62017CC0052
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
MANUELA CAMPOSA SÁNCHEZ-BORDONE,
predstavljeni 13. marca 2018 (
1
)
Zadeva C‑52/17
VTB Bank (Austria) AG
ob udeležbi
Österreichische Finanzmarktaufsicht
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe_ki ga je vložilo Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija))
„Predhodno odločanje – Približevanje zakonodaj – Nadzor nad kreditnimi institucijami – Direktiva 2013/36/EU – Uredba (EU) št. 575/2013 – Uredba (EU) št. 468/14 – Pristojnosti za nadzor in kaznovanje – Omejitve velikih izpostavljenosti – Ureditev države članice, v skladu s katero je mogoča naložitev obresti v primeru preseganja omejitev velikih izpostavljenosti“
1.
S tem predlogom za sprejetje predhodne odločbe se Sodišču ponuja možnost, da se prvič (če se ne motim) opredeli glede nekaterih vidikov nadzorniškega postopka v zvezi z bonitetnimi zahtevami, ki jih morajo v skladu z določbami prava Unije izpolnjevati kreditne institucije in investicijska podjetja.
2.
Zakonodaja, s katero je urejeno to področje, je zajeta v Direktivi 2013/36/EU (
2
) in Uredbi (EU) št. 575/2013 (
3
). V tem okviru se spor pred avstrijskimi sodišči v bistvu nanaša na dve vprašanji:
Prvič, kakšna je pravna narava obresti, ki se naložijo institucijam, ki ne upoštevajo omejitev izpostavljenosti tveganju, določenih s CRR. Konkretno bo treba dognati, ali gre za kazen ali upravni ukrep in kakršno polje proste presoje imajo nacionalni organi za njihovo sprejetje v primeru, kakršen je obravnavani.
Drugič, pod katerimi pogoji se lahko predpostavi obstoj tekočega nadzorniškega postopka, da bi se uporabila ureditev prehoda pristojnosti iz Uredbe (EU) št. 468/14 (
4
), če pride do spremembe pristojnosti med ECB in pristojnim nacionalnim organom.
I. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
1. Direktiva 2013/36
3.
V uvodni izjavi 2 je navedeno:
„Ta direktiva bi morala med drugim vsebovati določbe, ki urejajo izdajanje dovoljenj za poslovanje, pridobitev kvalificiranih deležev, uveljavljanje svobode ustanavljanja in svobode opravljanja storitev, pristojnosti nadzornih organov matičnih držav članic in držav članic gostiteljic v zvezi s tem, ter določbe, ki urejajo ustanovni kapital in nadzorniški pregled kreditnih institucij in investicijskih podjetij. Glavni cilj in vsebina te direktive je uskladitev nacionalnih določb v zvezi z dostopom do dejavnosti kreditnih institucij in investicijskih podjetij, postopki njihovega upravljanja ter njihovim nadzorniškim okvirom. Direktivi 2006/48/ES[ (
5
)] in 2006/49/ES[ (
6
)] vsebujeta tudi bonitetne zahteve za kreditne institucije in investicijska podjetja. Te zahteve bi morale biti določene v Uredbi (EU) št. 575/2013, ki vzpostavlja enotne in neposredno veljavne bonitetne zahteve za kreditne institucije in investicijska podjetja, ker so takšne zahteve tesno povezane z delovanjem finančnih trgov z vidika obsega sredstev, ki jih imajo kreditne institucije in investicijska podjetja. To direktivo bi bilo treba zato razlagati v povezavi z Uredbo (EU) št. 575/2013 in bi morala skupaj z navedeno uredbo tvoriti pravni okvir, ki ureja bančne dejavnosti, nadzorniški okvir ter bonitetna pravila za kreditne institucije in investicijska podjetja.“
4.
V uvodni izjavi 35 je navedeno:
„Za zagotovitev, da institucije, osebe, ki učinkovito nadzorujejo poslovanje institucije, in člani upravljalnih organov institucije izpolnjujejo zahteve iz te direktive in Uredbe (EU) št. 575/2013 ter [da so deležne] podobne obravnav[e] v vsej Uniji, bi morale države članice določiti učinkovite, sorazmerne in odvračilne upravne kazni in druge upravne ukrepe. Zato bi morale upravne kazni in drugi upravni ukrepi, ki jih določijo države članice, izpolnjevati nekatere bistvene zahteve v zvezi z naslovniki, merili, ki jih je treba upoštevati pri njihovi uporabi, njihov[o] objav[o], ključnimi pristojnostmi za kaznovanje in višino upravnih denarnih kazni.“
5.
V uvodni izjavi 41 je navedeno:
„Da se zagotovi, da se zajame širok krog ukrepov, ki se uporabijo ob kršitvi, in da se pomaga preprečevati nadaljnje kršitve, bi morala ta direktiva določati upravne kazni in druge upravne ukrepe, ne glede na to, ali je ukrep v skladu z nacionalnim pravom opredeljen kot upravna kazen ali drug upravni ukrep. Državam članicam bi moralo biti omogočeno, da določijo dodatne kazni in višje ravni upravnih denarnih kazni od tistih iz te direktive.“
6.
Člen 64 („Pooblastila za nadzor in pooblastila za naložitev kazni“) določa:
„1.   Pristojnim organom se podelijo vsa pooblastila za nadzor, ki omogočajo poseg v delovanje institucij in so potrebna za opravljanje njihove funkcije, vključno predvsem s pravico do odvzema dovoljenja v skladu s členom 18, pooblastila, potrebna v skladu s členom 102, ter pooblastila iz členov 104 in 105.
2.   Pristojni organi svoja pooblastila za nadzor in pooblastila za naložitev kazni v skladu s to direktivo in nacionalnim pravom izvajajo na kateri koli od naslednjih načinov:
(a)
neposredno;
(b)
v sodelovanju z drugimi organi;
(c)
pod njihovo pristojnostjo [odgovornostjo] s prenosom pooblastil na te organe;
(d)
z vložitvijo zahtevka pri pristojnih sodnih organih.“
7.
Člen 65 („Upravne kazni in drugi upravni ukrepi“) v odstavku 1 določa:
„Brez poseganja v pooblastila pristojnih organov za nadzor iz člena 64 in v pravico držav članic, da predpišejo in naložijo kazni po kazenskem pravu, države članice določijo pravila o upravnih kaznih in drugih upravnih ukrepih za kršitve nacionalnih določb, s katerimi se prenaša ta direktiva, in Uredbe (EU) št. 575/2013, ter storijo vse potrebno za zagotovitev njihovega izvajanja. Kadar se države članice odločijo, da ne določijo pravil o upravnih kaznih za kršitve, za katere velja nacionalno kazensko pravo, Komisiji posredujejo zadevne določbe kazenskega prava. Upravne kazni in drugi upravni ukrepi so učinkoviti, sorazmerni in odvračilni.“
8.
Člen 67 določa:
„1.   Ta člen se uporablja v kateri koli izmed naslednjih okoliščin:
[…]
(k)
institucija doseže izpostavljenost, ki presega omejitve iz člena 395 Uredbe (EU) št. 575/2013;
[…]
2.   Države članice zagotovijo, da v primerih iz odstavka 1 upravne kazni in drugi upravni ukrepi, ki se lahko uporabijo, vključujejo vsaj:
[…]
(g)
upravne denarne kazni v višini do dvakratnega zneska dobička, pridobljenega s kršitvijo, ali izgube, preprečene s kršitvijo, kadar ju je mogoče opredeliti.
[…]“
2. Uredba št. 575/2013
9.
V uvodni izjavi 5 je navedeno:
„Ta uredba in Direktiva 2013/36/EU bi morala skupaj tvoriti pravni okvir, ki bi urejal dostop do dejavnosti, nadzorniški okvir ter bonitetna pravila za kreditne institucije in investicijska podjetja […]. To uredbo bi zato bilo treba razlagati v povezavi z navedeno direktivo.“
10.
V uvodni izjavi 9 je navedeno:
„Zaradi pravne varnosti in enakih konkurenčnih pogojev v Uniji je enoten niz pravil za vse udeležence ključen za delovanje notranjega trga. Da bi preprečili izkrivljanje trga in regulativno arbitražo, bi bilo treba z ukrepi glede bonitetnega minimuma zagotoviti kar največjo uskladitev. […]“
11.
Člen 2 določa:
„Zaradi zagotovitve skladnosti s to uredbo imajo pristojni organi pooblastila in upoštevajo postopke iz Direktive 2013/36/EU.“
12.
Člen 395 določa:
„1.   Vrednost izpostavljenosti institucije do strank ali skupine povezanih strank po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja v skladu s členi od 399 do 403 ne presega 25 % njenega sprejemljivega kapitala. Kadar je ta stranka institucija ali kadar skupina povezanih strank vključuje eno ali več institucij, zadevna vrednost ne presega 25 % sprejemljivega kapitala institucije ali 150 milijonov EUR, kar od tega je večje, pod pogojem, da vsota vrednosti izpostavljenosti do vseh povezanih strank, ki niso institucije, po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja v skladu s členi od 399 do 403 ne presega 25 % sprejemljivega kapitala institucije.
Kadar znesek 150 milijonov EUR presega 25 % sprejemljivega kapitala institucije, vrednost izpostavljenosti po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja v skladu s členi od 399 do 403 ne presega razumne omejitve glede na sprejemljivi kapital institucije. Zadevno omejitev določi institucija v skladu s politikami in postopki, navedenimi v členu 81 Direktive 2013/36EU, da obravnava in nadzira tveganje koncentracije. Ta meja ne presega 100 % sprejemljivega kapitala institucije.
Pristojni organi lahko določijo omejitev, ki je nižja od 150 milijonov EUR, o čemer obvestijo EBA [Evropski bančni organ] in Komisijo.
[…]
5.   Institucije lahko presežejo omejitve, določene v tem členu, za izpostavljenosti iz trgovalne knjige, če so izpolnjeni naslednji pogoji:
(a)
izpostavljenost do zadevne stranke ali skupine povezanih strank v netrgovalni knjigi ne presega omejitve, določene v odstavku 1, ki se izračuna glede na sprejemljivi kapital, tako da presežek v celoti nastane v trgovalni knjigi;
(b)
institucija za presežek nad omejitvijo, določeno v odstavku 1[,] izpolnjuje dodatno kapitalsko zahtevo, ki se izračuna v skladu s členoma 397 in 398;
(c)
kadar od pojava presežka preteče 10 dni ali manj, izpostavljenost iz trgovalne knjige do zadevne stranke ali skupine povezanih strank ne preseže 500 % sprejemljivega kapitala institucije;
(d)
vsa preseganja, ki trajajo več kot 10 dni, skupaj ne presežejo 600 % sprejemljivega kapitala institucije.
Institucija pristojnim organom za vsak primer preseganja omejitve nemudoma sporoči znesek presežka in ime zadevne stranke in po potrebi ime zadevne skupine povezanih strank.
[…]“
13.
Člen 396(1) določa:
„Če izpostavljenosti v izjemnem primeru presežejo omejitev, določeno v členu 395(1), institucija vrednost izpostavljenosti nemudoma sporoči pristojnim organom, ki lahko, kadar to upravičujejo okoliščine, instituciji odobrijo omejeno časovno obdobje, v katerem se mora uskladiti z omejitvijo.
[…]“
3. Uredba (EU) št. 1024/2013 (
7
)
14.
Člen 33(2) določa:
„ECB naloge, ki se nanjo prenesejo s to uredbo, prevzame 4. novembra 2014, ob upoštevanju izvedbene ureditve in ukrepov iz tega odstavka.
[…]“
4. Uredba št. 468/14
15.
Člen 2 določa te opredelitve:
„[…]
24.
‚nadzorniški postopek ECB‘ pomeni katero koli dejavnost ECB, ki je usmerjena v pripravo izdaje nadzorniške odločitve ECB, vključno s skupnimi postopki in naložitvijo upravnih denarnih kazni. […]
25.
‚nadzorniški postopek pristojnega nacionalnega organa‘ pomeni katero koli dejavnost pristojnega nacionalnega organa, ki je usmerjena v pripravo izdaje nadzorniške odločitve pristojnega nacionalnega organa, naslovljene na enega ali več nadzorovanih subjektov ali nadzorovanih skupin ali na eno ali več drugih oseb, vključno z naložitvijo upravnih kazni;
[…]“
16.
Člen 48 („Tekoči postopki“) določa:
„1.   Če bo prišlo do spremembe pristojnosti med ECB in pristojnim nacionalnim organom, organ, katerega pristojnost bo prenehala (v nadaljnjem besedilu: organ, katerega pristojnost preneha), obvesti organ, ki bo postal pristojen (v nadaljnjem besedilu: organ, ki prevzame nadzor), o katerem koli formalno uvedenem nadzorniškem postopku, v katerem je treba sprejeti odločitev. Organ, katerega pristojnost preneha, te informacije zagotovi takoj, ko izve za prihajajočo spremembo pristojnosti. Organ, katerega pristojnost preneha, kontinuirano posodablja te informacije, in sicer praviloma mesečno, kadar je treba o nadzorniškem postopku poročati nove informacije. Organ, ki prevzame nadzor, lahko v ustrezno utemeljenih primerih dopusti manj pogosto poročanje. Nadzorniški postopek za namen členov 48 in 49 pomeni nadzorniški postopek ECB ali nadzorniški postopek pristojnega nacionalnega organa.
Pred spremembo pristojnosti se organ, katerega pristojnost preneha, poveže z organom, ki prevzame nadzor, brez nepotrebnega odlašanja po formalni uvedbi katerega koli novega nadzorniškega postopka, v katerem je treba sprejeti odločitev.
[…]
3.   Če formalno uvedenega nadzorniškega postopka, v katerem je treba sprejeti odločitev, ni mogoče končati pred datumom, na katerega nastopi sprememba nadzorniške pristojnosti, ostane organ, katerega pristojnost preneha, še naprej pristojen za končanje takega tekočega nadzorniškega postopka. V ta namen organ, katerega pristojnost preneha, tudi obdrži vsa ustrezna pooblastila, dokler se nadzorniški postopek ne konča. Organ, katerega pristojnost preneha, konča zadevni tekoči nadzorniški postopek v skladu z veljavnim pravom na podlagi obdržanih pooblastil. Organ, katerega pristojnost preneha, obvesti organ, ki prevzame nadzor, preden sprejme katero koli odločitev v nadzorniškem postopku, ki še ni bila sprejeta pred spremembo pristojnosti. Organu, ki prevzame nadzor, pošlje izvod sprejete odločitve in vse ustrezne dokumente v zvezi s to odločitvijo.
[…]“
17.
Člen 149 („Nadaljevanje obstoječih postopkov“) določa:
„1.   Razen če ECB odloči drugače, se v primeru, če je pristojni nacionalni organ uvedel nadzorniške postopke, za katere postane pristojna ECB na podlagi uredbe o EMN, in se to zgodi pred 4. novembrom 2014, uporabljajo postopki iz člena 48.
2.   Z odstopanja [odstopanjem] od člena 48 se ta člen uporablja tudi za skupne postopke.“
B.
Nacionalno pravo. Bankwesengesetz (zakon o bančništvu) (
8
)
18.
Člen 97(1) je določal:
„Finanzmarktaufsichtsbehörde (organ za nadzor finančnih trgov; v nadaljevanju: FMA) kreditnim institucijam predpiše obresti za naslednje zneske:
[…]
4.
2 % preseganja omejitve velikih izpostavljenosti v skladu s členom 395(1) [CRR], računano na letni ravni, za 30 dni, razen v primeru nadzornih ukrepov v skladu s členom 70(2) ali v primeru prezadolženosti kreditne institucije.“
19.
Člen 98(5) določa:
„Oseba, ki kot odgovorna […] za kreditno podjetje,
[…]
2.
podjetje izpostavi terjatvam, ki presegajo omejitve iz člena 395 Uredbe (EU) št. 575/2013,
[…]
stori – če pri tem ne gre za dejanje, ki ustreza dejanskemu stanu kaznivega dejanja, za obravnavno katerega so pristojna sodišča – upravno kršitev in jo organ za nadzor finančnih trgov kaznuje z denarno kaznijo v višini do 5 milijonov EUR ali do višine dvakratnega zneska dobička, pridobljenega s kršitvijo, če ga je mogoče izračunati.“
II. Dejansko stanje in vprašanja za predhodno odločanje
20.
FMA je na podlagi člena 97(1), točka 4, BWG sprejel odločbi z dne 30. oktobra 2014 in z dne 11. maja 2015, s katerima je družbi VTB Bank (Austria) AG (v nadaljevanju: VTB Bank) naložil plačilo določenih obresti, ker je v razmerju do skupine povezanih strank presegla izpostavljenost, ki je dopustna v skladu s členom 395(1) CRR.
21.
Skupni znesek obresti je bil v prvi zadevi 94.951,41 EUR, kar je ustrezalo presežku v mesecih od marca do septembra 2014, v drugi zadevi pa 28.278,57 EUR, kar se je nanašalo na presežek iz oktobra 2014.
22.
Družba VTB Bank je pri Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija) vložila pritožbo zoper drugo odločbo FMA; trdila je, da se uporabi člen 395(5) CRR, zaradi česar je izključena možnost kaznovanja na podlagi nacionalnih predpisov.
23.
V teh okoliščinah je navedeno sodišče odločilo, da se postopek prekine, Sodišču pa predložijo ta vprašanja za predhodno odločanje:
„1.
Ali se določbe sekundarnega prava Unije (predvsem na primer člena 64 ali 65(1) Direktive 2013/36/EU […]) uporabljajo za obresti, ki jih predpiše organ v skladu z zakonsko določbo države članice, na podlagi katere je treba kreditni instituciji ob preseganju omejitve velikih izpostavljenosti v skladu s členom 395(1) [CRR], za 30 dni predpisati obresti v višini 2 % preseganja omejitve velikih izpostavljenosti, računano na letni ravni?
2.
Ali pravo Unije (predvsem člen 395(1) in (5) [CRR]) nasprotuje nacionalni določbi, kakršno je vseboval člen 97(1), točka 4, [BWG], če se kljub izpolnjevanju pogojev za uporabo izjeme iz člena 395(5) v primeru kršitve člena 395(1) predpišejo (izravnalne) obresti?
3.
Ali je treba člen 48(3) Uredbe (EU) št. 468/2014 […] (Okvirna uredba o EMN) razlagati tako, da gre za ‚formalno uvedeni nadzorniški postopek‘ lahko že tedaj, kadar subjekt poroča nadzorniku, oziroma ali je za ‚formalno uvedeni nadzorniški postopek‘ mogoče šteti položaj, v katerem je nadzornik v vzporednem postopku za podobne kršitve v prejšnjih obdobjih že izdal odločbo?“
III. Postopek pred Sodiščem
24.
Vprašanje za predhodno odločanje je sodno tajništvo Sodišča prejelo 1. februarja 2017.
25.
Pisna stališča so predložile družba VTB Bank, FMA, ECB in Komisija. Sodišče je presodilo, da izvedba obravnave ni potrebna.
IV. Analiza
26.
Enako kot Komisija menim, da je na prvi dve vprašanji Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče) mogoče odgovoriti skupaj.
27.
Z njima se skuša – če povzamem – ugotoviti:
–
Ali gre pri naložitvi obresti, ki je v nacionalnem zakonu določena za primer, če kreditna institucija preseže omejitve izpostavljenosti, določene v členu 395(1) CRR, za „upravno kazen“ ali „drug upravni ukrep“ v smislu členov 65 in 67 Direktive 2013/36?
–
Ali je to, da se v skladu z nacionalno zakonodajo te obresti naložijo tudi, če so izpolnjeni pogoji za izjemo iz člena 395(5) CRR, v skladu s pravom Unije?
28.
S tretjim (in zadnjim) vprašanjem želi predložitveno sodišče izvedeti, kdaj je treba šteti, da je bil nadzorniški postopek formalno uveden. Od odgovora na to vprašanje bo odvisno, kateri organ ga mora izvesti, če pride do spremembe pristojnosti med ECB in pristojnim nacionalnim organom v zvezi z zadevami, v katerih postopki še niso končani.
A.
„Upravne kazni in drugi upravni ukrepi“, ki se uporabijo za prekoračitev omejitve izpostavljenosti kreditnemu tveganju (prvo in drugo vprašanje za predhodno odločanje)
1. Povzetek stališč strank
29.
Družba VTB Bank meni, da spada sporni nacionalni ukrep na področje uporabe Direktive 2013/36 in je zajet s pojmoma „upravne kazni“ in „drugi upravni ukrepi“ iz člena 65 te direktive. Države članice morajo v primerih kršitve CRR uporabiti ene in druge.
30.
Čeprav v Direktivi 2013/36 ta pojma nista natančno opredeljena, pa po mnenju VTB Bank iz njenega člena 66(2) izhaja, da morajo zadevne kazni in ukrepi za to, da bi se z njimi lahko preprečila ali omejila kakršna koli kršitev CRR, izpolnjevati določene pogoje. Obresti, ki jih zahteva FMA, naj bi bile glede na njihovo naravo, bistvo in značaj primerljive s kaznimi ali ukrepi iz Direktive 2013/36.
31.
Družba VTB Bank poleg tega opozarja, da se lahko v skladu s členom 395(5) CRR pod določenimi pogoji presežejo omejitve iz odstavka 1 tega člena. Zato nacionalni zakonodajalec ne more sprejeti odločitve, s katero bi bil okrnjen polni učinek te določbe prava Unije.
32.
FMA meni, da obresti, ki so predmet spora, niso zajete s členoma 64 in 65 Direktive 2013/36. Po njegovem mnenju, ki je skladno z avstrijsko ustavno sodno prakso, gre za nekaznovalne ukrepe gospodarskega nadzora, katerih namen je izterjati dejanske ali potencialne ugodnosti, ki jih je kreditna institucija pridobila s kršitvijo bonitetnega pravila.
33.
FMA meni, da imajo države članice v skladu z Uredbo št. 1024/2013 polje proste presoje pri oblikovanju lastne ureditve. Nadzorne naloge, ki niso poverjene ECB, izvajajo nacionalni organi, tako da bi šlo pri zadevnem ukrepu za pravilo izključno avstrijskega prava, ki ni namenjeno prenosu Direktive 2013/36.
34.
FMA nazadnje meni, da ni neposredne povezave med uporabljeno nacionalno določbo in CRR, saj se člen 97(1), točka 4, BWG na člen 395(1) CRR (in ne odstavek 5 tega člena) sklicuje le za opredelitev vsebinskih pogojev za naložitev obresti. Glede na njihov namen se obresti samodejno uporabijo, če pride do preseganja omejitev iz člena 395(1) CRR, in sicer tudi, če so spoštovani pogoji iz odstavka 5 tega člena.
35.
Komisija meni, da pomeni nacionalna določba izvedbo členov 64, 65 in 67 Direktive 2013/36, s katerimi pa ni v skladu, ker so z njo za primer kršitve člena 395(1) CRR določene negativne pravne posledice, ki se uveljavijo samodejno in brez ugotavljanja, ali so izpolnjeni pogoji iz odstavka 5 tega člena.
36.
Komisija v tem smislu opozarja, da je treba člene od 387 do 403 CRR, ki se nanašajo na velike izpostavljenosti tveganjem, šteti za „kar največjo in dokončno uskladitev bonitetnih zahtev“, zaradi česar državam članicam ni priznano „nikakršno polje proste presoje, da na področju zahtev v zvezi z velikimi tveganji sprejemajo lastne, od njih odstopajoče ukrepe“.
37.
Komisija poudarja, da Direktiva 2013/36 določa, da morajo države članice za kršitev omejitve iz člena 395(1) CRR določiti kazni in druge upravne ukrepe. V skladu s členom 67(2)(g) te direktive morajo za tako kršitev naložiti vsaj denarne kazni.
38.
Vendar pa Komisija meni, da ni kršitve omejitev iz člena 395(1) CRR, če so izpolnjeni pogoji za uporabo izjeme iz odstavka 5 tega člena. Zato pomeni določba nacionalnega prava, s katero je plačilo obresti določeno brez upoštevanja vseh določb člena 395 CRR, določitev upravne kazni ali upravnega ukrepa, s katerima se kaznuje ravnanje, ki je v sladu s pravom Unije dovoljeno.
2. Presoja
39.
Direktiva 2013/36 in CRR tvorita pravni okvir, s katerim so urejene bančne dejavnosti, nadzor in bonitetna pravila za kreditne institucije in investicijska podjetja. (
9
)
40.
V CRR so določene bonitetne zahteve za kreditne institucije in investicijska podjetja. Gre za minimalne zahteve, s katerimi se, kot se je izrazil zakonodajalec Unije, za to, „[d]a bi preprečili izkrivljanje trga in regulativno arbitražo“, skuša „zagotoviti kar največjo uskladitev“.
41.
Temeljno spoznanje je, da je „[z]aradi pravne varnosti in enakih konkurenčnih pogojev v Uniji […] enoten niz pravil za vse udeležence ključen za delovanje notranjega trga“. (
10
)
42.
Z Direktivo 2013/36 je vzpostavljen pravni okvir, potreben za uporabo in zagotovitev učinkovitosti določb o nadzoru nad kreditnimi institucijami in investicijskimi podjetji, kakor so bile določene s CRR.
43.
Ena od bonitetnih zahtev, določenih v CRR, ki je upoštevna v obravnavani zadevi, je zajeta v njenem členu 395(1), v skladu s katerim „[v]rednost izpostavljenosti institucije do strank ali skupine povezanih strank po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja […] ne presega 25 % njenega sprejemljivega kapitala[ (
11
)]“.
44.
V skladu z navedbami predložitvenega sodišča je bila v obravnavani zadevi ta omejitev izpostavljenosti tveganju prekoračena. Zato je bil v skladu z Direktivo 2013/36 izpolnjen dejanski stan iz člena 67(1)(k) te direktive, zaradi česar je bilo treba v skladu z odstavkom 2 tega člena uporabiti „vsaj“ – med drugimi – upravno denarno kazen „v višini do dvakratnega zneska dobička, pridobljenega s kršitvijo, ali izgube, preprečene s kršitvijo, kadar ju je mogoče opredeliti“. Ta kazen je namreč zajeta z „upravnimi kaznimi in drugimi upravnimi ukrepi“, ki jih morajo države članice določiti za primer, če pride – med drugimi – do te konkretne kršitve.
45.
Po mnenju FMA – glede katerega se predložitveno sodišče ni jasno opredelilo – obresti družbi VTB Bank (Austria) niso bile naložene kot „upravna kazen“ ali „prisilni ukrep“ zaradi kršitve CRR. Šlo naj bi le za „izravnalne obresti“ (Abschöpfungszinsen), ki naj ne bi imele kaznovalne narave po avstrijskem pravu, v okviru katerega so zasnovane kot „gospodarski ukrep, […] katerega namen […] je pavšalno pobiranje dajatev za protizakonito pridobljeno ali dosegljivo korist, to pomeni, katerega namen je izravnava gospodarske koristi, dosežene s preseganjem omejitve velike izpostavljenosti [kreditnemu tveganju]“. (
12
)
46.
Menim, da je mogoče trditi, da naložitev obresti, določena v členu 97(1), točka 4, BWG, ni ena od „vsaj“ teh „upravnih denarnih kazni“, ki jih morajo v skladu s členom 67(1)(k) in (2)(g) Direktive 2013/36 države članice izreči institucijam, katerih izpostavljenost preseže omejitve iz člena 395(1) CRR.
47.
Za „upravno denarno kazen“ iz člena 67(2)(g) Direktive 2013/36 gre prej, kot navaja Komisija, (
13
) pri tej iz člena 98(5), točka 2, BWG. V skladu s to določbo se oseba, ki kot odgovorna za kreditno podjetje to izpostavi terjatvam, ki presegajo omejitve iz člena 395 CRR, kaznuje z denarno kaznijo v višini do 5 milijonov EUR ali do višine dvakratnega zneska dobička, pridobljenega s kršitvijo, kadar ga je mogoče izračunati, če pri zadevnem dejanju ne gre za kaznivo dejanje.
48.
Izterjava zadevnih obresti (brez predhodnega dolga iz naslova glavnice) na podlagi odredbe javnega organa bi se prej lahko štela za upravni ukrep. Menim pa, da ni upoštevno, ali je nacionalna določba, ki ustreza členu 67(2)(g) Direktive 2013/36, zajeta v členu 97 ali členu 98 BWG. Poleg tega, da gre za vprašanje, ki ga mora razjasniti predložitveno sodišče, pa slednje ne pomeni, da bi bil člen 97 BWG (in torej tudi naložitev spornih obresti) izvzet iz področja uporabe Direktive 2013/36.
49.
Kazni in ukrepi iz člena 67(2) Direktive 2013/36 ne pomenijo vseh ravnanj, s katerimi se lahko javni organi odzovejo na kršitve CRR. V skladu z Direktivo 2013/36 se dopušča – in celo pričakuje – da države članice določijo kazni in dodatne ukrepe oziroma „storijo vse potrebno za zagotovitev“ izvajanja te direktive in CRR (člen 65(1) Direktive 2013/36). (
14
)
50.
Med kazni in ukrepe, ki jih lahko države članice uvedejo poleg minimalnih kazni in ukrepov, ki jih je določil zakonodajalec Unije, bi bilo seveda mogoče uvrstiti tudi naložitev obresti, kakršna je določena v členu 97(1), točka 4, BWG. S tega vidika torej ni bistveno, ali se naložitev obresti, ki jo je odredil FMA, lahko opredeli za „upravno kazen“ ali „drug upravni ukrep“ v smislu členov 65 in 67 Direktive 2013/36, saj bi bilo to v skladu s pravom Unije (
15
) v vsakem primeru dopustno.
51.
Čeprav države članice lahko sprejmejo druge kazni ali upravne ukrepe, pa morajo biti te kazni in ti ukrepi, ki se jih odločijo sprejeti, v skladu s pravnim okvirom, določenim z Direktivo 2013/36 in CRR.
52.
S tem želim povedati, da se je zakonodajalec Unije odločil za „kar največjo uskladitev“ (
16
) na področju nadzora in bonitetnih pravil, ki se uporabljajo za kreditne institucije in investicijska podjetja, in zato vzpostavil enotno pravno ureditev, ki jo tvorita Direktiva 2013/36 in CRR. Obstoj take ureditve, ki enako velja za vse udeležence trga, je „ključen za delovanje notranjega trga“. (
17
)
53.
Zato je zakonodajalec Unije s tem, da je v sami Direktivi 2013/36 – v skladu s katero države članice sicer lahko sprejemajo druge kazni in upravne ukrepe – določil okvir in višino denarnih kazni, skušal zagotoviti, da bi nacionalni zakonodajalci upoštevali skupne smernice. (
18
) V tem smislu v skladu z Direktivo 2013/36 ni določen le minimalni krog kazni in upravnih ukrepov (državam članicam pa za njegovo razširitev priznano polje proste presoje), temveč tudi okvir kršitev, v zvezi s katerimi se naložijo kazni ali sprejmejo drugi upravni ukrepi.
54.
Menim torej, da obstajata dve kategoriji nedopustnih ravnanj: (a) ta, ki so taksativno našteta v členu 67(1) Direktive 2013/36, in (b) druga, (
19
) ki jih države članice lahko opredelijo za kršitve CRR in niso ta, navedena v Direktivi 2013/36. V zvezi z zadnjenavedenimi morajo države članice sprejeti „vsaj“ kazni in ukrepe, ki jih zahteva zakonodajalec Unije, lahko pa določijo tudi take, ki se od teh razlikujejo.
55.
Vprašanje je, ali lahko države članice poleg tega, da opredelijo nove vrste kršitev, tudi preoblikujejo te, ki so določene z Direktivo 2013/36. Menim, da ne, če pri tem spremenijo ali odpravijo katerega od dejanskih stanov, ki ga je mogoče šteti za „nujnega“, torej enega od „vsaj“ teh, ki morajo biti v skladu z Direktivo vključeni v nacionalno zakonodajo.
56.
V obravnavanem primeru se glede na razpoložljive podatke zdi, da je člen 98(5), točka 2, BWG določba, s katero je bila v avstrijsko pravo prenesena vsebina člena 67(1)(k) in (2)(g) Direktive 2013/36.
57.
Če je tako – kar mora ugotoviti predložitveno sodišče – bi nacionalni zakonodajalec izpolnil obveznost, da v nacionalni pravni red vključi enega od „vsaj“ teh dejanskih stanov, ki jih je določil zakonodajalec Unije. Ta dejanski stan bi poleg tega povezal s pravno posledico, ki je prav tako ena od „vsaj“ teh, določenih v Direktivi 2013/36.
58.
Konkretneje, v členu 98(5), točka 2, BWG je govora o osebi, odgovorni za investicijsko podjetje, ki to podjetje izpostavi „terjatvam, ki presegajo omejitve iz člena 395 [CRR]“. Sklicevanje na člen 395 CRR in toto, torej brez izvzetja katerega koli odstavka, pomeni, da je dejanski stan, opredeljen v členu 98(5), točka 2, BWG, ta, ki je opisan v navedenem členu CRR.
59.
Treba je poudariti, da dejanski stan iz člena 395 CRR ni le to, kar je opisano v odstavku 1 tega člena, temveč to, kar izhaja iz tega odstavka, branega v povezavi z vsebino odstavka 5 tega člena.
60.
V skladu s členom 395(1) CRR izpostavljenost institucij ne sme presegati 25 % njihovega sprejemljivega kapitala. (
20
) Vendar gola prekoračitev te omejitve sama po sebi še ne pomeni izpolnitve dejanskega stanu iz člena 67(1)(k) Direktive 2013/36: ker se napotilo nanaša na člen 395 CRR v celoti, je z njim zajet tudi odstavek 5 tega člena, v skladu s katerim je pod nekaterimi pogoji preseganje te omejitve dopustno.
61.
Z drugimi besedami, na podlagi celovitega branja dejanskega stanu člena 67(1)(k) Direktive 2013/36 se ta določba glasi tako: „Ta člen se uporablja[, če] institucija doseže izpostavljenost, ki presega omejitve iz člena 395 Uredbe (EU) št. 575/2013, ne da bi bili izpolnjeni pogoji iz odstavka 5 tega člena“.
62.
Člen 98(5), točka 2, BWG bi bil tako zvest prenos člena 67(1)(k) Direktive 2013/36 in z njim bi bila v avstrijsko pravo prenesena ena od „vsaj“ teh kršitev, ki jih je moral upoštevati nacionalni zakonodajalec.
63.
Če je ta razlaga pravilna – kot menim – potem pri členu 97(1), točka 4, BWG ne bi šlo za ustvaritev drugačnega dejanskega stanu, ampak za razvrednotenje tega iz člena 67(1)(k) Direktive 2013/36.
64.
Nacionalna določba se namreč sklicuje le na okoliščine, opisane v odstavku 1 člena 395 CRR, te iz odstavka 5 tega člena pa v njej niso omenjene. Zato je mogoče šteti, da je z njo opredeljen nov dejanski stan, ki se nanaša zgolj na preseganje omejitve, določene v členu 395(1) CRR, ne glede na to, ali so okoliščine iz odstavka 5 tega člena podane ali ne.
65.
Ker pa se v skladu s členom 395 CRR meje izpostavljenosti tveganju (določene v odstavku 1) lahko presežejo, če so izpolnjeni nekateri pogoji (opisani v odstavku 5), so omejitve, ki so dejansko odločilne, pravzaprav te, ki izhajajo iz celovitega branja teh dveh odstavkov tega člena. Tvorita nerazdružljivo celoto in pomenita končno določitev ravni tveganja, ki so mu lahko izpostavljene institucije.
66.
Z drugimi besedami, iz dejanskega stanu člena 395(1) in (5) CRR izhaja, da so lahko finančne institucije zakonito izpostavljene tveganjem do zgornjih mej, določenih na podlagi obeh odstavkov.
67.
Če bi se državam članicam dovolilo, da ukrepajo proti institucijam, ki so se – prav zato, ker so se znašle v okoliščinah, opisanih v členu 395(5) CRR – izpostavile tveganjem, ki so v skladu s tem členom dopustna, bi se po mojem mnenju razvrednotil člen 395 in toto; resna posledica tega bi bila oslabitev legitimnih pričakovanj institucij, da so meje tveganj, ki so jim lahko izpostavljene, te, ki izhajajo iz skupne uporabe odstavkov 1 in 5 člena 395 CRR.
68.
Nacionalni zakonodajalec lahko na podlagi možnosti, ki je v pravu Unije priznana državam članicam, da poleg „vsaj“ teh kazni in upravnih ukrepov, ki se zahtevajo v skladu z Direktivo 2013/36, določijo še druge kršitve in druge kazni ali upravne ukrepe, opredeli nove dejanske stanove, ne sme pa – ponavljam – razvrednotiti teh, ki jih je zakonodajalec Unije že uredil.
69.
Skratka, menim, da nacionalna zakonodaja, ki je predmet preučitve, ni v skladu s pravnim okvirom, določenim z Direktivo 2013/36 in CRR.
B.
Obstoj tekočih nadzorniških postopkov ob spremembi pristojnosti med nadzornimi organi (tretje vprašanje za predhodno odločanje)
1. Povzetek stališč strank
70.
Družba VTB Bank meni, da je FMA v skladu s členom 48(3) in 149(1) Okvirne uredbe o EMN pristojen le za nadzorniške postopke, ki so bili formalno uvedeni pred 4. novembrom 2014.
71.
Ker je odločba FMA o tem, da se družbi VTB Bank naložijo obresti (zaradi prevelikega tveganja, ki mu je bila izpostavljena oktobra 2014), datirana z 11. majem 2015 in ker je temeljila na obvestilu, ki ga je sama družba VTB Bank sporočila 3. novembra 2014, ta družba meni, da se navedeno obvestilo ne more šteti za začetek formalnega nadzorniškega postopka v smislu člena 2, točka 25, in člena 48(3) Okvirne uredbe o EMN.
72.
Družba VTB Bank zato meni, da ker formalni postopek ni bil uveden pred 4. novembrom 2014, FMA ni bil pristojen za sprejetje odločbe z dne 11. maja 2015.
73.
FMA pa svojo pristojnost utemeljuje na podlagi tega, da v pravu Unije niso določene obresti, ki bi bile podobne tem, ki jih je naložil, temveč je z njim, nasprotno, priznano določeno polje proste presoje za tovrstne nacionalne posebnosti. Ker ECB na podlagi Okvirne uredbe o EMN ni pristojna, se FMA ne zdi potrebno analizirati prehodnih določb o tekočih postopkih, na katere se sklicuje člen 48(3) te uredbe.
74.
FMA poleg tega trdi, da je zaradi ekonomičnosti postopka obvestilo družbe VTB Bank z dne 3. novembra 2014 že upošteval v postopku preiskave v zvezi s preteklimi preseganji, saj je šlo za iste stranke in enaka dejanja.
75.
ECB, katere trditve se nanašajo le na tretje vprašanje, meni, da je bil pojem „formalno uvedeni nadzorniški postopek“ v členu 48(3) Okvirne uredbe o EMN določen za primere, v katerih pride do spremembe v delitvi pristojnosti med ECB in pristojnim nacionalnim organom. Ta pojem je povezan z nalogami in pristojnostmi ECB, tako da člen 48 Uredbe vpliva le na postopke, ki spadajo v okvir njenih pristojnosti.
76.
Zato bo uporaba člena 48(3) Okvirne uredbe o EMN odvisna od opredelitve sporne naložitve obresti. Navedena določba bi se uporabila, če bi šlo pri tej naložitvi za ukrep bonitetnega nadzora v smislu členov 64 in 65 Direktive 2013/36, ne bi pa se uporabila, če bi šlo za gospodarski ukrep, namenjen splošni izterjavi ugodnosti, ki je bila ali bi lahko bila pridobljena z nezakonitim dejanjem.
77.
Komisija, ki se je glede tega vprašanja opredelila zgolj podredno, meni, da se postopek bonitetnega nadzora v smislu člena 48(3) Okvirne uredbe o EMN ne začne takrat, ko kreditna institucija predloži obvestilo iz člena 396 CRR. Po drugi strani pa meni, da že končani predhodni postopki, ki se nanašajo na podobne kršitve, v primeru nove kršitve ne morejo pomeniti uvedbe takega postopka.
2. Presoja
78.
S tretjim vprašanjem se skuša ugotoviti, ali gre v skladu s členom 48(3) Uredbe št. 468/14 za „formalno uvedeni nadzorniški postopek“ že v enem od spodnjih dveh primerov:
–
ko kreditna institucija pristojne organe obvesti o tem, da njena izpostavljenost tveganjem presega meje iz člena 395 CRR;
–
če je nadzorni organ v vzporednem postopku v zvezi s podobnimi predhodnimi kršitvami že izdal odločbo.
79.
V tej zadevi je bila naložitev obresti, ki jo je FMA odredil 11. maja 2015, utemeljena s presežno izpostavljenostjo tveganju, do katere je prišlo oktobra 2014 in o kateri je družba VTB Bank omenjeni organ obvestila 3. novembra 2014 (torej en dan pred datumom, ko je ECB prevzela naloge, ki so nanjo prenesene z Okvirno uredbo o EMN).
80.
Na področju sodelovanja med ECB in nacionalnimi organi za nadzor so s členom 48 Okvirne uredbe o EMN urejeni nadzorniški postopki, ki ob spremembi pristojnosti med ECB in enim od teh organov še tečejo.
81.
V skladu s členom 149(1) Okvirne uredbe o EMN se, „[r]azen če ECB odloči drugače, […] v primeru, če je pristojni nacionalni organ uvedel nadzorniške postopke, za katere postane pristojna ECB na podlagi uredbe o EMN, in se to zgodi pred 4. novembrom 2014“, uporabijo prehodni postopki, urejeni v členu 48 te uredbe.
82.
Po mnenju predložitvenega sodišča je odločilno to, ali je pred 4. novembrom 2014 obstajal formalno uvedeni nadzorniški postopek, ki ga je vodil FMA. Vendar menim, da je treba preučiti še predhodni pogoj, na katerega v svojih stališčih opozarja ECB in katerega izpolnitev FMA zanika.
83.
FMA namreč meni, da ECB v nobenem primeru – torej niti po 4. novembru 2014 – ne bi bila pristojna za naložitev izravnalnih obresti. Če bi bilo tako, potem prehodne ureditve iz člena 48 Okvirne uredbe o EMN ne bi bilo treba uporabiti.
84.
V skladu s členom 4(1)(d) Uredbe št. 1024/2013 „je ECB […] izključno pristojna[, da] […] za namene bonitetnega nadzora v zvezi z vsemi kreditnimi institucijami s sedežem v sodelujočih državah članicah“ – med drugim – „zagotavlj[a] skladnos[t] z akti iz prvega pododstavka člena 4(3), ki kreditnim institucijam nalagajo bonitetne zahteve v zvezi [z] […] omejitvami velike izpostavljenosti […]“.
85.
Člen 4(3), prvi pododstavek, Uredbe št. 1024/2013 pa določa, da „ECB za izvajanje [svojih] nalog […] in s ciljem zagotavljanja visokih standardov nadzora uporablja vse upoštevno pravo Unije in nacionalno zakonodajo, s katero so bile prenesene morebitne direktive, ki so del upoštevnega prava Unije“. Določa še, da če „gre pri upoštevnem pravu Unije za uredbe, in kadar navedene uredbe državam članicam izrecno ponujajo različne možnosti, ECB uporablja tudi nacionalno zakonodajo, s katero se izvršujejo navedene možnosti“. (
21
)
86.
Ne glede na to, ali gre pri naložitvi obresti za veljaven nacionalni ukrep, ki ga sprejme država članica na podlagi možnosti, ki je dopuščena v pravnem okviru, vzpostavljenem z Direktivo 2013/36 in CRR, ali pa (kot menim) za ukrep, sprejet na podlagi neposredne uporabe določb tega okvira, bi šlo glede na člen 4 Uredbe št. 1024/2013 v vsakem od teh dveh primerov za ukrep, zajet s področjem pristojnosti, ki so priznane ECB.
87.
Ker je prvi od pogojev iz člena 48 Okvirne uredbe o EMN (se pravi to, da je ECB postala pristojna) torej izpolnjen, je treba razjasniti, ali je izpolnjen tudi ta, po katerem izrecno sprašuje predložitveno sodišče. In sicer, ali je na dan, ko je ECB postala pristojna za nadzor, pred FMA tekel postopek.
88.
Zakonodajalec Unije se v členu 48(3) Okvirne uredbe o EMN izrecno sklicuje na „formalno uvedeni nadzorniški postopek“. Z uporabljenim prislovom ne napotuje na razloge za začetek postopka, med katerimi je lahko obvestilo, ki ga mora v skladu s členom 395(5) CRR institucija poslati pristojnim organom, če preseže omejitev izpostavljenosti.
89.
Menim, da je želel zakonodajalec Unije za upoštevnega določiti prav trenutek, v katerem je bil postopek formalno ali uradno začet, to je, ko pristojni organ sprejme izrecno odločbo o njegovi uvedbi. Pomembno je formalno sprejetje te odločbe, ne pa – kakšni koli že so – vsebinski razlogi (kot je obvestilo, ki ga pošlje finančna institucija), zaradi katerih je do tega prišlo.
90.
Zato menim, da ni mogoče šteti, da je bil z obvestilom, ki ga je družba VTB Bank poslala 3. novembra 2014, začet nadzorniški postopek iz člena 48(3) Okvire uredbe o EMN.
91.
Prav tako menim, da naložitve obresti, ki je bila odrejena po obvestilu družbe VTB Bank z dne 3. novembra 2014, ni mogoče uvrstiti v okvir postopka, v katerem je bila sprejeta odločba z dne 30. oktobra 2014, s katero so bile obresti naložene zaradi predhodnih preseganj.
92.
Ob vseh pridržkih, ki jih je treba upoštevati, ker gre za vprašanje, o katerem mora v končni fazi presoditi predložitveno sodišče, je treba predpostaviti, da je bil postopek, na podlagi katerega je bila sprejeta odločba z dne 30. oktobra 2014, že končan, ko je družba VTB Bank sporočila drugo preseganje izpostavljenosti tveganju (3. november 2014). Odločba v zvezi s tem drugim preseganjem bo lahko sprejeta le na podlagi novega – in torej od prejšnjega razlikujočega se – „formalno uvedenega nadzorniškega postopka“.
93.
FMA se je skliceval na razloge ekonomičnosti postopka, da bi drugo od odločb nekako spravil v okvir postopka, ki je bil končan 30. oktobra 2014. V tem smislu trdi, da je bilo v tem postopku že upoštevano preseganje, ki ga je družba VTB Bank sporočila 3. novembra 2014. Ne da bi se želel spuščati v vprašanje, o katerem mora – ponavljam – presoditi nacionalno sodišče, pa menim, da glede na to, da je v členu 48(3) Okvirne uredbe o EMN govora o formalni uvedbi nadzorniškega postopka, vsebinski razlogi in razlogi ekonomičnosti postopka, na katere se sklicuje FMA, v tem okviru niso upoštevni.
94.
Zato menim, da je treba na tretje vprašanje odgovoriti tako, da za „formalno uvedeni nadzorniški postopek“ ne gre v nobenem od primerov, ki ju je navedlo predložitveno sodišče.
V. Predlog
95.
Glede na navedeno Sodišču predlagam, naj Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija) odgovori tako:
„1.
Direktivo 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES ter zlasti člene 64, 65 in 67 te direktive je treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni ureditvi, ki kot ta, ki je bila uporabljena v postopku v glavni stvari, za primere preseganja omejitev velikih izpostavljenosti, urejenih v členu 395(1) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012, določa naložitev obresti, tudi če so izpolnjeni pogoji za izjemo iz člena 395(5) Uredbe št. 575/2013.
2.
Člen 48(3) Uredbe (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi (okvirna uredba o EMN) je treba razlagati tako, da se „nadzorniški postopek“ lahko šteje za „formalno uvedenega“ šele, ko pristojni organ sprejme izrecno odločbo o njegovem začetku, pri čemer se za tako ne more šteti obvestilo, ki mu ga je poslala finančna institucija.“
(
1
)	Jezik izvirnika: španščina.
(
2
)	Direktiva 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (UL 2013, L 176, str. 338).
(
3
)	Uredba (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (UL 2013, L 175, str. 1). V nadaljevanju: CRR, kar ustreza akronimu njenega angleškega naslova (Capital Requirement Regulation).
(
4
)	Uredba (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi (okvirna uredba o EMN) (UL 2014, L 141, str. 1).
(
5
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o začetku opravljanja in opravljanju dejavnosti kreditnih institucij (UL 2006, L 177, str. 1).
(
6
)	Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. junija 2006 o kapitalski ustreznosti investicijskih podjetij in kreditnih institucij (UL 2006, L 177, str. 201).
(
7
)	Uredba Sveta z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (UL 2013, L 287, str. 63).
(
8
)	V različici, objavljeni v BGBl. I št. 532/2014, ki se je uporabljala od 1. marca 2014 do 14. avgusta 2015 in je vsebovala napotilo na člen 395(1) CRR (v nadaljevanju: BWG).
(
9
)	Uvodna izjava 2 Direktive 2013/36 in uvodna izjava 5 CRR.
(
10
)	Uvodna izjava 9 CRR. V istem smislu je v uvodni izjavi 2 Direktive 2013/36 navedeno, da se vzpostavljajo „enotne in neposredno veljavne bonitetne zahteve za kreditne institucije in investicijska podjetja, ker so takšne zahteve tesno povezane z delovanjem finančnih trgov.“
(
11
)	Pojem „sprejemljiv kapital“ bi pod manj strogimi pogoji lahko ustrezal pojmu „kapital“. Glej Poročilo Komisije Evropskemu parlamentu in Svetu o pregledu ustreznosti opredelitve „sprejemljivega kapitala“ v skladu s členom 571 Uredbe (EU) št. 575/2013, COM(2016) 21 final.
(
12
)	Točka 6 predložitvenega sklepa.
(
13
)	Točka 28 njenega pisnega stališča.
(
14
)	V tem smislu se zakonodajalec Unije ne bi mogel izraziti jasneje kot v uvodni izjavi 41 Direktive 2013/36, v kateri je navedeno, da bi moralo biti „[d]ržavam članicam […] omogočeno, da določijo dodatne kazni in višje ravni upravnih denarnih kazni od tistih iz te direktive“. Polje proste presoje, priznano državam članicam, ni omejeno na področje kazni stricto sensu, saj je v tej uvodni izjavi govora tako o „upravnih kaznih“ kot o „drugih upravnih ukrepih“, pri čemer je ponovno poudarjeno, da je pomembno to, da se zagotovi kar najširši „krog ukrepov, ki se uporabijo ob kršitvi, in da se pomaga preprečevati nadaljnje kršitve, […] ne glede na to, ali [so posledice, ki jih določijo države članice,] v skladu z nacionalnim pravom opredeljen[e] kot upravna kazen ali drug upravni ukrep“ (moj poudarek).
(
15
)	Glej zgornjo opombo. Na to nima vpliva, da – kot je navedlo Sodišče v zvezi z ukrepi držav članic za zaščito finančnih interesov Unije – „obveznost vračila koristi, ki je bila neupravičeno prejeta zaradi nepravilnega ravnanja, ne pomeni kazni, temveč je zgolj posledica ugotovitve, da zahtevani pogoji za pridobitev koristi iz ureditve Unije niso bili spoštovani, zaradi česar je pridobljena korist neupravičena“ (sodba z dne 26. maja 2016, Județul Neamț, C‑260/14 in C‑261/14, EU:C:2016:360, točka 50).
(
16
)	Uvodna izjava 9 CRR.
(
17
)	Ibidem.
(
18
)	Zato člen 70 Direktive 2013/36 določa, da morajo „pristojni organi […] upošteva[ati] vse ustrezne okoliščine“, med katerimi so denimo „(a) resnost in trajanje kršitve; (b) stopnj[a] odgovornosti fizične ali pravne osebe, ki je odgovorna za kršitev; (c) finančn[a] trdnost fizične ali pravne osebe, ki je odgovorna za kršitev […]; (d) pomen pridobljenih dobičkov ali preprečenih izgub s strani fizične ali pravne osebe, ki je odgovorna za kršitev, če jih je mogoče opredeliti; […] [ali] (f) raven sodelovanja fizične ali pravne osebe ki je odgovorna za kršitev s pristojnim organom“.
(
19
)	Naj spomnim, da se v skladu s členom 67 ta „člen […] uporablja v kateri koli izmed naslednjih okoliščin […]“ (moj poudarek). Enako je v členu 66(1) Direktive navedena vrsta primerov, „vsaj“ v zvezi s katerimi morajo države članice določiti kazni in upravne ukrepe.
(
20
)	V odstavku 1 je za nekatere primere določena tudi omejitev, ki ni izražena v odstotkih, vendar to v tej zadevi ni upoštevno.
(
21
)	Moji poudarki.