62008CC0395_RO
Opinion of the Advocate-General
Opinion of the Advocate-General
1. În cadrul acestor cereri de pronunțare a unor hotărâri preliminare formulate de Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Curtea de Apel din Roma, Secția dreptul muncii și al protecției sociale), se solicită Curții să stabilească dacă Directiva 97/81/CE a Consiliului (denumită în continuare „Directiva 97/81” sau „directiva”)(2) se opune unei reglementări naționale care nu ia în considerare la dobândirea drepturilor la pensie perioade nelucrate în temeiul anumitor contracte de muncă pe fracțiune de normă.
2. Aceste cauze ridică de asemenea o serie de probleme în ceea ce privește aplicabilitatea ratione materiae și ratione temporis a directivei și obligația instanței de trimitere de a furniza Curții documentația necesară referitoare la situația de fapt și la contextul normativ.
Cadrul juridic
Directiva 97/81 a Consiliului
3. Preambulul directivei cuprinde următoarele considerente:
„[…]
(5) întrucât concluziile Consiliului European de la Essen au subliniat necesitatea luării de măsuri de promovare a ocupării forței de muncă și a șanselor egale pentru bărbați și femei și au solicitat măsuri pentru o creștere a intensității ocupării forței de muncă, în special printr‑o organizare mai flexibilă a muncii într‑un mod în care să satisfacă atât dorințele salariaților, cât și cerințele concurenței;
[…]
(11) întrucât părțile semnatare au dorit să încheie un acord‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă care să stabilească principiile generale și cerințele minime legate de munca pe fracțiune de normă; întrucât acestea și‑au exprimat dorința de a stabili un cadru general de eliminare a discriminărilor împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a contribui la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători;
[…]
(18) întrucât Comisia și‑a elaborat propunerea de directivă în conformitate cu articolul 2 alineatul (2) din Acordul privind politica socială, care prevede că legislația în domeniul politicii sociale «evită impunerea de constrângeri administrative, financiare și juridice într‑un mod care ar stânjeni constituirea și dezvoltarea întreprinderilor mici și mijlocii»;
[…]”
4. Articolul 1 prevede că scopul directivei este „punerea în aplicare a Acordului‑cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat la 6 iunie 1997 între organizațiile interprofesionale cu vocație generală (UCIPE(3), CEIP(4) și CES(5) ), anexat prezentei directive” (denumit în continuare „acordul‑cadru”).
5. Preambulul acordului‑cadru cuprinde următoarele considerente:
„[1]	Prezentul acord‑cadru reprezintă o contribuție la strategia generală europeană privind ocuparea forței de muncă. Munca pe fracțiune de normă a avut un impact semnificativ asupra ocupării forței de muncă în ultimii ani. Din acest motiv, părțile semnatare ale prezentului acord au acordat o atenție prioritară acestei forme de muncă. Părțile intenționează să ia în considerare necesitatea unor acorduri asemănătoare cu privire la alte forme flexibile de muncă.
[2]	Recunoscând diversitatea situațiilor din statele membre și admițând că munca pe fracțiune de normă reprezintă o caracteristică a ocupării forței de muncă în anumite sectoare și activități, prezentul acord stabilește principiile generale și cerințele minime legate de munca pe fracțiune de normă. Acesta ilustrează disponibilitatea partenerilor sociali de a stabili un cadru general pentru eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a sprijini dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători.
[3]	Prezentul acord se referă la condițiile de încadrare în muncă a lucrătorilor pe fracțiune de normă, recunoscând că problemele legate de sistemele obligatorii de asigurări sociale țin de decizia statelor membre. În contextul principiului nediscriminării, părțile semnatare ale prezentului acord au luat notă de Declarația cu privire la ocuparea forței de muncă a Consiliului European de la Dublin din decembrie 1996, în care Consiliul a subliniat, între altele, necesitatea de a face sistemele de securitate socială mai favorabile ocupării forței de muncă prin «dezvoltarea unor sisteme de protecție socială capabile să se adapteze la noile modele de muncă și să ofere o protecție corespunzătoare salariaților încadrați în aceste tipuri de muncă». Părțile semnatare ale prezentului acord consideră că această declarație ar trebui să fie pusă în aplicare.
[…]”
6. Punctul (5) din considerațiile generale incluse în partea introductivă a acordului‑cadru are următorul cuprins:
„întrucât părțile semnatare ale prezentului acord atribuie importanță măsurilor care să faciliteze accesul la munca pe fracțiune de normă al bărbaților și femeilor în scopul pregătirii pentru pensie, al reconcilierii vieții profesionale și a celei familiale și pentru a beneficia de posibilități de educație și formare, pentru a‑și îmbunătăți calificările și oportunitățile profesionale în avantajul reciproc al angajatorilor și lucrătorilor și într‑un mod care să sprijine dezvoltarea întreprinderilor […]”
7. Clauza 1 din acordul‑cadru prevede că obiectul acestuia este:
„(a) să asigure eliminarea discriminării împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă și de a îmbunătăți calitatea muncii pe fracțiune de normă;
(b) să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă pe bază voluntară și de a contribui la organizarea flexibilă a timpului de lucru într‑un mod care să ia în considerare atât nevoile angajatorilor, cât și pe cele ale lucrătorilor”.
8. Clauza 3 definește noțiunile „lucrător pe fracțiune de normă” și „lucrător cu normă întreagă comparabil” în sensul acordului:
„1. «lucrător pe fracțiune de normă» reprezintă un salariat al cărui program normal de lucru, calculat pe o bază săptămânală sau ca medie pe o perioadă de încadrare în muncă de până la un an, este mai mic decât programul normal de lucru al unui lucrător cu normă întreagă comparabil;
2. «lucrător cu normă întreagă comparabil» reprezintă un lucrător cu normă întreagă din aceeași unitate care are același tip de contract de muncă sau raport de muncă, care este încadrat în aceeași muncă sau activitate ori într‑o muncă sau activitate asemănătoare, având în vedere și alte considerații care pot include vechimea în muncă și calificarea sau aptitudinile.
În cazul în care nu există un lucrător cu normă întreagă comparabil în aceeași unitate, comparația se face prin referință la convenția colectivă aplicabilă sau, în cazul în care nu există o convenție colectivă aplicabilă, în conformitate cu legislația, convențiile colective sau practicile colective la nivel național.”
9. Clauza 4 este intitulată „Principiul nediscriminării” și prevede:
„(1) În ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, lucrătorii pe fracțiune de normă nu sunt tratați într‑un mod mai puțin favorabil decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili numai din cauză că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective.
(2) Acolo unde este cazul, se aplică principiul pro rata temporis .
(3) Modalitățile de aplicare a prezentei clauze sunt definite de statele membre și de partenerii sociali, având în vedere legislația europeană, legislația, convențiile colective și practicile naționale.
(4) În cazurile justificate din motive obiective, după consultări cu partenerii sociali în conformitate cu legislația, convențiile colective sau practicile la nivel național, statele membre și/sau partenerii sociali pot, acolo unde este cazul, acorda accesul la anumite condiții de încadrare în muncă, dacă se întrunesc anumite aspecte legate de perioada de serviciu, timpul lucrat sau remunerarea. Condițiile privind accesul lucrătorilor pe fracțiune de normă la condiții speciale de ocupare a forței de muncă ar trebui revizuite periodic având în vedere principiul nediscriminării enunțat în clauza 4 alineatul (1).”
10. Clauza 5 este intitulată „Posibilități de muncă pe fracțiune de normă” și prevede:
„(1) În contextul clauzei 1 din prezentul acord și al principiului nediscriminării între lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă:
(a) în urma consultării cu partenerii sociali în conformitate cu legislațiile sau practicile naționale, statele membre ar trebui să identifice și să analizeze obstacolele de natură juridică sau administrativă care pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, să le elimine;
(b) partenerii sociali, acționând în domeniul de competență al acestora și prin procedurile stabilite în convențiile colective, ar trebui să identifice și să analizeze obstacolele care pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, să le elimine;
[…]”
Dreptul național
11. Trimiterile preliminare indică într‑un mod foarte sumar reglementarea italiană aplicabilă.
12. Acestea arată că, în ceea ce privește dobândirea drepturilor la pensie, articolul 7 alineatul (1) din Legea nr. 638/83 prevede că numărul de contribuții săptămânale creditate în cursul unui an lucrătorilor angajați în vederea calculării pensiei pentru limită de vârstă plătite de Instituto Nazionale della Previdenza Sociale (Institutul Național de Securitate Socială, denumit în continuare „INPS”) va fi egal cu numărul săptămânilor din acel an pentru care s‑a plătit un salariu sau care sunt recunoscute drept echivalente potrivit normelor privind creditul fictiv.
13. Acestea mai arată că, în ceea ce privește cuantumul pensiei, se aplică articolul 9 alineatul (4) din Decretul legislativ nr. 61/2000, potrivit căruia: „În vederea calculării cuantumului pensiei pentru limită de vârstă, în cazul transformării unui contract de muncă cu normă întreagă într‑un contract pe fracțiune de normă sau invers, perioadele de muncă cu normă întreagă sunt luate în considerare în întregime, iar perioadele pe fracțiune de normă proporțional cu orele efectiv lucrate.”
14. În sfârșit, deciziile de trimitere precizează că Decretul legislativ nr. 61/2000, care transpune în dreptul italian Directiva 97/81, reglementează – în ceea ce privește securitatea socială – numai contribuții relevante în scopul cuantificării pensiilor.
15. Cu toate acestea, observațiile INPS cuprind textul integral al reglementării naționale aplicabile, pe care îl prezentăm în continuare(6) .
Decretul legislativ nr. 61/2000
16. Din deciziile de trimitere reiese că Directiva 97/81 a fost transpusă în dreptul italian prin Decretul legislativ nr. 61/2000 din 25 februarie 2000(7) . Articolul 1 din acesta cuprinde următoarele definiții:
„[…]
2. În sensul prezentului decret legislativ:
(a) «normă întreagă» înseamnă orele normale de lucru, în conformitate cu articolul 3 alineatul (1) din Decretul legislativ nr. 66 din 8 aprilie 2003 sau, atunci când este cazul, orele mai scurte normale de lucru, stabilite prin orice convenții colective aplicabile;
(b) «fracțiune de normă» înseamnă orele de lucru stabilite prin contractul individual de muncă, pe care trebuie să le respecte angajatul și care sunt mai scurte decât orele de lucru menționate la litera (a);
(c) «raport de muncă pe fracțiune de normă de tip orizontal» înseamnă acel raport de muncă în cadrul căruia reducerea orelor de lucru, în comparație cu munca cu normă întreagă, se stabilește în raport cu orele de lucru zilnice normale;
(d) «raport de muncă pe fracțiune de normă de tip vertical» înseamnă acel raport de muncă în cadrul căruia se stipulează că munca este realizată pe bază de normă întreagă, însă limitată la perioade prestabilite în cursul fiecărei săptămâni, luni sau an.
(d‑bis)	«raport de muncă pe fracțiune de normă de tip mixt» înseamnă acel raport de muncă care combină ambele tipuri prevăzute la literele (c) și (d) de mai sus.
(e) «muncă suplimentară» reprezintă munca realizată în afara orelor de lucru convenite între părți, în sensul articolului 2 alineatul (2) și în limitele muncii cu normă întreagă.”
17. Articolul 9 din decret prevede următoarele:
„1. Salariul minim orar care trebuie luat în considerare ca bază pentru calculul contribuțiilor sociale datorate pentru lucrătorii pe fracțiune de normă se stabilește prin înmulțirea numărului de zile lucrate într‑o săptămână ca ore de lucru normale cu minimul zilnic prevăzut la articolul 7 din Decretul legislativ nr. 463 din 12 septembrie 1983, devenit, după modificări, Legea nr. 638 din 11 noiembrie 1983, și împărțind cuantumul astfel obținut la numărul de ore lucrate în fiecare săptămână ca ore de lucru normale, în conformitate cu convenția colectivă națională pe sector pentru lucrătorii pe fracțiune de normă.
[…]
4. În vederea calculării cuantumului pensiei pentru limită de vârstă în cazul transformării unui contract de muncă cu normă întreagă într‑un contract de muncă pe fracțiune de normă sau invers, perioadele de muncă cu normă întreagă vor fi luate în considerare în totalitate, iar perioadele de muncă pe fracțiune de normă proporțional cu orele efectiv lucrate.”
Decretul legislativ nr. 463 din 12 septembrie 1983, devenit, după modificări, Legea nr. 638 din 11 noiembrie 1983
18. Articolul 7 prevede:
„1.	Pentru fiecare an calendaristic ulterior anului 1983, numărul contribuțiilor săptămânale care trebuie creditate în cursul anului lucrătorilor salariați în vederea calculării pensiei pentru limită de vârstă plătite de INPS este egal cu cel al săptămânilor din acel an pentru care a fost plătit un salariu sau care sunt recunoscute ca echivalente potrivit normelor privind creditul fictiv[(8) ], cu condiția ca, pentru fiecare astfel de săptămână, remunerația plătită, datorată sau creditată fictiv să nu fie mai mică de 30 % din pensia minimă lunară plătită de Fondul de pensii ale lucrătorilor salariați[(9) ] la 1 ianuarie a anului respectiv. Începând cu perioada de plată care cuprinde data de 1 ianuarie 1984, limita minimă a remunerației zilnice, inclusiv minimul salariului mediu convențional, pentru toate contribuțiile datorate în materie de asigurări și asistență socială, nu poate fi mai mici de 7,5 % din pensia minimă plătită de fond pentru pensiile lucrătorilor salariați la data de 1 ianuarie a anului respectiv.
2.	În caz contrar, va fi creditat un număr de contribuții săptămânale, egal cu rezultatul (rotunjit crescător) obținut prin împărțirea totalului remunerației plătite, datorate sau creditate fictiv în anul calendaristic la remunerația menționată la alineatul precedent. Indiferent de durata efectivă a perioadei de asigurare, contribuțiile plătite astfel vor fi atribuite unei perioade care cuprinde același număr de săptămâni pentru care remunerația a fost plătită sau creditată fictiv cu numărul de contribuții plătite, numărând înapoi de la ultima săptămână plătită sau creditată fictiv a anului.
3.	Prevederile alineatelor precedente se aplică perioadelor de după 31 decembrie 1983 în legătură cu dreptul la alte prestații decât pensia, pentru care este necesară o contribuție la INPS.
4.	În anul pensionării, numărul de contribuții săptămânale care trebuie creditate lucrătorilor pentru perioada cuprinsă între prima zi a anului și data pensionării se stabilește prin aplicarea regulilor prevăzute la alineatele precedente numai pentru săptămânile incluse în perioada relevantă efectiv lucrate sau care au dat naștere unui credit fictiv. Același criteriu se aplică altor drepturi la prestații sociale sau de asistență.
[...]”
Decretul legislativ nr. 564 din 16 septembrie 1996
19. Articolul 8 prevede următoarele:
„1.	Pentru lucrătorii pe fracțiune de normă de tip orizontal, de tip vertical sau ciclic[(10) ] afiliați la sistemul de securitate socială generală obligatoriu pentru invaliditate, limită de vârstă și asigurare a urmașilor sau alte forme de asigurări sociale de substituție, perioadele nelucrate după data de 31 decembrie 1996 care nu sunt acoperite de contribuții obligatorii pot fi răscumpărate prin plata rezervei matematice în conformitate cu articolul 13 din Legea nr. 1338 din 12 august 1962, cu modificările și completările ulterioare.
2.	Pentru perioadele menționate la alineatul 1, persoanele interesate pot fi autorizate, alternativ, să continue plata contribuțiilor voluntare la fondul de pensii la care sunt afiliate, în conformitate cu Legea nr. 47 din 18 februarie 1983. Pentru a obține această autorizație, acestea trebuie să fi plătit contribuții către unul dintre sistemele de asigurare menționate la alineatul 1 timp de cel puțin un an din ultimii cinci ani.
3.	Pentru a putea exercita opțiunea prevăzută la alineatele 1 și 2, persoanele interesate trebuie să își dovedească statutul de lucrător pe fracțiune de normă, astfel cum este prevăzut la alineatul 1, pentru întreaga perioadă pentru care solicită asigurare prin răscumpărare sau prin asigurare voluntară.”
Acțiunea principală și întrebările adresate
20. Prin cereri separate depuse la 17 ianuarie 2005 la Tribunale di Roma, doamna Tiziana Bruno, domnul Massimo Pettini, doamna Daniela Lotti și doamna Clara Matteucci (denumiți în continuare „reclamanții”), toți angajați ai Alitalia SpA (denumită în continuare „Alitalia”), au solicitat recunoașterea contribuțiilor la prestațiile sociale egale cu numărul total de săptămâni cuprinse în perioada de muncă pe fracțiune de normă. Aceștia au afirmat că au solicitat și au obținut (în legătură cu perioadele menționate) transformarea contractelor lor de muncă din contracte de muncă cu normă întreagă în contracte de muncă pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic. Astfel, reclamanții au muncit în anumite luni ale anului, dar nu și în celelalte.
21. INPS a luat în considerare ca perioade de contribuție în vederea stabilirii pensiei numai perioadele lucrate, excluzându‑le pe cele nelucrate.
22. Tribunale di Roma a admis acțiunea prin hotărârea din 15 noiembrie 2005. INPS a declarat apel, arătând că, în conformitate cu articolul 7 din Legea nr. 638/83, contribuțiile săptămânale care trebuie luate în considerare în vederea stabilirii prestațiilor de pensie sunt cele pentru care se plătește efectiv o remunerație (sau care sunt recunoscute în acest sens drept credite fictive).
23. Corte d’Appello di Roma Sezione Lavoro e Previdenza a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„A)	Legislația statului italian [articolul 7 alineatul (1) din Legea nr. 638/83] care determină să nu se ia în considerare drept perioade de contribuții utile în vederea dobândirii dreptului la pensie perioadele nelucrate în sistem de fracțiune de normă de tip vertical este conformă cu Directiva 97/81/CE și în special cu clauza 4 [din acordul‑cadru] privind principiul nediscriminării?
B)	Legislația națională menționată este conformă cu respectiva directivă și în special cu clauza 1 [din acordul‑cadru], în care se prevede că reglementarea națională trebuie să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă, cu clauza 4 și cu clauza 5 din acord, în care se impune statelor membre să elimine obstacolele de natură juridică ce restrâng accesul la munca pe fracțiune de normă, fiind incontestabil că neluarea în considerare în vederea stabilirii pensiei a săptămânilor nelucrate constituie un obstacol important privind alegerea muncii pe fracțiune de normă de tip vertical?
C)	Clauza 4 [din acordul‑cadru] privind principiul nediscriminării poate fi extinsă și în domeniul diferitelor tipuri de contracte pe fracțiune de normă, întrucât în ipoteza muncii pe fracțiune de normă de tip orizontal, la un număr egal de ore lucrate și remunerate în anul calendaristic, în temeiul legislației naționale sunt considerate utile toate săptămânile din anul calendaristic, spre deosebire de munca pe fracțiune de normă de tip vertical?”
24. INPS, reclamanții și Italia au depus observații scrise.
25. În ședința din 29 octombrie 2009, INPS, Italia și Comisia au prezentat observații orale.
Admisibilitatea
26. Prezenta cauză ridică o serie de probleme cu privire la admisibilitatea sa.
27. INPS consideră că întrebările adresare sunt inadmisibile. Acesta arată că acordul‑cadru nu se aplică sistemelor de securitate socială, care intră în competența exclusivă a statelor membre, și că rezultă că directiva privește numai dreptul muncii, și nu dreptul securității sociale. Întrebările adresate sunt, așadar, irelevante și, prin urmare, inadmisibile în ceea ce privește perioada de dinaintea intrării în vigoare a Decretului legislativ nr. 61/2000. INPS consideră, așadar, că acordul‑cadru este inaplicabil atât ratione materiae în ceea ce privește ansamblul faptelor din acțiunile cu care este sesizată instanța națională, cât și ratione temporis unora dintre acestea.
28. La aprecierea acestor considerații, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul procedurii instituite la articolul 234 CE, numai instanța națională, care este sesizată cu soluționarea litigiului și care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată, are competența să aprecieze, luând în considerare particularitățile cauzei, atât necesitatea unei hotărâri preliminare pentru a fi în măsură să pronunțe propria hotărâre, cât și pertinența întrebărilor pe care le adresează Curții. În consecință, în cazul în care întrebările adresate au ca obiect interpretarea dreptului comunitar, Curtea este, în principiu, obligată să se pronunțe. Cu toate acestea, Curtea a hotărât de asemenea că, în circumstanțe excepționale, este îndreptățită să analizeze condițiile în care este sesizată de instanța națională în scopul de a‑și verifica propria competență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului comunitar nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul acțiunii principale, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt sau de drept necesare pentru a răspunde în mod util întrebărilor care i‑au fost adresate(11) .
Aplicabilitatea ratione materiae a acordului‑cadru
29. Atunci când întrebările adresate în vederea pronunțării unei hotărâri preliminare se referă la interpretarea dreptului comunitar, Curtea se pronunță fără a avea nevoie, în principiu, să se preocupe de circumstanțele care au determinat instanțele naționale să îi adreseze întrebările și de circumstanțele în care acestea intenționează să aplice prevederea de drept comunitar pe care au cerut Curții să o interpreteze. Curtea examinează numai admisibilitatea întrebării din punctul de vedere al aplicabilității ratione materiae
a dispoziției de drept comunitar a cărei interpretare a fost solicitată, aspectul dacă această dispoziție este vădit
inaplicabilă(12) .
30. În speță nu aceasta pare să fie situația. Întrebările adresate nu trebuie, așadar, declarate inadmisibile pe acest temei(13) .
31. Acestea fiind spuse, vom examina în continuare separat aplicabilitatea ratione materiae
a acordului‑cadru, odată cu conținutul întrebărilor(14) .
Aplicabilitatea ratione temporis a acordului‑cadru
32. Din dosarul național reiese că, în ceea ce le privește pe doamnele Bruno, Lotti și Matteucci, presupusul calcul discriminatoriu al drepturilor la pensie se referă, în tot sau în parte, la perioade de dinaintea expirării termenului de transpunere a Directivei 97/81 la 20 ianuarie 2000.
33. Directiva 97/81 a fost transpusă în dreptul italian prin Decretul legislativ nr. 61/2000 din 25 februarie 2000(15) . INPS consideră că întrebările adresate sunt inadmisibile în ceea ce privește faptele de dinaintea intrării în vigoare a acestei măsuri.
34. Cu toate acestea, în cadrul ședinței, Comisia a arătat că directiva se aplică calculării perioadelor trecute utile în vederea obținerii unei pensii viitoare, în temeiul unei jurisprudențe constante începând cu hotărârea Curții pronunțată în cauza Brock(16) .
35. Achiesăm la teza Comisiei.
36. În Hotărârea Brock, Curții i s‑a adresat întrebarea dacă anumite dispoziții ale Regulamentului nr. 3 al Consiliului din 25 septembrie 1958 privind securitatea socială a lucrătorilor migranți(17), cu modificările ulterioare, se aplică pensiilor plătite în temeiul unor riscuri realizate înainte de 1 ianuarie 1964, dată la care a intrat în vigoare textul relevant modificat. Bundesknappschaft (Asociația Federală a Minerilor) a susținut în fața instanței naționale că pensiile al căror fapt generator se situează înainte de 1 ianuarie 1964 nu ar putea beneficia de dispozițiile care au intrat în vigoare la această dată și ar rămâne, chiar și pe viitor, supuse dispozițiilor precedente. Curtea a considerat că o dispoziție a regulamentului potrivit căreia, pe de o parte, o prestație trebuie plătită în temeiul regulamentului, chiar dacă se raportează la un eveniment anterior datei de intrare în vigoare a regulamentului, și, pe de altă parte, drepturile persoanelor pentru care o pensie, calculată înainte de intrarea în vigoare a acestui regulament, poate fi recalculată la cerere nu reprezenta de fapt decât aplicarea principiului potrivit căruia legile de modificare a unei dispoziții legislative se aplică, cu excepția derogărilor, efectelor viitoare ale situațiilor născute sub imperiul legii vechi(18) .
37. Acest principiu este într‑adevăr confirmat de jurisprudența constantă(19) .
38. De exemplu, în ceea ce privește pensiile, în Hotărârea Duchon(20), Curții i s‑a adresat întrebarea dacă un resortisant al unui stat membru care, înainte de aderarea acestui stat la Uniunea Europeană, era angajat în alt stat membru unde a suferit un accident de muncă și care, după aderarea statului său de origine, a solicitat autorităților acestui stat o pensie de incapacitate de muncă ca urmare a acelui accident intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1408/71(21) . Referindu‑se la articolul 94 alineatul (3) din regulament(22), Curtea a apreciat că o astfel de persoană intră efectiv în domeniul de aplicare al acestuia. Curtea s‑a referit de asemenea la principiul general menționat anterior și la articolul 94 alineatul (2) din regulament(23) și a apreciat că din această dispoziție rezultă că un stat membru nu este îndreptățit să refuze luarea în considerare a unor perioade de asigurare efectuate pe teritoriul unui alt stat membru, în vederea stabilirii unei pensii pentru limită de vârstă, numai pentru motivul că acestea au fost efectuate înainte de intrarea în vigoare a regulamentului pentru acest din urmă stat membru.
39. În prezenta cauză, nici Directiva 97/81, nici acordul‑cadru nu derogă de la principiul general conform căruia reglementarea de modificare se aplică, cu excepția derogărilor, efectelor viitoare ale situațiilor născute sub imperiul legii vechi.
40. Directiva 97/81 guvernează, așadar, calcularea săptămânilor utile pentru obținerea pensiei în cauză în acțiunea principală, în măsura în care niciun reclamant nu s‑a pensionat definitiv înainte de intrarea în vigoare a directivei. Revine instanței naționale sarcina de a stabili dacă aceasta este situația.
41. Prin urmare, întrebările adresate nu trebuie declarate inadmisibile în temeiul inaplicabilității ratione temporis
a directivei și a acordului‑cadru.
Obligația instanței de trimitere de a furniza Curții documentația necesară referitoare la situația de fapt și la contextul normativ
42. În cadrul ședinței, Comisia a mărturisit dificultatea de a lua poziție într‑un litigiu cu o prezentare atât de slabă din punct de vedere juridic și faptic precum prezenta cauză.
43. Într‑adevăr, informațiile prezentate de deciziile de trimitere cu privire la situația de fapt exactă și la conținutul exact al reglementării naționale aplicabile sunt incomplete și echivoce.
44. Acest lucru este problematic din punctul de vedere al jurisprudenței consacrate potrivit căreia cerința de a ajunge la o interpretare a dreptului comunitar care să fie utilă instanței naționale impune ca aceasta din urmă să definească situația de fapt și contextul normativ în care se încadrează întrebările adresate sau cel puțin să explice ipotezele de fapt pe care se întemeiază aceste întrebări. Informațiile furnizate în deciziile de trimitere nu trebuie numai să permită Curții să ofere răspunsuri utile, ci și să ofere guvernelor statelor membre, precum și celorlalte părți interesate posibilitatea de a prezenta observații conform articolului 23 din Statutul Curții de Justiție. Revine Curții obligația de a veghea ca această posibilitate să fie asigurată, ținând cont de faptul că, în temeiul acestei dispoziții, numai deciziile de trimitere sunt notificate părților interesate(24) .
45. Nu suntem deloc convinși că deciziile de trimitere din prezenta cauză îndeplinesc această cerință.
46. Descrierea împrejurărilor de fapt este inconsistentă. Deciziile de trimitere nu precizează dacă reclamanții sunt deja pensionari, dacă mai lucrează, dar au observat modul de calcul pretins diferit și se preocupă în legătură cu pensiile lor, sau dacă situația de fapt se prezintă altfel. Este adevărat că dosarul național(25) și susținerile părților remediază într‑o oarecare măsură aceste defecte, însă o descriere mai completă în decizia de trimitere este în mod cert de dorit.
47. Descrierea contextului normativ conține o problemă mai importantă.
48. Premisa pe care instanța națională pare să își întemeieze întrebările este aceea că lucrătorii cu un contract de muncă cu fracțiune de normă „de tip vertical” nu dobândesc drepturi la pensie în temeiul aceluiași calcul precum cei cu contract de muncă cu fracțiune de normă „de tip orizontal”.
49. Din păcate, instanța națională nu explică în mod clar diferența dintre aceste tipuri de muncă pe fracțiune de normă sau cum sunt acestea tratate în mod diferit în vederea calculării drepturilor la pensie.
Munca pe fracțiune de normă de tip orizontal și de tip vertical
50. Articolul 1 alineatul (2) litera (d) din Decretul legislativ nr. 61/2000 definește „raportul” de muncă pe fracțiune de normă „de tip vertical” drept acel raport „în cadrul căruia se stipulează că munca este realizată pe bază de normă întreagă, însă limitată la perioade prestabilite în cursul fiecărei săptămâni, luni sau an”.
51. În cadrul ședinței, INPS a explicat că, în timp ce întrebările instanței naționale se referă la „muncă pe fracțiune de normă de tip vertical” în general, problema în discuție în cauza principală este ridicată numai în privința muncii pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic, care, după cum ar rezulta din deciziile de trimitere, presupune că se lucrează în anumite luni ale anului și că nu se lucrează în alte luni(26) .
52. Cu toate acestea, singura informație din deciziile de trimitere cu privire la munca pe fracțiune de normă „de tip orizontal” este cuprinsă în a treia întrebare, unde se precizează că, pentru un număr egal de ore lucrate și remunerate în anul calendaristic, în temeiul legislației naționale sunt considerate utile toate săptămânile din anul calendaristic în ceea ce privește munca pe fracțiune de normă „de tip orizontal”, spre deosebire de munca pe fracțiune de normă „de tip vertical”.
53. Articolul 1 alineatul (2) litera (c) din Decretul legislativ nr. 61/2000 definește un „raport” de muncă pe fracțiune de normă „de tip orizontal” drept acel raport în cadrul căruia reducerea orelor de lucru, în comparație cu munca cu normă întreagă, se stabilește în raport cu orele de lucru zilnice normale. Deși această definiție nu este complet neechivocă, deducem că munca pe fracțiune de normă de tip orizontal presupune, așadar, că se lucrează timp de o parte a fiecărei zile de muncă.
54. Abia în cursul ședinței Curtea a putut stabili că aceasta este efectiv interpretarea corectă.
Tratamentul diferențiat al muncii pe fracțiune de normă de tip orizontal și de tip vertical‑ciclic
55. Deciziile de trimitere indică articolul 7 alineatul (1) din Legea nr. 638/83, care prevede că, în ceea ce privește dobândirea drepturilor la pensie, numărul contribuțiilor săptămânale care trebuie creditate în cursul anului lucrătorilor salariați în vederea calculării pensiei pentru limită de vârstă plătite de INPS este egal cu cel al săptămânilor din acel an pentru care a fost plătit un salariu sau care sunt recunoscute ca echivalente potrivit normelor privind creditul fictiv. Instanța națională arată de asemenea că INPS a luat în considerare ca perioade utile în scopul stabilirii pensiei numai perioadele lucrate, excluzând perioadele nelucrate.
56. Cu toate aceste, instanța națională nu precizează nicăieri modul în care trebuie calculat numărul de săptămâni ce trebuie luate în considerare în scopul dobândirii drepturilor la pensie.
57. Pentru a permite Curții să ofere o interpretare utilă a dreptului comunitar, este necesar ca, înaintea trimiterii preliminare, instanța națională să stabilească situația de fapt și să soluționeze problemele de drept național pur(27) .
58. Într‑adevăr, Curtea a apreciat că aceste considerații nu restrâng nicidecum puterea de apreciere a instanței naționale, care este singura în măsură să cunoască nemijlocit faptele din cauză și argumentele părților, care trebuie să își asume răspunderea pentru hotărârea judecătorească ce urmează a fi pronunțată și care se află în poziția cea mai potrivită pentru a hotărî în ce stadiu al procedurii are nevoie de o hotărâre preliminară a Curții(28) .
59. O astfel de abordare permisivă a admisibilității deciziilor de trimitere este adesea justificată în lumina obiectivului dublu prevăzut la articolul 234 CE: asigurarea în cea mai mare măsură posibilă a aplicării unitare a dreptului comunitar și stabilirea în acest scop a unei cooperări eficiente între Curte și instanțele naționale(29) .
60. Cu toate acestea, într‑o cauză în care informațiile furnizate în deciziile de trimitere erau contradictorii, făcând astfel imposibilă înțelegerea suficientă a situației juridice, Curtea a declarat vădita inadmisibilitate a întrebărilor adresate(30) .
61. Lipsa clarității în prezentele decizii de trimitere privește diferența dintre munca pe fracțiune de normă de tip orizontal și de tip vertical‑ciclic la calcularea numărului de săptămâni luate în considerare pentru dobândirea drepturilor la pensie. Dar aceasta este însăși esența prezentei cauze și premisa pe care se bazează întrebările adresate.
62. Întrebările adresate ar fi putut fi astfel declarate în mod justificat inadmisibile la primirea deciziilor de trimitere de către Curte.
63. În cadrul ședinței, ca urmare a interogării aprofundate a consilierului juridic al INPS și a agentului Italiei, au devenit mai clare modul în care ar trebui efectuat calculul și problema exactă care se pune în dreptul național.
64. Cu toate acestea, trebuie reținut că, în cadrul unei proceduri prevăzute la articolul 234 CE, care este întemeiat pe o separare clară a funcțiilor între instanțele naționale și Curte, aceasta din urmă este abilitată să se pronunțe asupra interpretării sau a validității unui text comunitar numai pe baza faptelor prezentate de instanța națională. Realizarea de către Curte a propriilor constatări cu privire la situația de fapt și de drept pendinte în fața instanței naționale ar fi incompatibilă cu rolul pe care i‑l conferă articolul 234 CE, precum și cu obligația sa de a asigura guvernelor statelor membre și părților interesate posibilitatea de a‑și prezenta observațiile în conformitate cu articolul 23 din Statutul Curții(31) .
65. Cu excepția Italiei, niciun stat membru nu a prezentat observații. Prin urmare, Curtea nu poate fi sigură că și‑a îndeplinit obligația de garantare a posibilității de a prezenta observații.
66. Această situație ar fi trebuit evitată.
67. Cu toate acestea, procedura instituită prin articolul 234 CE este un instrument de cooperare între Curte și instanțele naționale, cu ajutorul căruia Curtea furnizează acestora din urmă elementele de interpretare a dreptului comunitar care le sunt necesare pentru soluționarea litigiului cu care sunt sesizate(32) . În plus, trimiterea preliminară se întemeiază pe un dialog între instanțe, a cărui declanșare depinde în întregime de aprecierea pe care o face instanța națională asupra pertinenței și a necesității trimiterii menționate(33) .
68. Într‑adevăr, este de așteptat ca o decizie de trimitere să fie respinsă ca inadmisibilă într‑un stadiu primar al procedurii dacă aceasta conține o prezentare inadecvată a situației de fapt și a dreptului național, precum în speță. Însă, având în vedere informațiile obținute de Curte în cadrul ședinței, nu considerăm că luarea unei astfel de măsuri în acest moment ar fi corespunzătoare sau ar servi intereselor economiei procedurii.
Cu privire la fond
Aplicabilitatea ratione materiae a acordului‑cadru
69. Directiva și acordul‑cadru privesc numai dreptul muncii, iar nu dreptul securității sociale(34) ?
70. În Hotărârea Impact(35), o cauză privind Directiva 1999/70(36), Curții i s‑a adresat întrebarea dacă „condițiile de încadrare în muncă” în sensul clauzei 4 din Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată, anexat la această directivă, includ condițiile unui contract de muncă privind remunerarea și pensiile.
71. Curtea a făcut trimitere la jurisprudența sa constantă, conform căreia în sfera noțiunii „remunerație”, în sensul articolului 141 alineatul (2) al doilea paragraf CE, intră pensiile care depind de raportul de încadrare în muncă dintre lucrător și angajator(37), cu excepția celor care rezultă dintr‑un sistem obligatoriu la finanțarea căruia lucrătorii, angajatorii și, eventual, puterile publice contribuie într‑o măsură care depinde mai puțin de un astfel de raport de încadrare în muncă decât de considerente de politică socială. Ținând seama de această jurisprudență, Curtea consideră că fac parte din noțiunea „condiții de încadrare în muncă”, în sensul clauzei 4 punctul 1 din Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată, pensiile care depind de un raport de încadrare în muncă dintre lucrător și angajator, cu excepția pensiilor obligatorii de securitate socială, care depind mai puțin de un astfel de raport decât de considerente de ordin social. Curtea consideră că această interpretare trebuie coroborată cu indicația prevăzută la al cincilea paragraf al preambulului acordului‑cadru respectiv, potrivit căreia părțile acestuia din urmă „[au recunoscut] că problemele legate de sistemele obligatorii de asigurări sociale țin de decizia statelor membre” și au făcut apel la acestea pentru a concretiza Declarația cu privire la ocuparea forței de muncă a Consiliului European de la Dublin din 1996, care sublinia în special necesitatea de a adapta sistemele de securitate socială la noile modele de muncă pentru a oferi o protecție socială corespunzătoare salariaților încadrați în aceste tipuri de muncă(38) .
72. Același raționament trebuie să se aplice mutatis mutandis
clauzei 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, în discuție în speță.
73. În primul rând, această clauză enunță principiul nediscriminării practic în aceiași termeni precum clauza 4 din Acordul‑cadru privind munca pe durată determinată, anexat la Directiva 1999/70.
74. În al doilea rând, în mod similar, considerentul [3] al preambulului Acordului‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă recunoaște că problemele legate de sistemele obligatorii de asigurări sociale țin de decizia statelor membre și se referă la Declarația cu privire la ocuparea forței de muncă a Consiliului European de la Dublin din 1 996.
75. În al treilea rând, scopul Directivei 97/81, astfel cum este definit la articolul 1, este punerea în aplicare a Acordului‑cadru privind munca pe fracțiune de normă, încheiat între organizațiile interprofesionale cu vocație generală (și anume între organizații care reprezintă angajatorii și organizații care reprezintă angajații). Acordul‑cadru vizează să permită celor două părți ale unui contract de muncă să organizeze orele de lucru într‑un mod flexibil, adaptat trăsăturilor specifice ale muncii în anumite sectoare și activități. Acesta nu vizează să reglementeze probleme de securitate socială(39) .
76. Prin urmare, clauza 4 alineatul (1) din acordul‑cadru include pensiile care depind de un raport de muncă dintre lucrător și angajator, cu excepția celor din sistemul obligatoriu, care depind mai puțin de un astfel de raport de încadrare în muncă decât de considerente de politică socială.
77. Considerăm, în special având în vedere lipsa de claritate a deciziilor de trimitere, că instanța națională este cel mai bine plasată să hotărască cum să clasifice sistemul de pensii în discuție în speță. În acest sens, aceasta trebuie să aplice criteriile stabilite de Curte.
78. Pentru a aprecia dacă în domeniul de aplicare al articolului 141 CE intră o pensie pentru limită de vârstă, Curtea a precizat că poate avea un caracter determinant numai criteriul dedus din constatarea că pensia pentru limită de vârstă este plătită lucrătorului în temeiul raportului de muncă ce îl leagă de fostul său angajator, adăugând că acest criteriu nu poate avea un caracter exclusiv, întrucât pensiile plătite de sisteme legale de securitate socială pot să țină seama, în tot sau în parte, de remunerarea activității. Cu toate acestea, considerentele de politică socială, de organizare a statului, de etică sau chiar preocupările de natură bugetară care au avut sau care au putut avea un rol în crearea unui sistem de către legiuitorul național nu pot prevala în cazul în care sunt îndeplinite trei condiții: (i) pensia interesează numai o categorie specifică de lucrători, (ii) depinde în mod direct de perioada lucrată, iar (iii) cuantumul său este calculat pe baza salariului final(40) .
79. Aceste criterii nu sunt în mod necesar simplu de aplicat, însă trebuie aplicate prin analogie pensiilor în discuție în speță.
80. Curtea a enunțat cu claritate că, dacă aceste criterii sunt îndeplinite, pensia plătită de un angajator public unui funcționar este pe deplin comparabilă cu cea plătită de un angajator privat foștilor angajați(41) . Contrar susținerilor INPS în cadrul ședinței, faptul că o pensie este prevăzută de lege și administrată de o autoritate publică precum INPS nu poate, așadar, să fie un criteriu decisiv pentru a deosebi o pensie profesională de o pensie din sistemul obligatoriu al securității sociale.
81. Astfel cum înțelegem jurisprudența relevantă, instanța națională trebuie să examineze statutul societății Alitalia în raport cu dreptul național pentru a stabili dacă aceasta este un angajator public sau privat. Dacă Alitalia este un angajator public, faptul că pensia nu este plătită de Alitalia însăși, ci de INPS, poate fi un indiciu în sensul că pensia este comparabilă cu o pensie plătită de un angajator privat foștilor angajați și că reprezintă, așadar, mai degrabă o pensie profesională decât o pensie din sistemul obligatoriu al securității sociale. În schimb, dacă Alitalia este un angajator privat, faptul că pensia este plătită de INPS poate fi un indiciu în sensul că pensia este determinată de considerații de politică socială și că reprezintă, așadar, mai degrabă o pensie din sistemul obligatoriu al securității sociale decât o pensie profesională.
82. Este adevărat că dreptul comunitar nu pune în discuție competența statelor membre de a organiza propriile sisteme de securitate socială. Cu toate acestea, exercitând această competență, statele membre trebuie să respecte dreptul comunitar(42) și în special principiul nediscriminării(43) . Așadar, chiar dacă pensia în discuție este o pensie din sistemul obligatoriu al securității sociale, aceasta trebuie să respecte acest principiu.
83. Pe acest temei, concluzionăm că Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă nu se aplică pensiilor din sistemul obligatoriu al securității sociale. Revine instanței naționale sarcina de a stabili dacă pensia în discuție în acțiunea principală intră în această categorie. În cazul în care ar concluziona că pensia în discuție este o pensie din sistemul obligatoriu al securității sociale, instanța națională trebuie să examineze dacă Italia și‑a exercitat competența cu privire la securitatea socială în conformitate cu dreptul comunitar și, în special, cu principiul nediscriminării.
Întrebările adresate
84. Prima și a treia întrebare se referă în exclusivitate la clauza 4 din acordul‑cadru, în timp ce a doua întrebare se referă la clauza 4 coroborată cu clauzele 1 și 5. Prin urmare, pare adecvat să se răspundă la cele trei întrebări considerate împreună.
85. Prima întrebare se referă la compatibilitatea articolului 7 alineatul (1) din Legea nr. 638/83, care determină să nu se ia în considerare perioadele nelucrate în sistem de fracțiune de normă de tip vertical drept perioade de contribuții utile pentru dobândirea dreptului la pensie, cu Directiva 97/81 și în special cu clauza 4 din acordul‑cadru (principiul nediscriminării).
86. A doua întrebare se referă, în mod mai general, la compatibilitatea reglementării naționale în discuție în acțiunea principală cu Directiva 97/81 – în special cu clauza 1 din acordul‑cadru (care prevede că reglementarea națională trebuie să faciliteze dezvoltarea muncii pe fracțiune de normă) și cu clauzele 4 și 5 (care prevăd că statele membre trebuie să elimine obstacolele de natură juridică ce ar putea restrânge accesul la munca pe fracțiune de normă). Instanța de trimitere notează că este „incontestabil” faptul că neluarea în considerare a săptămânilor nelucrate în vederea stabilirii pensiei constituie un obstacol important privind alegerea muncii pe fracțiune de normă „de tip vertical”.
87. A treia întrebare se referă la aspectul dacă principiul nediscriminării din clauza 4 din acordul‑cadru privind poate fi extins și în domeniul diferitelor tipuri de contracte pe fracțiune de normă, întrucât, în ipoteza muncii pe fracțiune de normă „de tip orizontal”, la un număr egal de ore lucrate și remunerate în anul calendaristic, în temeiul legislației naționale sunt considerate utile toate săptămânile din anul calendaristic, spre deosebire de munca pe fracțiune de normă „de tip vertical”.
88. În cadrul unei trimiteri preliminare, deși nu este de competența Curții să se pronunțe cu privire la compatibilitatea cu dreptul comunitar a unei dispoziții naționale, aceasta poate totuși furniza instanței naționale toate elementele de interpretare a dreptului comunitar care să permită acesteia să soluționeze cauza dedusă judecății sale, conferindu‑i informațiile necesare pentru a stabili dacă măsura națională în cauză este compatibilă cu dreptul comunitar(44) .
89. Vom examina, așadar, cele trei întrebări, considerate împreună, ca referindu‑se la aspectul dacă clauzele 1, 4 și 5 din acordul‑cadru se opun unei reglementări precum cea în cauză în acțiunea principală, care face distincția între contracte de muncă cu fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic, respectiv de tip orizontal în ceea ce privește modul în care sunt luate în considerare săptămânile ca perioade de contribuții utile în scopul dobândirii drepturilor la pensie.
Tratamentul diferențiat în dreptul italian
90. Astfel cum am înțeles, bazându‑ne în mod considerabil pe informațiile obținute în cadrul ședinței, sistemul pare să funcționeze în esență în felul următor.
91. În principal, criteriul pentru calcularea cuantumului pensiei
pare a fi acela că numărul de ore lucrate este luat în considerare în același mod, indiferent dacă munca a fost prestată într‑un program de lucru cu normă întreagă sau pe fracțiune de normă de tip orizontal ori de tip vertical‑ciclic. În observațiile sale scrise, INPS afirmă că, pentru a stabili durata contribuțiilor care trebuie luate în considerare în vederea calculării pensiei, este necesar (i) să se stabilească numărul de ore remunerate pentru fiecare an calendaristic în ceea ce privește munca pe fracțiune de normă și (iii) să se împartă acest număr la numărul de ore care constituie programul de lucru săptămânal pentru lucrătorii cu normă întreagă. Rezultatul acestui calcul reprezintă numărul săptămânilor de contribuție care trebuie luate în considerare pentru munca pe fracțiune de normă. La acest număr poate fi adăugat numărul săptămânilor de contribuție suplimentare pe care lucrătorul respectiv le‑ar fi putut lua în considerare (de exemplu prin intermediul creditului fictiv(45) ). În opinia noastră, această metodă de calcul a cuantumului pensiei nu determină un rezultat diferit după cum munca pe fracțiune de normă în cauză a fost de tip vertical‑ciclic sau de tip orizontal.
92. Astfel, dacă un program de muncă cu normă întreagă este de 8 ore pe zi, nu este nicio diferență între munca prestată 52 de săptămâni pe an(46), numai 4 ore pe zi, în temeiul unui program de muncă pe fracțiune de normă de tip orizontal și munca prestată numai 26 de săptămâni pe an, însă 8 ore pe zi, în temeiul unui program de muncă pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic. În ambele cazuri, numărul de ore lucrate va fi același (1 040 de ore)(47) și va avea același impact asupra calculului cuantumului pensiei
(în exemplul nostru, 50 % din pensia unui lucrător cu normă întreagă, care va fi calculată pe baza a 2 080 de ore).
93. După cum INPS a recunoscut în cadrul ședinței, problema pare să rezide în calcularea numărului de săptămâni necesare obținerii unei pensii
(„săptămâni utile”). Consilierul juridic al INPS a explicat că pentru obținerea unei pensii sunt necesare 1 820 de săptămâni utile. O săptămână utilă înseamnă o săptămână în care se lucrează cel puțin o zi.
94. În exemplul pe care tocmai l‑am dat, acest lucru înseamnă că, pentru același număr de ore lucrate, lucrătorul pe fracțiune de normă de tip orizontal va fi dobândit 52 de săptămâni utile, în timp ce lucrătorul pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic va fi dobândit numai 26 de săptămâni utile.
95. Prin urmare, tratamentul diferențiat pare să rezulte din modul în care sunt calculate săptămânile utile, ceea ce determină în mod direct timpul necesar lucrătorilor pentru a obține o pensie. Întrucât numai săptămânile în care s‑a lucrat cel puțin o zi contează ca săptămâni utile, la un număr egal de ore lucrate, lucrătorii pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic pot ajunge să lucreze de două ori mai mult decât lucrătorii pe fracțiune de normă de tip orizontal pentru obținerea pensiei. În exemplul nostru, lucrător pe fracțiune de normă de tip orizontal ar trebui să lucreze 35 de ani pentru obținerea pensiei, în timp ce lucrătorul pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic ar trebui să lucreze 70 de ani. Dacă această persoană și‑a petrecut întreaga carieră lucrând pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic, este puțin probabil că ar îndeplini vreodată condițiile pentru obținerea unei pensii.
Principiul nediscriminării prevăzut în clauza 4 din acordul‑cadru
96. Conform clauzei 4 din acordul‑cadru, lucrătorii pe fracțiune de normă nu trebuie tratați într‑un mod mai puțin favorabil, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă, decât lucrătorii cu normă întreagă comparabili pentru simplul motiv că primii lucrează pe fracțiune de normă, cu excepția cazului în care tratamentul diferențiat este justificat de motive obiective. Interdicția discriminării cuprinsă în clauza 4 este doar expresia specifică a unui principiu fundamental al dreptului comunitar, și anume principiul egalității conform căruia situații comparabile nu pot fi tratate în mod diferit decât dacă diferențierea este justificată în mod obiectiv(48) . Acest principiu se poate aplica, așadar, numai persoanelor aflate în situații comparabile(49) .
97. Clauza 4 alineatul (2) din acordul‑cadru prevede în mod explicit că, acolo unde este cazul, se aplică principiul pro rata temporis (50) . Curtea a stabilit deja că dreptul comunitar nu se opune calculării unei pensii pentru limită de vârstă potrivit unei reguli pro rata temporis
în caz de lucru cu normă redusă(51) . În acea cauză, faptul că, în afara anilor de serviciu ai unui funcționar, a fost luată în considerare durata de lucru efectiv îndeplinită de acesta de‑a lungul carierei sale, comparată cu cea a unui funcționar care a efectuat în timpul întregii sale cariere un program de lucru cu normă întreagă, a fost considerat un criteriu obiectiv și străin de orice discriminare bazată pe sex, care permite o reducere proporțională a drepturilor sale la pensie(52) .
98. Sistemul explicat mai sus pare să presupună că atât în cazul lucrătorilor pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic, cât și al lucrătorilor cu normă întreagă, săptămânile utile se calculează proporțional cu numărul de ore efectiv lucrate sau, cu alte cuvinte, potrivit principiului pro rata temporis. Pare logic ca o persoană care lucrează 8 ore pe zi timp de 52 de săptămâni potrivit unui program de lucru cu normă întreagă să cumuleze de două ori mai multe săptămâni utile decât o persoană care lucrează 8 ore pe zi timp de 26 de săptămâni potrivit unui program de lucru pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic. Până la acest punct nu există discriminare.
99. Însă în cazul lucrătorilor pe fracțiune de normă de tip orizontal numărul săptămânilor utile se calculează pe o bază mai favorabilă decât principiul pro rata temporis. Dacă numai săptămânile în care se lucrează cel puțin o zi contează ca săptămâni utile(53), o persoană care lucrează 4 ore pe zi timp de 52 de săptămâni potrivit unui program de lucru pe fracțiune de normă de tip orizontal va fi lucrat exact același număr de ore precum lucrătorul pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic descris mai sus, dar va fi dobândit un număr dublu de săptămâni utile.
100. Lucrătorul pe fracțiune de normă de tip orizontal se poate bucura de un avantaj în raport cu lucrătorul cu normă întreagă. Să presupunem (pentru a schimba puțin exemplul) că, în loc să lucreze 20 de ore pe săptămână împărțite în 5 zile (4 ore pe zi), acesta lucrează 2 zile și jumătate cu normă întreagă (8 + 8 + 4 ore), nelucrând deloc în celelalte 2 zile și jumătate. Schema de lucru permite ca săptămâna respectivă să conteze ca săptămână utilă. În acest timp, lucrătorul cu normă întreagă a trebuit să lucreze o săptămână întreagă obișnuită (toate cele 5 zile) pentru ca săptămâna să fie considerată săptămână utilă.
101. Prin urmare, se pare că există două forme de inegalitate de tratament: (a) între două tipuri de muncă pe fracțiune de normă, în dezavantajul lucrătorilor pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic, și (b) între munca pe fracțiune de normă de tip orizontal și munca cu normă întreagă, în dezavantajul lucrătorilor cu normă întreagă.
102. Este o astfel de inegalitate de tratament cuprinsă în clauza 4 din acordul‑cadru?
103. Astfel cum Curtea a confirmat în Hotărârea Michaeler, Directiva 97/81 și acordul‑cadru urmăresc, pe de o parte, să promoveze munca pe fracțiune de normă și, pe de altă parte, să elimine discriminările dintre lucrătorii pe fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă. Această dublă finalitate reiese din cuprinsul clauzei 1 din acordul‑cadru, precum și din considerentele Directivei 97/81. Curtea a citat, printre altele, considerentul (11), potrivit căruia părțile semnatare ale acordului‑cadru „și au exprimat dorința de a stabili un cadru general de eliminare a discriminărilor față de lucrătorii pe fracțiune de normă
și de a contribui la dezvoltarea posibilităților de muncă pe fracțiune de normă pe o bază acceptabilă atât pentru angajatori, cât și pentru lucrători”(54) .
104. Din modul de redactare a clauzei 4 din acordul‑cadru reiese clar că versiunea specifică a principiului nediscriminării pe care o conține reprezintă o interdicție a discriminării între lucrătorii cu fracțiune de normă și cei cu normă întreagă, contribuind totodată în mod natural la promovarea muncii pe fracțiune de normă. După cum rezultă cu claritate din preambul, acest lucru implică discriminare față de lucrători pe fracțiune de normă .
105. Așadar, clauza 4 se poate aplica unei inegalități de tratament între diferite tipuri de muncă pe fracțiune de normă numai dacă, între lucrătorii pe fracțiune de normă și cei cu normă întreagă, acest tratament este discriminatoriu față de
lucrătorii pe fracțiune de normă. Niciuna dintre formele de inegalitate de tratament pe care le‑am identificat mai sus nu îndeplinește condițiile acestui text.
106. Prin urmare, niciuna dintre acestea nu este interzisă de clauza 4 din acordul‑cadru.
Obligația de a identifica și de a analiza obstacolele cuprinse în clauza 5 din acordul‑cadru
107. În cadrul ședinței, Comisia a susținut că clauza 5 alineatul (1) litera (a) din acordul‑cadru se opune unei reglementări precum cea în cauză în acțiunea principală. Conform obiectivului de promovare a muncii pe fracțiune de normă, această clauză impune statelor membre „să identifice și să analizeze obstacolele de natură juridică sau administrativă care pot restrânge posibilitățile de lucru pe fracțiune de normă și, acolo unde este adecvat, să le elimine”. Comisia s‑a întemeiat pe Hotărârea Michaeler, în care Curtea a apreciat că clauza 5 alineatul (1) litera (a) trebuie interpretată în sensul că se opune unei reglementări naționale care impune transmiterea către autorități a copiilor contractelor de muncă cu fracțiune de normă în termen de 30 de zile de la semnarea acestora.
108. Nu împărtășim opinia Comisiei.
109. În Hotărârea Michaeler, cerința în litigiu se aplica contractelor de muncă cu fracțiune de normă, dar nu și contractelor de muncă cu normă întreagă. În aprecierea Curții, combinația dintre o formalitate administrativă suplimentară și penalități în caz de nerespectare a acesteia descuraja angajatorii să utilizeze munca pe fracțiune de normă și putea afecta în mod deosebit întreprinderi mici și mijlocii care, nedispunând de resurse la fel de importante precum ale întreprinderilor mai mari, pot fi tentate să evite promovarea muncii pe fracțiune de normă, care reprezenta obiectivul Directivei 97/81(55) .
110. Prin urmare, cerința în litigiu reprezenta un exemplu clar de normă juridică sau administrativă care funcționa ca un obstacol pentru lucrătorii dornici să treacă de la munca cu normă întreagă la cea pe fracțiune de normă.
111. Considerentele și dispozițiile de fond ale directivei și ale acordului‑cadru, împreună cu „considerațiile generale” ale acestuia din urmă indică cu claritate că ratio legis
a acordului‑cadru este promovarea posibilității pentru lucrători de a trece de la munca cu normă întreagă la cea pe fracțiune de normă sau de a avea acces la munca pe fracțiune de normă fără a fi nevoiți să presteze mai întâi o muncă cu normă întreagă.
112. Obligația cuprinsă în clauza 5 din acordul‑cadru ne pare, așadar, a fi o aplicație specifică a interdicției discriminării prevăzute în clauza 4. Uneori, astfel de discriminări există atunci când statele membre impun un obstacol de natură juridică sau administrativă contractelor pe fracțiune de normă, obstacol pe care nu îl impun contractelor cu normă întreagă, precum în Hotărârea Michaeler. În acest caz, statul membru este obligat să elimine astfel de obstacole.
113. În speță, nu există o normă juridică sau o practică administrativă care să acționeze ca un obstacol în calea trecerii de la munca cu normă întreagă la cea pe fracțiune de normă. Într‑adevăr, nu există un tratament diferențiat între lucrătorii cu normă întreagă și cei pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic în ceea ce privește modul în care se calculează săptămânile utile ale acestora. Săptămânile utile se calculează pentru ambele categorii de lucrători pe baza principiului pro rata temporis (56) .
Inegalitatea de tratament rezultă numai din tratamentul preferențial acordat unei a treia
categorii de lucrători (lucrători pe fracțiune de normă de tip orizontal) la calcularea săptămânilor utile.
114. Situația ar fi fost diferită dacă, de exemplu, săptămânile utile ar fi fost calculate pe baza principiului pro rata temporis în ceea ce privește munca pe fracțiune de normă de tip orizontal și munca cu normă întreagă, însă pe o bază mai puțin avantajoasă în ceea ce privește munca pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic. În acest caz, ar fi existat într‑adevăr o inegalitate de tratament între munca cu normă întreagă și un tip specific de muncă pe fracțiune de normă în detrimentul acesteia din urmă. O astfel de regulă ar fi contravenit interdicției discriminării prevăzute în clauza 4, iar statul membru în cauză ar fi fost obligat, în temeiul clauzei 5 alineatul (1) litera (a), să elimine acest obstacol.
115. În Hotărârea Schönheit și Becker, Curtea a apreciat că o reglementare națională care determină reducerea cuantumului pensiei pentru limită de vârstă a unui lucrător în mod disproporționat în cazul în care sunt luate în considerare perioadele sale de activitate pe fracțiune de normă nu poate fi considerată ca fiind justificată în mod obiectiv de faptul că pensia este în acest caz contrapartida unei prestații de muncă mai puțin importante și nici de motivul că obiectivul acesteia este de a evita ca lucrătorii angajați pe fracțiune de normă să fie plasați într‑o situație avantajoasă în comparație cu cei angajați cu normă întreagă(57) .
116. Cu toate acestea, această situație nu pare să se regăsească în speță. Problema nu constă în faptul că lucrătorii pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic sunt dezavantajați în mod disproporționat în comparație cu lucrătorii cu normă întreagă. Problema constă în faptul că, în privința unui anumit punct (calculul săptămânilor utile), lucrătorii pe fracțiune de normă de tip orizontal sunt de fapt avantajați în comparație fie cu lucrătorii cu normă întreagă, fie cu lucrătorii pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic.
117. Rezultă că, în temeiul analizei efectuate în acest stadiu, trebuie să se răspundă la cele trei întrebări adresate că nici clauza 4, nici clauza 1, nici clauza 5 alineatul (1) litera (a) din acordul‑cadru nu se opun în principiu introducerii unei distincții între diferitele tipuri de muncă pe fracțiune de normă, cărora li se aplică diferite condiții, atât timp cât astfel de distincții nu creează o discriminare în favoarea muncii cu normă întreagă și în detrimentul (unei categorii de) lucrători pe fracțiune de normă sau nu formează obstacole de natură juridică sau administrativă care ar putea limita oportunitățile de muncă pe fracțiune de normă.
118. Însă analiza nu se încheie aici.
Principiul general al egalității
119. Interdicția discriminării prevăzută în clauza 4 din acordul‑cadru este o expresie specifică a principiului general al egalității(58) . Prin urmare, aceasta trebuie interpretată conform acestui principiu. Astfel, orice măsură de punere în aplicare trebuie să respecte principiile generale de drept comunitar, inclusiv principiul egalității de tratament(59) .
120. Statele membre sunt libere să introducă distincții între diferitele tipuri de muncă pe fracțiune de normă. Totuși, măsurile pe care acestea le pun în aplicare trebuie să fie compatibile și coerente cu obiectivele și dispozițiile Directivei 97/81 și ale Acordului‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă și să fie conforme principiilor generale de drept comunitar, în special principiului egalității de tratament(60) .
121. Rezultă că statele membre nu pot introduce distincții arbitrare între diferitele tipuri de muncă pe fracțiune de normă care se opun acestor obiective și care încalcă interdicția generală a discriminării prevăzută de dreptul comunitar.
122. În ceea ce privește situația de fapt, astfel cum o percepem, considerăm că lucrătorii pe fracțiune de normă de tip orizontal și de tip vertical‑ciclic se află în situații comparabile. Motivele tratamentului lor diferențiat în ceea ce privește dobândirea drepturilor la pensie nu se disting cu ușurință. Acest tratament diferențiat poate constitui, așadar, o distincție arbitrară care ar contraveni în principiu interdicției generale a discriminării.
123. În cadrul ședinței, agentul Italiei și consilierul juridic al INPS au fost întrebați dacă doresc să prezinte o justificare pentru inegalitatea de tratament în speță. Ambii s‑au referit la faptul că, în dreptul civil italian, un contract de muncă pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic este suspendat („inactiv”) în perioadele nelucrate. Acest lucru implică neplata unei remunerații și a contribuțiilor în contul lucrătorului. În observațiile sale scrise, Italia a susținut de asemenea că lucrătorii sunt liberi să aleagă între munca pe fracțiune de normă de tip orizontal și cea de tip vertical‑ciclic.
124. În ceea ce privește justificarea întemeiată pe dreptul național, este suficient să se amintească faptul că, potrivit unei jurisprudențe constante, un stat membru nu poate invoca dispoziții, practici sau situații din ordinea sa juridică internă pentru a justifica o nerespectare a obligațiilor care rezultă din dreptul comunitar(61) .
125. În ceea ce privește justificarea întemeiată pe libera alegere a lucrătorilor între munca pe fracțiune de normă de tip orizontal și cea de tip vertical‑ciclic, documentele prezentate Curții sugerează că, în realitate, nu există o astfel de opțiune pentru angajații companiilor de transport aerian, precum reclamanții. Natura muncii lor ca personal de zbor la bordul aeronavelor face dificilă, dacă nu imposibilă, alegerea de către angajați a muncii pe fracțiune de normă de tip orizontal (de exemplu 7 zile de lucru pe săptămână, dar numai 4 ore pe zi). E dificil de conceput că o persoană poate „părăsi biroul” după efectuarea unei jumătăți de zile de muncă atunci când „biroul” este o aeronavă în plin zbor(62) . Imposibilitatea practică de a organiza munca pe fracțiune de normă de tip orizontal pare să fi fost confirmată de convenția colectivă aplicabilă, care restrânge alegerea muncii pe fracțiune de normă pentru angajați precum reclamanții la munca pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic.
126. Prin urmare, aceste justificări nu par a fi eficiente.
127. Cu toate acestea, instanței naționale îi va reveni în definitiv sarcina atât de a decide dacă modul inegal de calculare a dobândirii drepturilor la pensie, astfel cum a fost descris de agentul Italiei și de consilierul juridic al INPS în cadrul ședinței, este efectiv metoda prevăzută de dreptul național, cât și, dacă aceasta este situația, de a examina dacă există vreo justificare obiectivă pentru o astfel de inegalitate de tratament(63) .
Concluzie
128. În lumina considerațiilor de mai sus, sugerăm Curții să răspundă la întrebările adresate de Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza (Curtea de Apel, Secția dreptul muncii și securitatea socială), după cum urmează:
– Acordul‑cadru anexat la Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES nu se aplică pensiilor din sistemul obligatoriu al securității sociale. Revine instanței naționale sarcina de a stabili dacă pensia în discuție în acțiunea principală intră în această categorie. În cazul în care ar concluziona că pensia în discuție este o pensie din sistemul obligatoriu al securității sociale, instanța națională trebuie să examineze dacă Italia și‑a exercitat competența cu privire la securitatea socială în conformitate cu dreptul comunitar și, în special, cu principiul nediscriminării;
– Clauza 4 din Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă nu se opune unei reglementări naționale în cadrul căreia săptămânile utile pentru dobândirea drepturilor la pensie se calculează potrivit principiului pro rata temporis. Clauza 4 se aplică inegalității de tratament dintre diferite tipuri de muncă pe fracțiune de normă numai în cazul în care acest tratament constituie de asemenea o discriminare în favoarea lucrătorilor cu normă întreagă și împotriva lucrătorilor pe fracțiune de normă. Statele membre sunt libere să introducă distincții între diferitele tipuri de muncă pe fracțiune de normă. Totuși, măsurile pe care acestea le pun în aplicare trebuie să fie compatibile și coerente cu obiectivele și dispozițiile Directivei 97/81 și ale Acordului‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă și să fie conforme principiilor generale de drept comunitar, în special principiului egalității de tratament. Statele membre nu pot introduce distincții arbitrare între diferitele tipuri de muncă pe fracțiune de normă care se opun acestor obiective și care încalcă interdicția generală a discriminării prevăzută de dreptul comunitar.
(1) .
(2)
–	Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe fracțiune de normă, încheiat de UCIPE, CEIP și CES (JO L 14, p. 9, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 35).
(3)
–	Uniunea Confederațiilor Industriale și Patronale din Europa. Începând cu 23 ianuarie 2007, UCIPE a devenit BUSINESSEUROPE, Confederația Afacerilor Europene.
(4)
–	Centrul European al Întreprinderilor Publice și al Întreprinderilor de Interes Economic General.
(5)
–	Confederația Europeană a Sindicatelor.
(6)
–	Traducerea noastră.
(7)
–	În observațiile sale scrise, INPS afirmă că directiva a fost transpusă în dreptul italian prin Decretul legislativ nr. 368 din 6 septembrie 2001. Cu toate acestea, însuși titlul Decretului legislativ nr. 61/2000 indică faptul că obiectivul acestuia este transpunerea Directivei 97/81, în timp ce titlul Decretului legislativ nr. 368 indică faptul că obiectivul acestuia este transpunerea Directivei 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind Acordul‑cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UNICE și CEEP (JO L 175, p. 43, Ediție specială, 05/vol. 5, p. 129). Desigur, revine instanței naționale sarcina de a identifica instrumentul de transpunere corect.
(8)
–	Din documentele prezentate Curții rezultă că acesta guvernează perioadele asimilate perioadelor pentru care s‑a plătit o remunerație.
(9)
–	Fondo pensioni lavoratori dipendenti.
(10)
–	Deciziile de trimitere nu cuprind o definiție a muncii pe fracțiune de normă ciclice. Însă acestea precizează că aspectul în litigiu în speță este munca pe fracțiune de normă „de tip vertical” pe o bază ciclică, ceea ce presupune că se muncește în anumite luni ale anului și că nu se muncește în alte luni. Ne vom referi la acest tip de muncă ca fiind „muncă pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic”.
(11)
–	A se vedea, cel mai recent, Hotărârea din 19 noiembrie 2009, Filipiak, C‑314/08, Rep., p. I‑11049, punctele 40-42 și jurisprudența citată.
(12)
–	A se vedea Hotărârea din 14 iunie 2007, Telefónica O2 Czech Republic, C‑64/06, Rep., p. I‑4887, punctele 22 și 23 și jurisprudența citată.
(13)
–	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 15 aprilie 2008, Impact, C‑268/06, Rep., p. I‑2483, punctele 105-133.
(14)
–	A se vedea punctele 69-83 de mai jos.
(15)
–	A se vedea punctele 14 și 16, precum și nota de subsol 7 de mai sus.
(16)
–	Hotărârea din 14 aprilie 1970, Brock, 68/69, Rec., p. 171.
(17)
–	JO 1958, p. 561 (numai în limbile franceză, germană, italiană și olandeză).
(18)
–	Hotărârea Brock, citată la nota de subsol 16, punctul 7.
(19)
–	A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 9 decembrie 1965, Singer, 44/65, Rec., 1965, p. 1191, mai veche, și, mai recent, Hotărârea din 11 decembrie 2008, Comisia/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, Rep., p. I‑9465 punctul 43, și Hotărârea din 22 decembrie 2008, Centeno Mediavilla și alții/Comisia, C‑443/07 P, Rep., p. I‑10945, punctul 61.
(20)
–	Hotărârea din 18 aprilie 2002, Duchon, C‑290/00, Rec., p. I‑3567, punctele 19-26 și jurisprudența citată.
(21)
–	Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați și cu familiile acestora care se deplasează în cadrul Comunității (JO L 149, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26), modificat de mai multe ori.
(22)
–	Acest alineat (3) prevede să se ia în considerare orice risc de care este legat dreptul în cauză, chiar dacă s‑a materializat „înainte de 1 octombrie 1972 sau de data intrării în vigoare [a regulamentului] pe teritoriul statului membru în cauză”.
(23)
–	Acest alineat (2) impune luarea în considerare, pentru stabilirea drepturilor la prestații, a tuturor perioadelor de asigurare, de încadrare în muncă sau de reședință realizate în temeiul legislației unui stat membru „înainte de 1 octombrie 1972 sau de data intrării în vigoare [a regulamentului] pe teritoriul statului membru în cauză”.
(24)
–	Hotărârea din 16 iulie 2009, Snauwaert și alții și Deschaumes, C‑124/08 și C‑125/08, Rep., p. I‑6793, punctele 15 și 16 și jurisprudența citată.
(25)
–	Dosarul național este pus la dispoziția Curții, dar nu și a părților interesate, astfel cum prevede articolul 23 din Statutul Curții. Deși poate fi examinat în mod legitim pentru a deduce informații suplimentare relevante, acesta nu poate servi ca înlocuitor al deciziei de trimitere.
(26)
–	A se vedea nota de subsol 10 de mai sus.
(27)
–	Hotărârea din 8 mai 2003, Gantner Electronic, C‑111/01, Rec., p. I‑4207, punctul 37. Curtea s‑a pronunțat în acest sens într‑un mod mai prudent în hotărâri mai vechi. A se vedea, de exemplu, Hotărârea din 30 martie 2000, JämO, C‑236/98, Rec., p. I‑2189, punctul 31.
(28)
–	A se vedea, de exemplu, Hotărârea JämO, citată la nota de subsol 27, punctul 32, și Hotărârea din 9 decembrie 2003, Gasser, C‑116/02, Rec., p. I‑14693, punctul 27.
(29)
–	Hotărârea din 22 februarie 1990, Busseni, C‑221/88, Rec., p. I‑495, punctul 13.
(30)
–	Hotărârea din 21 aprilie 1999, Charreire și Hirtsmann, C‑28/98 și C‑29/98, Rec., p. I‑1963.
(31)
–	A se vedea, prin analogie, Hotărârea din 16 iulie 1998, Dumon și Froment, C‑235/95, Rec., p. I‑4531, punctele 25-27 și jurisprudența citată.
(32)
–	A se vedea Hotărârea din 24 martie 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, Rep., p. I‑2119, punctul 65 și jurisprudența citată.
(33)
–	Hotărârea din 12 februarie 2008, Kempter, C‑2/06, Rep., p. I‑411, punctul 42, și Hotărârea din 16 decembrie 2008, Cartesio, C‑210/06, Rep., p. I‑9641, punctul 91.
(34)
–	După cum a susținut INPS, a se vedea punctul 27 de mai sus.
(35)
–	Citată la nota de subsol 13, punctele 105-134.
(36)
–	Citată la nota de subsol 7.
(37)
–	Adesea denumite „pensii profesionale”. A se vedea în plus Barnard, C., „EC Employment Law” (ediția a treia, Oxford University Press, 2006), p. 517-520.
(38)
–	Hotărârea Impact, citată la nota de subsol 13, punctele 131-134.
(39)
–	A se vedea, prin analogie, Concluziile prezentate la 4 decembrie 2008 în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea C‑537/07, Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, punctul 29. A se vedea de asemenea Barnard, C., op. cit., p. 475.
(40)
–	A se vedea Hotărârea din 1 aprilie 2008, Maruko, C‑267/06, Rep., p. I‑1757, punctele 46-48 și jurisprudența citată.
(41)
–	Hotărârea din 23 octombrie 2003, Schönheit și Becker, C‑4/02 și C‑5/02, Rec., p. I‑12575, punctul 58.
(42)
–	A se vedea Hotărârea din 16 iulie 2009, von Chamier‑Glisczinski, C‑208/07, Rep., p. I‑6095, punctul 63 și jurisprudența citată.
(43)
–	Hotărârea Maruko, citată la nota de subsol 40, punctul 59 și jurisprudența citată.
(44)
–	Hotărârea din 16 iulie 2009, Futura Immobiliare și alții, C‑254/08, Rep., p. I‑6995, punctul 28 și jurisprudența citată.
(45)
–	A se vedea nota de subsol 8 de mai sus.
(46)
–	Fără a ține seama de concedii.
(47)
–	Așadar, calculul este numărul de săptămâni × numărul de zile × numărul de ore lucrate pe zi, și anume 52 × 5 × 4 pentru un lucrător pe fracțiune de normă de tip orizontal și 26 × 5 × 8 un lucrător pe fracțiune de normă de tip vertical‑ciclic.
(48)
–	A se vedea Hotărârea din 3 octombrie 2006, Cadman, C‑17/05, Rec, p. I‑9583, punctul 28 și jurisprudența citată.
(49)
–	Hotărârea din 31 mai 2001, D și Suedia/Consiliul, C‑122/99 P și C‑125/99 P, Rec., p. I‑4319, punctul 48, și Hotărârea din 12 octombrie 2004, Wippel, C‑313/02, p. I‑9483, punctul 56.
(50)
–	A se vedea de asemenea concluziile prezentate de noi în cauza Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, citate la nota de subsol 39, punctul 53, precum și concluziile avocatului general Kokott prezentate în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Impact, citată la nota de subsol 13, punctul 101.
(51)
–	Hotărârile citate anterior Schönheit și Becker, nota de subsol 41, punctul 90, și Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, nota de subsol 39, punctul 59.
(52)
–	Hotărârile citate anterior Schönheit și Becker, nota de subsol 41, punctul 91, și Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, nota de subsol 39, punctul 59.
(53)
–	A se vedea punctul 93 de mai sus.
(54)
–	Hotărârea din 24 aprilie 2008, Michaeler și alții, C‑55/07 și C‑56/07, Rep., p. I‑3135, punctele 21 și 22 (sublinierea noastră). Curtea s‑a referit de asemenea la considerentele (5) și (18) ale directivei. A se vedea punctul 3 de mai sus.
(55)
–	Hotărârea Michaeler și alții, citată la nota de subsol 54, punctele 25-29.
(56)
–	A se vedea punctele 97 și 98 de mai sus.
(57)
–	Hotărârea Schönheit și Becker, citată la nota de subsol 41, punctele 93-97.
(58)
–	Hotărârea Cadman, citată la nota de subsol 48, punctul 28 și jurisprudența citată.
(59)
–	Hotărârea din 4 iunie 2009, JK Otsa Talu, C‑241/07, Rep., p. I‑4323, punctul 46 și jurisprudența citată.
(60)
–	A se vedea, într‑un context puțin diferit, Hotărârea JK Otsa Talu, citată la nota de subsol 59, punctul 46 și jurisprudența citată.
(61)
–	Hotărârea din 7 iulie 2009, Comisia/Grecia, C‑369/07, Rep., p. I‑5703, punctul 45 și jurisprudența citată.
(62)
–	Același lucru este valabil, deși în mod mai puțin dramatic, pentru alte categorii profesionale, în funcție de modul în care diferite tipuri de muncă trebuie organizate.
(63)
–	Considerăm că ar putea exista motive legitime pentru instituirea unei baze de calcul mai generoase a săptămânilor utile în cadrul unei anumite forme de muncă pe fracțiune de normă, în anumite circumstanțe, fără a se face discriminări în favoarea lucrătorilor cu normă întreagă și în detrimentul lucrătorilor pe fracțiune de normă în general și fără a contraveni obiectivelor directivei și ale acordului‑cadru. De exemplu, s‑ar putea concepe să se confere un astfel de avantaj pentru tipul de muncă pe fracțiune de normă care ar putea conveni cel mai mult lucrătorilor care își cresc copiii. A se vedea, cu privire la un argument similar referitor la concediul pentru creșterea copilului, concluziile prezentate de noi în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Gómez‑Limón Sánchez‑Camacho, citate la nota de subsol 39, punctul 54.