62010CC0184_LV
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. Ar šo prejudiciālo jautājumu Tiesa atkal tiek aicināta interpretēt Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK (2) par vadītāju apliecībām noteikumus.
2. Saskaņā ar Direktīvas 91/439 1. panta 2. punktu dalībvalstu izdotās vadītāju apliecības tiek savstarpēji atzītas. Šo apliecību izsniegšana ir pakļauta vairākiem nosacījumiem. It īpaši šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts, ka vadītāja apliecības tiek izsniegtas personām, kuru parastā dzīvesvieta atrodas izdošanas dalībvalstī.
3. Bavārijas Augstākajai administratīvajai tiesai [ Bayerischer Verwaltungsgerichtshof ] (Vācija) tātad rodas jautājums par to, vai dalībvalsts var neatzīt vadītāja apliecību, ko izsniegusi cita dalībvalsts, ja tiek konstatēts, ka tā tikusi izsniegta, neievērojot dzīvesvietas nosacījumu.
4. Šā jautājuma dēļ faktiski būs jāprecizē judikatūra, ko Tiesa aizsākusi 2008. gada 26. jūnija spriedumos apvienotajās lietās Wiedemann un Funk (3) un apvienotajās lietās Zerche u.c. (4), saskaņā ar kuru uzņemošā dalībvalsts var savā teritorijā neatzīt no vēlāk citā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības izrietošās transportlīdzekļa vadīšanas tiesības, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, tiek konstatēts, ka šīs apliecības izsniegšanas brīdī tās turētāja, kam pirmajā minētajā dalībvalstī atņemta iepriekšējā vadītāja apliecība, parastā dzīvesvieta nav bijusi izdevējas dalībvalsts teritorijā.
5. Pamata lietas īpatnība ir tāda, ka pretēji gadījumiem, ko Tiesa ir izskatījusi lietās, kurās pasludināti attiecīgie spriedumi, M. Graserei [ M. Grasser ], Vācijas pilsonei, kuras vadītāja apliecību, ko izsniegušas Čehijas iestādes, Vācijas iestādes atteicās atzīt, nekad nav bijis Vācijas vadītāja apliecības un tātad tai nekad nav tikusi atņemta iepriekšējā vadītāja apliecība. Tādēļ rodas jautājums par to, vai spriedumi apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c. ir piemērojami M. Graseres gadījumam.
6. Šajos secinājumos piedāvāju Tiesai atzīt, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā situācija, kurā dalībvalsts neatzīst savā teritorijā no citā dalībvalstī izsniegtas vadītāja apliecības izrietošās transportlīdzekļa vadīšanas tiesības, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, tiek konstatēts, ka šīs apliecības izsniegšanas brīdī tās turētāja, kam pirmajā minētajā dalībvalstī atņemta iepriekšējā vadītāja apliecība, parastā dzīvesvieta nav bijusi izdevējas dalībvalsts teritorijā.
I – Atbilstošie tiesību akti
A – Savienības tiesiskais regulējums
7. Lai atvieglotu personu pārvietošanos Eiropas Kopienas iekšienē vai to pastāvīgās dzīvesvietas izveidošanu dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā šīs personas ir ieguvušas savu vadītāja apliecību, ar Direktīvu 91/439 tika ieviests vadītāja apliecību savstarpējas atzīšanas princips (5) .
8. Šajā direktīvā noteiktajām minimālajām prasībām vadītāja apliecības izsniegšanai tāpat ir mērķis uzlabot ceļu satiksmes drošību Eiropas Savienības teritorijā (6) .
9. It īpaši minētās direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts:
“Vadītāju apliecības turklāt tiek izdotas tikai tiem pretendentiem,
[..]
b)	kam ir parastā dzīvesvieta dalībvalstī, kas izdod vadītāja apliecību, vai kas var pierādīt, ka tur ir mācījušies vismaz sešus mēnešus [(7) ].”
10. Saskaņā ar Direktīvas 91/439 7. panta 5. punktu nevienam cilvēkam nav tiesību turēt vairāk nekā vienu vadītāja apliecību.
11. Šīs direktīvas 8. panta 2. punktā ir paredzēts, ka parastās dzīvesvietas dalībvalsts uz citā dalībvalstī izdotas vadītāja apliecības turētāju var attiecināt savas tiesību normas par transportlīdzekļu vadīšanas tiesību ierobežošanu, apturēšanu, atņemšanu vai anulēšanu.
12. Saskaņā ar minētās direktīvas 8. panta 4. punkta pirmo daļu dalībvalsts tāpat var neatzīt tādas vadītāja apliecības derīgumu, ko izdevusi cita dalībvalsts personai, pret kuru tās teritorijā ir piemērots kāds no augstāk minētajiem pasākumiem.
B – Valsts tiesiskais regulējums
13. Rīkojuma par personu piekļuvi ceļu satiksmei ( Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straβenverkehr ) – redakcijā, kas bija spēkā 2009. gada 19. janvārī (turpmāk tekstā – “ FeV ”), 28. panta 1. punktā ir paredzēts, ka derīgas Savienības vai Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) vadītāja apliecības turētāji, kuru parastā dzīvesvieta FeV 7. panta 1. vai 2. punkta izpratnē ir Vācijā, ievērojot minētā 28. panta 2.–4. punktā paredzētos ierobežojumus, drīkst valsts teritorijā savā vadītāja apliecībā atļautajās robežās vadīt automašīnas.
14. FeV 28. panta 4. punkta pirmā teikuma 2. un 3. punktā un otrajā teikumā ir norādīts, ka šī vadīšanas atļauja Savienības vai EEZ vadītāja apliecībām nav piemērojama divos gadījumos. Pirmkārt, minētā atļauja nav piemērojama, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, šo apliecību izsniegšanas brīdī to turētāju parastā dzīvesvieta bijusi dalībvalsts teritorijā, izņemot gadījumu, ja viņi ir ieguvuši minētās vadītāju apliecības, uzturoties vismaz sešus mēnešus kā skolēni vai studenti. Otrkārt, Savienības vai EEZ vadītāju apliecību turētāji nedrīkst vadīt transportlīdzekli Vācijas teritorijā, ja ar tiesas spriedumu vai administratīvas iestādes nekavējoties izpildāmu vai galīgu lēmumu šajā teritorijā uz laiku vai pavisam ir tikušas atņemtas transportlīdzekļa vadīšanas tiesības vai ja vadītāja apliecības izsniegšana tikusi atteikta ar galīgu lēmumu, vai šīs apliecības nav atņemtas tikai tādēļ, ka viņi no tām atteikušies brīvprātīgi.
II – Pamata lietas fakti un prejudiciālais jautājums
15. M. Grasere, prasītāja pamata lietā, ir Vācijas pilsone un dzīvo Fīrettrunštatē [ Viereth-Trunstadt ] (Vācija). Viņai nekad nav bijis Vācijas vadītāja apliecības.
16. 2006. gada 31. maijā prasītāja ir saņēmusi Plzeņas [ Plzeň ] pašvaldības (Čehijas Republika) izsniegtu vadītāja apliecību. Šajā vadītāja apliecībā kā dzīvesvieta ir norādīta Fīrettrunštate.
17. Ar 2009. gada 3. aprīļa vēstuli Vācijas iestāde, kuras kompetencē ir vadītāja apliecību izsniegšana, lūdza M. Graseri iesniegt savu Čehijas vadītāja apliecību, lai tajā izdarītu ierakstu, ka viņai nav tiesību vadīt transportlīdzekli Vācijas teritorijā, jo, izsniedzot šo vadītāja apliecību, nav ticis ievērots dzīvesvietas nosacījums. Šī iestāde arī uzklausīja prasītāju, lai pieņemtu lēmumu par viņas transportlīdzekļa vadīšanas tiesību atņemšanu.
18. M. Grasere, apstrīdot minētās iestādes lēmumu, tai lūdza piešķirt tiesības izmantot savu Čehijas vadītāja apliecību Vācijas teritorijā, jo viņa nekad agrāk neesot izdarījusi ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumu. Gadījumā, ja tas netiktu atļauts, viņa lūdza izsniegt Vācijas vadītāja apliecību. Kompetentā Vācijas iestāde abus šos lūgumus noraidīja.
19. Ar 2009. gada 3. jūnija lēmumu šī iestāde aizliedza M. Graserei izmantot savu Čehijas vadītāja apliecību Vācijas teritorijā un pieprasīja viņai iesniegt šo apliecību, lai tajā izdarītu ierakstu par transportlīdzekļa vadīšanas tiesību neesamību. Gadījumā, ja viņa to nedarītu, minētā apliecība tiktu konfiscēta.
20. 2009. gada 1. jūlijā prasītāja vērsās Bairutas Administratīvajā tiesā [ Verwaltungsgericht Bayreuth ] ar prasību atcelt minēto lēmumu. Ar 2009. gada 22. septembra spriedumu šī tiesa apmierināja M. Graseres prasību un atcēla minēto lēmumu. Verwaltungsgericht Bayreuth uzskatīja, ka dzīvesvietas principa pārkāpums vien nevar būt pamats transportlīdzekļa vadīšanas tiesību neatzīšanai Vācijas teritorijā. Pēc šīs tiesas domām, papildus vēl būtu vajadzīgs, lai prasītājai tiktu piemērots vadītāja apliecības atņemšanas, apturēšanas, atcelšanas vai ierobežošanas pasākums.
21. Bavārijas federālā zeme [ Freistaat Bayern ], atbildētāja pamata lietā, par Verwaltungsgericht Bayreuth spriedumu cēla apelāciju Bayerischer Verwaltungsgerichtshof ; tā nolēma apturēt tiesvedību un vērsties Tiesā ar šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [..] 91/439 [..] 1. panta 2. punkts un 8. panta 2. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzņemošajai dalībvalstij ir tiesības neatzīt citas dalībvalsts izsniegto vadītāja apliecību, ja, pamatojoties uz šajā vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm, tiek konstatēts, ka ir pārkāpti šīs direktīvas 7. panta 1. punkta b) apakšpunkta noteikumi, un ja pirms tam uzņemošā dalībvalsts vadītāja apliecības saņēmējam nav piemērojusi pasākumus Direktīvas [..] 91/439 [..] 8. panta 2. punkta izpratnē?”
III – Analīze
22. Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai dalībvalsts var neatzīt citā dalībvalstī izsniegtu vadītāja apliecību, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm, tiek konstatēts, ka nav ievērots dzīvesvietas nosacījums, pat ja minētās apliecības turētājam pirmās minētās dalībvalsts teritorijā nekad nav atņemta iepriekšējā vadītāja apliecība.
23. Vispirms ir jāatgādina, ka Direktīvai 91/439 ir divi mērķi, proti, pirmkārt, atvieglot to personu pārvietošanos, kuras pastāvīgo dzīvesvietu ir izveidojušas dalībvalstī, kas nav tā dalībvalsts, kurā šīs personas ir nokārtojušas transportlīdzekļa vadīšanas pārbaudījumu, un, otrkārt, uzlabot ceļu satiksmes drošību (8) .
24. Šie mērķi nav nodalāmi. Proti, personu brīvas pārvietošanās princips paredz, ka personai ir jāvar pārvietoties droši.
25. Līdz ar to ceļu satiksmes drošības jomā, lai nodrošinātu šīs vajadzības, Savienības likumdevējs ir uzskatījis par vajadzīgu ieviest minimālās vadītāja apliecību izsniegšanas prasības (9) .
26. Tostarp Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā vadītāja apliecības izsniegšana ir pakārtota nosacījumam, ka ir jāiztur fizisko un medicīnisko spēju pārbaudījums, kā arī zināšanu pārbaudījums, un tāpat – nosacījumam, ka parastajai dzīvesvietai ir jāatrodas izdevējas dalībvalsts teritorijā.
27. Tādējādi saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta 2. punktu vadītāja apliecībām, kas izsniegtas uz šo minimālo prasību izpildes pamata, ir piemērojams savstarpējās atzīšanas princips.
28. Starp šīm minimālajām prasībām, kuras izpildot vadītāja apliecība var tikt izsniegta, Savienības likumdevēja ieviestajā sistēmā, kā tā ir definēta Tiesas judikatūrā, nosacījumam par parasto dzīvesvietu izdevējas dalībvalsts teritorijā ir īpaša loma.
29. Proti, iepriekš minētajos spriedumos apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c. Tiesa norādīja, ka dzīvesvietas nosacījums palīdz tostarp apkarot “vadītāja apliecību tūrismu”, nepastāvot pilnīgai dalībvalstu tiesisko regulējumu saskaņošanai vadītāja apliecību izsniegšanas jomā (10) . Turklāt šis nosacījums ir obligāti vajadzīgs, lai pārbaudītu, vai ir ievērots nosacījums par transportlīdzekļa vadīšanas spējām (11) . Proti, minētais nosacījums ir priekšnosacījums, kas ļauj pārbaudīt, vai izdevēja dalībvalsts ir ievērojusi citus izdošanas nosacījumus (12) . Tādēļ dzīvesvietas, ko nosaka izdevēja dalībvalsts, nosacījumam ir īpaša nozīme salīdzinājumā ar citiem Direktīvā 91/439 paredzētajiem nosacījumiem (13) .
30. Tiesa tāpēc secināja, ka ceļu satiksmes drošība varētu tikt apdraudēta, ja šis nosacījums netiktu izpildīts (14) .
31. Tiesas sēdē M. Graseres advokāts minēja, ka atšķirībā no gadījumiem, kas Tiesai bija jāizskata lietās, kurās tika pasludināti iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c., šajā lietā nepastāv nedz nenovēršami, nedz steidzamības draudi. Viņš norādīja, ka minētajās lietās jau bija konstatēta strīdīgo vadītāja apliecību turētāju bīstamība, jo viņiem par ceļu satiksmes noteikumu pārkāpumiem jau bija atņemtas iepriekšējās vadītāja apliecības. Savukārt M. Graserei agrāk nekad nav bijis vadītāja apliecības, un tātad viņai nav tikusi atņemta iepriekšējā vadītāja apliecība. Tādēļ šī judikatūra neesot piemērojama.
32. Man šāds arguments nešķiet pieņemams. Ar to vēlreiz tiek noliegti Direktīvā 91/439 paredzētie preventīvie mērķi.
33. Kā jau bija redzams, Savienības likumdevējs noteica minimālās vadītāja apliecību izsniegšanas prasības, lai Savienības teritorijā nodrošinātu ceļu satiksmes drošību. Šīs prasības ir obligātas visiem vadītāja apliecību pretendentiem. Direktīvas 91/439 tekstā šajā ziņā nekādi nav nodalīti pretendenti, kuri savu transportlīdzekļa vadīšanas pārbaudījumu iztur pirmo reizi, no pretendentiem, kuri pēc iepriekšējās vadītāja apliecības atņemšanas lūdz izsniegt jaunu vadītāja apliecību.
34. Iemesls ir acīmredzams, proti, tas, ka vadītāja bīstamības pakāpe ir vērtējama pirms vadītāja apliecības izsniegšanas. Nav iedomājams, ka būtu jāgaida, kamēr vadītājs izraisīs negadījumu, lai konstatētu viņa bīstamību un piemērotu vajadzīgos pasākumus tad, kad viņš iesniedz pieteikumu par vadītāja apliecības atjaunošanu. Kā tiesas sēdē norādīja atbildētāja pamata lietā, ceļu satiksmes drošības aspekti attiecas ne tikai uz personām, kuras jau ir izraisījušas negadījumu, bet arī uz visiem vadītāja apliecību pretendentiem.
35. Tātad saskaņā ar Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu kompetentajai valsts iestādei, izsniedzot pirmo vadītāja apliecību, ir jāievēro tās pašas minimālās prasības.
36. Tomēr ir jāatgādina, ka dzīvesvietas nosacījumam šajā ziņā ir būtiska nozīme. Ja šis nosacījums netiek ievērots, valsts iestādēm, kas izsniedz vadītāja apliecības, nav iespējams vai katrā ziņā ir ļoti grūti pārbaudīt zināmu šajā direktīvā paredzēto prasību izpildi. Pirmā no tām ir prasība, ka vadītāja apliecībai ir jābūt tikai vienai. Proti, minētās direktīvas 7. panta 5. punktā ir paredzēts, ka nevienam cilvēkam nav tiesību turēt vairāk nekā vienu vadītāja apliecību (15) . Tā kā Savienības līmenī vēl nepastāv centralizēti vadītāja apliecību saraksti, kurš gan labāk par vadītāja apliecības pretendenta parastās dzīvesvietas valsts iestādēm varētu pārbaudīt, vai šim pretendentam jau nav izsniegta vadītāja apliecība?
37. Minētais attiecas arī uz citu būtisku informāciju, piemēram, sodāmības pārbaudi, lai nodrošinātu, ka iespējamā pagātne nerada šķērsli vadītāja apliecības izsniegšanai.
38. Šis ir iemesls, kādēļ dzīvesvietas nosacījuma ievērošana ir obligāts nosacījums, kas ļauj pārbaudīt, vai pretendents ir ievērojis citas Direktīvā 91/439 paredzētās minimālās prasības.
39. Līdz ar to, ja pretendents pirmo reizi iztur transportlīdzekļa vadīšanas pārbaudījumu, šī dzīvesvietas nosacījuma neievērošanas sekas būtu Savienības likumdevēja ieviestās sistēmas apiešana, kaitējot ceļa satiksmes dalībnieku drošībai.
40. Tāpat ir jāpiebilst, ka tiesas sēdē Eiropas Komisija un pēc tam M. Graseres advokāts atsaucās uz faktu, ka dzīvesvietas norāde M. Graseres vadītāja apliecībā varētu būt vienkārši pārrakstīšanās kļūda, ka izdevēja dalībvalsts varēja kļūdīties, norādot dzīvesvietu Vācijā, un ka tādēļ tā nebūtu jāņem vērā un būtu jāatzīst, ka šī apliecība ir derīga. Manuprāt, šis arguments nav pieņemams.
41. Ja tiktu pieņemts šāds arguments, visa izdevējas dalībvalsts sniegtā informācija, kas ir norādīta oficiālā dokumentā, šajā gadījumā – vadītāja apliecībā, varētu tikt apstrīdēta. Kā Tiesa ir nospriedusi, informācija vadītāja apliecībā ir neapstrīdama informācija, ko sniedz izdevējas dalībvalsts iestādes (16) .
42. Līdz ar to uzskatu, ka, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, ir iespējams konstatēt, ka šīs apliecības izsniegšanas brīdī Direktīvas 91/439 7. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais dzīvesvietas nosacījums nav ticis izpildīts, uzņemošā dalībvalsts var neatzīt transportlīdzekļa vadīšanas tiesības, kas izriet no minētās apliecības.
43. Man varētu iebilst, izvirzot argumentu, ka šāds risinājums izjauktu savstarpējās atzīšanas principa postulēto savstarpējo uzticību starp dalībvalstīm.
44. Tomēr vadītāja apliecību savstarpējās atzīšanas princips var iegūt pilnīgu spēku tikai tad, ja visas dalībvalstis izpilda un ievēro vadītāja apliecības izsniegšanas minimālās prasības, kas paredzētas direktīvā, kura ir pieņemta, lai tās saskaņotu. Tā ir šī principa pati būtība. Dalībvalstis savstarpēji uzticas un savstarpēji atzīst vadītāja apliecības, kuras izsniedz to iestādes, jo Savienības likumdevējs ir ieviesis sistēmu, kas ļauj nodrošināt, lai visās dalībvalstīs būtu vienāds minimālo prasību līmenis attiecībā uz šo apliecību izsniegšanu.
45. Līdz ar to, tiklīdz šis minimālo prasību līmenis netiek ievērots, savstarpējās atzīšanas princips nevar normāli tikt piemērots.
46. Turklāt ir jāpiebilst, ka, ja tiktu pieņemts, ka uzņemošajai dalībvalstij ir jāatzīst tāda vadītāja apliecība kā M. Graseres apliecība, pat ja nav ievērots dzīvesvietas nosacījums, tiktu veicināts “vadītāja apliecību tūrisms”. Proti, lai arī, protams, Direktīvā 91/439 ir paredzētas minimālās transportlīdzekļa vadīšanas spēju prasības, tomēr dalībvalstis var brīvi paredzēt stingrākus noteikumus nekā šajā direktīvā minētās (17) . Līdz ar to personai, kura dzīvo dalībvalstī, kas paredz šādus noteikumus, izdevīgāk būtu nokārtot pārbaudījumu citā dalībvalstī, kuras noteikumi nav tik stingri.
47. Direktīvas 91/439 mērķis ir nevis piedāvāt Savienības pilsonim vadītāja apliecību forum shopping, bet ļaut personai, kurai ir vadītāja apliecība, izveidot dzīvesvietu dalībvalsts, kas nav tā dalībvalsts, kura ir izsniegusi šo apliecību, teritorijā tā, lai tai nebūtu atkārtoti jākārto jelkāds transportlīdzekļa vadīšanas pārbaudījums vai jāmaina minētā apliecība.
48. Šķiet, ka šā savstarpējās atzīšanas principa funkcija šajā lietā ir tikusi sagrozīta, lai apietu stingrākus valsts noteikumus.
49. Līdz ar to visu minēto iemeslu dēļ uzskatu, ka Direktīvas 91/439 1. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā situācija, kurā dalībvalsts savā teritorijā neatzīst transportlīdzekļa vadīšanas tiesības, kas izriet no citas dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, tiek konstatēts, ka šīs apliecības izsniegšanas brīdī tās turētāja parastā dzīvesvieta nav bijusi izdevējas dalībvalsts teritorijā.
IV – Secinājumi
50. Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, es iesaku Tiesai uz Bayerischer Verwaltungsgerichtshof jautājumu atbildēt šādi:
Padomes 1991. gada 29. jūlija Direktīvas 91/439/EEK par vadītāju apliecībām 1. panta 2. punkts un 7. panta 1. punkta b) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā situācija, kurā dalībvalsts savā teritorijā neatzīst transportlīdzekļa vadīšanas tiesības, kas izriet no citas dalībvalsts izsniegtas vadītāja apliecības, ja, pamatojoties uz vadītāja apliecībā izdarītajām atzīmēm vai cita veida neapstrīdamu izdevējas dalībvalsts informāciju, tiek konstatēts, ka šīs apliecības izsniegšanas brīdī tās turētāja parastā dzīvesvieta nav bijusi izdevējas dalībvalsts teritorijā.
(1) .
(2)  –	OV L 237, 1. lpp.
(3)  –	C‑329/06 un C‑343/06, Krājums, I‑4635. lpp.
(4)  –	No C‑334/06 līdz C‑336/06, Krājums, I‑4691. lpp.
(5)  –	Skat. minētās direktīvas 1. pantu.
(6)  –	Skat. šīs pašas direktīvas preambulas ceturto apsvērumu.
(7)  – Saskaņā ar Direktīvas 91/439 9. panta pirmo daļu parastā dzīvesvieta ir vieta, kur persona parasti dzīvo, t.i., vismaz 185 dienas katrā kalendārajā gadā. Ja apliecības turētājs ir students šajā dalībvalstī, viņam ir jāiesniedz pierādījumi par to, ka viņš minētajā valstī dzīvo vismaz sešus mēnešus.
(8)  –	Skat. šīs direktīvas preambulas pirmo apsvērumu.
(9)  –	Skat. minētās direktīvas preambulas ceturto apsvērumu.
(10)  –	Iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, 69. punkts, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c., 66. punkts.
(11)  –	Turpat.
(12)  –	Iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, 70. punkts, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c., 67. punkts.
(13)  –	Turpat.
(14)  –	Iepriekš minētie spriedumi apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, 71. punkts, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c., 68. punkts.
(15)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, 70. punkts, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c., 67. punkts.
(16)  –	Šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus apvienotajās lietās Wiedemann un Funk, 72. punkts, kā arī apvienotajās lietās Zerche u.c., 69. punkts. Skat. arī 2009. gada 9. jūlija rīkojumu lietā C‑445/08 Wierer, 51. punkts.
(17)  –	Skat. minētās direktīvas III pielikuma 5. punktu.