62024CJ0634
SODBA SODIŠČA (tretji senat)
z dne 12. februarja 2026 (
*1
)
„Predhodno odločanje – Območje svobode, varnosti in pravice – Mejni nadzor, azil in priseljevanje – Prehod zunanjih meja držav članic – Uredba (EU) 2018/1806 – Nacionalna ureditev, ki od državljana več tretjih držav, za katerega velja brezvizumski režim, zahteva predložitev dodatnega dokumenta za pridobitev dovoljenja za začasno prebivanje – Celoviti gospodarski in trgovinski sporazum med Kanado na eni strani in Evropsko unijo na drugi strani – Neposredni učinek“
V zadevi C‑634/24, [Lenaimon] (
i
),
katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve) z odločbo z dne 25. septembra 2024, ki je na Sodišče prispela 30. septembra 2024, v postopku
M. P.
proti
Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos,
SODIŠČE (tretji senat),
v sestavi C. Lycourgos (poročevalec), predsednik senata, O. Spineanu-Matei, sodnica, S. Rodin, N. Piçarra in N. Fenger, sodniki,
generalni pravobranilec: J. Richard de la Tour,
sodni tajnik: A. Calot Escobar,
na podlagi pisnega postopka,
ob upoštevanju stališč, ki so jih predložili:
–
za litovsko vlado K. Dieninis in V. Kazlauskaitė-Švenčionienė, agenta,
–
za Evropsko komisijo F. Blanc, C. Hermes in J. Jokubauskaitė, agenti,
na podlagi sklepa, sprejetega po opredelitvi generalnega pravobranilca, da bo v zadevi razsojeno brez sklepnih predlogov,
izreka naslednjo
Sodbo
1
Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 30.6 Celovitega gospodarskega in trgovinskega sporazuma med Kanado na eni strani ter Evropsko unijo in njenimi državami članicami na drugi strani, podpisanega 30. oktobra 2016 v Bruslju ((UL 2017, L 11, str. 23), ki je znan tudi pod kratico CETA (Comprehensive Economic and Trade Agreement), v nadaljevanju: CETA), in člena 4(1) Uredbe (EU) 2018/1806 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 o seznamu tretjih držav, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja imeti vizume, in držav, katerih državljani so izvzeti iz te obveznosti (UL 2018, L 303, str. 39).
2
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med M. P. in Migracijos departamentas prie Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos (oddelek za migracije pri ministrstvu za notranje zadeve Republike Litve, v nadaljevanju: oddelek za migracije) glede zakonitosti odločbe zadnjenavedenega, da M. P. zavrne izdajo dovoljenja za začasno prebivanje na litovskem ozemlju (v nadaljevanju: odločba iz postopka v glavni stvari).
Pravni okvir
Mednarodno pravo
3
Člen 1.2 sporazuma CETA določa:
„Če ni drugače določeno, imajo izrazi v tem sporazumu naslednji pomen:
državljan pomeni:
(a)
v primeru Kanade – fizično osebo, ki je državljan Kanade v skladu s kanadsko zakonodajo;
[…]“
4
Poglavje deset tega sporazuma je naslovljeno „Začasni vstop in bivanje fizičnih oseb iz poslovnih razlogov“ in vsebuje člene od 10.1. do 10.10 navedenega sporazuma.
5
Člen 10.1 navedenega sporazuma določa:
„V tem poglavju:
[…]
ključno osebje pomeni poslovne obiskovalce, odgovorne za naložbe, vlagatelje ali osebje, premeščeno znotraj podjetja:
[…]
(b)
vlagatelji pomeni fizične osebe, ki vzpostavijo, razvijejo ali upravljajo delovanje naložbe ter imajo nadzorno ali izvršilno funkcijo, pri čemer so navedene osebe ali podjetje, ki zaposluje navedene osebe, zagotovili ali izvajajo postopek za zagotovitev precejšnjega zneska kapitala za to naložbo, ter
[…]
Pogodbenici pri ocenjevanju takega strokovnega znanja upoštevata sposobnosti, ki so neobičajne in drugačne od tistih, ki so na splošno značilne za neko panogo, ter jih ni mogoče preprosto in hitro prenesti na drugo fizično osebo.“
6
Člen 10.2 istega sporazuma določa:
„1.   To poglavje izraža prednostno trgovinsko razmerje med pogodbenicama ter skupni cilj, da se olajšajo trgovina s storitvami in naložbe tako, da se dovoli začasni vstop in bivanje fizičnih oseb zaradi poslovnih razlogov ter zagotovi preglednost v postopku.
2.   To poglavje se uporablja za ukrepe, ki jih pogodbenica sprejme ali ohrani v zvezi z začasnim vstopom in bivanjem ključnega osebja, ponudnikov pogodbenih storitev, neodvisnih strokovnjakov in kratkotrajnih poslovnih obiskovalcev na svojem ozemlju. To poglavje se ne uporablja za ukrepe, ki vplivajo na fizične osebe, ki želijo dostopati do trga delovne sile pogodbenice, ali za ukrepe glede državljanstva, prebivališča ali zaposlitve za nedoločen čas.
3.   Nobena določba tega poglavja pogodbenici ne preprečuje uporabe ukrepov za urejanje vstopa ali začasnega bivanja fizičnih oseb na njenem ozemlju, vključno z ukrepi, potrebnimi za zavarovanje celovitosti njenih meja in zagotovitev urejenega prehajanja fizičnih oseb čez njene meje, če se taki ukrepi ne uporabljajo tako, da bi izničili ali omejili ugodnosti, ki jih ima katera koli od pogodbenic na podlagi tega poglavja. Dejstvo, da se za fizične osebe nekaterih držav zahteva vizum, za fizične osebe drugih držav pa ne, ne pomeni, da se ugodnosti na podlagi tega poglavja izničujejo ali omejujejo.
4.   Če to poglavje ne določa drugače, se še naprej uporabljajo vsa zakonodaja pogodbenic, povezani z vstopom in bivanjem, vključno s tistimi, ki se nanašajo na trajanje bivanja.
[…]“
7
Člen 10.3(1) sporazuma CETA določa:
„Vsaka pogodbenica v skladu s tem poglavjem dovoli začasni vstop fizičnim osebam druge pogodbenice iz poslovnih razlogov, pri čemer te izpolnjujejo ukrepe pogodbenice glede priseljevanja, ki veljajo ob začasnem vstopu.“
8
Člen 10.6(1) tega sporazuma določa:
„S tem sporazumom se pogodbenici ne naloži obveznost v zvezi z njenimi ukrepi na področju priseljevanja, razen kot je izrecno opredeljeno v tem poglavju in poglavju sedemindvajset (Preglednost).“
9
Člen 10.7 navedenega sporazuma določa:
„1.   Vsaka pogodbenica dovoli začasni vstop in bivanje ključnega osebja druge pogodbenice ob upoštevanju pridržkov in izjem iz Priloge 10-B.
2.   Pogodbenici ne sprejmeta ali ohranita omejitev skupnega števila ključnega osebja druge pogodbenice, ki mu je dovoljen začasni vstop, v obliki številčne omejitve ali ocene gospodarskih potreb.
[…]
4.   Vsaka pogodbenica dovoli začasno zaposlitev osebja, premeščenega znotraj podjetja, in vlagateljev druge pogodbenice na svojem ozemlju.
5.   V nadaljevanju je navedeno dovoljeno trajanje bivanja ključnega osebja:
[…]
(c)
za vlagatelje: eno leto z možnostjo podaljšanja po lastni presoji pogodbenice, ki izda dovoljenje za začasni vstop in bivanje;
[…]“
10
Člen 28.3(2) tega sporazuma določa:
„Za namene poglavij […] deset (Začasni vstop in bivanje fizičnih oseb zaradi poslovnih razlogov) […] ter ob upoštevanju zahteve, da se taki ukrepi ne uporabljajo na način, ki bi pomenil sredstvo za samovoljno ali neupravičeno diskriminacijo med pogodbenicama, v primeru, da prevladujejo enaki pogoji, ali prikrito omejevanje trgovine s storitvami, se nobena določba tega sporazuma ne razlaga tako, da bi se kateri koli pogodbenici preprečilo sprejetje ali izvajanje ukrepov, potrebnih za:
(a)
zavarovanje javne varnosti ali javne morale ali za ohranjanje javnega reda in miru […];
(b)
varovanje življenja ali zdravja ljudi, živali ali rastlin […] ali
(c)
zagotovitev skladnosti z zakoni ali predpisi, ki niso neskladni z določbami tega sporazuma, vključno s tistimi, ki se nanašajo na:
[…]
(iii)
varnost.“
11
Člen 28.6 sporazuma CETA določa:
„Nobena določba tega sporazuma se ne razlaga tako, da:
[…]
(b)
pogodbenici preprečuje uvedbo ukrepa, ki se šteje kot potreben za zavarovanje njenih bistvenih varnostnih interesov:
[…]
(ii)
sprejetih v času vojne ali drugega izrednega stanja v mednarodnih odnosih ali
[…]
(c)
pogodbenici preprečuje, da sprejme ukrep za izpolnitev mednarodnih obveznosti za ohranjanje mednarodnega miru in varnosti.“
12
Člen 30.6 tega sporazuma določa:
„1.   Nobena določba tega sporazuma se ne sme razlagati tako, da subjektom dodeljuje pravice ali nalaga obveznosti, razen tistih, ki so ustvarjene med pogodbenicama v skladu z mednarodnim javnim pravom, ali da dovoljuje neposredne sklice na ta sporazum v okviru nacionalnih pravnih sistemov pogodbenic.
2.   Pogodbenica ne zagotavlja pravice do ukrepanja v skladu s svojim notranjim pravom proti drugi pogodbenici zato, ker ukrep druge pogodbenice ni skladen s tem sporazumom.“
Pravo Unije
Sklep (EU) 2017/38
13
V uvodnih izjavah 4 in 6 Sklepa Sveta (EU) 2017/38 z dne 28. oktobra 2016 o začasni uporabi Celovitega gospodarskega in trgovinskega sporazuma (CETA) med Kanado na eni strani ter Evropsko unijo in njenimi državami članicami na drugi strani (UL 2017, L 11, str. 1080) je navedeno:
„(4)
Do zaključka postopkov, potrebnih za sklenitev Sporazuma, se lahko deli Sporazuma, ki spadajo v pristojnost [Evropske] [u]nije, začasno uporabljajo.
[…]
(6)
V skladu s členom 30.6(1) Sporazuma, Sporazum ne dodeljuje pravic ali nalaga obveznosti, na katere bi se bilo mogoče neposredno sklicevati pred sodišči Unije ali držav članic –“
14
Člen 1 tega sklepa določa:
„1.   Unija začasno uporablja [CETA] kot določa člen 30.7(3) Sporazuma, do zaključka postopkov za njegovo sklenitev in ob upoštevanju naslednjih točk:
[…]“
Zakonik o schengenskih mejah
15
Člen 6(1) Uredbe (EU) 2016/399 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. marca 2016 o Zakoniku Unije o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (Zakonik o schengenskih mejah) (UL 2016, L 77, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2016/1240 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. septembra 2018 (UL 2018, L 236, str. 1) (v nadaljevanju: Zakonik o schengenskih mejah), določa:
„Za načrtovano bivanje na ozemlju držav članic, ki ni daljše od 90 dni v katerem koli obdobju 180 dni, kar zajema vsak dan bivanja v zadnjem 180 dnevnem obdobju, veljajo za državljane tretjih držav naslednji pogoji za vstop:
[…]
(b)
posedovati morajo veljaven vizum, če se to zahteva v skladu z Uredbo [2018/1806], razen če imajo veljavno dovoljenje za prebivanje ali veljaven vizum za dolgoročno prebivanje;
[…]“
Vizumski zakonik
16
Člen 1(1) in (3) Uredbe (ES) št. 810/2009 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. julija 2009 o vizumskem zakoniku Skupnosti (Vizumski zakonik) (UL 2009, L 243, str. 1), kakor je bila spremenjena z Uredbo (EU) 2019/1155 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 20. junija 2019 (UL 2019, L 188, str. 25) (v nadaljevanju: Vizumski zakonik), določa:
„1.   Ta uredba določa postopke in pogoje za izdajo vizumov za načrtovano bivanje na ozemlju držav članic, ki ne presega 90 dni v katerem koli obdobju 180 dni.
[…]
3.   Ta uredba tudi določa tretje države, katerih državljani morajo z odstopanjem od načela prostega tranzita, določenega v Prilogi 9 [h Konvenciji o mednarodnem civilnem letalstvu, podpisani v Čikagu 7. decembra 1944 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 15, št. 102), ki je začela veljati 4. aprila 1947], imeti letališki tranzitni vizum, in določeni postopki in pogoji za izdajo vizumov za tranzit skozi mednarodna tranzitna območja letališč držav članic.“
17
Člen 2 Vizumskega zakonika določa:
„Za namene te uredbe se uporabljajo naslednje opredelitve pojmov:
[…]
2.
‚vizum‘ pomeni dovoljenje, ki ga izda država članica z namenom:
(a)
načrtovanega bivanja na ozemlju držav članic, ki ne presega 90 dni v katerem koli obdobju 180 dni, ali
(b)
tranzita skozi mednarodna tranzitna območja letališč držav članic;
[…]“
Uredba (EU) 2018/1806
18
Člen 3(1) Uredbe št. 2018/1806 določa:
„Državljani tretjih držav, navedenih na seznamu v Prilogi I, morajo imeti ob prehodu zunanjih meja držav članic vizum [(v nadaljevanju: schengenski vizum)].“
19
Člen 4(1) te uredbe določa:
„Državljani tretjih držav, navedenih na seznamu v Prilogi II, so izvzeti iz obveznosti, določene v členu 3(1), za bivanja, ki ne presegajo 90 dni v katerem koli 180-dnevnem obdobju.“
20
Člen 6 navedene uredbe določa:
„1.   Država članica lahko določi izjeme, za katere ne velja vizumska obveznost, določena v členu 3, ali izjeme, za katere ne velja izvzetje iz te obveznosti, določeno v členu 4, za:
(a)
imetnike diplomatskih, službenih/uradnih ali posebnih potnih listov;
(b)
člane civilnega letalskega in ladijskega osebja pri opravljanju svojih dolžnosti;
(c)
člane civilnega ladijskega osebja, ko gredo na kopno, ki imajo pomorski osebni dokument, izdan v skladu s Konvencijo [(št. 108) o pomorskih osebnih dokumentih, ki je bila sprejeta 13. maja 1958 na enainštiridesetem zasedanju generalne konference Mednarodne organizacije dela (MOD) in je začela veljati 19. februarja 1961,] oziroma Konvencijo [(št. 185) o pomorskih osebnih dokumentih (revidirana), ki je bila sprejeta 19. junija 2003 na enaindevetdesetem zasedanju generalne konference MOD in je začela veljati 9. februarja 2005,] ali s Konvencijo [o olajšavah v mednarodnem pomorskem prometu, ki je bila podpisana v Londonu 9. aprila 1965 in je začela veljati 5. marca 1967 (Recueil des traités des Nations unies, zvezek 591, št. 265)];
(d)
osebje in člane misij pomoči ali reševalnih misij ob nesreči ali nezgodi;
(e)
civilno osebje ladij, ki plujejo v mednarodnih celinskih vodah;
(f)
imetnike potnih listin, ki so jih medvladne mednarodne organizacije, v katere je včlanjena najmanj ena država članica, ali drugi subjekti, ki jih zadevna država članica priznava kot subjekte mednarodnega prava, izdali uradnikom teh organizacij ali subjektov.
[…]
3.   Država članica lahko predvidi izjeme od izvzetja iz vizumske obveznosti, določenega v členu 4, za osebe, ki med svojim bivanjem v tej državi opravljajo plačano delo.“
21
V Prilogi I k isti uredbi so navedene tretje države, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja držav članic imeti vizume. Med temi tretjimi državami je Ruska federacija.
22
V Prilogi II k Uredbi 2018/1806 so navedene tretje države, katerih državljani so izvzeti iz obveznosti, da morajo pri prehodu zunanjih meja držav članic za bivanja, ki ne presegajo 90 dni v katerem koli 180-dnevnem obdobju, imeti vizume. Med temi tretjimi državami sta Kanada in Država Izrael.
Litovsko pravo
Zakon o tujcih
23
Člen 40(1), točka 16, Lietuvos Respublikos įstatymas dėl užsieniečių teisinės padėties Nr. IX-2206 (zakon Republike Litve št. IX-2206 o pravnem statusu tujcev) z dne 29. aprila 2004 (Žin., 2004, št. 73-2539) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: zakon o tujcih), določa, da se dovoljenje za začasno prebivanje lahko izda ali podaljša zadevni osebi, ki je državljan Avstralije, Japonske, Združenega kraljestva, Združenih držav, Kanade, Nove Zelandije ali Južne Koreje in se namerava v Litvi zaposliti ali opravljati drugo zakonito dejavnost.
Zakon o omejevalnih ukrepih
24
Na podlagi člena 1 Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymas Nr. XIV-1888 (zakon Republike Litve št. XIV-1888 o sprejetju omejevalnih ukrepov zaradi vojaške agresije proti Ukrajini) z dne 20. aprila 2023 (TAR, 2023, št. 2023-7804, v nadaljevanju: zakon o omejevalnih ukrepih) je namen tega zakona zavarovati interese nacionalne varnosti in zunanje politike Republike Litve ter doseči cilje iz člena 1(1) Lietuvos Respublikos tarptautinių sankcijų įstatymas Nr. IX-2160 (zakon Republike Litve št. IX-2160 o mednarodnih sankcijah) z dne 22. aprila 2024 (Žin., 2004, št. 68‑2369) z vzpostavitvijo omejevalnih ukrepov v Republiki Litvi zaradi vojaške agresije tujih držav proti Ukrajini.
25
Člen 3(1) in (2) zakona o omejevalnih ukrepih določa, na eni strani, da se prekine sprejemanje vlog državljanov Ruske federacije in Republike Belorusije za izdajo vizuma na vizumskih uradih Republike Litve v tujini, razen v primerih, ko pri vložitvi zadevne vloge posreduje ministrstvo za zunanje zadeve Republike Litve, in na drugi strani, da se prekine sprejemanje vlog državljanov Ruske federacije in Republike Belorusije za izdajo nacionalnega vizuma prek zunanjega ponudnika storitev v tujini.
26
Člen 3(3) tega zakona določa, da se prekine sprejemanje vlog državljanov Ruske federacije za izdajo dovoljenj za začasno prebivanje v Litvi prek zunanjega ponudnika storitev v tujini, razen vlog državljanov Ruske federacije, za katere organ, ki ga je pooblastila litovska vlada, deluje kot posrednik v primerih, ki jih določi litovska vlada. Sprejemanje teh vlog se prav tako prekine v Litvi, razen vlog državljanov Ruske federacije, ki imajo veljaven schengenski ali nacionalni vizum, ki ga je v tujini ali v Litvi izdal urad Republike Litve za izdajo vizumov, ali dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala Republika Litva ali druga država članica Unije.
27
V členu 4(1) navedenega zakona je natančneje določeno, da se omejevalni ukrepi iz člena 3 – razen omejevalnega ukrepa iz člena 3(2) – tega zakona uporabljajo za obdobje enega leta od dneva začetka veljavnosti tega zakona.
28
V skladu s členom 5 zakona o omejevalnih ukrepih je ta zakon začel veljati 3. maja 2023 in je ostal v veljavi do 2. maja 2024.
Zakon z dne 25. aprila 2024
29
S členom 2 Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XIV-2581 (zakon št. XIV-2581 o spremembi členov 3, 4 in 5 zakona Republike Litve št. XIV-1888 o omejevalnih ukrepih zaradi vojaške agresije proti Ukrajini) z dne 25. aprila 2024 (TAR, 2024, št. 2024-8222k, v nadaljevanju: zakon z dne 25. aprila 2024) je bil med drugim člen 4(1) zakona o omejevalnih ukrepih spremenjen tako, da so se omejevalni ukrepi iz tega člena 3, razen tistega iz odstavka 8 tega člena, uporabljali od 3. maja 2024 do 2. maja 2025.
30
S členom 3 zakona z dne 25. aprila 2024 je bil člen 5 zakona o omejevalnih ukrepih spremenjen, tako da je določal, da zadnjenavedeni zakon ostane v veljavi do 2. maja 2025.
31
Člen 4(1) zakona z dne 25. aprila 2024 natančneje določa, da ta zakon – razen njegovega člena 1(5) in člena 4(3) – začne veljati 3. maja 2024.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
32
M. P., ki je kanadski, ruski in izraelski državljan, je v Litvo vstopil s kanadskim potnim listom. Pristojni litovski organi zato za vstop na ozemlje te države članice od njega niso zahtevali vizuma.
33
M. P. je 13. oktobra 2023 vložil vlogo za nujno izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v Litvi, pri čemer se je skliceval na člen 40(1), točka 16, zakona o tujcih. Trdil je, da je kanadski državljan, da ima deleže v podjetju, ki posluje v Litvi, in da je v Litvo prišel z namenom, da bi delal v navedeni družbi. Tožnik iz postopka v glavni stvari je med drugimi dokumenti priložil kopije svojega kanadskega, ruskega in izraelskega potnega lista.
34
Enota oddelka za migracije v Klaipėdi (Litva) se je 19. oktobra 2023 odločila njegovo vlogo sprejeti v obravnavo.
35
Oddelek za migracije je 20. oktobra 2023 od M. P. zahteval, da mu pojasni, na podlagi katerega državljanstva vlaga vlogo za dovoljenje za začasno prebivanje v Litvi. M. P. je ponovno navedel, da za izdajo tega dovoljenja prosi kot kanadski državljan.
36
Oddelek za migracije je z odločbo iz postopka v glavni stvari, ki je bila M. P. vročena 30. novembra 2023, odpravil odločbo enote oddelka v Klaipėdi, s katero je ta sprejela v obravnavo vlogo M. P. za izdajo dovoljenja za prebivanje, z obrazložitvijo, da zadnjenavedeni ni le kanadski, ampak je tudi ruski državljan, in da svoji vlogi ni priložil nobenega od dokumentov iz člena 3(3) zakona o omejevalnih ukrepih, in sicer veljavnega schengenskega vizuma ali nacionalnega vizuma, ki ga je izdal urad Republike Litve za izdajo vizumov, ali veljavnega dovoljenja za prebivanje na ozemlju države članice.
37
M. P. je pri Regionų administracinio teismo Vilniaus rūmai (regionalno upravno sodišče, vilenski senat, Litva) vložil tožbo, s katero je med drugim predlagal odpravo odločbe iz postopka v glavni stvari. M. P. je po tem, ko je bila s sodbo z dne 2. aprila 2024 njegova tožba zavrnjena, zoper navedeno sodbo vložil pritožbo pri Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve), ki je predložitveno sodišče.
38
M. P. trdi, da čeprav so litovski organi priznali njegov status kanadskega državljana, zanj uporabili brezvizumski režim za njegov vstop na litovsko ozemlje in na podlagi tega sprejeli v obravnavo njegovo vlogo za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v Litvi, so se nato odločili, da bodo upoštevali njegovo rusko državljanstvo, da bi zanj uporabili določbe zakona o omejevalnih ukrepih. Nobena določba pa naj osebi, ki je državljan več tretjih držav, ne bi prepovedovala, da med svojimi državljanstvi izbere tisto, na katero se namerava sklicevati, ko pri litovskih organih vloži vlogo za izdajo dovoljenja za prebivanje.
39
Po mnenju M. P. se tako ne upošteva njegovo kanadsko državljanstvo, medtem ko morajo pogodbenice sporazuma CETA na podlagi členov 10.1 in od 10.6 do 10.9 tega sporazuma nekaterim državljanom teh pogodbenic, kot so poslovneži, vlagatelji, vodstveni delavci podjetij ali strokovnjaki, dovoliti, da vstopijo v zadevno državo in v njej prebivajo brez dodatnega dovoljenja ter da delajo v podjetjih, ki imajo sedež v tej državi, ali da tam opravljajo gospodarsko dejavnost. M. P. meni, da določbe sporazuma CETA vzpostavljajo pravico teh kanadskih državljanov do pridobitve dovoljenja za začasno prebivanje v Litvi in da se to pravilo na nacionalni ravni izvaja s členom 40(1), točka 16, zakona o tujcih. V primeru navzkrižja med sporazumom CETA in členom 3(3) zakona o omejevalnih ukrepih naj bi moral prevladati ta sporazum.
40
Oddelek za migracije pa trdi, da zakon o omejevalnih ukrepih s svojega področja uporabe ne izključuje ruskih državljanov, ki imajo poleg tega državljanstvo druge države. Ta oddelek naj ne bi bil pristojen za odločanje o tem, katero državljanstvo ima oseba, ki je vložila vlogo za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v Litvi, temveč naj bi moral zgolj preučiti dokumente, priložene tej vlogi.
41
Na prvem mestu, predložitveno sodišče navaja, da člen 30.6 sporazuma CETA določa, da se nobena določba tega sporazuma ne sme razlagati tako, da osebam podeljuje pravice ali jim nalaga obveznosti, razen tistih, ki so ustvarjene med pogodbenicama v skladu z mednarodnim javnim pravom, niti tako, da omogoča neposredno sklicevanje na navedeni sporazum v nacionalnih pravnih sistemih pogodbenic, kar naj bi Sodišče potrdilo v mnenju 1/17 (Sporazum CETA EU‑Kanada) z dne 30. aprila 2019 (EU:C:2019:341).
42
Ker pa naj bi se zadeva, v kateri je bilo izdano to mnenje, razlikovala od zadeve iz postopka v glavni stvari, naj bi bilo treba ugotoviti, ali je treba člen 30.6 sporazuma CETA razlagati tako, da M. P. preprečuje, da bi se pred predložitvenim sodiščem skliceval na določbe tega sporazuma.
43
Na drugem mestu, navedeno sodišče navaja, da morajo na podlagi člena 3(1) Uredbe 2018/1806 in Priloge I k tej uredbi ruski državljani, ki želijo vstopiti na litovsko ozemlje, imeti vizum, medtem ko so na podlagi člena 4(1) in Priloge II k tej uredbi kanadski državljani izvzeti iz take obveznosti za bivanja, ki ne presegajo 90 dni v katerem koli 180-dnevnem obdobju.
44
Čeprav so v obravnavani zadevi litovski organi za vstop M. P. kot kanadskega državljana na svoje ozemlje uporabili brezvizumski režim, so mu nato ob vložitvi vloge za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v Litvi naložili obveznost predložitve bodisi schengenskega ali nacionalnega vizuma bodisi veljavnega dovoljenja za prebivanje, ki ga je izdala Republika Litva ali druga država članica. Prav tako naj M. P. v skladu s členom 3(1) in (2) zakona o omejevalnih ukrepih ne bi mogel pridobiti nacionalnega vizuma kot ruski državljan.
45
Poleg tega po mnenju predložitvenega sodišča M. P. ne spada v nobenega od položajev, za katere bi lahko veljale izjeme od izvzetja iz vizumske obveznosti, navedene v členu 6(1), od (a) do (f), Uredbe 2018/1806. Prav tako, čeprav člen 6(3) navedene uredbe tudi državam članicam omogoča, da predvidijo take izjeme za osebe, ki med svojim bivanjem opravljajo plačano delo, pa namen, s katerim je M. P. vstopil na litovsko ozemlje, za uporabo zakona o omejevalnih ukrepih ni upošteven. Zato predložitveno sodišče meni, da se v obravnavani zadevi ne uporabi niti ta člen 6(3).
46
V teh okoliščinah je Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (vrhovno upravno sodišče Litve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člen 30.6 [sporazuma CETA] razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te iz [postopka v glavni stvari], preprečuje, da bi se oseba, ki ima kanadsko, izraelsko in rusko državljanstvo, v pritožbi pred nacionalnim sodiščem glede dovoljenja za začasno prebivanje v Litvi sklicevala na določbe tega sporazuma?
2.
Ali je treba člen 4(1) Uredbe [2018/1806] v povezavi s Prilogo II k tej uredbi razlagati tako, da v okoliščinah, kakršne so te iz [postopka v glavni stvari], ne nasprotuje nacionalni zakonodaji, veljavni za omejeno obdobje, po kateri se za ruskega državljana, ki želi zaprositi za dovoljenje za začasno prebivanje v Litvi, uporablja zahteva, da predloži veljaven vizum ali dovoljenje za prebivanje, ne glede na dejstvo, da je taka oseba v Republiko Litvo vstopila na podlagi brezvizumske ureditve kot državljan države, navedene v Prilogi II k [navedeni uredbi], hkrati pa obstaja dvom o združljivosti teh določb [te uredbe] s sporazumom CETA?“
47
Sodno tajništvo Sodišča je z dopisom z dne 8. julija 2025 predložitvenemu sodišču poslalo zahtevo za podrobnejše podatke. Predložitveno sodišče je v odgovor na to zahtevo navedlo, prvič, da je po njegovem mnenju M. P. mogoče šteti za „vlagatelja“ v smislu člena 10.1. sporazuma CETA, drugič, da člen 3(3) zakona o omejevalnih ukrepih nima učinka začasne prekinitve sprejemanja vlog za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje, ki jih vložijo ruski državljani, če imajo ti dovoljenje za prebivanje na litovskem ozemlju ali na ozemlju druge države članice, in tretjič, da se na podlagi Lietuvos Respublikos ribojamųjų priemonių dėl karinės agresijos prieš Ukrainą nustatymo įstatymo Nr. XIV-1888 3, 4 ir 5 straipsnių pakeitimo įstatymas Nr. XV-170 (zakon št. XV-170 o spremembi členov 3, 4 in 5 zakona Republike Litve št. XIV-1888 o sprejetju omejevalnih ukrepov zaradi vojaške agresije proti Ukrajini) z dne 17. aprila 2025 (TAR, 2025, št. 2025-7432) ukrepi iz tega člena 3(3) uporabljajo do 2. maja 2026.
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
48
Iz preudarkov predložitvenega sodišča v zvezi s prvim vprašanjem v predlogu za sprejetje predhodne odločbe in njegovega odgovora na zahtevo za pojasnila, ki jo je nanj naslovilo Sodišče, je razvidno, da se predložitveno sodišče sprašuje, ali se lahko posameznik, ki je kanadski vlagatelj v smislu člena 10.1. sporazuma CETA, pred njim sklicuje na določbe poglavja deset tega sporazuma.
49
Iz tega sledi, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 30.6 sporazuma CETA razlagati tako, da imajo določbe tega poglavja deset neposredni učinek.
50
Na prvem mestu, poudariti je treba, kot je navedla Evropska komisija, da navedeno poglavje deset spada v pristojnost Unije in se v skladu s členom 1 Sklepa 2017/38 začasno uporablja od 21. septembra 2017. Zato o vprašanju, ali imajo določbe iz tega poglavja deset neposredni učinek, ne smejo odločati izključno nacionalna sodišča na podlagi svojega nacionalnega prava (sodbe z dne 14. decembra 2000, Dior in drugi, C‑300/98 in C‑392/98, EU:C:2000:688, točka 48; z dne 11. septembra 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, EU:C:2007:496, točki 34 in 47, ter z dne 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie, C‑240/09, EU:C:2011:125, točki 32 in 33).
51
Na drugem mestu, iz ustaljene sodne prakse izhaja, da mora Sodišče o tem vprašanju odločati le, če z zadevnim mednarodnim sporazumom ni bilo urejeno vprašanje njegovega neposrednega učinka, pri čemer se mora opreti zlasti na smisel, sistematiko ali besedilo tega sporazuma (sodba z dne 13. januarja 2015, Svet in drugi/Vereniging Milieudefensie in Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, od C‑401/12 P do C‑403/12 P, EU:C:2015:4, točka 53 in navedena sodna praksa).
52
Kot navajata litovska vlada in Komisija, pa člen 30.6 sporazuma CETA nedvoumno izključuje možnost, da bi se posameznik pred nacionalnim sodiščem neposredno skliceval na določbe tega sporazuma. Iz tega sledi, da je treba šteti, da določbe poglavja deset navedenega sporazuma nimajo neposrednega učinka (glej v tem smislu mnenje 1/17 (Sporazum CETA EU-Kanada) z dne 30. aprila 2019, EU:C:2019:341, točki 181 in 198).
53
Na tretjem mestu, kljub temu je treba – da bi se predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor – dodati, da kadar spor o glavni stvari spada na področje uporabe prava Unije, je treba nacionalno pravo, ki se uporabi, razlagati čim bolj v skladu z mednarodnim sporazumom, ki je del prava Unije, tudi če ta sporazum nima neposrednega učinka (glej v tem smislu sodbe z dne 4. julija 2006, Adeneler in drugi, C‑212/04, EU:C:2006:443, točka 113; z dne 8. novembra 2022, Deutsche Umwelthilfe (Homologacija motornih vozil), C‑873/19, EU:C:2022:857, točka 66, in z dne 11. januarja 2024, Societatea Civilă Profesională de Avocaţi AB & CD, C‑252/22, EU:C:2024:13, točki 76 in 82 ter navedena sodna praksa).
54
Vendar ima taka obveznost skladne razlage nekatere omejitve. Tako je obveznost nacionalnega sodišča, da se pri razlagi in uporabi upoštevnih pravil nacionalnega prava sklicuje na vsebino mednarodnega sporazuma, omejena s splošnimi pravnimi načeli in ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem (glej po analogiji sodbi z dne 20. februarja 2024, X (Neobstoj razlogov za odpoved), C‑715/20, EU:C:2024:139, točka 70, in z dne 27. februarja 2024, EUIPO/The KaiKai Company Jaeger Wichmann, C‑382/21 P, EU:C:2024:172, točka 74).
55
Iz tega sledi, da bi moralo predložitveno sodišče, ne glede na neobstoj neposrednega učinka določb iz poglavja deset CETA, če bi se določba litovskega prava, ki je upoštevna za rešitev spora o glavni stvari, izkazala za nezdružljivo s temi določbami, preizkusiti, ali je mogoče ob spoštovanju meja, na katere je bilo opozorjeno v prejšnji točki te sodbe, njegovo nacionalno pravo razlagati v skladu z navedenimi določbami, ob upoštevanju tega celotnega nacionalnega prava in ob uporabi metod razlage, ki jih to pravo priznava (sodba z dne 15. oktobra 2024, KUBERA, C‑144/23, EU:C:2024:881, točka 51).
56
Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 30.6 CETA razlagati tako, da določbe poglavja deset tega sporazuma nimajo neposrednega učinka, kar pa ne izključuje možnosti, da so podlaga za skladno razlago zadevne nacionalne zakonodaje.
Drugo vprašanje
57
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(1) Uredbe 2018/1806 v povezavi s Prilogo II k tej uredbi razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere je pogoj za to, da ruski državljan pridobi dovoljenje za začasno prebivanje na njenem ozemlju, to, da ta državljan predloži vizum, ki so ga izdali organi te države članice, ali dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala katera koli od držav članic, kadar je navedeni državljan vstopil na ozemlje prve od teh držav članic, ne da bi mu bilo treba predložiti vizum, ker je prav tako državljan ene od držav, navedenih v Prilogi II k navedeni uredbi. Predložitveno sodišče se prav tako sprašuje o združljivosti teh določb Uredbe 2018/1806 s sporazumom CETA.
58
Na prvem mestu, iz člena 6(1) Zakonika o schengenskih mejah je razvidno, prvič, da dovoljenje za prebivanje, ki je s tem zakonikom podeljeno državljanom tretjih držav, tem državljanom dovoljuje le prebivanje na ozemlju schengenskega območja za obdobje največ 90 dni v katerem koli 180-dnevnem obdobju (sodba z dne 5. februarja 2020, Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Registracija pomorščakov v pristanišču Rotterdam), C‑341/18, EU:C:2020:76, točka 58).
59
Drugič, ta člen 6 poleg tega za nekatere od teh državljanov tretjih držav določa obveznost, da imajo za to, da bi se jim odobrila taka pravica do kratkoročnega prebivanja, veljaven vizum.
60
Kot je razvidno iz člena 1 Vizumskega zakonika, je cilj tega zakonika določiti postopke in pogoje za izdajo vizumov za tranzit čez ozemlje držav članic ali za načrtovano bivanje na ozemlju držav članic, ki ne presega 90 dni v katerem koli 180‑dnevnem obdobju. Člen 2, točka 2(a) in (b), navedenega zakonika pojem „vizum“ za namene tega zakonika opredeljuje kot „dovoljenje, ki ga izda država članica“ z namenom „načrtovanega bivanja na ozemlju držav članic, ki ne presega 90 dni v katerem koli obdobju 180 dni“, oziroma „tranzita skozi mednarodna tranzitna območja letališč držav članic“ (glej v tem smislu sodbo z dne 7. marca 2017, X in X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, točka 41).
61
Z istega vidika Uredba 2018/1806 določa seznam tretjih držav, katerih državljani morajo imeti vizume ali so vizumske obveznosti oproščeni.
62
Tako člen 4(1) te uredbe določa, da državljanom tretjih držav, navedenim na seznamu v Prilogi II k navedeni uredbi, ni treba imeti vizuma pri prehodu zunanjih meja Unije za bivanja, ki ne presegajo 90 dni v katerem koli 180‑dnevnem obdobju.
63
Iz tega sledi, da so s to določbo državljani nekaterih tretjih držav, med katerimi je Kanada – ne pa Ruska federacija – izvzeti iz obveznosti pridobitve vizuma za kratkoročno bivanje na ozemlju schengenskega območja.
64
Glede na elemente, ki jih je predložilo predložitveno sodišče, pa v postopku v glavni stvari ne gre za tako kratkoročno bivanje. Na eni strani, iz predložitvene odločbe je namreč razvidno, da M. P. prosi za pravico do začasnega prebivanja, da bi v Litvi delal za obdobje, ki je očitno daljše od obdobja prebivanja, odobrenega na podlagi Zakonika o schengenskih mejah. Na drugi strani, iz te odločbe nikakor ni razvidno, da se spor o glavni stvari nanaša na zakonitost vstopa M. P. na litovsko ozemlje ali na odločbo litovskih organov, s katero bi bila zadnjenavedenemu predčasno odvzeta pravica do kratkoročnega prebivanja na tem ozemlju, kot je zagotovljena z Zakonikom o schengenskih mejah.
65
Ker se Uredba 2018/1806 ne nanaša na odobritev pravice do začasnega prebivanja, kakršna je ta iz postopka v glavni stvari (glej po analogiji sodbo z dne 16. januarja 2018, E, C‑240/17, EU:C:2018:8, točka 41), ta uredba ne more nasprotovati zakonodaji, kakršna je opisana v drugem vprašanju za predhodno odločanje.
66
Iz tega izhaja, na drugem mestu, da v preostalem ni treba preizkusiti skladnosti člena 4(1) Uredbe 2018/1806 in Priloge II k tej uredbi s sporazumom CETA.
67
Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4(1) Uredbe 2018/1806 v povezavi s Prilogo II k tej uredbi razlagati tako, da ne nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere je pogoj za to, da ruski državljan pridobi dovoljenje za začasno prebivanje na njenem ozemlju, to, da ta državljan predloži vizum, ki so ga izdali organi te države članice, ali dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala katera koli od držav članic, kadar je navedeni državljan vstopil na ozemlje prve od teh držav članic, ne da bi mu bilo treba predložiti vizum, ker je prav tako državljan ene od držav, navedenih v Prilogi II k navedeni uredbi.
Stroški
68
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:
1.
Člen 30.6 Celovitega gospodarskega in trgovinskega sporazuma med Kanado na eni strani ter Evropsko unijo in njenimi državami članicami na drugi strani, podpisanega v Bruslju 30. oktobra 2016,
je treba razlagati tako, da
določbe poglavja deset tega sporazuma nimajo neposrednega učinka, kar pa ne izključuje, da lahko služijo kot podlaga za skladno razlago zadevne nacionalne zakonodaje.
2.
Člen 4(1) Uredbe (EU) 2018/1806 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 14. novembra 2018 o seznamu tretjih držav, katerih državljani morajo pri prehodu zunanjih meja imeti vizume, in držav, katerih državljani so izvzeti iz te obveznosti, v povezavi s Prilogo II k tej uredbi
je treba razlagati tako, da
ne nasprotuje ureditvi države članice, na podlagi katere je pogoj za to, da ruski državljan pridobi dovoljenje za začasno prebivanje na njenem ozemlju, to, da ta državljan predloži vizum, ki so ga izdali organi te države članice, ali dovoljenje za prebivanje, ki ga je izdala katera koli od držav članic, kadar je navedeni državljan vstopil na ozemlje prve od teh držav članic, ne da bi mu bilo treba predložiti vizum, ker je prav tako državljan ene od držav, navedenih v Prilogi II k navedeni uredbi.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: litovščina.
(
i
)	Ime te zadeve je izmišljeno. Ne ustreza resničnemu imenu nobene od strank v postopku.