62014TO0810
SKLEP SPLOŠNEGA SODIŠČA (šesti senat)
z dne 27. junija 2016 (
*1
)
„Neizvršitev sodbe Sodišča, s katero je bila ugotovljena neizpolnitev obveznosti države — Denarna kazen — Odločba o izračunu denarne kazni — Razveljavitev nacionalne zakonodaje, ki ni skladna s pravom Unije — Datum prenehanja neizpolnitve obveznosti — Razglasitev ničnosti prejšnje odločbe o izračunu denarne kazni, naložene za izvršitev iste sodbe Sodišča — Pravnomočnost — Tožba, ki je očitno brez pravne podlage“
V zadevi T‑810/14,
Portugalska republika, ki jo zastopajo L. Inez Fernandes, J. de Oliveira in S. Nunes de Almeida, agenti,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopata G. Braga da Cruz in M. Heller, agenta,
tožena stranka,
zaradi predloga na podlagi člena 263 PDEU za razglasitev ničnosti odločbe Komisije MARKT/A2/3523710 z dne 3. oktobra 2014 o izračunu denarne kazni, ki jo dolguje Portugalska republika za obdobje od 10. do 29. januarja 2008 za izvršitev sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3),
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat),
v sestavi S. Frimodt Nielsen (poročevalec), predsednik, F. Dehousse in A. M. Collins, sodnika,
sodni tajnik: E. Coulon,
sprejema naslednji
Sklep
Dejansko stanje
Postopki proti Portugalski republiki zaradi neizpolnitve obveznosti
1
Komisija Evropskih skupnosti je leta 2003 proti Portugalski republiki začela postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, ker je med drugim menila, da so pogoji za uveljavljanje odgovornosti naročnikov, kakor so bili takrat določeni v pravu te države članice, nezdružljivi z Direktivo Sveta z dne 21. decembra 1989 o usklajevanju zakonov in drugih predpisov o uporabi revizijskih postopkov oddaje javnih naročil za preskrbo in javnih naročil za gradnje (89/665/EGS) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 6, zvezek 1, str. 246).
2
Sodišče je v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), pritrdilo argumentaciji Komisije in v točki 1 izreka navedene sodbe odločilo, da „Portugalska republika s tem, da ni razveljavila uredbe-zakona št. 48051 z dne 21. novembra 1967, ki za povrnitev škode osebam, ki so bile oškodovane zaradi kršitve prava Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov, s katerimi je bilo to preneseno, določa, da je treba dokazati malomarnost ali naklep, ni izpolnila obveznosti iz členov 1(1) in 2(1)(c) Direktive 89/665 […]“.
3
Ker pa je Komisija menila, da Portugalska republika ni odpravila ugotovljene neizpolnitve obveznosti, je začela drugi postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, v katerem je Sodišče zaprosila, naj naloži denarno kazen. Obravnava pred Sodiščem je bila 5. julija 2007.
4
Lei no 67/2007 Aprova o Regime de Responsabilidade Civil Extracontractual do Estado e Demais Entidades Públicas (zakon št. 67/2007 o sprejetju ureditve nepogodbene odškodninske odgovornosti države in drugih javnih organov) je bil objavljen 31. decembra 2007 (Diário da República, prva serija, št. 251, z dne 31. decembra 2007, v nadaljevanju: zakon št. 67/2007). S členom 5 navedenega zakona je bila razveljavljena med drugim uredba-zakon št. 48051 z dne 21. novembra 1967, kot je omenjena v izreku sodbe z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632) (v nadaljevanju: uredba-zakon št. 48051). V skladu z njegovim členom 6 naj bi ta zakon začel veljati 30 dni po njegovi objavi, to je 30. januarja 2008.
5
Sodišče je v sodbi z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), ugotovilo, da Portugalska republika s tem, da ni razveljavila uredbe-zakona št. 48051, ni odpravila neizpolnitve obveznosti, ugotovljene v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632). Zato je naložilo denarno kazen. Točki 1 in 2 izreka sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), se glasita:
„1.
Portugalska republika, s tem da ni razveljavila uredbe-zakona št. 48051 […], ki za povrnitev škode osebam, ki so bile oškodovane zaradi kršitve prava Skupnosti na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov, s katerimi je bilo to preneseno, določa, da je treba dokazati malomarnost ali naklep, ni sprejela ukrepov, potrebnih za izvršitev sodbe z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski (C‑275/03), in zato ni izpolnila obveznosti iz člena 228(1) ES.
2.
Portugalski republiki se naloži, naj Komisiji […] na račun ‚lastna sredstva Evropske skupnosti‘ plača denarno kazen 19.392 EUR za vsak dan zamude pri izvedbi ukrepov, potrebnih za izvršitev zgoraj navedene sodbe z dne 14. oktobra 2004 v zadevi Komisija proti Portugalski, od razglasitve te sodbe do izvršitve navedene sodbe z dne 14. oktobra 2004.“
Prva odločba o izračunu ter postopka pred Splošnim sodiščem in Sodiščem
6
Ker je Komisija menila, da zakon št. 67/2007, zlasti člen 7 ureditve nepogodbene odškodninske odgovornosti države in drugih javnih organov iz priloge k navedenemu zakonu, ne pomeni pravilnega prenosa Direktive 89/665, je začela dialog s Portugalsko republiko, ki se je nadaljeval na več srečanjih. Portugalska republika je menila, da je s sprejetjem zakona št. 67/2007, ker je bila z njim razveljavljena uredba-zakon št. 48051, v celoti izvršila sodbo z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632).
7
Generalni direktor Generalnega direktorata (GD) Komisije za notranji trg in storitve je 15. julija 2008 Portugalski republiki poslal zahtevo za plačilo denarne kazni za obdobje od 10. januarja do 31. maja 2008.
8
Portugalska republika je nasprotovala stališču Komisije, vendar je želela odpraviti ta razhajanja v presoji, zato je sprejela Lei no 31/2008 Procede à primeira alteração à Lei no 67/2007, de 31 de Dezembro, que aprova o Regime da Responsabilidade Civil Extracontratual do Estado a Demais Entitades Públicas (zakon št. 31/2008 o spremembi zakona št. 67/2007) z dne 17. julija 2008 (Diário da República, prva serija, št. 137, z dne 17. julija 2008), s katerim je bil z retroaktivnim učinkom od 30. januarja 2008 spremenjen člen 7 ureditve nepogodbene odškodninske odgovornosti države in drugih javnih organov, kakor je bila navedena v prilogi k zakonu št. 67/2007. Komisija je tedaj menila, da je Portugalska republika odpravila neizpolnitev obveznosti, ugotovljeno v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632).
9
Komisija je 25. novembra 2008 sprejela odločbo C(2008) 7419 final (v nadaljevanju: prva odločba o izračunu), s katero je bila denarna kazen za Portugalsko republiko na podlagi sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), za obdobje od 10. januarja do 17. julija 2008 določena na skupni znesek 3.665.088 EUR.
10
Portugalska republika je zoper prvo odločbo o izračunu vložila ničnostno tožbo, ki ji je Splošno sodišče ugodilo v sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127). Splošno sodišče je v tej sodbi odločilo, da je Komisija načeloma pristojna za izračun denarnih kaznih, ki jih naloži Sodišče, da pa je ta pristojnost omejena na izpeljavo strogih posledic iz ugotovitev Sodišča. Ker pa je neizpolnitev obveznosti, ki jo je opredelilo Sodišče, zajemala neobstoj razveljavitve uredbe-zakona št. 48051, je Splošno sodišče menilo, da je Komisija prekoračila svojo pristojnost, s tem ko je sama preverila, ali je z novo portugalsko zakonodajo Direktiva 89/665 pravilno prenesena. Splošno sodišče je namreč menilo, da je le Sodišče pristojno za tako presojo.
11
Portugalska republika je v svoji tožbi primarno predlagala razglasitev ničnosti prve odločbe o izračunu in podredno razglasitev delne ničnosti navedene odločbe v delu, v katerem učinkuje po 29. januarju 2008. Splošno sodišče je prvo odločbo o izračunu razglasilo za nično v celoti. Ni pa se izreklo o trditvi Portugalske republike, predstavljeni podredno, da je treba upoštevati datum, ko je ugotovljena neizpolnitev obveznosti prenehala, to je 30. januar 2008, ko sta začela veljati zakon št. 67/2007 in retroaktivna sprememba, izvedena z zakonom št. 31/2008.
12
Pritožba, ki jo je Komisija vložila zoper sodbo z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), je bila zavrnjena. Sodišče je namreč v sodbi z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), odločilo tako:
„37
Če Sodišče na podlagi člena 260(1) PDEU ugotovi, da katera od držav članic ni izpolnila neke obveznosti iz Pogodb, mora ta država sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodbe Sodišča.
38
Če Komisija v skladu z drugim odstavkom tega člena meni, da zadevna država članica ni sprejela potrebnih ukrepov za izvršitev sodbe Sodišča, lahko pred Sodiščem vloži tožbo, da bi to tej državi naložilo plačilo pavšalnega zneska in/ali denarne kazni.
39
Za razliko od postopka iz člena 258 PDEU, katerega cilj je ugotoviti, ali je ravnanje države članice v nasprotju z zakonodajo Evropske unije, in doseči, da se tako ravnanje konča (glej sodbi z dne 7. februarja 1979 v združenih zadevah Francija proti Komisiji, 15/76 in 16/76, Recueil, str. 321, točka 27, in z dne 6. decembra 2007 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑456/05, ZOdl., str. I‑10517, točka 25), je cilj postopka iz člena 260 PDEU dosti bolj omejen, in sicer zgolj spodbuditi državo članico zamudnico k izvršitvi sodbe zaradi neizpolnitve obveznosti (sodbi z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑304/02, ZOdl., str. I‑6263, točka 80, in z dne 21. septembra 2010 v združenih zadevah Švedska in drugi proti API in Komisiji, C‑514/07 P, C‑528/07 P in C‑532/07 P, ZOdl., str. I‑8533, točka 119).
40
Zato je treba ta postopek šteti za poseben sodni postopek izvršitve sodb Sodišča in, z drugimi besedami, za način izvršbe (zgoraj navedena sodba Komisija proti Franciji, točka 92). Zato se lahko v okviru tega postopka obravnavajo le neizpolnitve tistih obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi Pogodbe DEU, za katere je Sodišče na podlagi člena 258 PDEU ugotovilo, da so utemeljene (sodba z dne 10. septembra 2009 v zadevi Komisija proti Portugalski, C‑457/07, ZOdl., str. I‑8091, točka 47).
41
A fortiori, kadar Sodišče zadevno državo članico obsodi na plačilo denarne kazni, morata biti Komisijina preučitev ukrepov, ki jih je sprejela ta država članica za izvršitev te sodbe, in povračilo dolgovanih zneskov na podlagi naloženih sankcij, izvedena ob upoštevanju določitve neizpolnitve obveznosti, ki jo je izvedlo Sodišče v sodbah, izdanih na podlagi členov 258 PDEU in 260 PDEU.
42
V tem primeru iz izreka sodbe [z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, EU:C:2004:632)] in izreka sodbe [z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3)] izhaja, da je neizpolnitev obveznosti, ki jo je ugotovilo Sodišče, posledica nerazveljavitve uredbe-zakona št. 48051, ki za povrnitev škode osebam, ki so bile oškodovane zaradi kršitve prava Unije na področju javnih naročil ali nacionalnih predpisov, s katerimi je bilo to pravo preneseno, določa, da je treba dokazati malomarnost ali naklep.
43
Portugalska republika je za izvršitev sodbe [z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, EU:C:2004:632)] sprejela zakon št. 67/2007. Veljati je začel nekaj dni po razglasitvi sodbe [z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3)] in je razveljavil uredbo-zakon št. 48051.
44
Komisija je po preučitvi tega zakona vseeno menila, da ni bil skladen s pravom Unije in zato ni zagotavljal ustrezne izvršitve sodbe [z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, EU:C:2004:632)].
45
Iz tega je nastal spor med to institucijo in Portugalsko republiko v zvezi s pravnimi učinki in razlago zakona št. 67/2007, ki je povzročil sprejetje sporne odločbe, v kateri je Komisija, ob sklicevanju ravno na lastno razlago učinkov tega zakona, izračunala znesek denarne kazni, ki jo je izreklo Sodišče.
46
Pri tem se je Komisija izrekla glede vprašanja skladnosti zakona št. 67/2007 z Direktivo 89/665, medtem ko je zadevni zakon – kot je pravilno navedlo Splošno sodišče v točkah od 83 do 85 […] sodbe [z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127)] – vzpostavil nov sistem odgovornosti, ki se je razlikoval od sistema, vzpostavljenega z uredbo-zakonom št. 48051 in ki ga Sodišče prej ni moglo preučiti.
47
Kot je v bistvu navedlo Splošno sodišče v točki 81 […] sodbe [z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127)], je sicer res, da mora biti Komisiji v okviru izvršitve sodbe Sodišča, s katero je bila državi članici naložena denarna kazen, omogočeno, da presoja ukrepe, ki jih je država članica sprejela za izvršitev sodbe, ki to nalaga.
48
Vendar pa, kot je navedlo Splošno sodišče v točki 82 […] sodbe [z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127)], izvrševanje te diskrecijske pravice ne sme posegati v izključno pristojnost Sodišča za odločanje o skladnosti nacionalne zakonodaje s pravom Unije.
[…]
52
Iz tega izhaja, da kadar v okviru preizkusa izvršitve sodbe, ki jo je izdalo Sodišče na podlagi člena 260 PDEU, obstaja spor med Komisijo in zadevno državo članico glede primernosti prakse ali nacionalne zakonodaje, ki je Sodišče prej še ni preizkusilo, da se zagotovi izvršitev takšne sodbe, Komisija s sprejetjem odločbe sama ne more rešiti tega spora in iz nje izpeljati posledic glede izračuna denarnih kazni.“
Izpodbijana odločba
13
Generalni direktor Generalnega direktorata (GD) Komisije za notranji trg in storitve je z odločbo MARKT/A2/3523710 z dne 3. oktobra 2014 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba), vročeno 6. oktobra 2014, od Portugalske republike zahteval plačilo zneska 387.840 EUR, ki ustreza denarni kazni, izračunani za obdobje od 10. do 29. januarja 2008, na podlagi sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3).
14
Izpodbijana odločba je vsebovala to obrazložitev:
„[k]er se razlogi, na katere je Sodišče oprlo svojo sodbo iz leta 2014, nanašajo izključno na del odločbe Komisije, v katerem je ta od Portugalske zahtevala plačilo denarne kazni za obdobje od 30. januarja do 17. julija 2008, mora Portugalska republika še izvršiti sodbo iz leta 2008 v zvezi z obdobjem od 10. januarja 2008 (datum izreka sodbe) do vključno 29. januarja 2008 (zakon o razveljavitvi je začel veljati 30. januarja 2008).“
Postopek in predlogi strank
15
Portugalska republika je 12. decembra 2014 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
16
Portugalska republika Splošnemu sodišču v bistvu predlaga, naj:
—
izpodbijano odločbo razglasi za nično;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
17
Komisija Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
tožbo zavrne;
—
Portugalski republiki naloži plačilo stroškov.
Pravo
18
Splošno sodišče meni, da je v obravnavani zadevi primerno uporabiti določbe člena 126 njegovega poslovnika, v skladu s katerimi lahko Splošno sodišče, če očitno ni pristojno za odločanje o tožbi ali če je tožba očitno nedopustna ali očitno brez pravne podlage, na predlog sodnika poročevalca kadar koli odloči z obrazloženim sklepom, ne da bi nadaljevalo postopek.
Pristojnost Splošnega sodišča za odločanje o tem sporu
19
Portugalska republika v repliki trdi, da Splošno sodišče ni pristojno za odločanje o vprašanju izpolnitve obveznosti, ki jih imajo države članice na podlagi Pogodb, saj je za to pristojno Sodišče. Ker Sodišče ni odločilo o vprašanju, ali je Portugalska republika odpravila neizpolnitev obveznosti, ugotovljeno v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), s tem ko je objavila zakon št. 67/2007, ali pa je lahko navedena neizpolnitev obveznosti odpravljena zgolj z začetkom veljavnosti navedenega zakona, bi bilo treba to vprašanje predložiti v presojo Sodišču, in ne Splošnemu sodišču.
20
V odgovor na ukrep procesnega vodstva, ki ga je sprejelo Splošno sodišče, je Portugalska republika pojasnila svoje stališče, s tem ko je navedla, da s to trditvijo ni nameravala proti lastni tožbi uveljavljati ugovora, ki se nanaša na nepristojnost Splošnega sodišča za odločanje o navedeni tožbi, temveč je trdila, da ker so sporna vprašanja v izključni pristojnosti Sodišča, je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično, pri čemer je kot razlog navedla nepristojnost njenega avtorja.
21
Ta pojasnila Portugalske republike si je treba zapomniti, saj je treba vprašanje, ali je bila Komisija pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe, presojati v okviru preizkusa utemeljenosti tožbe.
22
Vsekakor je dovolj spomniti, da je Sodišče v točki 53 sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), odločilo, da Splošno sodišče lahko sodi v postopku, začetem na podlagi tožbe za razglasitev ničnosti odločb, v katerih Komisija izračuna denarne kazni, ki jih naloži Sodišče, zoper sodbo, ki jo izda Splošno sodišče, pa se je mogoče pritožiti pri Sodišču.
Utemeljenost tožbe
23
Utemeljitve, ki jih je Portugalska republika navedla v podporo svoji tožbi, je mogoče razdeliti v šest tožbenih razlogov. Prvi tožbeni razlog se nanaša na nepristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe, ker sta le sodišči Unije pristojni za izračun denarnih kazni, naloženih na podlagi člena 260(2) PDEU. Drugi tožbeni razlog se nanaša na to, da izpodbijana odločba pomeni nepravilno izvršitev sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Tretji tožbeni razlog se nanaša na kršitev pravnomočnosti, četrti razlog pa na kršitev načel pravne varnosti, „stabilnosti pravnih razmerij“ in varstva legitimnih pričakovanj. Portugalska republika s petim tožbenim razlogom trdi, da je bilo kršeno načelo ne bis in idem. Nazadnje, šesti tožbeni razlog se nanaša na neupoštevanje razdelitve pristojnosti med Unijo in državami članicami, ker je z izpodbijano odločbo omejena možnost držav članic, da odložijo začetek veljavnosti predpisov, ki jih sprejmejo.
24
Uvodoma je treba preučiti preudarke Komisije glede utemeljenosti denarne kazni, izračunane v izpodbijani odločbi. Od utemeljenosti teh preudarkov, na katere je Portugalska republika odgovorila v repliki, je namreč zelo odvisna utemeljenost te tožbe.
Uvodne ugotovitve glede utemeljenosti denarne kazni, izračunane v izpodbijani odločbi
25
Komisija meni, da kadar je bila država članica obsojena, ker ni razveljavila zakonodaje, nezdružljive s pravom Unije, je datum, ko je treba za to državo članico šteti, da je odpravila neizpolnitev obveznosti, ki se ji očita, datum začetka veljavnosti predpisa, s katerim je bila nezdružljiva zakonodaja razveljavljena, to je datum, ko je ta razveljavitev začela učinkovati, in ne datum objave navedenega predpisa, če je ta drugi datum nastopil pred prvonavedenim. V nasprotnem primeru naj bi se država članica, obsojena zaradi neizpolnitve obveznosti, lahko preprosto izognila obveznosti, da odpravi to neizpolnitev obveznosti, tako da bi objavila predpise, zahtevane v sodbah Sodišča, hkrati pa odložila začetek njihove veljavnosti.
26
Tako v postopkih iz člena 260(2) PDEU kot v postopkih iz člena 258 PDEU naj bi bil datum začetka veljavnosti nacionalne zakonodaje, in ne datum njenega sprejetja, tisti, ki naj bi ga Sodišče upoštevalo pri presoji, ali je država članica odpravila neizpolnitev obveznosti, ki se ji očita.
27
Po mnenju Komisije je iz postopka, ki je pripeljal do sprejetja prve odločbe o izračunu, razvidno, da – kot je bilo sicer ugotovljeno v sodbah z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3) – je Portugalska republika takrat menila, da je v celoti izvršila sodbo z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), s tem ko je sprejela zakon št. 67/2007, in da je tedaj trdila, da je datum, ki ga je treba upoštevati v zvezi s tem, datum začetka veljavnosti navedenega zakona, to je 30. januar 2008.
28
Portugalska republika trdi, da je odpravila neizpolnitev obveznosti, ugotovljeno v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), s sprejetjem zakona št. 67/2007. Sodišče naj bi le zato, ker je bilo o sprejetju tega zakona obveščeno le nekaj dni pred izrekom sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), in ga zato ni moglo upoštevati, odločilo, da izreče denarno kazen. Ker je po njenem mnenju neizpolnitev obveznosti, ugotovljeno v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), odpravila pred izrekom sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), naj ji ne bi mogla biti naložena nobena denarna kazen. Datum, ki ga je treba upoštevati za presojo prenehanja neizpolnitve obveznosti, ugotovljene v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), naj bi bil namreč datum objave zakona št. 67/2007, to je 31. december 2007.
29
Poleg tega Portugalska republika trdi, da je vedno ugovarjala temu, da se ji lahko naloži denarna kazen, in da je šele podredno med postopkom za izpodbijanje prve odločbe o izračunu priznala, da če je treba kot datum prenehanja neizpolnitve obveznosti upoštevati datum začetka veljavnosti zakona št. 67/2007, ji nikakor ne bi bilo mogoče naložiti nobene denarne kazni po 29. januarju 2008.
30
Najprej je treba ugotoviti, da izpodbijana odločba temelji na premisi, v skladu s katero je treba, kadar je prenehanje neizpolnitve obveznosti, ki je pripisano državi članici, odvisno od razveljavitve nacionalne zakonodaje, nezdružljive s pravom Unije, za presojo datuma, ko je navedena neizpolnitev obveznosti prenehala, upoštevati datum, ko je razveljavitev nezdružljivega predpisa začela veljati, če je, kot v obravnavani zadevi, do tega začetka veljavnosti prišlo po objavi razveljavitvenega akta (glej točko 14 zgoraj). Tako se v obravnavani zadevi stranki ne strinjata glede vprašanja, ali je treba, kot je Komisija menila v izpodbijani odločbi, šteti, da je neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), prenehala, ko je začel veljati zakon št. 67/2007, to je 30. januarja 2008, ali pa je, kot trdi Portugalska republika, navedena neizpolnitev obveznosti prenehala z objavo zakona št. 67/2007, to je 31. decembra 2007. V drugem primeru bi Portugalska republika, ker je neizpolnitev obveznosti odpravila pred izrekom sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), utemeljeno trdila, da ji ne more biti naložena nobena denarna kazen.
31
Tako vprašanje je vseeno mogoče rešiti ob upoštevanju sodne prakse. Najprej, Sodišče, ki je odločalo o tožbi zaradi neizpolnitve obveznosti na podlagi člena 258 PDEU, je odločilo, da morebitne nezdružljivosti nacionalne zakonodaje s pravom Unije ni mogoče ugotoviti, ker zadevni nacionalni predpis še ni začel veljati na datum, ki ga je Komisija določila v obrazloženem mnenju (sodba z dne 18. julija 2013, Komisija/Poljska, C‑313/11, EU:C:2013:481, točke od 43 do 48). Sodišče je v tej sodbi torej pripisalo odločilen pomen stanju prava, ki je veljalo na datum, ki ga je moralo uporabiti pri presoji, ali je treba ugotoviti neizpolnitev obveznosti države.
32
Dalje, v okviru predhodnega odločanja je Sodišče odločilo, da v primeru, ko je začetek veljavnosti zakona o prenosu direktive odvisen od sprejetja nacionalnega izvedbenega akta, je nezdružljivost nacionalne zakonodaje s pravom Unije mogoče ugotoviti, če ob izteku v direktivi določenega roka za prenos zadevni izvedbeni akti ni bil sprejet. Sodišče je torej pripisalo prevladujoč pomen učinkovitosti zakona o prenosu, to je začetku njegove veljavnosti, ker je menilo, da je zgolj njegovo sprejetje s strani pristojnih organov države članice nezadostno z vidika neposrednega učinka direktive (sodba z dne 18. decembra 2014, SETAR, C‑551/13, EU:C:2014:2467, točka 40).
33
Nazadnje, v postopku zaradi neizpolnitve obveznosti, katerega namen je bil naložitev denarne kazni in pavšalnega zneska na podlagi člena 260(2) PDEU, je Sodišče odločilo, da začetek veljavnosti zakona po datumu, ki ga je Komisija določila v obrazloženem mnenju, vendar pred izrekom sodbe Sodišča, ovira naložitev denarne kazni, ker je zadevna neizpolnitev obveznosti prenehala pred izrekom sodbe Sodišča (sodba z dne 9. decembra 2008, Komisija/Francija, C‑121/07, EU:C:2008:695, točki 20 in 26). Ker pa je bilo treba upoštevati datum začetka veljavnosti zadevnega zakona in ker je ta nastopil po datumu, določenem v obrazloženem mnenju, je Sodišče državi članici naložilo plačilo pavšalnega zneska.
34
Tako je treba v skladu s sodno prakso, kadar je prenehanje neizpolnitve obveznosti odvisno od sprejetja nacionalnega ukrepa, kot je ukrep razveljavitve, upoštevati datum začetka veljavnosti tega ukrepa za določitev datuma prenehanja neizpolnitve obveznosti. V obravnavani zadevi je torej neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), ki je zajemala obstoj zakonodaje, nezdružljive s pravom Unije (uredba-zakon št. 48051), prenehala, ko je začel veljati zakon št. 67/2007, s katerim je bila razveljavljena ta nezdružljiva zakonodaja, to je 30. januarja 2008. Komisija je zato utemeljeno menila, kot je storila v izpodbijani odločbi, da iz sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), izhaja, da je treba Portugalski republiki naložiti denarno kazen od izreka navedene sodbe, to je od 10. januarja 2008, za obdobje, v katerem je uredba-zakon št. 48051 ostala v veljavi, to je do vključno 29. januarja 2008.
35
Zdaj je treba preučiti, ali je na podlagi trditev Portugalske republike, vseeno mogoče ugotoviti nezakonitost izpodbijane odločbe.
Prvi tožbeni razlog: nepristojnost Komisije za sprejetje izpodbijane odločbe
36
Portugalska republika trdi, da Komisija ni bila pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe, ker so za sprejetje takih odločitev pristojna le sodišča Unije. Ker je izpodbijano odločbo torej sprejel nepristojen organ, naj bi posegala v ravnovesje pravnih sredstev, določenih v Pogodbah, in pravico do obrambe, ki jo imajo države članice v okviru postopkov zaradi neizpolnitve obveznosti, kot je po njenem mnenju Sodišče odločilo v točki 55 sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
37
Komisija meni, da je bila pristojna za sprejetje izpodbijane odločbe.
38
Spomniti je treba, da je o vprašanju pristojnosti Komisije za sprejetje odločb o izračunu denarnih kazni, ki jih naloži Sodišče, Splošno sodišče izrecno odločilo v sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija ((T‑33/09, EU:T:2011:127). Sodišče pa je v točki 41 sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), potrdilo ta pristop.
39
Splošno sodišče se je namreč v sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), oprlo na te uvodne ugotovitve:
„57
Opozoriti je treba, da člen 226 ES določa, da če Komisija meni, da katera od držav članic ni izpolnila neke obveznosti iz Pogodbe ES, o zadevi izda obrazloženo mnenje, potem ko je tej državi omogočila, da predloži pripombe. Če zadevna država ne ravna v skladu z mnenjem v roku, ki ga določi Komisija, lahko ta zadevo predloži Sodišču.
58
Iz ustaljene sodne prakse je razvidno, da Komisija dejansko nima pooblastila, da bi z mnenji, izraženimi na podlagi člena 226 ES, ali z drugimi izjavami v okviru tega postopka lahko dokončno določila pravice in obveznosti države članice ali da bi ji dala jamstvo, da je neko ravnanje v skladu s pravom Skupnosti, in da se lahko v skladu s členi od 226 ES do 228 ES določijo pravice in obveznosti države članice in presoja njihovo ravnanje le s sodbo Sodišča (sodbi Sodišča z dne 27. maja 1981 v združenih zadevah Essevi in Salengo, 142/80 in 143/80, Recueil, str. 1413, točka 16, in z dne 22. februarja 2001 v zadevi Gomes Valente, C‑393/98, Recueil, str. I‑1327, točka 18).
59
Poleg tega lahko Sodišče v skladu s členom 228(2) ES na predlog Komisije, potem ko zadevna država članica ni ravnala v skladu z obrazloženim mnenjem Komisije, državi članici naloži plačilo pavšalnega zneska ali denarne kazni, če ugotovi, da ta ni izvršila njegove sodbe.
60
Postopek, določen v členu 228(2) ES, je treba šteti za poseben sodni postopek izvršitve sodb, z drugimi besedami za način izvršbe (sodba Sodišča z dne 12. julija 2005 v zadevi Komisija proti Franciji, C‑304/02, ZOdl., str. I‑6263, točka 92).
61
Vendar je treba ugotoviti, da Pogodba ES ne določa načina izvršitve sodbe, ki jo Sodišče razglasi na koncu tega novega postopka, zlasti če je bila naložena denarna kazen.
62
Vendar kadar se s sodbo Sodišča, izdano na podlagi člena 228(2) ES, državi članici naloži, da plača denarno kazen Komisiji, in sicer na račun ‚lastna sredstva Evropske skupnosti‘, in kadar Komisija na podlagi člena 274 ES izvršuje proračun, mora Komisija zneske, ki se zaradi izvršitve sodbe dolgujejo proračunu Unije, izterjati v skladu z določbami uredb, sprejetih na podlagi člena 279 ES.
63
Pogodba ES pa ne vsebuje posebnih določb glede reševanja sporov, ki pri tem nastanejo med državo članico in Komisijo.
64
Iz tega izhaja, da se uporabijo pravna sredstva, ki jih določa Pogodba ES, in da je zoper odločbo, s katero Komisija določi znesek, ki ga država članica dolguje kot denarno kazen, ki ji je bila naložena, mogoče vložiti ničnostno tožbo na podlagi člena 230 ES.
65
Tako je Splošno sodišče v skladu s členom 225(1), prvi pododstavek, ES pristojno za odločanje o takšnih tožbah.
66
Vendar pa pri izvajanju te pristojnosti Splošno sodišče ne sme posegati v pristojnosti, ki so na podlagi členov 226 ES in 228 ES izključno pridržane Sodišču.
67
Splošno sodišče v okviru ničnostne tožbe na podlagi člena 230 ES zoper odločbo Komisije glede izvršitve sodbe Sodišča, izdane na podlagi člena 228(2) ES, ne sme odločiti o vprašanju kršitve obveznosti iz Pogodbe ES s strani države članice, o katerem ni predhodno odločalo Sodišče.“
40
Iz tega razlogovanja izhaja, da je Komisija kot odredbodajalec in računovodja proračuna Unije načeloma pristojna za izterjavo zneskov, ki jih dolgujejo države članice, kadar jim Sodišče naloži denarno kazen na podlagi člena 260(2) PDEU. Ta pristojnost pomeni, da lahko Komisija presodi, ali so pogoji, ki jih Sodišče določi v sodbi, s katero se izreče denarna kazen, izpolnjeni, da določi datum prenehanja zadevne neizpolnitve obveznosti. Nasprotno pa ta pristojnost ne vključuje možnosti, da Komisija presodi skladnost predpisa ali ravnanja države članice s pravom Unije, do katere Sodišče ni predhodno sprejelo stališča.
41
Tako v primeru prve odločbe o izračunu po mnenju Splošnega sodišča, katerega pristop je Sodišče potrdilo, ker je neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v sodbah z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), in z dne 10. januarja 2008_Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), zajemala neobstoj razveljavitve uredbe-zakona št. 48051, Komisija ne bi smela preseči preverjanja resničnosti te razveljavitve. Zato ne bi smela, kot je storila, ugotoviti, da je razveljavitev, ki izhaja iz zakona št. 67/2007, nezadostna, in sklepati, da je bila le z novo zakonodajo, sprejeto julija 2008, odpravljena nezdružljivost portugalske zakonodaje z Direktivo 89/665. S tem je Komisija namreč presojala skladnost nove ureditve odgovornosti iz priloge k zakonu št. 67/2007 in skladnost ureditve, uvedene z zakonom z dne 17. julija 2008, z Direktivo 89/665. Sodišče pa ni imelo možnosti izreči se o tem vprašanju.
42
V izpodbijani odločbi pa je Komisija izračunala denarno kazen, ne da bi opravila samostojno analizo skladnosti portugalske zakonodaje z Direktivo 89/665. Komisija je namreč ugotovila le datum začetka veljavnosti nacionalnega predpisa, s katerim je bila razveljavljena uredba-zakon št. 48051, v zvezi s to razveljavitvijo pa je Sodišče pojasnilo, da zadostuje za prenehanje neizpolnitve obveznosti, ugotovljene v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632). Iz tega sledi, da je ostala v mejah načelne pristojnosti, ki jo ima na področju izvrševanja proračuna Unije.
43
Zato je treba prvi tožbeni razlog zavrniti, ker je očitno brez pravne podlage.
Drugi tožbeni razlog: nepravilna izvršitev sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3)
44
Portugalska republika trdi, da izpodbijana odločba temelji na „umetni drobitvi“ učinkov sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Po njenem mnenju navedena sodba namreč ne vsebuje nobenega indica, na podlagi katerega bi Komisija mogla razlikovati med več obdobji. Splošno sodišče v sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in Sodišče v sodbi z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), naj bi sprejeli edini razlog nezakonitosti. Niti izrek niti obrazložitev sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), naj ne bi omogočala takih razlikovanj. Zato naj učinkov sodbe ne bi bilo mogoče uporabiti časovno različno za obdobje od 10. do 29. januarja 2008 na eni strani in za obdobje od 30. januarja do 17. julija 2008 na drugi strani.
45
Poleg tega naj bi bila prva odločba o izračunu v celoti razglašena za nično v sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), ki je bila v celoti potrjena v postopku s pritožbo v sodbi z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Sodišče naj bi v zadnjenavedeni sodbi dokončno določilo pravice strank. Izpodbijana odločba pa naj bi postavljala pod vprašaj pravno varnost in oblast sodnih organov Unije, ker umetno ustvarja časovno razlikovanje med dvema obdobjema in naj bi spreminjala postopkovni in materialni položaj, ki je bil dokončno določen v obeh zgoraj navedenih sodbah.
46
Poleg tega naj izračun denarne kazni za obdobje od 10. do 29. januarja 2008 ne bi upošteval cilja člena 260(2) PDEU, ki naj bi bil države članice spodbujati, da odpravijo predhodno ugotovljene neizpolnitve obveznosti, in ne kaznovati. V obravnavani zadevi pa naj bi Portugalska republika neizpolnitev obveznosti odpravila 31. decembra 2007, ko je objavila zakon št. 67/2007, tako da ji ne bi smela biti naložena nobena denarna kazen.
47
Komisija te trditve izpodbija.
48
Trditve Portugalske republike izhajajo iz teze, da ker se je Sodišče, s tem ko je v sodbi z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), potrdilo razglasitev ničnosti prve odločbe o izračunu, ki jo je Splošno sodišče izreklo v sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), oprlo na edini razlog, to je nepristojnost Komisije, da kot datum prenehanja neizpolnitve obveznosti, ugotovljene v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), določi 18. julij 2008, je celotna denarna kazen za obdobje od 10. januarja do 18. julija 2008 brez pravne podlage. Zato naj bi bilo nezakonito znotraj obdobja, za katero je bila denarna kazen razglašena za nično, razlikovati obdobje – to je od 10. do 29. januarja 2008 – za katero bi bilo mogoče znova naložiti novo denarno kazen.
49
Tako razlago sodbe z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), bi bilo mogoče upoštevati le, če bi Sodišče v tej sodbi odločilo, da Portugalski republiki ni mogoče naložiti nobene denarne kazni. Vendar to nikakor ne drži. Sodišče je namreč v sodbi z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), potrdilo analizo, ki jo je Splošno sodišče razvilo v sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), v skladu s katero Komisija svoje odločbe o izračunu denarne kazni ne more opreti na razlago skladnosti portugalske zakonodaje z Direktivo 89/665, to je razlago, ki predhodno ni bila predložena Sodišču v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti. Sodišče je potrdilo analizo Splošnega sodišča in prav tako menilo, da neizpolnitev obveznosti, ugotovljena v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), zajema neobstoj razveljavitve uredbe-zakona št. 48051. Niti sodba z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), niti sodba z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), pa ne nasprotujeta temu, da lahko Komisija meni, da je dejanski datum prenehanja neizpolnitve obveznosti, ugotovljene v sodbi z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632), datum začetka veljavnosti navedene razveljavitve, to je 30. januar 2008. Zato je iz razlogov, navedenih v točkah od 30 do 34 zgoraj, Komisija utemeljeno izračunala denarno kazen, dolgovano za obdobje od 10. do 29. januarja 2008.
50
S tem Komisija v nasprotju s tem, kar naj bi Portugalska republika trdila v okviru drugega tožbenega razloga, ni „oživila“ denarne kazni, kateri je bila pravna podlaga odvzeta s sodbama z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Denarna kazen, izračunana v izpodbijani odločbi, namreč temelji na drugačnem razlogu – to je neobstoju začetka veljavnosti zakona št. 67/2007 – od razloga, na katerem je temeljila denarna kazen, naložena za isto obdobje v prvi odločbi o izračunu – to je nesprejetju zakonodaje, združljive z Direktivo 89/665.
51
Zato je treba drugi tožbeni razlog zavrniti, ker je očitno brez pravne podlage.
Tretji tožbeni razlog: kršitev pravnomočnosti
52
Portugalska republika meni, da izpodbijana odločba ne upošteva pravnomočnosti. Iz tega načela naj bi namreč izhajala prepoved ponovnega sprejetja akta z enako vsebino, kot jo je imel akt, razglašen za ničen. Izpodbijana odločba pa naj bi imela delno enako vsebino, tudi če se nanaša na bolj omejeno obdobje, kot prva odločba o izračunu.
53
Po mnenju Portugalske republike je bilo s sodbama z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), odločeno o izvršitvi sodbe z dne 14. oktobra 2004, Komisija/Portugalska (C‑275/03, neobjavljena, EU:C:2004:632). Obstajala naj bi torej enakost predmeta med tem, kar je bilo odločeno v sodbah z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), na eni strani, ter vprašanjem, o katerem je treba odločiti v tej zadevi, na drugi strani. Po mnenju Portugalske republike je bil namreč predmet zadev, v katerih sta bili izdani sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), ugotoviti, ali mora Portugalska republika plačati denarno kazen, naloženo s sodbo z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), ali ne.
54
Dalje, ko sta Splošno sodišče in Sodišče sprejeli sodbi z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), oziroma z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), sta vedeli, da je zakon št. 67/2007 začel veljati 30. januarja 2008, to je po izreku sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3). Zato, če bi bila teza Komisije utemeljena, bi morali sodišči ugotoviti, da je treba prvo odločbo o izračunu razglasiti za delno nično v delu, ki se je nanašal na obdobje od 30. januarja 2008, in potrditi prvo odločbo o izračunu v delu, ki se je nanašal na obdobje od 10. do 29. januarja 2008. Splošno sodišče pa naj bi v svoji sodbi, ki jo je Sodišče potrdilo, prvo odločbo o izračunu razglasilo za nično v celoti. S sodbama z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), naj bi bilo tako nujno odločeno o utemeljenosti denarne kazni za obdobje od 10. do 29. januarja 2008, z izpodbijano odločbo pa naj bi bila kršena pravnomočnost, povezana s tema sodbama.
55
Komisija te trditve izpodbija.
56
Iz preučitve drugega tožbenega razloga (glej točki 49 in 50 zgoraj) izhaja, da v sodbah z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3), načeloma ni bilo grajano to, da je Komisija v prvi odločbi o izračunu naložila denarno kazen. Ta odločba je bila namreč razglašena za nično le zato, ker je temeljila na napačnem razlogu. Zato ni nič nasprotovalo temu, da Komisija sprejme novo odločbo, temelječo na drugih razlogih, ki niso tisti, ki so pripeljali do razglasitve ničnosti prve odločbe o izračunu. Zato je treba sklepati, da sta predmet in vzrok tega spora drugačna od predmeta in vzroka v sporih, o katerih je bilo odločeno v sodbah z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3).
57
V zvezi s tem je treba dodati, da se Portugalska republika ne more sklicevati na to, da Splošno sodišče prve odločbe o izračunu ni razglasilo za delno nično. Splošno sodišče naj namreč ne bi moglo – ker je obstajal razlog, ki bi lahko povzročil razglasitev popolne ničnosti navedene odločbe, v skladu s predlogi, ki jih je Portugalska republika primarno predstavila v tej zadevi – zgolj razglasiti delno ničnost prve odločbe o izračunu, ne da bi s tem napačen razlog, na katerega je Komisija oprla prvo odločbo, nadomestilo z zakonitim razlogom. Ker ne obstaja akt, ki bi določal tako pristojnost, Splošno sodišče nima pristojnosti za spremembo odločb, o katerih odloča v okviru ničnostne tožbe, vložene na podlagi člena 263 PDEU.
58
Iz tega sledi, da je treba tretji tožbeni razlog zavrniti, ker je očitno brez pravne podlage.
Četrti tožbeni razlog: kršitev načel pravne varnosti, „stabilnosti pravnih razmerij“ in varstva legitimnih pričakovanj
59
Portugalska republika trdi, da so z izpodbijano odločbo kršena načela pravne varnosti, „stabilnosti pravnih razmerij“ in varstva legitimnih pričakovanj. Načeli pravne varnosti in varstva legitimnih pričakovanj naj bi preprečevali, da Komisija še podaljša postopek. Čeprav priznava, da v pravu Unije ne obstaja postopkovno zastaranje, meni, da je v tej zadevi ob upoštevanju dolgega obdobja med prvimi ukrepi, ki jih je Komisija izvedla pred začetkom postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, in razglasitvijo ničnosti – ki je postala pravnomočna – prve odločbe o izračunu, upravičeno predpostavljala, da so zahteve Komisije, ki je od nje zahtevala plačilo denarne kazni, dokončno prenehale s sodbo z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Splošno sodišče in nato Sodišče naj bi namreč Komisiji prepovedali, da ji naloži denarno kazen.
60
Poleg tega naj bi Komisija, s tem ko je v celoti vrnila denarno kazen, skupaj z obrestmi, ki jo je naložila s prvo odločbo o izračunu, ustvarila legitimno pričakovanje, da za obdobje od 10. do 29. januarja 2008 ni dolgovana nobena denarna kazen. Portugalska republika v zvezi s tem ugotavlja, da če bi Komisija menila, da je denarna kazen dolgovana za to obdobje, bi morala to terjatev pobotati z vračilom, ki je izhajalo iz razglasitve ničnosti prve odločbe o izračunu, namesto da je v celoti vrnila denarno kazen. Trdi tudi, da je Komisija z vračilom celotne denarne kazni ravnala zakonito in skladno s sodbama z dne 29. marca 2011, Portugalska/Komisija (T‑33/09, EU:T:2011:127), in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska (C‑292/11 P, EU:C:2014:3). Če bi bila teza, na katero se je Komisija oprla v izpodbijani odločbi, pravilna, naj bi Splošno sodišče namreč moralo prvo odločbo o izračunu razglasiti za delno nično le v tistem delu, ki se nanaša na obdobje po 29. januarju 2008.
61
Komisija te trditve izpodbija.
62
Prvič, spomniti je treba, da se v skladu z ustaljeno sodno prakso lahko na načelo varstva legitimnih pričakovanj kljub neobstoju besedila sklicuje vsak pravni subjekt, ki mu je institucija s tem, ko mu je dala natančna zagotovila, vzbudila legitimna pričakovanja (glej sodbi z dne 11. marca 1987, Van den Bergh en Jurgens in Van Dijk Food Products (Lopik)/EGS, 265/85, EU:C:1987:121, točka 44 in navedena sodna praksa, ter z dne 30. novembra 2009, Francija in France Télécom/Komisija, T‑427/04 in T‑17/05, EU:T:2009:474, točka 259 in navedena sodna praksa).
63
Taka zagotovila, ne glede na obliko, v kateri so bila sporočena, so natančne, brezpogojne ter skladne informacije pooblaščenih in zanesljivih virov. Nihče pa se ne more sklicevati na kršitev tega načela, ne da bi mu uprava dala natančna zagotovila (glej sodbo z dne 14. februarja 2006, TEA-CEGOS in drugi/Komisija, T‑376/05 in T‑383/05, EU:T:2006:47, točka 88 in navedena sodna praksa; sodba z dne 30. novembra 2009, France in France Télécom/Komisija, T‑427/04 in T‑17/05, EU:T:2009:474, točka 260).
64
Ugotoviti je treba, da Portugalska republika ne trdi, da je od Komisije dobila natančna in brezpogojna zagotovila, da ji ne bo mogoče naložiti nobene denarne kazni zaradi izvršitve sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3). Poleg tega naj bi bila taka zagotovila, tudi ob predpostavki, da so bila dana, kar nikakor ni razvidno iz spisa, predloženega Splošnemu sodišču, očitno nezakonita, ker izračun denarne kazni, ki jo naloži Sodišče, s strani Komisije tej ne daje nobenega polja proste presoje glede primernosti. Kadar Sodišče državi članici naloži plačilo denarne kazni, mora namreč Komisija preveriti, ali obsojena država članica izpolnjuje pogoje, opredeljene v sodbi Sodišča, in izračunati denarno kazen za obdobje, v katerem ta država teh pogojev ni v celoti izpolnjevala.
65
Drugič, načelo pravne varnosti zahteva, da je vsak upravni akt s pravnimi učinki jasen in natančen, da se lahko zainteresirane stranke nedvoumno seznanijo s svojimi pravicami in obveznostmi ter ravnajo v skladu z njegovimi določbami (sodbi z dne 1. oktobra 1998, Langnese-Iglo/Komisija, C‑279/95 P, EU:C:1998:447, točka 78, in z dne 30. novembra 2009, France in France Télécom/Komisija, T‑427/04 in T‑17/05, EU:T:2009:474, točka 300).
66
Ugotoviti je treba, da čeprav se Portugalska republika sklicuje na kršitev tega načela, nikakor ne pojasnjuje, kako naj bi bilo to kršeno v tej zadevi, saj jasnost obsega izpodbijane odločbe v tožbi ni bila izpodbijana. Tudi če dopustimo, da poskuša Portugalska republika v okviru sklicevanja na to načelo v resnici trditi, da je imela zaradi razglasitve ničnosti prve odločbe o izračunu in vračila denarne kazni s strani Komisije pravico do nedotakljivosti svojega pravnega položaja, niti načelo pravne varnosti niti nobeno drugo splošno načelo prava Unije nikakor ne morejo utemeljiti take pravice.
67
Zato je treba četrti tožbeni razlog zavrniti, ker je očitno brez pravne podlage.
Peti tožbeni razlog: kršitev načela ne bis in idem
68
Portugalska republika trdi, da je Komisija s sprejetjem novega posamičnega akta poskušala doseči to, česar ni mogla, ker je sodišče Unije prvo odločbo o izračunu razglasilo za nično. Zato naj bi bilo sprejetje izpodbijane odločbe v nasprotju ne le z načelom pravne varnosti, temveč tudi z načelom ne bis in idem. Ker je z izpodbijano odločbo naložena denarna kazen, čeprav je bil zakon št. 67/2007 sprejet pred izrekom sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), je to kaznovalna odločba, ki izkrivlja obseg člena 260(2) PDEU.
69
Komisija izpodbija to argumentacijo.
70
V skladu z ustaljeno sodno prakso je načelo ne bis in idem, vsebovano tudi v členu 4 Protokola št. 7 Evropske Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950, temeljno načelo prava Unije, katerega spoštovanje zagotavlja sodišče (glej sodbo z dne 29. junija 2006, Showa Denko/Komisija, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, točka 50 in navedena sodna praksa). Poleg tega v skladu s členom 50 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah nihče ne sme biti ponovno v kazenskem postopku ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil v Uniji v skladu z zakonom s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen.
71
Portugalska republika v okviru petega tožbenega razloga trdi, da sprejetje izpodbijane odločbe po razglasitvi ničnosti prve odločbe o izračunu pomeni kršitev načela ne bis in idem.
72
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da je neločljivi del mehanizma iz člena 260(2) PDEU, da je izračun, ki ga opravi Komisija, le izvršitev naložitve plačila denarne kazni zadevni državi članici, ki izhaja iz sodbe Sodišča. V obravnavani zadevi tako obstaja le ena obsodba, in sicer denarna kazen, naložena s sodbo z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3), v zvezi s katero sta prva odločba o izračunu in izpodbijana odločba kvečjemu dva načina izvršitve. Zato je bila Komisija, če je prvič izračunala denarno kazen v odločbi, katere nezakonitost je kaznovalo sodišče Unije, upravičena in celo dolžna (glej točko 64 zgoraj) opraviti ponoven izračun v novi odločbi, ne da bi sicer s tem kršila načelo ne bis in idem.
73
Iz tega sledi, da je treba peti tožbeni razlog zavrniti kot očitno pravno neutemeljen.
Šesti tožbeni razlog: kršitev razdelitve pristojnosti med Unijo in državami članicami
74
Portugalska republika meni, da izpodbijana odločba omejuje možnost držav članic, da predvidijo obdobja vacatio legis. Komisija naj tako ne bi upoštevala razdelitve pristojnosti med Unijo in državami članicami.
75
Portugalska republika trdi, da je v obravnavani zadevi tridesetdnevno obdobje vacatio legis nujno – in zato skladno z načelom sorazmernosti – da se posameznikom in javnim upravam omogoči, da se pripravijo, prvič, na odpravo ureditve odgovornosti uprave, ki je veljala 40 let, in drugič, njeno nadomestitev z novo ureditvijo odgovornosti, uvedeno z zakonom št. 67/2007. Določitev primernega datuma za začetek veljavnosti novega zakona naj bi spadala v polje proste presoje, ki ga imajo države članice. Izpodbijana odločba pa naj bi izvirala iz želje Komisije, da omeji pristojnosti držav članic, s čimer krši pravila, ki urejajo razdelitev pristojnosti med Unijo in državami članicami.
76
Komisija te trditve izpodbija.
77
V nasprotju s tem, kar trdi Portugalska republika, je ta v obravnavani zadevi očitno lahko odložila začetek veljavnosti zakona št. 67/2007 za obdobje, katerega trajanje je sama določila. Tako je ta zakon, potreben za odpravo neizpolnitve obveznosti, ki jo je ugotovilo Sodišče, sprejela na tak datum, da je glede na trajanje obdobja, ki ga je sama določila, začetek njegove veljavnosti nastopil po izreku sodbe z dne 10. januarja 2008, Komisija/Portugalska (C‑70/06, EU:C:2008:3). Iz tega razloga, kot je razvidno iz točke 34 zgoraj, je Komisija pravilno menila, da ji je naložena denarna kazen, izračunana v izpodbijani odločbi.
78
Zato je treba tudi šesti tožbeni razlog zavrniti, ker je očitno brez pravne podlage. Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavrniti, ker je očitno brez pravne podlage.
Stroški
79
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Portugalska republika s predlogi ni uspela, zato se ji v skladu s predlogi Komisije naloži plačilo stroškov.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (šesti senat)
sklenilo:
1.
Tožba se zavrže kot očitno brez pravne podlage.
2.
Portugalski republiki se naloži plačilo stroškov.
V Luxembourgu, 27. junija 2016.
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
S. Frimodt Nielsen
(
*1
)	Jezik postopka: portugalščina.