62005CC0097_SL
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
I – Uvod
1. Verwaltungsgericht Darmstadt (upravno sodišče v Darmstadtu, Nemčija) predlaga Sodišču, naj razloži člen 64 Evro-mediteranskega sporazuma o pridružitvi med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami, na eni strani, in Republiko Tunizijo, na drugi strani(2) .
2. Sodišče ima pomisleke glede vpliva navedenega sporazuma na skrajšanje veljavnosti dovoljenja za bivanje in posledično odredbo za izgon tunizijskega državljana, ki je imetnik delovnega dovoljenja za nedoločen čas.
3. Čeprav se je Sodišče že izreklo o sporazumih, sklenjenih med Skupnostjo in tretjimi državami,(3) tega še ni storilo v zvezi s Sporazumom, sklenjenim s Tunizijo. To je prvič, da mora preučiti Evro-mediteranski sporazum.(4)
4. Vendar obstaja sodna praksa, in sicer sodba z dne 2. marca 1999 v zadevi El-Yassini(5), ki je natančno opredelila vsebino člena 40 Sporazuma, sklenjenega z Marokom leta 1976,(6) podobno vsebini določbe, na katero se nanašajo vprašanja za predhodno odločanje v obravnavanem primeru. Uporaba te sodne prakse pa je za predložitveno sodišče vseeno pomenila določeno težavo, ki v tem postopku povzroča tudi nekatera razhajanja.
II – Pravni okvir
A – Evro-mediteranski sporazum s Tunizijo
1. Dejansko stanje
5. Skupnost si je od začetka svojega obstoja zagotovila pravno podlago za sklepanje sporazumov z drugimi mednarodnimi subjekti. Člen 310 ES Skupnosti daje pristojnosti, da „lahko z eno ali več državami ali mednarodnimi organizacijami sklepa sporazume o pridružitvi, ki vključujejo vzajemne pravice in obveznosti ter skupne ukrepe in posebne postopke“(7) .
6. Pridružitveni sporazumi izpolnjujejo štiri temeljne cilje: pripraviti pristop k Evropski uniji, ponuditi alternativo za navedeni pristop, instrumentalizirati sodelovanje za krepitev razvoja in spodbujati medregionalno pomoč.(8) Med sporazumi, katerih namen je ta mednarodna pomoč, so sporazumi, sklenjeni z afriškimi obalnimi sredozemskimi državami Marokom(9), Alžirijo(10) in Tunizijo v sedemdesetih letih prejšnjega stoletja.
7. Sporazum o sodelovanju med Evropsko skupnostjo in Republiko Tunizijo je bil sklenjen 25. aprila 1976.(11) V skladu z njegovim členom 39 „[v]saka država članica [v zvezi z] delovn[imi] pogoj[i] in plačil[i] delavce tunizijske narodnosti, ki so zaposleni na njenem ozemlju, obravnava na enak način kot svoje državljane, brez diskriminacije [na podlagi] narodnosti“.
2. Evro-mediteranski sporazum z dne 17. julija 1995
8. Leta 1995 je bila v Barceloni konferenca zunanjih ministrov sredozemskih držav, katere namen je bil spodbujati mir, varnost in pravičnost v regiji.
9. V skladu z rezultati te konference je Skupnost nadomestila prejšnje sporazume in sklenila nove sporazume.(12) Vsi sporazumi imajo podobno zgradbo in vsebino.(13)
10. Evro-mediteranski sporazum s Tunizijo, ki je z dnem začetka veljavnosti nadomestil Sporazum iz leta 1976(14), je del tega.
11. V členu 1 so določeni cilji: zagotavljati ustrezen okvir za politični dialog, postopno liberalizirati blagovno menjavo ter trgovino s storitvami in kapitalom, pospeševati trgovino ter skladne gospodarske in družbene odnose, zlasti z dialogom in s sodelovanjem, spodbujati vključevanje Magreba ter gospodarsko, družbeno, kulturno in finančno sodelovanje.
12. V členu 64(1) navedenega sporazuma je pod naslovom VI („Socialno in kulturno sodelovanje“), poglavje I („Določbe o delavcih“), navedeno, da „[v]saka država članica [v zvezi z] delovn[imi] pogoj[i], plačil[i] in odpustitv[ijo] delavce tunizijske narodnosti, ki so zaposleni na njenem ozemlju, obravnava na enak način kot svoje državljane, brez diskriminacije [na podlagi] narodnosti“.(15)
13. To pravilo je treba razumeti z vidika „Skupne izjave“, priložene Sklepni listini tega Sporazuma, v skladu s katero se na navedeni člen 64(1), „kar zadeva neobstoj diskriminacije v zvezi z odpustitvijo, [ne bo] mogoče sklicevati […] za podaljšanje dovoljenja za bivanje. Dodeljevanje, podaljšanje ali zavrnitev dovoljenja za bivanje urejajo zakonodaja vsake države članice ter veljavni dvostranski sporazumi in konvencije med Tunizijo in to državo članico“.
14.
Spore, ki nastanejo v okviru Sporazuma, preuči Pridružitveni svet, paritetni organ, ki ima pristojnost odločanja,(16) ob pomoči Pridružitvenega odbora, ki ima prav tako pristojnost odločanja,(17) vendar, kot sem seznanjen, nista urejala vidikov v zvezi z delom Tunizijcev v Skupnosti,(18) v nasprotju s tem, kar je Pridružitveni svet odločil glede Turčije.(19)
B – Nacionalna ureditev
1. Dovoljenje za bivanje
15. Zakon o vstopu in bivanju tujcev na zveznem ozemlju (Ausländergesetz, v nadaljevanju: AuslG)(20) tujcu omogoča združitev družine z nemškim zakoncem, tako da se mu izda dovoljenje za bivanje na nemškem ozemlju, ki je, razen če je izdano za nedoločen čas(21), prvotno izdano za tri leta, z možnostjo podaljšanja za omejena obdobja.(22)
16. Vendar pa tuji zakonec dobi neodvisno pravico do bivanja, kadar zveza v Nemčiji traja najmanj dve leti.(23)
17. Veljavnost dovoljenja za bivanje je mogoče retroaktivno skrajšati, če ni več izpolnjen eden od pomembnih pogojev za izdajo, podaljšanje ali določitev veljavnosti navedenega dovoljenja.(24)
2. Delovno dovoljenje
18. Pogoji, zahtevani za izdajo delovnega vizuma zakoncu, ki ni nemški državljan, so navedeni v tretji knjigi zakonika o socialni varnosti (Sozialgesetzbuch, v nadaljevanju: SGB III)(25) in v uredbi o delovnih dovoljenjih za tuje delavce (Arbeitsgenehmigungsverordnung, v nadaljevanju: ArGV).(26)
19. V skladu s SGB III potrebujejo tuji državljani za opravljanje poklicne dejavnosti v Nemčiji predhodno dovoljenje, pogoj za izdajo katerega je dovoljenje za bivanje.(27)
20. V skladu z ArGV se lahko veljavnost delovnega dovoljenja iz posebnih razlogov skrajša(28), ker ta pravica ob izgubi dovoljenja za bivanje mine,(29) kar kaže, da je v nemškem pravnem redu prvo dovoljenje vedno odvisno od drugega(30) .
21. Poleg tega nemška sodna praksa dovoljuje le sklenitev ene pogodbe o zaposlitvi za določen čas, pod pogojem, da obstaja objektiven razlog, ki upravičuje tako omejitev.(31)
III – Dejansko stanje, spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
22. M. Gattoussi se je 30. avgusta 2002 poročil z nemško državljanko v Tuniziji, državi, katere državljan je.
23. 21. septembra 2002 je vstopil v državo svoje žene z vizumom, izdanim zaradi združitve družine in veljavnim do 20. decembra 2002, čeprav mu je kmalu po prihodu župan Darmstadta izdal dovoljenje za bivanje, veljavno do 23. septembra 2005.
24. 22. oktobra 2002 je od Arbeitsamt Darmstadt (urad za delo v Darmstadtu) dobil delovno dovoljenje za nedoločen čas in 11. marca 2003 podpisal pogodbo o zaposlitvi za določen čas s podjetjem TNT Express GmbH, ki je po podaljšanju potekla 31. marca 2005.
25. Župan Darmstadta je z odločbo z dne 23. junija 2004 M. Gattoussiju skrajšal veljavnost dovoljenja za bivanje, ki je nehalo veljati na dan vročitve navedenega upravnega akta, v katerem mu je odredil, naj zapusti nemško ozemlje v treh mesecih po pravnomočnosti navedene odločbe. V predstavitvi dejanskega stanja je poudaril, da je žena M. Gattoussija v registru prebivalstva prijavila, da od 1. aprila 2004 živita ločeno. Glede pravne podlage je navedel, da je, kadar preneha skupno življenje zakoncev, naknadna omejitev določena v členu 12 AuslG, ker zadevna oseba v skladu s členom 19 AuslG nima neodvisne pravice do bivanja.
26. Regierungspräsidium Darmstadt (predsedstvo okrožja Darmstadt) je 17. septembra 2004 zavrnilo pritožbo, ki jo je M. Gattoussi vložil zoper navedeno odločbo.
27. M. Gattoussi je vložil tožbo pri Verwaltungsgericht Darmstadt, ki je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1. Ali člen 64 Evro-mediteranskega sporazuma, sklenjen s Tunizijo, […] vpliva na pravico do bivanja?
2. Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je mogoče iz prepovedi diskriminacije, določene v členu 64 Evro-mediteranskega sporazuma s Tunizijo, sklepati o položaju v zvezi s pravico do bivanja, ki nasprotuje časovnemu omejevanju pravice do bivanja, če ima tunizijski državljan delovno dovoljenje za nedoločen čas, dejansko opravlja poklicno dejavnost in ima v trenutku odločitve v skladu s pravom tujcev pravico do začasnega bivanja?
3. Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali se lahko pri določitvi položaja v zvezi s pravico do bivanja, ki izhaja iz člena 64 Evro‑mediteranskega sporazuma s Tunizijo, določi poznejši datum, kot je datum izdaje odločbe na podlagi prava tujcev, ki časovno omejuje pravico do bivanja?
4. Če je odgovor na tretje vprašanje pritrdilen, ali je treba pri uporabi pridržka iz razlogov varstva legitimnih nacionalnih interesov upoštevati načela, določena v zvezi s členom 39(3) ES?“
IV – Postopek pred Sodiščem
28. M. Gattoussi, nemška in grška vlada ter Komisija Evropskih skupnosti so predložili pisna stališča v roku, določenem v členu 23 Statuta Sodišča.
29. Zastopniki oseb, ki so sodelovale v pisnem postopku, so bili na obravnavi 9. marca 2006.
V – Preučitev vprašanj za predhodno odločanje
30. Na vprašanja, ki jih je postavilo Verwaltungsgericht Darmstadt, bi bilo treba odgovoriti skupaj, ker je namen vseh vprašanj ugotoviti, ali je treba v sporu, ki ga je treba rešiti v obravnavanem primeru, uporabiti zgoraj navedeno sodno prakso v zadevi El-Yassini.
A – Sodba v zadevi El-Yassini
1. Pregled vsebine navedene sodbe
31. Pravna podlaga v zgoraj navedeni zadevi El-Yassini se omejuje na člen 40, prvi pododstavek, Sporazuma, sklenjenega z Marokom leta 1976(32), po katerem „[v]saka država članica [v zvezi z] delovn[imi] pogoj[i] in plačil[i] delavce maroške narodnosti, ki so zaposleni na njenem ozemlju, obravnava enako kot svoje državljane, brez diskriminacije [na podlagi] narodnosti“.
32. Težava je bila v opredelitvi, ali zadevna določba ovira zavrnitev podaljšanja dovoljenja za bivanje državljanu iz Magreba, ki ima dovoljenje za vstop v državo članico in opravljanje poklicne dejavnosti v tej državi, kadar prvotni razlog za priznavanje njegove pravice do bivanja ob poteku dvanajstmesečne veljavnosti navedenega dovoljenja ne obstaja več.(33)
33. Sodišče je navedeni člen 40 preučilo z dveh vidikov: z vidika njegovega neposrednega učinka in obsega prepovedi neenakega obravnavanja, ki ga vsebuje.
34. Kar zadeva prvi vidik, je zadoščala le kratka utemeljitev za zanikanje dejstva, da je ta določba popolnoma programska, in razglasitev njene neposredne uporabe, ker izpolnjuje pogoje, ki jih zahteva sodna praksa(34), glede na to, da jasno, natančno in brezpogojno potrjuje prepoved diskriminacije maroških delavcev migrantov v zvezi s pogoji dela in plačili na podlagi njihove narodnosti.(35)
35. Sodišče je usmerilo pozornost na drugi, tehtnejši vidik, ki ga je pojasnilo tako.
– Ukrepi v zvezi z dovoljenji za bivanje v neki državi zaradi svoje narave ne veljajo za državljane držav članic, ker organi nimajo pristojnosti za izgon teh državljanov ali preprečevanje njihovega vstopa na ozemlje. To načelo mednarodnega prava pomeni, da kar zadeva enakopravnost, položaja tujih delavcev ni mogoče primerjati s položajem državljanov države članice.(36)
– Sodne prakse v zvezi s Sporazumom s Turčijo ni mogoče prenesti na Sporazum, sklenjen z Marokom, zaradi velikih razlik med besedilom in cilji vsakega od njiju.(37)
– Zato organi lahko zavrnejo podaljšanje dovoljenja za bivanje maroškemu državljanu, ki so mu dovolili vstop in opravljanje poklicne dejavnosti na svojem ozemlju, če ob izteku vizuma razlog, zaradi katerega je bil izdan, ne obstaja več,(38) čeprav mora zadevna oseba zaradi te odločitve prekiniti delovno razmerje pred rokom, dogovorjenim z delodajalcem.(39)
– Če so bile tujemu državljanu za opravljanje zaposlitve priznane večje pravice, kot so pravice, priznane za bivanje,(40) in če mu je bilo pred iztekom delovnega dovoljenja zavrnjeno podaljšanje dovoljenja za bivanje, ne da bi to bilo utemeljeno z varstvom legitimnih nacionalnih interesov, kot so razlogi javnega reda, javne varnosti ali zdravja ljudi,(41) bi bila rešitev drugačna, ker se člen 40, prvi pododstavek, Sporazuma z Marokom uporablja med celotno veljavnostjo delovnega dovoljenja.(42)
2. Presoja možnosti uporabe v obravnavanem primeru
a) Prvotna presoja
36. Sodišče je v zgoraj navedeni sodbi El-Yassini menilo, da Sporazum, sklenjen z Marokom, ne ovira pristojnosti držav članic, da zakonsko uredijo bivanje tujih državljanov, razen če jim je bilo delovno dovoljenje odobreno za daljše obdobje kot dovoljenje za bivanje.
37. Primer v obravnavani zadevi spada v celoti v izjemo iz prejšnje točke, ker je, prvič, člen 64(1) Sporazuma s Tunizijo enak členu, preučenemu v zgoraj navedeni sodbi El-Yassini, in, drugič, ker so nemški organi M. Gattoussiju izdali dovoljenje za bivanje za določen čas in delovno dovoljenje za nedoločen čas. Organi so mu torej izdali dovoljenje za bivanje na nemškem ozemlju za obdobje, krajše od obdobja, navedenega v delovnem dovoljenju, in s tem skrajšali veljavnost dovoljenja za bivanje zaradi razlogov, ki se ne nanašajo na javni red, javno varnost in zdravje ljudi, ter ga prisilili, da zapusti nemško ozemlje, kar je povzročilo, da je M. Gattoussi odpovedal pogodbo o zaposlitvi.
38. Nemška in grška vlada vseeno opozarjata na razlike med dejanskimi in pravnimi predpostavkami v obeh zadevah. Torej jih je treba preučiti, da preverimo, ali ovržejo zgornje stališče.
b) Primerjava dejanskega stanja
39. Zgoraj navedena zadeva El-Yassini se je nanašala na podaljšanje dovoljenja za bivanje maroškemu državljanu, zavrnitev katerega je povzročila prekinitev njegovega delovnega razmerja, ne da bi bila navedena veljavnost delovnega dovoljenja, medtem ko gre v obravnavani zadevi za preklic delovnega dovoljenja zaradi omejitve veljavnosti dovoljenja za bivanje.
40. Vendar imata, kar zadeva bivanje, obe obravnavani predpostavki – podaljšanje in preklic – enako podlago, in sicer navzočnost na nacionalnem ozemlju. Vprašanje, ali je izgon z ozemlja posledica nepodaljšanja vizuma ali skrajšanja njegove veljavnosti, ni pomembno.
41. Kar zadeva zaposlitev, sta bila oba primera preučena v zgoraj navedeni sodbi El-Yassini, v kateri je Sodišče kot splošno načelo določilo, da pogodba, sklenjena med tujim državljanom in delodajalcem, ne vključuje uporabe pravil na področju tujcev, in poudarilo poseben primer, ko je obdobje veljavnosti delovnega dovoljenja daljše od obdobja veljavnosti dovoljenja za bivanje.
42. Zato zaradi nobene od ugotovljenih dejanskih razlik ni treba te zadeve obravnavati drugače, kot izhaja iz zgoraj navedene sodbe El-Yassini.
c) Primerjava pravnega vidika
43. Sodišče je v sodbi z dne 1. julija 1993 v zadevi Metalsa(43) odločilo, da je razširitev razlage določbe Pogodbe na podobno sestavljeno določbo, vključeno v Sporazum med Skupnostjo in tretjimi državami, odvisna od cilja, ki ga zasleduje vsaka določba v svojem lastnem okviru, pri čemer je „primerjava med cilji in okvirom Sporazuma in Pogodbe velikega pomena“.
44. To pravilo se uporablja za podobne določbe v podobnih sporazumih.
45. Besedilo člena 64(1) Sporazuma s Tunizijo je skoraj enako kot besedilo člena 40, prvi pododstavek, Sporazuma, podpisanega z Marokom. „Cilji in okvir“ obeh sporazumov so tudi enaki. Zato je mogoče načeloma ugotovitve Sodišča, zlasti v zvezi z neposrednim učinkom, polnim učinkom in obsegom načela enakopravnosti, uporabljati za oba.
46. Edine razlike so v tem, da je v navedenem členu 64(1) prepoved neenakega obravnavanja razširjena na pogoje odpustitve(44) in da je „Skupna izjava“ o tej določbi priložena Sklepni listini Sporazuma s Tunizijo, v skladu s katero se na navedeni člen, „kar zadeva neobstoj diskriminacije v zvezi z odpustitvijo, [ne bo] mogoče sklicevati […] za podaljšanje dovoljenja za bivanje“, ki ga prav tako kot izdajo ali zavrnitev ureja „samo“ zakonodaja vsake države članice.
47. Kar zadeva pomen te dodatne ugotovitve, je dovolj, da spomnimo na člen 31 Dunajske konvencije o pogodbenem pravu z dne 23. maja 1969(45), ki zavezuje, da je treba pri razlagi mednarodnega pakta upoštevati take izjave.(46)
48. Take izjave ni v Sporazumu, sklenjenem z Marokom leta 1976, vendar ni nobenega dvoma, da jo je Sodišče imelo v mislih v sodbi iz leta 1999, ker je podobna izjava v Sklepni listini Sporazuma, sklenjenega leta 1996, ki je nadomestil Sporazum, podpisan leta 1976(47) .
49. Poleg tega se z razlagalnim pravilom prepoved diskriminacije ne razširi na tri področja, navedena v členu 64(1), to je delo, plačilo in odpustitev, saj se izjava nanaša le na tretje.
50. Z drugimi besedami, prepoved iz Skupne izjave je Sodišče presodilo v zgoraj navedeni sodbi El-Yassini, ker je s tem, ko je navedlo, da zavrnitev podaljšanja dovoljenja za bivanje ni prepovedana, če prvotnega razloga za izdajo ni več, odvzelo vsak pomen dejstvu, da mora zadevna oseba zaradi tega ukrepa prekiniti „delovno razmerje v državi članici gostiteljici pred rokom, dogovorjenim s svojim delodajalcem“(48) .
51. Nameravani cilj je preprečiti, da bi posamezne pogodbe ovirale izvajanje pristojnosti javnih organov ali celo interese Skupnosti.(49)
52. V obravnavanem primeru ni nobenega vidika, povezanega s prenehanjem delovnega razmerja. Zato zgoraj navedena skupna izjava ne ovira uporabe zgoraj navedene sodne prakse El-Yassini.
B – Primerjava med dovoljenjem za bivanje in delovnim dovoljenjem
53. Menim tudi, da se Sodišče ne sme oddaljiti od začrtane poti.
54. Dovoljenja, ki jih država izda tujim državljanom za vstop, bivanje in delo na svojem ozemlju, so tesno povezana, čeprav izpolnjujejo različne pogoje.(50)
55. Obstajajo številne alternative za njihovo oblikovanje, od njihove individualizacije glede na predmet do napovedi izdaje enega dovoljenja, ki bo združevalo vsa tri(51) .
56. Izbira neodvisne oblike načeloma pomeni, da delovnega dovoljenja ni mogoče izdati, če zadevna oseba nima prej dovoljenja za bivanje,(52) ki ga je dobila po dovoljenju za vstop, čeprav se v nekaterih primerih zanju hkrati zaprosi in se tudi hkrati izdata. Prav tako je mogoče predvideti druge povezave ali pa se, nasprotno, lahko dogovori, da se uporabijo drugi načini.
57. Načeloma je ta naloga v zvezi s politiko na področju tujcev v pristojnosti držav članic, ki imajo široko diskrecijsko pravico, katere meje so začrtane z njihovim pravnim redom, odgovornostmi v skladu s sklenjenimi mednarodnimi akti in s pravom Skupnosti.
58. Kar zadeva pravo Skupnosti, morajo države članice upoštevati pravila Unije, kadar tudi nacionalna ureditev vpliva na zadevno področje, kot je na primer zaposlovanje, ki spada na področje ene od temeljnih svoboščin. Ne sme se dovoliti, da države članice s svojimi ukrepi na področju priseljevanja kršijo načela Skupnosti o prostem gibanju delavcev in mednarodne obveznosti, ki so jih podpisale s Skupnostjo.(53)
59. Z drugimi besedami, preklic, skrajšanje ali nepodaljšanje dovoljenja za bivanje ter povezave dovoljenja za bivanje z delovnim dovoljenjem zdaj(54) ne spadajo na področje prava Skupnosti, razen če ti ukrepi posegajo v pristojnosti ali obveznosti, katerih upoštevanje mora zagotavljati, na primer kadar nacionalni organi skrajšajo obdobje veljavnosti delovnega dovoljenja, izdanega za nedoločen čas, s tem, da ga podredijo obdobju veljavnosti dovoljenja za bivanje, ob neupoštevanju daljšega obdobja, za katero je bilo izdano delovno dovoljenje, in povzročijo dvom o pravici do izvajanja plačane dejavnosti, ki so jo priznali. V takih primerih se je treba izogibati taki absolutni odvisnosti.(55)
60. Pravo Skupnosti ne zavezuje države članice, da bi konkretno povezovala dovoljenja za bivanje in delovna dovoljenja na svojem ozemlju ali da bi jih tujemu državljanu izdala za določen ali nedoločen čas, vendar pa mora, potem ko je to storila, prevzeti odgovornost za to. To je osnovna zamisel v zgoraj navedeni sodbi El-Yassini in se sklicuje na načelo zaupanja v pravo, ker v skladu s pogoji za izdajo delovno dovoljenje daje imetniku začasen pravni položaj – če je pogojeno z rokom – ali neomejen pravni položaj – če nima datuma veljavnosti. V tem drugem primeru je navedeno načelo zelo pomembno.
61. Poleg tega odvisnost od dovoljenja za bivanje vzbuja negotovost v zvezi s položajem zadevne osebe, ki posega na področje dela, ker to omejuje določbe podpisanih pogodb, zlasti glede njihovega trajanja.
62. Vendar je pri uporabi zgoraj navedenih premislekov v dejanskih položajih potrebna prožnost. Tako izdaja stalnega delovnega dovoljenja ne pomeni, da bo vedno ostalo tako, saj je treba njegove določbe spremeniti, če obstaja eden od razlogov, ki jih je Sodišče izrecno navedlo, in sicer javni red, javna varnost in zdravje ljudi. Vendar se v obravnavanem primeru ne zdi, da so se nemški organi sklicevali na varstvo katerega od teh upravičenih interesov.(56)
VI – Predlog
63. Glede na vse navedeno Sodišču predlagam, naj na vprašanja Verwaltungsgericht Darmstadt za predhodno odločanje skupaj odgovori:
Člen 64 Evro-mediteranskega sporazuma o pridružitvi med Evropskimi skupnostmi in njihovimi državami članicami, na eni strani, in Republiko Tunizijo, na drugi, ki je bil podpisan 17. julija 1995 v Bruslju ter odobren v imenu Evropske skupnosti in Evropske skupnosti za premog in jeklo s Sklepom Sveta in Komisije 98/238/ES, ESPJ z dne 26. januarja 1998, nasprotuje temu, da država članica zaradi skrajšanja obdobja veljavnosti dovoljenja za bivanje odvzame učinek delovnemu dovoljenju za nedoločen čas, izdanemu tunizijskemu državljanu, ne da bi tak ukrep utemeljila z razlogi varstva legitimnih nacionalnih interesov, kot so razlogi javnega reda, javne varnosti in zdravja ljudi.
(1) .
(2)  –	Sporazum, podpisan v Bruslju 17. julija 1995 (UL 1998, L 97, str. 2) ter v imenu Evropske skupnosti in Evropske skupnosti za premog in jeklo odobren s Sklepom Sveta in Komisije 98/238/ES, ESPJ z dne 26. januarja 1998 (UL L 97, str. 1).
(3)  –	Glej zlasti sodbe z dne 15. januarja 1998 v zadevi Babahenini (C-113/97, Recueil, str. I-183) – Sporazum o sodelovanju z Alžirijo, z dne 11. novembra 1999 v zadevi Mesbah (C-179/98, Recueil, str. I-7955) in z dne 20. marca 2001 v zadevi Fahmi in Esmoris Cerdeiro-Pinedo Amado (C-33/99, Recueil, str. I-2415) – Sporazum o sodelovanju z Marokom, z dne 29. januarja 2002 v zadevi Pokrzeptowicz-Meyer (C-162/00, Recueil, str. I-1049) – pridružitveni sporazum z Republiko Poljsko, ali nedavna sodba z dne 12. aprila 2005 v zadevi Simutenkov (C-265/03, Recueil, str. I-2579) – Sporazum o partnerstvu in sodelovanju z Rusko federacijo, z dne 2. junija 2005 v zadevi Dörr in Ünal (C-136/03, ZOdl., str. I‑4759) in z dne 7. julija 2005 v zadevi Dogan (C-383/03, ZOdl., str. I-6237) ter v zadevi Aydinli (C-373/03, ZOdl., str. I-6181) – pridružitveni sporazum s Turčijo. V točki 9 sodbe z dne 30. septembra 1987 v zadevi Demirel (12/86, Recueil, str. 3719) je bilo kategorično potrjeno, da je Sodišče pristojno za preučitev take določbe.
(4)  –	Na dan predstavitve teh sklepnih predlogov postopek v zadevi Echouikh (C-336/05) v zvezi z razlago členov 64 in 65 Evro-mediteranskega sporazuma s Kraljevino Maroko, ki je bil podpisan v Bruslju 26. februarja 1996 (UL 2000, L 70, str. 2) ter v imenu Evropske skupnosti in Evropske skupnosti za premog in jeklo odobren s Sklepom Sveta in Komisije 2000/204/ES, ESPJ z dne 24. januarja 2000 (UL L 70, str. 1), še poteka. Pred Sodiščem še poteka tudi postopek v zadevi Güzeli (C-4/05), v kateri so nemški organi zavrnili podaljšanje vizuma za bivanje turškemu državljanu, ki je pridobil delovno dovoljenje za nedoločen čas, in v kateri bo treba preučiti Sporazum s Turčijo.
(5)  –	C-416/96, Recueil, str. I-1209.
(6)  –	Sporazum o sodelovanju med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Kraljevino Maroko, podpisan v Rabatu 27. aprila 1976 ter v imenu Skupnosti odobren z Uredbo Sveta (EGS) št. 2211/78 z dne 26. septembra 1978 (UL L 264, str. 1).
(7)  –	Člen 310 ES izhaja iz člena 238 Pogodbe ES, ta pa iz člena 14 Konvencije o prehodnih odločbah Evropske skupnosti za premog in jeklo.
(8)  –	Hanf, D., in Dengler, P., „Accords d’association“, Commentaire Mégret, Le droit de la CE et de l’Union européenne, zv. XII (Relations extérieures), Bruselj, 2004.
(9)  –	Naveden v opombi 6.
(10)  –	Sporazum o sodelovanju med Evropsko gospodarsko skupnostjo in Ljudsko demokratično republiko Alžirijo, podpisan v Alžiru 26. aprila 1976 ter odobren v imenu Skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2210/78 z dne 26. septembra 1978 (UL L 263, str. 1).
(11)  –	UL 1978, L 265, str. 2. Sporazum, odobren v imenu Skupnosti z Uredbo Sveta (EGS) št. 2212/78 z dne 26. septembra 1978 (UL L 265, str. 1). Istega dne je bil sklenjen drug sporazum med državami članicami Evropske skupnosti za premog in jeklo in Republiko Tunizijo (UL 1978, L 265, str. 119).
(12)  –	Poleg zgoraj navedenega Sporazuma s Tunizijo glej zadnje sporazume, sklenjene z: Marokom, naveden v opombi 4, s Palestinsko upravo (UL 1997, L 187, str. 3), z Državo Izrael (UL 2000, L 147, str. 3), s Hašemitsko kraljevino Jordanijo (UL 2002, L 129, str. 3), z Arabsko republiko Egipt (UL 2004, L 304, str. 39), z Ljudsko demokratično republiko Alžirija (besedilo na voljo na spletni strani http://www.deldza.cec.eu.int/fr/ue_algerie/accord_association.htm) in z Libanonsko republiko (besedilo na voljo na spletni strani http://www.dellbn.cec.eu.int/fr/eu_and_lebanon/textaa.htm)
(13)  –	Flaesch-Mougin, C., „Differentiation and association within the Pan-Euro-Mediterranean Area“, The EU-s enlargement and Mediterranean strategies: A Comparative Analysis, M. Maresceau in E. Lannon (iz.), Basingstoke-New York, 2001, str. 85 in naslednje, pa tudi Debart, T., „La conclusion d’accords d’association de 2e génération“, Le partenariat euro-méditerranéen – Le processus de Barcelone: Nouvelles perspectives, Bruylant, Bruselj, 2003, str. 161 in naslednje.
(14)  –	Člen 96(2) navedenega sporazuma.
(15)  –	V skladu s členom 66 istega sporazuma se odločbe tega poglavja I ne uporabljajo „za državljane pogodbenice, ki nezakonito prebivajo ali nezakonito delajo na ozemlju države gostiteljice“. To merilo zakonitosti je tudi v drugih pridružitvenih sporazumih, na primer v zgoraj navedenih sporazumih z Marokom (člena 64 in 66) ali Izraelom (člen 64).
(16)  –	Člena 79 in 80 navedenega sporazuma.
(17)  –	Členi od 81 do 83 navedenega sporazuma.
(18)  –	Pridružitveni svet je sprejel sklepe št. 1/98 z dne 14. julija 1998, v katerem je sprejel svoj poslovnik ter poslovnik Pridružitvenega odbora (UL L 300, str. 20), št. 1/1999 z dne 25. oktobra 1999 o izvajanju določb o predelanih kmetijskih proizvodih, določenih v členu 10 Sporazuma (UL L 298, str. 16), št. 1/2003 z dne 30. septembra 2003 o ustanovitvi pododborov Pridružitvenega odbora (UL L 311, str. 14) in št. 1/2005 z dne 14. julija 2005 o odstopanju od odločb o opredelitvi pojma „izdelki s poreklom“ ter o načinih upravnega sodelovanja v okviru Sporazuma (UL L 190, str. 3).
(19)  –	Sklep št. 1/80 Pridružitvenega sveta z dne 19. septembra 1980 o razvoju pridružitve med Evropsko skupnostjo in Turčijo, ki je bil podlaga obsežni sodni praksi. Ker njegovo besedilo ni bilo objavljeno, ga je mogoče najti v Accord d’association et protocoles CEE-Turquie et autres textes de base, Svet Evropskih skupnosti, Bruselj, 1992, str. 327 in naslednje.
(20)  –	Gesetz über die Einreise und den Aufenthalt von Ausländern im Bundesgebiet (BGBl. 1990 I, str. 1354).
(21)  –	Člen 25 v povezavi s členom 24 AuslG.
(22)  –	Člen 23 AuslG.
(23)  –	Člen 19(1), točka 1, AuslG.
(24)  –	Člen 12(2), AuslG.
(25)  –	Tretja knjiga (III) – pomoč pri zaposlitvi, z dne 24. marca 1997 (BGBl. 1997 I, str. 594), s poznejšimi spremembami, ki je veljala do 31. decembra 2004.
(26)  –	Verordnung über die Arbeitsgenehmigung für ausländische Arbeitnehmer z dne 17. septembra 1998 (BGBl. 1998 I, str. 2899).
(27)  –	Člen 284 SGB III.
(28)  –	Člen 4 ArGV.
(29)  –	Člen 8(1) ArGV.
(30)  –	Nemška vlada poudarja to značilnost v stališčih.
(31)  –	Kot trdi generalni pravobranilec Jacobs v sklepnih predlogih v zadevah, v katerih sta bili izrečeni sodba z dne 20. oktobra 1993 v zadevi Spotti (C-272/92, Recueil, str. I-5185) in zgoraj navedena sodba Pokrzeptowicz-Meyer.
(32)  –	Zdaj velja Sporazum, ki je bil s to državo sklenjen leta 1996, naveden v opombi 4.
(33)  –	Zgoraj navedena sodba El-Yassini, točka 23.
(34)  –	„Določbo Sporazuma, ki ga je Skupnost sklenila s tretjimi državami, je treba šteti za neposredno uporabljivo, če glede na njeno besedilo ter predmet in naravo sporazuma vsebuje jasno in natančno obveznost, katere izvrševanje ali učinki niso odvisni od sprejetja nobenega poznejšega akta,“ (zgoraj navedena sodba Demirel, točka 14). Glej tudi sodbi z dne 31. januarja 1991 v zadevi Kziber (C-18/90, Recueil, str. I-199, točka 15) in z dne 16. junija 1998 v zadevi Racke (C-162/96, Recueil, str. I-3655, točka 31).
(35)  –	Zgoraj navedena sodba El-Yassini, točke od 25 do 32. Glej tudi Blásquez Rodríguez, I., „Alcance del principio de no discriminación en cuanto a las condiciones de trabajo y de remuneración de los nacionales marroquíes“, La Ley, 1999-3, str. 1994; Melis, B., „Case C-416/96, Tour Eddline El-Yassini v. Secretary of State for the Home Department, Judgment of the European Court of Justice of 2 March 1999“, Common Market Law Review, št. 36, 1999, str. 1360; Rogers, N., „Comments on Nour Eddline El-Yassini v. Secretary of State for the Home Department, 2 March 1999 (Case C-416/96)“, European Journal of Migration and Law, št. 1, 1999, str. 367 in 368.
(36)  – Zgoraj navedena sodba El-Yassini, točki 45 in 46.
(37)  – Ibidem, točke od 49 do 61.
(38)  – Ibidem, točka 62.
(39)  – Ibidem, točka 63.
(40)  – Ibidem, točka 64.
(41)  – Ibidem, točka 65.
(42)  – Ibidem, točka 66. Ta točka se sklicuje na točke od 63 do 66 sklepnih predlogov generalnega pravobranilca Légerja v tej zadevi.
(43)  –	C-312/91, Recueil, str. I-3751, točka 11. Glej tudi sodbe z dne 27. septembra 2001 v zadevi Gloszczuk (C-63/99, Recueil, str. I-6369, točka 49), v zadevi Kondova (C-235/99, Recueil, str. I-6427, točka 52) in v zadevi Barkoci in Malik (C-257/99, Recueil, str. I-6557) ter zgoraj navedeno sodbo Pokrzeptowicz-Meyer (točka 33).
(44)  –	Enako v členu 64 zgoraj navedenega sporazuma, sklenjenega z Marokom leta 1996, ki zdaj velja in je enak členu 64 sporazuma, sklenjenega s Tunizijo.
(45)  –	Recueil des traités des Nations unies, zv. 1155, št. 18232, str. 331. Čeprav se v skladu s členom 1 navedena konvencija uporablja za pogodbe med državami – konvencija, predvidena za pogodbe, sklenjene z mednarodnimi organizacijami in med njimi, namreč še ne velja –, pa se uporablja kot vodilno načelo, ker uzakonja mednarodno običajno pravo (Dienelt, K., „Rechte aus den Europa-Mittelmeer-Abkommen“, Informationsbrief Ausländerrecht, 2004, str. 49).
(46)  –	V člen 91 zgoraj navedenega sporazuma s Tunizijo se vstavi besedilo „Protokoli od 1 do 5 in Priloge od 1 do 7 ter Izjave“.
(47)  –	Generalni pravobranilec Léger je nanj opozoril in ga povzel v točki 57 sklepnih predlogov v zgoraj navedeni zadevi El-Yassini.
(48)  –	Točki 62 in 63.
(49)  –	V tej zvezi se popolnoma strinjam z ugotovitvami generalnega pravobranilca Légerja v sklepnih predlogih v zgoraj navedeni zadevi El-Yassini, ko na vaja, da če bi država morala izdati dovoljenje za bivanje, ker je delodajalec podpisal s tujim državljanom pogodbo o zaposlitvi za daljše obdobje, kot so mu ga priznali pristojni nacionalni organi, bi to pomenilo, prvič, „resno omejiti pristojnosti držav članic na področju politike priseljevanja […]“ ter „[dovoliti] posameznikom pravico do onemogočanja vseh napovedi“, upoštevanih pri oblikovanju te politike (točka 60); poleg tega ta država „ne bi bila več sposobna zagotavljati upoštevanja prednosti pri dostopu do prostih delovnih mest, ki jo Pogodba daje […] delavcem Skupnosti in ki jih Sklep št. 1/80 v manjši meri priznava turškim delavcem“ (točka 61).
(50)  –	To je Sodišče, kar zadeva turške delavce, priznalo v sodbah z dne 20. septembra 1990 v zadevi Sevince (C-192/89, Recueil, str. I-3461, točka 29) in z dne 16. decembra 1992 v zadevi Kus (C-237/91, Recueil, str. I-6781, točka 29).
(51)  –	Nemški zakon o priseljevanju z dne 30. julija 2004 (Zuwanderungsgesetz, BGBl. 2004 I, str. 1950), ki je začel veljati 1. januarja 2005, delno sledi zadnjenavedeni možnosti, ker je delovno dovoljenje navadno vključeno v dovoljenje za bivanje.
(52)  –	Kot v nemškem pravu, v skladu s členom 284 SGB III in členom 8 ArGV.
(53)  –	Sodišče je v sodbi z dne 26. oktobra 1982 v zadevi Kupferberg (104/81, Recueil, str. 3641, točke od 11 do 14) prepovedalo, da bi nacionalni ukrepi odvzeli učinek določbam sporazumov.
(54)  –	Od Pogodbe o Evropski uniji (UL 1992, C 191, str. 1) in na pobudo Evropskega sveta, ki se je 15. in 16. oktobra 1999 sestal v Tampereju na Finskem, se je začela uvajati skupna politika priseljevanja, pri kateri naj bi bili vstop, gibanje in bivanje tujih državljanov v državah članicah odvisni od enotnih navedb Skupnostnega izvora. Rezultat te pobude je Direktiva Sveta 2003/109/ES z dne 25. novembra 2003 o statusu državljanov tretjih držav, ki so rezidenti za daljši čas (UL 2004, L 16, str. 44).
(55)  –	S to trditvijo se strinja tudi Rittstieg, H., „Gerichtshof der Europäischen Gemeinschaften, Urteil vom 2. 3. 1999 – Rs. C-416/96 (El-Yassini)“, Informationsbrief Ausländerrecht, št. 5, 1999, str. 222. Nasprotno pa Gutmann, R., „Europarechtliches Diskriminierungsverbot und Aufenthaltsrecht“, Neue Zeitschrift für Verwaltungsrecht, št. 3, 2000, str. 282, ne razume, da je dovoljenje za bivanje odvisno od delovnega dovoljenja, ne obratno. Melis, B., op. cit., str. 1362 in naslednje, opozarja na doslednost, ki jo je treba zahtevati pri obeh vrstah dovoljenj.
(56)  –	Na obravnavi je zastopnik nemške vlade v odgovoru na eno od vprašanj v zvezi s tem zanikal sklicevanje na katerega od teh razlogov.