62023CC0431
SKLEPNI PREDLOGI GENERALNEGA PRAVOBRANILCA
ATHANASIOSA RANTOSA,
predstavljeni 24. oktobra 2024 (
1
)
Zadeva C‑431/23
AE,
CO,
DU
in druge stranke
proti
BA,
stečajni upravitelj v stečajnem postopku družbe Wibra België SA,
EP,
stečajni upravitelj v stečajnem postopku družbe Wibra België SA,
RI,
stečajni upravitelj v stečajnem postopku družbe Wibra België SA,
Wibra België SRL,
ob udeležbi
VT,
HL,
MO
in drugih strank
(Predlog za sprejetje predhodne odločbe, ki ga je vložilo tribunal du travail de Liège (delovno sodišče v Liègeu, Belgija))
„Predhodno odločanje – Socialna politika – Direktiva 2001/23/ES – Prenos podjetij – Ohranjanje pravic delavcev – Členi od 3 do 5 – Odstopanje – Pogoji – Postopek zaradi plačilne nesposobnosti – Prenos enega dela podjetja, pripravljen v postopku sodnega prestrukturiranja in izveden neposredno po razglasitvi stečaja“
I. Uvod
1.
V obravnavani zadevi je Sodišče ponovno pozvano, naj se izreče o tem, ali se za prenos podjetja lahko uporabi odstopanje od sistema varstva delavcev, ki ga določa Direktiva 2001/23/ES (
2
), torej odstopanje, ki je v členu 5(1) te direktive predvideno v primeru postopka zaradi plačilne nesposobnosti.
2.
Natančneje, tribunal du travail de Liège (delovno sodišče v Liègeu, Belgija), ki je vložilo ta predlog za sprejetje predhodne odločbe, Sodišče v bistvu sprašuje, ali se to odstopanje uporablja v primeru, ko je bil prenos v celoti pripravljen v postopku, katerega namen je bil nadaljevanje poslovanja podjetja in ki je bil neuspešen, ker pridobitelj ni hotel spoštovati kogentnih določb o varstvu delavcev, in je bil ta prenos pozneje izveden pod popolnoma enakimi pogoji dan po razglasitvi stečaja odsvojitelja, ki je poleg tega del iste skupine kot pridobitelj.
3.
Ta zadeva, ki se umešča v tisto vrsto sodne prakse Sodišča, (
3
) katere namen je pojasniti okvir odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23, daje Sodišču priložnost, da poda dodatne smernice v zvezi s tem.
4.
Za razlago te določbe je treba najti pravično ravnovesje med dvema zahtevama: na eni strani zahtevo, da se ne ogrozi uporaba pravnih instrumentov, katerih hvalevreden cilj je omogočiti nadaljevanje poslovanja podjetja ali njegovih delov tudi v primeru dokazanih finančnih težav, in na drugi strani zahtevo, da se ne omogoča izogibanje varstvu, ki ga delavcem zagotavlja pravo Unije, z neustrezno uporabo teh instrumentov ali, splošneje, postopkov zaradi plačilne nesposobnosti. (
4
)
II. Pravni okvir
A.
Pravo Unije
5.
Člen 3(1) Direktive 2001/23 določa:
„Pravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz na dan prenosa obstoječe pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, se na podlagi takega prenosa prenesejo na pridobitelja.
Države članice lahko določijo, da sta od dneva prenosa odsvojitelj in pridobitelj solidarno odgovorna, kar zadeva obveznosti, nastale pred dnevom prenosa na podlagi pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, ki je obstajalo na dan prenosa.“
6.
Člen 4(1) te direktive določa, da prenos podjetja „sam po sebi odsvojitelju ali pridobitelju ne daje podlage za odpuščanje“, kar pa ne posega v možnost odpuščanj, ki bi bila utemeljena z „ekonomski[mi], tehnični[mi] ali organizacijski[mi] razlog[i], zaradi katerih so potrebne kadrovske spremembe“.
7.
Člen 5(1) in (4) navedene direktive, ki določa odstopanje od zgoraj opisanega sistema varstva, določa:
„1.   Če države članice ne določijo drugače, se člena 3 in 4 ne uporabljata za prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata, če je odsvojitelj v stečajnem ali temu podobnem postopku zaradi plačilne nesposobnosti, ki je bil začet z namenom likvidacije premoženja odsvojitelja in je pod nadzorom pristojnega organa oblasti (ki je lahko tudi stečajni upravitelj, ki ga je pooblastil pristojni organ oblasti).
[…]
4.   Države članice sprejmejo ustrezne ukrepe, da preprečijo zlorabo postopkov plačilne nesposobnosti, zaradi katerih bi bili delavci prikrajšani za pravice, ki jih predvideva ta direktiva.“
B.
Belgijsko pravo
1. Upoštevne določbe zakonika o gospodarskem pravu o plačilni nesposobnosti podjetij
8.
Postopek sodnega prestrukturiranja, kot se je uporabljal v času dejanskega stanja in ki je bil povod za spor o glavni stvari, je bil v belgijskem pravu urejen s členom XX.39 in naslednjimi code de droit économique (zakonik o gospodarskem pravu; v nadaljevanju: CDE) v različici, ki se je uporabljala v postopku v glavni stvari. V členu XX.39 je bilo navedeno, da je „namen postopka sodnega prestrukturiranja, da se pod nadzorom sodišča ohrani kontinuiteta vseh ali dela sredstev ali dejavnosti podjetja. Omogoča, da se dolžniku odobri odložitev, da bi se [med drugim] omogočil prenos vseh ali dela sredstev ali dejavnosti pod nadzorom sodišča na eno ali več tretjih oseb“.
9.
V skladu z nekdanjim členom XX.87(1) CDE „[i]menovani sodni pooblaščenec organizira in izvede prenos, odrejen s strani sodišča, s prodajo ali prenosom vseh premičnin ali nepremičnin, ki so potrebne ali koristne za ohranitev celote ali dela gospodarske dejavnosti podjetja. Zahteva ponudbe, s poudarkom na ohranitvi celote ali dela gospodarske dejavnosti podjetja, pri čemer upošteva pravice upnikov“.
10.
Stečajni postopek je v belgijskem pravu urejen s členi od XX.98 do XX.201 CDE. Iz člena XX.98 tega zakonika je razvidno, da je namen stečajnega postopka „dati dolžnikovo premoženje v upravljanje stečajnemu upravitelju, ki je odgovoren za upravljanje stečajnikovega premoženja, njegovo likvidacijo in razdelitev izkupička iz te likvidacije med upnike“.
11.
Zakon z dne 21. marca 2021 (
5
) je spremenil knjigo XX CDE in vanjo dodal določbo o „pre-pack“, ki se pojmuje kot pripravljalna faza prestrukturiranja podjetja, med katero lahko predsednik gospodarskega sodišča imenuje sodnega pooblaščenca z namenom sklenitve sporazumnega ali kolektivnega dogovora, če lahko dolžnik dokaže, da je kratkoročno ali dolgoročno ogrožena kontinuiteta podjetja.
2. Predpisi o ohranitvi pravic delavcev v primeru spremembe delodajalca
12.
V belgijski pravni sistem je bila Direktiva 2001/23 med drugim prenesena s convention collective de travail no 32 bis, du 7 juin 1985, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’un transfert conventionnel d’entreprise et réglant les droits des travailleurs repris en cas de reprise de l’actif après faillite (kolektivna pogodba št. 32a z dne 7. junija 1985 o ohranjanju pravic delavcev v primeru spremembe delodajalca zaradi pogodbenega prenosa podjetja in o ureditvi pravic delavcev, ki se po stečaju prevzamejo s prevzemom sredstev, kakor je bila spremenjena (v nadaljevanju: KP št. 32a)).
13.
Kot je razvidno iz njenega člena 1, je namen KP št. 32a zlasti, prvič, zagotoviti „ohranitev pravic delavcev v vseh primerih spremembe delodajalca zaradi pogodbenega prenosa podjetja ali dela podjetja“ (poglavje II) in, drugič, zagotoviti „nekatere pravice delavcev, ki so prevzeti v primeru prevzema sredstev po stečaju“ (poglavje III).
14.
Poglavje II KP št. 32a, ki vključuje člene od 6 do 10, je namenjeno „[p]ravicam delavcev v primeru spremembe delodajalca zaradi pogodbenega prenosa podjetja“.
15.
V skladu s členom 7 KP št. 32a se „[p]ravice in obveznosti odsvojitelja, ki izhajajo iz pogodb, ki obstajajo na dan prenosa […], […] na podlagi takega prenosa prenesejo na pridobitelja“.
16.
Člen 8 KP št. 32a določa, da „[o]dsvojitelj in pridobitelj odgovarjata solidarno za plačilo dolgov, ki obstajajo na datum prenosa […] in izhajajo iz pogodb o zaposlitvi, ki obstajajo na ta datum, razen za dolgove iz naslova dodatnih sistemov socialnih dajatev“.
17.
V skladu s členom 9 KP št. 32a „sprememba delodajalca sama po sebi odsvojitelju ali pridobitelju ne daje podlage za odpuščanje“.
18.
Poglavje III KP št. 32a, naslovljeno „Pravice delavcev, ki se po stečaju prevzamejo v primeru prevzema sredstev“, se uporablja v primeru prevzema delavcev „po prevzemu vseh ali dela sredstev podjetja v stečaju, če se prevzem opravi v dveh mesecih od datuma stečaja“ (člen 11, prvi odstavek). To poglavje „se uporablja [zlasti] za delavce, ki jih na dan stečaja še vedno zavezuje pogodba o zaposlitvi […], [in] se uporablja v primeru prevzema teh delavcev bodisi pred prevzemom sredstev, bodisi ob prevzemu sredstev, bodisi v dodatnem roku štirih mesecev po prevzemu sredstev“.
19.
Določbe navedenega poglavja III določajo ohranitev delovnih pogojev, ki so obstajali pri prejšnjem delodajalcu (člen 13 KP št. 32a), ali določitev odpovednega roka in odpravnine ob upoštevanju delovne dobe, ki jo je delavec dopolnil pri prejšnjem delodajalcu (člen 14 te pogodbe). Te določbe pa ne predvidevajo prenosa dolgov iz pogodb o zaposlitvi, ki so obstajale na dan prenosa, na pridobitelja niti solidarne odgovornosti pridobitelja in prenosnika za te dolgove.
20.
V primeru prenosa v okviru postopka sodnega prestrukturiranja je ureditev pravic delavcev, ki se uporabi, convention collective de travail no 102, du 5 octobre 2011, concernant le maintien des droits des travailleurs en cas de changement d’employeur du fait d’une réorganisation judiciaire par transfert sous autorité de justice (kolektivna pogodba št. 102 z dne 5. oktobra 2011 o ohranjanju pravic delavcev v primeru spremembe delodajalca zaradi sodnega prestrukturiranja s prenosom pod nadzorom sodišča; v nadaljevanju: KP št. 102).
III. Spor o glavni stvari, vprašanje za predhodno odločanje in postopek pred Sodiščem
21.
Družba Wibra je nizozemska družba s številnimi trgovinami v Belgiji in na Nizozemskem. Specializirana je za prodajo potrošniškega blaga vseh vrst po znižanih cenah. Leta 2020 je odvisna družba te družbe v Belgiji, Wibra België SA, ki je takrat upravljala 81 trgovin in zaposlovala 439 delavcev, zaradi zdravstvene krize covida-19 utrpela velik izpad prometa.
22.
Družba Wibra België SA je zato 30. julija 2020 vložila predlog za sodno prestrukturiranje pri Ondernemingsrechtbank Gent (gospodarsko sodišče v Gentu, Belgija), ki je odobrilo odložitev do 30. oktobra naslednjega leta in imenovalo tri sodne pooblaščence (BA, EP in RI) z nalogo organizirati in prenesti vse ali del dejavnosti navedene družbe.
23.
Ti trije sodni pooblaščenci so 21. septembra 2020 prejeli ponudbo za prevzem, ki jo je predložila matična družba, Wibra Nederland BV, in se je nanašala na 36 trgovin in 183 delavcev od 439 družbe Wibra België SA. V sporazumu o prevzemu je bilo določeno, da za prevzete zaposlene finančne obveznosti v zvezi s plačilom prihodnjih regresov za dopust in trinajste plače za delo, opravljeno do datuma odobritve sodišča, nosi prodajalec prorata temporis.
24.
Dne 30. septembra 2020 je bila ustanovljena ad hoc družba Wibra België SRL, ki je prevzela in nadaljevala nekatere dejavnosti, ki jih je prej opravljala družba Wibra België SA.
25.
Tribunal de l’entreprise de Gand (gospodarsko sodišče v Gentu), ki je prejelo predlog treh zgoraj navedenih sodnih pooblaščencev za odobritev te ponudbe za prevzem, je s sodbo z dne 8. oktobra 2020 ta predlog zavrnilo, ker je menilo, da so določbe osnutka sporazuma o prevzemu, ki se nanašajo na regres za dopust in nagrado ob koncu leta, v nasprotju s kogentnimi določbami KP št. 102 in Direktive 2001/23.
26.
Z drugim sklepom, izdanim istega dne, je to sodišče razglasilo stečaj družbe Wibra België SA in za stečajne upravitelje imenovalo tri sodne pooblaščence: BA, EP in RI.
27.
Ne glede na to, da je navedeno sodišče zavrnilo predlog za odobritev ponudbe za prevzem in začelo stečajni postopek, je firma Wibra v sporočilu za javnost z dne 9. oktobra 2020 napovedala hitro ponovno odprtje 36 trgovin in vrnitev 183 zaposlenih na delo.
28.
Glede na usodo družbe Wibra België SA so bili zaposleni takoj obveščeni o razglasitvi stečaja in odločitvi, da njihova pogodba o zaposlitvi preneha proti plačilu nadomestila za čas odpovednega roka.
29.
Dan po razglasitvi stečaja so stečajni upravitelji del premičnih opredmetenih in neopredmetenih sredstev družbe Wibra België SA prenesli na družbo Wibra België SRL. Od vseh odpuščenih zaposlenih (in sicer 439 delavcev) jih je družba Wibra België SRL ponovno zaposlila 183.
30.
Na vprašanja nekaterih odpuščenih delavcev so stečajni upravitelji med drugim odgovorili, da je bil „po razglasitvi stečaja del premičnih neopredmetenih in opredmetenih sredstev prodan novoustanovljeni družbi [Wibra België SRL]“ in da „ni [bil] prenesen noben zaposleni niti dejavnost“.
31.
Oseba AE in 21 drugih delavcev, ki jih je družba Wibra België SA odpustila, je pri tribunal du travail de Liège (delovno sodišče v Liègeu, Belgija), ki je predložitveno sodišče, 21. junija 2021 vložilo tožbo tako proti svojemu nekdanjemu delodajalcu v stečaju kot tudi proti družbi Wibra België SRL. Poleg tega se je tej tožbi pozneje pridružilo še 38 drugih delavcev. Vsi ti zaposleni (v nadaljevanju skupaj tudi: tožeče stranke) so zlasti zahtevali, na eni strani, da se ugotovi, da je prenos dejavnosti med družbama Wibra België SA v stečaju in Wibra België SRL pomenil pogodbeni prenos podjetja v smislu člena KP št. 32a in člena 1 Direktive 2001/23 in, na drugi strani, da se jim prisodi določen znesek iz naslova odškodnine za kršitev določb KP št. 32a ter da se družbi Wibra België SRL iz naslova solidarne odgovornosti, oziroma če ne iz tega naslova, iz naslova osebne odgovornosti naloži plačilo tega zneska. Natančneje, ti delavci so trdili, da je treba družbo Wibra België SRL obravnavati kot pridobitelja, tako da ima v razmerju do njih pravice in obveznosti, ki so jih ti delavci prej lahko uveljavljali v razmerju do družbe Wibra België SA, zlasti glede plačila zneskov, ki jih zadnja dolguje iz naslova odškodnine ter zaostalih plač, regresov, nagrad in odpravnin, vključno z nadomestili plače za čas odpovednega roka, po tem, ko so bili zaradi razglasitve stečaja odpuščeni. Ti isti delavci so podredno predlagali, naj se prekine postopek, dokler Sodišče ne odgovori na vprašanja, ki so mu bila postavljena.
32.
Predložitveno sodišče je v svojem predlogu za sprejetje predhodne odločbe menilo, da mora družba Wibra België SA vsaki od tožečih strank plačati odškodnino zaradi kršitve svojih obveznosti obveščanja in posvetovanja pred kolektivnim odpuščanjem. Vendar naj bi bilo treba ob upoštevanju stečaja, razglašenega s sodbo z dne 8. oktobra 2020, za terjatve delavcev, ki so bili odpuščeni, razglasiti, da se lahko prijavijo v stečajno maso, stečajno premoženje pa naj bi še moralo zadostovati, da lahko tožeče stranke dobijo dejansko izplačilo.
33.
Če bi se postopek med družbama Wibra België SA v stečaju in Wibra België SRL štel za „pogodbeni prenos podjetja“ v smislu poglavja II KP št. 32a, bi bila druga družba solidarno odgovorna za obveznosti prve družbe in za dolgove, ki so obstajali na dan prenosa, v skladu s členoma 7 in 8 KP št. 32a.
34.
V tem okviru se predložitveno sodišče sprašuje o pravni kvalifikaciji prenosa sredstev družbe Wibra België SA na družbo Wibra België SRL. Zlasti se sprašuje, ali bi bilo treba ta posel opredeliti kot „pogodbeni prenos podjetja“ v smislu poglavja II KP št. 32a ali kot „prenos sredstev po stečaju“ v smislu poglavja III te pogodbe.
35.
V zvezi s tem to sodišče ugotavlja, da so kljub zavrnitvi sodne odobritve prevzema sredstev po stečaju načrt za prenos podjetja s strani matične družbe Wibra Nederland, ki so ga med postopkom sodnega prestrukturiranja pripravili sodni pooblaščenci, ki jih je imenovalo tribunal de l’entreprise de Gand (gospodarsko sodišče v Gentu), nazadnje izvedli isti sodni pooblaščenci, vendar kot stečajni upravitelji, dan po razglasitvi stečaja.
36.
Poleg tega navedeno sodišče poudarja tudi, da ni bilo sporno, da so bili pogoji posla med družbama dan po stečaju enaki tistim iz ponudbe za prevzem, predložene tribunal de l’entreprise de Gand (gospodarsko sodišče v Gentu) v postopku sodnega prestrukturiranja, pri čemer je bila edina razlika med obema posloma v identiteti pridobitelja. Vendar predložitveno sodišče ugotavlja, da ta razlika v identiteti, ker je družba Wibra België SRL hčerinska družba matične družbe, v obravnavani zadevi nima nobenega pomena.
37.
Navedeno sodišče meni, da je treba posel, ki je predmet spora v postopku v glavni stvari, „nedvomno“ kvalificirati kot „prenos pre-pack“ in se sklicuje na sodno prakso Sodišča (
6
), ki naj bi pridobitelju omogočala, da se sklicuje na odstopanje iz člena 5 Direktive 2001/23, če je posel urejen z zakonskimi ali podzakonskimi določbami.
38.
Vendar po njegovem mnenju belgijsko pravo ne vsebuje takih določb. Natančneje, spremembe, ki jih je belgijski zakonodajalec uvedel v CDE, zlasti z zakonom z dne 21. marca 2021, naj bi se nanašale na pripravljalno fazo (načrt pre-pack) in ne na fazo prenosa (prenos pre-pack).
39.
Predložitveno sodišče pojasni, da je v obravnavani zadevi prvi del postopka – in sicer priprava prenosa – potekal pod nadzorom sodnih pooblaščencev, ki jih je imenovalo tribunal de l’entreprise de Gand (gospodarsko sodišče v Gentu) v okviru postopka sodnega prestrukturiranja. Drugi del tega postopka – in sicer prenos sredstev in zaposlenih – je sledil takoj po tem, ko je gospodarsko sodišče zavrnilo odobritev prvotno dogovorjenega postopka, povrhu vsega na podlagi razloga, povezanega z varstvom pravic delavcev (v tej zadevi je pridobitelj zavrnil prevzem obveznosti družbe v zvezi z regresom za dopust in nagrado ob koncu leta).
40.
V teh okoliščinah je tribunal du travail de Liège (delovno sodišče v Liègeu) prekinilo odločanje o tožbah proti družbi Wibra België SRL in Sodišču v predhodno odločanje predložilo naslednje vprašanje:
„Ali je treba člen 5(1) Direktive [2001/23] razlagati tako, da pogoj, ki ga določa ter v skladu s katerim se člena 3 in 4 te direktive ne uporabljata za prenos podjetja, če je odsvojitelj v stečajnem ali temu podobnem postopku zaradi plačilne nesposobnosti, ki je bil začet z namenom likvidacije premoženja odsvojitelja, ni izpolnjen, če se prenos celotnega podjetja ali njegovega dela pripravi pred začetkom stečajnega postopka, ki je namenjen likvidaciji premoženja odsvojitelja, v obravnavani zadevi v okviru postopka sodnega prestrukturiranja, ki se konča s sporazumom o prenosu, katerega odobritev je pristojno sodišče zavrnilo, nato pa je bil izveden takoj po razglasitvi stečaja brez uporabe kakršnih koli zakonskih ali podzakonskih določb nacionalnega prava?“
41.
Tožeče stranke, družba Wibra België SRL, belgijska vlada in Evropska komisija so predložile pisna stališča.
IV. Analiza
A.
Uvod
42.
Predložitveno sodišče s svojim vprašanjem za predhodno odločanje v bistvu sprašuje, ali je treba člen 5(1) Direktive 2001/23 razlagati tako, da pogoj, ki ga določa ter v skladu s katerim se člena 3 in 4 te direktive ne uporabljata za prenos podjetja, „če je odsvojitelj v stečajnem ali temu podobnem postopku zaradi plačilne nesposobnosti, ki je bil začet z namenom likvidacije premoženja odsvojitelja“, ni izpolnjen v primeru, v katerem se prenos celotnega podjetja ali njegovega dela pripravi pred začetkom stečajnega postopka v postopku, katerega namen je, da podjetje nadaljuje poslovanje, kot je postopek sodnega prestrukturiranja, ki se konča s sporazumom o prenosu, katerega odobritev pristojno sodišče zavrne, nato pa se ta prenos izvede takoj po razglasitvi stečaja.
43.
To vprašanje se postavlja v okviru spora, v katerem številni delavci, odpuščeni zaradi prestrukturiranja družbe Wibra, trdijo, da je prenos med družbo Wibra België SA, njihovo nekdanjo delodajalko, in družbo Wibra België SRL treba opredeliti kot „pogodbeni prenos podjetja“ v smislu člena 1 Direktive 2001/23 in da v obravnavanem primeru niso bili izpolnjeni pogoji za uporabo izjeme iz člena 5(1) te direktive. Iz tega naj bi izhajalo, da ima družba Wibra België SRL kot pridobitelj v razmerju do njih pravice in obveznosti, ki so jih lahko predhodno uveljavljali proti družbi Wibra België SA v skladu s členoma 7 in 8 KP št. 32a, ki vsebinsko ustrezata členu 3 Direktive 2001/23.
44.
Kot bom pojasnil v točkah od 65 do 71 teh sklepnih predlogov, je iz spisa, ki ga ima Sodišče, razvidno, da je bil zadevni prenos sprva pripravljen v postopku sodnega prestrukturiranja po belgijskem pravu, vendar je bil zaradi zavrnitve odobritve osnutka sporazuma o prenosu s strani pristojnega sodišča dokončno izveden dan po razglasitvi stečaja družbe Wibra België SA.
45.
Stranke, ki so Sodišču predložile pisna stališča, zagovarjajo različna stališča glede odgovora na vprašanje za predhodno odločanje. Medtem ko tožeče stranke in Komisija menijo, da za prenos, kakršen je ta v postopku v glavni stvari, ne bi smela veljati izjema iz člena 5(1) Direktive 2001/23, pa družba Wibra België SRL in belgijska vlada trdita, da so v obravnavanem primeru izpolnjeni pogoji za uporabo te izjeme.
B.
Vprašanje za predhodno odločanje
1. Uporaba Direktive 2001/23
46.
Za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo predložitveno sodišče, je treba najprej preveriti, ali zadevni prenos spada na področje uporabe Direktive 2001/23.
47.
S tega vidika se ta direktiva v skladu s svojim členom 1(1) uporablja „za vsak prenos podjetja, obrata ali dela podjetja ali obrata na drugega delodajalca, ki je posledica pogodbenega prenosa ali združitve“.
48.
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da področje uporabe navedene direktive obsega vse zamenjave – v okviru pogodbenih razmerij – fizične ali pravne osebe, ki je odgovorna za obratovanje podjetja in ki zato prevzema obveznosti delodajalca do zaposlenih v podjetju, ne da bi bilo pomembno, ali se lastninska pravica na opredmetenih sredstvih prenese. V zvezi s tem je Sodišče pojasnilo, da odločilno merilo za ugotovitev, ali gre za prenos v smislu te direktive, temelji na tem, da zadevna enota ohrani svojo identiteto, kar je razvidno zlasti iz tega, da se njeno poslovanje dejansko nadaljuje ali ponovno začne. (
7
) Sodišče je v svoji sodni praksi podalo več napotkov, ki omogočajo ugotovitev obstoja prenosa v smislu Direktive 2001/23. (
8
)
49.
V obravnavani zadevi, kot poudarja Komisija, je v predložitveni odločbi omenjeno pismo stečajnih upraviteljev, v katerem je navedeno, da „ni prišlo do prenosa zaposlenih ali dejavnosti“. (
9
) Vendar se zdi, da druge navedbe iz te odločbe, kot je vsebina sporočila za javnost istih stečajnih upraviteljev z dne 9. oktobra 2020, v katerem je bilo napovedano hitro ponovno odprtje 36 trgovin in ohranitev 183 zaposlenih, (
10
) pripeljejo do ugotovitve, da je v obravnavanem primeru dejansko prišlo do „prenosa podjetja“ v smislu člena 1(1) Direktive 2001/23. Poleg tega se zdi, da predložitveno sodišče, ki je nazadnje pristojno za presojo in concreto, ali je prišlo do prenosa na podlagi te določbe, domneva, da se ta direktiva uporablja v zadevi, ki jo obravnava. Zato je treba šteti, da je tako tudi v obravnavani zadevi.
2. Odstopanje iz člena 5(1) Direktive 2001/23
50.
Glede konkretnega namena vprašanja za predhodno odločanje, in sicer ali se za prenos, obravnavan v postopku v glavni stvari, uporablja odstopanje, določeno v členu 5(1) Direktive 2001/23, je treba najprej spomniti, da je, kot izhaja iz uvodne izjave 3 te direktive, njen namen varovanje delavcev, zlasti z zagotavljanjem, da ohranijo svoje pravice v primeru, ko se spremeni delodajalec. (
11
)
51.
V okviru doseganja tega cilja je v navedeni direktivi po eni strani v členu 3(1), prvi odstavek, določeno, da se zgolj v primeru prenosa podjetja na pridobitelja po pravu prenesejo pravice in obveznosti, ki jih ima odsvojitelj na podlagi pogodbe o delu ali obstoječega delovnega razmerja na datum prenosa. V tem okviru je v drugem pododstavku tega odstavka določeno, da države članice lahko določijo solidarno odgovornost odsvojitelja in pridobitelja za obveznosti, nastale pred dnevom prenosa na podlagi pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja, ki je obstajalo na dan prenosa. Po drugi strani člen 4(1) navedene direktive varuje delavce pred vsakršnim odpuščanjem s strani odsvojitelja ali pridobitelja zgolj zaradi tega prenosa. (
12
)
52.
Člen 5(1) Direktive 2001/23, katerega razlaga je bistvo vprašanja za predhodno odločanje, ki ga je Sodišču predložilo predložitveno sodišče, pomeni odstopanje od sistema varstva iz členov 3 in 4 te direktive. (
13
) Kot tako je treba to določbo v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča nujno razlagati ozko. (
14
) Poleg tega je bilo to odstopanje v zakonodajo sprejeto z razvojem sodne prakse Sodišča. (
15
)
53.
V skladu s členom 5(1) navedene direktive, če države članice ne določijo drugače, se ta sistem varstva ne uporablja za prenos podjetij ali delov podjetij, če so izpolnjeni trije pogoji: prvič, če je odsvojitelj v stečajnem ali temu podobnem postopku zaradi plačilne nesposobnosti; drugič, če je bil ta postopek začet z namenom likvidacije premoženja odsvojitelja in, tretjič, če je navedeni postopek pod nadzorom pristojnega organa oblasti.
54.
Ti sklepni predlogi se bodo osredotočili na drugi pogoj, ki je osrednjega pomena za obravnavano zadevo. Po eni strani namreč ni sporno, da je v obravnavanem primeru prvi pogoj izpolnjen, saj je bila družba Wibra België SA v postopku sodnega prestrukturiranja in stečaja; po drugi strani pa v belgijskem pravnem redu ta dva postopka potekata pod nadzorom pristojnega javnega organa, tako da se zdi, da je v obravnavanem primeru izpolnjen tudi tretji pogoj.
55.
V zvezi z drugim pogojem, ki se nanaša na to, da mora biti stečajni ali temu podoben postopek zaradi plačilne nesposobnosti, v katerem je prišlo do prenosa, začet „z namenom likvidacije premoženja odsvojitelja“, iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da tega pogoja postopek za nadaljevanje poslovanja zadevnega podjetja ne izpolnjuje. (
16
)
56.
V zvezi s tem je tudi v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča namen postopka nadaljevanje dejavnosti, če se z njim poskuša ohraniti sposobnost delovanja podjetja ali njegovih enot, sposobnih preživetja. Nasprotno pa se s postopkom, ki je namenjen likvidaciji premoženja, poskuša doseči čim večji iztržek za skupno poplačilo terjatev upnikov. (
17
)
57.
V tem okviru je Sodišče pojasnilo, da čeprav ni izključeno, da lahko obstaja določeno prekrivanje med tema dvema ciljema, ki jima sledi določen postopek, pa glavni cilj postopka za nadaljevanje poslovanja podjetja vsekakor ostaja ohranitev zadevnega podjetja. (
18
)
58.
V obravnavani zadevi je treba poudariti, da predložitveno sodišče v predložitveni odločbi posel, do katerega je prišlo v zadevi, kvalificira kot „prenos pre-pack“. S tega vidika se to sodišče sklicuje na sodno prakso Sodišča v zvezi z razlago členov od 3 do 5 Direktive 2001/23 glede tako imenovanih poslov „pre-pack“.
59.
Na splošno pomeni izraz „pre-pack“ postopek v zvezi s sredstvi podjetja v težavah (odsvojitev), ki se s pomočjo upravitelja (ki ga v nekaterih jurisdikcijah imenuje sodišče) pripravi pred začetkom postopka zaradi plačilne nesposobnosti (najpogosteje stečaja) in se običajno izvede takoj po začetku postopka zaradi plačilne nesposobnosti. (
19
)
60.
Pojasniti je treba, da je imelo Sodišče v zadnjih letih priložnost odločati o uporabi odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23 za mehanizem pre-pack, zlasti v sodbah Smallsteps in Postopek pre-pack. Ti sodbi sta se nanašali na postopke pre-pack na Nizozemskem.
61.
V prvi od teh sodb, Smallsteps, je Sodišče po tem, ko je poudarilo, da na Nizozemskem po dnevu izdaje te sodbe mehanizem pre-pack ni bil urejen z nacionalno zakonodajo, ampak je izhajal iz prakse (
20
) – ugotovilo, da je namen postopka pre-pack, kakršen je ta iz te zadeve, pripraviti prenos podjetja do najmanjše podrobnosti, da se po razglasitvi stečaja omogoči hiter ponovni zagon njegovih za preživetje sposobnih enot, da se s tem izogne razdoru, ki bi izhajal iz nenadne ustavitve dejavnosti tega podjetja na dan razglasitve stečaja, in se ustrezno ohranijo njegova vrednost in delovna mesta. Tako je razsodilo, da pri takem postopku, ki na koncu ni namenjen likvidaciji podjetja, z ekonomskim in socialnim ciljem, ki mu sledi, ni mogoče pojasniti niti upravičiti, da delavci tega podjetja ali njegovih prenesenih enot izgubijo pravice, ki so jim priznane z Direktivo 2001/23. (
21
)
62.
V naslednji sodbi, Postopek pre-pack, je Sodišče v zvezi z drugim od treh pogojev za uporabo odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23, omenjenih v točki 52 teh sklepnih predlogov, pojasnilo, da če je glavni cilj postopka pre-pack, ki mu sledi stečajni postopek, to, da se po ugotovitvi plačilne nesposobnosti odsvojitelja in njegovi likvidaciji doseže največje možno vračilo za vse njegove upnike, ta postopka skupaj načeloma izpolnjujeta ta drugi pogoj. (
22
) Vendar je Sodišče prav tako razsodilo, da je treba v zvezi s tem, na prvem mestu, v vsakem položaju preveriti, ali sta postopek pre-pack in zadevni stečajni postopek namenjena likvidaciji podjetja zaradi ugotovljene plačilne nesposobnosti odsvojitelja, in ne zgolj njegovemu prestrukturiranju, in, na drugem mestu, ugotoviti ne le, da je glavni cilj teh postopkov čim bolje poplačati vse upnike, ampak tudi, da izvedba likvidacije prek prenosa delujočega podjetja (going concern) ali njegovega dela, kot je pripravljena v postopku pre-pack in izvedena po stečajnem postopku, omogoča uresničitev tega glavnega cilja. Cilj uporabe postopka pre-pack z namenom likvidacije družbe je dejansko torej, da se stečajnemu upravitelju in stečajnemu sodniku, ki ju po razglasitvi stečaja te družbe imenuje sodišče, omogoči povečanje možnosti za poplačilo upnikov (
23
).
63.
Glede na zgoraj navedena načela je treba za odgovor na vprašanje za predhodno odločanje, ki ga je predložilo predložitveno sodišče, preveriti, ali prenos v tej zadevi izpolnjuje tri pogoje za uporabo odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23, ki so predstavljeni v točki 52 teh sklepnih predlogov.
3. Uporaba odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23 v obravnavani zadevi
a) Prenos, ki je bil izveden v tej zadevi
64.
V obravnavani zadevi je, kot je razvidno iz predložitvene odločbe in kot je podrobno pojasnila družba Wibra België SA v svojem pisnem stališču, prenos formalno potekal v dveh fazah.
65.
V prvi fazi je družba Wibra België SA vložila predlog za sodno prestrukturiranje pri tribunal de l’entreprise de Gand (gospodarsko sodišče v Gentu) in prosila za odobritev, da začne prenos dela dejavnosti pod nadzorom sodišča.
66.
V tem postopku so sodni pooblaščenci, ki jih je imenovalo to sodišče, sprejeli ponudbo matične družbe Wibra Nederland za nakup 36 poslovnih prostorov in sedeža, vseh opredmetenih in neopredmetenih sredstev, potrebnih za ta nakup, ter za prevzem 183 zaposlenih (od skupno 439 zaposlenih).
67.
Vendar sodišče tega prenosa ni odobrilo in ga zato dejansko ni bilo mogoče izvesti. Zato se je postopek sodnega prestrukturiranja končal.
68.
Kot je razvidno iz predložitvene odločbe, gospodarsko sodišče osnutka sporazuma o prenosu ni odobrilo, ker so bile določbe tega osnutka, ki se nanašajo na regres za dopust in nagrado ob koncu leta, v nasprotju s kogentnimi določbami KP št. 102 – o ohranitvi pravic delavcev v primeru sodnega prestrukturiranja (
24
) – in z Direktivo 2001/23. Razlog za to nasprotovanje je bila zavrnitev pridobitelja, družbe Wibra België SRL, da bi prevzel socialne obveznosti v zvezi z regresom za dopust in nagradami ob koncu leta.
69.
V drugi fazi, ker je bil postopek sodnega prestrukturiranja, katerega namen je bilo nadaljevanje dejavnosti družbe Wibra België SA, neuspešen zaradi zavrnitve, omenjene v prejšnji točki, je gospodarsko sodišče z odločitvijo z istega dne razglasilo stečaj te družbe. Dan po tej razglasitvi je bil izveden zgoraj navedeni prenos in družba Wibra je napovedala nadaljevanje dejavnosti v 36 trgovinah.
70.
V obravnavani zadevi stranke niso izpodbijale, da so pogoji prenosa, ki sta ga izvedli družbi Wibra België SA in Wibra België SRL dan po razglasitvi stečaja, enaki tistim iz ponudbe za prevzem, predložene tribunal de l’entreprise de Gand (gospodarsko sodišče v Gentu) v postopku sodnega prestrukturiranja, pri čemer je bila edina razlika v identiteti pridobitelja. Ker pa je bil končni pridobitelj, družba Wibra België SRL, hčerinska družba matične družbe Wibra Nederland, ki je dala ponudbo, sprejeto v okviru postopka sodnega prestrukturiranja, ta povsem formalna razlika ni pomembna, kot izrecno poudarja predložitveno sodišče.
71.
Skratka, zadevni prenos v tej zadevi je bil v celoti pripravljen v okviru prve faze, in sicer postopka sodnega prestrukturiranja, vendar je bil po zavrnitvi odobritve osnutka sporazuma o prenosu izveden takoj po razglasitvi stečaja.
b) Uporaba odstopanja
72.
Ali lahko za prenos, kot je opisan v prejšnjih točkah, velja odstopanje iz člena 5(1) Direktive 2001/23? V zvezi s tem bom podal naslednje ugotovitve.
73.
Na prvem mestu je treba poudariti, da se je sodba Plessers nanašala na prenos, ki je bil opravljen v okviru postopka sodnega prestrukturiranja pod nadzorom sodišča po belgijskem pravu. Zato gre za popolnoma enako vrsto postopka, ki ga je družba Wibra België SA prvotno začela v tej zadevi.
74.
Poleg tega je Sodišče v tej sodbi izrecno ugotovilo, da je bil cilj tega postopka nadaljevanje poslovanja zadevnega podjetja in zato ni spadal na področje uporabe postopka likvidacije premoženja odsvojitelja v smislu člena 5(1) Direktive 2001/23. (
25
)
75.
Iz tega izhaja, da je treba v obravnavani zadevi šteti za ugotovljeno, da je bil zadevni prenos v celoti pripravljen kot del postopka, katerega namen je bil nadaljevanje poslovanja podjetja, in zanj ne velja odstopanje od sistema varstva delavcev, uvedenega s členom 5(1) te direktive.
76.
Na drugem mestu, v obravnavani zadevi ta prenos ni bil le v celoti pripravljen v tem postopku, temveč je bil izveden takoj po razglasitvi stečaja, natančneje dan po tej razglasitvi.
77.
V takih okoliščinah, ko je bil prenos v stečajnem postopku izveden v enem samem dnevu, se je upravičeno vprašati, ali je v tem primeru potekal pravi stečajni postopek ali ne. Bolj se zdi, da je šlo v obravnavani zadevi v bistvu za to, kar je mogoče opredeliti kot „tehnični stečaj“, in sicer stečaj, ki se uporablja kot sredstvo, s katerim se dejansko doseže ponovni zagon podjetja. (
26
) Čeprav namreč ni sporno, da je bilo zadevno podjetje dejansko v slabem finančnem stanju, je bil prenos vendarle pripravljen do najmanjše podrobnosti že pred razglasitvijo stečaja, tako da ga je bilo mogoče v tej zadevi izvesti v enem samem dnevu.
78.
V zvezi s tem je treba tudi poudariti, da iz spisa, predloženega Sodišču, nikakor ne izhaja, da so se med stečajnim postopkom iskale druge ponudbe, s katerimi bi bilo mogoče doseči boljše poplačilo upnikov v primerjavi s ponudbo, ki je že bila dana (s strani matične družbe Wibra Nederland) in sprejeta v okviru prve faze, torej postopka sodnega prestrukturiranja.
79.
Iz spisa, ki je bil posredovan Sodišču, tudi ni razvidno, da bi stečajni upravitelji v stečajnem postopku izvajali ukrepe, s katerimi bi si na kakršen koli drug način prizadevali za čim večje poplačilo upnikov.
80.
Zdi pa se, da je bil stečajni postopek začet samo zato, da bi lahko v enem dnevu izvedli prenos, ki je bil že pripravljen v postopku sodnega prestrukturiranja.
81.
Poleg tega je treba na tretjem mestu ugotoviti, da je bil stečaj razglašen izključno zaradi neuspešnega postopka sodnega prestrukturiranja, ki je bil posledica tega, da pridobitelj (ki pripada isti skupini Wibra) ni hotel ravnati v skladu s kogentnimi določbami o varstvu delavcev. Ta neuspeh je temu pridobitelju omogočil, da je izvedel posel, ki je bil popolnoma enak poslu, ki ni bil odobren, vendar je imel korist od odstopanja, določenega v členu 5(1) Direktive 2001/23, ne da bi mu bilo treba upoštevati kogentne določbe o varstvu delavcev, zaradi kršitve katerih je bila zavrnjena odobritev v postopku sodnega prestrukturiranja.
82.
V teh okoliščinah ne verjamem, da je mogoče umetno ločiti dva postopka, in sicer postopek sodnega prestrukturiranja in stečajni postopek („tehnični“, ki je omogočil, da je do prenosa prišlo v enem samem dnevu), s trditvijo, da bi moralo za zadevni prenos veljati odstopanje iz člena 5(1) Direktive 2001/23, ker je cilj tega zadnjega postopka likvidacija premoženja odsvojitelja.
83.
Ob pridržku presoje dejanskega stanja, ki jo mora opraviti predložitveno sodišče, je po mojem mnenju iz navedenih dejstev namreč razvidno, da gre v obravnavani zadevi za en sam posel, katerega cilj je bil od samega začetka nadaljevanje poslovanja zadevnega podjetja, ne le v prvi fazi, temveč tudi v drugi, in sicer v „tehničnem“ stečajnem postopku, ki je bil v bistvu namenjen izvedbi že prej pripravljenega prenosa.
84.
V zvezi s tem nič v spisu, ki je bil posredovan Sodišču, ne kaže na to, da je bil glavni cilj obeh postopkov, ki sta pripeljala do zadevnega prenosa, doseči kar največji možni iztržek za upnike. (
27
) Ob pridržku preverjanja, ki ga lahko opravi le predložitveno sodišče, čeprav bi se lahko štelo, da je bila insolventnost izkazana, cilj začetih postopkov ni bil likvidacija podjetja in boljše poplačilo upnikov, temveč je bil od začetka do konca cilj zagotoviti nadaljevanje poslovanja podjetja z njegovim prestrukturiranjem. (
28
)
85.
Poleg tega, kot pravilno poudarjajo tožeče stranke v svojih pisnih stališčih, v tem primeru ni prišlo do odvzema pravic stečajnega dolžnika, da upravlja svoje premoženje. Cilj družbe Wibra je bil, da sama nadaljuje del svojih dejavnosti z izvajanjem načrta prestrukturiranja, ki ga je prvotno poskušala doseči s postopkom sodnega prestrukturiranja. Vendar tak položaj ne spada pod pojem „stečaj“ v smislu člena 5(1) Direktive 2001/23, ki, kot izhaja iz sodne prakse, navedene v točkah od 55 do 62 teh sklepnih predlogov, predpostavlja prenehanje podjetja in odvzem pravic stečajnega dolžnika, da upravlja svoje premoženje, zaradi njegove insolventnosti, in ne zgolj prestrukturiranje podjetja.
86.
Na četrtem in zadnjem mestu, v zvezi s tem, da je predložitveno sodišče zadevni prenos kvalificiralo kot prenos „pre-pack“, nisem prepričan, da bi bilo mogoče posel, kakor je opisan v točkah od 65 do 71 teh sklepnih predlogov, formalno tako kvalificirati. Izraz „pre-pack“ označuje namreč določeno vrsto posla, kakršna je omenjena v točki 59 teh sklepnih predlogov. Ta vrsta posla je zdaj urejena v belgijskem pravu, čeprav se zadevna zakonodaja nikakor ne uporablja ratione temporis za spor o glavni stvari. Posel, ki se obravnava v tej zadevi, pa ni bil pripravljen v samem postopku „pre-pack“, temveč v okviru posebnega sodnega postopka, katerega cilj je prestrukturiranje podjetja.
87.
Ob tem pa je po mojem mnenju nesporno, da obstajajo pomembne podobnosti med poslom, ki je bil opravljen v tej zadevi, in posli pre-pack, ki jih je analiziralo Sodišče, katerega sodna praksa je navedena v točkah od 60 do 62 teh sklepnih predlogov. V vseh teh primerih je bil posel prenosa namreč pripravljen pred razglasitvijo stečaja in izveden takoj po razglasitvi stečaja.
88.
S tega vidika je zgoraj navedena sodna praksa Sodišča na področju pre-pack nedvomno pomembna za analizo posla, kakršen je ta v obravnavani zadevi.
89.
Kot je bilo poudarjeno v točki 62 teh sklepnih predlogov, iz te sodne prakse izhaja, da je treba za uporabo odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23 na eni strani preveriti, ali sta zadevna postopka kot celota namenjena likvidaciji podjetja zaradi ugotovljene plačilne nesposobnosti odsvojitelja, in ne zgolj njegovemu prestrukturiranju, in na drugi strani, ugotoviti ne le, da je glavni cilj teh postopkov čim bolje poplačati vse upnike, ampak tudi, da izvedba likvidacije prek prenosa delujočega podjetja, kot je pripravljena pred razglasitvijo stečaja in izvedena po njej, omogoča uresničitev tega glavnega cilja.
90.
Iz točk od 73 do 85 teh sklepnih predlogov je razvidno, da v obravnavani zadevi to ni tako, kar zadeva prenos, ki je predmet zadeve v postopku pred predložitvenim sodiščem.
91.
Glede na vse zgoraj navedeno predlagam, da se na vprašanje za predhodno odločanje odgovori, da je treba člen 5(1) Direktive 2001/23 razlagati tako, da pogoj, ki ga določa ter v skladu s katerim se člena 3 in 4 te direktive ne uporabljata za prenos podjetja, „če je odsvojitelj v stečajnem ali temu podobnem postopku zaradi plačilne nesposobnosti, ki je bil začet z namenom likvidacije premoženja odsvojitelja“, ni izpolnjen v primeru, v katerem se prenos celotnega podjetja ali njegovega dela pripravi pred začetkom stečajnega postopka v okviru postopka, katerega namen je nadaljevanje poslovanja podjetja in ki se zaključi s sporazumom o prenosu, katerega odobritev pristojno sodišče zavrne, nato pa se ta prenos izvede takoj po razglasitvi stečaja.
4. Posledice neuporabe odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23 v obravnavani zadevi
92.
Glede na stališča, predložena Sodišču, menim, da je primerno podati nekaj dodatnih pripomb v zvezi s posledicami, ki izhajajo iz neuporabe odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23 v tej zadevi.
93.
Na prvem mestu, družba Wibra België SA in Komisija se v svojih pisnih stališčih sklicujeta na sodno prakso Sodišča v zvezi z neobstojem horizontalnega neposrednega učinka direktive. Poleg tega družba Wibra België SRL prav tako omenja meje načela skladne razlage, ki ne more biti podlaga za razlago nacionalnega prava contra legem. Zlasti trdi, da tudi če se šteje, da prenos, obravnavan v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe odstopanja iz člena 5(1) Direktive 2001/23, ker poglavje III KP št. 32a, ki se uporablja za prenose celotne ali dela dejavnosti podjetja v stečaju, ne določa solidarne odgovornosti pridobitelja, predložitveno sodišče ne bi moglo razlagati nacionalnega prava v skladu s to direktivo. To sodišče naj torej zadevnega posla ne bi moglo opredeliti kot „pogodbeni prenos podjetja“ v smislu poglavja II KP št. 32a, ker bi sicer šlo za razlago contra legem.
94.
V zvezi s tem resda iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da direktiva sama po sebi za posameznika ne more ustvarjati obveznosti in se torej nanjo kot tako pred nacionalnim sodiščem proti njemu ni mogoče sklicevati. Zavezujoča narava direktive, na kateri temelji možnost sklicevanja nanjo, v skladu s členom 288, tretji odstavek, PDEU namreč obstaja le za „vsako državo članico, na katero je naslovljena“, pri čemer je Unija pristojna za splošno in abstraktno predpisovanje obveznosti posameznikom s takojšnim učinkom samo v primerih, v katerih je pristojna za sprejemanje uredb. Zato celo jasna, natančna in brezpogojna določba direktive nacionalnemu sodišču ne dopušča, da ne uporabi določbe svojega nacionalnega prava, ki je v nasprotju z navedeno določbo direktive, če bi bila s tem posamezniku naložena dodatna obveznost. (
29
)
95.
Vendar je Sodišče prav tako večkrat razsodilo, da obveznost držav članic, ki izhaja iz direktive, da dosežejo rezultat, ki ga ta določa, in dolžnost, da sprejmejo vse ustrezne ukrepe, splošne ali posebne, da bi zagotovile izpolnjevanje te obveznosti, velja za vse organe teh držav članic, vključno s sodnimi organi v okviru njihovih pristojnosti. Pri uporabi nacionalnega prava morajo nacionalna sodišča, ki morajo to pravo razložiti, upoštevati vsa pravila tega prava in uporabiti metode razlage, ki jih to pravo priznava, da bi ga kar najbolj razložila glede na besedilo in namen zadevne direktive, tako da bi se dosegel cilj, določen v tej direktivi, in s tem izpolnila zahteva iz člena 288, tretji odstavek, PDEU. (
30
)
96.
Nazadnje mora predložitveno sodišče ugotoviti, ali in v kakšnem obsegu je treba prenos, kakršen je v zadevi, ki jo obravnava, kvalificirati glede na morebitno razlago Sodišča, če sprejme pristop, ki ga predlagam, in sicer da se odstopanje iz člena 5(1) Direktive 2001/23 ne uporablja za prenos, kakršen je bil opravljen v obravnavani zadevi.
97.
Če bi predložitveno sodišče ugotovilo, da lahko na podlagi meril, navedenih v točki 95 teh sklepnih predlogov, glede na okoliščine obravnavane zadeve sporni posel kvalificira kot „pogodbeni prenos podjetja“ v smislu poglavja II KP št. 32a, bi se uporabile določbe členov 7 in 8 te pogodbe.
98.
Na drugem mestu, Komisija ob sklicevanju na besedilo člena 5(4) Direktive 2001/23 predvideva, da mora predložitveno sodišče preveriti, ali je v obravnavanem primeru prišlo do zlorabe stečajnega prava, ker je uporaba („tehničnega“) stečajnega postopka omogočila prenos, ki ni bil odobren v okviru sodnega postopka prestrukturiranja, ki zagotavlja večje varstvo delavcev, in to poleg tega zato, ker pridobitelj ni hotel ravnati v skladu s kogentnimi določbami na tem področju.
99.
V zvezi s tem člen 5(4) Direktive 2001/23 pomeni izraz splošnega načela prava Unije, po katerem uporabe ureditve na podlagi tega prava ni mogoče tako razširiti, da bi zajemala zlorabe in goljufije. (
31
)
100.
Predložitveno sodišče mora v skladu z nacionalnimi dokaznimi pravili, če to ne posega v učinkovitost prava Unije, ugotoviti, ali so v sporu o glavni stvari podani elementi, ki pomenijo zlorabo ali goljufijo. (
32
) Sodišče lahko, ko odloča o predlogu za sprejetje predhodne odločbe, po potrebi nacionalnim sodiščem da indice, da jih vodi pri presoji konkretne zadeve, ki jo obravnavajo. (
33
)
101.
Za ugotovitev obstoja zlorabe morata biti hkrati izpolnjena objektivni in subjektivni element. Natančneje, v skladu s sodno prakso Sodišča (
34
) je za dokaz zlorabe po eni strani potreben skupek objektivnih okoliščin, iz katerih izhaja, da kljub formalnemu spoštovanju pogojev, ki jih določa ureditev Unije, cilj te ureditve ni bil dosežen, in po drugi strani subjektivni element, to je namen pridobiti korist, ki izhaja iz ureditve Unije, z umetno ustvaritvijo pogojev, potrebnih za njeno pridobitev.
102.
V obravnavani zadevi se glede objektivnega elementa zdi jasno, da cilj Direktive 2001/23, naveden v točki 50 teh sklepnih predlogov, ni bil dosežen zaradi „tehničnega“ stečaja, do katerega je prišlo v obravnavanem primeru in zaradi katerega se ni uporabil sistem varstva, določen s to direktivo, ker se je uporabilo odstopanje iz člena 5(1) te direktive.
103.
Glede subjektivnega elementa bo moralo predložitveno sodišče preveriti, ali iz vseh objektivnih okoliščin izhaja, da je bil bistven namen zlorabe pridobiti neupravičeno korist. (
35
)
104.
Tako bo predložitveno sodišče na podlagi teh navedb lahko preverilo obstoj zlorabe, pri čemer bo upoštevalo dejstvo, da mora za tako preverjanje upoštevati vsa dejstva in okoliščine primera, vključno s tistimi pred poslom in po njem, za katerega se trdi, da gre za zlorabo. (
36
)
V. Predlog
105.
Glede na zgornje ugotovitve Sodišču predlagam, naj na vprašanje tribunal du travail de Liège (delovno sodišče v Liègeu, Belgija) odgovori tako:
Člen 5(1) Direktive Sveta 2001/23/ES z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov
je treba razlagati tako, da
pogoj, ki ga določa ter v skladu s katerim se člena 3 in 4 te direktive ne uporabljata za prenos podjetja, „če je odsvojitelj v stečajnem ali temu podobnem postopku zaradi plačilne nesposobnosti, ki je bil začet z namenom likvidacije premoženja odsvojitelja“, ni izpolnjen v primeru, v katerem se prenos celotnega podjetja ali njegovega dela pripravi pred začetkom stečajnega postopka v postopku, katerega namen je nadaljevanje poslovanja podjetja in ki se konča s sporazumom o prenosu, katerega odobritev pristojno sodišče zavrne, nato pa se ta prenos izvede takoj po razglasitvi stečaja.
(
1
)	Jezik izvirnika: francoščina.
(
2
)	Direktiva Sveta z dne 12. marca 2001 o približevanju zakonodaje držav članic v zvezi z ohranjanjem pravic delavcev v primeru prenosa podjetij, obratov ali delov podjetij ali obratov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 98).
(
3
)	Glej zlasti sodbe z dne 22. junija 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging in drugi (C‑126/16, v nadaljevanju: sodba Smallsteps, EU:C:2017:489); z dne 16. maja 2019, Plessers (C‑509/17, v nadaljevanju: sodba Plessers, EU:C:2019:424), in z dne 28. aprila 2022, Federatie Nederlandse Vakbeweging (Postopek pre-pack) (C‑237/20, v nadaljevanju: sodba Postopek pre-pack, EU:C:2022:321).
(
4
)	Glej v tem smislu tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Federatie Nederlandse Vakvereniging in drugi (C‑126/16, v nadaljevanju: sklepni predlogi generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Smallsteps, EU:C:2017:241, točke 6 in od 41 do 48).
(
5
)	Loi du 21 mars 2021 modifiant le livre XX du code de droit économique et le code des impôts sur les revenus 1992 (zakon z dne 21. marca 2021 o spremembi knjige XX zakonika o gospodarskem pravu in zakonika o davku od dohodkov iz leta 1992) (Moniteur belge z dne 26. marca 2021, str. 28193).
(
6
)	Natančneje, to sodišče se sklicuje na sodbi Smallsteps in Postopek pre-pack.
(
7
)	Glej sodbi z dne 7. avgusta 2018, Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646, točki 28 in 29 ter navedena sodna praksa), in z dne 16. februarja 2023, Strong Charon (C‑675/21, EU:C:2023:108, točki 47 in 48 ter navedena sodna praksa).
(
8
)	Za več podrobnosti glej merila iz točke 30 sodbe Colino Sigüenza (C‑472/16, EU:C:2018:646) in točke 49 sodbe Strong Charon, navedene v prejšnji opombi, ter tam navedeno sodno prakso.
(
9
)	Glej predložitveno odločbo, točka II.4, zadnji odstavek, str. 7.
(
10
)	Glej predložitveno odločbo, točka II.4, prvi odstavek, str. 6, in točko 29 teh sklepnih predlogov.
(
11
)	Glej sodbo Smallsteps (točka 38). Glede ciljev Direktive 2001/23 za več podrobnosti glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca G. Pitruzzelle v zadevi Federatie Nederlandse Vakbeweging (Postopek pre-pack) (C‑237/20, EU:C:2021:997, točke od 31 do 35 in navedena sodna praksa).
(
12
)	Glej sodbo Smallsteps (točka 39). Vendar ta določba ne preprečuje morebitnega odpuščanja iz ekonomskih, tehničnih ali organizacijskih razlogov, iz katerih so potrebne kadrovske spremembe. Glej v zvezi s tem sodbo Plessers (točka 54).
(
13
)	Glej sodbo Smallsteps (točka 40).
(
14
)	Glej sodbo Plessers (odstavek 38 in navedena sodna praksa).
(
15
)	Glej sodbo Postopek pre-pack (točka 38 in navedena sodna praksa). Za podrobnejšo analizo sodne prakse, ki je na koncu pripeljala do uvedbe določbe, ki je zdaj vsebovana v členu 5(1) Direktive 2001/23, glej tudi sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Smallsteps (točke od 41 do 48) in sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Plessers (C‑509/17, EU:C:2019:50, točke od 42 do 47 in navedena sodna praksa).
(
16
)	Glej sodbi Postopek pre-pack (točka 43) in Smallsteps (točka 47 in navedena sodna praksa).
(
17
)	Glej sodbi Postopek pre-pack (točka 44) in Smallsteps (točka 48 in navedena sodna praksa).
(
18
)	Glej sodbi Postopek pre-pack (točka 44) in Smallsteps (točka 48 in navedena sodna praksa).
(
19
)	Glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Smallsteps (točka 2). V zvezi z opisom mehanizma pre-pack na Nizozemskem glej tudi sodbo Postopek pre-pack (točke od 18 do 24).
(
20
)	Sodba Smallsteps (točka 15).
(
21
)	Sodba Smallsteps (točki 49 in 50 ter navedena sodna praksa).
(
22
)	Sodba Postopek pre-pack (točka 52).
(
23
)	Sodba Postopek pre-pack (točka 53).
(
24
)	Glej točko 20 teh sklepnih predlogov.
(
25
)	Glej sodbo Plessers (točki 44 in 45 ter navedena sodna praksa).
(
26
)	V zvezi s tem glej sklepne predloge generalnega pravobranilca P. Mengozzija v zadevi Smallsteps (točka 76).
(
27
)	Glej v zvezi s tem sodbo Postopek pre-pack (točka 46).
(
28
)	Glej v zvezi s tem sodbo Postopek pre-pack (točka 53).
(
29
)	Sodba z dne 20. februarja 2024, X (Neobstoj razlogov za odpoved) (C‑715/20, EU:C:2024:139, točka 73 in navedena sodna praksa).
(
30
)	Glej v zvezi s tem sodbo Plessers (točki 28 in 29 ter navedena sodna praksa).
(
31
)	Glede tega splošnega načela glej sklepne predloge generalnega pravobranilca M. Szpunarja v zadevi Matmut (C‑236/23, EU:C:2024:560, točka 58).
(
32
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, točka 42 in navedena sodna praksa).
(
33
)	Glej sodbo z dne 26. februarja 2019, N Luxembourg 1 in drugi (C‑115/16, C‑118/16, C‑119/16 in C‑299/16, EU:C:2019:134, točka 126).
(
34
)	Za nedavni primer glej sodbo z dne 21. decembra 2023, BMW Bank in drugi (C‑38/21, C‑47/21 in C‑232/21, EU:C:2023:1014, točka 285 in navedena sodna praksa).
(
35
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 28. julija 2016, Kratzer (C‑423/15, EU:C:2016:604, točka 40).
(
36
)	Glej v tem smislu sodbo z dne 13. marca 2014, SICES in drugi (C‑155/13, EU:C:2014:145, točka 34 in navedena sodna praksa).