62002CC0195_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīva 91/439/EEK par vadītāju apliecībām. (2)
2. Savas prasības pamatojumam Komisija atsaucas uz trīs iebildumiem par vadītāju apliecību, (3) kas izdotas citā dalībvalstī, reģistrācijas kārtību, par obligāto dažu šādu vadītāju apliecību apmaiņu pret Spānijas vadītāju apliecībām, kā arī par vadītāju apliecību, kas izdotas pirms Direktīvas 91/439 transponēšanas Spānijas tiesībās, atjaunošanas vai pagarināšanas nosacījumiem.
I – Atbilstošās tiesību normas
A – Kopienu tiesiskais regulējums
3. Apliecību izdošana un lietošana tika saskaņota, pieņemot pirmo Direktīvu 80/1263/EEK. (4) Tās mērķis bija, pirmkārt, sniegt ieguldījumu ceļu satiksmes drošības uzlabošanā un, otrkārt, atvieglot to personu pārvietošanos, kas apmetas uz dzīvi citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā šīs personas ir nokārtojušas vadītāja prasmes pārbaudījumus, vai kas pārvietojas Eiropas Ekonomikas Kopienas iekšienē.
4. Šajā nolūkā Direktīva 80/1263 tuvināja atsevišķus valsts tiesību noteikumus, tostarp saistībā ar apliecību izdošanu un to spēkā esamības nosacījumiem. Tā noteica Kopienu apliecību paraugu un iedibināja minēto apliecību savstarpējās atzīšanas principu, kā arī šādu apliecību apmaiņu, ja to turētāji pārceļ savu dzīvesvietu vai darba vietu no vienas dalībvalsts uz citu.
5. Direktīvu 80/1263 atcēla Direktīva 91/439. Šī direktīva iezīmē jaunu posmu valstu noteikumu saskaņošanā, it īpaši saistībā ar apliecību izdošanas nosacījumiem un ar to saistīto apliecību savstarpējās atzīšanas principa piemērojamību.
6. Attiecībā uz apliecību izdošanu tā ir pakļauta tostarp minimālā vecuma noteikumiem, (5) noteiktu pārbaužu nokārtošanai, (6) kā arī atbilstībai noteiktiem minimāliem medicīniskiem standartiem, (7) kas definēti Direktīvas III pielikumā. (8)
7. Apliecību savstarpējās atzīšanas princips ir ietverts Direktīvas 1. panta 2. punktā, šādā vispārīgi formulētā noteikumā: „Dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas.”
8. Tomēr, ja apliecības turētājs pārceļas uz parasto dzīvesvietu citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā viņam tika izsniegta minētā apliecība, Direktīva ļauj uzņēmējai dalībvalstij attiecināt atsevišķus šīs valsts noteikumus uz minētās apliecības turētāju.
9. Saskaņā ar Direktīvas 1. panta 3. punktu tādi minētie valsts noteikumi ir noteikumi attiecībā uz nodokļiem, apliecību derīguma termiņu un medicīniskām pārbaudēm. Šo noteikumu piemērošanas ietvaros uzņēmēja dalībvalsts var ievadīt apliecībā, ko izdevusi cita dalībvalsts, jebkuru administrēšanai nepieciešamo informāciju. (9) Direktīvas I pielikuma 4. punkts precizē, ka minēto informāciju kā tādu, kas saistīta ar nopietniem pārkāpumiem, kas izdarīti uzņemošajā dalībvalstī, tā var uzrādīt minētajā apliecībā ar noteikumu, ka tā šāda veida informāciju ievada arī apliecībās, ko tā izdod, un ka šim mērķim apliecībā ir pieejama vieta.(10)
10. Līdzīgi kā tās 1. panta 3. punktā Direktīva tās 8. panta 2. punktā paredz, ka, „[i]evērojot krimināltiesību aktu un policijas tiesību aktu teritorialitātes principu, parastās dzīvesvietas dalībvalsts uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt vadītāja apliecību.”
B – Valsts tiesiskais regulējums
11. Spānijā vadītāja apliecību pamata regulējums ir ietverts Reglamento de Conductores
(Vadītāju reglaments), kas pieņemts ar 1997. gada 30. maija Real Decreto
(Karaļa dekrēts) Nr. 772/1997. (11)
12. Vadītāju reglamenta 22. pants paredz, ka tādas apliecības turētājam, kuru izdevusi cita dalībvalsts, ir noteikts sešu mēnešu termiņš, skaitot no formāla apstiprinājuma saņemšanas par savu parasto dzīvesvietu Spānijā, lai provinces ceļu satiksmes iestāde ierakstītu minēto apliecību vadītāju un likumpārkāpēju reģistrā. Saskaņā ar minētā reglamenta 24. panta a) apakšpunktu šādas formalitātes neizpildes gadījumā minētās apliecības turētājam nav tiesību vadīt transportlīdzekli Spānijā. Par transportlīdzekļa vadīšanu šādos apstākļos var tikt piemērots naudas sods. (12)
13. Turklāt Vadītāju reglamenta 25. panta 2. punkts paredz, ka provinces ceļu satiksmes iestāde administratīvā kārtā veic apliecības nomainīšanu, ja tās īpašību, brīvas vietas trūkuma vai citu iemeslu dēļ nav iespējams norādīt ziņas, kas nepieciešamas tās pārvaldīšanai saskaņā ar minētā reglamenta 23. pantu.
14. Minētais 23. pants paredz, ka apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, turētājs, reģistrējot minēto apliecību Spānijā, ir pakļauts regulārām psihofizisko spēju pārbaudēm tāpat kā Spānijas apliecības turētājs. Tas arī paredz, ka šādu pārbaužu rezultāti tiek paziņoti kompetentām valsts iestādēm, kas tos reģistrē un brīdina attiecīgo personu par datumu, līdz kuram tai ir jāveic nākošā pārbaude un jāpaziņo rezultāti. Pants precizē, ka šis datums tiks norādīts uz minētās apliecības.
15. Noslēgumā Vadītāju reglamenta septītais pārejas noteikums paredz, ka apliecību, kas izdotas pirms šī reglamenta stāšanās spēkā, turētāji var iegūt apliecību derīguma termiņa pagarinājumu, ja tie atbilst psihofizisko spēju nosacījumiem, kurus paredz iepriekšējie noteikumi. Šāda iespēja paredzēta gadījumā, ja attiecīgajam apliecības turētājam derīguma termiņa pagarināšanas pieprasīšanas laikā nav psihofizisko spēju, kuras tagad pieprasa minētais reglaments šajā jomā.
II – Pirmstiesas procedūra
16. Pēc vēstuļu apmaiņas starp Spānijas Karalisti un Komisiju pēdējā, uzskatot, ka Spānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīva, ar 1999. gada 27. oktobra vēstuli to brīdināja un lūdza sniegt paskaidrojumus.
17. Neuzskatot Spānijas Karalistes sniegtos paskaidrojumus par pārliecinošiem, Komisija 2001. gada 26. jūlijā nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā aicināja šo dalībvalsti veikt nepieciešamos pasākumus, lai panāktu atbilstību ar Direktīvu uzliktajiem pienākumiem divu mēnešu laikā no minētā atzinuma paziņošanas brīža.
18. Tā kā Spānijas iestādes norādīja, ka tās nav iecerējušas grozīt minēto reglamentu, Komisija nolēma celt šo prasību ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2002. gada 27. maijā.
19. Ar Tiesas priekšsēdētāja 2002. gada 10. oktobra rīkojumiem Nīderlandes Karalistei, kā arī Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei tika atļauts iestāties lietā Spānijas Karalistes prasījumu atbalstam. Tomēr tikai Apvienotā Karaliste 2002. gada 20. decembrī iesniedza iestāšanās rakstu.
III – Par Apvienotās Karalistes pieteikuma par iestāšanos lietā prasījumu pieņemamību
20. Komisija norāda uz Apvienotās Karalistes pieteikuma par iestāšanos lietā prasījumu nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka šī dalībvalsts iestājas Spānijas atbalstam tikai daļēji, jo tās argumenti attiecas tikai uz prasības pirmo iebildumu, un pat attiecībā uz šo iebildumu prasījumi skaidri neatbalsta atbildētāju.
21. Apvienotā Karaliste apstrīd šādu iebildi par nepieņemamību, kas izriet no kļūdainas Tiesas judikatūras analīzes šajā jomā un paviršas minētā pieteikuma par iestāšanos lietā prasījumu lasīšanas.
22. Manuprāt, Apvienotās Karalistes pieteikuma par iestāšanos lietā prasījumi ir pieņemami.
23. Pamatojoties uz Tiesas Statūtu 40. panta ceturto daļu, „argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā, drīkst tikai atbalstīt vienas puses prasījumu.”
24. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (13) šie noteikumi neliedz personai, kas iestājas lietā, tās prasījumos izmantot argumentus, kas atšķiras no tiem, kurus izmanto lietas dalībnieks, kuru tā atbalsta, ar nosacījumu, ka tās iestāšanās tiešām cenšas atbalstīt šīs lietas dalībnieka prasījumus.
25. Lai gan šajā gadījumā Apvienotās Karalistes pieteikuma par iestāšanos lietā prasījumi ir saistīti vienīgi ar pirmo iebildumu un balstās uz motīviem, kas daļēji atšķiras no tiem, kurus izvirzījusi Spānijas Karaliste, tas, tāpat kā šīs dalībvalsts pieteikums, ir ar mērķi noraidīt prasību.
26. Tādējādi ir skaidrs, ka, pretēji Komisijas apgalvojumam, Apvienotās Karalistes nodoms nebija atbalstīt prasītāja prasījumus attiecībā uz diviem citiem iebildumiem, par kuriem tā neizsaka viedokli, bet gan sekmēt iespējamu prasības noraidīšanu, sniedzot lietā īpašu papildu perspektīvu.
27. Tā kā tas ir izdarīts, nav būtiski, ka Apvienotās Karalistes ieguldījums aprobežojas tikai ar prasības pirmo iebildumu. Manuprāt, nepastāv nekas, kas liegtu lietas dalībniekam, kas iestājas lietā, paust nostāju tikai par vienu no lietas dalībnieka, kuru tas atbalsta, prasījumiem. Tiesas Statūtu 40. panta ceturtās daļas noteikums to neliedz. Pretēji tam, kā to uzskata Komisija, Tiesas 1993. gada 17. marta spriedums lietā Komisija/Padome to arī neliedz. (14)
28. Atgādināšu, ka tajā lietā lietas dalībnieka, kas iestājās lietā, prasījumi bija ar mērķi jo īpaši atcelt vienu noteiktu Direktīvas pantu, pamatojoties uz motīviem, kas bija pilnīgi atšķirīgi no tiem, uz kuriem prasības ietvaros atsaucās prasītājs, lai atceltu Direktīvu kopumā. Tiesa nosprieda, ka šie prasījumi ir nepieņemami, pamatojoties uz to, ka tiem nebija tas pats mērķis, kuru izvirzīja prasītājs. (15)
29. Manuprāt, no šīs judikatūras izriet, ka pieteikuma par iestāšanos lietā prasījumiem nevar būt mērķis, kas ir atšķirīgs no tā, kas ietverts vienā no lietas dalībnieku prasījumiem. Citiem vārdiem sakot, kā to tajā lietā tika uzsvēris ģenerāladvokāts Tezauro [ Tesauro ], (16) Tiesas Statūtu 40. panta ceturtajā daļā paredzētās iestāšanās raksturs ir vienīgi papildinošs, tādējādi personas, kas iestājas lietā, prasījumi nevar būt neatkarīgi no lietas dalībnieku prasījumiem.
30. No šiem apsvērumiem izriet, ka Apvienotās Karalistes pieteikuma par iestāšanos lietā prasījumi ir jāatzīst par pieņemamiem, jo tie ir ar mērķi atbalstīt lietas viena dalībnieka prasījumus.
IV – Par prasību
31. Savas prasības pamatojumam Komisija atsaucas uz trīs iebildumiem, kas, pirmkārt, attiecas uz apliecību, kas izdotas citā dalībvalstī, reģistrācijas kārtību, otrkārt, uz obligāto dažu šādu apliecību apmaiņu pret Spānijas apliecībām un, treškārt, uz apliecību, kas izdotas pirms Direktīvas transponēšanas Spānijas tiesībās, atjaunošanas vai pagarināšanas nosacījumiem.
A – Par pirmo iebildumu saistībā ar apliecību, kas izdotas citā dalībvalstī, reģistrācijas kārtību
1. Lietas dalībnieku argumenti
32. Ar savu pirmo iebildumu Komisija apgalvo, ka Spānijas Karaliste, nosakot obligātu un sistemātisku citu dalībvalstu izdoto apliecību reģistrācijas kārtību, ja minēto apliecību turētāji ir izveidojuši savu parasto dzīvesvietu Spānijā, ir pārkāpusi apliecību savstarpējās atzīšanas principu, kas minēts direktīvas 1. panta 2. punktā.
33.  Pretēji Spānijas Karalistes apgalvojumam, šādas reģistrācijas kārtības izveidošana nav nepieciešama, lai izmantotu uzņēmējas dalībvalsts Direktīvas 1. panta 3. punktā noteiktās tiesības attiecināt uz apliecības turētāju, kas izdota citā dalībvalstī, šīs valsts noteikumus par apliecības derīguma termiņu, medicīniskām pārbaudēm vai nodokļiem un ierakstīt minētajā apliecībā administrēšanai nepieciešamo informāciju.
34. Saskaņā ar Komisijas viedokli šāds pasākums ir acīmredzami nesamērīgs ar Spānijas Karalistes mērķi, kas noteikts, piemērojot Direktīvas 1. panta 3. punktu. Šis mērķis varētu tikt sasniegts ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem nekā obligāta un sistemātiska apliecību reģistrācija, veicot pārbaudes uz ceļiem, kā arī informējot apliecību, kuras izdevušas citas dalībvalstis, turētājus, kad tie veic formalitātes savas parastās dzīvesvietas izveidošanai Spānijā, par pienākumiem, kurus tiem uzliek Spānijas tiesību akti attiecībā uz apliecību derīguma termiņu un medicīniskām pārbaudēm.
35. Saskaņā ar Komisijas viedokli minētā reģistrācijas kārtība nav arī pamatota, kā to apgalvo Spānijas Karaliste, ar Direktīvas 8. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru parastās dzīvesvietas dalībvalsts var attiecināt uz citā dalībvalstī izdotas apliecības turētāju savus valsts noteikumus par vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt šo apliecību. Atkārtotu pārkāpumu noteikšanas sistēmas efektivitāte varētu tikt nodrošināta, reģistrējot apliecības datus tikai pirmā pārkāpuma konstatēšanas laikā.
36. No savas puses Spānijas valdība noliedz, ka apstrīdētā reģistrācijas kārtība ir pretrunā ar apliecību savstarpējās atzīšanas principu, kas paredzēts Direktīvas 1. panta 2. punktā, jo to nevar salīdzināt ar obligāto apmaiņas kārtību un tā neietver papildu pārbaužu veikšanu.
37. Turklāt minētā reģistrācijas sistēma ir vienīgais Spānijas iestādēm pieejamais līdzeklis, lai apzinātu visus vadītājus, kuriem ir apliecības, kuras izdevusi cita dalībvalsts, un kuri apmetušies Spānijā, un lai tātad uz tiem attiecinātu valsts noteikumus par apliecību derīguma termiņu, medicīniskām pārbaudēm vai nodokļiem saskaņā ar Direktīvas 1. panta 3. punktu. Starp citu, pat ja pieņemtu, ka apstrīdētā reģistrācijas kārtība ir personu brīvas pārvietošanās šķērslis, šis šķērslis ir samērīgs ar Direktīvas mērķi. Visbeidzot, saskaņā ar Spānijas valdības viedokli, Spānijas tiesību aktu piemērošanas mērķiem šajā jomā saskaņā ar Direktīvas 8. panta 2. punktu minētā kārtība ļauj noskaidrot, vai apliecības, kuras izdevusi cita dalībvalsts, turētājs jau ir sodīts par ceļu satiksmes pārkāpumu, kā arī noteikt, vai pastāv atbildību pastiprinoši apstākļi atkārtota pārkāpuma gadījumā.
38. Attiecībā uz Apvienoto Karalisti, kas iestājās lietā Spānijas valdības atbalstam, tā uzskata, ka citas dalībvalsts izdotu apliecību obligātas un sistemātiskas reģistrācijas kārtība atbilst Direktīvai ar nosacījumu, ka reģistrācijas pienākuma pārkāpuma gadījumā piemērotās sankcijas ir samērīgas. Šādu apliecību turētāju informēšana par to pienākumiem atbilstoši valsts tiesībām, kā arī pārbaužu uz ceļiem veikšana nav pietiekama, lai nodrošinātu, ka minētie turētāji ievēro valsts tiesības.
2. Vērtējums
39. Es uzskatu, ka pirmais iebildums ir pamatots.
40. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvas 1. panta 2. punkts paredz dalībvalstu izdoto apliecību savstarpējo atzīšanu bez jebkādu formalitāšu izpildes. (17) Šis noteikums uzliek dalībvalstīm skaidru un precīzu pienākumu, kas neatstāj dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību attiecībā uz atbilstības panākšanas pasākumu pieņemšanu. (18)
41. Iepriekšminētajā spriedumā lietā Komisija/Nīderlande Tiesa no tā izsecināja, ka, „līdzko [..] apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, reģistrēšana kļūst par pienākumu, jo minētās apliecības turētājam var tikt piemērots sods, ja pēc tam, kad viņš izveidojis dzīvesvietu uzņēmējā dalībvalstī, viņš vada transportlīdzekli, nereģistrējot savu apliecību [..], šāda reģistrācija ir uzskatāma par formalitāti [..] un tādējādi ir pretrunā ar Direktīvas 1. panta 2. punktu” (19) . Tiesa pacentās precizēt, ka soda raksturs (administratīvs vai krimināls), kas piemērojams vadītājam, kas nav reģistrējis savu apliecību noteiktajā termiņā, nav būtisks, jo šāda soda esamība, neskatoties uz tā raksturu, neizbēgami padara minēto reģistrāciju par obligātu. (20)
42. Šī judikatūra ir piemērojama Spānijas reģistrācijas kārtībai. Nav strīda, ka apliecības, kuru izdevusi cita dalībvalsts, turētājs, kuram parastā dzīvesvieta Spānijā ilgst jau vairāk nekā sešus mēnešus, veic ar naudas sodu sodāmu pārkāpumu, ja tas vada transportlīdzekli Spānijā bez minētās apliecības reģistrācijas Spānijā. (21) Šāds sods neizbēgami piešķir minētajai reģistrācijai obligātu raksturu. Tātad šāda reģistrācija ir formalitāte, kas ir pretrunā ar savstarpējās atzīšanas principu, kas minēts Direktīvas 1. panta 2. punktā.
43. Direktīvas 1. panta 3. punktā paredzētās dalībvalstu tiesības attiecināt uz apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, turētāju savas valsts tiesības par apliecības derīguma termiņu, medicīniskām pārbaudēm, kā arī nodokļiem un ievadīt apliecībā jebkuru administrēšanai nepieciešamo informāciju nemaina šo secinājumu.
44. Iepriekšminētajā spriedumā lietā Komisija/Nīderlande Tiesa nosprieda, ka "kaut arī ceļu satiksmes drošība, kas ir Direktīvas 91/439 1. panta 3. punkta izvirzītais mērķis, ir viens no primārajiem vispārējo interešu iemesliem, kas varētu attaisnot EK Līgumā paredzēto pamatbrīvību ierobežojumu, un lai gan apstrīdētais pasākums ir piemērojams Nīderlandes un citu dalībvalstu pilsoņiem bez izšķirības, un tas šķiet atbilstošs izvirzītā mērķa sasniegšanai, obligātā vadītāju apliecību reģistrācija tomēr pārsniedz to, kas ir nepieciešams izvirzītā mērķa sasniegšanai" (22) .
45. Tiesa jo īpaši balstījās uz šādiem apsvērumiem.
46. Vispirms tā uzskatīja, ka tas, ka citas dalībvalsts izdota apliecība nav reģistrēta uzņēmējā dalībvalstī, neliedz uzņēmējas dalībvalsts iestādēm pienācīgi piemērot šīs valsts noteikumus par apliecības derīguma termiņu, pieskaitot attiecīgu gadu skaitu šādā apliecībā norādītajam izdošanas datumam, kad tiek veiktas pārbaudes uz ceļa. (23)
47. Tiesa papildināja, ka apstrīdētā reģistrācija arī nešķiet nepieciešama, lai kompetentās valsts iestādes varētu nodrošināt, ka valsts noteikumi par vadītāja apliecību atjaunošanu un medicīniskām pārbaudēm tiek ievēroti, jo tas ir apliecības turētāja pienākums pierādīt, ka tas ir izpildījis minētos noteikumus. Saskaņā ar Tiesas viedokli tādējādi ir pietiekoši informēt apliecību, ko izdevusi cita dalībvalsts, turētājus par pienākumiem, kurus tiem uzliek valsts tiesības, kad tie veic nepieciešamos soļus, lai apmestos minētajā dalībvalstī, un piemērot sodu, kas paredzēts par šādu pienākumu neizpildi. (24)
48. Šie apsvērumi, kas bija saistīti ar Nīderlandes obligāto apliecību reģistrāciju, ir neizbēgami attiecināmi arī uz identiska rakstura Spānijas kārtību. Tā rezultātā, pretēji Spānijas viedoklim, šāda reģistrācijas kārtība nav nepieciešama, lai uzņēmēja dalībvalsts varētu realizēt tiesības, kas paredzētas Direktīvas 1. panta 3. punktā. No tā izriet, ka šie Direktīvas noteikumi nevar attaisnot apliecību savstarpējās atzīšanas principa pārkāpumu, ko izraisa apstrīdētās reģistrācijas kārtības ieviešana.
49. Manuprāt, tas pats ir attiecināms uz uzņēmējas dalībvalsts tiesībām, kuras paredz Direktīvas 8. panta 2. punkts, attiecināt uz apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, turētāju savus valsts noteikumus par vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt šo apliecību.
50. Atgādināšu, ka šie noteikumi ietver gadījumu, kad apliecības, kuru izdevusi cita dalībvalsts, turētāju vaino ceļu satiksmes pārkāpuma izdarīšanā uzņēmējas dalībvalsts teritorijā vai kad šīs dalībvalsts kompetentās iestādes vēlas noteikt tam kā sodu vadīšanas tiesību atņemšanu vai ierobežošanu, kura sekas ir ierobežotas ar minētās dalībvalsts teritoriju. (25)
51. Es, tāpat kā Komisija, uzskatu, ka apstrīdētā reģistrācija pārsniedz to, kas nepieciešams, lai sasniegtu Direktīvas 8. panta 2. punkta noteikumos paredzētās ceļu satiksmes drošības mērķi.
52. Tas, ka citas dalībvalsts izdota apliecība nav reģistrēta Spānijā, neliedz Spānijas iestādēm pienācīgi piemērot savas valsts noteikumus par vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu vai anulēšanu un tāpēc, ja nepieciešams, apmainīt šo apliecību.
53. Pirmkārt, es pieņemu, ka nekas neliedz šādus noteikumus piemērot, kad šādas apliecības turētājs ir izdarījis smagu ceļu satiksmes pārkāpumu Spānijas teritorijā, kas pats par sevi attaisnotu vadīšanas tiesību atņemšanu.
54. Otrkārt, gadījumos, kad, kā to uzsver Spānijas Karaliste, šādas apliecības turētāja vadīšanas tiesību atņemšana vai ierobežošana (par ceļu satiksmes pārkāpuma izdarīšanu Spānijas teritorijā) ir atkarīga no tā, vai viņam ir iepriekšēji pārkāpumi (tajā pašā teritorijā), lai Spānijas iestādes varētu pienācīgi piemērot savus noteikumus šajā jomā (saskaņā ar Direktīvas 8. panta 2. punktu), ir pietiekami, ka kompetentās iestādes norāda šādus iepriekšējus pārkāpumus attiecīgās personas apliecībā (saskaņā ar Direktīvas 1. panta 3. punktu kopā ar I pielikuma 4. punkta noteikumiem) vai, kā to iesaka Komisija, ka tās reģistrē šādu informāciju katru reizi, kad tiek konstatēts pārkāpums.
55. Visbeidzot, pat gadījumā, ja attiecīgā apliecības turētāja iepriekšējie pārkāpumi atbilst citā dalībvalstī izdarītiem pārkāpumiem pirms minētā turētāja apmešanās Spānijā un Spānijas tiesību akti paredz šādā specifiskā gadījumā piemērojamo sodu palielināšanu, (26) ir iespējams, ka Spānijas iestādes varētu uzzināt par šādu pārkāpumu esamību, jo šādus datus attiecīgās personas apliecībā varētu būt uzrādījusi izdevēja dalībvalsts vai iepriekšējā uzņēmēja dalībvalsts (piemērojot Direktīvas 1. panta 3. punktu kopā ar I pielikuma 4. punktu). Jebkurā gadījumā, pat ja šāds ieraksts par pārkāpumiem (ja tādi ir) nav ietverts minētajā apliecībā, tas nevar būt pietiekams iemesls citu dalībvalstu izdoto apliecību obligātas un sistemātiskas reģistrācijas kārtības ieviešanai. (27)
56. No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka citu dalībvalstu izdoto apliecību obligātā un sistemātiskā reģistrācijas kārtība Spānijā ir pretrunā ar savstarpējās atzīšanas principu, kas noteikts Direktīvas 1. panta 2. punktā. Es tādējādi secinu, ka prasības pirmais iebildums ir pamatots.
B – Par otro iebildumu saistībā ar obligāto dažu apliecību, ko izdevusi cita dalībvalsts, apmaiņu pret Spānijas apliecībām
57. Ar otro iebildumu Komisija norāda, ka Spānijas Karaliste ir pārkāpusi Direktīvas I pielikuma 4. punkta noteikumus, Vadītāju reglamenta 25. panta 2. punktā paredzot obligātu apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, apmaiņu pret Spānijas apliecību, līdzko tajā vairs nav vietas, lai ievadītu tās administrēšanai nepieciešamo informāciju (regulāro medicīnisko pārbaužu datumi).
58. Šajā sakarā ir pamats konstatēt, ka Direktīvas 1. panta 3. punktā paredzētās tiesības uzņēmējai dalībvalstij ievadīt citas dalībvalsts izdotā apliecībā jebkuru tās administrēšanai nepieciešamo informāciju ir skaidri pakļautas nosacījumam, ka šim mērķim minētajā apliecībā ir pieejama vieta, kā to nosaka Direktīvas I pielikuma 4. punkts.
59. No tā izriet, ka minētās apliecības apmaiņas pieprasīšana, ja trūkst šim mērķim nepieciešamās vietas, paplašina šādu tiesību piemērojamību, neievērojot Direktīvas 1. panta 3. punkta redakciju.
60. Pretēji Spānijas valdības apgalvojumam šāds apliecības apmaiņas pienākums ir pretrunā ar Kopienu likumdevēja gribu, jo pēdējā nodoms bija noteikt apliecību apmaiņu ļoti ierobežotā skaitā gadījumu, kas izsmeļoši uzskaitīti Direktīvas 8. panta 1. punktā (brīvprātīga apmaiņa) un 2. punktā (obligāta apmaiņa, piemērojot vadīšanas tiesību ierobežošanu). Minētā 8. panta 2. punkta noteikumi, kas paredz vienīgo obligāto apliecības apmaiņas gadījumu, nešaubīgi neietver gadījumu, kad trūkst vajadzīgās vietas tās administrēšanai nepieciešamās informācijas ievadīšanai.
61. Es tādējādi secinu, ka prasības otrais iebildums ir pamatots.
C – Par trešo iebildumu saistībā ar vadītāju apliecību, kas izdotas pirms Direktīvas transponēšanas Spānijas tiesībās, atjaunošanas vai pagarināšanas nosacījumiem
1. Lietas dalībnieku argumenti
62. Ar trešo iebildumu Komisija norāda, ka Spānijas Karaliste ir pārkāpusi Direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktu, Vadītāju reglamenta septītajā pārejas noteikumā paredzot, ka Spānijas apliecības, kas izdota saskaņā ar iepriekšējo likumdošanu, turētājam ir tiesības pagarināt savas apliecības derīguma termiņu, ja tas atbilst psihofizisko spēju prasībām, kuras noteica minētie iepriekšējie valsts tiesību akti, pat ja viņš neatbilst psihofizisko spēju noteikumiem, kurus tagad nosaka minētais reglaments saskaņā ar Direktīvu.
63. Spānijas valdība uzsver šī iebilduma nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka Komisija to pirmo reizi izvirzīja prasības pieteikuma stadijā. Pēc būtības šī valdība apgalvo, ka saskaņā ar tās iekšējām tiesībām tiesību norma, kas neatzīst tiesības, kas iegūtas atbilstoši tiesību normai, kurai ir likuma statuss, ir uzskatāma par prettiesisku, līdz ar to Vadītāju reglaments nevar liegt pagarināt apliecību derīguma termiņu turētājiem, kas atbilst medicīniskajiem noteikumiem, ko paredzēja iepriekšējie valsts tiesību akti.
2. Vērtējums
64. Pretēji tam, kā to uzskata Spānijas valdība, šo trešo iebildumu Komisija skaidri izklāstīja pirmstiesas stadijā gan brīdinājuma vēstulē, gan argumentētajā atzinumā, (28) par kuru Spānijas valdība no savas puses turklāt sniedza savus apsvērumus. (29) Tādējādi nav pamata atzīt šo iebildumu par nepieņemamu.
65. Es uzskatu, ka šis iebildums ir pēc būtības jāatbalsta.
66. No Direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunkta, ievērojot III pielikumu, uz kuru tas atsaucas, izriet, ka vadītāja apliecības sākotnējā izdošana, kā arī tās atjaunošana ir pakļauta noteiktu minimālo prasību saistībā ar fiziskajām un garīgajām spējām, kas nepieciešamas pašgājēja transportlīdzekļa vadīšanai, izpildei. Šīs minimālās prasības attiecas uz visiem, kas vēlas saņemt vai pagarināt savu apliecību, tajā skaitā uz apliecību, kuras izdotas pirms Direktīvas spēkā stāšanās, turētājiem, kuri vēlas atjaunot savas apliecības pēc minētās direktīvas spēkā stāšanās.
67. Jāsecina, ka Vadītāju reglamenta septītais pārejas noteikums tiecas izslēgt apliecību, kas izdotas pirms Direktīvas stāšanās spēkā, turētājus, kuri vēlas pagarināt savu apliecību pēc minētās direktīvas stāšanās spēkā, no pienākuma, kas minēts šīs direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunktā, izpildīt minimālās medicīniskās prasības, kuras nosaka tās III pielikums.
68. Lai sniegtu atbildi uz Spānijas valdības argumentu, es piebildīšu, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru dalībvalsts nevar aizbildināties ar iekšējās tiesību sistēmas normām, tajā skaitā konstitucionāla rakstura normām, lai pamatotu no Kopienu tiesībām izrietošo pienākumu neievērošanu. (30)
69. Tādējādi es secinu, ka trešais iebildums ir pamatots.
V – Secinājumi
70. Es tādējādi uzskatu, ka Tiesai:
1) jāatzīst, ka:
– pieņemot tiesisko regulējumu, kas paredz citas dalībvalsts izdotas vadītāja apliecības obligātu un sistemātisku reģistrāciju, ja minētās apliecības turētājs izveido savu parasto dzīvesvietu Spānijā, Spānijas Karaliste ir pārkāpusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām 1. panta 2. punkts,
– pieņemot tiesisko regulējumu, kas paredz obligātu vadītāja apliecības, ko izdevusi cita dalībvalsts, apmaiņu pret Spānijas vadītāja apliecību, līdzko tajā vairs nav vietas, lai ievadītu tās administrēšanai nepieciešamo informāciju, Spānijas Karaliste ir pārkāpusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 91/439 I pielikuma 4. punkts,
– pieņemot tiesisko regulējumu, kas paredz, ka Spānijas vadītāju apliecību, kas izdotas saskaņā ar iepriekšējiem tiesību aktiem, turētājiem ir tiesības pagarināt savas apliecības derīguma termiņu, ja tie izpilda psihofizisko pārbaužu prasības, kuras paredzēja minētie iepriekšējie tiesību akti, pat ja tie neizpilda fizisko un garīgo spēju pārbaužu prasības, kuras tagad nosaka minētais tiesiskais regulējums, Spānijas Karaliste ir pārkāpusi pienākumus, ko tai uzliek Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts;
2) jāpiespriež Spānijas Karalistei segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī Eiropas Kopienu Komisijas tiesāšanās izdevumus, un
3) jānospriež, ka Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste un Nīderlandes Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas.
(1) .
(2)
–	OV L 237, 1. lpp., turpmāk tekstā - „direktīva”.
(3)
–	Turpmāk tekstā - „apliecība”.
(4)
–	Padomes 1980. gada 4. decembra Direktīva par Kopienas transportlīdzekļu vadītāja apliecības ieviešanu (OV L 375, 1. lpp.).
(5)
–	Direktīvas 6. pants.
(6)
–	Direktīvas 7. panta 1. punkta a) apakšpunkts.
(7)
–	Turpat.
(8)
–	Direktīvas III pielikums uzskaita virkni minimālo prasību saistībā ar fiziskām un garīgām spējām pašgājēja transportlīdzekļa vadīšanai.
(9)
–	1. panta 3. punkts.
(10)
–	Šis precizējums ir ietverts arī direktīvas, kuru groza ar Padomes 1996. gada 23. jūlija Direktīvu 96/47/EK (OV L 235, 1. lpp.), kas stājās spēkā 1996. gada 18. septembrī, I a pielikuma 3. punkta a) apakšpunktā. Šis I a pielikums piedāvā dalībvalstīm iespēju izdot apliecības saskaņā ar paraugu, kas atšķiras no ierastā papīra parauga, kas paredzēts direktīvas I pielikumā. Šis otrais apliecības paraugs ir pieejams polikarbonāta kartes veidā, kas tiek izmantots tostarp kredītkartēm.
(11)
–	1997. gada 6. jūnija BOE
Nr. 135, 17348. lpp.
(12)
–	Savā prasībā (skat. atsauci 9. lpp.) Komisija šajā sakarā atsaucas uz Ley sobre Tráfico, Circulation de vehiculos a motor y Seguridad Vial
(Likums par ceļu satiksmi, pašgājēju transportlīdzekļu vadīšanu un ceļu satiksmes drošību) 67. pantu, kas paredz sodu no 94 līdz 1503 eiro. Spānijas valdība tiesas sēdē apstiprināja soda uzlikšanas iespēju.
(13)
–	Skat., jo īpaši, 1996. gada 30. aprīļa spriedumu lietā C‑58/94 Nīderlande/Padome, Rec ., I‑2169. lpp., 20. – 22. punkts; 1998. gada 19. novembra spriedumu lietā C‑150/94 Apvienotā Karaliste/Padome, Rec ., I‑7235. lpp., 36. punkts, un 2001. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑377/98 Nīderlande/Parlaments un Padome, Rec ., I‑7079. lpp., 7. – 11. punkts.
(14)
–	C‑155/91, Rec ., I‑939. lpp.
(15)
–	Turpat (24. punkts).
(16)
–	Secinājumu 13. punkts.
(17)
–	1996. gada 29. februāra spriedums lietā C‑193/94 Skanavi
un Chryssanthakopoulos, Rec., I‑929. lpp., 26. punkts; 1998. gada 29. oktobra spriedums lietā C‑230/97 Awoyemi, Rec ., I‑6781. lpp., 41. lpp., un 2003. gada 10. jūlija spriedums lietā C‑246/00 Komisija/Nīderlande, Krājumā vēl nav publicēts, 60. punkts, kā arī 2003. gada 11. decembra rīkojums lietā C‑408/02 Silva Carvalho, Krājumā vēl nav publicēts, 20. punkts, un 2004. gada 29. janvāra rīkojums lietā C‑253/01 Krüger, Krājumā vēl nav publicēts, 25. punkts.
(18)
–	Iepriekš minētie spriedumi lietā Skanavi
un Chryssanthakopoulos
(26. punkts), lietā Awoyemi
(42. punkts) un lietā Komisija/Nīderlande (61. punkts), kā arī iepriekš minētie rīkojumi lietā Silva Carvalho
(20. punkts) un lietā Krüger
(25. punkts).
(19)
–	62. punkts.
(20)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Nīderlande (64. un 65. punkts).
(21)
–	Šo secinājumu 12. punkts.
(22)
–	67. punkts.
(23)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Nīderlande (68. punkts). Skat. arī iepriekš minēto rīkojumu lietā Krüger (27. punkts).
(24)
–	Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Nīderlande (69. punkts). Skat. arī iepriekš minēto rīkojumu lietā Krüger
(28. punkts).
(25)
–	Skat. manus secinājumus lietā C‑476/01 Kapper, kas atrodas Tiesas izskatīšanā (68. punkts).
(26)
–	Es neapskatu situāciju, kad apliecības tiek apliktas ar soda punktiem, jo līdz šim Spānijas Karaliste nav ieviesusi šādu sistēmu.
(27)
–	Es norādītu, ka iespējamajam informācijas trūkumam uzņēmējā dalībvalstī par vadītāja izdarītajiem iepriekšējiem pārkāpumiem citā dalībvalstī vairāk nevajadzētu pastāvēt, kad Konvencija, kas izstrādāta, pamatojoties uz Eiropas Savienības Līguma K.3. pantu, par vadīšanas tiesību atņemšanas lēmumiem (OV 1998, C 216, 2. lpp.) stāsies spēkā. Minētās Konvencijas 3. un 8. pants paredz, ka dalībvalstij, kuras teritorijā ir izdarīti noteikti ceļu satiksmes pārkāpumi, kas ir par pamatu galīgiem lēmumiem par vadīšanas tiesību atņemšanu, ir nekavējoties jāziņo attiecīgo vadītāju dzīvesvietas dalībvalstīm par tādiem lēmumiem to izpildes nodrošināšanai. Šobrīd šī Konvencija vēl nav stājusies spēkā, jo vēl nav saņemtas visas šim mērķim nepieciešamās ratifikācijas.
(28)
–	Brīdinājuma vēstules un argumentētā atzinuma 4. punkts (prasības 2. un 4. pielikums).
(29)
–	Spānijas iestāžu atbildes uz brīdinājuma vēstuli 5. punkts (prasības 3. pielikums).
(30)
–	Skat., jo īpaši, 1998. gada 9. jūlija spriedumu lietā C‑323/97 Komisija/Beļģija, Rec., I‑4281. lpp.