62006CJ0300
HOTĂRÂREA CURȚII (Camera întâi)
6 decembrie 2007 (
*1
)
„Articolul 141 CE — Principiul egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin — Funcționari — Prestare de ore suplimentare — Discriminare indirectă a lucrătorilor de sex feminin angajați cu fracțiune de normă”
În cauza C-300/06,
având ca obiect o cerere de pronunțare a unei hotărâri preliminare formulată în temeiul articolului 234 CE de Bundesverwaltungsgericht (Germania), prin Decizia din 11 mai 2006, primită de Curte la 6 iulie 2006, în procedura
Ursula Voß
împotriva
Land Berlin,
în prezența:
Vertreterin des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
CURTEA (Camera întâi),
compusă din domnul P. Jann, președinte de cameră, domnii A. Tizzano, A. Borg Barthet (raportor), M. Ilešič și E. Levits, judecători,
avocat general: domnul D. Ruiz-Jarabo Colomer,
grefier: domnul R. Grass,
având în vedere procedura scrisă,
luând în considerare observațiile prezentate:
—
pentru doamna Voß, de E. Ribet Buse, Rechtsanwalt;
—
pentru guvernul german, de domnii M. Lumma și C. Blaschke, în calitate de agenți;
—
pentru Comisia Comunităților Europene, de domnii V. Kreuschitz și M. van Beek, în calitate de agenți,
după ascultarea concluziilor avocatului general în ședința din 10 iulie 2007,
pronunță prezenta
Hotărâre
1
Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 141 CE.
2
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Voß, pe de o parte, și Land Berlin, pe de altă parte, în legătură cu remunerarea orelor suplimentare efectuate de aceasta, care este angajată cu fracțiune de normă.
Cadrul juridic
Reglementarea comunitară
3
Articolul 141 alineatele (1) și (2) CE prevede:
„(1)   Fiecare stat membru asigură aplicarea principiului egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și cei de sex feminin, pentru aceeași muncă sau pentru o muncă de aceeași valoare.
(2)   În sensul prezentului articol, prin remunerație se înțelege salariul sau suma obișnuite de bază sau minime, precum și toate celelalte drepturi plătite, direct sau indirect, în numerar sau în natură, de către angajator lucrătorului pentru munca prestată de acesta.
Egalitatea de remunerare, fără discriminare pe motiv de sex, presupune ca:
(a)
remunerația acordată pentru aceeași muncă plătită la normă să fie stabilită pe baza aceleiași unități de măsură;
(b)
remunerația acordată pentru aceeași muncă plătită cu ora să fie aceeași pentru locuri de muncă echivalente”.
Reglementarea națională
4
Articolul 35 alineatul 2 din Legea landului privind funcționarii (Landesbeamtengesetz), în versiunea modificată a acesteia din 20 februarie 1979 (GVBl BE, p. 368), are următorul cuprins:
„Funcționarul este obligat să efectueze serviciul fără a fi remunerat, în afara timpului de muncă săptămânal, atunci când cerințe imperative de serviciu o impun, iar munca suplimentară se limitează la cazuri de excepție. Dacă funcționarului i se solicită să efectueze munca suplimentară mai mult de cinci ore pe lună, prin dispoziție oficială sau autorizare, acesta trebuie să beneficieze de odihnă compensatorie în termen de trei luni. Dacă acordarea odihnei compensatorii nu este posibilă din motive imperative privind serviciul, funcționarii încadrați în grade cu creștere de salariu pot obține în schimb o remunerație în limita a 480 de ore pe an.”
5
Legea federală privind remunerarea (Bundesbesoldungsgesetz, denumită în continuare „BBesG”), care, potrivit articolului 1 alineatul 1 punctul 1, reglementează de asemenea remunerarea funcționarilor regionali, prevede la articolul 6 alineatul 1:
„În caz de muncă cu fracțiune de normă, remunerația și timpul de muncă se reduc în aceleași proporții”.
6
Articolul 48 din BBesG împuternicește guvernul federal să adopte prin regulament modalitățile de remunerare a orelor suplimentare în măsura în care acestea nu sunt compensate printr-o odihnă compensatorie.
7
Potrivit articolului 2 alineatul 1 din Regulamentul privind acordarea remunerației de muncă suplimentară pentru funcționari (Verordnung über die Gewährung von Mehrarbeitsvergütung für Beamte) din 13 martie 1992 (BGBl. 1992 I, p. 528), astfel cum a fost revizuit la 3 decembrie 1998 (BGBl. 1998 I, p. 3494, denumit în continuare „MVergV”), adoptat în temeiul articolului 48 alineatul 1 din BBesG:
„Funcționarii încadrați în grade cu creștere de salariu pot obține o remunerare a muncii suplimentare în următoarele domenii:
[…]
6.
în învățământ în calitate de cadru didactic.”
8
Articolul 3 alineatul 1 din MVergV prevede:
„Remunerația este acordată doar în cazul în care munca suplimentară a fost efectuată de către un funcționar căruia îi este aplicabil regimul de timp de muncă al funcționarilor și pentru care munca suplimentară:
1)
a fost dispusă sau autorizată în scris,
2)
depășește cu mai mult de cinci ore pe lună calendaristică timpul normal de muncă lunar sau, în măsura în care funcționarul nu a lucrat decât în cursul unei părți a lunii calendaristice, cota parte a timpului de muncă lunar și
3)
nu poate fi compensată, din motive imperative privind serviciul, printr-o odihnă compensatorie acordată în termen de trei luni.”
9
Potrivit articolului 4 din MVergV, cuantumul remunerației acordate pentru munca suplimentară efectuată variază în funcție de gradul funcționarului.
10
Articolul 5 alineatul 2 din MVergV prevede:
„În cazul în care munca suplimentară se efectuează în învățământ,
1)
trei ore de curs echivalează cu cinci ore în aplicarea articolului 3 alineatul 1 punctul 2 [din respectivul regulament];
[…]”
11
Din decizia de trimitere rezultă că, în conformitate cu MVergV, remunerarea orelor suplimentare este inferioară remunerării orelor de muncă efectuate în cadrul programului individual de lucru.
Acțiunea principală și întrebarea preliminară
12
Doamna Voß este o funcționară angajată a Land Berlin în calitate de cadru didactic. În perioada 15 iulie 1999-29 mai 2000, aceasta și-a exercitat activitatea profesională cu fracțiune de normă, reprezentând 23 de ore de curs pe săptămână. Numărul de ore de curs pe care trebuia să le efectueze un cadru didactic angajat cu normă întreagă se ridica în acea perioadă la 26,5 ore.
13
Între 11 ianuarie și 23 mai 2000, doamna Voß a efectuat în fiecare lună între 4 și 6 ore de curs suplimentare în raport cu programul său individual de lucru.
14
Remunerația încasată de doamna Voß pentru această perioadă s-a ridicat la 1075,14 DM. Potrivit instanței de trimitere, remunerația încasată pentru același număr de ore de muncă de un cadru didactic angajat cu normă întreagă se ridica în aceeași perioadă la 1616,15 DM.
15
Instanța de trimitere explică acest rezultat prin faptul că orele de muncă efectuate de reclamanta din acțiunea principală în afara programului său individual de lucru și în limita duratei normale de muncă cu normă întreagă, care au statutul de ore suplimentare, au fost plătite la un tarif orar inferior celui aplicabil orelor de muncă corespunzătoare efectuate de un cadru didactic cu normă întreagă, care sunt cuprinse în programul individual de lucru al acestuia.
16
Instanța de trimitere a constatat astfel că, în cursul lunilor ianuarie-mai ale anului 2000, la același volum de muncă, reclamanta din acțiunea principală a fost remunerată la un nivel mai scăzut decât un cadru didactic angajat cu normă întreagă.
17
Doamna Voß a solicitat, pentru calcularea remunerației orelor suplimentare pe care le-a efectuat în limita a 26,5 de ore de curs săptămânal, aplicarea aceluiași tarif orar precum cel corespunzător orelor efectuate de cadrele didactice cu normă întreagă în cadrul programului lor normal de lucru, în locul tarifului orar prevăzut de MVergV pentru orele suplimentare.
18
Întrucât această cerere a fost respinsă de landul Berlin, doamna Voß a introdus o acțiune împotriva acestei decizii de respingere la Verwaltungsgericht, acțiune admisă de această instanță. Landul Berlin a formulat recurs la Bundesverwaltungsgericht împotriva hotărârii prin care a fost admisă acțiunea respectivă.
19
Potrivit Bundesverwaltungsgericht, întrebarea care se pune în litigiul cu care a fost sesizat este aceea dacă remunerarea la un tarif inferior a orelor de curs efectuate de cadrele didactice cu fracțiune de normă ca ore suplimentare reprezintă, în raport cu partea de salariu primită de cadrele didactice cu normă întreagă pentru același număr de ore în cadrul timpului lor normal de muncă, o discriminare a cadrelor didactice de sex feminin interzisă de dreptul comunitar. Potrivit aceleiași instanțe, răspunsul la această întrebare depinde de problema dacă articolul 141 alineatul (2) al doilea paragraf CE impune ca orele suplimentare efectuate de un angajat cu fracțiune de normă în limita celor pe care trebuie să le efectueze un cadru didactic care lucrează cu normă întreagă să nu fie remunerate la un nivel mai scăzut decât serviciul având aceeași durată al unui angajat cu normă întreagă în cadrul timpului său de muncă normal.
20
În aceste condiții, Bundesverwaltungsgericht a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 141 CE se opune unei reglementări naționale potrivit căreia nivelul de remunerare a orelor suplimentare este același pentru funcționarii care lucrează cu normă întreagă și pentru cei care lucrează cu fracțiune de normă, această remunerație fiind inferioară părții din salariul unui funcționar cu normă întreagă corespunzătoare unei durate de muncă identice, efectuată în cadrul timpului său de muncă normal, atunci când angajații cu fracțiune de normă sunt în majoritate femei?”
Cu privire la întrebarea preliminară
21
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 141 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în materie de remunerare a funcționarilor, precum cea în discuție în acțiunea principală, care, pe de o parte, definește orele suplimentare efectuate atât de funcționarii angajați cu normă întreagă, cât și de cei angajați cu fracțiune de normă ca orele pe care aceștia le efectuează în afara programului lor individual de lucru și, pe de altă parte, stabilește o remunerație pentru aceste ore la un tarif inferior tarifului orar aplicat orelor efectuate în limita programului individual de lucru, astfel încât funcționarii cu fracțiune de normă sunt remunerați la un nivel mai scăzut decât funcționarii cu normă întreagă în ceea ce privește orele pe care aceștia le efectuează în afara programului lor individual și în limita numărului de ore care trebuie efectuate de un funcționar cu normă întreagă în cadrul programului său, atunci când funcționarii care lucrează cu fracțiune de normă sunt în majoritate femei.
22
Reclamanta din acțiunea principală și Comisia Comunităților Europene arată că remunerarea acestor ore suplimentare, dat fiind că este inferioară celei aferente orelor efectuate în cadrul programului individual de lucru, determină o discriminare indirectă, întrucât are drept consecință încasarea de către cadrele didactice angajate cu fracțiune de normă, care sunt în majoritate femei, atunci când efectuează ore în afara programului lor individual și până la limita numărului de ore care trebuie efectuate în cadrul unui post cu normă întreagă, a unei remunerații inferioare, pentru același număr de ore lucrate, față de cea a cadrelor didactice care lucrează cu normă întreagă.
23
Guvernul german susține că în cauza principală nu există inegalitate de tratament în ceea ce privește orele suplimentare, întrucât cadrelor didactice angajate cu normă întreagă și celor angajate cu fracțiune de normă li se aplică același tarif orar de remunerare, prevăzut de articolul 4 alineatul 3 din MVergV, pentru retribuirea orelor suplimentare pe care le efectuează.
24
În acest sens, trebuie amintit că articolul 141 CE instituie principiul egalității de remunerare între lucrătorii de sex masculin și lucrătorii de sex feminin pentru aceeași muncă. Acest principiu face parte din fundamentele Comunității Europene (a se vedea Hotărârea din 8 aprilie 1976, Defrenne, 43/75, Rec., p. 455, punctul 12).
25
Principiul egalității de remunerare se opune nu numai aplicării unor dispoziții care stabilesc discriminări întemeiate direct pe sex, ci și aplicării unor dispoziții care mențin diferențe de tratament între lucrătorii de sex masculin și lucrătorii de sex feminin în aplicarea unor criterii care nu se întemeiază pe sex, din moment ce aceste diferențe de tratament nu pot fi explicate prin factori justificați în mod obiectiv și străini de orice discriminare bazată de sex (Hotărârea din 13 mai 1986, Bilka-Kaufhaus, 170/84, Rec., p. 1607, punctele 29 și 30, Hotărârea din 15 decembrie 1994, Helmig și alții, C-399/92, C-409/92, C-425/92, C-34/93, C-50/93 și C-78/93, Rec., p. I-5727, punctul 20, precum și Hotărârea din 27 mai 2004, Elsner-Lakeberg, C-285/02, Rec., p. I-5861, punctul 12).
26
În ceea ce privește reglementarea în discuție în acțiunea principală, este cert că aceasta nu stabilește nicio discriminare întemeiată direct pe sex. Trebuie, așadar, să se verifice dacă o astfel de reglementare poate institui o discriminare indirectă contrară articolului 141 CE.
27
În acest scop, trebuie să se stabilească în primul rând, pe de o parte, dacă respectiva reglementare instituie o diferență de tratament între lucrătorii cu normă întreagă și lucrătorii cu fracțiune de normă și, pe de altă parte, dacă această diferență de tratament afectează un număr considerabil mai ridicat de femei decât de bărbați.
28
În cazul unui răspuns pozitiv la aceste două întrebări, în al doilea rând s-ar pune problema existenței unor factori obiectivi și străini oricărei discriminări bazate pe sex care pot justifica diferența de tratament astfel constatată.
29
În această privință, trebuie să se considere că există inegalitate de tratament de fiecare dată când remunerația plătită lucrătorilor cu normă întreagă este mai ridicată decât cea plătită lucrătorilor cu fracțiune de normă, la un număr de ore egal pentru aceeași muncă, efectuate în temeiul existenței unui raport de muncă salarizat (Hotărârea Helmig și alții, citată anterior, punctul 26).
30
Curtea a avut deja două ocazii de a se pronunța cu privire la problema existenței unei diferențe de tratament între lucrătorii cu fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă în ceea ce privește remunerarea orelor suplimentare.
31
La punctele 26-30 din Hotărârea Helmig și alții, citată anterior, Curtea a hotărât că nu există diferență de tratament între lucrătorii cu fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă atunci când dispozițiile naționale aplicabile nu prevăd plata unor majorări de salariu pentru orele suplimentare decât în caz de depășire a timpului normal de muncă, astfel cum a fost stabilit printr-o convenție colectivă, iar nu în caz de depășire a programului individual de lucru. Curtea a constatat, în astfel de circumstanțe, că lucrătorii cu fracțiune de normă primesc, pentru același număr de ore efectuate, aceeași remunerație cu cea încasată de lucrătorii cu normă întreagă, atât în cazul în care nu se depășește timpul normal de muncă, astfel cum este stabilit prin convențiile colective, cât și în cazul în care se efectuează ore în afara acesteia, în a doua ipoteză, ambele categorii de lucrători profitând de majorările pentru ore suplimentare.
32
În schimb, la punctul 27 din Hotărârea Elsner-Lakeberg, citată anterior, Curtea a considerat că există o diferență de tratament între lucrătorii cu fracțiune de normă și lucrătorii cu normă întreagă atunci când dispozițiile naționale aplicabile prevăd că toți lucrătorii sunt obligați să efectueze minimum trei ore de curs pe lună în afara programului lor individual de lucru pentru a putea solicita o remunerație pentru ore suplimentare.
33
În această cauză, doamna Elsner-Lakeberg, care era cadru didactic, efectua 15 ore de curs pe săptămână, în timp ce cadrele didactice cu normă întreagă efectuau 24 de ore și jumătate de curs săptămânal. Doamna Elsner-Lakeberg efectuase 2,5 ore de curs suplimentare timp de o lună. Prin urmare, aceasta nu putea solicita o remunerație pentru aceste ore suplimentare. Rezultă că doamna Elsner-Lakeberg era remunerată la nivelul a 15 ore de curs, deși efectuase 17,5 ore. În schimb, un cadru didactic cu normă întreagă care ar fi efectuat 17,5 ore de curs ar fi fost remunerat pentru 17,5 ore de curs, dat fiind că nu și-ar fi depășit programul individual de lucru săptămânal. Curtea a apreciat că de aici rezultă o diferență de tratament în ceea ce privește remunerarea, dat fiind că, pentru același număr de ore de curs efectuate, lucrătorii cu fracțiune de normă erau remunerați la un nivel mai scăzut decât cei cu normă întreagă.
34
În cauza principală, din decizia de trimitere rezultă că doamna Voß, care lucrează cu fracțiune de normă, încasează o remunerație care, pentru același număr de ore efectuate, este inferioară celei plătite unui cadru didactic care își exercită activitatea profesională cu normă întreagă în ceea ce privește orele pe care aceasta le-a efectuat în afara programului său individual de lucru și în limita duratei normale de muncă cu normă întreagă.
35
Astfel, un cadru didactic cu fracțiune de normă al cărui program individual de lucru este de 23 de ore de curs pe săptămână încasează, dacă efectuează 3,5 ore de curs în afara programului său individual definit prin contract, o remunerație inferioară celei obținute de un cadru didactic cu normă întreagă pentru 26,5 ore de curs efectuate.
36
O analiză a elementelor remunerației arată că această situație decurge din faptul că orele suplimentare, care sunt remunerate la un nivel mai scăzut decât orele așa-zis „normale”, sunt definite ca fiind orele efectuate în afara timpului normal de muncă, astfel cum a fost stabilit prin programul individual al cadrului didactic, program care variază, evident, după cum salariatul lucrează cu fracțiune de normă sau cu normă întreagă. Rezultă că tariful de remunerare inferior al orelor suplimentare nu este aplicat cadrelor didactice cu normă întreagă decât în afara a 26,5 ore de curs pe săptămână, pe când, în ceea ce îi privește pe lucrătorii cu fracțiune de normă, acest tarif este aplicat imediat ce aceștia își depășesc programul individual de lucru, care este, prin definiție, inferior a 26,5 ore. În cazul doamnei Voß, tariful de remunerare inferior este aplicat pentru orele efectuate în afara a 23 de ore de curs pe săptămână.
37
Prin urmare, trebuie concluzionat că reglementarea națională în cauză în acțiunea principală, potrivit căreia remunerarea orelor de muncă suplimentare efectuate de funcționarii cu fracțiune de normă în afara programului lor individual de lucru și în limita duratei normale de muncă cu normă întreagă este inferioară celei corespunzătoare orelor efectuate de funcționarii cu normă întreagă, determină o diferență de tratament între aceste două categorii de funcționari în detrimentul celor care lucrează cu fracțiune de normă.
38
În ipoteza în care această diferență de tratament ar afecta un număr în mod considerabil mai ridicat de femei decât de bărbați și în măsura în care nu ar exista factori obiectivi străini oricărei discriminări bazate pe sex care pot justifica o astfel de diferență de tratament, articolul 141 CE s-ar opune respectivei reglementări naționale.
39
Potrivit instanței de trimitere, aproximativ 88 % din cadrele didactice încadrate cu fracțiune de normă de landul Berlin în primăvara anului 2000 erau femei.
40
Totuși, pentru a verifica dacă diferența de tratament constatată între lucrătorii cu normă întreagă și lucrătorii cu fracțiune de normă afectează un număr considerabil mai ridicat de femei decât de bărbați, revine instanței de trimitere să ia în considerare ansamblul lucrătorilor cărora li se aplică reglementarea națională din care decurge diferența de tratament constată la punctul 37 din prezenta hotărâre. În acest sens, revine instanței să stabilească dacă respectiva diferență de tratament provine din BBesG și/sau MVergV, întrucât, în principiu, domeniul de aplicare al reglementării în cauză este cel care determină cercul de persoane care pot fi incluse în comparație (Hotărârea din 13 ianuarie 2004, Allonby, C-256/01, Rec., p. I-873, punctul 73).
41
De asemenea, trebuie amintit, astfel cum a apreciat Curtea la punctul 59 din Hotărârea din 9 februarie 1999, Seymour Smith și Perez (C-167/97, Rec., p. I-623), că metoda cea mai bună de comparare a statisticilor constă în a compara proporția de lucrători afectați de diferența de tratament, pe de o parte, în cadrul forței de muncă masculine și, pe de altă parte, în cadrul forței de muncă feminine.
42
Dacă datele statistice disponibile indică faptul că procentul de lucrători cu fracțiune de normă în cadrul grupului lucrătorilor de sex feminin este în mod considerabil mai ridicat decât procentul de lucrători cu fracțiune de normă în cadrul grupului lucrătorilor de sex masculin, va trebui să se considere că o astfel de situație evidențiază o discriminare aparentă bazată pe sex, cu excepția cazului în care reglementarea în cauză în acțiunea principală este justificată de factori obiectivi și străini de orice discriminare bazată pe sex (a se vedea în acest sens Hotărârea Seymour-Smith și Perez, citată anterior, punctele 60-63).
43
În cauza principală, din decizia de trimitere nu reiese că remunerarea inferioară a orelor suplimentare efectuate de lucrătorii cu fracțiune de normă s-ar întemeia pe factori justificați în mod obiectiv de motive străine oricărei discriminări bazate pe sex. Totuși, trebuie ca instanța de trimitere să verifice acest aspect.
44
Prin urmare, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 141 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în materie de remunerare a funcționarilor, de natura celei în discuție în acțiunea principală, care, pe de o parte, definește orele suplimentare efectuate atât de funcționarii angajați cu normă întreagă, cât și de cei angajați cu fracțiune de normă ca orele pe care aceștia le efectuează în afara programului lor individual de lucru și, pe de altă parte, stabilește o remunerație pentru aceste ore la un tarif inferior tarifului orar aplicat orelor efectuate în limita programului individual de lucru, astfel încât funcționarii cu fracțiune de normă sunt remunerați la un nivel mai scăzut decât funcționarii cu normă întreagă în ceea ce privește orele pe care aceștia le efectuează în afara programului lor individual și în limita numărului de ore care trebuie efectuate de un funcționar cu normă întreagă în cadrul programului său în cazul în care:
—
din ansamblul lucrătorilor cărora li se aplică reglementarea respectivă este afectat un procent considerabil mai ridicat de lucrători de sex feminin
și
—
diferența de tratament nu este justificată de factori obiectivi și străini oricărei discriminări bazate pe sex.
Cu privire la cheltuielile de judecată
45
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:
Articolul 141 CE trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale în materie de remunerare a funcționarilor, de natura celei în cauză în acțiunea principală, care, pe de o parte, definește orele suplimentare efectuate atât de funcționarii angajați cu normă întreagă, cât și de cei angajați cu fracțiune de normă ca orele pe care aceștia le efectuează în afara programului lor individual de lucru și, pe de altă parte, stabilește o remunerație pentru aceste ore la un tarif inferior tarifului orar aplicat orelor efectuate în limita programului individual de lucru, astfel încât funcționarii cu fracțiune de normă sunt remunerați la un nivel mai scăzut decât funcționarii cu normă întreagă în ceea ce privește orele pe care aceștia le efectuează în afara programului lor individual și în limita numărului de ore care trebuie efectuate de un funcționar cu normă întreagă în cadrul programului său în cazul în care:
—
din ansamblul lucrătorilor cărora li se aplică reglementarea respectivă este afectat un procent considerabil mai ridicat de lucrători de sex feminin
și
—
diferența de tratament nu este justificată de factori obiectivi și străini oricărei discriminări bazate pe sex.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.