62014TO0585_SL
Stranke
Razlogi za odločitev
Izrek
Stranke
V zadevi T‑585/14,
Republika Slovenija, ki jo zastopa L. Bembič, agent,
tožeča stranka,
proti
Evropski komisiji, ki jo zastopajo P. Ondrůšek, M. Wasmeier in M. Žebre, agenti,
tožena stranka,
zaradi predloga za razglasitev ničnosti domnevnega sklepa generalnega direktorata Komisije za proračun, vsebovanega v dopisu BUDG/B/03MV D (2014) 1782918 z dne 2. junija 2014, s katerim naj bi zadnjenavedena ugotovila, prvič, da je Republika Slovenija finančno odgovorna za izgubo tradicionalnih lastnih sredstev za proračun Evropske unije ob izdaji uvoznega dovoljenja za sladkor za leto 2011, in drugič, da mora ta država članica za proračun Unije dati na voljo znesek, ki ustreza izgubi tradicionalnih lastnih sredstev,
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji razširjeni senat),
v sestavi S. Papasavvas, predsednik, N. J. Forwood, sodnik, I. Labucka, sodnica, E. Bieliūnas (poročevalec) in V. Kreuschitz, sodnika,
sodni tajnik: E. Coulon,
sprejema naslednji
Sklep
Razlogi za odločitev
Dejansko stanje
1. Družba slovenskega prava Kandit, d. o. o., je 7. oktobra 2011 pri Agenciji Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja (v nadaljevanju: agencija) vložila zahtevek za izdajo uvoznega dovoljenja za 3000 ton sladkorja.
2. Agencija je 10. oktobra 2011 z računalniško aplikacijo Agricultural Market Information Quota (v nadaljevanju: AMIS-Quota) Evropski komisiji poslala obvestilo v skladu s členom 9(1)(a) Uredbe Komisije (ES) št. 891/2009 z dne 25. septembra 2009 o odprtju in upravljanju nekaterih tarifnih kvot Skupnosti v sektorju sladkorja (UL L 254, str. 82). V tem obvestilu je agencija Komisijo obvestila, da je družba Kandit vložila zahtevek za izdajo uvoznega dovoljenja za 3000 ton sladkorja s poreklom iz Hrvaške v okviru tarifne kvote št. 09.4328.
3. Agencija je 24. oktobra 2011 družbi Kandit izdala uvozno dovoljenje, ki se je nanašalo na sladkor s poreklom iz Hrvaške in tarifno kvoto št. 09.4328.
4. Agencija je 2. novembra 2011 v skladu s členom 9(2)(i) Uredbe št. 891/2009 in z aplikacijo AMIS-Quota Komisijo obvestila, da je družbi Kandit izdala navedeno dovoljenje.
5. Družba Kandit je 7. novembra 2011 na podlagi dovoljenja, ki ji je bilo izdano, prvič poskusila uvoziti sladkor v Slovenijo. Takrat je slovenska carinska uprava ugotovila, da zadevni sladkor izvira iz Srbije in da je torej na uvoznem dovoljenju, ki ga je predložila družba Kandit in se je nanašalo na Hrvaško in tarifno kvoto št. 09.4328, navedena napačna država porekla, napačna država izvora in napačna številka tarifne kvote. Potem ko je agencija slovensko carinsko upravo obvestila, da je bila storjena administrativna napaka, je ta dovolila uvoz 71 ton sladkorja.
6. Na isti datum, torej pred koncem obdobja iz člena 9(2)(i) Uredbe št. 891/2009 za obveščanje Komisije o izdanih dovoljenjih, je agencija v aplikaciji AMIS-Quota popravila obvestilo, naslovljeno na Komisijo, o dejansko izdanem uvoznem dovoljenju, da bi pojasnila, da je bilo to izdano za uvoz sladkorja s poreklom iz Srbije v okviru tarifne kvote 09.4326.
7. Agencija je z elektronskim dopisom z istega dne Komisijo obvestila, da je naredila ta popravek. Agencija jo je tudi obvestila, da mora popraviti obvestilo z dne 10. oktobra 2011, navedeno v točki 2 zgoraj, da pa se je obdobje iz člena 9(1) Uredbe št. 891/2009, v katerem je treba sporočiti zahtevke za izdajo uvoznih dovoljenj, izteklo.
8. Službe Komisije so agencijo še vedno istega dne, to je 7. novembra 2011, obvestile, da ni več mogoče retroaktivno popraviti napake, storjene z obvestilom z dne 10. oktobra 2011.
9. Dopisovanje med slovenskimi organi in službami Komisije se je nadaljevalo leta 2012 in leta 2014.
10. Direktor direktorata za lastna sredstva in finančno načrtovanje generalnega direktorata Komisije za proračun (v nadaljevanju: direktor) je z dopisom z dne 2. junija 2014 (v nadaljevanju: izpodbijani dopis) opozoril na administrativno napako, ki je bila storjena. Poudaril je, da količine, ki so bile uvožene z dovoljenjema, vendar niso bile upravičene, ne morejo spadati v kvoto znižanih carin in je zanje treba plačati običajno carino.
11. Direktor je v izpodbijanem dopisu pojasnil tudi, da so slovenski organi izdali neveljavno uvozno dovoljenje za kvoto št. 09.4326 (Srbija), ki ni bila ustrezno priglašena. Glede tega je opozoril, da člen 7(1) Uredbe Komisije (ES) št. 1301/2006 z dne 31. avgusta 2006 o določitvi skupnih pravil za upravljanje uvoznih tarifnih kvot za kmetijske proizvode, ki se upravljajo s sistemom uvoznih dovoljenj (UL L 238, str. 13) jasno določa, da nobenega uvoznega dovoljenja ni mogoče izdati za količino, ki ni bila priglašena Komisiji. Navedel je tudi, da Komisija storjene napake ni mogla popraviti, prvič, ker napak izvajalcev ni mogoče upoštevati za morebitne popravke, in drugič, ker je bila zadevna napaka priglašena po koncu postopka potrjevanja obvestil.
12. Direktor je na podlagi tega sklepal, da bi bilo lahko zunaj kvote uvoženih do 3000 ton sladkorja, če bi bilo uvozno dovoljenje uporabljeno v celoti. Dodal je, da bi najvišja mogoča izguba lastnih sredstev, do katere bi lahko prišlo, znašala 1.257.000 EUR, saj je bil posebni znesek carin za uvoz sladkorja določen na neto 419 EUR na tono. Od slovenskih organov je zahteval, naj za proračun Unije dajo na voljo znesek izgube tradicionalnih lastnih sredstev, za katero so slovenski organi finančno odgovorni in ki bi utegnila biti povzročena s storjeno napako. Za omejitev zneska zamudnih obresti iz člena 11 Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. 1150/2000 z dne 22. maja 2000 o izvajanju Sklepa št. 2007/436/ES, Euratom o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 169), kakor je bila spremenjena, je slovenskim organom svetoval, naj se čim prej odzovejo. Pojasnil je, da je treba o vseh računovodskih elementih obvestiti službe Komisije, da bi te lahko izračunale zamudne obresti. Zato je bila izpodbijanemu dopisu priložena preglednica, ki jo je bilo treba izpolniti.
Postopek
13. Republika Slovenija je v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 4. avgusta 2014 vložila to tožbo.
14. Republika Slovenija je v tožbi v skladu s členom 51(1), drugi pododstavek, Poslovnika Splošnega sodišča z dne 2. maja 1991 zahtevala, naj o zadevi odloča senat najmanj petih sodnikov.
15. Z ločeno vlogo, ki jo je sodno tajništvo Splošnega sodišča prejelo 13. novembra 2014, je Komisija vložila ugovor nedopustnosti na podlagi člena 114(1) Poslovnika z dne 2. maja 1991.
16. Republika Slovenija je svoja stališča glede tega ugovora nedopustnosti predložila 6. februarja 2015.
17. Portugalska republika in Kraljevina Španija sta v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 28. novembra 2014 oziroma 13. marca 2015 v skladu s členom 115 Poslovnika z dne 2. maja 1991 vložili predloga za intervencijo v podporo predlogom Republike Slovenije za razglasitev ničnosti.
18. Splošno sodišče je ob upoštevanju zahteve, navedene v točki 14 zgoraj, in besedila člena 51(1), drugi pododstavek, Poslovnika z dne 2. maja 1991 zadevo 17. junija 2015 dodelilo tretjemu razširjenemu senatu.
Predlogi strank
19. Republika Slovenija s tožbo Splošnemu sodišču predlaga, naj:
– domnevni sklep generalnega direktorata Komisije za proračun, vsebovan v izpodbijanem dopisu, razglasi za ničen;
– Komisiji naloži plačilo stroškov.
20. Komisija v ugovoru nedopustnosti Splošnemu sodišču predlaga, naj:
– tožbo zavrže kot nedopustno;
– Republiki Sloveniji naloži plačilo stroškov.
21. Republika Slovenija v stališčih glede ugovora nedopustnosti Splošnemu sodišču predlaga, naj:
– ugovor nedopustnosti, ki ga je podala Komisija, zavrne;
– podredno, odločitev o ugovoru nedopustnosti združi z vsebinsko odločitvijo.
Pravo
22. V skladu s členom 130(1) Poslovnika Splošnega sodišča lahko Splošno sodišče, če tožena stranka to predlaga, odloči o nedopustnosti ali nepristojnosti, ne da bi odločalo o zadevi po vsebini. V obravnavanem primeru Splošno sodišče meni, da je na podlagi listin v spisu dejansko stanje dovolj razjasnjeno, zato bo odločilo brez nadaljevanja postopka.
23. Komisija trdi, da tožba ni dopustna, ker naj niti iz vsebine izpodbijanega dopisa niti iz okoliščin njegovega sprejetja ali pristojnosti te institucije ne bi izhajalo, da navedeni dopis vsebuje zavezujoč sklep ali da ima zavezujoče pravne učinke. Trdi tudi, da je izpodbijani dopis pripravljalen oziroma da potrjuje prejšnji dopis.
24. Republika Slovenija trditve Komisije izpodbija. Prvič, trdi, da je izpodbijani dopis sestavila Komisija, ki je institucija Unije. Drugič, poudarja, da je morala izvršiti zahteve iz navedenega dopisa. Tretjič, trdi, da ima izpodbijani dopis zavezujoče učinke. V tem dopisu naj bi namreč Komisija brez pravne podlage podala dokončne ocene, s katerimi naj bi ji naložila, naj da za proračun Unije na voljo znesek izgube lastnih sredstev, ki naj bi v obravnavanem primeru nastala. Poleg tega naj bi izpodbijani dopis povzročal pravne učinke za tretje osebe. Četrtič, Republika Slovenija trdi, da je Komisija prekoračila svoja pooblastila, ker naj bi sprejela sklep, ki ne temelji na pravu Unije. Petič, zanika morebitno pripravljalno ali potrditveno naravo izpodbijanega dopisa.
25. Iz ustaljene sodne prakse, razvite na področju ničnostnih tožb držav članic ali institucij, izhaja, da se za izpodbojne akte v smislu člena 263 PDEU štejejo vse določbe, ki jih sprejmejo institucije, ne glede na obliko, in imajo zavezujoče pravne učinke (glej sodbo z dne 13. oktobra 2011, Deutsche Post in Nemčija/Komisija, C‑463/10 P in C‑475/10 P, ZOdl., EU:C:2011:656, točka 36 in navedena sodna praksa).
26. V skladu s sodno prakso iz sodnega nadzora iz člena 263 PDEU niso izvzeti samo pripravljalni akti, temveč tudi vsakršni akti, ki nimajo zavezujočih pravnih učinkov, kot so potrditveni akti in povsem izvršilni akti, zgolj priporočila in mnenja ter načeloma notranja navodila (glej v tem smislu sklep z dne 14. maja 2012, Sepracor Pharmaceuticals (Ireland)/Komisija, C‑477/11 P, EU:C:2012:292, točka 52 in navedena sodna praksa).
27. Prav tako je treba v skladu s sodno prakso preučiti vsebino ukrepa, katerega razglasitev ničnosti se zahteva, da bi se ugotovilo, ali je lahko predmet tožbe, saj načeloma oblika, v kateri je bil sprejet, glede tega ni pomembna (glej sklep z dne 26. januarja 2011, FIBE/Parlament, T‑550/10, EU:T:2011:19, točka 17 in navedena sodna praksa).
28. V obravnavanem primeru je treba na prvem mestu poudariti, da v skladu s členom 2(1)(a) Sklepa Sveta z dne 7. junija 2007 o sistemu virov lastnih sredstev Evropskih skupnosti (2007/436/ES, Euratom) (UL L 163, str. 17) lastna sredstva v splošnem proračunu Unije sestavljajo prihodki iz prelevmanov, premij, dopolnilnih ali kompenzacijskih zneskov, dodatnih zneskov ali faktorjev carinskih dajatev po skupni carinski tarifi in drugih dajatev, ki jih določijo ali jih bodo določile institucije Unije za trgovino z državami nečlanicami, carinskih dajatev na proizvode po potekli Pogodbi o Evropski skupnosti za premog in jeklo ter tudi iz prispevkov in drugih dajatev, določenih v okviru skupne ureditve trgov za sladkor.
29. Kot je razvidno iz člena 8(1) Sklepa 2007/436, zbirajo lastna sredstva Unije iz člena 2(1)(a) navedenega sklepa države članice, ki jih morajo dati na voljo Komisiji (glej po analogiji sodbi z dne 15. novembra 2005, Komisija/Danska, C‑392/02, ZOdl., EU:C:2005:683, točka 55, in z dne 8. julija 2010, Komisija/Italija, C‑334/08, ZOdl., EU:C:2010:414, točka 40).
30. Poleg tega morajo države članice v skladu s sodno prakso Sodišča določiti lastna sredstva Unije. Člen 2(1) Uredbe št. 1150/2000 je namreč treba razlagati tako, da države članice ne morejo opustiti ugotovitve terjatev, tudi če jih izpodbijajo, ker je sicer finančno ravnovesje Unije, pa čeprav le začasno, zaradi ravnanja države članice spremenjeno (sodba z dne 17. marca 2011, Komisija/Portugalska, C‑23/10, EU:C:2011:160, točka 58; glej tudi po analogiji zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Komisija/Danska, EU:C:2005:683, točka 60).
31. Poleg tega člen 9(1) Uredbe št. 1150/2000 v bistvu določa, da vsaka država članica lastna sredstva knjiži v dobro računa, ki je v imenu Komisije odprt pri ministrstvu za finance ali organu, ki ga je država članica določila.
32. Poleg tega morajo države članice v skladu s členom 17(1) in (2) Uredbe št. 1150/2000 sprejeti vse potrebne ukrepe, da so zneski, ki ustrezajo pravicam, določenim v skladu s členom 2 te uredbe, na voljo Komisiji. Države članice Komisiji niso dolžne dati zneskov na voljo le v primeru, da jih niso mogle zbrati zaradi višje sile oziroma če se izkaže, da jih dolgoročno ni mogoče zbrati brez njihove krivde (glej zgoraj v točki 29 navedeno sodbo Komisija/Italija, EU:C:2010:414, točka 35 in navedena sodna praksa).
33. Nazadnje država članica, ki ne določi pravice Unije do lastnih sredstev in Komisiji ne da na voljo ustreznega zneska, ne da bi bil izpolnjen eden od pogojev iz člena 17(2) Uredbe št. 1150/2000, ne izpolni svojih obveznosti na podlagi prava Unije (glej sodbo z dne 3. aprila 2014, Komisija/Združeno kraljestvo, C‑60/13, EU:C:2014:219, točka 50 in navedena sodna praksa).
34. Iz določb Sklepa 2007/436 in Uredbe št. 1150/2000 tako neposredno izhaja, da morajo države članice same presojati obstoj izgube tradicionalnih lastnih sredstev in obstoj obveznosti plačila takih sredstev. Določiti morajo tradicionalna lastna sredstva Unije in dati navedena sredstva na voljo, če so pogoji iz teh besedil izpolnjeni, ne da bi bil potreben sklep Komisije. Za izvajanje obveznosti dajanja lastnih sredstev na voljo, ki jo določata ti besedili, so torej odgovorne države članice.
35. Odgovornost organov držav članic za dajanje tradicionalnih lastnih sredstev na voljo je potrjena po eni strani z uvodno izjavo 2 Uredbe št. 1150/2000, v kateri je navedeno, da mora imeti Unija na voljo lastna sredstva iz člena 2 Sklepa 2007/436 pod najugodnejšimi pogoji, in po drugi strani z zahtevo po hitri in učinkoviti zagotovitvi lastnih sredstev Unije (glej v tem smislu sklep z dne 4. oktobra 2007, Finska/Komisija, C‑457/06 P, EU:C:2007:582, točka 39 in navedena sodna praksa).
36. Na drugem mestu je treba navesti, da Sklep 2007/436 in Uredba št. 1150/2000 ne določata nobenega posebnega postopka, po koncu katerega bi morala Komisija sprejeti odločitev o obveznosti držav članic, da dajo tradicionalna lastna sredstva na voljo za proračun Unije.
37. Zlasti iz uvodnih izjav 10 in 20 ter členov 18 in 19 Uredbe št. 1150/2000 je namreč razvidno, da je Komisija pristojna za spremljanje in nadziranje ravnanja držav članic, po potrebi s preverjanji na kraju samem.
38. Nobena določba Sklepa 2007/436 ali Uredbe št. 1150/2000 pa Komisiji ne daje pristojnosti za to, da bi s sklepom odločala o obveznosti dajanja tradicionalnih lastnih sredstev na voljo, določeni s tema besediloma.
39. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da lahko v skladu z ureditvijo iz členov od 258 PDEU do 260 PDEU določitev pravic in obveznosti držav članic ter presoja njihovega ravnanja izhajata le iz sodbe Sodišča (sodbi z dne 29. septembra 1998, Komisija/Nemčija, C‑191/95, Recueil, EU:C:1998:441, točka 45, in z dne 15. januarja 2014, Komisija/Portugalska, C‑292/11 P, ZOdl., EU:C:2014:3, točka 49).
40. Tako Komisija v okviru svoje naloge spremljanja izvrševanja – s strani držav članic – obveznosti dajanja tradicionalnih lastnih sredstev na voljo, ki izhaja iz Sklepa 2007/436 in Uredbe št. 1150/2000, ne sme posegati v izključno pristojnost Sodišča za odločanje o skladnosti nekega ravnanja z navedeno uredbo.
41. Iz tega je razvidno, da Komisija, če obstaja spor med Komisijo in državo članico o tem, ali je neko ravnanje v skladu z obveznostjo dajanja na voljo tradicionalnih lastnih sredstev, določeno s Sklepom 2007/436 in Uredbo št. 1150/2000, ne sme s sprejetjem sklepa sama dokončno odločiti o takem sporu.
42. Ker ne obstaja določba, ki bi Komisijo pooblaščala za sprejetja akta, s katerim bi bilo državi članici naloženo, naj da na voljo lastna sredstva, je torej mogoče šteti le, da ima izpodbijani dopis informativno vrednost in da pomeni le poziv Republiki Sloveniji.
43. Mnenje Komisije v izpodbijanem dopisu namreč nima zavezujočih pravnih učinkov, ker so za uporabo določb Unije na področju dajanja lastnih sredstev na voljo predvsem in primarno odgovorne države članice ter Komisiji nobena od določb Sklepa 2007/436 in Uredbe št. 1150/2000, ki sta bila sprejeta na tem področju, ne podeljuje pristojnosti za sprejemanje odločitev o njihovi razlagi, saj ima ta vedno na voljo zgolj možnost, da izrazi svoje mnenje, ki nacionalnih organov nikakor ne zavezuje (glej v tem smislu sklepa z dne 17. maja 1989, Italija/Komisija, 151/88, Recueil, EU:C:1989:201, točka 22, in z dne 13. junija 1991, Sunzest/Komisija, C‑50/90, Recueil, EU:C:1991:253, točka 13 in navedena sodna praksa).
44. Z drugimi besedami, za dajanje tradicionalnih lastnih sredstev na voljo so torej pristojne države članice in Komisija lahko le izrazi svoje mnenje, ki držav članic ne zavezuje, izražanje tega mnenja pa je del sodelovanja med Komisijo in organi držav članic, ki so odgovorni za uporabo predpisov Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. septembra 1998, Oleifici Italiani in Fratelli Rubino/Komisija, T‑54/96, Recueil, EU:T:1998:204, točka 51 in navedena sodna praksa).
45. Glede tega je treba dodati, da v skladu z ustaljeno sodno prakso nezavezujoče narave izražanja stališča s strani institucije Unije ni mogoče omajati s tem, da je država, na katero se akt nanaša, ravnala v skladu s tem aktom (glej sklep z dne 5. septembra 2006, Comunidad autónoma de Madrid in Mintra/Komisija, T‑148/05, EU:T:2006:234, točka 43 in navedena sodna praksa).
46. Na tretjem mestu je treba poudariti, da je edini namen predhodne faze postopka zaradi neizpolnitve obveznosti iz člena 258 PDEU omogočiti, da država članica prostovoljno ravna v skladu z zahtevami iz Pogodbe ali, glede na primer, da upraviči svoje stališče, tako da noben akt, ki ga je sprejela Komisija v tem okviru, ni zavezujoč (glej sklep z dne 19. septembra 2005, Aseprofar in Edifa/Komisija, T‑247/04, ZOdl., EU:T:2005:327, točka 47 in navedena sodna praksa).
47. Kar zadeva zlasti izdajo obrazloženega mnenja, je Sodišče poleg tega ugotovilo, da gre za predhodni postopek, ki nima zavezujočega pravnega učinka za naslovnico obrazloženega mnenja (zgoraj v točki 39 navedena sodba Komisija/Nemčija, EU:C:1998:441, točka 44).
48. Tako izpodbijani dopis, v katerem Komisija Republiko Slovenijo neformalno poziva k dajanju tradicionalnih lastnih sredstev na voljo za proračun Unije, še toliko manj lahko pomeni izpodbojni akt.
49. Glede na zgoraj navedeno je treba ugotoviti, da izpodbijani dopis pomeni zgolj informativni pisni izraz mnenja, dopolnjen s pozivom Republiki Sloveniji k dajanju na voljo tradicionalnih lastnih sredstev. Ta dopis torej ne more pomeniti odločbe, ki bi lahko bila predmet ničnostne tožbe, ker ne more imeti pravnih učinkov niti to ni njegov namen.
50. Ugotovitve iz točke 49 zgoraj ni mogoče omajati z drugimi trditvami Republike Slovenije.
51. Prvič, glede zneska tradicionalnih lastnih sredstev, načina njihovega dajanja na voljo in morebitnega plačila zamudnih obresti je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso Sodišča obstaja neločljiva povezava med obveznostjo določitve lastnih sredstev Unije, obveznostjo njihovega pravočasnega knjiženja na račun Komisije in obveznostjo plačila zamudnih obresti. Te je poleg tega mogoče zahtevati ne glede na razlog zamude, s katero so bila ta sredstva nakazana na račun Komisije. Zato ni treba razlikovati med primerom, v katerem je država članica določila lastna sredstva, ne da bi jih nakazala, in primerom, v katerem jih neupravičeno ni določila, tudi če ni zavezujočega roka (sodba z dne 16. maja 1991, Komisija/Nizozemska, C‑96/89, Recueil, EU:C:1991:213, točka 38, in zgoraj v točki 29 navedena sodba Komisija/Danska, EU:C:2005:683, točka 67).
52. Tako izpodbojnosti izpodbijanega dopisa v delu, v katerem obravnava znesek zadevnih tradicionalnih lastnih sredstev in morebitno plačilo zamudnih obresti, ni mogoče presojati neodvisno od izpodbojnosti navedenega dopisa v delu, v katerem je v njem navedena obveznost dajanja lastnih sredstev na voljo za proračun Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 1986, Komisija/Nemčija, 303/84, Recueil, EU:C:1986:140, točka 11).
53. Ker pa ni bila izdana sodba Sodišča, s katero bi bilo ugotovljeno, da Republika Slovenija ni izpolnila – izpodbijane – obveznosti dajanja na voljo tradicionalnih lastnih sredstev, določene z Uredbo št. 1150/2000, Komisija ne more biti pristojna za dokončno določitev zneska zadevnih tradicionalnih lastnih sredstev in za dokončno rešitev vprašanja zamudnih obresti.
54. Izpodbijani dopis, ki nima zavezujočih pravnih učinkov s pozivom Republiki Sloveniji, naj da tradicionalna lastna sredstva na voljo za proračun Unije, tako še toliko bolj ne more imeti pravnih učinkov z obravnavanjem zneska morebitne izgube lastnih sredstev in obveznosti plačila zamudnih obresti, določene s členom 11 Uredbe št. 1150/2000.
55. Drugič, zavrniti je treba trditve Republike Slovenije v zvezi s tem, da je Komisija napačno razlagala upoštevne določbe zadevne ureditve ali da izpodbijani dopis nima pravne podlage.
56. Ker namreč izpodbijani dopis ne more biti predmet ničnostne tožbe, vložene na podlagi člena 263 PDEU, je treba trditve Republike Slovenije v zvezi s tem, da je presoja Komisije v tem dopisu napačna ali brez pravne podlage, zavrniti kot brezpredmetne.
57. Tretjič, iz zgoraj navedenih razlogov je treba kot brezpredmetne zavrniti tudi trditve Republike Slovenije v zvezi s tem, da izpodbijani dopis povzroča zavezujoče pravne učinke za tretje osebe in zlasti za družbo Kandit, ker naj bi Komisija prejudicirala odločitev v morebitnem postopku v zvezi s povračilom ali odpustom carin v korist te družbe.
58. Vsekakor je treba poudariti, da se obveznost dajanja lastnih sredstev na voljo nanaša na razmerja med Unijo in njenimi državami članicami. Izterjava carinskega dolga pa se nanaša na razmerje med državo članico in dolžniki.
59. Kot pa je Sodišče opozorilo v točki 63 sodbe Komisija/Danska, navedene v točki 29 zgoraj (EU:C:2005:683), je Sodišče v sodbi z dne 7. septembra 1999, De Haan (C‑61/98, Recueil, EU:C:1999:393), že potrdilo razlikovanje med pravili o dolžnosti določitve upravičenja Unije do lastnih sredstev in tistimi o pristojnosti držav članic, da izterjajo dajatve.
60. Možnost družbe Kandit, da se ji odobri odpust ali povračilo carin, ki jih je plačala, tako ne more biti odvisna od okoliščine, da bi bila Republika Slovenija eventualno lahko zavezana dati lastna sredstva na voljo za proračun Unije.
61. Ob upoštevanju vsega zgoraj navedenega izpodbijani dopis ni akt, zoper katerega je mogoče vložiti ničnostno tožbo. Tožbo je torej treba zavreči kot nedopustno, ne da bi bilo treba preučiti druge trditve Komisije in ne da bi bilo treba odločiti o predlogih za intervencijo Portugalske republike in Kraljevine Španije.
Stroški
62. V skladu s členom 134(1) Poslovnika se neuspeli stranki na predlog naloži plačilo stroškov.
63. Ker Republika Slovenija v obravnavanem primeru ni uspela, v skladu s predlogi Komisije nosi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov Komisije.
64. Poleg tega v skladu s členom 144(10) Poslovnika Republika Slovenija, Komisija, Portugalska republika in Kraljevina Španija nosijo vsaka svoje stroške, povezane s predlogoma za intervencijo.
Izrek
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (tretji razširjeni senat)
sklenilo:
1. Tožba se zavrže.
2. O predlogih za intervencijo Portugalske republike in Kraljevine Španije ni treba odločati.
3. Republika Slovenija nosi svoje stroške in se ji naloži plačilo stroškov Evropske komisije.
4. Republika Slovenija, Komisija, Portugalska republika in Kraljevina Španija nosijo vsaka svoje stroške, povezane s predlogoma za intervencijo.
V Luxembourgu, 14. septembra 2015.