62024CJ0271
TIESAS SPRIEDUMS (desmitā palāta)
2025. gada 13. martā (
*1
)
Apelācija – Ierobežojoši pasākumi saistībā ar situāciju Ukrainā – Līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšana – Prasītāja personvārda iekļaušana – Atbalsts tādām darbībām vai politikai, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība vai stabilitāte vai drošība Ukrainā vai ar ko tiek kavēts starptautisko organizāciju darbs Ukrainā
Lietā C‑271/24 P
par apelācijas sūdzību atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantam, ko 2024. gada 16. aprīlī iesniedzis
Igor Shuvalov
, ar dzīvesvietu Maskavā (Krievija), ko pārstāv L. M. García López, J. L. Iriarte Ángel, F. M. Rodríguez González un L. Rodríguez Jiménez, advokāti,
apelācijas sūdzības iesniedzējs,
otra lietas dalībniece –
Eiropas Savienības Padome, ko pārstāv D. Cerdán García un P. Mahnič, pārstāvji,
atbildētāja pirmajā instancē,
TIESA (desmitā palāta)
šādā sastāvā: palātas priekšsēdētājs D. Gracijs [D. Gratsias], piektās palātas priekšsēdētāja M. L. Arasteja Saūna [M. L. Arastey Sahún] (referente) un tiesnesis J. Pasers [J. Passer],
ģenerāladvokāte: L. Medina,
sekretārs: A. Kalots Eskobars [A. Calot Escobar],
ņemot vērā rakstveida procesu,
ņemot vērā pēc ģenerāladvokātes uzklausīšanas pieņemto lēmumu izskatīt lietu bez ģenerāladvokāta secinājumiem,
pasludina šo spriedumu.
Spriedums
1
Igor Shuvalov ar apelācijas sūdzību lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2024. gada 7. februāra spriedumu Shuvalov/Padome (T‑289/22, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”, EU:T:2024:57), ar ko tā noraidīja viņa prasību atcelt, pirmkārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2022/265 (2022. gada 23. februāris), ar kuru groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022, L 42 I, 98. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2022/260 (2022. gada 23. februāris), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022, L 42 I, 3. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “sākotnējie apstrīdētie tiesību akti), otrkārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2022/1530 (2022. gada 14. septembris), ar kuru groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022, L 239, 149. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2022/1529 (2022. gada 14. septembris), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2022, L 239, 1. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “pirmie apstrīdētie tiesību akti par saglabāšanu sarakstā”), un, treškārt, Padomes Lēmumu (KĀDP) 2023/572 (2023. gada 13. marts), ar kuru groza Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023, L 75 I, 134. lpp.), un Padomes Īstenošanas regulu (ES) 2023/571 (2023. gada 13. marts), ar kuru īsteno Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2023, L 75 I, 1. lpp.) (turpmāk tekstā kopā – “otrie apstrīdētie tiesību akti par saglabāšanu sarakstā”), – daļā, kurā šie akti (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētie tiesību akti”) skar viņu.
Atbilstošās tiesību normas un tiesvedības priekšvēsture
2
Izskatāmās lietas faktiskie un tiesību apstākļi ir izklāstīti pārsūdzētā sprieduma 2.–13. punktā un var tikt rezumēti un papildināti šādi.
3
Apelācijas sūdzības iesniedzējs no 2008. līdz 2018. gadam bija Krievijas Federācijas valdības premjerministra vietnieks un 2018. gada 24. maijā kļuva par Vnesheconombank (VEB.RF, Attīstības un ārējās tirdzniecības banka, Krievija) priekšsēdētāju.
Lēmums 2014/145/KĀDP
4
Pēc tam, kad Krievijas Federācija bija pievienojusi Krimu, Eiropas Savienības Padome 2014. gada 17. martā, pamatojoties uz LES 29. pantu, pieņēma Lēmumu 2014/145/KĀDP par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 16. lpp.).
Sākotnējais Lēmums 2014/145
5
Lēmuma 2014/145, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2014. gada 8. septembra Lēmumu 2014/658/KĀDP (OV 2014, L 271, 47. lpp., turpmāk tekstā – “sākotnējais Lēmums 2014/145”), 1. panta 1. punkts liedz ieceļot dalībvalstu teritorijā vai šķērsot to tranzītā fiziskām personām, kas atbilst tostarp šī punkta a) un b) apakšpunktā paredzētajiem kritērijiem, savukārt šī lēmuma 2. panta 1. punkts paredz to fizisko personu līdzekļu un saimniecisko resursu iesaldēšanu, kuras atbilst tostarp šī punkta a) un d) apakšpunktā paredzētajiem kritērijiem, kas būtībā ir identiski tiem, kuri paredzēti minētā lēmuma 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā (turpmāk tekstā kopā – attiecīgi “a) un d) kritērijs”).
6
2022. gada 23. februārī sākotnējā Lēmuma 2014/145 2. pants bija formulēts šādi:
“1.   Tiek iesaldēti visi līdzekļi un saimnieciskie resursi, kas ir šādu personu īpašumā vai valdījumā, turējumā vai kontrolē:
a)
fiziskas personas, kuras ir atbildīgas par tādām darbībām vai politiku vai aktīvi atbalsta vai īsteno tādas darbības vai politiku, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība vai stabilitāte vai drošība Ukrainā vai ar ko tiek kavēts starptautisko organizāciju darbs Ukrainā, un ar tām saistītas fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras;
[..]
d)
fiziskas vai juridiskas personas, vienības vai struktūras, kuras aktīvi sniedz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas lēmumu pieņēmējiem, kas ir atbildīgi par Krimas aneksiju vai Ukrainas austrumdaļas destabilizāciju, vai kuras gūst labumu no tiem [..].”
Grozītais Lēmums 2014/145
7
Pēc Krievijas Federācijas bruņoto spēku iebrukuma Ukrainā 2022. gada 24. februārī Padome 2022. gada 25. februārī pieņēma Lēmumu (KĀDP) 2022/329, ar kuru groza Lēmumu 2014/145 (OV 2022, L 50, 1. lpp.).
8
Lēmuma 2014/145, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu 2022/329 (turpmāk tekstā – “grozītais Lēmums 2014/145), 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā un 2. panta 1. punkta a) un d) apakšpunktā paredzētie kritēriji ir līdzīgi tiem, kuri bija paredzēti sākotnējā Lēmuma 2014/145 1. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā un 2. panta 1. punkta a) un d) apakšpunktā, izņemot, pirmkārt, to, ka apstākļa vārds “aktīvi” abos gadījumos tika svītrots no kritērijiem attiecībā uz tādām darbībām vai politiku, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība, kā arī attiecībā uz materiālu vai finansiālu atbalstu Krievijas lēmumu pieņēmējiem, un, otrkārt, atsauce uz Ukrainas austrumiem tika paplašināta attiecībā uz visu šo valsti (grozītā Lēmuma 2014/145 1. panta 1. punkta b) apakšpunktā un 2. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais šādi grozītais kritērijs turpmāk tekstā saukts arī “d) kritērijs”).
Regula (ES) Nr. 269/2014
9
Padome 2014. gada 17. martā, pamatojoties uz LESD 215. panta 2. punktu, pieņēma Regulu (ES) Nr. 269/2014 par ierobežojošiem pasākumiem attiecībā uz darbībām, ar ko tiek grauta vai apdraudēta Ukrainas teritoriālā integritāte, suverenitāte un neatkarība (OV 2014, L 78, 6. lpp.).
Sākotnējā Regula Nr. 269/2014
10
2022. gada 23. februārī Regulas Nr. 269/2014, kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 2014. gada 25. jūlija Regulu (ES) Nr. 811/2014 (OV 2014, L 221, 11. lpp.) (turpmāk tekstā – “sākotnējā Regula Nr. 269/2014”), 3. panta 1. punkta a) un d) apakšpunkts ietvēra noteikumus, kas pēc būtības līdzīgi sākotnējā Lēmuma 2014/145 2. panta 1. punkta a) un d) apakšpunkta noteikumiem, kuri izklāstīti šī sprieduma 6. punktā, it īpaši attiecībā uz sākotnējās Regulas Nr. 269/2014 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzēto kritēriju (turpmāk tekstā arī – “d) kritērijs”).
Grozītā Regula Nr. 269/2014
11
Pēc Krievijas Federācijas bruņoto spēku iebrukuma Ukrainā 2022. gada 24. februārī Padome 2022. gada 25. februārī pieņēma Regulu (ES) 2022/330, ar kuru groza Regulu Nr. 269/2014 (OV 2022, L 51, 1. lpp.). Regulas Nr. 269/2014, kurā grozījumi izdarīti ar Regulu 2022/330 (turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 269/2014”), 3. panta 1. punkta a) un d) apakšpunktā attiecībā uz kritērijiem tika veikti tādi paši grozījumi, kas atspoguļoti šī sprieduma 8. punktā (grozītās Regulas Nr. 269/2014 3. panta 1. punkta d) apakšpunktā paredzētais kritērijs turpmāk tekstā saukts arī “d) kritērijs”).
Apstrīdētie tiesību akti
Sākotnējie apstrīdētie tiesību akti
12
2022. gada 23. februārī Padome pieņēma sākotnējos apstrīdētos tiesību aktus un apelācijas sūdzības iesniedzēja personvārdu iekļāva katra no abiem tiesību aktiem pielikumā esošajā ierobežojošo pasākumu sarakstā ar Nr. 227 šādi:
“Igor Ivanovich Shuvalov ir [valsts attīstības sabiedrības] VEB.RF priekšsēdētājs un Eirāzijas Ekonomikas komisijas [Padomes] loceklis. Iepriekš viņš bija Krievijas [Federācijas] premjerministra pirmais vietnieks. Šajā amatā viņš izteica piezīmes par to, ka Krievij[as] [Federācija] mainīs budžeta noteikumus, lai pēc Krievijas [Federācijas] nelikumīgi veiktās Krimas aneksijas atspoguļotu papildu divus miljonus iedzīvotāju. Tādējādi viņš atbalsta darbības un politiku, kas grauj Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību.”
Pirmie apstrīdētie tiesību akti par saglabāšanu sarakstā
13
2022. gada 14. septembrī Padome pieņēma pirmos apstrīdētos tiesību aktus par saglabāšanu sarakstā un apelācijas sūdzības iesniedzēja personvārdu ar Nr. 227 saglabāja katra no abiem šiem tiesību aktiem pielikumā esošajā sarakstā, balstoties uz tiem pašiem motīviem, kuri izklāstīti iepriekšējā punktā.
Otrie apstrīdētie tiesību akti par saglabāšanu sarakstā
14
2023. gada 13. martā Padome pieņēma otros apstrīdētos tiesību aktus par saglabāšanu sarakstā un apelācijas sūdzības iesniedzēja personvārdu ar Nr. 227 saglabāja katra no abiem šiem tiesību aktiem pielikumā esošajā sarakstā, balstoties uz šādiem motīviem:
“Igor Ivanovich Shuvalov ir [valsts attīstības sabiedrības] VEB.RF priekšsēdētājs. Iepriekš viņš bija Krievijas [Federācijas] premjerministra pirmais vietnieks un Eirāzijas Ekonomikas komisijas Padomes loceklis. Premjerministra [pirmā] vietnieka amatā viņš izteicās, ka Krievij[as] [Federācija] mainīs budžeta noteikumus, lai tie pēc Krievijas [Federācijas] nelikumīgi veiktās Krimas aneksijas atspoguļotu papildu divus miljonus iedzīvotāju. Tādējādi viņš atbalsta darbības un politiku, kas grauj Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
15
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2022. gada 18. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdētos tiesību aktus daļā, kurā tie attiecas uz viņu. Pamatojot savu prasību, viņš izvirzīja septiņus pamatus saistībā, pirmkārt, ar Padomes pieļautu acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā, otrkārt, Padomes pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu, treškārt, pamattiesību uz izteiksmes brīvību pārkāpumu, ceturtkārt, tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu, piektkārt, tiesību uz īpašumu no samērīguma principa skatpunkta pārkāpumu, sestkārt, vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un, septītkārt, pilnvaru nepareizu izmantošanu.
16
Attiecībā uz otro pamatu par pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 38. un 39. punktā uzskatīja, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojums balstīts uz pietiekami individuāliem, īpašiem un konkrētiem iemesliem, lai ļautu apelācijas sūdzības iesniedzējam aizstāvēties, kā arī saprast šo tiesību aktu pamatā esošos kritērijus un motīvus, tādējādi šis pamats tika noraidīts.
17
Saistībā ar pirmo pamatu par kļūdu faktu vērtējumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 65. punktā nosprieda, ka ir iespējams, kā Padome to darījusi, ņemt vērā faktus, kas notikuši salīdzinoši sen no ierobežojošā pasākuma datuma, ja vien, pirmkārt, fakti pamato vienu no kritērijiem, kas attaisno attiecīgās personas personvārda iekļaušanu sarakstā, un, otrkārt, ja ir konstatēts, ka ierobežojošo pasākumu pieņemšanas brīdī šī persona nebija galīgi izbeigusi jebkādu darbību, kas var pamatot šādu [pasākumu] pieņemšanu. Izskatāmajā lietā Vispārējā tiesa minētā sprieduma 81.–87. punktā norādīja, ka pietiekami precīzu, konkrētu un saskanīgu norāžu kopums ļauj uzskatīt, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, būdams Krievijas Federācijas valdības loceklis, pēc tam VEB.RF – publiskas iestādes, kas atbalsta Krievijas Federācijas prezidenta noteikto un šīs federācijas valdības īstenoto ekonomikas politiku un kas kopš Krievijas Federācijas iebrukuma Krimā ir nepārtraukti piedalījusies [šīs politikas] attīstībā, – priekšsēdētājs, atbilst a) kritērijā paredzētajiem nosacījumiem.
18
Attiecībā uz piekto pamatu par tiesību uz īpašumu no samērīguma principa skatpunkta pārkāpumu Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 96.–116. punktā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam noteiktie ierobežojošie pasākumi ir nodrošinoši, pagaidu un atgriezeniski un valsts iestādēm ir iespēja atļaut izmantot atsevišķus iesaldētos līdzekļus, tādējādi šie pasākumi neliedz viņam tiesības uz īpašumu; ka ir izpildīti Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 52. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi leģitīmai šo tiesību ierobežošanai; ka pasākumu samērīgumu attaisno to atbilstība sasniedzamajam mērķim un ka ir pietiekami, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs izbeidz darbības, kas pamato minētos pasākumus, lai tie tiktu atcelti.
19
Pārsūdzētā sprieduma 123. un 124. punktā Vispārējā tiesa, atbildot uz apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzīto trešo pamatu, nosprieda, ka attiecībā uz viņu pieņemtie ierobežojošie pasākumi nekādi neietekmē viņa izteiksmes brīvību un ka viņa paustie izteikumi, kas atspoguļoti apstrīdētajos tiesību aktos, ir tikai daži no elementiem, kurus pienācīgi apstiprina lietas materiāli un kuri ir vērsti uz to, lai pamatotu konstatējumu, ka viņš atbilst a) kritērija nosacījumiem. Minētā sprieduma 126. punktā Vispārējā tiesa arī norādīja, ka, tā kā Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka šis kritērijs attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ir īstenojies, sestais pamats par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu ir jānoraida.
20
Visbeidzot Vispārējā tiesa minētā sprieduma 131.–133. punktā noraidīja ceturto un septīto pamatu attiecīgi par tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā pārkāpumu un pilnvaru nepareizu izmantošanu.
21
Šādos apstākļos, tā kā neviens pamats netika apmierināts, Vispārējā tiesa ar pārsūdzēto spriedumu minēto prasību noraidīja.
Tiesvedība Tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
22
Ar apelācijas sūdzību apelācijas sūdzības iesniedzējs lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
apmierināt prasību, atceļot apstrīdētos tiesību aktus daļā, kurā tie attiecas uz viņu, kā arī līdz ar to atceļot Lēmumu 2014/145 un Regulu Nr. 269/2014 daļā, kurā šie tiesību akti attiecas vai var attiekties uz viņu;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
23
Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–
pilnībā noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
24
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apelācijas sūdzības atbalstam izvirza sešus pamatus. Šie seši pamati ir saistīti ar tiesību kļūdām, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi, nospriezdama, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā (pirmais pamats), ka Padome ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu (otrais pamats), ka apstrīdētie tiesību akti nepārkāpj apelācijas sūdzības iesniedzēja izteiksmes brīvību (trešais pamats), ka viņa tiesības uz īpašumu nav pārkāptas samērīguma principa gaismā (ceturtais pamats), ka nav pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips (piektais pamats), ka ir ievērotas tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un ka Padome nav pieļāvusi pilnvaru nepareizu izmantošanu (sestais pamats).
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
25
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, acīmredzami sagrozīdama faktus, ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 58.–87. punktā nospriežot, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, attiecībā uz viņu piemērojot a) kritēriju.
26
Tā, pārsūdzētā sprieduma 65. punktā Vispārējā tiesa, nenorādot šajā ziņā nekādu judikatūru, esot nospriedusi – lai pieņemtu ierobežojošos pasākumus, ir iespējams ņemt vērā faktus, kuri notikuši salīdzinoši sen no šo pasākumu pieņemšanas datuma. Attiecīgi no vairākiem Vispārējās tiesas spriedumiem izrietot, ka Padomes norādītajiem motīviem ir jāatbilst kritērijam, kas ir aktuāls brīdī, kad tā pieņēmusi ierobežojošos pasākumus attiecībā uz konkrēto personu. Konkrēti, esot jāņem vērā attiecīgās personas situācijas attīstība, un nevar prezumēt, ka iepriekš pildīto amata pienākumu un agrāko publisko izteikumu dēļ šī persona attiecīgo ierobežojošo pasākumu pieņemšanas brīdī esot saglabājusi vai varot saglabāt savu atbalstu konkrētās trešās valsts režīmam vai situācijai, ko paredz pasākumi.
27
Apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd arī pārsūdzētā sprieduma 82. punktu, jo Vispārējā tiesa esot kļūdaini nospriedusi – tas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs pēc tam, kad bija beidzis pildīt savus valdības pienākumus, uzņēmās VEB.RF priekšsēdētāja pienākumu izpildi, nozīmē, ka viņš turpina atbalstīt politiku un darbības, kas apdraud Ukrainas teritoriālo integritāti, suverenitāti un neatkarību. Proti, apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā neesot norādes uz VEB.RF darbību, un tas neietver nevienu konkrētu pārmetumu attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, lai gan viņam ir piemēroti konkrētie ierobežojošie pasākumi. Taču apelācijas sūdzības iesniedzējs, pildot VEB.RF priekšsēdētāja pienākumus, pretēji tam, ko uzskatīja Vispārējā tiesa, veicis ar uzņēmuma vadību saistītus profesionālos pienākumus, kuriem neesot nekāda sakara ar Krievijas valdības īstenotajām darbībām un politiku.
28
Padome savai aizstāvībai uzsver, ka, ņemot vērā plašos apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumus un to, ka tas atsaucas vienīgi uz pārsūdzētā sprieduma 65. un 82. punktu, tai bijis grūti tos atspēkot un it īpaši saprast, kādā veidā izpaudusies acīmredzama faktu sagrozīšana. Pēc būtības šī iestāde apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus.
29
Apelācijas sūdzības iesniedzējs replikas rakstā it īpaši uzskata, ka pirmais pamats ir pieņemams, jo viņš skaidri ir norādījis apstrīdētos pārsūdzētā sprieduma punktus, proti, 58.–87. punktu. Turklāt, pat ja ir taisnība, ka pirmais pamats īpaši attiecas uz minētā sprieduma 65. un 82. punktu, esot jāņem vērā fakts, ka šajos divos punktos ir ietverti secinājumi, kuri izriet no juridiskās argumentācijas, kas izvērsta citos apstrīdētajos minētā sprieduma punktos.
30
Padome atbildes rakstā uz repliku it īpaši norāda, ka tā vienīgi paudusi grūtības saprast pirmo pamatu un katrā ziņā ir secinājusi, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma pēc būtības, nevis atzīstama par nepieņemamu.
Tiesas vērtējums
31
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, acīmredzami sagrozīdama faktus, pārsūdzētā sprieduma 58.–87. punktā, konkrētāk – 65. un 82. punktā, ir uzskatījusi, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā. Vispārējā tiesa faktiski esot kļūdaini nospriedusi, ka Padome, lai pamatotu apstrīdētos tiesību aktus, varēja balstīties uz [veiktajām] funkcijām un [sniegtajiem] publiskajiem paziņojumiem pirms šo tiesību aktu pieņemšanas. Apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā no viņa kā VEB.RF priekšsēdētāja amata izsecinājusi atbalstu a) kritērija izpratnē, lai gan viņš, būdams šajā amatā, esot pildījis tikai uzņēmuma vadītāja pienākumus, kuri nekādi nav saistīti ar Krievijas valdības veiktajām darbībām un īstenoto politiku saistībā ar Ukrainu.
– Par pieņemamību
32
Jānorāda, ka, formāli neatsaucoties uz pirmā pamata pieņemamību, Padome, ņemot vērā apelācijas sūdzības iesniedzēja ļoti daudzos kopumā apstrīdētos punktus, pauda grūtības, ar kurām tā sastapusies, lai izprastu šī pamata tvērumu, it īpaši attiecībā uz apgalvoto acīmredzamu faktu sagrozīšanu.
33
Šajā ziņā jāatgādina – no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā precīzi jānorāda tā sprieduma apstrīdētie elementi, kura atcelšana tiek lūgta, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti izvirzīti šī lūguma atbalstam, pretējā gadījumā apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats ir nepieņemams (spriedums, 2022. gada 25. janvāris, Komisija/European Food u.c., C‑638/19 P, EU:C:2022:50, 75. punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), un Tiesai, vajadzības gadījumā pēc savas ierosmes, jāpārbauda, vai šī precizitātes prasība ir izpildīta (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1961. gada 15. decembris, Fives Lille Cail u.c./Augstā iestāde, 19/60, 21/60, 2/61 un 3/61, EU:C:1961:30, 588. punkts, un 2020. gada 25. jūnijs, HF/Parlaments, C‑570/18 P, EU:C:2020:490, 30. punkts un tajā minētā judikatūra).
34
Turklāt, ja tiek apgalvots, ka Vispārējā tiesa ir sagrozījusi faktus vai pierādījumus, apelācijas sūdzības iesniedzējam, piemērojot LESD 256. pantu, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmo daļu un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu, ir konkrēti jānorāda, kurus elementus tā ir sagrozījusi, un jānorāda kļūdas vērtējumā, kuru dēļ, viņaprāt, Vispārējā tiesa šo sagrozīšanu ir veikusi. Bez tam saskaņā ar pastāvīgo judikatūru šai sagrozīšanai acīmredzami ir jāizriet no lietas materiāliem, lai no jauna nav jāizvērtē fakti un pierādījumi (spriedums, 2024. gada 6. jūnijs, Ryanair/Komisija, C‑441/21 P, EU:C:2024:477, 55. punkts un tajā minētā judikatūra).
35
Izskatāmajā lietā, runājot par apgalvojumu attiecībā uz acīmredzamu faktu sagrozīšanu, jākonstatē, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs apelācijas sūdzībā precīzi nenorāda tos faktu elementus, kuri esot sagrozīti, un vēl jo mazāk norāda kļūdas vērtējumā, kuras Vispārējā tiesa esot pieļāvusi. Šādos apstākļos šis apgalvojums jāatzīst par nepieņemamu.
36
Turpretim, lai gan ir tiesa, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs kopumā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 58.–87. punktu, visnotaļ koncentrējot savu argumentāciju vienīgi uz šī sprieduma 65. un 82. punktu, jānorāda – kā apelācijas sūdzības iesniedzējs to pamatoti norāda replikas rakstā –, ka minētā sprieduma 82. punktā ir ietverti secinājumi, kuri izriet no juridiskās argumentācijas, kas izvērsta citos apstrīdētajos šī paša sprieduma punktos, uz kuriem minētajā 82. punktā ir skaidra atsauce, tādējādi pirmais pamats atbilst šī sprieduma 33. punktā atgādinātajām prasībām un, ņemot vērā iepriekšējā šī sprieduma punktā izklāstītos apsvērumus, ir daļēji pieņemams.
– Par lietas būtību
37
Apelācijas sūdzības iesniedzējs ar savu argumentāciju būtībā apstrīd, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 65. punktā ietvertos apsvērumus un, otrkārt, secinājumus, kurus Vispārējā tiesa izdarījusi minētā sprieduma 82. punktā.
38
No Tiesas judikatūras izriet, ka ikvienam lēmumam, ar kuru tiek noteikti vai saglabāti ierobežojošie pasākumi attiecībā uz personu, jābalstās uz pietiekami stabilu faktisko pamatu un Savienības tiesai, ņemot vērā sniegto informāciju vai pierādījumus, jāpārbauda norādīto faktu materiālā precizitāte un – atkarībā no attiecīgās lietas apstākļiem un ņemot vērā iespējamos apsvērumus, ko par tiem iesniegusi it īpaši attiecīgā persona, – jāizvērtē to pierādījumu spēks (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 119. un 124. punkts).
39
Kā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 61. punktā, pret attiecīgo personu norādīto apsvērumu pamatotība tad, kad tie tiek apstrīdēti, ir jāpierāda tieši kompetentajai Savienības iestādei, un šai personai nav jāsniedz negatīvi pierādījumi par šo apsvērumu pamatotības neesamību. Lai gan nav prasīts, lai šī iestāde sniedz Savienības tiesai visu ar apgalvotajiem motīviem saistīto informāciju un pierādījumu elementus, tomēr ir svarīgi, lai sniegtā informācija un elementi pamato attiecībā uz konkrēto personu norādītos elementus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 18. jūlijs, Komisija u.c./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P un C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 120. un 121. punkts).
40
Pirmām kārtām, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 65. punktu jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, šī sprieduma divos iepriekšējos punktos citētā judikatūra pieļauj to, ka tādā gadījumā kā izskatāmajā lietā Padome, lai vērtētu, vai persona atbilst tādiem iekļaušanas sarakstā kritērijiem kā a) un d) kritērijs, var ņemt vērā informāciju vai pierādījumu elementus, kas saistīti ar apstākļiem pirms tā tiesību akta pieņemšanas, ar kuru noteikti vai saglabāti ierobežojošie pasākumi, ja vien šī informācija vai elementi pamato šo aktu atbalstošos motīvus un sekmē konstatāciju, ka, neraugoties uz laika ritējumu un ņemot vērā visus apstākļus, kuriem ir nozīme katrā no gadījumiem, attiecīgā persona atbilst attiecīgajam sarakstā iekļaušanas kritērijam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 20. jūnijs, K.P., C‑458/15, EU:C:2019:522, 57. punkts). It īpaši nevar tikt izslēgts, ka šādu informāciju un pierādījumu elementus var ņemt vērā, lai no attiecīgā iekļaušanas kritērija perspektīvas konstatētu turpinātību, pirmkārt, starp attiecīgās personas agrāko situāciju un, otrkārt, tās aktuālo situāciju.
41
Otrām kārtām, lai izskatāmajā lietā secinātu, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62.–64., 66., 68., 69., 72., 76. un 80. punktā ir konstatējusi, ka, pirmkārt, apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas datumā apelācijas sūdzības iesniedzējs aktīvi atbalstīja a) kritērijā paredzētās darbības vai politiku, it īpaši Krimas ekonomikas attīstību, jo, būdams VEB.RF priekšsēdētājs, viņš kopā ar visiem vadītājiem un sociālajiem pārvaldniekiem, kurus tieši vai netieši iecēlis vai atsaucis Krievijas valsts vadītājs vai Krievijas valdība, rīkojās atbilstoši valsts vadītāja noteiktajai un valdības īstenotajai ekonomikas politikai. Otrkārt, Vispārējā tiesa norādīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs jau iepriekšējos gados bija sniedzis tādu atbalstu, līdz viņa iecelšanai par VEB.RF priekšsēdētāju 2018. gadā pildot premjerministra vietnieka amata pienākumus un šajā statusā 2014. gadā sniedzot publiskus paziņojumus par labu Krimas ekonomikas attīstībai.
42
Tādējādi būtībā secinot, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja kā VEB.RF priekšsēdētāja sniegtais aktīvais atbalsts apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas datumā iekļaujas šī atbalsta, kas jau pausts 2014. gadā viņa kā premjerministra vietnieka statusā, turpinājumā, Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 82. punktā secinādama, ka Padome ir savienojusi pietiekami precīzu, konkrētu un saskanīgu norāžu kopumu, pierādot, ka kopš 2014. gada un līdz sākotnējo apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas datumam apelācijas sūdzības iesniedzējs turpināti bija atbildīgs par tādu atbalstu a) kritērija izpratnē.
43
Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 82. punktā esot kļūdaini secinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs kā VEB.FR priekšsēdētājs sniedzis aktīvu atbalstu a) kritērija izpratnē, lai gan viņš tikai esot pildījis profesionālas uzņēmuma pārvaldības funkcijas, kas nekādi neesot saistītas ar Krievijas valdības īstenotajām darbībām un politiku, pietiek ar atgādinājumu, ka saskaņā ar LESD 256. pantu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. pantu apelācijas sūdzība ir ierobežota tikai attiecībā uz tiesību jautājumiem. Vienīgi Vispārējās tiesas kompetencē ir konstatēt un vērtēt faktus, kuriem ir nozīme lietā, kā arī vērtēt pierādījumu elementus. Šo faktu un pierādījumu vērtējums, izņemot to sagrozīšanas gadījumus, tātad nav tiesību jautājums, kas būtu pakļauts pārbaudei Tiesā apelācijas tiesvedībā (spriedums, 2024. gada 29. februāris, Euranimi/Komisija, C‑95/23 P, EU:C:2024:177, 84. punkts un tajā minētā judikatūra).
44
Taču ar šādu iebildi apelācijas sūdzības iesniedzējs cenšas apstrīdēt Vispārējās tiesas veikto faktu un pierādījumu elementu vērtējumu, un jāprecizē – lai gan viņš formāli apgalvo faktu sagrozīšanu, tomēr, kā izriet no šī sprieduma 35. punkta, viņš precīzi nenorāda faktu elementus, kuri esot sagrozīti, un nenorāda analīzes kļūdas, kuras Vispārējā tiesa esot pieļāvusi.
45
Turklāt, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 82. punktā ir izklāstījusi argumentāciju, kas nav detalizēti atspoguļota apstrīdēto tiesību aktu motīvu izklāstā, jo šajā izklāstā ir vien paskaidrots, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs ir “VEB.RF priekšsēdētājs”, neatsaucoties nedz uz šīs struktūras darbībām, nedz arī uz jebkādu informāciju par apelācijas sūdzības iesniedzēja lomu priekšsēdētāja funkciju veikšanā, jāatgādina, ka jautājums par pamatojumu, kas skar būtisku formas prasību, atšķiras no jautājuma par pierādījumiem par apgalvotajām darbībām, kas attiecas uz akta tiesiskumu pēc būtības un nozīmē, kā izriet no šī sprieduma 38. punktā minētās judikatūras, pārbaudīt šajā tiesību aktā minēto faktu patiesumu, kā arī kvalificēt šos faktus kā elementus, kas attaisno ierobežojošo pasākumu piemērošanu konkrētajai personai (spriedums, 2012. gada 15. novembris, Padome/Bamba, C‑417/11 P, EU:C:2012:718, 60. punkts un tajā minētā judikatūra).
46
Šajā ziņā, kā atgādināts šī sprieduma 38. un 39. punktā, apstrīdēšanas gadījumā tieši Savienības kompetentajām iestādēm ir jāpierāda attiecībā uz konkrēto personu norādīto motīvu pamatotība un Savienības tiesai jāpārbauda apgalvoto faktu materiālā precizitāte, ņemot vērā sniegto informāciju vai elementus.
47
Izskatāmajā lietā no pārsūdzētā sprieduma 62., 69., 76., 81. un 82. punkta izriet, ka atbilstoši šai judikatūrai Vispārējā tiesa, pirmkārt, ir konstatējusi, ka Padomes lietas materiālos iesniegtie pierādījumu elementi ir pietiekami saistīti ar pamatojumu, saskaņā ar kuru apelācijas sūdzības iesniedzējs ir VEB.RF priekšsēdētājs, otrkārt, ir pārbaudījusi to faktu materiālo precizitāti, uz kuriem balstīts šis pamatojums, ņemot vērā šos pierādījumu elementus, un, treškārt, būtībā ir konstatējusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, būdams VEB.RF priekšsēdētājs, īsteno Krievijas valdības ekonomikas politiku un tādējādi piedalās Krimas ekonomikas attīstībā, tādēļ tā varēja pamatoti secināt, ka viņš sniedzis aktīvu atbalstu a) kritērija izpratnē.
48
Visbeidzot attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvojumu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 18. punktā esot kļūdaini apstiprinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja rakstveida dokumenti norāda, ka viņš nav lūdzis Lēmuma 2014/145 un Regulas 269/2014 atcelšanu, pietiek ar konstatējumu, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, kā norādīts tajā pašā pārsūdzētā sprieduma 18. punktā, neapstrīd, ka tiesas sēdē Vispārējā tiesā viņš ir apstiprinājis, ka nelūdz šo abu tiesību aktu kā tādu atcelšanu. Tāpat apelācijas sūdzības iesniedzējs tikai uzsver apgalvotos Vispārējās tiesas “nepatiesos apgalvojumus”, šajā ziņā neuzstājot, ka tā neesot izvērtējusi viņa pirmajā instancē izvirzītos argumentus par Lēmuma 2014/145 un Regulas 269/2014 kā tādu tiesiskumu, un it īpaši par tajos paredzētajiem kritērijiem, tādiem kā a) un d) kritērijs.
49
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
50
Apelācijas sūdzības iesniedzējs ar otro pamatu pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 36., 38. un 39. punktā kļūdaini ir uzskatījusi, ka Padome ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Tāpat minētā sprieduma 33. punktā Vispārējā tiesa pati esot atzinusi, ka kritērijs, uz kuru balstoties apelācijas sūdzības iesniedzējam tika piemēroti ierobežojošie pasākumi, skaidri neizriet no pamatojuma teksta. Lai gan šajā pašā punktā Vispārējā tiesa visbeidzot secināja, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā ir atsauce vienīgi uz a) kritēriju, nevis uz d) kritēriju, šis apgalvojums neesot saderīgs ar Padomes rīcību tiesvedībā Vispārējā tiesā, jo Padome attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju esot sistemātiski izvirzījusi abus kritērijus.
51
Pārsūdzētā sprieduma 35. punktā Vispārējā tiesa turklāt esot kļūdījusies apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā, jo tā esot izklāstījusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs vienlaikus esot pildījis Eirāzijas Ekonomikas komisijas Padomes locekļa un VEB.RF priekšsēdētāja pienākumus, lai gan, kā apelācijas sūdzības iesniedzējs to esot pierādījis Vispārējai tiesai, viņš šos pienākumus esot pildījis secīgi. Tas neatspēkojami pierādot apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma neesamību.
52
Runājot par pārsūdzētā sprieduma 36. punktā iekļautajiem Vispārējās tiesas motīviem, saskaņā ar kuriem apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā norādītie VEB.RF priekšsēdētāja pienākumi ir jāaplūko, ņemot vērā kontekstu, kādā šie pienākumi attiecīgajai personai tika uzticēti un īstenoti, un it īpaši premjerministra vietnieka pienākumus, kurus šī persona pildīja agrāk, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šis konteksts neļauj precīzi izskaidrot iemeslu, kura dēļ viņam tika noteikti ierobežojošie pasākumi, tāpēc ka tas, ka viņš beidza pildīt politiski nozīmīgus pienākumus, lai kļūtu par publiskas struktūras priekšsēdētāju, nozīmē skaidru samazinājumu viņa spējai ietekmēt valsts politiku un atbalstīt Krievijas valdības darbības pret Ukrainu.
53
Padome apstrīd prasītāja argumentus.
Tiesas vērtējums
54
Apelācijas sūdzības iesniedzējs ar otro pamatu pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 33, 35, 36., 38. un 39. punktā kļūdaini ir uzskatījusi, ka Padome ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
55
Šajā ziņā jāuzsver, ka saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 33. punktu Vispārējā tiesa uzskatīja, un apelācijas sūdzības iesniedzējs to nav apstrīdējis, ka apstrīdēto tiesību aktu pamatojumā ir atsauce vienīgi uz a) kritēriju, tādējādi šo aktu pamatojums ir tāds, kas liedz apelācijas sūdzības iesniedzējam norādīt citu [sarakstā] iekļaušanas kritēriju, piemēram, d) kritēriju. Tāpēc tam, ka Padome tiesvedībā Vispārējā tiesā atsaucās uz d) kritēriju, nav nekādas ietekmes uz jautājumu par to, vai, kā Vispārējā tiesa to ir nospriedusi, Padome ir pareizi pamatojusi apstrīdētos tiesību aktus attiecībā uz a) kritēriju.
56
Runājot par apgalvoto apstrīdēto tiesību aktu pamatojuma nepietiekamību, uz ko Vispārējā tiesa neesot norādījusi pārsūdzētā sprieduma 35. punktā, jāatgādina, kā norādīts šī sprieduma 45. punktā, ka jautājums par pamatojumu, kas attiecas uz būtisku formalitāti, ir atšķirīgs no jautājuma par apgalvoto rīcību, kas attiecas uz attiecīgā tiesību akta tiesiskumu pēc būtības.
57
Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 35. punktā ir pareizi izklāstījusi, ka sākotnējo apstrīdēto tiesību aktu un pirmo tiesību aktu par saglabāšanu sarakstā pamatojuma interpretācija norāda, ka Padome, lai noteiktu un saglabātu ierobežojošos pasākumus attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju, it īpaši uzsvēra, ka viņš šo tiesību aktu pieņemšanas brīdī bija VEB.RF priekšsēdētājs un Eirāzijas Ekonomikas komisijas Padomes loceklis. Tātad Vispārējā tiesa šajā, kā arī 38. un 39. pārsūdzētā sprieduma punktā uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs varēja saprast iemeslus, kuru dēļ viņam tika noteikti ierobežojošie pasākumi, un ka tādējādi viņam bija iespēja sevi aizstāvēt. Tāpat – pretēji tam, ko būtībā apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējs, Vispārējā tiesa ir pienācīgi ņēmusi vērā viņa apgalvojumu, ka sākotnējo apstrīdēto tiesību aktu un pirmo tiesību aktu par saglabāšanu sarakstā brīdī viņš vairs nebija Eirāzijas Ekonomikas komisijas Padomes loceklis. Tā, pārsūdzētā sprieduma 82. punktā Vispārējā tiesa ir apstiprinājusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs atbilst attiecīgajiem izskatāmās lietas kritērijiem neatkarīgi no tā, ka viņš vairs nebija šīs komisijas loceklis.
58
Attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 36. punktu jāatgādina, kā Vispārējā tiesa pati to ir darījusi minētā sprieduma 29. punktā, ka nelabvēlīgais tiesību akts ir pietiekami pamatots tāpēc, ka tas ir pieņemts attiecīgajai personai zināmā kontekstā, kas tai ļauj saprast attiecībā uz viņu pieņemtā pasākuma tvērumu (spriedums, 2020. gada 25. jūnijs, Vnesheconombank/Padome, C‑731/18 P, EU:C:2020:500, 37. punkts un tajā minētā judikatūra). Vispārējā tiesa ir pareizi piemērojusi šo judikatūru, pārsūdzētā sprieduma 36. punktā uzskatīdama, ka, ņemot vērā kontekstu, kādā apelācijas sūdzības iesniedzējam tika uzticēti VEB.RF priekšsēdētāja pienākumi un viņš tos pildīja, un ņemot vērā arī faktu, ka iepriekš viņš bija premjerministra vietnieks, vienkārša norāde uz šo pienākumu izpildi no pienākuma norādīt pamatojumu skatpunkta ir uzskatāma par elementu, kas viņam pietiekami ļauj sevi aizstāvēt un saprast kritēriju un motīvus, kuri pamato viņam noteiktos ierobežojošos pasākumus.
59
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, otrais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
60
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs apgalvo, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 122.–124. punktā uzskatīdama, ka apstrīdētie tiesību akti nepārkāpj viņa pamattiesības uz izteiksmes brīvību. Apelācijas sūdzības iesniedzējs atgādina, ka Padome viņu ir sodījusi arī viņa agrāko publisko, premjerministra statusā veikto izteikumu dēļ. Vispārējā tiesa, apstiprinot šādu cēloņsakarību starp šiem paziņojumiem un ierobežojošajiem pasākumiem, esot pārkāpusi viņa tiesības uz izteiksmes brīvību. Fakts, ka šie pasākumi neskar viņa izteiksmes brīvību, nenozīmējot, ka tas nav viņam nodarījis kaitējumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa 2011. gada 15. marta spriedumā Otegi Mondragón pret Spāniju (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407) esot atzinusi, ka politiskām personām, pildot savus pienākumus, ir tiesības uz gandrīz neierobežotu izteiksmes brīvību, kas pārsniedz to, kas ir citām personām.
61
Padome apstrīd prasītāja argumentus.
Tiesas vērtējums
62
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs galvenokārt uzsver, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 122.–124. punktā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, apstiprinādama Padomes pieeju, saskaņā ar kuru viņam tika noteikti ierobežojošie pasākumi arī agrāko publisko izteikumu dēļ premjerministra vietnieka statusā, un tādējādi pārkāpdama viņa pamattiesības uz izteiksmes brīvību.
63
Šajā ziņā no pārsūdzētā sprieduma 64.–66., 82. un 124. punkta izriet, ka iepriekšējā šī sprieduma punktā minētie publiskie paziņojumi ir viens no elementiem, kas Padomei ir ļāvuši konstatēt pietiekami precīzu, konkrētu un saskaņotu norāžu kopumu, lai uzskatītu, ka apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas brīdī apelācijas sūdzības iesniedzējs bija atbildīgs par aktīvu atbalstu a) kritērija izpratnē, kas iekļāvās turpinātā atbalstā, kurš jau izpaudies ar šiem paziņojumiem 2014. gadā.
64
Tā kā minētie paziņojumi tika izmantoti kā pierādījumu elementi, lai apstiprinātu faktu, ka attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ir īstenojušies a) kritērija nosacījumi, ir jāuzskata, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 122.–124. punktā nospriezdama, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja izteiksmes brīvība kā tāda ar apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanu nav pārkāpta. Konkrēti, līdzīgi Vispārējai tiesai jāuzskata, ka tāda persona kā apelācijas sūdzības iesniedzējs nevar atsaukties uz šīm tiesībām, lai aizsargātos pret šādu paziņojumu kā pierādījumu elementa izmantošanu, un ka tādi ierobežojošie pasākumi kā līdzekļu iesaldēšana un aizliegums iekļūt Savienības teritorijā, ceļojot un šķērsojot to tranzītā, nekādi neskar šādas personas izteiksmes brīvību.
65
Pretēji lietai, kas bija pamatā Eiropas Cilvēktiesību tiesas 2011. gada 15. marta spriedumam Otegi Mondragón pret Spāniju (CE:ECHR:2011:0315JUD000203407) un kas attiecās uz politiskas personas paustiem priekšlikumiem, uz kuriem balstoties tai, pārkāpjot izteiksmes brīvību, tika piemērots kriminālsods, jānorāda, kā Vispārējā tiesa ir atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 122. un 123. punktā, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam noteiktie ierobežojošie pasākumi, pirmkārt, ir nodrošinoši un, otrkārt, tie nevar skart neierobežotu viņa izteiksmes brīvības izmantošanu.
66
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
67
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 100.–113. punktā nospriezdama, ka samērīguma principa gaismā nav pārkāptas viņa tiesības uz īpašumu.
68
Proti, kā izrietot no pārsūdzētā sprieduma 102. un 109. punkta, tam, ka ierobežojošie pasākumi ir nodrošinoši, pagaidu un atsaucami un turklāt tiek periodiski pārskatīti, neesot nekāda faktiskā pamata, jo, pirmkārt, šie pasākumi ilgstoši tiek bieži pagarināti un, otrkārt, to pārskatīšana bieži vien esot formāla, to esot pat neiespējami īstenot. Tā, attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju joprojām esot noteikti ierobežojošie pasākumi par paziņojumiem, kas sniegti vairāk nekā pirms desmit gadiem, pat neraugoties uz to, ka viņa kā VEB.RF priekšsēdētāja amats esot tehniski profesionāls amats. Tas pierādot, ka Padome nav ņēmusi vērā viņa personiskajā situācijā notikušās izmaiņas. Visbeidzot attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju esot veikta ekspropriācija, jo viņam noteiktie ierobežojošie pasākumi neņemot vērā tiesību uz īpašumu būtisko saturu.
69
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 103. un 109. punktā norādītais fakts, ka dalībvalstu iestādes var atļaut atsevišķu iesaldēto līdzekļu izmantošanu, nenozīmējot, ka tiekot ievērotas apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesības uz īpašumu, tāpēc ka pastāvot tikpat daudz atļauju prakses, cik ir dalībvalstu.
70
Apelācijas sūdzības iesniedzējs arī uzskata, ka viņam noteiktie ierobežojošie pasākumi ir pretēji samērīguma principam, jo pretēji tam, ko esot nospriedusi Vispārējā tiesa, tie neļaujot sasniegt apstrīdēto tiesību aktu leģitīmo mērķi un faktiski neatbilstot vispārējo interešu mērķim, jo apelācijas sūdzības iesniedzējam vairs nav spējas nedz atbalstīt ar a) kritēriju paredzēto politiku un darbības, nedz ietekmēt Krievijas varas iestādes.
71
Visbeidzot apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 113. punktā ir nospriedusi – tas, ka viņš izbeigtu darbības, kas attaisno ierobežojošo pasākumu noteikšanu attiecībā uz viņu, būtu pietiekami, lai šie pasākumi tiktu izbeigti, lai gan VEB.RF priekšsēdētāja amats esot viņa vienīgais ienākumu avots.
72
Padome apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus.
Tiesas vērtējums
73
Ar ceturto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka pārsūdzētā sprieduma 100.–113. punktā tā ir pieļāvusi vairākas tiesību kļūdas, analizēdama Hartas 52. panta 1. punktā paredzētos nosacījumus saistībā ar tiesībām uz īpašumu, it īpaši saistībā ar jautājumu par samērīguma principa ievērošanu.
74
Šajā ziņā jāatgādina, ka Hartas 17. pantā paredzētās tiesības uz īpašumu nav absolūta prerogatīva, tādējādi tādi ierobežojošie pasākumi kā izskatāmajā lietā var radīt ierobežojumus šīm tiesībām (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2019. gada 11. septembris, HX/Padome, C‑540/18 P, EU:C:2019:707, 57. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2024. gada 21. marts, Landeshauptstadt Wiesbaden, C‑61/22, EU:C:2024:251, 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
75
Tātad minētajām tiesībām var tikt noteikti ierobežojumi, ja vien atbilstoši Hartas 52. panta 1. punkta pirmajam teikumam tie ir paredzēti tiesību aktos un ar tiem ievēro šo tiesību būtisko saturu. Turklāt atbilstoši Hartas 52. panta 1. punkta otrajam teikumam, ievērojot samērīguma principu, šādus ierobežojumus var noteikt tikai tad, ja tie ir nepieciešami un patiešām atbilst Savienības atzītajiem vispārējas nozīmes mērķiem vai vajadzībai aizsargāt citu personu tiesības un brīvības.
76
Tāpat saistībā ar ierobežojošajiem pasākumiem Tiesa ir lēmusi, ka Kopienas likumdevējam ir jāatzīst plaša rīcības brīvība tādās jomās, kurās tam jāizdara politiska, ekonomiska un sociāla rakstura izvēle un kurās tam jāveic sarežģīti vērtējumi. Tas ir ļāvis Tiesai secināt, ka tikai šajās jomās veikta pasākuma acīmredzama neatbilstība mērķim, ko kompetentā iestāde vēlas sasniegt, var ietekmēt šāda pasākuma tiesiskumu (spriedums, 2019. gada 31. janvāris, Islamic Republic of Iran Shipping Lines u.c./Padome, C‑225/17 P, EU:C:2019:82, 103. punkts, kā arī spriedums, 2020. gada 17. septembris, Rosneft u.c./Padome, C‑732/18 P, EU:C:2020:727, 105. punkts).
77
Pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā norāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 102., 103. un 109. punktā ir kļūdaini nospriedusi, ka apstrīdētie tiesību akti nenodara kaitējumu būtiskajam tiesību uz īpašumu saturam un ka ar šiem tiesību aktiem noteiktais ierobežojums viņa tiesībām uz īpašumu no samērīguma principa skatpunkta nešķiet acīmredzami nepiemērots salīdzinājumā ar īstenojamo mērķi. Viņa ieskatā un kā liecinot viņa gadījums, ierobežojošie pasākumi patiesībā neesot nodrošinoši pasākumi, kas ir pagaidu un atceļami, bet gan ilgstošā laikposmā tiekot bieži pagarināti. To pārskatīšana bieži vien arī esot tikai formāla, to pat esot neiespējami īstenot, un atļauja atbloķēt iesaldētos līdzekļus esot atkarīga no ļoti atšķirīgām dalībvalstu iestāžu praksēm.
78
Šajā ziņā jāuzsver – apelācijas sūdzības iesniedzējs būtībā neapstrīd, ka atbilstoši Savienības tiesību normām, kas atgādinātas pārsūdzētā sprieduma 102., 103. un 109. punktā, ierobežojošie pasākumi ir nodrošinoši pasākumi, kas ir pagaidu un atceļami, tie regulāri tiek pārskatīti un valsts iestādes var atļaut iesaldēto līdzekļu izmantošanu vai piešķirt īpašas atļaujas, lai atbloķētu līdzekļus.
79
Šādos apstākļos Vispārējā tiesa nav pieļāvusi tiesību kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 102., 103. un 107.–109. punktā būtībā uzskatīdama, ka šīs Savienības tiesību normas ļauj spriest, ka apstrīdētie tiesību akti nenodara kaitējumu būtiskajam tiesību uz īpašumu saturam un ka ar šiem tiesību aktiem noteiktais ierobežojums apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesību uz īpašumu īstenošanai no samērīguma principa skatpunkta nav acīmredzami neatbilstošs salīdzinājumā ar īstenojamo mērķi, proti, kā izriet no minētā sprieduma 104. punkta, izdarīt tiešu vai netiešu spiedienu uz Krievijas Federācijas valdību un tās vadītājiem, lai viņi izbeigtu savas darbības un politiku, kas destabilizē Ukrainu. Tas vēl jo vairāk ir tāpēc, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja argumenti veido vien vispārēju apgalvojumu kopumu, kas bez jebkādiem pierādījumiem tiecas apstrīdēt minēto tiesību normu īstenošanas piemērotību.
80
Turklāt no šī sprieduma 41. un 43. punktā izklāstītajiem argumentiem izriet – Vispārējā tiesa ir pareizi nospriedusi, ka Padome, pieņemot apstrīdētos tiesību aktus, nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, jo attiecībā uz apelācijas sūdzības iesniedzēju ierobežojošo pasākumu noteikšana un pēc tam saglabāšana bija attaisnota, ņemot vērā iekļaušanas sarakstā faktus un attiecīgo kritēriju. Šādos apstākļos fakts, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam noteiktie ierobežojošie pasākumi divreiz tikuši pagarināti, nevar nedz padarīt spēkā neesošus pārsūdzētā sprieduma 102., 103 un 109. punktā izklāstītos Vispārējās tiesas apsvērumus, nedz arī nozīmēt, ka ierobežojošie pasākumi būtu patstāvīgi un neatceļami un ka apelācijas sūdzības iesniedzējs vēlāk nevarētu panākt sava personvārda atsaukšanu no saraksta vai atļauju atbloķēt savus līdzekļus.
81
Otrkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka viņam noteiktie ierobežojošie pasākumi ir pretēji samērīguma principam, jo pretrunā tam, ko esot nospriedusi Vispārējā tiesa, tie neļaujot sasniegt apstrīdēto tiesību aktu leģitīmo mērķi un faktiski neatbilstot vispārējo interešu mērķim.
82
Šajā ziņā jānorāda, ka vienīgā juridiskā argumentācija, ar ko cenšas pierādīt, ka Vispārējā tiesa šajā ziņā esot pieļāvusi tiesību kļūdu, ir saistīta ar to, ka apelācijas sūdzības iesniedzējs, būdams VEB.RF priekšsēdētājs, nav varējis atbalstīt ar a) kritēriju paredzēto politiku un darbības vai ietekmēt Krievijas varas pārstāvjus. Taču no šī sprieduma 41. un 43. punkta izriet, ka Vispārēja tiesa, nepieļaujot tiesību kļūdu, ir nospriedusi, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, uzskatīdama, ka viņa kā VEB.RF priekšsēdētāja pienākumu dēļ attiecībā uz viņu ir īstenojies a) kritērijs.
83
Treškārt, apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 113. punktā ir nospriedusi – tas, ka viņš izbeigtu darbības, kas attaisno ierobežojošo pasākumu noteikšanu attiecībā uz viņu, būtu pietiekami, lai šie pasākumi tiktu izbeigti, lai gan VEB.RF priekšsēdētāja amats esot viņa vienīgais ienākumu avots.
84
Šajā ziņā jānorāda, ka Vispārējās tiesas šādi izklāstītie motīvi pārsūdzētā sprieduma 113. punktā ir vērsti uz to, lai atbildētu uz apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentu nevis attiecībā uz viņa ienākumu avotu, bet ierobežojošo pasākumu sekām viņa publiskajam tēlam. Taču Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu saistībā ar argumentu, kas nav paredzēts šajā punktā.
85
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, ceturtais pamats ir jānoraida.
Par piekto pamatu
86
Piektajā pamatā apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 126. punktā ir kļūdaini nospriedusi, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nav pārkāpts tāpēc, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā. Apelācijas sūdzības iesniedzējs uzskata, ka šajā argumentācijā ir pieļauta tiesību kļūda, ņemot vērā – kā viņš ir izklāstījis saistībā ar pirmo pamatu –, ka Vispārējā tiesa ir kļūdījusies, nospriezdama, ka Padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā.
87
Padome apstrīd šos apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus.
88
Ņemot vērā faktu, ka piektā pamata apmierināšanas iespēja ir atkarīga no pirmā pamata apmierināšanas iespējas un tas šī sprieduma 49. punktā ir noraidīts, piektais pamats ir jānoraida.
Par sesto pamatu
89
Ar sesto pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējs pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieļāvusi tiesību kļūdu pārsūdzētā sprieduma 131.–133. punktā, nospriezdama, ka tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā ir ievērotas un ka Padome nav nepareizi izmantojusi pilnvaras. Viņš uzskata, ka apstrīdētie tiesību akti pārkāpj tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā un tajos ir pieļauta pilnvaru nepareiza izmantošana, jo tajos nav norādīts pietiekams pamatojums, tie nav balstīti uz pietiekamiem pierādījumiem un pārkāpj izteiksmes brīvību un tiesības uz īpašumu. Apelācijas sūdzības iesniedzējs šajā ziņā atsaucas uz pirmajā instancē izvirzītajiem argumentiem.
90
Padome apstrīd apelācijas sūdzības iesniedzēja argumentus.
91
Šajā ziņā jānorāda, ka pretēji tam, ko paredz šī sprieduma 33. punktā minētā judikatūra, sestais pamats neietver nekādu juridisku argumentāciju, ar ko cenšas pierādīt, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tiesību kļūdu. Konkrēti, apelācijas sūdzības iesniedzējs vienīgi apstrīd pārsūdzētā sprieduma 131.–133. punktu un atsaucas uz argumentiem, kurus viņš izvirzījis tiesvedībā Vispārējā tiesā, tos vairāk nepaskaidrojot un nenorādot tos pārsūdzētā sprieduma elementus, kurus viņš vēlas kritizēt. Tādējādi šis pamats ir vienīgi lūgums pārskatīt pirmajā instancē iesniegto prasības pieteikumu un tas pārkāpj prasības, ko noteic gan Eiropas Savienības Tiesas statūti, gan Reglaments (spriedums, 2007. gada 13. septembris, Il Ponte Finanziaria/ITSB, C‑234/06 P, EU:C:2007:514, 45.–46. punkts).
92
Tāpēc sestais pamats un attiecīgi apelācijas sūdzība kopumā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
93
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Šī paša reglamenta 138. panta 1. un 2. punkts, kas ir piemērojami apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, paredz, ka lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
94
Tā kā Padome ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā viņam spriedums ir nelabvēlīgs, ir jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējam segt savus, kā arī atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:
1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.
2)
Igor Shuvalov sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.