62024CJ0328_RES
Cauza C‑328/24 P
Constantin Mincu Pătrașcu Brâncuși
împotriva
Parchetului European
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 16 aprilie 2026
„Recurs – Drept instituțional – Regulamentul (UE) 2017/1939 – Parchetul European – Articolul 42 alineatul (1) – Acte de procedură ale Parchetului European destinate să producă efecte juridice față de terți – Control jurisdicțional efectuat de instanțele naționale – Excepție de nelegalitate – Admisibilitate – Competența exclusivă a Curții de Justiție a Uniunii Europene de a controla legalitatea actelor Uniunii – Articolul 86 alineatele (2) și (3) TFUE – Exercitarea acțiunii publice în fața instanțelor naționale – Abilitarea legiuitorului Uniunii de a stabili normele aplicabile controlului jurisdicțional al actelor de procedură ale Parchetului European – Derogare neautorizată de la articolul 263 TFUE – Inexistență – Articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Încălcare – Inexistență – Necompetența Tribunalului”
Recurs – Motive – Admisibilitate – Condiții – Prezentarea unor argumente invocate și în fața Tribunalului
[art. 256 alin. (1) al doilea paragraf TFUE; Statutul Curții de Justiție, art. 58 primul paragraf; Regulamentul de procedură al Curții, art. 168 alin. (1) lit. (d) și art. 169 alin. (2)]
(a se vedea punctele 38-40)
Acțiune în anulare – Condiții de admisibilitate – Competența instanței Uniunii – Chestiune de ordine publică – Excepție de nelegalitate prin care se urmărește să se demonstreze o încălcare a dreptului primar al Uniunii – Act de drept derivat care înlătură competența instanței Uniunii – Obligația instanței Uniunii de a examina această excepție înainte de a se declara necompetentă în temeiul acțiunii principale
[art. 256 alin. (1) al doilea paragraf și art. 263 TFUE; Regulamentul 2017/1939 al Consiliului, art. 42]
(a se vedea punctele 53 și 58-61)
Acțiune în anulare – Competența instanței Uniunii – Acțiune îndreptată împotriva deciziei unei camere permanente a Parchetului European de trimitere a reclamantului în judecată – Act de procedură al Parchetului European – Necompetență – Competența instanțelor naționale – Dreptul la protecție jurisdicțională efectivă – Încălcare – Inexistență
[art. 19 alin. (1) și (3) TUE; art. 86 alin. (1)-(3), art. 263 alin. (4), art. 267 și 277 TFUE; Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 47 și 48; Regulamentul 2017/1939 al Consiliului, considerentele (83), (85), (86), (87) primul paragraf și (88) și art. 10 alin. (2), art. 13 alin. (1), art. 28 alin. (1), art. 30 alin. (5), art. 31 alin. (3), art. 36, art. 37 alin. (2), art. 41 și art. 42 alin. (1)-(3) și (8)]
(a se vedea punctele 64-91 și 96-100)
Recurs – Motive – Neregularitate procedurală – Decizie privind unirea cu fondul a unei excepții de inadmisibilitate – Puterea de apreciere a Tribunalului
[art. 256 TFUE; Regulamentul de procedură al Tribunalului, art. 130 alin. (1) și (7)]
(a se vedea punctul 106)
Rezumat
Sesizată cu un recurs, pe care îl respinge, Curtea precizează legătura dintre sistemul jurisdicțional instituit prin tratate și articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1939 (
1
), potrivit căruia actele de procedură ale Parchetului European destinate să producă efecte juridice față de terți fac obiectul controlului de către instanțele naționale competente.
În urma unei investigații a Parchetului European, o cameră permanentă a acestuia din urmă a dispus trimiterea recurentului în judecată în fața unei instanțe penale române. Acesta a introdus la Tribunal o acțiune în anulare împotriva respectivei decizii, însoțită de o excepție de nelegalitate împotriva articolului 42 din Regulamentul 2017/1939. Tribunalul s‑a declarat necompetent, cu motivarea că controlul jurisdicțional al actelor de procedură ale Parchetului European este de competența instanțelor naționale.
Aprecierea Curții
Curtea statuează că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a constatat necompetența sa de a judeca acțiunea, îndreptată împotriva unui act de procedură al Parchetului European în sensul articolului 42 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1939, fără a examina dacă dreptul primar al Uniunii se opune unei asemenea constatări.
Astfel, întrucât competența este o chestiune de ordine publică ce trebuie, dacă este cazul, să fie invocată din oficiu, Tribunalul nu se poate declara necompetent să judece o acțiune fără să fi examinat în prealabil temeinicia tuturor argumentelor invocate în fața sa și care urmăresc tocmai stabilirea competenței sale în această privință. Mai precis, jurisprudența constantă potrivit căreia inadmisibilitatea acțiunii principale determină inadmisibilitatea excepției de nelegalitate invocate în susținerea acestei acțiuni nu poate autoriza Tribunalul să se declare necompetent să examineze, în raport cu dreptul primar al Uniunii, validitatea unei dispoziții de drept derivat, pentru motivul că acesta nu este competent să judece acțiunea principală, chiar atunci când se întemeiază pe dispoziția respectivă pentru a concluziona în sensul necompetenței sale. Astfel, din jurisprudență reiese că, atunci când Tribunalul este sesizat cu o excepție de nelegalitate a unei dispoziții de drept derivat care exclude de la orice control jurisdicțional decizia unui organ al Uniunii contestată în fața sa pentru motivul incompatibilității respectivei dispoziții cu articolul 263 TFUE, acestuia îi revine sarcina de a verifica dacă excepția de nelegalitate amintită este întemeiată și, după caz, de a se declara competent să controleze legalitatea acestei decizii în temeiul articolului 263 TFUE pentru a asigura un control jurisdicțional efectiv al deciziei menționate.
Cu toate acestea, Curtea declară că, atribuind instanțelor naționale competența de a efectua controlul jurisdicțional al actelor de procedură ale Parchetului European destinate să producă efecte juridice față de terți, legiuitorul Uniunii nu a adus atingere competențelor Curții prevăzute la articolul 19 TUE și la articolul 263 TFUE.
În această privință, Curtea arată că repartizarea competențelor între instanțele naționale și instanțele Uniunii efectuată la articolul 42 din Regulamentul 2017/1939 nu constituie o derogare neautorizată de la competența exclusivă a instanțelor Uniunii de a controla legalitatea actelor adoptate de organele, oficiile sau agențiile Uniunii, în temeiul articolului 263 TFUE. Supunând controlului jurisdicțional al instanțelor naționale numai actele de procedură ale Parchetului European destinate să producă efecte juridice față de terți, cu excepția deciziilor de închidere a unui caz, și prevăzând competența Curții în celelalte cazuri, legiuitorul Uniunii nu a depășit limitele abilitării pe care i‑o conferă articolul 86 alineatul (3) TFUE pentru a stabili „normele aplicabile controlului jurisdicțional al actelor de procedură” ale Parchetului European.
În plus, având în vedere natura specială a atribuțiilor încredințate de TFUE Parchetului European și întinderea competențelor conferite de acest tratat legiuitorului Uniunii pentru a stabili cadrul instituțional și procedural în care Parchetul European își îndeplinește misiunile, expresia „[norme] aplicabile controlului jurisdicțional al actelor de procedură [ale Parchetului European]” trebuie interpretată în sensul că poate include nu numai instituirea condițiilor și a modalităților speciale ale căilor de atac împotriva acestor acte de procedură, ci și, dacă este cazul, stabilirea unor norme specifice de competență jurisdicțională.
În acest cadru instituțional și procedural, efectele juridice pe care actele de procedură ale Parchetului European le produc față de terți sunt în mare parte stabilite de dreptul național. În plus, actele de procedură ale Parchetului European constituie o etapă a unei proceduri penale al cărei rezultat este exclusiv de competența instanțelor naționale, care dispun de o competență de a evalua în mod liber probele. În aceste condiții, competența instanțelor naționale de a controla aceste acte nu constituie o derogare neautorizată de la articolul 263 TFUE. În plus, economia generală a articolului 42 din regulament confirmă această repartizare a competențelor.
De altfel, Curtea amintește că articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene nu poate crea o competență în favoarea instanțelor Uniunii atunci când tratatele o exclud și nici nu poate modifica sistemul de control jurisdicțional prevăzut de acestea, în special normele privind admisibilitatea acțiunilor directe. În orice caz, articolul 42 alineatul (1) din Regulamentul 2017/1939 respectă dreptul la protecție jurisdicțională efectivă.
Pe de o parte, interpretat în lumina articolului 41 din Regulamentul 2017/1939 și a considerentelor acestuia, controlul jurisdicțional al actelor de procedură destinate să producă efecte juridice față de terți permite să se garanteze respectarea de către Parchetul European a drepturilor fundamentale. În plus, statele membre trebuie să asigure căi de atac efective.
Pe de altă parte, întrucât primul alineat al acestuia trebuie interpretat în raport cu economia sa generală, articolul 42 este pe deplin coerent cu sistemul complet de căi de atac și de proceduri destinat să asigure controlul legalității actelor Uniunii. În special, el se corelează cu alineatul (2), în temeiul căruia mecanismul preliminar este aplicabil controlului jurisdicțional al actelor de procedură ale Parchetului European, garantând astfel Curții posibilitatea de a examina orice chestiune privind interpretarea sau validitatea actelor de procedură ale Parchetului European contestate în fața instanței naționale competente, precum și regulamentul în cauză.
(
1
)	Regulamentul (UE) 2017/1939 al Consiliului din 12 octombrie 2017 de punere în aplicare a unei forme de cooperare consolidată în ceea ce privește instituirea Parchetului European (EPPO) (JO 2017, L 283, p. 1).