62022CC0602
ĢENERĀLADVOKĀTA ANDREAS BJONDI [ANDREA BIONDI]
SECINĀJUMI,
sniegti 2025. gada 13. maijā (
1
)
Lieta C‑602/22 P
likvidējamā ABLV Bank AS
pret
Vienoto noregulējuma valdi (SRB vai VNV)
Apelācija – Ekonomikas un monetārā politika – Banku savienība – Regula (ES) Nr. 806/2014 – 7. un 18. pants – Vienotais noregulējuma mehānisms – Vienotās noregulējuma valdes lēmums nesākt noregulējuma procedūru – Vienotās noregulējuma valdes kompetence – Rīcības brīvība – Pārbaudes tiesā tvērums
I. Ievads
1.
Šīs apelācijas tiesvedības galvenais priekšmets ir Vienotās noregulējuma valdes (Single Resolution Board; turpmāk tekstā – “SRB” vai “VNV”) kompetenču un prerogatīvu definēšana un norobežošana. It īpaši Tiesai jāizlemj jautājums par SRB kompetenci pieņemt formālu negatīvu lēmumu attiecībā uz noregulējuma shēmas pieņemšanu kredītiestādei Vienotā noregulējuma mehānisma (Single Resolution Mechanism; turpmāk tekstā – “SRM”) ietvaros (
2
).
2.
Šajā apelācijas tiesvedībā ABLV Bank AS (turpmāk tekstā – “ABLV Bank”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2022. gada 6. jūlija spriedumu ABLV Bank/VNV (T‑280/18, EU:T:2022:429; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar ko noraidīta tās prasība, kura celta par diviem SRB lēmumiem (
3
). Rezumējot (
4
) – ar šiem lēmumiem SRB attiecībā uz ABLV Bank un tās meitasuzņēmumu ABLV Bank Luxembourg SA (turpmāk tekstā: “ABLV Bank Luxembourg “) nolēma nepieņemt noregulējuma shēmu. SRB uzskatīja, ka šajā gadījumā esot izpildīti divi SRM regulas 18. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzētie nosacījumi noregulējuma shēmas pieņemšanai, proti, attiecīgās vienības maksātnespēja vai maksātnespējas iespējamība un alternatīvu noregulējuma pasākumu trūkums. Galu galā SRB tomēr pieņēma negatīvu lēmumu, uzskatot, ka šīs tiesību normas c) apakšpunktā paredzētais trešais nosacījums, proti, noregulējuma nepieciešamība sabiedrības interesēs, aplūkojamajā gadījumā neesot izpildīts.
3.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa ABLV Bank celto prasību atzina par nepieņemamu, jo tā ir vērsta pret SRB lēmumu, kas attiecas uz tās meitasuzņēmumu ABLV Bank Luxembourg, un pēc būtības noraidīja visus pamatus, kuri izvirzīti, lai pamatotu pret SRB lēmumu, kas attiecas uz ABLV Bank, vērsto prasību.
II. Par apelācijas sūdzību
4.
Ar apelācijas sūdzību ABLV Bank lūdz Tiesu atcelt pārsūdzēto spriedumu, atcelt apstrīdētos lēmumus, piespriest SRB atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās tiesvedības instancēs un, ja Tiesa nevar lemt par prasības pieteikumu pirmajā instancē, nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Vispārējā tiesā.
5.
SRB un Eiropas Centrālā banka (ECB) – persona, kas iestājusies lietā pirmajā instancē, – būtībā lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest ABLV Bank atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
6.
Apelācijas sūdzības pamatojumam ABLV Bank izvirza četrus apelācijas pamatus, kurus visus apstrīd SRB un ECB. Šajos secinājumos uzmanība galvenokārt tiks pievērsta pirmajam apelācijas pamatam, kurā ietverts galvenais tiesību jautājums, kas īsumā izklāstīts šo secinājumu 1. punktā. Vispirms tomēr jāizskata SRB izvirzītā iebilde par apelācijas sūdzības nepieņemamību.
A. Par apelācijas sūdzības pieņemamību
7.
SRB apgalvo, ka apelācijas sūdzība esot nepieņemama. Tā esot neskaidra un nekonsekventa, tajā neesot norādīts izvirzīto pamatu kopsavilkums un daudzos gadījumos neesot identificēti apstrīdētie pārsūdzētā sprieduma punkti, kā arī neesot norādīti juridiskie argumenti, kas pamatotu izvirzītos pamatus. Tādējādi esot grūti identificēt Vispārējās tiesas pieļautās kļūdas.
8.
Šajā ziņā no pastāvīgas judikatūras izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda pārsūdzētā sprieduma kritizētās daļas, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šīs prasības pamatošanai, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība ir nepieņemama (
5
).
9.
Šajā lietā apelācijas sūdzība ne vienmēr ir skaidra un konsekventa, un tajā nav izsmeļoši norādīti apstrīdētie pārsūdzētā sprieduma elementi. Tomēr tajā ir ietverta pietiekama informācija, lai varētu identificēt apstrīdētos sprieduma punktus katra pamata kontekstā, kā arī ir pietiekami precīzs lielākās daļas izvirzīto argumentu izklāsts. No tā izriet, ka, manuprāt, apelācijas sūdzība kopumā nav nepieņemama. Tomēr daži konkrēti ABLV Bank argumenti tiks noraidīti kā nepieņemami to neskaidrā rakstura dēļ.
B. Par apelācijas sūdzību pēc būtības
1.
Par pirmo apelācijas pamatu
10.
Ar pirmo apelācijas pamatu ABLV Bank apstrīd pārsūdzētā sprieduma 73.–86. punktu. ABLV Bank norāda uz SRM regulas 18. panta kļūdainu interpretāciju un vairākām citām saistītām kļūdām.
11.
Minētajos pārsūdzētā sprieduma punktos Vispārējā tiesa, pirmkārt (73.–78. punkts), noraidīja ABLV
Bank prasības pamatu, kas attiecās uz SRB kompetences lemt par tās likvidāciju neesamību, un secināja, ka apstrīdētajos lēmumos SRB nav uzdevusi ABLV Bank likvidāciju. Otrkārt (79.–86. punkts), Vispārējā tiesa noraidīja ABLV prasības pamatu, kas attiecās uz SRB kompetences pieņemt tādus formālus negatīvus lēmumus kā apstrīdētie lēmumi, neesamību. Vispārējā tiesa secināja, ka SRB ir kompetence pieņemt šāda veida lēmumus, pamatojoties uz trim elementiem: a) nepieciešamību novērst trūkumu tiesību aizsardzībai tiesā ECB veiktajā maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamības novērtējumā (pārsūdzētā sprieduma 82. punkts); b) normatīvo kontekstu, kurā iekļaujas SRM regulas 18. pants, it īpaši atsaucoties uz Direktīvas 2014/59 (
6
) 82. panta 2. punktu (pārsūdzētā sprieduma 83. punkts); c) risku apdraudēt attiecīgās kredītiestādes un, iespējams, finanšu tirgu stabilitāti, ja SRB nav kompetences pieņemt formālu negatīvu lēmumu (pārsūdzētā sprieduma 84. punkts).
12.
Pirmā apelācijas pamata juridiskā analīze tiks sadalīta trīs daļās: a) pirmā daļa attiecas uz iebildumu par SRB kompetences pieņemt tādus formālus negatīvus lēmumus kā apstrīdētie lēmumi neesamību; b) otrā daļa – uz iebildumu par Vispārējās tiesas interpretācijas saderību ar judikatūru par pilnvaru deleģēšanu aģentūrām; c) trešā daļa – uz citiem pirmajā apelācijas pamatā izvirzītajiem iebildumiem.
a)
Par pirmā apelācijas pamata pirmo daļu, kas attiecas uz SRB kompetenci pieņemt apstrīdētos lēmumus
1) ABLV Bank argumenti
13.
ABLV Bank apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 79.–86. punktā Vispārējā tiesa esot kļūdaini interpretējusi SRM regulas 18. pantu, secinot, ka SRB bija kompetence pieņemt formālu negatīvu lēmumu par noregulējuma shēmas (ne)pieņemšanu.
14.
ABLV Bank skatījumā Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija piešķirot SRB pilnvaras, kuras neesot paredzētas SRM regulas 18. pantā un neesot nekādi pamatotas šīs tiesību normas tekstā. Tā pamatojoties uz noregulējuma shēmas pieņemšanu regulējošo tiesību normu netiešu piemērošanu pēc analoģijas.
15.
Vispārējās tiesas interpretācija SRB piešķirot pilnvaras pieņemt lēmumu, kas trešām personām rada saistošas tiesiskās sekas, pat ja ir izpildīti tikai divi no trim 18. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem un tātad noregulējuma shēma netiek pieņemta. Tomēr saskaņā ar ABLV
Bank viedokli, ja SRB nonāk pie secinājuma, ka noregulējuma darbība nav vajadzīga sabiedrības interesēs, tai būtu jāatturas no lēmuma pieņemšanas.
16.
Nesenajā Tiesas virspalātas spriedumā Komisija/VNV (
7
) esot apstiprināts, ka SRM regulas 18. pants SRB nepiešķir pilnvaras pieņemt tiesību aktus, kas rada patstāvīgas tiesiskās sekas.
17.
Pēc tam ABLV Bank apstrīd it īpaši pārsūdzētā sprieduma 83. punktu: pirmām kārtām, tajā minētais Direktīvas 2014/59 82. panta 2. punkts, kurā paredzēta iespēja pieņemt negatīvus lēmumus par noregulējumu, attiecoties vienīgi uz valstu noregulējuma iestādēm un tātad nevarot būt piemērojams SRB; otrām kārtām, tikko citētajai tiesību normai līdzvērtīgas tiesību normas trūkums SRM regulā neesot netīšs Savienības likumdevēja izlaidums. ABLV Bank turklāt apstrīd arī pārsūdzētā sprieduma 84. punktu, kura pamatā esot loģika, kas nav paredzēta SRM regulā.
2) Juridiskā analīze
18.
Lai atbildētu uz iebildumu par SRM regulas 18. panta 1. punkta kļūdainu interpretāciju, šī tiesību norma jāinterpretē atbilstoši hermeneitiskiem kritērijiem, kurus parasti izmanto Tiesa.
19.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un šo normu ietverošā tiesiskā regulējuma mērķi (
8
).
20.
Tāpēc turpinājumā veikšu SRM regulas 18. panta 1. punkta gramatisku, kontekstuālu un teleoloģisku analīzi, lai pārbaudītu, vai, kā apgalvots ABLV Bank iebildumā, pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa – atzīstot SRB kompetenci pieņemt formālus negatīvus lēmumus par noregulējuma shēmas pieņemšanas nosacījumu (ne)izpildi – ir kļūdaini interpretējusi minēto tiesību normu.
21.
Ievadam jānorāda, ka, lai gan ABLV Bank savu iebildumu pamato vienīgi ar SRM regulas 18. panta 1. punkta pārkāpumu, vēl viena šīs regulas tiesību norma ir būtiska, lai izvērtētu Vispārējās tiesas secinājuma par SRB kompetenci pieņemt tādus lēmumus kā apstrīdētie lēmumi pareizību. Atsaukšos uz 7. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru SRB ir atbildīga par “visu ar noregulējumu saistīto lēmumu pieņemšanu” attiecībā uz vienībām, kas ietilpst tās kompetences jomā (
9
). Faktiski – manā skatījumā – šī ir tiesību norma, kas tieši piešķir SRB lēmumu pieņemšanas pilnvaras SRM regulā noteiktajā uzdevumu sadalē.
22.
Lai izvērtētu ABLV Bank izvirzītā iebilduma pamatotību, manuprāt, šīs divas tiesību normas jāinterpretē, skatot tās kopā, atbilstoši iepriekš minētajiem hermeneitiskiem kritērijiem.
23.
Šajā ziņā no gramatiskā viedokļa SRM regulas 7. panta 2. punkta formulējums, kurā izmantoti vispārīgi termini “visi” un “ar noregulējumu saistīt[ie]” lēmumi (
10
), norāda uz likumdevēja nodomu paredzēt visaptverošu formulu, kas SRB piešķir kompetenci pieņemt jebkādu lēmumu saistībā ar noregulējumu attiecībā uz vienībām, kurām ir piemērojamas Savienības noregulējuma pilnvaras (
11
).
24.
Savukārt SRM regulas 18. panta 1. punktā paredzēta SRB kompetence pieņemt noregulējuma shēmu, ja ir izpildīti trīs nosacījumi, kas uzskaitīti a), b) un c) apakšpunktā.
25.
Lēmumi (tādi kā apstrīdētie lēmumi), kas nosaka, ka nosacījumi noregulējuma shēmas pieņemšanai nav izpildīti, ir uzskatāmi par “ar noregulējumu saistītiem” lēmumiem, kuri tātad ietilpst plašā SRM regulas 7. panta 2. punkta tiesību normas formulējumā.
26.
SRM regulas 7. panta 2. punkta gramatiskais formulējums, lasot to kopā ar šīs regulas 18. panta 1. punktu, tātad apstiprina abu tiesību normu interpretāciju tādā nozīmē, ka SRB ir kompetence pieņemt formālu negatīvu lēmumu par trim pēdējā minētajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem.
27.
To apstiprina šo tiesību normu kontekstuāla un teleoloģiska interpretācija.
28.
Runājot par normatīvo kontekstu un tātad par visu SRM regulas tiesību normu kopumu, kompetences pieņemt formālu negatīvu lēmumu par noregulējumu piešķiršana SRB ir nepieciešama regulas 7. pantā paredzētajā uzdevumu sadales sistēmā SRM ietvaros. Proti, SRB lēmums nesākt Savienības darbību noregulējumu liek valstu iestādēm pieņemt pasākumus. Tāpēc valstu iestādēm jābūt informētām par to, ka SRB ir pabeigusi Savienības līmenī veikto procedūru un ka Savienība neplāno izmantot noregulējuma pilnvaras. Citāda piemērojamo tiesību normu interpretācija radītu SRM nenoteiktību, kas nav savienojama ar SRM regulā paredzēto kompetenču sadalījuma sistēmu.
29.
Arī kontekstuāli – kompetences pieņemt formālu negatīvu lēmumu par noregulējumu piešķiršana SRB turklāt atbilst nepieciešamībai novērst attiecīgās vienības tiesību aizsardzības tiesā trūkumu (
12
). Proti, lai gan SRB nevar pieņemt formālu negatīvu lēmumu, ko var apstrīdēt Savienības tiesā, tomēr nebūtu iespējams veikt pārbaudi tiesā pār ECB izdarīto vienības maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamības novērtējumu – saskaņā ar minētā 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu –, kas ir vērtējums procedūras ietvaros par sagatavojošu aktu, un šis vērtējums nav apstrīdams akts (
13
).
30.
Visbeidzot – no teleoloģiskā viedokļa – ierosinātā interpretācija atbilst SRM regulas mērķim nodrošināt kredītiestāžu krīzes un maksātnespējas situāciju pārvaldības efektivitāti un SRM paša efektivitāti – tas minēts SRM regulas 89. un 123. apsvērumā (
14
). Proti, šādās situācijās iejaukšanās ātrums bieži vien ir izšķirošs (
15
). Bez formāla lēmuma, kas precizētu, ka Savienība neizmantos noregulējuma pilnvaras, nenoteiktība saistībā ar šo Savienības pilnvaru izmantošanu vai neizmantošanu radītu risku, ka pasākumu ātra pieņemšana un tātad to efektivitāte ir apdraudēta.
31.
Šādā nozīmē minētā interpretācija ir saderīga arī ar SRM regulas 58. apsvērumā minētajiem šīs regulas mērķiem saglabāt finanšu stabilitāti, nodrošināt būtisku finanšu pakalpojumu sniegšanas nepārtrauktību un aizsargāt noguldītājus (
16
). Nenoteiktība, kādu rada formāla negatīva lēmuma neesamība, izraisot šaubas par lēmumiem un pasākumiem, kas tiks pieņemti attiecībā uz vienību pēc ECB veiktā tās maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamības novērtējuma, palielinātu riskus attiecīgajai vienībai un tādējādi arī kaitīgas ietekmes izplatīšanās riskus (
17
).
32.
Manuprāt, spriedumā Komisija/VNV netiek apšaubīta interpretācija, saskaņā ar kuru SRB ir kompetence pieņemt formālus negatīvus lēmumus par SRM regulas 18. panta 1. punktā minēto nosacījumu izpildi. Minētajā spriedumā Tiesa ir apstiprinājusi, ka SRB pieņemtā noregulējuma shēma nav apstrīdams akts. Proti, minētā shēma nav uzskatāma par noregulējuma procedūras galīgo rezultātu, kas materializējas tikai ar Komisijas veikto attiecīgās shēmas apstiprinājumu (
18
). It īpaši sprieduma Komisija/VNV 83. punktā Tiesa ir nospriedusi, ka, lai gan šīs regulas 7. un 18. pantā paredzēts, ka SRB uzdevums ir izstrādāt un pieņemt noregulējuma shēmu, “tajos tai tomēr nav piešķirtas pilnvaras pieņemt tiesību aktu, kas rada patstāvīgas tiesiskās sekas”.
33.
Tomēr no strīda priekšmeta, par kuru pieņemts spriedums Komisija/VNV, ir skaidrs, ka šajā spriedumā Tiesa atsaucās vienīgi uz pieņemto noregulējuma shēmu, proti, uz SRB formālu pozitīvu lēmumu, kas nerada patstāvīgas tiesiskās sekas. Savukārt formāls negatīvs lēmums nepieņemt noregulējuma shēmu ir akts, kas noslēdz procedūru SRB. Tātad šāds lēmums ir uzskatāms par aktu, kas noteikti rada patstāvīgas tiesiskās sekas un ir apstrīdams saskaņā ar LESD 263. pantu.
34.
Visbeidzot – ABLV Bank argumenti, kuru mērķis ir apstrīdēt pārsūdzētā sprieduma 83. punktu, neapšauba Vispārējās tiesas secinājuma par kompetences pieņemt formālu negatīvu lēmumu par noregulējumu piešķiršanu SRB. Proti, minētajā punktā Vispārējā tiesa neuzskatīja, ka šajā gadījumā būtu piemērojams Direktīvas 2014/59 82. panta 2. punkts. Vispārējā tiesa uz šo tiesību normu atsaucās, analizējot plašāku normatīvo kontekstu, kurā iekļaujas SRM regulas 18. pants.
35.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata pirmā daļa, manuprāt, ir jānoraida.
b)
Par pirmā apelācijas pamata otro daļu, kas attiecas uz judikatūru par pilnvaru deleģēšanu aģentūrām
1) ABLV Bank argumenti
36.
ABLV Bank apgalvo, ka SRM regulas 18. panta 1. punkta interpretācija, kuru Vispārējā tiesa izmantojusi pārsūdzētajā spriedumā, neesot saderīga ar judikatūru par pilnvaru deleģēšanu aģentūrām, kura izriet no sprieduma Meroni/Augstā iestāde (
19
). ABLV Bank uzsver, ka SRB ir aģentūra, kuras pilnvarām jābūt stingri definētām. Tā apgalvo, ka SRM regulā ir tieši atzīta nepieciešamība ierobežot SRB pilnvaras, atsaucoties uz 26. apsvērumu [un] uz minēto judikatūru. Tomēr, pretēji šai nepieciešamībai, Vispārējās tiesas izmantotā interpretācija SRB piešķirot ļoti plašas pilnvaras noteikt attiecīgās bankas likteni uz visiem laikiem – bez Komisijas un Padomes iejaukšanās un bez jebkādiem procesuāliem vai materiāltiesiskiem ierobežojumiem.
2) Juridiskā analīze
37.
Ievadā jānorāda, ka nesenajā spriedumā Komisija/VNV Tiesa pārbaudīja ar SRM regulas 18. pantu piešķirto SRB pilnvaru saderību, ņemot vērā judikatūru, kura izriet no sprieduma Meroni/Augstā iestāde – saistībā ar pretēju situāciju nekā šajā lietā, proti, noregulējuma shēmas pieņemšanu. Minētajā spriedumā Tiesa secināja, ka šī panta tiesību normas, kuras SRB ļauj pieņemt noregulējuma shēmu, ir tādas, kas novērš “atbildības nodošanu” minētās judikatūras izpratnē (
20
). Tiesa ir pamatojusies uz apsvērumu, ka, lai gan ar šīm tiesību normām SRB ir piešķirtas pilnvaras izvērtēt, vai ir izpildīti noregulējuma shēmas pieņemšanas nosacījumi, un noteikt šādas shēmas vajadzībām nepieciešamos instrumentus, ar šīm tiesību normām Komisijai vai – attiecīgā gadījumā – Padomei ir piešķirta atbildība par galīgo vērtējumu attiecībā uz tiem rīcības brīvības aspektiem noregulējuma shēmā, kuri ietilpst Savienības politikā kredītiestāžu noregulējuma jomā (
21
).
38.
Iebildums, kuru ABLV Bank izvirza pirmā apelācijas pamata otrajā daļā, pamatojas uz kļūdainu pieņēmumu, jo tiecas pielīdzināt divus pilnīgi atšķirīgus scenārijus. Proti, būtībā tas ir līdzvērtīgs apgalvojumam, ka spriedumā Komisija/VNV Tiesas sniegtā argumentācija par SRB pilnvarām pieņemt noregulējuma shēmu būtu jāpiemēro arī SRB pilnvarām pieņemt negatīvu lēmumu. Bez iestāžu dalības šāda veida lēmumu pieņemšanas procedūrā pilnvaru pieņemt šādus lēmumus piešķiršana SRB tātad būtu nesaderīga ar judikatūru par pilnvaru deleģēšanu aģentūrām (
22
).
39.
Šajā lietā aplūkotās pilnvaras pieņemt negatīvus lēmumus par noregulējuma shēmas pieņemšanu tomēr būtiski atšķiras no pilnvarām, kuras tiek izmantotas pretējā gadījumā, pieņemot noregulējuma shēmu, kas ir sprieduma Komisija/VNV priekšmets.
40.
Kad SRB pieņem negatīvu lēmumu, tā izlemj, ka nav izpildīti SRM regulas 18. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi, kas pamato Savienības noregulējuma pilnvaru izmantošanu. Negatīvs lēmums izraisa noregulējuma procedūras izbeigšanu Savienības līmenī. Vajadzības gadījumā iespējamās darbības tiks veiktas valsts līmenī, ja izpildās piemērojamajā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētie nosacījumi.
41.
Tāpēc negatīvs lēmums ir uzskatāms par lēmumu neizmantot [noregulējuma] pilnvaras, kuras ietilpst Savienības noregulējuma politikā. Turpretī (pozitīvs) lēmums pieņemt noregulējuma shēmu izraisa reālas noregulējuma procedūras uzsākšanu un noregulējuma pilnvaru izmantošanu – tas ietilpst Savienības noregulējuma politikā, ko var definēt vienīgi Savienības iestādes (
23
).
42.
Šādā kontekstā arī vērtējumu, kas SRB jāveic negatīva lēmuma pieņemšanai, apjoms ir daudz ierobežotāks. Negatīva lēmuma pieņemšanas gadījumā SRB veicamie vērtējumi aprobežojas ar trīs SRM regulas 18. panta 1. punktā minēto nosacījumu neizpildes konstatējumu. Tie savukārt nepaplašinās, kā noregulējuma shēmas pieņemšanas gadījumā, uz noregulējuma instrumentu noteikšanu vai nepieciešamību izmantot vienoto noregulējuma fondu, kas minēta SRM regulas 18. panta 6. punkta c) apakšpunktā.
43.
Attiecībā uz vērtējuma par triju SRM regulas 18. panta 1. punktā minēto nosacījumu izpildi raksturu Tiesa ir apstiprinājusi, ka SRB ir rīcības brīvība (
24
) un ka tas tā ir neatkarīgi no apstākļa, ka šīs analīzes noslēgumā ir pieņemts pozitīvs vai negatīvs lēmums (
25
). Tomēr Tiesa arī atzina, ka saskaņā ar SRM regulas 18. panta 1., 4. un 5. punktu šī brīvība ir ierobežota ar objektīviem kritērijiem un nosacījumiem, kas nosaka SRB darbības jomas limitus (
26
).
44.
Vērtējumā par triju SRM regulas 18. panta 1. punktā minēto nosacījumu izpildi vai neizpildi ir jāveic tehniska rakstura izvēles un sarežģīti novērtējumi (
27
), kuriem ir tehnisks un ekonomisks/prudenciāls raksturs (
28
). Šis vērtējums savukārt neparedz veikt “politiska” rakstura izvēles, kas ir atstātas vienīgi Savienības politisko struktūru ziņā.
45.
Tātad vērtējumā par šo nosacījumu izpildi SRB īsteno “tehnisku rīcības brīvību”, nevis “politisku rīcības brīvību” (
29
).
46.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, tā kā negatīva lēmuma pieņemšanas gadījumā pilnvaru deleģēšanu SRB ierobežo pilnvaras noteikt, pamatojoties uz būtībā tehniskiem apsvērumiem, ka nav izpildīti nosacījumi Savienības noregulējuma darbības veikšanai, tās apjoms ir daudz ierobežotāks salīdzinājumā ar deleģēšanas apjomu noregulējuma shēmas pieņemšanas gadījumā. Deleģēšanai un izrietošajai rīcības brīvības izmantošanai ir atšķirīgs apjoms salīdzinājumā ar noregulējuma shēmas pieņemšanas gadījumu: tā kā politikas rīcības brīvība netiek izmantota, “politisko” institūciju dalība šādu negatīvu lēmumu pieņemšanā nav nepieciešama.
47.
Turklāt SRM regulas 24. un 26. apsvērumā norādītie iemesli, kas pamato Komisijas un Padomes iejaukšanās nepieciešamību noregulējuma shēmas pieņemšanas gadījumā, nepamato to dalību negatīva lēmuma pieņemšanas procedūrā.
48.
Runājot it īpaši par Komisijas dalību, tā kā negatīva lēmuma pieņemšanas gadījumā nav Savienības veiktās noregulējuma darbības, nevar kontrolēt arī rīcības brīvības aspektu noregulējuma shēmā (
30
).
49.
Kas attiecas uz Padomes dalību, tā kā negatīva lēmuma pieņemšanas gadījumā fonds netiek izmantots, nav jākontrolē summa, ko paredzēts izmantot, vai noregulējuma ietekme uz dalībvalstu finansiālo stabilitāti un Savienību kopumā, kā arī uz dalībvalstu fiskālo suverenitāti. Bez Savienības veiktās noregulējuma darbības dažādu iesaistīto mērķu un interešu izsvēršana tātad attiecīgā gadījumā notiks valsts līmenī, kā to paredz regulā noteiktā kompetenču sadalījuma sistēma.
50.
Noslēgumā – no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ar pilnvaru piešķiršanu SRB pieņemt negatīvus lēmumus par SRM regulas 18. panta 1. punktā minēto nosacījumu izpildi SRB ir deleģētas nevis pilnvaras pieņemt aktu saistībā ar ekonomikas politiku, kas ir Savienības izpausme, bet vienīgi pilnvaras izteikt vērtējumus, kas ir tehniskas rīcības brīvības īstenošana, tāpēc tās neizraisa “patieso atbildības nodošanu”, kas nav saderīga ar Tiesas judikatūru par pilnvaru deleģēšanu aģentūrām, kura izriet no sprieduma Meroni/Augstā iestāde.
51.
Tādējādi arī pirmā apelācijas pamata otrā daļa, manuprāt, ir jānoraida.
c)
Par pirmā apelācijas pamata trešo daļu, kas attiecas uz citiem iebildumiem
52.
Pirmajā apelācijas pamatā ABLV Bank izvirza virkni citu iebildumu par pārsūdzētā sprieduma 73.–86. punktu.
53.
Pirmkārt, ABLV Bank apgalvo, ka vēlāka SRB pieņemtā prakse pierādot, ka SRB pati nepiekrīt SRM regulas 18. panta interpretācijai, kuru izmantojusi Vispārējā tiesa.
54.
Manā skatījumā šis arguments vispirmām kārtām ir nepieņemams, jo nekādā veidā neidentificē apstrīdētos elementus pārsūdzētajā spriedumā, kuros būtu pieļautas tiesību kļūdas (
31
). Katrā ziņā pēc būtības tas ir arī neefektīvs. Proti, arī tad, ja piekrīt, ka SRB ir mainījusi praksi – ko gan SRB pati apstrīd –, šādai maiņai neesot nozīmes šīs lietas mērķiem, jo tā nekādi neietekmē Vispārējās tiesas izmantotās SRM regulas 18. panta interpretācijas tiesiskumu.
55.
Otrkārt, ABLV Bank norāda, ka Vispārējā tiesa neesot pareizi noteikusi apstrīdēto lēmumu tiesiskās sekas. Tā kā šie lēmumi ietver saistošus konstatējumus par diviem SRM regulas 18. panta 1. punktā minētajiem nosacījumiem, tie esot negatīvi izmainījuši ABLV Bank tiesisko stāvokli, lai arī neizraisot tās tiešo likvidāciju. Vispārējai tiesai esot bijis jāsaprot šo lēmumu raksturs un tiesiskās sekas pirms to tiesiskuma analizēšanas. Turklāt Vispārējā tiesa esot konstatējusi, ka SRB var dot instrukcijas valstu noregulējuma iestādēm, tomēr neprecizējot instrukciju veidu.
56.
Man ir lielas šaubas arī par šī iebilduma pieņemamību. Proti, arī šajā gadījumā ABLV
Bank neidentificē apstrīdētās pārsūdzētā sprieduma daļas. Katrā ziņā šis iebildums ir arī nepamatots. Pārsūdzētā sprieduma 34. un 49. punktā Vispārējā tiesa ir skaidri atzinusi, ka apstrīdētais lēmums ir radījis tiešas sekas ABLV Bank tiesiskajam stāvoklim. Tas ir iemesls, kāpēc šis lēmums banku skar tieši un tai ir locus standi tā apstrīdēšanai, lai gan tā nav šī lēmuma adresāte. Tātad Vispārējā tiesa ir analizējusi un sapratusi apstrīdēto lēmumu raksturu un tiesiskās sekas. Turklāt pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nav konstatējusi, ka SRB dotu valstu iestādēm instrukcijas.
57.
Treškārt, ABLV Bank norāda – neatzīstot, ka apstrīdētie lēmumi uzdod ABLV Bank un ABLV Bank Luxembourg likvidāciju, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi to saturu. No vienas puses, apstrīdēto lēmumu formulējums uzdodot valstu noregulējuma iestādēm izpildīt šos lēmumus un neatstājot nekādas šaubas par likvidācijas nepieciešamību. No otras puses, Vispārējā tiesa jēdzienu “apstrīdams akts” LESD 263. panta izpratnē esot kļūdaini pielīdzinājusi konkrētam fiziskam dokumentam. Šis jēdziens attiecoties uz apstrīdēto lēmumu saturu. Tāpēc, ņemot vērā paziņojumu presei, ko SRB izdeva 2018. gada 24. februārī (
32
), Vispārējai tiesai esot bijis jāsecina, ka ar apstrīdētajiem lēmumiem tika uzdota ABLV Bank un ABLV Bank Luxembourg likvidācija.
58.
Šajā ziņā argumenti, kas attiecas uz apgalvoto likvidācijas uzdošanu ar apstrīdētajiem lēmumiem, ir nepamatoti. Proti, kā skaidri izriet no 2022. gada 24. februāra sprieduma Bernis u.c./SRB (C‑364/20 P, nav publicēts, EU:C:2022:115), ar apstrīdētiem lēmumiem netika uzdota divu attiecīgo vienību likvidācija (
33
). Turklāt, kā Vispārējā tiesa norādīja pārsūdzētā sprieduma 75. punktā, no sprieduma ABLV Bank 49. punkta izriet, ka šīs bankas likvidācijai pamatā bija šīs sabiedrības akcionāru pieņemtais lēmums.
59.
Arī argumenti, kas attiecas uz paziņojumu presei, ko SRB izdeva 2018. gada 24. februārī, ir nepamatoti. Pat piekrītot, ka starp apstrīdēto lēmumu tekstu un paziņojumu presei pastāv neatbilstība, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdas, pārsūdzētā sprieduma 77. punktā nospriežot, ka tāds informatīvs dokuments kā paziņojums presei nevar izmainīt formāla lēmuma saturu.
60.
Ceturtkārt, ABLV Bank apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot netieši sagrozījusi jēdzienu akta “adresāts” LESD 263. panta un 297. panta 2. punkta izpratnē. Tai esot bijis jāņem vērā, ka akta adresāts norāda uz personu, kuras tiesiskais stāvoklis ir izmainīts, un nevis uz iestādi, kas atbild par tā izpildi. No tā esot jāsecina, ka ABLV Bank un ABLV Bank Luxembourg bija jāuzskata par apstrīdēto lēmumu adresātēm.
61.
Šis iebildums ir nepamatots. Proti, saskaņā ar judikatūru jēdziens “akta adresāts” LESD 263. panta ceturtās daļas izpratnē ir jāsaprot formālā nozīmē – attiecībā uz personu, kas šajā aktā norādīta kā tā adresāts. Apstāklis, ka akta saturs varētu skart personu, kas nav formālais akta adresāts, protams, var piešķirt šai personai locus standi, bet nepiešķir tai šī akta adresāta statusu (
34
).
62.
Piektkārt, apstrīdētajos lēmumos esot pieļautas būtiskas procesuālas kļūdas, kuras [tiesai] bija jākonstatē pēc savas ierosmes. ABLV Bank tiesības tikt uzklausītai un tiesības uz piekļuvi lietas materiāliem neesot ievērotas procedūrā, kuras iznākumā pieņemts apstrīdētais lēmums. Turklāt šis lēmums neesot pareizi paziņots ABLV Bank un tajā neesot norādīts nekāds pamatojums.
63.
Arī iebildumi par apgalvotām procesuālām kļūdām, manuprāt, ir nepieņemami. ABLV Bank atkal nekādi nenorāda apstrīdētos pārsūdzētā sprieduma elementus. It īpaši – iebildumu par pienākuma norādīt pamatojumu apgalvoto pārkāpumu nepamato neviens arguments.
64.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais pamats, manuprāt, ir jānoraida kopumā.
2.
Par otro apelācijas pamatu
65.
Ar otro apelācijas pamatu ABLV Bank apstrīd pārsūdzētā sprieduma daļu (
35
), kurā Vispārējā tiesa noraidīja prasības pamatus, kuri attiecās uz novērtējumu par maksātnespējas iespējamību SRM regulas 18. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē. SRB un ECB apstrīd visus otrajā apelācijas pamatā izvirzītos iebildumus.
66.
Vispirms jānoraida SRB iebilde par nepieņemamību, saskaņā ar kuru šis pamats esot kopumā nepieņemams. Proti, dažos punktos ABLV Bank argumentu izklāsts patiešām nav skaidrs. Tomēr pārsvarā apelācijas sūdzība ļauj identificēt apstrīdētos pārsūdzētā sprieduma elementus un saprast ABLV Bank argumentus, ļaujot Tiesai pārbaudīt tiesiskumu.
a)
Par pārbaudes tiesā apjomu
67.
ABLV Bank apgalvo, ka pārsūdzētā sprieduma 90.–96. punktā Vispārējā tiesa esot pārmērīgi ierobežojoši sapratusi tādas pārbaudes tiesā apjomu, kas Savienības tiesām būtu jāveic attiecībā uz novērtējumu saistībā ar maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamību saskaņā ar SRM regulas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktu. Šādā veidā Vispārējā tiesa esot pārkāpusi Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantu, kā arī Tiesas judikatūru un Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūru. Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka šai pārbaudei jābūt ierobežotākai nekā pārbaude, ko veic valstu maksātnespējas tiesas.
68.
Šajā ziņā no šo secinājumu 43. punktā minētās judikatūras izriet, ka, vērtējot SRM regulas 18. panta 1. punktā minēto nosacījumu izpildi, SRB ir rīcības brīvība. Konkrētāk, no šo secinājumu 44. punktā minētās judikatūras izriet, ka novērtējumā saistībā ar kredītiestādes maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamību SRB jāizdara tehniska rakstura izvēles un jāveic sarežģītas ekonomiskas prognozes un vērtējumi.
69.
Šajā ziņā Tiesa ir apstiprinājusi, ka, ņemot vērā šo rīcības brīvību, pārbaude tiesā, kas Savienības tiesai jāveic attiecībā uz lēmumu par noregulējuma shēmas pieņemšanu pamatojuma – kas ietver analīzi saistībā ar maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamības esamību – pamatotību, nedrīkst likt tai ar savu vērtējumu aizstāt SRB vērtējumu, bet tās mērķis ir pārliecināties, ka šī shēma nav balstīta uz saturiski nepareiziem faktiem un ka tajā nav pieļauta neviena acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana (
36
).
70.
No tā izriet, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdas novērtējumā par maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamības pārbaudes Savienības tiesās apjoma noteikšanu.
71.
Šajā ziņā tomēr jānorāda – tieši ņemot vērā to, ka SRB ir piešķirta tehniskā rīcības brīvība, nosakot SRM regulas 18. panta 1. punktā minēto nosacījumu izpildi, stingrai pārbaudei tiesā, ievērojot iepriekš minētos ierobežojumus, ir īpaša nozīme (
37
).
72.
Pastāvīgā judikatūrā ir noteikts, ka tehniskās rīcības brīvības īstenošanas situācijā būtiska nozīme ir procesuālo garantiju ievērošanai, tostarp Savienības iestāžu pienākumam rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus atbilstošos attiecīgās situācijas elementus. Šādās situācijās Savienības tiesai jāpārbauda ne vien iesniegto pierādījumu saturiskā pareizība, uzticamība un konsekvence, bet arī tas, vai šie pierādījumi veido visu atbilstošo datu kopumu, kas jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie ir tādi, ar kuriem var pamatot no tiem izdarītos secinājumus (
38
).
73.
Konkrētāk – noregulējuma iestādes veikto ekonomisko vērtējumu sarežģītība nedrīkst liegt tiesai pārbaudīt, vai pierādījumi, uz kuriem pamatojās noregulējuma iestāde, ir pareizi, uzticami un konsekventi, vai tie ietver visu nepieciešamo informāciju, kas jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un vai tie var pamatot no tiem izdarītos secinājumus (
39
). Tātad SRB jāpieņem lēmumi, pamatojoties uz drošiem, pareiziem, uzticamiem un konsekventiem pierādījumiem, kā arī jānorāda izsmeļošs lēmuma pamatojums, izklāstot dažādus ceļus loģiskajā argumentācijā, uz kuru tā balstās (
40
). Šie pierādījumi un pamatojums veidos stingras pārbaudes Savienības tiesā priekšmetu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka SRM regulā nav paredzēta iespēja saskaņā ar SRM regulas 18. pantu pieņemtos lēmumus apstrīdēt Pārsūdzību izskatīšanas grupā, kas izveidota atbilstoši šīs regulas 85. pantam (
41
).
b)
Par pārējiem otrajā apelācijas pamatā izvirzītajiem iebildumiem
74.
Otrajā apelācijas pamatā ABLV Bank izvirza virkni citu iebildumu par pārsūdzētā sprieduma 97.–146. punktu.
75.
Pirmkārt, ABLV Bank apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi lietas materiālus, konstatējot, ka apstrīdētais lēmums attiecībā uz ABLV Bank ietvēra netiešu SRB veikto novērtējumu par šīs bankas maksātnespēju vai maksātnespējas iespējamību, kad SRB pretprasībā norādīja, ka ECB ir veikusi šo novērtējumu viena pati, vienīgi apspriežoties ar SRB.
76.
Šis iebildums pamatojas uz acīmredzami kļūdainu pārsūdzētā sprieduma 103.–108. punkta lasījumu. Minētajos punktos Vispārējā tiesa nekonstatēja nekāda netieša novērtējuma esību. Tā aprobežojās ar nekļūdīgu konstatējumu, ka saskaņā ar judikatūru SRB varēja pārņemt un pamatoties uz ECB novērtējumu par SRM regulas 18. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētā nosacījuma izpildi.
77.
Otrkārt, ABLV Bank apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot sagrozījusi faktus, neņemot vērā Tribunal d'arrondissement de Luxembourg (Luksemburgas apgabaltiesa, Luksemburga) 2018. gada 9. marta spriedumu, kā arī turpmākus notikumus, kuri apšaubot apstrīdēto lēmumu pamatā esošos SRB vērtējumus.
78.
Šajā ziņā Luksemburgas tiesas spriedumam acīmredzami nav nozīmes aplūkojamajā kontekstā jau tādēļ vien, ka tas attiecas nevis uz ABLV Bank, bet uz ABLV Bank Luxembourg, kā dēļ ABLV Bank prasība tika atzīta par nepieņemamu. Runājot par atsauci uz citiem turpmākiem elementiem, vispirmām kārtām, ABLV Bank nekādi neapstrīd argumentāciju, kas ietverta pārsūdzētā sprieduma 97.–99. punktā, kuros Vispārējā tiesa noraidīja argumentu par citiem notikumiem, kas attiecas uz situāciju ABLV Bank likviditātes jomā. Katrā ziņā apelācijas sūdzībā esošo atsauci uz šiem citiem notikumiem nepamato neviens pierādījums.
79.
Treškārt, ABLV Bank apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot pienācīgi atbildējusi uz dažiem pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem. ABLV Bank atsaucas uz šiem elementiem: moratorijs, noguldījumu aizsardzības mehānisms un lūgums konvertēt tās Euroclear likvīdos aktīvus likvīdajos aktīvos Latvijas centrālajā bankā.
80.
Šajā ziņā, ja šis iebildums jāsaprot kā vērsts uz Vispārējās tiesas vērtējumu par šiem elementiem apstrīdēšanu pēc būtības, tas ir acīmredzami nepieņemams, jo ABLV Bank pat minimāli nenorāda, kādas kļūdas esot pieļautas pārsūdzētajā spriedumā. Ciktāl šis iebildums jāsaprot tādā nozīmē, ka ABLV Bank apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā nav norādīts pamatojums attiecībā uz Vispārējās tiesas veikto analīzi, tas ir nepamatots. Proti, Vispārējā tiesa uz šiem argumentiem ir atbildējusi pārsūdzētā sprieduma 125.–144. punktā.
81.
Visbeidzot, ceturtkārt, ABLV Bank apgalvo, ka pārsūdzētais spriedums esot pamatots uz banku likviditātes jēdziena SRM regulas 18. panta izpratnē kļūdainu izpratni. Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā apstākli, ka Savienības tiesībās paredzētais likviditātes režīms tiktu sagrozīts, ja kredītiestādei tiktu noteiktas papildu likviditātes prasības krīzes gadījumā.
82.
Šajā ziņā jānorāda, ka, lai pamatotu argumentu par jēdzienu “likviditāte”, ABLV Bank aprobežojas ar apgalvojumu, ka likviditātes rezerves būtu savlaicīgi izveidotas un būtu apzināti izmantotas un samazinātas krīzes gadījumā. Tomēr tā nekādi neapstrīd pārsūdzētā sprieduma 111.–115. punktā ietverto Vispārējās tiesas argumentāciju. Turklāt apgalvojumu par papildu likviditātes prasību noteikšanu nepamato neviens pierādījums.
83.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka arī otrais apelācijas pamats, manuprāt, ir jānoraida.
3.
Par trešo apelācijas pamatu
84.
Ar trešo pamatu ABLV Bank apgalvo, ka pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa esot ignorējusi un/vai sagrozījusi vai neatbilstoši izskatījusi vairākus pirmajā instancē izvirzītos argumentus. ABLV Bank atsaucas: pirmkārt, uz savu argumentu par to, ka ECB un SRB neievēroja Latvijas iestāžu kompetenci noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizācijas novēršanas jomā un lēmumus šajā jautājumā; otrkārt, uz argumentu par Amerikas Savienoto Valstu Financial Crime Enforcement Network (FinCEN, Finanšu noziegumu apkarošanas tīkls) atzinumu, kas esot uzskatāms par trešās valsts mēģinājumu izdarīt spiedienu uz Latvijas Republiku, lai tā mainītu tiesisko regulējumu; treškārt, uz argumentu par šaubām par SRB un ECB objektivitāti. Turklāt Vispārējā tiesa neesot pietiekami ņēmusi vērā vairākus ABLV Bank iesniegtos pierādījumus.
85.
Šajā ziņā, attiecībā uz pirmajiem diviem argumentiem no judikatūras izriet, ka bankas maksātnespējas vai maksātnespējas iespējamības SRM regulas 18. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē iemeslu ņemšana vērā šajā tiesību normā nav paredzēta un turklāt nebūtu saderīga arī ar šīs regulas mērķiem (
42
). No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 101. punktā Vispārējā tiesa ir nekļūdīgi noraidījusi visus argumentus, kuri bija saistīti ar šiem iemesliem, tostarp šos divus minētos argumentus, uzskatot, ka tiem nav nozīmes apstrīdētā lēmuma attiecībā uz ABLV Bank tiesiskuma mērķiem.
86.
Runājot par trešo argumentu, ciktāl tas jāsaprot tādā nozīmē, ka ABLV Bank nolūks ir apstrīdēt savu tiesību uz tās jautājumu objektīvu izskatīšanu SRB, kas izvirzīts pirmajā instancē, Vispārējā tiesa uz šiem argumentiem ir atbildējusi pārsūdzētā sprieduma 179.–186. punktā. Tātad ABLV Bank nevar apgalvot, ka Vispārējā tiesa esot ignorējusi šo argumentu. Turklāt apelācijas sūdzībā tā nekādā veidā neapstrīd šajā pārsūdzētā sprieduma daļā ietverto argumentāciju.
87.
Visbeidzot, runājot par argumentiem, kas saistīti ar Vispārējās tiesas izdarīto pierādījumu vērtējumu, no pastāvīgas judikatūras izriet, ka faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, nav tiesību jautājums, uz kuru kā tādu attiektos Tiesas pārbaude apelācijas tiesvedībā (
43
). Tāpēc minētie argumenti ir nepieņemami.
88.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka arī trešais pamats, manuprāt, ir jānoraida.
4.
Par ceturto apelācijas pamatu
89.
Ar ceturto apelācijas pamatu ABLV Bank apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi vairākas kļūdas, pārbaudot prasības pieteikuma, kas vērsts pret lēmumu attiecībā uz ABLV Bank Luxembourg, pieņemamību.
90.
Pirmkārt, apstrīdētie lēmumi esot bijuši jāinterpretē atbilstoši paziņojumam presei, ko SRB izdeva 2018. gada 24. februārī. Otrkārt, Vispārējā tiesa esot sagrozījusi to saturu, noliedzot, ka apstrīdētos lēmumos ir uzdota ABLV Bank un ABLV Bank Luxembourg likvidācija. Treškārt, atsaucoties uz lēmumiem par noregulējumu, kurus SRB pieņēma attiecībā uz citām vienībām, ABLV Bank apgalvo, ka lēmums par noregulējumu var izmainīt akcionāru tiesisko stāvokli. No tā ticis secināts, ka tas pats attiecas uz lēmumu nepieņemt noregulējuma shēmu.
91.
Šajā ziņā uzskatu, ka pārsūdzētā sprieduma 40.–45. punktā ietvertajā Vispārējās tiesas argumentācijā nav tiesību kļūdu. Proti, Vispārējā tiesa ir pareizi piemērojusi judikatūru (
44
), uzskatot, ka apstrīdētais lēmums nav tieši skāris ABLV Bank kā ABLV Bank Luxembourg akcionāri – apstrīdētais lēmums uz to attiecas, jo tās tiesības saņemt dividendes un piedalīties ABLV Bank Luxembourg pārvaldībā netika aizskartas ar lēmumu noregulējumu nepiemērot šai vienībai.
92.
ABLV Bank izvirzītie argumenti neatspēko šo konstatējumu. Šo secinājumu 90. punktā minētais pirmais un otrais arguments jau ir noraidīti šo secinājumu 58. un 59. punktā. Arī trešais arguments, kas attiecas uz lēmumiem par noregulējumu, kurus SRB pieņēma attiecībā uz citām vienībām, jānoraida, jo šiem lēmumiem nav nozīmes, lai pierādītu tiešu ABLV Bank interesi par apstrīdēto lēmumu attiecībā uz tās meitasuzņēmumu.
93.
No tā izriet, ka arī ceturtais apelācijas pamats ir jānoraida un tāpēc apelācijas sūdzība kopumā ir jānoraida.
III. Par tiesāšanās izdevumiem
94.
Tā kā ABLV Bank apelācijas sūdzība tiek noraidīta un gan SRB, gan ECB ir prasījušas piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, uzskatu, ka ABLV Bank ir jāpiespriež atlīdzināt to tiesāšanās izdevumi saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu.
IV. Secinājumi
95.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ierosinu Tiesai lemt šādi:
–
apelācijas sūdzību noraidīt;
–
ABLV Bank AS atlīdzina Vienotās noregulējuma valdes un Eiropas Centrālās bankas tiesāšanās izdevumus.
(
1
)	Oriģinālvaloda – itāļu.
(
2
)	SRM ir izveidots ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 806/2014 (2014. gada 15. jūlijs), ar ko izveido vienādus noteikumus un vienotu procedūru kredītiestāžu un noteiktu ieguldījumu brokeru sabiedrību noregulējumam, izmantojot vienotu noregulējuma mehānismu un vienotu noregulējuma fondu, un groza Regulu (ES) Nr. 1093/2010 (OV 2014, L 225, 1. lpp.) (turpmāk tekstā – “SRM regula”).
(
3
)	Attiecīgi 2018. gada 23. februāra lēmumi SRB/EES/2018/09 un SRB/EES/2018/10 (turpmāk tekstā – “apstrīdētie lēmumi”).
(
4
)	Detalizētākam šīs lietas faktisko apstākļu izklāstam atsaucos uz pārsūdzētā sprieduma 2.–20. punktu.
(
5
)	Saskaņā ar LESD 256. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu un 169. pantu. Skat. ex multis spriedumu, 2016. gada 14. decembris, SV Capital/EBI (C‑577/15 P, EU:C:2016:947, 69. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
6
)	Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2014/59/ES (2014. gada 15. maijs), ar ko izveido kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību atveseļošanas un noregulējuma režīmu un groza Padomes Direktīvu 82/891/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/24/EK, 2002/47/EK, 2004/25/EK, 2005/56/EK, 2007/36/EK, 2011/35/ES, 2012/30/ES un 2013/36/ES, un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1093/2010 un (ES) Nr. 648/2012 (OV 2014, L 173, 190. lpp.).
(
7
)	Spriedums, 2024. gada 18. jūnijs, Komisija/VNV (C‑551/22 P, EU:C:2024:520; turpmāk tekstā – “spriedums Komisija/VNV”, skat. it īpaši 83. punktu).
(
8
)	Skat. ex multis spriedumu, 2025. gada 9. janvāris, Communes de Schaerbeeket de Linkebeek (C‑627/23, EU:C:2025:9, 28. punkts un tajā minētā judikatūra).
(
9
)	Proti, attiecībā uz finanšu iestādēm un grupām, kuras tiek uzskatītas par nozīmīgām finanšu stabilitātei Savienībā, kā arī citām pārrobežu grupām. Šajā ziņā skat. spriedumu Komisija/VNV, 75. punkts.
(
10
)	Attiecīgās tiesību normas dažādu valodu versiju analīze liecina, ka itāļu valodā lietotais formulējums ir lietots arī lielākajā daļā citu valodu (piemēram, angļu valodā “all decisions relating to resolution”, vācu valodā “alle Beschlüsse im Zusammenhang mit einer Abwicklung” un spāņu valodā “todas las decisiones relacionadas con la resolución”). Līdzīgi formulējumi ir atrodami portugāļu, grieķu, latviešu, ungāru, rumāņu, dāņu, zviedru, somu un bulgāru valodas versijā. Citu valodu versijās ir nedaudz atšķirīgs formulējums, kurā lietoti termini “visi lēmumi par noregulējumu” (piemēram, franču valodas versijā “toutes les décisions de résolution” un holandiešu valodas versijā “alle afwikkelingsbesluiten”). Taču arī šāds formulējums, kas turklāt šķiet izmantots mazākā skaitā valodu versiju, ir saderīgs ar tiesību normas interpretāciju, kas ierosināta turpmākos šo secinājumu punktos.
(
11
)	Vienīgais ierobežojums ir pienākums sadarboties ar valstu noregulējuma iestādēm saskaņā ar šīs regulas 31. panta 1. punktu.
(
12
)	Kā Vispārējā tiesa pamatoti konstatējusi pārsūdzētā sprieduma 82. punktā.
(
13
)	Vispārējā tiesa atsaucās uz 2021. gada 6. maija spriedumu ABLV Bank/ECB (C‑551/19 P un C‑552/19 P, EU:C:2021:369; turpmāk tekstā – “spriedums ABLV Bank”; skat. it īpaši 56. un 73. punktu).
(
14
)	Šajā ziņā skat. arī Direktīvas 2014/59 1. un 120. apsvērumu.
(
15
)	Par iejaukšanās ātruma nepieciešamību krīzes situācijās skat. SRM regulas 10., 16., 26. un 31. apsvērumu un Direktīvas 2014/59 4. un 5. apsvērumu.
(
16
)	Skat. arī spriedumus, 2024. gada 4. oktobris, Aeris Invest/Komisija un VNV (C‑535/22 P, EU:C:2024:819; turpmāk tekstā – “spriedums Aeris Invest”, 164. punkts), un García Fernández u.c./Komisija un VNV (C‑541/22 P, EU:C:2024:820; turpmāk tekstā – “spriedums García Fernández”, 190. punkts).
(
17
)	Vispārējā tiesa to ir pamatoti norādījusi pārsūdzētā sprieduma 84. punktā. No šiem apsvērumiem izriet, ka ABLV Bank atbalstītā nostāja – saskaņā ar kuru, ja SRB nonāk pie secinājuma, ka noregulējuma darbība nav vajadzīga sabiedrības interesēs, tai būtu tout court jāatturas no lēmuma pieņemšanas – nevar būt apmierināta.
(
18
)	Skat. SRM regulas 18. panta 1., 6. un 7. punktu. Skat. spriedumu Komisija/VNV, 94. punkts.
(
19
)	Spriedums, 1958. gada 13. jūnijs, Meroni/Augstā iestāde (9/56, EU:C:1958:7).
(
20
)	Skat. spriedumus, Meroni/Augstā iestāde, 41. lpp., 2014. gada 22. janvāris, Apvienotā Karaliste/Parlaments un Padome (C‑270/12, EU:C:2014:18; turpmāk tekstā – “spriedums ESMA”, 42. punkts), un Komisija/VNV, 71. punkts.
(
21
)	Skat. spriedumu Komisija/VNV, 81. punkts.
(
22
)	Šajā ziņā jānorāda, ka apelācijas sūdzībā ABLV Bank apstrīd vienīgi Vispārējās tiesas izmantotās interpretācijas saderību ar minēto judikatūru, tiešā veidā neizvirzot iebildi par prettiesiskumu saskaņā ar LESD 277. pantu par nevienu SRM regulas tiesību normu.
(
23
)	SRM regulas 24. apsvērums un spriedums Komisija/VNV, 69. punkts.
(
24
)	Skat. sprieduma Komisija/VNV, 75. un 77. punktu un Aeris, 266. punktu.
(
25
)	Šis konstatējums ir pietiekams, lai noraidītu tiesas sēdē izvirzīto SRB argumentu, saskaņā ar kuru, ja tā pieņem negatīvu lēmumu par SRM regulas 18. panta 1. punktā minētajiem kritērijiem, pretēji pozitīva lēmuma gadījumam, tai neesot nekādas rīcības brīvības šajā ziņā. Turklāt SRB arguments nav loģiski pamatojams. Proti, nav loģiski iedomājams, ka pilnvaras izvērtēt noteiktu nosacījumu esību, atsaucoties uz īstenoto rīcības brīvību, varētu mainīties atkarībā no analīzes rezultāta (pozitīva vai negatīva). Rīcības brīvības elements attiecas uz pašu analīzi un nevar būt atkarīgs no tās rezultāta.
(
26
)	Skat. spriedumu Komisija/VNV, 77. punkts.
(
27
)	Spriedumi Aeris Invest, 266. un turpmākie punkti, un García Fernández, 275. punkts. Skat. arī spriedumu, 2018. gada 11. decembris, Weiss u.c. (C‑493/17, EU:C:2018:1000).
(
28
)	Galu galā šie ir sarežģīti faktu vērtējumi, kas ir pielīdzināmi tiem, kurus Tiesa aplūkoja spriedumā ESMA. Skat. it īpaši minētā sprieduma 52. punktu. Pirmo divu nosacījumu analīze paredz vienīgi tehniska rakstura vērtējumus. Trešais nosacījums, kas attiecas uz sabiedrības interešu esamību, prasa vispārējus diskrecionārus vērtējumus par SRM regulas 14. panta 2. punktā norādīto noregulējuma mērķu sasniegšanu. It īpaši noregulējuma darbības viena vai vairāku minēto mērķu sasniegšanai samērīguma analīze ietver būtisku novērtējuma brīvību. Tomēr, lai gan SRB, pārbaudot šo nosacījumu, ir jāveic perspektīvas analīzes, pamatojoties uz vērtējošiem secinājumiem un spekulatīvām prognozēm, tā vienmēr veic vērtējumus pēc tehniska rakstura kritērijiem. SRB nav iespējas lemt, pamatojoties uz politikas apsvērumiem, kuri iziet ārpus šo tehnisko kritēriju esamības noteikšanas.
(
29
)	Par šo divu rīcības brīvības kategoriju nošķiršanu skat. vispirmām kārtām ģenerāladvokāta F. Ležē [P. Léger] secinājumus lietā Rica Foods/Komisija (C‑40/03 P, EU:C:2005:93, 46. punkts). Šajā ziņā skat arī nesenos ģenerāladvokāta N. Emiliu [N. Emiliou] secinājumus lietā ECB/Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2022:844).
(
30
)	Šajā ziņā turklāt jānorāda, ka SRM regula paredz Komisijas iesaisti SRB darbos un tātad arī tādu negatīvu lēmumu pieņemšanā kā apstrīdētie lēmumi (skat. SRM regulas 43. panta 3. punktu un spriedumu Komisija/VNV, 78. punkts).
(
31
)	Skat., ex multis, spriedumu, 2019. gada 23. janvāris, Deza/ECHA (C‑419/17 P, EU:C:2019:52, 93. un 94. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
32
)	Skat. pārsūdzētā sprieduma 17. punktu.
(
33
)	Skat. minētā sprieduma 50. un turpmākos punktus.
(
34
)	Skat. spriedumu, 2016. gada 21. janvāris, SACBO/Komisija un INEA (C‑281/14 P, nav publicēts, EU:C:2016:46, 34. punkts).
(
35
)	Pārsūdzētā sprieduma 90.–146. punkts.
(
36
)	Skat. spriedumus Aeris Invest, 266. punkts, un García Fernández, 275. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
37
)	Skat. ģenerāladvokāta K. Rēmera [K. Roemer] apsvērumus secinājumos lietā Meroni/Augstā iestāde (9‑56, ECLI:EU:C:1958:4, 108. lpp.).
(
38
)	Spriedums, 2023. gada 4. maijs, ECB/Crédit Lyonnais (C‑389/21 P, EU:C:2023:368, 56. un 57. punkts un tajos minētā judikatūra).
(
39
)	Šajā nozīmē skat. Direktīvas 2014/59 89. apsvērumu.
(
40
)	Šajā ziņā skat ģenerāladvokāta A. Ticano [A. Tizzano] secinājumus lietā Komisija/Tetra Laval (C‑12/03 P, EU:C:2004:318, 87. un 88. punkts).
(
41
)	Skat. inter alia Pārsūdzību izskatīšanas grupas lēmumus par prasībām lietās 3/17, 7/17, 27/17, 28/17 un 5/22. Par nepieciešamību stingri kontrolēt tehniskus un ekonomiskus vērtējumus pēc analoģijas skat. Tiesas atziņas 2023. gada 9. marta spriedumā ACER/Aquind (C‑46/21 P, EU:C:2023:182, 53.–75. punkts) attiecībā uz ACER apelācijas valdes kontroles intensitāti. Bez pārsūdzību izskatīšanas grupas veiktās kontroles šī nepieciešamība atspoguļojas pārbaudē tiesā.
(
42
)	Spriedums Aeris Invest, 163. un 164. punkts.
(
43
)	Spriedums García Fernández, 211. punkts un tajā minētā judikatūra.
(
44
)	Spriedums, 2019. gada 5. novembris, ECB u.c./Trasta Komercbanka u.c. (C‑663/17 P, C‑665/17 P un C‑669/17 P, EU:C:2019:923, 110. un 111. punkts). Skat. arī spriedumu, 2022. gada 24. februāris, Bernis u.c./SRB (C‑364/20 P, nav publicēts, EU:C:2022:115, 69. un 80. punkts).