62020CC0570
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ‑BORDONA
prezentate la 9 decembrie 2021 (
1
)
Cauza C‑570/20
BV
împotriva
Direction départementale des finances publiques de la Haute‑Savoie
[cerere de decizie preliminară formulată de Cour de cassation (Curtea de Casație) (Franța)]
„Întrebare preliminară – Drepturi fundamentale – Articolele 50 și 52 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene – Taxa pe valoarea adăugată (TVA) – Directiva 2006/112/CE – Reglementare națională care prevede cumulul sancțiunilor administrative și penale pentru aceleași fapte – Cerințele principiului ne bis in idem – Claritate și previzibilitate – Necesitate și proporționalitate”
1.
Curtea este sesizată din nou cu problemele care decurg din cumulul de sancțiuni administrative și penale aplicate aceleiași persoane pentru aceleași fapte în vederea sancționării, în mod simultan sau succesiv, a încălcărilor fiscale referitoare printre altele la taxa pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”).
2.
În Hotărârile din 20 martie 2018, Menci (
2
) și Garlsson Real Estate și alții (
3
), Curtea a precizat condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o reglementare națională pentru a restrânge, în conformitate cu articolul 52 alineatul (1) din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”), dreptul fundamental de a nu fi sancționat de două ori pentru aceleași fapte, care este garantat de articolul 50 din cartă.
3.
În prezenta trimitere preliminară, Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) are îndoieli privind conformitatea cu jurisprudența Curții a normelor naționale pe care trebuie să își întemeieze hotărârea, în special în ceea ce privește:
–
claritatea și precizia dispozițiilor care permit cumulul de proceduri și de sancțiuni, și
–
proporționalitatea dintre gravitatea încălcării săvârșite, pe de o parte, și severitatea ansamblului sancțiunilor cumulate, pe de altă parte.
I. Cadrul normativ
A.
Dreptul Uniunii
1. Carta
4.
Articolul 50 stabilește:
„Nimeni nu poate fi judecat sau condamnat pentru o infracțiune pentru care a fost deja achitat sau condamnat în cadrul Uniunii, prin hotărâre judecătorească definitivă, în conformitate cu legea.”
5.
Articolul 51 prevede:
„(1)   Dispozițiile prezentei carte se adresează instituțiilor, organelor, oficiilor și agențiilor Uniunii, cu respectarea principiului subsidiarității, precum și statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii. Prin urmare, acestea respectă drepturile și principiile și promovează aplicarea lor în conformitate cu atribuțiile pe care le au în acest sens și cu respectarea limitelor competențelor conferite Uniunii de tratate.
(2)   Prezenta cartă nu extinde domeniul de aplicare a dreptului Uniunii în afara competențelor Uniunii, nu creează nicio competență sau sarcină nouă pentru Uniune și nu modifică competențele și sarcinile stabilite de tratate.”
6.
Articolul 52 prevede:
„(1)   Orice restrângere a exercițiului drepturilor și libertăților recunoscute prin prezenta cartă trebuie să fie prevăzută de lege și să respecte substanța acestor drepturi și libertăți. Prin respectarea principiului proporționalității, pot fi impuse restrângeri numai în cazul în care acestea sunt necesare și numai dacă răspund efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților celorlalți.
[…]
(3)   În măsura în care prezenta cartă conține drepturi ce corespund unor drepturi garantate prin Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, înțelesul și întinderea lor sunt aceleași ca și cele prevăzute de convenția menționată. Această dispoziție nu împiedică dreptul Uniunii să confere o protecție mai largă.
(4)   În măsura în care prezenta cartă recunoaște drepturi fundamentale, așa cum rezultă acestea din tradițiile constituționale comune statelor membre, aceste drepturi sunt interpretate în conformitate cu tradițiile menționate.
[…]
(6)   Legislațiile și practicile naționale trebuie să fie luate în considerare pe deplin, după cum se precizează în prezenta cartă.”
2. Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene („TFUE”)
7.
Articolul 325 prevede:
„(1)   Uniunea și statele membre combat frauda și orice altă activitate ilegală care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii prin măsuri luate în conformitate cu prezentul articol, măsuri care descurajează fraudele și oferă o protecție efectivă în statele membre, precum și în instituțiile, organele, oficiile și agențiile Uniunii.
(2)   Pentru a combate frauda care aduce atingere intereselor financiare ale Uniunii, statele membre adoptă aceleași măsuri pe care le adoptă pentru a combate frauda care aduce atingere propriilor lor interese financiare.
[…]”
3. Directiva 2006/112/CE (
4
)
8.
Articolul 273 prevede:
„Statele membre pot impune alte obligații pe care le consideră necesare pentru a asigura colectarea în mod corect a TVA și a preveni evaziunea, sub rezerva cerinței de tratament egal al operațiunilor interne și operațiunilor efectuate între statele membre de către persoane impozabile și cu condiția ca respectivele obligații să nu genereze, în comerțul între statele membre, unele formalități în legătură cu trecerea frontierelor.
[…]”
B.
Dreptul național
1. Code général des impôts (Codul fiscal general, denumit în continuare „CFG”)
9.
În temeiul articolului 1729, în versiunea aplicabilă litigiului (
5
):
„Inexactitățile sau omisiunile constatate într‑o declarație sau într‑un act care se referă la elemente relevante pentru baza de impozitare sau pentru calculul taxei, precum și pentru rambursarea unui credit fiscal a cărui plată a fost obținută în mod nedatorat de la stat au drept rezultat aplicarea unei majorări de:
a.
40 % în cazul unei încălcări intenționate;
[…]”
10.
Articolul 1741, în versiunea aplicabilă situației de fapt analizate (
6
), prevedea:
„Fără a aduce atingere dispozițiilor speciale din prezentul cod, oricine s‑a sustras sau a încercat să se sustragă în mod fraudulos de la stabilirea ori de la plata totală sau parțială a taxelor reglementate de prezentul cod, fie prin nedepunerea voluntară a declarației sale în termenele prevăzute, fie prin disimularea voluntară a unei părți din sumele impozabile, fie prin provocarea insolvenței sale sau prin împiedicarea prin alte mijloace a colectării taxei, fie prin orice altă acțiune frauduloasă, este pasibil, indiferent de sancțiunile fiscale aplicabile, de o amendă în valoare de 37500 de euro și de o pedeapsă cu închisoarea de cinci ani. În cazul în care faptele au fost săvârșite sau facilitate prin intermediul unor achiziții sau vânzări fără factură sau cu facturi care nu se referă la operațiuni reale sau în cazul în care au avut ca scop obținerea de rambursări nejustificate din partea statului, autorul lor va fi sancționat cu o amendă de 75000 de euro și cu o pedeapsă cu închisoarea de cinci ani.
Totuși, dispoziția anterioară este aplicabilă în cazul disimulării numai dacă aceasta depășește o zecime din valoarea impozabilă sau suma de 153 de euro. Orice persoană condamnată în temeiul dispozițiilor prezentului articol poate fi privată de drepturile civice, civile și familiale, în conformitate cu dispozițiile articolului 131-26 din Codul penal.
Instanța poate de asemenea să dispună afișarea deciziei adoptate și publicarea acesteia în condițiile prevăzute la articolele 131-35 sau 131-39 din Codul penal.
Procedurile sunt inițiate în condițiile prevăzute la articolele L. 229-L. 231 din Codul de procedură fiscală.”
2. Livre des procédures fiscales (Codul de procedură fiscală, denumit în continuare „CPF”)
11.
Articolul L. 228, în versiunea aplicabilă cauzei, stabilește condițiile în care autoritatea fiscală poate sesiza Ministerul Public cu privire la faptele care constituie fraudă fiscală:
„Sub sancțiunea inadmisibilității, plângerile care vizează aplicarea unor sancțiuni penale privind impozitele directe, taxa pe valoarea adăugată și alte impozite pe cifra de afaceri, taxele de înregistrare, impozitul pe bunurile imobile și impozitul pe transferurile patrimoniale și pe actele juridice încheiate în formă scrisă se depun de către autoritatea fiscală după ce Comisia pentru Combaterea Încălcărilor Fiscale și‑a dat avizul conform.”
II. Situația de fapt și întrebările preliminare
12.
BV a exercitat profesia de expert contabil, în calitate de întreprindere individuală, până la 14 iunie 2011. În această calitate și având în vedere cifra sa de afaceri, el era obligat la plata TVA‑ului (regim obișnuit de calcul), fiind ținut să depună declarații lunare.
13.
BV era de asemenea supus impozitului pe venit, în categoria beneficii necomerciale (denumite în continuare „BCN”), astfel încât era obligat să depună anual, pe lângă declarația privind totalitatea veniturilor sale personale, o declarație privind BCN.
14.
În urma unor inspecții efectuate în anii 2009, 2010 și 2011, autoritatea fiscală a constatat că BV declarase venituri de natură profesională mai mici decât cele încasate în realitate, din care rezulta o eludare fiscală în materie de TVA în valoare de 82507 euro și una în materie de BCN în valoare de 108833 de euro.
15.
La 10 martie 2014, autoritatea fiscală a depus la Ministerul Public o plângere având ca obiect neregularități contabile și fraude în legătură cu impozitul pe venit și cu TVA‑ul, fapte care implicau disimularea veniturilor încasate (
7
).
16.
BV a fost citat în fața tribunal correctionnel d’Annecy (Tribunalul Corecțional din Annecy, Franța) pentru a fi judecat pentru două infracțiuni: fraudă fiscală prin disimularea sumelor impozabile și neînregistrarea într‑un document contabil. În toate etapele procedurii, acesta a recunoscut că a săvârșit faptele de care a fost acuzat.
17.
Prin hotărârea din 23 iunie 2017, tribunal correctionnel d’Annecy (Tribunalul Corecțional din Annecy, Franța) l‑a condamnat pe BV la 12 luni de închisoare, considerându‑l vinovat pentru infracțiunile de care era acuzat.
18.
BV a declarat apel la cour d’appel de Chambéry (Curtea de Apel din Chambéry, Franța), susținând că condamnarea era contrară principiului ne bis in idem, deoarece făcuse deja obiectul unei proceduri de rectificare fiscală pentru aceleași fapte, care a condus la sancțiuni fiscale de 40 % din taxele eludate. În opinia sa, severitatea globală a regimului de sancționare aplicabil în cazul său era disproporționată.
19.
Apelul a fost respins prin hotărârea din 13 februarie 2019 a cour d’appel de Chambéry (Curtea de Apel din Chambéry), care a confirmat hotărârea primei instanțe în ceea ce privește vinovăția inculpatului și a majorat pedeapsa (
8
), condamnându‑l la 18 luni de închisoare, dintre care 6 cu suspendare.
20.
Curtea de Apel a exclus încălcarea principiului ne bis in idem, deoarece cumulul de pedepse și de sancțiuni administrative se realizase în temeiul articolului 1741 din CFG, dispoziție care respectă articolul 50 din cartă, având în vedere că este conformă cu constatările Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional, Franța).
21.
BV a declarat recurs la Cour de Cassation (Curtea de Casație), susținând că instanța de prim grad și instanța de apel:
–
nu au respectat articolul 50 din cartă, aplicând articolul 1741 din CFG, ale cărui dispoziții, astfel cum au fost interpretate de Conseil Constitutionnel (Consiliul Constituțional), nu sunt nici clare, nici precise;
–
nu și‑au motivat hotărârea în conformitate cu cerințele prevăzute de dreptul Uniunii, deoarece nu s‑au asigurat ca sarcina rezultată din toate sancțiunile aplicate să nu fie excesivă în raport cu gravitatea încălcării.
22.
Potrivit Cour de cassation (Curtea de Casație):
–
Normele naționale urmăresc în special combaterea infracțiunilor în materie de TVA. Acestea răspund astfel unui obiectiv de interes general, de natură să justifice un cumul de proceduri și de sancțiuni de natură penală, care urmăresc scopuri complementare.
–
În ceea ce privește claritatea și previzibilitatea, articolele 1729 și 1741 din CFG definesc cu precizie actele sau omisiunile care pot face obiectul procedurilor și al sancțiunilor penale și fiscale.
–
În ceea ce privește necesitatea și proporționalitatea, posibilitatea de a cumula sancțiuni este limitată de imposibilitatea de a depăși cuantumul cel mai ridicat al uneia dintre sancțiunile aplicate. Această normă nu privește decât sancțiunile de aceeași natură (și anume sancțiunile pecuniare).
–
Cu toate acestea, nu se poate afirma că aplicarea corectă a dreptului Uniunii se impune atât de evident încât să nu lase loc niciunei îndoieli rezonabile.
23.
În acest context, la Cour de cassation (Curtea de Casație) adresează Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Cerința clarității și previzibilității circumstanțelor în care omisiunile privind obligația de declarare în materie de TVA pot face obiectul unei cumulări de proceduri și de sancțiuni de natură penală este îndeplinită de norme naționale precum cele descrise mai sus?
2)
Cerința necesității și a proporționalității cumulării unor astfel de sancțiuni este îndeplinită de norme naționale precum cele descrise mai sus?”
III. Procedura în fața Curții
24.
Cererea de decizie preliminară a fost înregistrată la grefa Curții la 28 octombrie 2020.
25.
Au formulat observații scrise BV, guvernul francez și Comisia Europeană.
26.
S‑a considerat că nu este necesară desfășurarea unei ședințe.
IV. Analiză
A.
Considerații prealabile privind reglementarea națională în litigiu și conținutul întrebărilor preliminare
27.
„Normele naționale” la care face referire instanța de trimitere sunt rezultatul completării a două dispoziții legislative cu interpretarea judiciară pe care au primit‑o.
28.
Aceste dispoziții legislative sunt articolele 1729 și 1741 din CFG, al căror text a fost menționat anterior (
9
). Pe scurt, acestea stabilesc sancțiuni administrative (majorare cu 40 % pentru încălcările intenționate, conform articolului 1729) și pedepse care constau în amendă și în închisoare (conform articolului 1741) pentru anumite comportamente prin care s‑au încălcat normele fiscale.
29.
Articolul 1741 din CFG prevede în mod expres că pedepsele care constau în amendă sau închisoare pot fi aplicate independent de sancțiunile fiscale (și anume cele care sunt în mod formal administrative) (
10
) pentru aceleași fapte.
30.
În ceea ce privește interpretarea judiciară a normelor naționale respective, instanța de trimitere arată că, în ceea ce privește cumulul sancțiunilor penale și administrative prevăzute de acestea, Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) a formulat trei rezerve privind interpretarea lor (
11
).
31.
Aceste rezerve – care evidențiază condițiile în care se pot cumula sancțiunile prevăzute la articolele 1729 și 1741 din CTG – sunt următoarele:
–
un contribuabil care a fost scutit de taxă printr‑o hotărâre judecătorească rămasă definitivă pentru un motiv de fond nu va putea fi condamnat pentru fraudă fiscală (prima rezervă, care este irelevantă în speță);
–
articolul 1741 din CFG nu se va aplica decât cazurilor celor mai grave de disimulare frauduloasă a sumelor impozabile sau de omisiune privind obligația de declarare. Gravitatea poate rezulta din cuantumul taxelor eludate, din natura acțiunilor inculpatului și din împrejurările în care au fost săvârșite (a doua rezervă);
–
deși eventualitatea inițierii a două proceduri poate conduce la o cumulare a sancțiunilor, principiul proporționalității presupune că, în orice caz, cuantumul total al eventualelor sancțiuni impuse nu depășește cuantumul cel mai ridicat al uneia dintre sancțiunile aplicate (a treia rezervă).
32.
În ceea ce privește cea de a doua rezervă, instanța de trimitere subliniază că jurisprudența sa a stabilit criteriile relevante privind gravitatea comportamentelor după cum urmează:
„Atunci când persoana inculpată pentru fraudă fiscală demonstrează că a făcut, cu titlu personal, obiectul unei sancțiuni fiscale pentru aceleași fapte, instanței penale îi revine sarcina, după stabilirea elementelor constitutive ale infracțiunii respective în lumina articolului 1741 din CFG și anterior aplicării unor sancțiuni penale, de a verifica dacă faptele reținute prezintă gradul de gravitate de natură să justifice sancționarea penală complementară. Instanța este obligată să își motiveze decizia, iar gravitatea constatată va putea rezulta din cuantumul taxelor eludate, din natura acțiunilor persoanei urmărite penal sau din împrejurările în care au fost săvârșite, în special a celor care constituie circumstanțe agravante.” (
12
)
33.
În ceea ce privește cea de a treia rezervă, instanța de trimitere evidențiază că a stabilit condițiile de aplicare a acesteia după cum urmează:
–
„Atunci când inculpatul demonstrează că a făcut obiectul unei sancțiuni fiscale definitive pentru aceleași fapte, instanța penală nu este obligată să asigure respectarea cerinței proporționalității decât în cazul în care aplică o pedeapsă de aceeași natură.”
–
„Principiul proporționalității nu este încălcat atunci când instanțele condamnă la o pedeapsă cu închisoarea cu suspendarea executării un inculpat căruia i‑au fost aplicate definitiv sancțiuni administrative, cu condiția să nu îi aplice pedeapsa amenzii.”
34.
Acesta ar fi, pe scurt, cadrul normativ – rezultat din interacțiunea dintre dispozițiile legale și interpretarea judiciară a acestora – care autorizează, în dreptul francez, cumulul sancțiunilor administrative și penale pentru aceleași fapte care constituie infracțiuni și încălcări fiscale, atunci când autoritatea fiscală le aduce la cunoștința Ministerului Public (
13
).
35.
Cour de cassation (Curtea de Casație) nu are îndoieli privind jurisprudența Curții referitoare la principiul ne bis in idem în ceea ce privește:
–
caracterul penal al sancțiunii administrative prevăzute la articolul 1729 din CFG (
14
);
–
existența unui interes general care să justifice cumulul sancțiunii administrative cu sancțiunea penală prevăzut la articolul 1741 din CFG (
15
).
36.
Întrebările adresate de Cour de cassation (Curtea de Casație) se limitează, așadar, la a stabili dacă dreptul național îndeplinește condițiile prevăzute în Hotărârea Menci, în ceea ce privește claritatea, previzibilitatea, necesitatea și proporționalitatea normelor care permit cumulul procedurilor și al sancțiunilor.
37.
Este important să definim în acești termeni dezbaterea prealabilă, pentru a sublinia faptul că aceasta nu acoperă aspectele legate de:
–
identificarea „acelorași fapte” (idem factum);
–
existența aceluiași interes juridic protejat în ceea ce privește sancționarea dublă (bis), penală și administrativă, a faptelor respective;
–
caracterul „în esență penal” al unei sancțiuni administrative care majorează cuantumul impozitului cu 40 % în cazul încălcărilor fiscale, și
–
legătura materială și temporală
strânsă dintre procedura administrativă și cea penală, care conduce la aplicarea unor sancțiuni financiare și a unor pedepse cu închisoarea împotriva aceleiași persoane pentru aceleași fapte (
16
).
B.
Cu privire la fond
1. Prima întrebare preliminară
38.
Întrebarea vizează presupusa lipsă de claritate și de precizie a normelor naționale în temeiul cărora anumite fapte care constituie încălcări fiscale pot face obiectul unui cumul de proceduri și de sancțiuni administrative și penale.
39.
BV susține că necesitatea de a recurge la jurisprudența națională pentru a determina condițiile în care este legitim cumulul de sancțiuni administrative și penale demonstrează, în sine, că reglementarea în cauză nu este suficient de clară și de precisă.
40.
Acesta adaugă că jurisprudența respectivă nu poate să remedieze viciul invocat, întrucât nu este suficientă pentru a defini în mod obiectiv și accesibil criteriile determinante pentru aprecierea gravității care justifică cumulul.
41.
Guvernul francez și Comisia sunt de acord că reglementarea aplicată îndeplinește cerințele de claritate și de previzibilitate. Criteriile luate în considerare în acest scop de jurisprudența națională sunt suficient de clare (și de relevante în speță).
42.
În plus, guvernul francez și Comisia susțin că, potrivit Curții, principiul legalității în materie penală nu interzice recurgerea la interpretarea judiciară pentru a preciza normele privind răspunderea penală.
43.
Aprecierea noastră cu privire la acest aspect coincide în esență cu cea a guvernului francez și a Comisiei.
44.
Potrivit jurisprudenței Curții, un cumul de proceduri și de sancțiuni precum cele în discuție în prezenta cauză reprezintă o restrângere a dreptului fundamental de a nu fi judecat sau condamnat de două ori pentru aceeași infracțiune (
17
).
45.
În conformitate cu articolul 52 alineatul (1) din cartă, o normă națională poate introduce o astfel de restrângere numai dacă îndeplinește o serie de condiții cumulative:
–
trebuie să fie prevăzută de lege;
–
trebuie să respecte substanța dreptului căruia i s‑a adus atingere;
–
trebuie să fie necesară și să respecte principiul proporționalității;
–
trebuie să răspundă efectiv obiectivelor de interes general recunoscute de Uniune sau necesității protejării drepturilor și libertăților terților.
46.
Restrângerea în discuție în prezenta procedură a fost instituită prin lege, astfel încât îndeplinește, în principiu, prima dintre aceste condiții. Posibilitatea de a cumula proceduri și sancțiuni administrative și penale nu este prevăzută în simple acte administrative sau în practici judiciare, ci în două dispoziții legislative specifice:
–
pe de o parte, articolul 1729 din CFG, care, pentru ceea ce ne interesează aici, sancționează anumite inexactități sau omisiuni fiscale voluntare cu o majorare de 40 %;
–
pe de altă parte, articolul 1741 din CFG, care, fără a aduce atingere dispozițiilor articolului anterior, prevede aplicarea unei amenzi și a unei pedepse cu închisoarea în situațiile de comportament fraudulos de natură penală.
47.
Cu toate acestea, în temeiul principiului legalității pedepselor, garantat de articolul 49 din cartă, este de asemenea esențial ca legea să fie clară și precisă în ceea ce privește definirea situațiilor în care este posibilă dublarea procedurilor și a sancțiunilor pentru aceleași fapte.
48.
Curtea a stabilit o legătură între cerința de claritate și de precizie a legii și „caracterul strict necesar” al acesteia din urmă, în scopul respectării principiului proporționalității (
18
).
49.
Cu ocazia analizării „caracterului strict necesar” al reglementării aplicabile, Hotărârea Menci a statuat că aceasta trebuie „să prevadă norme clare și precise care să permită justițiabilului să prevadă care acte și omisiuni sunt susceptibile să facă obiectul unui astfel de cumul de proceduri și de sancțiuni” (
19
).
50.
După ce a examinat dacă, în urma verificării corespunzătoare de către instanța de trimitere, reglementarea italiană în cauză era „clară și precisă”, Curtea a solicitat, în Hotărârea Menci, să se asigure corespondența necesară între gravitatea încălcării, pe de o parte, și severitatea ansamblului sancțiunilor cumulate, pe de altă parte (
20
).
51.
În opinia noastră, cerința de claritate și de precizie a legii este plasată în contextul principiului legalității restrângerii exercițiului drepturilor fundamentale, la care se referă prima dintre condițiile prevăzute la articolul 52 alineatul (1) din cartă.
52.
Analizarea exactă a conținutului și a domeniului de aplicare al acestei duble sancționări este posibilă numai în cazul în care legea permite în termeni clari și preciși cumulul de proceduri și de sancțiuni administrative și fiscale. Plecând de la această premisă, va fi necesar să se verifice ulterior dacă cumulul este proporțional.
53.
Claritatea și precizia legii au un scop prealabil și autonom din punct de vedere conceptual în raport cu principiul proporționalității. Acestea sunt supuse în special cerinței conform căreia legea și numai legea este cea care restrânge aplicabilitatea principiului non bis in idem.
54.
Pentru a respecta acest principiu, nu este suficientă orice definiție legislativă a situațiilor în care este posibilă dublarea procedurilor și a sancțiunilor, ci doar o definiție clară și precisă.
55.
În caz contrar, garanția oferită de principiul legalității în ceea ce privește competența exclusivă a legiuitorului de a restrânge drepturile fundamentale ar fi denaturată. Prin urmare, legiuitorul nu poate atribui exercitarea competenței respective administrației sau instanțelor.
56.
În plus, legalitatea impusă de articolul 52 alineatul (1) din cartă pentru restrângerea dreptului garantat de articolul 50 din aceasta se adaugă la legalitatea prevăzută de articolul 49 din cartă în ceea ce privește definirea pedepsei.
57.
În măsura în care cumulul de proceduri și de sancțiuni administrative și penale poate conduce, în ansamblul său, la o consecință mai gravă decât cea prevăzută exclusiv de legiuitorul penal, o astfel de agravare suplimentară va fi acceptabilă numai dacă este precedată de definirea clară și precisă de către legiuitor a situațiilor și a circumstanțelor în care este posibilă.
58.
Prin urmare, principiul legalității în materie penală este aplicabil cumulului de proceduri și de sancțiuni administrative și penale. Din aceasta rezultă că dispozițiile care autorizează dubla sancționare trebuie să îndeplinească anumite condiții de accesibilitate și previzibilitate (
21
).
59.
Cerința de claritate și de precizie analizată în Hotărârea Menci trebuie încadrată mai degrabă în acest context, decât în cel al principiului proporționalității prevăzut la articolul 52 alineatul (1) din cartă.
60.
Îndoiala instanței de trimitere se referă la aspectul dacă „claritatea și precizia” impuse de principiul legalității trebuie să figureze deja – și doar – în textul legii sau dacă, dimpotrivă, se poate ține seama în această privință de jurisprudența instanțelor.
61.
Atât guvernul francez, cât și Comisia au subliniat că, potrivit Curții, principiul legalității infracțiunilor și a pedepselor nu exclude interpretarea judiciară a legii.
62.
Potrivit Curții, în cazul în care principiul legalității în materie penală „impune ca legea să definească în mod clar infracțiunile și pedepsele pentru acestea”, asemenea condiție „este îndeplinită atunci când justițiabilul poate avea cunoștință, pornind de la modul de redactare a dispoziției relevante și, la nevoie, din interpretarea care va fi dată acesteia de instanțe, despre actele și omisiunile care determină angajarea răspunderii sale penale” (
22
).
63.
În consecință, continuă Curtea, „[p]rincipiul legalității infracțiunilor și a pedepselor nu poate fi, așadar, interpretat în sensul că interzice clarificarea progresivă a normelor privind răspunderea penală prin interpretarea judiciară de la o cauză la alta, cu condiția ca rezultatul să fie în mod rezonabil previzibil la momentul săvârșirii încălcării, având în vedere în special interpretarea reținută la acel moment în jurisprudența referitoare la dispoziția legală în cauză” (
23
).
64.
În prezenta cauză, astfel cum am arătat deja, atât Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional), cât și Cour de cassation (Curtea de Casație) au interpretat articolele 1729 și 1741 din CFG. Primul în special, a condiționat constituționalitatea ambelor dispoziții – cu alte cuvinte validitatea lor – de respectarea rezervelor indicate anterior.
65.
În temeiul acestor rezerve, aplicarea coroborată a articolelor 1729 și 1741 din CFG – și anume cumulul procedurilor și al sancțiunilor prevăzute de fiecare dintre acestea – nu poate fi admisă din punct de vedere constituțional decât „în cazurile cele mai grave de disimulare frauduloasă a sumelor impozabile”.
66.
Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) adaugă că gravitatea respectivă „poate rezulta din cuantumul taxelor eludate, din natura acțiunilor inculpatului și din împrejurările în care au fost săvârșite” (
24
).
67.
Interpretarea articolelor 1729 și 1741 din CFG de către Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) nu reprezintă un simplu „ajutor” care, potrivit jurisprudenței Curții menționate anterior (
25
), poate fi acordat de instanțe pentru a identifica actele și omisiunile care dau naștere răspunderii penale.
68.
Caracterul său constituțional presupune că interpretarea efectuată de Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) este integrată din punct de vedere normativ în dispozițiile legale interpretate, până în punctul în care ar constitui împreună un tot unitar.
69.
Articolele 1729 și 1741 din CFG au, prin urmare, un conținut normativ care rezultă din interpretarea lor constituțională și reprezintă, în această privință, rezultatul legislației pozitive a legiuitorului, pe de o parte, și al „legislației negative” a Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) (
26
), pe de altă parte.
70.
Articolele 1729 și 1741 din CFG prevăd, în temeiul interpretării constituționale de care depinde validitatea lor, că sancțiunea administrativă prevăzută de prima dintre dispozițiile respective pentru anumite inexactități sau omisiuni nu poate fi însoțită de o sancțiune penală, în sensul articolului 1741 din CFG, decât în cazurile cele mai grave de disimulare frauduloasă.
71.
Reglementarea națională examinată în Hotărârea Menci nu diferea în mod substanțial de cea în discuție în prezenta cauză, deși cumulul care făcea obiectul acelei cauze era prevăzut pentru încălcări care depășeau 50000 de euro.
72.
Curtea a concluzionat că reglementarea respectivă, care trebuia verificată de instanța de trimitere, stabilea în mod clar și precis circumstanțele în care sustragerea de la plata TVA‑ului putea face obiectul unui cumul de proceduri și de sancțiuni (
27
).
73.
Prin urmare, întrebarea care se ridică este dacă trimiterea la „cazurile cele mai grave de disimulare frauduloasă” la care face referire Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) reprezintă o condiție echivalentă, din perspectiva clarității și a preciziei, cu cea a pragului cantitativ care, în cauza Menci, a fost stabilit la o sumă minimă de 50000 de euro.
74.
Într‑o altă hotărâre, Curtea a considerat că o reglementare națională care permitea dublarea procedurilor și a sancțiunilor în cazul manipulărilor pieței de natură să provoace o „modificare semnificativă a valorii instrumentelor financiare” era suficient de „clară și de precisă” (
28
). Prin urmare, aceasta nu a interzis utilizarea clauzelor cu caracter nedeterminat, cu condiția să se prevadă stabilirea adecvată pe cale judiciară a acestora.
75.
Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) a detaliat gravitatea care poate justifica cumulul de proceduri și de sancțiuni. Gravitatea respectivă, astfel cum am arătat anterior, „poate rezulta din cuantumul taxelor eludate, din natura acțiunilor inculpatului și din împrejurările în care au fost săvârșite” (
29
).
76.
Pe lângă această precizare – care, astfel cum am arătat, trebuie considerată ca fiind integrată în conținutul dispozițiilor legale în cauză –, Cour de cassation (Curtea de Casație) a detaliat criteriile care facilitează aprecierea existenței gravității impuse de Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) (
30
).
77.
Acționând astfel, Cour de Cassation (Curtea de Casație), care îndeplinește funcția de a stabili domeniul de aplicare al dispozițiilor legislative pe care Hotărârea AC‑Treuhand/Comisia o atribuie instanțelor de drept comun, face mai inteligibil sistemul francez de dublă sancționare, penală și administrativă (
31
).
78.
Criteriile utilizate sunt, în funcție de tipurile corelative de infracțiuni și de taxele afectate:
–
reiterarea „actelor de omisiune” privind obligația de declarare pe o perioadă lungă, în pofida mai multor puneri în întârziere;
–
calitatea de ales al Republicii a inculpatului;
–
recurgerea la intermediari stabiliți în străinătate, și
–
cuantumul taxelor eludate (
32
).
79.
Deși ar fi oportună o mai bună sistematizare a tuturor criteriilor aplicabile, clarificările oferite de cea mai înaltă instanță penală franceză, în condițiile indicate de instanța de trimitere, depășesc minimul necesar pentru ca o reglementare națională – în acest caz, suma legii interpretate de instanța constituțională și a punerii sale în aplicare progresive de către acea înaltă instanță – să stabilească în mod rezonabil de previzibil situațiile în care este posibilă dubla sancționare.
80.
Se poate accepta, astfel cum susține BV, că claritatea acestui regim normativ nu este la îndemâna profanilor și că recurgerea la consultanță profesională devine indispensabilă. Cu toate acestea, în opinia Curții:
–
„[p]revizibilitatea legii nu se opune ca persoana în cauză să fie determinată să recurgă la consiliere adecvată pentru a evalua la un nivel rezonabil în împrejurările cauzei consecințele care pot rezulta dintr‑un anumit act” (
33
);
–
o asemenea situație „se regăsește în special în cazul profesioniștilor, obișnuiți să facă dovada unei mari prudențe în exercitarea profesiei lor”, de la care este „de așteptat […] să manifeste o atenție specială în evaluarea riscurilor pe care le presupune această exercitare” (
34
).
81.
Amintim, în această privință, că faptele imputate lui BV au fost săvârșite în exercitarea activității sale profesionale de auditor și, prin urmare, într‑un context în care consilierea juridică este de obicei regula, iar nu excepția.
82.
Este de asemenea cert, astfel cum subliniază BV (
35
), că, în aprecierea unor noțiuni precum „încălcare deliberată”, „manevre frauduloase” sau „sustragere frauduloasă”, instanțelor li se acordă o marjă largă (și, în opinia noastră, inevitabilă) de interpretare. Totuși, aceste noțiuni (
36
) trebuie să fie combinate cu celelalte criterii menționate anterior, elaborate de Cour de cassation (Curtea de Casație), pentru a oferi o imagine mai precisă a regimului care autorizează dubla sancționare a încălcărilor fiscale.
83.
În concluzie, considerăm că la prima întrebare preliminară trebuie să se răspundă în sensul că reglementarea națională conține minimul de indicații necesare pentru a stabili în mod clar și previzibil situațiile în care este posibil cumulul de proceduri și de sancțiuni administrative și penale în cazul aceleiași persoane pentru fapte identice.
2. A doua întrebare preliminară
84.
Prin intermediul celei de a doua întrebări, Cour de cassation (Curtea de Casație) solicită să se stabilească dacă reglementarea națională în cauză îndeplinește cerințele de necesitate și proporționalitate, care sunt indispensabile pentru cumulul de proceduri și de sancțiuni penale și administrative.
85.
Răspunsul trebuie să fie negativ în cazul în care reglementarea respectivă depășește ceea ce este strict necesar pentru atingerea obiectivelor urmărite în mod legitim prin dubla sancționare. Aceasta este opinia lui BV și a Comisiei, care susțin că acea reglementare nu garantează în special faptul că severitatea ansamblului sancțiunilor cumulate este proporțională cu gravitatea infracțiunii săvârșite.
86.
În schimb, potrivit guvernului francez, este decisiv faptul că, în prezenta cauză, instanța penală s‑a pronunțat după aplicarea definitivă a sancțiunii administrative. Acest lucru presupune că, la aplicarea normei care obligă instanța să ia în considerare toate împrejurările cauzei, instanța va fi apreciat existența acelei (prime) sancțiuni.
87.
Guvernul francez adaugă că proporționalitatea este asigurată nu numai prin limitarea cuantumului sancțiunilor, ci și prin prevederea faptului că cumulul nu este posibil decât în cazurile cele mai grave.
88.
Nu suntem de acord cu această din urmă afirmație a guvernului francez, deoarece referirea la cazurile cele mai grave este oportună, mai degrabă, atunci când se apreciază dacă normele care permit dubla sancționare sunt suficient de precise. Faptul că o infracțiune fiscală este gravă nu autorizează, pur și simplu, să nu se țină seama de cerințele de proporționalitate pentru a verifica dacă sancțiunile (duble) aplicate sunt conforme cu acestea.
89.
Facem trimitere din nou la jurisprudența Curții cu privire la necesitatea unei reglementări naționale care să restrângă dreptul consacrat la articolul 50 din cartă.
90.
Potrivit Curții,
–
În ceea ce privește cumulul de proceduri, este obligatorie „existența unor norme care să asigure o coordonare vizând reducerea la strictul necesar a sarcinii suplimentare pe care o presupune cumul[ul] pentru persoanele vizate” (
37
).
–
În ceea ce privește cumulul de sancțiuni, acesta „trebuie însoțit de norme care să permită să se garanteze că severitatea ansamblului sancțiunilor aplicate corespunde gravității infracțiunii vizate, întrucât o asemenea cerință decurge nu numai din articolul 52 alineatul (1) din cartă, ci și din principiul proporționalității pedepselor prevăzut la articolul 49 alineatul (3) din aceasta” (
38
).
91.
În definitiv, scopul acestei cerințe este ca cumulul de sancțiuni să se realizeze astfel încât să se garanteze în mod adecvat corespondența (proporționalitatea) dintre gravitatea încălcării, pe de o parte, și severitatea ansamblului sancțiunilor aplicate, pe de altă parte.
92.
Potrivit instanței de trimitere, Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) a statuat, în același sens, că, în cazul cumulului de sancțiuni, principiul proporționalității implică faptul că valoarea totală nu poate depăși cuantumul cel mai ridicat al uneia dintre sancțiunile aplicate.
93.
Or, deși posibilitatea de a cumula sancțiuni este limitată de imposibilitatea de a depăși cuantumul cel mai ridicat al uneia dintre sancțiunile deja impuse, „această regulă se referă numai la sancțiuni de aceeași natură (și anume financiare)” (
39
).
94.
Cour de cassation (Curtea de Casație) are îndoieli că, în cazul în care proporționalitatea este limitată în acest mod la situațiile de cumul de sancțiuni pecuniare, se respectă cerința de a asigura corespondența dintre gravitatea infracțiunii și severitatea ansamblului sancțiunilor (cu alte cuvinte, fără a le exclude pe cele care implică pedeapsa cu închisoarea).
95.
În Hotărârea Garlsson Real Estate, Curtea a apreciat că o reglementare națională care „pare să vizeze numai cumulul unor pedepse pecuniare, iar nu cumulul unei sancțiuni administrative pecuniare de natură penală cu o pedeapsă cu închisoarea” este contrară principiului proporționalității. Această reglementare „nu garantează că severitatea ansamblului sancțiunilor aplicate se limitează la ceea ce este strict necesar în raport cu gravitatea infracțiunii vizate” (
40
).
96.
Având în vedere contextul normativ național prezentat de instanța de trimitere, legislația franceză ar permite echilibrarea severității sancțiunilor cumulate numai în cazul în care toate acestea au caracter pecuniar.
97.
În acest caz, aplicarea jurisprudenței Curții menționate anterior ar conduce la concluzia (susținută de BV și de Comisie) că reglementarea în cauză nu respectă articolul 50 din cartă. În special, aceasta nu îndeplinește obligația ca autoritățile competente, în cazul aplicării unei a doua sancțiuni, să se asigure că „severitatea ansamblului sancțiunilor impuse nu excedează gravității încălcării constatate” (
41
).
98.
În replică, guvernul francez arată că dreptul național garantează proporționalitatea și în cazul sancțiunilor de altă natură, deoarece procedura fiscală și cea penală sunt legate din punct de vedere juridic: aceasta din urmă se bazează pe prima pentru a aplica o sancțiune suplimentară față de sancțiunile fiscale aplicate în contextul unui control administrativ (
42
).
99.
Guvernul francez subliniază de asemenea că, în astfel de cazuri, procedura penală se desfășoară după finalizarea procedurii administrative. În orice caz, instanța penală este obligată să respecte principiul proporționalității pedepselor, în acest sens având competența de a ajusta sancțiunea penală. Această competență îi permite să garanteze că pedeapsa este strict necesară și proporțională, individualizând‑o în funcție de împrejurările cauzei (
43
).
100.
În special, în conformitate cu articolul 132-1 din Codul penal, instanța trebuie să stabilească natura, cuantumul și regimul pedepselor în funcție de circumstanțele infracțiunii și de personalitatea infractorului, precum și de situația materială, familială și socială a acestuia (
44
).
101.
În acest context, în opinia guvernului francez, în cazul unui cumul de sancțiuni, instanța penală este obligată să ia în considerare aplicarea prealabilă a unei sancțiuni administrative (
45
).
102.
Curtea nu poate interveni în diferendul dintre instanța de trimitere și guvernul francez în ceea ce privește interpretarea dreptului intern. Răspunsul la cererile de decizie preliminară trebuie să fie dat în lumina cadrului factual și juridic național furnizat de instanțele de trimitere.
103.
În cazul în care situația este așa cum o prezintă Cour de cassation (Curtea de Casație), reglementarea națională nu ar permite stabilirea unei corespondențe adecvate între gravitatea infracțiunii și severitatea ansamblului sancțiunilor cumulate, ceea ce ar face‑o incompatibilă cu articolul 50 din cartă, astfel cum a fost interpretat de Curte.
104.
Dacă, dimpotrivă, dreptul național ar prevedea mijloace adecvate pentru a asigura faptul că instanța penală va putea să ajusteze sancțiunea penală (inclusiv atunci când este vorba despre o pedeapsă cu închisoarea, iar nu despre o sancțiune pecuniară) pe baza faptului că aceasta s‑ar adăuga unei sancțiuni administrative pecuniare, nu s‑ar încălca articolul 50 din cartă.
105.
În definitiv, dacă dreptul național nu permite asigurarea unei corespondențe adecvate între gravitatea infracțiunii, pe de o parte, și severitatea ansamblului sancțiunilor cumulate – indiferent de natura acestora –, pe de altă parte, corespondență care ar trebui stabilită de instanța de trimitere, reglementarea în cauză va fi incompatibilă cu dreptul Uniunii, deoarece ar încălca articolul 50 din cartă.
V. Concluzie
106.
Având în vedere considerațiile anterioare, propunem Curții să răspundă Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța) după cum urmează:
„Articolul 50 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că:
–
nu se opune unei reglementări naționale care autorizează cumulul de proceduri și de sancțiuni administrative și penale în situații definite pe baza unor criterii clare și precise, prevăzute de lege și specificate în mod corespunzător de jurisprudență;
–
se opune unei reglementări naționale care nu permite asigurarea proporționalității corespunzătoare între gravitatea infracțiunii, pe de o parte, și severitatea ansamblului sancțiunilor cumulate, pe de altă parte, indiferent dacă este vorba despre sancțiuni administrative pecuniare cu caracter în esență penal sau despre pedepse cu închisoarea.”
(
1
)	Limba originală: spaniola.
(
2
)	Cauza C‑524/15 (EU:C:2018:197, denumită în continuare „Hotărârea Menci”).
(
3
)	Cauza C‑537/16 (EU:C:2018:193, denumită în continuare „Hotărârea Garlsson Real Estate”).
(
4
)	Directiva Consiliului din 28 noiembrie 2006 privind sistemul comun al taxei pe valoarea adăugată (JO 2006, L 347, p. 1, Ediție specială, 09/vol. 3, p. 7).
(
5
)	Loi n.o 2008-1443 (Legea nr. 2008-1443) din 30 decembrie 2008.
(
6
)	Loi n.o 2010-1658 (Legea nr. 2010-1658) din 29 decembrie 2010.
(
7
)	Concret, conform deciziei de trimitere, autoritatea fiscală îi imputa lui BV: „ținerea nelegală a contabilității (venituri necontabilizate, omiterea documentelor justificative privind veniturile și utilizarea conturilor bancare personale pentru încasarea veniturilor obținute din activitatea profesională), depunerea declarațiilor privind TVA‑ul omițând cea mai mare parte a veniturilor, cu o sumă eludată în materie de TVA de 82507 euro, depunerea de declarații de BCN reduse, depunerea de declarații reduse pentru totalitatea veniturilor, prin indicarea unui BCN mai mic decât cel încasat efectiv, cu o sumă eludată în materie de impozit pe venit de 108883 de euro”.
(
8
)	Ministerul Public a declarat de asemenea recurs.
(
9
)	Punctele 9 și 10 din prezentele concluzii.
(
10
)	În continuare, atunci când vom utiliza sintagma „sancțiuni administrative”, ne vom referi la cele aplicate de autoritatea fiscală, care au un caracter în esență penal, deoarece îndeplinesc cerințele specificate la punctele 26-33 din Hotărârea Menci.
(
11
)	Conform deciziei de trimitere, Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) „a declarat în patru hotărâri că este conformă cu principiile necesității și proporționalității infracțiunilor și pedepselor cumularea procedurilor și sancțiunilor penale și fiscale în cazul disimulării unor sume impozabile, precum și în cazul omisiunii declarării (deciziile nr. 2016-545 QPC din 24 iunie 2016, nr. 2016-546 QPC din 24 iunie 2016, nr. 2016-556 QPC din 22 iulie 2016 și nr. 2018-745 QPC din 23 noiembrie 2018”).
(
12
)	Decizia de trimitere, punctul 28.
(
13
)	Hotărârea Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) nr. 2016-555 QPC din 22 iulie 2016 nu a formulat obiecții cu privire la faptul că acuzația de fraudă fiscală formulată de Ministerul Public ar trebui să fie în mod obligatoriu precedată de o plângere formulată de autoritatea fiscală.
(
14
)	Este vorba, de altfel, despre o apreciere a cărei verificare este de competența sa, astfel cum se amintește în Hotărârea Menci (punctul 27), fără a aduce atingere posibilității ca, dacă este cazul, Curtea să ofere precizări suplimentare pentru a orienta instanța de trimitere în interpretarea pe care o va efectua.
(
15
)	Potrivit Cour de cassation (Curtea de Casație), „[n]u se poate contesta că reglementarea în cauză urmărește în special combaterea infracțiunilor în materie de TVA pentru a garanta colectarea în integralitate a TVA‑ului datorat și răspunde astfel unui obiectiv de interes general, de natură să justifice un cumul de proceduri și de sancțiuni de natură penală, care urmăresc scopuri complementare” (punctul 48 din decizia de trimitere).
(
16
)	Excluderea din litigiu a acestor amănunte ne împiedică să ne expunem propria opinie cu privire la soluția adoptată în Hotărârea Menci în ceea ce le privește. A se vedea, pentru o analiză detaliată a jurisprudenței din această hotărâre, Concluziile avocatului general Bobek din 2 septembrie 2021 prezentate în cauzele C‑117/20, bpost (EU:C:2021:680), și C‑151/20, Nordzucker (EU:C:2021:681), în special punctele 101-117 din cele dintâi.
(
17
)	A se vedea în special Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, punctul 34).
(
18
)	Hotărârea Menci, punctul 46: respectarea principiului proporționalității „impune ca cumulul de proceduri și de sancțiuni prevăzut de o reglementare națională, precum cea în discuție în litigiul principal, să nu depășească limitele a ceea ce este adecvat și necesar pentru realizarea obiectivelor legitime urmărite de această reglementare, fiind clar că, atunci când este posibilă alegerea între mai multe măsuri adecvate, trebuie să se recurgă la cea mai puțin constrângătoare și că inconvenientele cauzate nu trebuie să fie disproporționate în raport cu scopurile vizate”.
(
19
)	Hotărârea Menci, punctul 49.
(
20
)	Hotărârea Menci, punctele 50-59. În același sens, Hotărârea Garlsson Real Estate, punctele 51 și 56.
(
21
)	În ceea ce privește principiul legalității în materie penală, a se vedea în special Hotărârea din 11 iunie 2020, Prokuratura Rejonowa w Słupsku (C‑634/18, EU:C:2020:455), care, la punctul 49, amintește că „legea trebuie să definească cu claritate infracțiunile și pedepsele care le reprimă. Această condiție este îndeplinită atunci când justițiabilul poate ști, pornind de la textul dispoziției pertinente, precum și, la nevoie, cu ajutorul interpretării care este dată acestuia de instanțe, care sunt acțiunile și omisiunile care angajează răspunderea sa penală” și, pentru ceea ce ne interesează aici, care sunt acțiunile și omisiunile care determină cumulul de proceduri și de sancțiuni.
(
22
)	Hotărârea din 22 octombrie 2015, AC‑Treuhand/Comisia (C‑194/14 P, EU:C:2015:717, punctul 40, denumită în continuare „Hotărârea „AC‑Treuhand/Comisia”, punctul 40).
(
23
)	Hotărârea AC‑Treuhand/Comisia, punctul 41.
(
24
)	Decizia nr. 2016-545 QPC din 24 iunie 2016, punctul 21. Denumită în continuare „decizia Consiliului Constituțional”.
(
25
)	Hotărârea AC‑Treuhand/Comisia, punctul 40.
(
26
)	Funcția de „legiuitor negativ” exercitată de curțile constituționale în controlul legii le determină să elimine din ordinea juridică (sau să nu admită în aceasta, atunci când analizează texte legale care nu au intrat încă definitiv în vigoare) dispozițiile puterii legislative care sunt contrare constituțiilor respective.
(
27
)	Hotărârea Menci, punctele 50 și 51.
(
28
)	Hotărârea Garlsson Real Estate, punctele 52 și 53.
(
29
)	Hotărârea Consejo Constitucional (Consiliul Constituțional), punctul 21.
(
30
)	Cour de cassation (Curtea de Casație) a statuat, în conformitate cu jurisprudența constituțională, că, „[a]tunci când persoana inculpată pentru fraudă fiscală demonstrează că a făcut, cu titlu personal, obiectul unei sancțiuni fiscale pentru aceleași fapte, instanței penale îi revine sarcina, după stabilirea elementelor constitutive ale infracțiunii respective în lumina articolului 1741 din [CFG] și anterior aplicării unor sancțiuni penale, de a verifica dacă faptele reținute prezintă gradul de gravitate de natură să justifice sancționarea penală complementară. Instanța este obligată să își motiveze decizia, iar gravitatea constatată va putea rezulta din cuantumul taxelor eludate, din natura acțiunilor persoanei urmărite penal sau din împrejurările în care au fost săvârșite, în special a celor care constituie circumstanțe agravante. În lipsa unei astfel de gravități, instanța nu poate avea în vedere condamnarea” (decizia de trimitere, punctul 28).
(
31
)	La punctul 75 din observațiile sale scrise, BV recunoaște că Cour de cassation (Curtea de Casație) a încercat să „precizeze domeniul de aplicare al [celei de a doua] rezerve”, însă, în opinia sa, „nu a reușit să o facă mai clară și mai previzibilă”.
(
32
)	Decizia de trimitere, punctul 31. În ceea ce privește cuantumul taxelor eludate, instanța de trimitere se referă la sume mai mari de 200000 de euro în cazul impozitului pe venit și al taxei de solidaritate pe avere. În orice caz, instanța trebuie să se pronunțe în mod motivat cu privire la gravitatea infracțiunii înainte de a se pronunța cu privire la alegerea și la motivarea pedepsei care ar trebui aplicată (punctul 29 din decizia de trimitere).
(
33
)	Hotărârea AC‑Treuhand/Comisia, punctul 42.
(
34
)	Loc. ult. cit.
(
35
)	La punctul 73 din observațiile sale scrise, BV face referire la un „comentariu oficial” al Conseil constitutionnel (Consiliul Constituțional) însuși, prin care se recunoaște această marjă de apreciere judiciară.
(
36
)	Adaptarea acestor noțiuni la caracterul limitativ obligatoriu al descrierii infracțiunilor ar putea eventual să dea naștere unor obiecții. Nu acesta este însă cadrul în care sunt utilizate atunci când contribuie la stabilirea limitelor regimului de cumulare a sancțiunilor penale și administrative.
(
37
)	Hotărârea Menci, punctul 53.
(
38
)	Hotărârea Menci, punctul 55. Sublinierea noastră.
(
39
)	Decizia de trimitere, punctul 63.
(
40
)	Hotărârea Garlsson Real Estate, punctul 60.
(
41
)	Hotărârea Garlsson Real Estate, punctul 56. Sublinierea noastră.
(
42
)	Punctul 71 din observațiile scrise ale guvernului francez.
(
43
)	Punctul 75 din observațiile scrise ale guvernului francez.
(
44
)	Punctul 77 din observațiile scrise ale guvernului francez.
(
45
)	Punctul 78 din observațiile scrise ale guvernului francez. Cu toate acestea, este surprinzător faptul că acest înscris se încheie cu propunerea de a răspunde la cea de a doua întrebare preliminară în sensul că articolul 50 din cartă nu se opune unui „cumul de sancțiuni […] limitat de imposibilitatea de a depăși cuantumul cel mai mare al uneia dintre sancțiuni, această limită aplicându‑se numai sancțiunilor de aceeași natură, și anume celor pecuniare”. Această propunere exclude posibilitatea compensării sancțiunilor de altă natură.