62024CJ0573
TIESAS SPRIEDUMS (astotā palāta)
2025. gada 2. oktobrī (
*1
)
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu – Profesionālo kvalifikāciju atzīšana – Direktīva 2005/36/EK – 2. pants – Piemērojamība personām – Direktīva 2004/38/EK – 3. pants – “Saņēmēja” jēdziens – Trešās valsts valstspiederīgais, Savienības pilsoņa, kurš nav izmantojis savu pārvietošanās brīvību, laulātais – Nepiemērojamība – Nepieņemamība
Lietā C‑573/24
par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam, ko Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgas Administratīvā tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 8. augusta lēmumu un kas Tiesā reģistrēts 2024. gada 27. augustā, tiesvedībā
B
pret
Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA),
TIESA (astotā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs S. Rodins [S. Rodin], tiesneši N. Pisarra [N. Piçarra] un N. Fengers [N. Fenger] (referents),
ģenerāladvokāte: T. Čapeta [T. Ćapeta],
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā apsvērumus, ko snieguši:
–
Spānijas valdības vārdā – A. Torró Molés, pārstāvis,
–
Francijas valdības vārdā – B. Dourthe un M. Guiresse, pārstāvji,
–
Itālijas valdības vārdā – S. Fiorentino, pārstāvis, kuram palīdz E. Cicatelli, procuratore dello Stato, un E. Feola, avvocato dello Stato,
–
Nīderlandes valdības vārdā – M. K. Bulterman un M. H. S. Gijzen, pārstāves,
–
Austrijas valdības vārdā – A. Posch, J. Schmoll un P. Selim, pārstāvji,
–
Eiropas Komisijas vārdā – L. Armati, M. Noll‑Ehlers un J. Szczodrowski, pārstāvji,
–
EBTA Uzraudzības iestādes vārdā – J. Førde, K. Isaksen un M.‑M. Joséphidès, pārstāvji,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/36/EK (2005. gada 7. septembris) par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu (OV 2005, L 255, 22. lpp.) 3. panta 3. punktu, 21. panta 1. punktu un V pielikuma 5.1.1. punktu.
2
Šis lūgums iesniegts strīdā starp B un Niedersächsischer Zweckverband zur Approbationserteilung (NiZzA, Lejassaksijas Sertifikācijas piešķiršanas asociācija) jautājumā par pēdējās minētās atteikumu piešķirt B atļauju veikt darbību ārsta profesijā Vācijā vai – pakārtoti – pielaist viņu pie kvalifikācijas atbilstības pārbaudījuma kārtošanas.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2004/38/EK
3
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (OV 2004, L 158, 77. lpp.), 2. pantā “Definīcijas” noteikts:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
2)
“ģimenes loceklis” ir:
a)
laulātais;
[..].”
4
Šīs direktīvas 3. panta “Saņēmēji” 1. punktā noteikts:
“Šo direktīvu piemēro visiem Savienības pilsoņiem, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kurai tie nav valstiski piederīgi, un uz viņu ģimenes locekļiem atbilstīgi 2. panta 2. punkta definīcijai, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem.”
5
Minētās direktīvas 24. panta “Vienlīdzīga attieksme” 1. punktā paredzēts:
“Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības, attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības.”
Direktīva 2005/36
6
Direktīvas 2005/36 2. panta “Joma” 1. un 2. punktā noteikts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz visiem dalībvalstu pilsoņiem, kas vai nu kā pašnodarbinātas personas, vai kā darbinieki vēlas veikt darbību reglamentētā profesijā, tostarp brīvajās profesijās, dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā viņi ieguvuši savu profesionālo kvalifikāciju.
2.   Ikviena dalībvalsts savā teritorijā saskaņā ar saviem tiesību aktiem var atļaut dalībvalsts pilsoņiem, kuriem ir tādas profesionālās kvalifikācijas apliecinājums, kura nav iegūta šajā dalībvalstī, veikt darbību reglamentētā profesijā, kā tā paredzēta 3. panta 1. punkta a) apakšpunktā. Attiecībā uz profesijām, ko aptver III sadaļas III nodaļa, šādā kvalifikācijas sākotnējā atzīšanā ievēro minimālos apmācības nosacījumus, kas noteikti minētajā nodaļā.”
7
Šīs direktīvas 3. pantā “Definīcijas” noteikts:
“1.   Šajā direktīvā:
[..]
c)
“kvalifikāciju apliecinošs dokuments”: diploms, sertifikāts un cita veida apliecinājums, kuru izsniegusi dalībvalsts iestāde, kas norīkota saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts normatīvajiem vai administratīvajiem aktiem, un kurš apliecina tādas profesionālās apmācības sekmīgu pabeigšanu, kas apgūta galvenokārt Kopienā. Gadījumos, uz kuriem neattiecas definīcijas pirmais teikums, šā panta 3. punktā minētos apliecinošos dokumentus uzskata par kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem;
[..].
3.   Kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ko izsniedz kāda trešā valsts, uzskata par kvalifikāciju apliecinošu dokumentu, ja attiecīgajai personai ir trīs gadu profesionālā pieredze attiecīgajā profesijā tās dalībvalsts teritorijā, kura šo kvalifikāciju apliecinošo dokumentu atzinusi saskaņā ar 2. panta 2. punktu, un ja attiecīgā dalībvalsts apliecinājusi šo profesionālo pieredzi.”
8
Minētās direktīvas 21. panta “Automātiskās atzīšanas princips” 1. punktā noteikts:
“Ikviena dalībvalsts atzīst ārsta kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kas ļauj sākt profesionālo darbību kā ārstam ar pamatapmācību un specializētam ārstam, kā arī vispārējās aprūpes māsas, zobārsta, specializēta zobārsta, veterinārārsta, farmaceita un arhitekta kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kuri attiecīgi uzskaitīti V pielikuma 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2. un 5.7.1. punktā, kuri atbilst, attiecīgi, 24., 25., 31., 34., 35., 38., 44. un 46. pantā minētajiem minimālajiem apmācības nosacījumiem, un – saistībā ar profesionālās darbības sākšanu un veikšanu – tā piešķir šādiem dokumentiem savā teritorijā tādu pašu spēku, kāds ir šīs dalībvalsts izsniegtiem kvalifikāciju apliecinošiem dokumentiem.
Šiem kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem jābūt dalībvalstu kompetento iestāžu izsniegtiem, un attiecīgos gadījumos tiem jāpievieno sertifikāti, kas uzskaitīti, attiecīgi, V pielikuma 5.1.1., 5.1.2., 5.2.2., 5.3.2., 5.3.3., 5.4.2., 5.6.2. vai 5.7.1. punktā.
[..]”
9
Direktīvas 2005/36 V pielikuma 5.1.1. punktā “Ārsta ar pamatapmācību kvalifikāciju apliecinošie dokumenti” attiecībā uz katru dalībvalsti ir uzskaitīti kvalifikāciju apliecinošie dokumenti, kas sniedz pieeju ārsta profesijai, iestādes, kas ir tiesīgas piešķirt kvalifikāciju apliecinošos dokumentus, kā arī tiem pievienojamie papildu sertifikāti.
Vācijas tiesības
10
Bundesärzteordnung (Federālais likums par ārsta profesiju), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “BÄO”), 3. panta 1.–3. punkts formulēts šādi:
“(1)   Ārsta licenci izsniedz, pamatojoties uz pieteikumu, ja pretendents
[..]
4.
pēc medicīnas studiju pabeigšanas [..] ir nokārtojis valsts medicīnas eksāmenu šī likuma piemērošanas jomā,
[..].
Ārsta apmācību, kas pabeigta kādā citā Eiropas Savienības dalībvalstī [..], uzskata par apmācību 4. punkta nozīmē [..].
[..]
Atļauju praktizēt neizsniedz, ja nav sekmīgi nokārtots valsts medicīnas eksāmens vai kāds no valsts medicīnas eksāmena starpposmiem saskaņā ar 4. panta 1. punktā minētajiem noteikumiem.
Septītais teikums nav piemērojams, ja pretendentam ir kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas ir jāatzīst saskaņā ar [Direktīvu 2005/36].
(2)   Ja 1. punkta pirmā teikuma 4. apakšpunktā paredzētais nosacījums nav izpildīts, atļauja praktizēt jāizsniedz pretendentiem, kuri [..] ir pabeiguši ārsta apmācību citā Eiropas Savienības dalībvalstī [..], ja tiek konstatēts, ka apmācības līmenis ir līdzvērtīgs.
[..]
Ja [..] pastāv būtiskas atšķirības, pieteikuma iesniedzējiem jāpierāda, ka viņiem ir zināšanas un prasmes, kas vajadzīgas, lai strādātu ārsta profesijā.
Šie pierādījumi jāiesniedz, veicot kvalifikācijas atbilstības pārbaudi attiecībā uz konstatētajām būtiskajām atšķirībām.
[..]
Otrais līdz devītais teikums attiecas arī uz pretendentiem, kuriem ir ārsta kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas izsniegts pirmajā teikumā neminētā valstī (trešā valsts) un ko ir atzinusi kāda cita no pirmajā teikumā minētajām valstīm.
(3)   Ja 1. punkta pirmā teikuma 4. apakšpunktā paredzētais nosacījums nav izpildīts, atļauja praktizēt jāpiešķir pretendentiem, kuriem ir ārsta kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas izsniegts 2. punkta pirmajā teikumā neminētā valstī (trešā valsts), ja tiek konstatēts, ka izglītības līmenis ir līdzvērtīgs.
Šī panta 2. punkta otrais līdz sestais teikums, kā arī astotais un devītais teikums ir piemērojams mutatis mutandis līdzvērtības pārbaudei.
Nepieciešamās zināšanas un prasmes tiek pierādītas, sekmīgi nokārtojot valsts galīgā eksāmena satura kontroli.
[..]”
11
Approbationsordnung für Ärzte (Ārstu sertifikācijas noteikumi), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 36. panta 1. punktā noteikts:
“[BÄO] 3. panta 2. punkta septītajā teikumā paredzētā kvalifikācijas atbilstības pārbaude attiecas uz jautājumiem [..], attiecībā uz kuriem kompetentā iestāde ir konstatējusi būtiskas atšķirības [BÄO] 3. panta 2. punkta astotā teikuma izpratnē.
[..]”
12
Šo noteikumu 37. panta 1. un 7. punktā paredzēts:
“(1)   Pārbaude attiecas uz internās medicīnas un ķirurģijas jomu. [..]
[..]
(7)
Zināšanu pārbaude jāpiedāvā vismaz divas reizes gadā.
To var atkārtot divas reizes. [..]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
13
B ir Serbijas pilsone, kas ir precējusies ar Vācijas pilsoni. Viņa Serbijā deviņus gadus studējusi medicīnu un 2008. gadā ieguvusi valsts diplomu medicīnā, kā arī 2010. gadā – doktora grādu medicīnā, ko piešķīrušas Serbijas universitātes. 2011. un 2012. gadā viņa strādāja par internisti Serbijas slimnīcā.
14
2013. gada 11. aprīlī B lūdza Bezirksregierung Düsseldorf (Diseldorfas Reģionālā pārvalde, Vācija) piešķirt atļauju praktizēt ārsta statusā Vācijā.
15
Ar 2013. gada 6. decembra lēmumu šī iestāde konstatēja, ka B Serbijā iegūtais medicīnas apmācības līmenis nav līdzvērtīgs Vācijas tiesībās prasītajam šīs atļaujas piešķiršanai. Līdz ar to tā nolēma, ka B jānokārto zināšanu pārbaude, lai varētu saņemt minēto atļauju.
16
B šo zināšanu pārbaudi trīs reizes nenokārtoja. Tāpēc ar 2016. gada 11. novembra lēmumu Landesverwaltungsamt Sachsen‑Anhalt (Saksijas‑Anhaltes federālās zemes pārvalde, Vācija) noraidīja B pieteikumu par šīs atļaujas saņemšanu, jo viņa nespēja nokārtot minēto pārbaudi saskaņā ar Vācijas tiesībām bija jāuzskata par galīgu.
17
2017. gada jūnijā B uzsāka Serbijā iegūtās medicīnas apmācības līmeņa atzīšanas procedūru Austrijā.
18
Ar 2018. gada 22. oktobra lēmumu Universität Wien (Vīnes Universitāte, Austrija) konstatēja, ka B Serbijā iegūtais ārsta kvalifikāciju apliecinošais dokuments ir līdzvērtīgs Austrijas diplomam medicīnā. Tāpēc tā nolēma, ka B var izmantot savu ārsta doktora grādu medicīnā.
19
Ar 2018. gada 5. un 10. decembra vēstulēm B iesniedza NiZzA pieteikumu, lūdzot atļauju praktizēt ārsta statusā un – pakārtoti – ļaut viņai nokārtot kvalifikācijas atbilstības pārbaudi.
20
Ar 2019. gada 12. jūlija lēmumu NiZzA noraidīja šo pieteikumu, pamatojoties uz to, ka Saksijas‑Anhaltes federālās zemes pārvalde 2016. gada 11. novembrī bija galīgi noraidījusi B pieteikumu atļaujai praktizēt ārsta statusā.
21
2019. gada 24. jūlijā B par šo lēmumu cēla prasību Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgas Administratīvā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa.
22
2019. gada 1. decembrī B sāka strādāt slimnīcā Austrijā par internisti specializācijas procesā. Viņa šajā slimnīcā strādāja vairāk nekā trīs gadus.
23
Tiesvedībā iesniedzējtiesā B norāda, ka viņai ir kvalifikāciju apliecinošs dokuments Direktīvas 2005/36 izpratnē, jo viņai ir triju gadu profesionālā pieredze Austrijā saskaņā ar šīs direktīvas 3. panta 3. punktu.
24
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām personas, kurām ir trešās valsts izsniegts ārsta kvalifikāciju apliecinošs dokuments, iegūt atļauju praktizēt ārsta statusā Vācijā var tikai tad, ja šajā trešā valstī iegūtais izglītības līmenis tiek uzskatīts par līdzvērtīgu tam, kāds Vācijas tiesībās ir prasīts šīs atļaujas piešķiršanai, vai ja līdzvērtības neesības gadījumā tās sekmīgi nokārto zināšanu pārbaudi.
25
Tomēr, ja trešās valsts izsniegts ārsta kvalifikāciju apliecinošs dokuments ir atzīts dalībvalstī, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, un ja Vācijas kompetentā iestāde nav konstatējusi līdzvērtīgumu, šī dokumenta turētājs var saņemt atļauju praktizēt ārsta statusā Vācijā pēc zināšanu pārbaudes nokārtošanas.
26
Iesniedzējtiesa arī precizē, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām gan zināšanu pārbaudi, gan kvalifikācijas atbilstības pārbaudi var kārtot ne vairāk kā trīs reizes. Turklāt saskaņā ar šīm tiesībām atļauja praktizēt ārsta statusā netiek izsniegta, ja persona nenokārto galīgo valsts medicīnas eksāmenu vai kādu no šī pārbaudījuma starplīmeņiem, kā tas esot šajā gadījumā.
27
Tomēr saskaņā ar Vācijas tiesībām šāds atteikuma pamats nav piemērojams, ja pretendentam ir kvalifikāciju apliecinošs dokuments, kas jāatzīst saskaņā ar Direktīvu 2005/36.
28
Iesniedzējtiesa uzskata, ka B ietilpst šīs direktīvas ratione personae piemērošanas jomā, lai gan minētās direktīvas 2. panta 1. punktā šī piemērošanas joma ierobežota līdz dalībvalstu pilsoņiem. Šī tiesa uzskata, ka B kā Vācijas pilsoņa laulātā var atsaukties uz šo direktīvu, pamatojoties uz Direktīvā 2004/38 paredzēto vienlīdzīgo attieksmi.
29
Turklāt šī tiesa uzskata, ka B atbilst Direktīvas 2005/36 3. panta 3. punktā paredzētajiem nosacījumiem, jo viņa ir saņēmusi citas dalībvalsts, nevis Vācijas Federatīvās Republikas, proti, Austrijas Republikas, kvalifikāciju apliecinošu dokumentu atzīšanu un viņa ir ieguvusi triju gadu profesionālo pieredzi minētajā citā dalībvalstī.
30
Šajā kontekstā minētā tiesa jautā, vai B būtu jāpiešķir atļauja praktizēt ārsta statusā Vācijā, pamatojoties uz šīs direktīvas 21. pantu.
31
Šādos apstākļos Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgas Administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2005/36] 3. panta 3. punkts jāinterpretē tādējādi, ka trešās valsts izsniegta medicīnas kvalifikāciju apliecinoša dokumenta atzīšana, ko ir veikusi dalībvalsts, un šīs dalībvalsts izsniegts apliecinājums vismaz par triju gadu profesionālo pieredzi dalībvalsts teritorijā citā dalībvalstī jāuzskata par līdzvērtīgu [šīs direktīvas] V pielikuma 5.1.1. punktā minētajiem kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem, un tādējādi citai dalībvalstij saskaņā ar [minētās direktīvas] 21. panta 1. punktā paredzēto automātiskās atzīšanas principu [šīs direktīvas] 3. panta 3. punkta izpratnē saistībā ar profesionālās darbības uzsākšanu un īstenošanu tās teritorijā ir jāatzīst tāds pats spēks kā tās izsniegtajiem kvalifikāciju apliecinošajiem dokumentiem?”
Par lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu pieņemamību
32
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru saistībā ar LESD 267. pantā noteikto procedūru tikai valsts tiesai, kura izskata pamatlietu un kurai jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ņemot vērā lietas īpatnības, ir jānovērtē gan prejudiciālā nolēmuma nepieciešamība, lai tā varētu taisīt spriedumu, gan to jautājumu atbilstība, kurus tā uzdod Tiesai. Tāpēc, ja uzdotie jautājumi attiecas uz Savienības tiesību interpretāciju, Tiesai principā ir pienākums lemt (skat. spriedumus, 1990. gada 8. novembris, Gmurzynska‑Bscher, C‑231/89, EU:C:1990:386, 19. un 20. punkts, kā arī 2024. gada 22. oktobris, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 36. punkts).
33
Tomēr Tiesai ir jāpārbauda apstākļi, kādos valsts tiesa pie tās ir vērsusies, lai pārbaudītu savu kompetenci vai tai iesniegtā pieteikuma pieņemamību (spriedums, 2024. gada 22. oktobris, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 37. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Tiesai tostarp var nākties pārbaudīt, vai Savienības tiesību normas, par kurām ir prejudiciālie jautājumi, ir piemērojamas pamatlietā. Ja tas tā nav, šīm tiesību normām nav nozīmes šī strīda atrisināšanā un lūgtais prejudiciālais nolēmums nav nepieciešams, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu, līdz ar to šie jautājumi jāatzīst par nepieņemamiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2024. gada 22. oktobris, Kolin Inşaat Turizm Sanayi ve Ticaret, C‑652/22, EU:C:2024:910, 38. punkts, un 2025. gada 3. aprīlis, Swiftair, C‑701/23, EU:C:2025:237, 28. punkts).
35
Šajā lietā iesniedzējtiesa jautā Tiesai par Direktīvas 2005/36 3. panta 3. punkta interpretāciju strīdā starp trešās valsts valstspiederīgo un dalībvalsts iestādēm, jo šīs iestādes ir atteikušās tai piešķirt atļauju strādāt ārsta profesijā šajā dalībvalstī.
36
Saskaņā ar minētās direktīvas 2. panta 1. punktu tā attiecas uz visiem dalībvalstu pilsoņiem, kas vai nu kā pašnodarbinātas personas, vai kā darbinieki vēlas veikt darbību reglamentētā profesijā, tostarp brīvajās profesijās, dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā viņi ieguvuši savu profesionālo kvalifikāciju.
37
Tā kā šajā tiesību normā minētās direktīvas piemērojamība personām ir skaidri ierobežota līdz dalībvalstu pilsoņiem, trešo valstu valstspiederīgie neietilpst tās piemērošanas jomā.
38
To ievērojot, iesniedzējtiesa paredz iespēju trešās valsts valstspiederīgajam atsaukties uz Direktīvā 2005/36 paredzētajiem noteikumiem par profesionālo kvalifikāciju atzīšanu, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā paredzēto vienlīdzīgo attieksmi.
39
Šajā ziņā nevar uzskatīt, ka tas vien, ka trešās valsts valstspiederīgais ir Savienības pilsoņa ģimenes loceklis, nozīmē, ka viņš var atsaukties uz tiesībām, kas piešķirtas ar Direktīvu 2004/38, tostarp uz šīs direktīvas 24. panta 1. punktā paredzētajām tiesībām.
40
Proti, no Direktīvas 2004/38 3. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka šīs direktīvas piemērošanas jomā ietilpst un ar to piešķirto tiesību saņēmēji ir Savienības pilsoņi, kas pārceļas uz dzīvi vai uzturas dalībvalstī, kura nav to pilsonības valsts, kā arī viņu ģimenes locekļi, kā tie definēti minētās direktīvas 2. panta 2. punktā, kuri tos pavada vai pārceļas kopā ar tiem (spriedums, 2019. gada 10. septembris, Chenchooliah, C‑94/18, EU:C:2019:693, 54. punkts un tajā minētā judikatūra).
41
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka no Direktīvas 2004/38 gramatiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās interpretācijas izriet, ka tajā ir reglamentēti vienīgi Savienības pilsoņa ieceļošanas un uzturēšanās nosacījumi dalībvalstīs, kas nav viņa pilsonības dalībvalstis, un ka tāpēc tā neļauj pamatot trešo valstu valstspiederīgo, kas ir Savienības pilsoņa ģimenes locekļi, atvasinātās uzturēšanās tiesības šī pilsoņa pilsonības dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 14. novembris, Lounes, C‑165/16, EU:C:2017:862, 33. punkts, un 2018. gada 5. jūnijs, Coman u.c., C‑673/16, EU:C:2018:385, 20. punkts).
42
Tiesa ir arī precizējusi, ka šī direktīva nav piemērojama situācijā, kurā attiecīgais Savienības pilsonis nekad nav izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos un vienmēr ir uzturējies dalībvalstī, kuras pilsonis viņš ir. Tā kā uz Savienības pilsoni neattiecas jēdziens “saņēmējs” minētās direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē, uz viņa ģimenes locekli arī neattiecas šis jēdziens, jo tiesības, kas šajā direktīvā ir piešķirtas uzturēšanās tiesību saņēmēja ģimenes locekļiem, nav vis šiem ģimenes locekļiem piemītošas tiesības, bet gan atvasinātas tiesības, ko viņi ir ieguvuši kā uzturēšanās tiesību saņēmēja ģimenes locekļi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 13. septembris, CS, C‑304/14, EU:C:2016:674, 22. punkts un tajā minētā judikatūra).
43
No tā izriet, ka trešās valsts valstspiederīgais nevar atsaukties uz savu Savienības pilsoņa ģimenes locekļa statusu, lai dalībvalstī, kuras pilsonība ir šim Savienības pilsonim, saņemtu šīs direktīvas 24. panta 1. punktā paredzēto vienlīdzīgu attieksmi ar šīs dalībvalsts valstspiederīgajiem.
44
Šajā gadījumā vispirms no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlieta attiecas uz trešās valsts valstspiederīgās pieteikumu saņemt atļauju praktizēt ārsta statusā dalībvalstī, kuras pilsonība ir Savienības pilsonim, ar ko viņa ir precējusies.
45
Līdz ar to jāuzskata, ka šāda trešās valsts valstspiederīgā nevar lietderīgi atsaukties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktu, tādējādi uz šo direktīvu nevar atsaukties, lai pamatotu Direktīvas 2005/36 piemērošanu šajā lietā.
46
Turpinājumā – iesniedzējtiesa neatsaucas ne uz vienu citu Savienības tiesību normu, ne arī uz kādu pārrobežu elementu, kas varētu pamatot Direktīvas 2005/36, kuras interpretāciju tā lūdz, piemērošanu šajā strīdā.
47
Visbeidzot – lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu nekādi nav minēta atsauce valsts tiesībās uz Direktīvas 2005/36 saturu.
48
Šādu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa katrā ziņā varētu ņemt vērā, lai konstatētu, ka tai ir jālemj par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, tikai tad, ja tas izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 15. novembris, Ullens de Schooten, C‑268/15, EU:C:2016:874, 54. punkts).
49
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus un it īpaši to, ka pamatlietā iesaistītā trešās valsts valstspiederīgā neietilpst Direktīvas 2005/36 piemērojamības personām jomā, jākonstatē, ka šīs direktīvas 3. panta 3. punkta, 21. panta 1. punkta un V pielikuma 5.1.1. punkta interpretācija nav nepieciešama, lai iesniedzējtiesa varētu taisīt spriedumu.
50
No tā izriet, ka šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu nav pieņemams.
Par tiesāšanās izdevumiem
51
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu, ko Verwaltungsgericht Oldenburg (Oldenburgas Administratīvā tiesa, Vācija) iesniegusi ar 2024. gada 8. augusta lēmumu, nav pieņemams.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.