgrozījumu no sava Komisijai paziņotā apgrozījuma. Vispārējā tiesa nekad neesot izvērtējusi šo pārvadātāju datus, un Komisija nekad neesot apstiprinājusi šo iekļaušanu. Tādējādi minētie elementi neļaujot ne konstatēt diskriminācijas esību, ne garantēt, ka pārsūdzētais spriedums pats par sevi nav diskriminējošs. Turklāt minētā sprieduma 938. punkts esot neloģisks, jo tajā minētais SAS Cargo u.c. lūgums izriet no tā, ka Komisijas informācijas pieprasījums bija pārprotams. Savukārt minētā sprieduma 939. punkts neesot balstīts ne uz vienu faktisku pamatu un tajā esot sagrozīta 2021. gada 22. aprīļa atbilde.
329
Ceturtām kārtām, pārsūdzētā sprieduma 934. un 940. punktā Vispārējā tiesa neesot izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, neatbildot uz SAS Cargo u.c. apsvērumiem, saskaņā ar kuriem, pirmkārt, tās nebija situācijā, kas būtu līdzīga citu pārvadātāju situācijai, jo vienīgi SAS Cargo u.c. bija lūgušas Komisiju izslēgt iekšzemes maršrutus, un, otrkārt, nebija prettiesiskas rīcības iekšzemes maršrutos, jo to rīcību Skandināvijas kabotāžas tirgos ietekmēja tikai to veiktā likumīgā saskaņošana ar Lufthansa.
330
Tāpēc Tiesai būtu jāatceļ tas, ka Vispārējā tiesa ir iekļāvusi pārdevumus attiecībā uz iekšzemes maršrutiem apgrozījumā, kas ņemts vērā, aprēķinot apelācijas sūdzības iesniedzēju naudas sodu, un attiecīgi jāsamazina naudas sods.
331
Komisija norāda, ka administratīvā procesa laikā tā bija aicinājusi SAS Cargo u.c. paziņot savu apgrozījumu un ka pēdējās minētās ir lūgušas izslēgt apgrozījumu, kas attiecas uz maršrutiem vienas un tās pašas dalībvalsts iekšienē – tam Komisija piekrita, kā norādīts tās 2021. gada 22. aprīļa atbildē Vispārējai tiesai. Komisija norāda, ka ir paskaidrojusi Vispārējai tiesai, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, kāda ir attīstījusies kopš sākotnējā lēmuma pieņemšanas, Komisijai šis apgrozījums esot bijis jāiekļauj pārdevumu vērtībā. Tā piebilst, ka ir precizējusi, ka bija grūti noteikt, vai citi pārvadātāji bija iekļāvuši šāda veida apgrozījumu datos, kurus tie Komisijai bija paziņojuši, un ka tāpēc taisnīguma labad tā ierosināja Vispārējai tiesai to neiekļaut prasītāju naudas soda aprēķinā. Vispārējā tiesa šo ierosinājumu neievēroja. Tomēr piektais apelācijas sūdzības pamats neesot pamatots.
332
Pirmām kārtām, Vispārējai tiesai, īstenojot neierobežoto kompetenci, esot atļauts aizstāt Komisijas vērtējumu ar savējo un tādējādi atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto naudas sodu. Turklāt Savienības tiesa, pat neatceļot apstrīdēto aktu, var to grozīt, lai atceltu, samazinātu vai palielinātu uzlikto naudas sodu, ņemot vērā visus nozīmīgos apstākļus. Fakts, ka Komisija no SAS Cargo u.c. pārdevumu vērtības bija izslēgusi apgrozījumu maršrutos vienas un tās pašas dalībvalsts iekšienē, esot bijis šāds apstāklis. Ja tiktu ievērota SAS Cargo u.c. nostāja, tas padarītu neiespējamu jebkādu naudas soda palielināšanu, jo prasītājs nekad nelūgtu šādu palielinājumu un tāpēc tam būtu veto tiesības attiecībā uz to. Tādējādi, tā kā Vispārējās tiesas neierobežotā kompetence neattiecas tikai uz prasītāja argumentiem, tā esot pārāka par ne ultra petita principu.
333
Otrām kārtām, SAS Cargo u.c. tiesības tikt uzklausītām arī neesot pārkāptas. Vispārējā tiesa gan tām esot devusi iespēju iesniegt apsvērumus par šo konkrēto apgrozījuma aprēķina aspektu, jo Komisija šo jautājumu esot skaidri aplūkojusi 2021. gada 22. aprīļa atbildē. Apstāklim, ka tās netika aicinātas konkrēti atbildēt uz Vispārējās tiesas jautājumu, neesot nozīmes.
334
Trešām kārtām, šajā pārsūdzētā sprieduma motīvu daļas stadijā Vispārējā tiesa jau esot padziļināti izvērtējusi lietas faktus un atzinusi SAS Cargo u.c. atbildību par konkurences tiesību pārkāpumu. Tātad tām vairs nevar piemērot nevainīguma prezumpciju naudas soda apmēra aprēķināšanas stadijā.
335
Ceturtām kārtām, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 936. punktā esot konstatējusi, ka viss apgrozījums, kas ir tieši vai netieši saistīts ar vienoto un turpināto pārkāpumu, jāiekļauj pārdevumu vērtībā, pat ja tas attiecas uz iekšzemes maršrutiem. Vienlīdzīgas attieksmes princips būtu pārkāpts tikai tad, ja attieksme pret citām personām, kas ir tādā pašā situācijā kā SAS Cargo u.c., būtu bijusi atšķirīga. Tas esot jāpierāda SAS Cargo u.c., bet tās to neesot darījušas, jo šīs sabiedrības esot vienīgi iepriekš pieņēmušas, ka tas tā varēja būt.
336
Visbeidzot, piektām kārtām, Vispārējā tiesa, ņemot vērā judikatūru par tās pienākuma norādīt pamatojumu tvērumu, esot pietiekami atbildējusi uz SAS Cargo u.c. argumentāciju par to situācijas salīdzināmību ar citu pārvadātāju situāciju, un Komisija šajā ziņā atsaucas uz pārsūdzētā sprieduma 765., 766. un 936. punktu.
Tiesas vērtējums
337
Tā kā SAS Cargo u.c., ar šo apelācijas sūdzības pamatu būtībā kritizē pārsūdzētā sprieduma 931.–940. punktu, jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 931. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka no Komisijas atbildēm uz rakstveida jautājumu, ko Vispārējā tiesa tai bija uzdevusi, izriet, ka no kopējās pārdevumu vērtības, ko Komisija izmantojusi SAS Cargo u.c. uzliktā naudas soda aprēķināšanai, bija izslēgts apgrozījums, ko SAS Cargo u.c. realizējušas tikai iekšzemes maršrutos.
338
Minētā sprieduma 932. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka, atbildot uz jautājumu par šādas izslēgšanas saderību ar vienlīdzīgas attieksmes principu un 2006. gada pamatnostādņu 13. punktu, Komisija ir norādījusi, pirmkārt, ka saskaņā ar judikatūru, kas pieņemta pēc sākotnējā lēmuma, šie izslēgtie ieņēmumi ir atzīstami par pārdevumiem, kas veikti tiešā vai netiešā saistībā ar pārkāpumu šī 13. punkta izpratnē, un, otrkārt, “ka [bija] iespējams, ka šāds “iekšējais pārdošanas apjoms” netika atskaitīts no pārējiem apsūdzētajiem pārvadātājiem piemērotās pārdošanas apjoma vērtības, ciktāl administratīvā procesa laikā tā šos pārvadātājus neaicināja to darīt, jautājot par to apgrozījumu, lai aprēķinātu naudas soda apmēru, un ciktāl savās atbildēs šie pārvadātāji, izņemot [SAS Cargo u.c.], neminēja savu izvēli izslēgt minēto “vietējo pārdošanas apjomu””.
339
Minētā sprieduma 933. punktā tā piebilda, ka Komisija tomēr uzskata, ka Vispārējai tiesai, attiecīgā gadījumā īstenojot savu neierobežoto kompetenci, nav jāņem vērā SAS Cargo u.c. apgrozījums iekšzemes maršrutos, ievērojot, ka prasītājām uzliktais naudas sods ir atbilstīgs un samērīgs, tostarp ja šis apgrozījums netiek ņemts vērā. Tā norādīja arī, ka, pēc Komisijas domām, pārējie apsūdzētie pārvadātāji, kas, iespējams, esot iekļāvuši šādus iekšzemes pārdevumus Komisijai administratīvā procesa laikā paziņotajā apgrozījumā, nevar gūt labumu no pretlikumības, kura pieļauta par labu citai personai.
340
Tā paša sprieduma 934. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, aicinātas izteikt reakciju uz Komisijas atbildēm, SAS Cargo u.c. arī apgalvoja, ka to pārdevumu vērtībā nav atkārtoti jāiekļauj apgrozījums, ko tās bija realizējušas iekšzemes maršrutos.
341
Pārsūdzētā sprieduma 935. punktā Vispārējā tiesa tomēr uzskatīja, ka no strīdīgā lēmuma 1. panta 1. punkta formulējuma var secināt, ka tas attiecas uz darbībām, kas veiktas gan maršrutos starp dalībvalstīm vai EEZ līguma līgumslēdzējām pusēm, gan maršrutos vienas dalībvalsts vai vienas līgumslēdzējas puses teritorijā.
342
Minētā sprieduma 936. punktā tā uzskatīja, ka šādos apstākļos apgrozījums, ko apsūdzētie pārvadātāji realizējuši apkalpotajos maršrutos tikai vienas dalībvalsts vai vienas līgumslēdzējas puses teritorijā, acīmredzami ietilpst vienotā un turpinātā pārkāpuma piemērošanas jomā, un ka pārkāpuma ekonomiskais nozīmīgums un katra pārvadātāja loma šajā ziņā nebūtu pareizi novērtēta, ja šis apgrozījums netiktu ņemts vērā naudas soda apmēra aprēķinā.
343
Pārsūdzētā sprieduma 937. punktā Vispārējā tiesa piebilda, ka turklāt informācijas pieprasījumos, kurus Komisija nosūtīja apsūdzētajiem pārvadātājiem administratīvā procesa laikā un kuros tā tostarp vēlējās noskaidrot to apgrozījumu EEZ iekšējos maršrutos, ir minēti “maršruti, kuru sākumpunkta lidosta un galamērķa lidosta atrodas EEZ teritorijā”, neprecizējot, ka tiem noteikti jābūt pārrobežu maršrutiem. Vispārējā tiesa arī atzīmēja, ka strīdīgā lēmuma 1197. apsvērumā attiecībā uz pārdevumu vērtību Komisija norāda, ka “apgrozījums [EEZ iekšējos maršrutos ir] gūts [18 no 28] valstu, kas bija EEZ līguma līgumslēdzējas puses attiecīgajā laikā, iekšienē” un ka apgrozījums [maršrutos starp Savienību un Šveici ir] gūts maršrutos starp [15 no 25] tā laika dalībvalstīm un Šveici”. Tā secināja, ka formulējuma “iekšienē” lietojums vienā gadījumā un vārda “starp” lietojums otrā gadījumā atklāj Komisijas nodomu pirmajā gadījumā nenošķirt iekšzemes maršrutus un pārrobežu maršrutus, jo citādi tā būtu norādījusi, ka EEZ iekšējais apgrozījums bija gūts maršrutos “starp” līgumslēdzējām pusēm.
344
Minētā sprieduma 938. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šī interpretācija atspoguļo Komisijas nodomu, kā to sapratuši apsūdzētie pārvadātāji. Tā piebilda – to apstiprina apstāklis, ka SAS Cargo u.c. administratīvajā procesā skaidri apgalvoja, ka pārdevumi, kas gūti iekšzemes maršrutos, jāizslēdz no to pārdevumu vērtības EEZ iekšējos maršrutos, jo šim lūgumam izslēgt iekšzemes maršrutus jēga būtu tikai tad, ja principā tiek atzīts, ka EEZ iekšējie maršruti tos ietver.
345
Pārsūdzētā sprieduma 939. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja – no tā izriet, ka apgrozījums, ko apsūdzētie pārvadātāji realizējuši EEZ iekšējos maršrutos vienas un tās pašas līgumslēdzējas puses teritorijā, “netika iekļauts pārdošanas apjoma vērtībā, kā apgalvo Komisija, neuzmanības dēļ”, bet ka šis apgrozījums bija minēts starp Komisijas prasītajiem elementiem administratīvā procesa laikā un tika iekļauts pārdevumu vērtībā, ko Komisija strīdīgajā lēmumā izmantoja, pamatojoties uz tās izraudzīto metodi, un atspoguļoja vienotā un turpinātā pārkāpuma ģeogrāfisko apjomu, kāds izriet no šī lēmuma 1. panta 1. punkta.
346
Visbeidzot – minētā sprieduma 940. punktā tā piebilda, ka tāpēc – tostarp lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret visiem apsūdzētajiem pārvadātājiem, kuri cēluši prasības par strīdīgo lēmumu, – ir svarīgi, lai Vispārējā tiesa pārdevumu vērtībā, kas ir pamats SAS Cargo u.c. uzliktā naudas soda aprēķinam, no jauna iekļautu apgrozījumu, ko šīs sabiedrības realizējušas iekšzemes maršrutos un kas sasniedz 7991282 EUR.
347
Šādi lemjot, Vispārējā tiesa, kā apgalvo SAS Cargo u.c., pārsūdzētajā spriedumā ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas. Proti, pirmkārt, 939. punktā Vispārējā tiesa ne tikai ir nonākusi pretrunā pati savam 2021. gada 22. aprīļa atbildes izklāstam, ko tā sniegusi pārsūdzētā sprieduma 932. punktā, bet arī ir sagrozījusi šo atbildi, uzskatīdama, ka tajā Komisija ir vienīgi norādījusi, ka apsūdzēto pārvadātāju apgrozījums EEZ iekšējos maršrutos vienas un tās pašas līgumslēdzējas puses ietvaros nav ticis iekļauts pārdevumu vērtībā neuzmanības dēļ, lai gan no šīs atbildes, kuraiSAS Cargo u.c. piekritušas savā apelācijas sūdzībā, būtības acīmredzami izrietēja, ka Komisijas nostāja bija niansētāka un nevarēja saprātīgi pamatot 939. punktā Vispārējās tiesas sniegto interpretāciju.
348
Proti, minētās atbildes 4. punktā Komisija apgrozījuma, ko, iespējams, realizējuši citi strīdīgā lēmuma adresāti maršrutos, kuri tiek apkalpoti vienas dalībvalsts vai vienas līgumslēdzējas puses iekšienē, neiekļaušanu aprakstīja nevis kā drošu faktu, bet tikai kā iespējamību (“the Commission may inadvertently not have deducted sales within one and the same EEA country when calculating the fines of certain other addresse[e]s of the 2017 Decision”).
349
Turklāt Komisija bija norādījusi, ka iespējamā neiekļaušana, pat ja tā izriet no neuzmanības, ir izskaidrojama ar diviem iemesliem. No vienas puses, runa bija par to, ka 2009. gada 26. janvāra informācijas pieprasījumā Komisija nebija konkrēti norādījusi, vai apsūdzētajiem pārvadātājiem kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdevumi maršrutos, kas tika apkalpoti tikai vienas dalībvalsts vai vienas līgumslēdzējas puses iekšienē, bija jāiekļauj vai jāizslēdz no sava 2005. gada apgrozījuma maršrutos starp lidostām 18 vai – atkarībā no laikposma – 28 valstīs, kuras bija EEZ sastāvā. No otras puses, runa bija par to, ka atbildēs uz šo informācijas pieprasījumu pārvadātāji, kuri norādīja, ka 2005. gadā tiem bija apgrozījums saistībā ar maršrutiem starp lidostām 18 vai – atkarībā no laikposma – 28 EEZ dalībvalstīm, izņemot SAS Cargo u.c., nebija norādījuši, vai tie savā apgrozījumā bija iekļāvuši vai no tā izslēguši kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdevumus maršrutos, kas tika apkalpoti tikai vienas EEZ dalībvalsts iekšienē.
350
2021. gada 22. aprīļa atbildes 5. punktā Komisija no tā secināja, ka, lai salāgotu tiesiskuma un vienlīdzīgas attieksmes principus, Vispārējai tiesai, ja tā nolemj īstenot savu neierobežoto kompetenci, nav jāņem vērā apgrozījums, ko SAS Cargo u.c. realizējušas šajos iekšzemes maršrutos, šajā ziņā paskaidrojot, ka, no vienas puses, neraugoties uz šo neiekļaušanu, SAS Cargo u.c. uzliktais naudas sods joprojām ir atbilstošs un samērīgs un, no otras puses, pat ja citi pārvadātāji, iespējams, būtu iekļāvuši pārdevumus maršrutos, kuri tika apkalpoti tikai vienas EEZ dalībvalsts iekšienē, tie nevar sev par labu atsaukties uz kļūdu, ko Komisija esot pieļāvusi, aprēķinot SAS Cargo u.c. naudas sodu.
351
Otrkārt, turklāt pārsūdzētā sprieduma 938. punktā uzskatīdama, ka tā var balstīties uz “Komisijas nodomu, kā to sapratuši apsūdzētie pārvadātāji”, un ka tās nostāju apstiprina tas, ka SAS Cargo u.c. apgalvoja, ka pārdevumi iekšzemes maršrutos būtu jāizslēdz no pārdevumu vērtības EEZ iekšējos maršrutos, Vispārējā tiesa šajā ziņā arī ir acīmredzami pārsniegusi tai iesniegtās informācijas saprātīga novērtējuma robežas. Proti, no vienas puses, šis iespējamais Komisijas nodoms, kurš, pēc Vispārējās tiesas domām, varētu tikt balstīts uz apstākli, ka Komisija strīdīgā lēmuma 1197. apsvērumā izmantojusi vārdus “iekšienē” un “starp”, kas ir vismaz pārprotami attiecībā uz jautājumu, vai pārdevumu vērtība iekšzemes maršrutos būtu izslēdzama no pārdevumu vērtības EEZ iekšējos maršrutos, bija tiešā pretrunā nostājai, ko šī iestāde paudusi 2021. gada 21. aprīļa atbildē Vispārējai tiesai. No otras puses, kā apgalvo SAS Cargo u.c., to nostāja attiecībā uz šo pārdevumu izslēgšanu no attiecīgā apgrozījuma varēja izrietēt no tā, ka Komisijas informācijas pieprasījums bija pārprotams. Komisija pati šo apstākli bija atzinusi minētajā atbildē.
352
Treškārt, no šiem apstākļiem izriet, kā apgalvo SAS Cargo u.c., ka Vispārējā tiesa arī pārsūdzētā sprieduma 940. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, savu lēmumu – pārdevumu vērtībā, kas ir SAS Cargo u.c. uzliktā naudas soda aprēķināšanas pamatā, atkārtoti iekļaut apgrozījumu, ko šīs sabiedrības realizējušas iekšzemes maršrutos, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret pārvadātājiem, kuri lūguši atcelt strīdīgo lēmumu, – balstot uz varbūtējiem elementiem. Proti, kā izriet no šā sprieduma 347.–351. punkta, Vispārējai tiesai sniegtā informācija nekādi nepierāda, ka atšķirībā no SAS Cargo u.c. visiem apsūdzētajiem pārvadātājiem, kuri apstrīdējuši strīdīgo lēmumu, apgrozījums, kas, iespējams, realizēts maršrutos, kuri apkalpoti tikai vienas EEZ dalībvalsts iekšienē, bija iekļauts to pārdevumu vērtībā, kas bija šo pārvadātāju naudas sodu aprēķināšanas pamatā. Tādējādi Vispārējās tiesas rīcībā nebija elementu, kas tai būtu ļāvuši droši konstatēt vienlīdzīgas attieksmes pārkāpumu, kurš tai būtu bijis jānovērš.
353
No visa iepriekš minētā izriet, ka šā sprieduma 327. un 328. punktā izklāstītie argumenti ir pamatoti. Tāpēc piektais apelācijas sūdzības pamats jāapmierina un pārsūdzētais spriedums jāatceļ, ciktāl tā rezolutīvās daļas 4. punktā SAS Cargo u.c. uzliktā naudas soda apmērs ir noteikts, ņemot vērā apgrozījumu, kurā iekļauti kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdevumi, ko tās 2005. gadā veikušas tikai iekšzemes maršrutos, savukārt pārējie argumenti, kas izvirzīti šī apelācijas sūdzības pamata atbalstam, nav jāizvērtē.
Par prasību Vispārējā tiesā
354
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai gadījumā, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu. Tā var pati pieņemt galīgo spriedumu attiecīgā lietā, ja tā ir izskatāmā stāvoklī, vai nodot lietu atpakaļ nolēmuma pieņemšanai Vispārējā tiesā.
355
Konkrētajā lietā, it īpaši, ņemot vērā apstākli, ka SAS Cargo u.c. prasība Vispārējā tiesā ir balstīta uz pamatiem, par kuriem Vispārējā tiesā ir notikušas uz sacīkstes principu balstītas debates un kuru izvērtēšanai nav jāveic nekādi papildu procesa organizatoriskie vai pierādījumu savākšanas pasākumi, Tiesa uzskata, ka šī prasība ir izskatāmā stāvoklī un ka par to jāpieņem galīgais spriedums, ievērojot tās izskatīšanā palikušā strīda robežās (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 4. marts, Komisija/Fútbol Club Barcelona, C‑362/19 P, EU:C:2021:169, 108. punkts un tajā minētā judikatūra).
356
Proti, tā kā Tiesa noraida SAS Cargo u.c. apelācijas sūdzību, ciktāl tās apstrīdējušas pārsūdzēto spriedumu daļā, kurā noraidīti šo sabiedrību prasījumi atcelt strīdīgo lēmumu, prasība lietā T‑324/17 paliek tikai daļā, kas attiecas uz Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanu. Turklāt, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma daļēju atcelšanu šajā ziņā un apstākli, ka SAS Cargo u.c. ar apelācijas sūdzību ir apšaubījušas Vispārējās tiesas neierobežotās kompetences īstenošanu tikai attiecībā uz iekšzemes maršrutos veikto kravu pārvadājumu pakalpojumu pārdevumu vērtības iekļaušanu apgrozījumā, kas ir tām uzliktā naudas soda aprēķina pamatā, atliek tikai izskatīt SAS Cargo u.c. argumentu, ka šāds apgrozījums nav jāiekļauj apgrozījumā, kas ir naudas soda aprēķina pamatā.
357
No šā sprieduma 347.–352. punktā izklāstītajiem motīviem izriet, ka šāda iekļaušana nav jāveic.
358
Šajos apstākļos Tiesa uzskata, ka jāpārskata tikai Vispārējās tiesas veiktā iekļaušana. Šajā ziņā, ņemot vērā, pirmkārt, Vispārējās tiesas izvēli izmantot Komisijas strīdīgajā lēmumā piemēroto naudas sodu aprēķināšanas metodi, kas atbilst 2006. gada pamatnostādnēs izklāstītajai metodoloģijai un kas nav apstrīdēta apelācijas tiesvedībā, un, otrkārt, nepieciešamību nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi pret pārvadātājiem, kuriem ar šo lēmumu uzlikts sods, kā arī labot Vispārējās tiesas aprēķinos pieļautās pārrakstīšanās kļūdas, jāatzīst par piemērotu noteikt SAS Consortium uzlikto naudas sodu 4744224 EUR, SAS Cargo un SAS Consortium solidāri uzlikto naudas sodu 4069120 EUR, SAS Cargo u.c. solidāri uzlikto naudas sodu 4365056 EUR, SAS Cargo un SAS solidāri uzlikto naudas sodu 27730944 EUR un SAS Cargo uzlikto naudas sodu – 21974880 EUR apmērā.
Par tiesāšanās izdevumiem
359
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
360
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kam spriedums ir labvēlīgs.
361
Saskaņā ar minētā reglamenta 138. panta 3. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki savus tiesāšanās izdevumus sedz paši.
362
Šajā lietā, tā kā SAS Cargo u.c. un Komisijai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs un tās ir prasījušas piespriest otram lietas dalībniekam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, gan SAS Cargo u.c., gan Komisija pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 30. marta sprieduma SAS Cargo Group u.c./Komisija (T‑324/17, EU:T:2022:175) rezolutīvās daļas 4., 6. un 7. punktu.
2)
Pārējā daļā apelācijas sūdzību noraidīt.
3)
Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden uzliktais naudas sods tiek noteikts 4744224 EUR, SAS Cargo Group A/S un Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden solidāri uzliktais naudas sods tiek noteikts 4069120 EUR, SAS Cargo Group, Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden un SAS AB solidāri uzliktais naudas sods tiek noteikts 4365056 EUR, SAS Cargo Group un SAS solidāri uzliktais naudas sods tiek noteikts 27730944 EUR un SAS Cargo Group uzliktais naudas sods tiek noteikts 21974880 EUR apmērā.
4)
SAS Cargo Group A/S, Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden, SAS AB un Eiropas Komisija pašas sedz savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā pirmajā instancē un apelācijas tiesvedībā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.