Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 27 noiembrie 2025(1)
Cauza C‑421/24
Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)
împotriva
Google Ireland Limited
[cerere de decizie preliminară formulată de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia)]
„ Trimitere preliminară – Directiva
2000/31/CE – Articolul
1 alineatul
(5) litera
(d) – Publicitate pentru jocuri de noroc – Articolul 14 alineatul (1) – Exonerarea de răspundere în cazul
serviciilor intermediare de stocare‑hosting – Acord de parteneriat între un furnizor de servicii de stocare‑hosting și un utilizator ”
I.      Introducere
1.        Un stat membru a decis să interzică toate formele de publicitate pentru jocurile de noroc pe teritoriul său. Având în vedere lipsa armonizării în acest domeniu și recunoașterea consecințelor dăunătoare ale jocurilor de noroc pentru indivizi și societate, o astfel de interdicție poate fi, în principiu, autorizată de dreptul Uniunii.
2.        Se ridică însă o altă chestiune, mai precis aplicarea unei astfel de interdicții, mai exact împotriva cui. În special, marja de apreciere conferită statelor membre în sectorul jocurilor de noroc trebuie să fie pusă în balanță cu libera circulație a serviciilor societății informaționale, în temeiul Directivei 2000/31/CE(2).
3.        Poate fi impusă o interdicție totală privind publicitatea pentru jocurile de noroc unui furnizor de servicii de stocare‑hosting care administrează o platformă de partajare de conținut video pe care sunt stocate informații furnizate de terți și care conține o astfel de publicitate? Aceasta este întrebarea adresată prin prezenta cerere de decizie preliminară. Pentru a răspunde la această întrebare, Curtea este invitată să examineze mai întâi dacă Directiva 2000/31 se aplică activității respectivului furnizor de servicii de stocare‑hosting. Dacă se constată că da, aceasta va trebui să examineze
în continuare dacă unui astfel de furnizor de servicii i se aplică exonerarea de răspundere prevăzută la articolul
14 alineatul
(1) din directiva menționată. În cazul unui răspuns afirmativ, Curtea va trebui să aprecieze
în final dacă furnizorul de servicii îndeplinește condițiile pentru a se putea prevala de respectiva dispoziție legală.
II.    Cadrul juridic
A.      Dreptul Uniunii
4.        Considerentele (12), (21) și (42) ale Directivei 2000/31 au următorul cuprins:
„(12)      Este necesară excluderea anumitor activități din sfera de aplicare a prezentei directive, din considerentul că libera prestare a serviciilor în aceste domenii nu poate fi garantată, în acest stadiu, în cadrul tratatului sau al legislației secundare existente […];
[…]
(21)      […] Domeniul coordonat reglementează numai cerințele referitoare la activitățile on‑line, cum ar fi informarea on‑line, publicitatea on‑line, cumpărăturile on‑line, încheierea de contracte on‑line […]
[…]
(42)      Derogările în materie de răspundere prevăzute în prezenta directivă se referă numai la cazurile în care activitatea furnizorului de servicii în cadrul societății informaționale se limitează la procesul tehnic de exploatare și de a acorda acces la o rețea de comunicații cu privire la care informațiile furnizate prin terți sunt transmise sau stocate temporar, exclusiv în scopul de a îmbunătăți eficacitatea transmiterii. Această activitate are caracter pur tehnic, automat și pasiv, ceea ce implică faptul că furnizorul de servicii ale societății informaționale nu cunoaște și nici nu controlează informațiile transmise sau stocate.”
5.        Articolul 1 alineatul (5) din această directivă prevede:
„Prezenta directivă nu se aplică în:
(a)      domeniul fiscal;
(b)      chestiunile referitoare la serviciile societății informaționale reglementate de Directivele 95/46/CE[(3)]
și 97/66/CE[(4)];
(c)      chestiunile referitoare la acordurile sau practicile aflate sub incidența dreptului privind înțelegerile;
(d)      următoarele activități de servicii ale societății informaționale:
–        activitățile notarilor sau profesiilor echivalente, în măsura în care acestea presupun o participare directă și specifică exercitării autorității publice;
–        reprezentarea unui client și apărarea intereselor acestuia în instanță,
–        activitățile de jocuri pe bani care implică mize cu valoare monetară în jocuri de noroc, inclusiv loterii și tranzacții de tip pariu.”
6.        Potrivit articolului 2 litera (h) punctul (i) din aceeași directivă:
„Domeniul coordonat se referă la cerințe pe care furnizorul de servicii trebuie să le respecte și care privesc:
[…]
–        desfășurarea activității unui serviciu al societății informaționale, cum ar fi cerințele privind comportamentul furnizorului de servicii, cerințe legate de calitatea sau conținutul serviciului, inclusiv în materie de publicitate și contracte sau privind răspunderea furnizorului de servicii.”.
7.        Potrivit articolului 3 alineatele (1) și (2) din aceeași directivă:
„(1)      Fiecare stat membru garantează că serviciile societății informaționale prestate de un furnizor de servicii stabilit pe teritoriul său respectă dispozițiile de drept intern aplicabile în statul membru în cauză și relevante pentru domeniul coordonat.
(2)      Statele membre nu pot restrânge libera circulație a serviciilor societății informaționale din alte state membre invocând motive relevante pentru domeniul coordonat.”
8.        Secțiunea 4 din directiva menționată este intitulată „Răspunderea furnizorilor de servicii intermediari”. Articolul
14 alineatele
(1) și (2) din aceasta, intitulat „Stocarea – hosting”, prevede:
„(1)      Statele membre veghează ca atunci când un serviciu al societății informaționale constă în stocarea informațiilor furnizate de un destinatar al serviciului, furnizorul acelui serviciu să nu fie responsabil pentru informațiile stocate la cererea unui destinatar al serviciului, cu condiția ca:
(a)      furnizorul să nu aibă cunoștință despre activitatea sau informația ilicită […] sau
(b)      furnizorul, din momentul în care ia la cunoștință despre acestea, acționează prompt pentru a elimina informațiile sau pentru a bloca accesul la acestea.
(2)      Alineatul (1) nu se aplică atunci când destinatarul serviciului acționează sub autoritatea sau sub controlul furnizorului.”
B.      Dreptul italian
9.        Articolul 9 din decreto‑legge n. 87 – Disposizioni urgenti per la dignità dei lavoratori e delle imprese (Decretul‑lege nr. 87 – Punerea în aplicare a unor dispoziții urgente pentru demnitatea lucrătorilor și a întreprinderilor) din 12 iulie 2018 (GURI nr. 161 din 13 iulie 2018, denumit în continuare „Decretul‑lege nr. 87/2018”) interzice orice formă de publicitate, chiar indirectă, pentru jocurile sau pariurile cu câștiguri în bani, precum și pentru jocurile de noroc, efectuată în orice mod și prin orice mijloc. În cazul încălcării acestei interdicții, dispoziția menționată prevede de asemenea o amendă administrativă împotriva, inter alia, a „proprietarului mijlocului sau al site‑ului de difuzare”, în cuantum de 20 % din valoarea sponsorizării sau a publicității și, în orice caz, de cel puțin 50 000 de euro. De asemenea aceasta conferă Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Autoritatea de Supraveghere în Domeniul Comunicațiilor) (denumită în continuare „AGCOM”) competența de a aplica aceste sancțiuni.
III. Litigiul principal și întrebările preliminare
10.      Prin decizia din 19 iulie 2022 (denumită în continuare „decizia atacată”), AGCOM a aplicat Google Ireland Limited (denumită în continuare „Google”) o amendă de 750 000 de euro întrucât a promovat
numeroase site‑uri internet de jocuri cu câștiguri în bani pe platforma de partajare de materiale video „YouTube”, cu încălcarea articolului 9 din Decretul nr. 87/2018. În special, AGCOM a constatat că 630 de materiale video (denumite în continuare „materialele video în litigiu”) au fost încărcate pe cinci canale care aparțin creatorului de conținut Spike, cu care Google a încheiat un acord de parteneriat comercial în cadrul programului de parteneriat YouTube (denumit în continuare „YPP”). În consecință, AGCOM a dispus ca Google să elimine de pe platforma YouTube respectivele materiale video, precum și orice alte materiale video partajate de Spike al căror conținut este similar cu cele identificate în decizia atacată. În urma deciziei atacate, Google a eliminat de pe YouTube materialele video în litigiu.
11.      Google a contestat decizia atacată la Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Tribunalul Administrativ Regional din Lazio, Italia), care a admis acțiunea. Instanța menționată a considerat că acele caracteristici ale activității Google invocate de AGCOM erau insuficiente pentru a împiedica Google să beneficieze de exonerarea de răspundere prevăzută de legea italiană prin care a fost transpus articolul 14 din Directiva 2000/31.
12.      AGCOM a declarat apel împotriva respectivei hotărâri la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia), instanța de trimitere. Ea a susținut, în primul rând, că Directiva 2000/31 nu se aplică în speță, dat fiind că articolul 1 alineatul (5) litera (d) din aceasta exclude din domeniul său de aplicare „activitățile de jocuri pe bani” care implică mize cu valoare monetară în jocurile de noroc. În consecință, interdicția prevăzută la articolul 9 din Decretul‑lege nr. 87/2018 este aplicabilă furnizorilor de servicii de stocare‑hosting. În al doilea rând, chiar dacă activitatea Google nu ar fi exclusă din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31, exonerarea de răspundere prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din această directivă nu s‑ar aplica ca urmare a acordului de parteneriat comercial semnat între Google și creatorul de conținut.
13.      La rândul său, în fața instanței de trimitere, Google susține că articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31 se referă numai la furnizorii de servicii de jocuri de noroc online. În schimb, el nu include furnizorii de servicii de stocare‑hosting. În ceea ce privește aplicarea articolului 14 alineatul (1) din respectiva directivă, Google susține că este un furnizor „pasiv” de servicii de stocare‑hosting și că nu avea cunoștință de nelegalitatea materialelor video în litigiu. În special, Google susține că nu există un contract ad personam cu creatorul de conținut, din moment ce acesta din urmă face parte din YPP prin simpla acceptare a unui contract‑tip elaborat unilateral de Google.
14.      În ceea ce privește, în primul rând, excluderea activităților de jocuri pe bani din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31, instanța de trimitere consideră că, având în vedere considerentul (21) al acesteia, toate activitățile legate de sectorul jocurilor de noroc, inclusiv publicitatea online, trebuie excluse din domeniul de aplicare al acestei directive.
15.      În al doilea rând, în cazul în care Curtea ar considera că Directiva 2000/31 se aplică activităților de servicii de stocare‑hosting, instanța de trimitere solicită să se clarifice dacă, în împrejurările din prezenta cauză, Google beneficiază de exonerarea de răspundere prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din această directivă.
16.      În această privință, instanța de trimitere subliniază că acest regim se aplică numai furnizorilor „pasivi” de servicii de stocare‑hosting.
17.      În acest context, instanța de trimitere subliniază următoarele caracteristici principale
ale acordului de parteneriat semnat între Google și un creator de conținut în cadrul programului YPP:
–        acordul respectiv este încheiat în urma unei cereri din partea creatorului de conținut și a unei examinări prealabile efectuate de Google. Mai întâi, Google examinează dacă creatorul de conținut îndeplinește pragurile de eligibilitate pentru YPP: să aibă un număr de 1000 de abonați și 4000 de ore de vizionări publice valabile în ultimele 12 luni ori să aibă 1 000 de abonați și 10 milioane de vizualizări publice valabile pentru materialele video scurte în ultimele 90 de zile(5). În plus, Google verifică dacă creatorul de conținut locuiește într‑o
țară/regiune în care programul YPP este disponibil și dacă canalul nu are avertismente active pentru încălcarea „Regulilor comunității”(6);
–        de asemenea, potrivit paginii de internet „Programul de parteneriat YouTube și criterii de eligibilitate”, „sistemele automatizate [ale Google] și evaluatorii umani îți vor examina canalul per ansamblu, pentru a [se] asigura că respectă toate politicile și regulile [Google]”. Această examinare poate dura o lună(7);
–        în special, în cadrul „[Politicilor sale] privind generarea de bani pentru canalul YouTube”, Google efectuează examinări periodice „pentru a vedea dacă canalele care generează bani respectă aceste politici”(8). Aceste examinări sunt efectuate de evaluatori, care examinează canalul și conținutul în raport cu politicile YouTube. Deoarece nu pot să verifice toate videoclipurile, examinatorii se pot axa pe: tema principală, cele mai vizionate videoclipuri, cele mai noi videoclipuri, cea mai mare porțiune a duratei de vizionare, metadatele videoclipurilor (inclusiv titlurile, miniaturile și descrierile) și secțiunea „Despre” a canalului(9);
–        odată ce acordul de parteneriat comercial a fost încheiat, creatorul de conținut dobândește statutul de „partener verificat”. Partenerii verificați obțin o cotă‑parte din veniturile încasate de Google din publicitatea difuzată celor care vizionează materialele lor video. În plus, ca urmare a aderării la politica de monetizare a Google, creatorii de conținut pot oferi posibilitatea de abonare la canalul lor, taxa aferentă fiind colectată direct de Google. Utilizatorii obțin dintr‑un astfel de abonament avantaje diferențiate în funcție de tipul și prețul abonamentului ales. Aceste avantaje pot include printre altele accesul la conținut exclusiv, transmisii în direct destinate exclusiv abonaților sau chat online.
18.      Având în vedere aceste caracteristici ale programului YPP, instanța de trimitere apreciază că Google nu poate fi considerată pur și simplu „neutră” sau „pasivă” și că, în consecință, ar putea să nu se încadreze în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31.
19.      În aceste condiții, instanța de trimitere a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      În conformitate cu articolul 1 alineatul (5) din Directiva [2000/31], regimul răspunderii furnizorilor de servicii de stocare‑hosting prevăzut la articolul 14 din aceeași directivă se aplică activităților legate de publicitatea online pentru jocuri sau pariuri cu câștiguri în bani, precum și publicității pentru jocurile de noroc?
În cazul în care Curtea de Justiție va răspunde afirmativ la prima întrebare […]:
2)      Regimul răspunderii prevăzut la articolul 14 din Directiva [2000/31] se aplică unui furnizor de servicii de stocare‑hosting, așa cum este Google, în raport cu conținutul publicat de titularii canalelor YouTube, cu care Google a încheiat acordul de parteneriat comercial descris mai sus?”
20.      Google, guvernele belgian, ceh, italian și portughez, precum și Comisia Europeană au formulat observații scrise. Aceleași părți, cu excepția guvernului ceh, au participat la ședința care a avut loc la 10 septembrie 2025.
IV.    Analiză
A.      Cu privire la prima întrebare
1.      Considerații introductive
21.      De la bun început, deși formularea primei întrebări ar putea sugera contrariul, YouTube este, în mod incontestabil, o platformă de partajare a materialelor video cu tematică diversă, nefiind în mod special destinată distribuției de conținut legat de jocurile de noroc.
22.      În plus, în fața instanței de trimitere, Google susține că materialele video în litigiu nu au caracter publicitar, arătând că acestea ar conține doar informații privind jocurile de noroc. Instanța de trimitere însă consideră că materialele video conțin publicitate pentru jocuri de noroc. Astfel, atât modul de redactare, cât și motivarea primei întrebări par să pornească
de la această premisă. Având în vedere repartizarea sarcinilor între Curte și instanțele naționale, acestea din urmă având competența exclusivă de a aprecia faptele cu care sunt sesizate(10), propunem ca și Curtea să se întemeieze pe aceeași premisă.
23.      Rezultă că, prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31 trebuie interpretat în sensul că activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting care constă în stocarea de materiale video ce conțin publicitate pentru jocuri de noroc intră în domeniul de aplicare al acestei directive.
2.      Apreciere
a)      Cadrul general al Directivei 2000/31
24.      Pentru a răspunde la prima întrebare adresată, vom face mai întâi o scurtă descriere a principalelor principii care stau la baza Directivei 2000/31.
25.      Potrivit articolului
1 alineatul
(1) din Directiva 2000/31, aceasta își propune să contribuie la buna funcționare a pieței interne prin asigurarea liberei circulații a serviciilor societății informaționale între statele membre. În acest scop, după cum stipulează articolul 1 alineatul (2) din directivă, aceasta apropie anumite dispoziții de drept intern aplicabile serviciilor societății informaționale în ceea ce privește piața internă (articolul 3), stabilirea furnizorilor de servicii (capitolul II secțiunea 1), comunicările comerciale (capitolul II secțiunea 2), contractele încheiate prin mijloace electronice (capitolul II secțiunea 3), răspunderea intermediarilor (capitolul II secțiunea 4), codurile de conduită, soluționarea extrajudiciară a litigiilor, acțiunile în justiție și cooperarea între statele membre (capitolul III).
26.      În această privință, clauza privind „piața internă” consacrată la articolul 3 din Directiva 2000/31 se întemeiază pe aplicarea principiilor controlului în statul membru de origine și al recunoașterii reciproce, astfel încât, în cadrul domeniului coordonat definit la articolul 2 litera (h) din această directivă, serviciile societății informaționale sunt reglementate numai în statul membru pe teritoriul căruia sunt stabiliți furnizorii acestor servicii („principiul țării de origine”)(11). La rândul lor, capitolele II și III din această directivă urmăresc armonizarea anumitor aspecte specifice ale comerțului electronic(12).
b)      Excluderea activităților de jocuri de noroc din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31
27.      Articolul (1) alineatul (5) din Directiva 2000/31 enumeră anumite „domenii”, „chestiuni” și „activități” care sunt excluse din domeniul de aplicare al acestei directive. Toate aceste noțiuni indică un domeniu de aplicare larg(13).
28.      În plus, utilizarea formei de plural („următoarele activități”) sugerează că articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31 include mai multe activități decât simpla ofertă de jocuri de noroc prin intermediul internetului(14).
29.      În schimb, sensul obișnuit în limbajul cotidian al sintagmei „activități de jocuri pe bani” nu pare să includă activitățile serviciilor de stocare‑hosting. Astfel, „stocarea‑hosting” constă în stocarea informațiilor furnizate de un destinatar al serviciului și la cererea acestuia(15). Elementul central al acestei activități îl constituie stocarea informațiilor, indiferent de natura lor legată de jocurile de noroc. Aceasta înseamnă că activitatea respectivă nu este specifică sectorului jocurilor de noroc.
30.      Obiectivul de a exclude anumite activități din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31 confirmă de asemenea această interpretare. Astfel, din propunerea de directivă rezultă că „nu este posibil să se garanteze libertatea de a presta servicii între statele membre, având în vedere lipsa recunoașterii reciproce sau a unei armonizări suficiente care să asigure un nivel echivalent de protecție a obiectivelor de interes general”(16). Aceeași logică rezultă din considerentul (12) al directivei menționate(17).
31.      Rezultă că articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31 urmărește să prevină în special aplicarea principiului țării de origine în cazul activităților enumerate în cuprinsul acestuia, astfel încât statele membre de destinație să poată aplica în continuare cerințele care decurg din legislația lor, fără a fi ținute de principiul recunoașterii reciproce(18).
32.      În cazul specific al jocurilor de noroc, Curtea a subliniat că reglementarea jocurilor de noroc face parte dintre domeniile în care există divergențe considerabile de ordin moral, religios și cultural între statele membre. Curtea a recunoscut de asemenea consecințele prejudiciabile, atât din punct de vedere moral, cât și financiar, pe care pariurile și jocurile de noroc le pot avea asupra individului și asupra societății. În lipsa unei armonizări a Uniunii Europene în materie, este de competența fiecărui stat membru să aprecieze în aceste domenii, potrivit propriei scări de valori, ceea ce este necesar pentru a asigura protecția consumatorilor și menținerea ordinii publice(19). Acestea sunt interese clar specifice unui anumit sector, care nu au nicio legătură cu activitățile serviciilor de stocare‑hosting.
33.      Desigur, Curtea a considerat de asemenea că publicitatea face parte dintr‑o politică de extindere controlată a activităților de jocuri de noroc pentru a le canaliza în circuite reglementate și autorizate și pentru a combate astfel jocurile de noroc ilicite(20). Acest lucru poate fi interpretat în sensul că publicitatea pentru jocurile de noroc este o „activitate de jocuri pe bani” în sensul articolului
1 alineatul
(5) litera
(d) din Directiva 2000/31. Astfel cum a subliniat instanța de trimitere, această interpretare poate fi susținută de articolul 2 litera (h) punctul (i) și de considerentul (21) al directivei menționate, potrivit cărora cerințele referitoare la calitatea sau conținutul unui serviciu le includ și pe cele aplicabile publicității acestuia(21).
34.      Cu toate acestea, în opinia noastră, pentru a permite statelor membre să urmărească o politică de extindere controlată a activităților de jocuri de noroc, nu este nici adecvat, nici necesar să se excludă în continuare din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31 activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting constând în stocarea de materiale video care conțin publicitate pentru jocuri de noroc. În aceeași ordine de idei, obiectivul excluderii prevăzute la articolul 1 alineatul (5) litera (d), menționat la punctele 30-32 din prezentele concluzii, nu este afectat dacă această activitate intră în domeniul de aplicare al directivei menționate.
35.      Rezultă astfel că, după cum a arătat Comisia, în timp ce articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31 exclude activitățile de jocuri pe bani din domeniul de aplicare al acestei directive, articolele 12-15 din aceasta se aplică și în privința stocării de conținut legat de jocurile de noroc(22).
36.      Adoptarea Regulamentului privind serviciile digitale pare să fi confirmat această abordare. Articolul
89 alineatul
(1) din Regulamentul privind serviciile digitale a eliminat articolele 12-15 din Directiva 2000/31. În același timp, articolele 4-6 și articolul 8 din Regulamentul privind serviciile digitale reproduc în esență articolele 12-15 din directiva respectivă [astfel cum se confirmă la articolul
89 alineatul
(2) din Regulamentul privind serviciile digitale]. Este de remarcat faptul că acest regulament
nu prevede nicio excludere a activităților de jocuri de noroc din sfera sa de aplicare, ceea ce înseamnă
că astfel de activități continuă să fie exceptate de la aplicarea principiului țării de origine, în temeiul Directivei 2000/31. În schimb, conținutul referitor la jocurile de noroc intră sub incidența articolului 6 din Regulamentul privind serviciile digitale, care corespunde articolului 14 din directiva menționată.
37.      Pe scurt, activitățile de furnizare a jocurilor de noroc pe internet și, eventual, de publicitate pentru jocurile de noroc sunt cele vizate
la articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31. O platformă de partajare a materialelor video nu desfășoară niciuna dintre aceste activități și, prin urmare, intră în domeniul de aplicare al directivei menționate.
38.      Aceasta nu împiedică aplicarea reglementării italiene care interzice publicitatea pentru jocurile de noroc în privința furnizorilor de servicii ale societății informaționale care oferă în mod efectiv publicitate pentru servicii de jocuri de noroc. Acest lucru se explică prin faptul că serviciile menționate sunt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2000/31 în temeiul articolului
1 alineatul
(5) litera
(d) din aceasta și, prin urmare, nu li se aplică principiul țării de origine.
39.      Se poate formula o observație metodologică suplimentară. Considerăm că, în acest stadiu, nu este necesar să se stabilească dacă, în practică, furnizorul serviciului de stocare‑hosting exercită un control asupra conținutului pe care îl stochează. Această apreciere se impune în temeiul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31, întrucât furnizorul care exercită un control asupra informațiilor pe care le stochează nu este vizat de această dispoziție. În schimb, în sensul articolului 1 alineatul (5) litera (d) din această directivă, este suficient să se considere că activitatea în cauză constă în stocarea de informații, indiferent de conținutul acestora, la cererea destinatarului serviciului(23).
40.      În consecință, propunem să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31 trebuie interpretat în sensul că activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting care constă în stocarea de materiale video ce conțin publicitate pentru jocuri de noroc intră în domeniul de aplicare al acestei directive.
B.      Cu privire la cea de a doua întrebare
1.      Economia generală a articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31
41.      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare, Curtea va trebui să stabilească dacă activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting precum Google, care implică stocarea conținutului terților cu care a încheiat un acord de parteneriat comercial, intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31.
42.      Această dispoziție prevede o exonerare de răspundere a furnizorilor de servicii de stocare‑hosting în legătură cu conținutul stocat pe platformele lor de către terți.
43.      Așa cum a fost interpretată de Curte, această dispoziție necesită în esență o analiză în două etape(24).
44.      În primul rând, pentru a intra în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31, un furnizor de servicii trebuie să furnizeze un serviciu al societății informaționale care constă în „stocare‑hosting” în sensul articolului 14 din aceasta(25) și, în plus, comportamentul său trebuie să se limiteze la cel al unui „furnizor de servicii intermediar”(26).
45.      În al doilea rând, alineatul (1) literele (a) și (b) al dispoziției menționate determină dacă exonerarea de răspundere poate fi invocată într‑un caz concret(27). Pentru a putea fi invocată exonerarea de răspundere, furnizorul nu trebuie să aibă efectiv cunoștință despre o activitate ilicită [litera (a)] sau, din momentul în care ia cunoștință de acestea, trebuie să acționeze prompt pentru a elimina informațiile sau pentru a bloca accesul la acestea [litera (b)].
46.      În această privință, așa cum vom arăta în continuare, pentru a stabili dacă activitatea furnizorului de servicii se limitează la cea a unui intermediar
(prima etapă), ar trebui să se pună accentul în esență pe aspectul dacă furnizorul de servicii controlează conținutul stocat pe platforma sa, în funcție de modul în care este conceput și administrat modelul său de afaceri. În caz contrar, ar trebui să se treacă la a doua etapă, care implică o analiză a cunoașterii de către furnizor a caracterului ilicit al unui anumit conținut(28).
47.      Aceasta are implicații importante.
48.      Primo, astfel cum a clarificat Curtea în Hotărârea YouTube și Cyando, condițiile în care se poate considera că nu se respectă literele (a) și (b) ale articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 sunt deosebit de stricte, în măsura în care ele determină, în definitiv, dacă un furnizor de servicii de stocare‑hosting poate fi considerat răspunzător pentru un conținut ilicit specific încărcat pe platforma sa de un utilizator(29). Un astfel de prag ridicat nu este necesar pentru a aprecia dacă furnizorul controlează conținutul încărcat pe platforma sa de către un terț. Omiterea primei etape ar conduce, așadar, la situații nedorite: anumiți furnizori de servicii care, prin natura modelului lor de afaceri, intervin în mod inerent asupra conținutului și îl controlează ar putea, totuși, să se sustragă răspunderii invocând lipsa cunoașterii efective a unui anumit conținut ilegal.
49.      Secundo și în mod similar, articolul 14 alineatul (1) literele (a) și (b) pare neadecvat pentru a ține seama de particularitățile modelului de afaceri al unei platforme care ar putea fi împiedicată, din acest motiv, să invoce în final exonerarea de răspundere. Estomparea distincției dintre cele două etape ar risca, așadar, să lipsească de relevanță, în mare măsură, modelul de afaceri al unei anumite platforme.
50.      Acestea fiind spuse, cele două etape sunt cu siguranță legate între ele. Prima etapă funcționează în esență ca un mecanism de „filtrare” și este o condiție prealabilă pentru aplicarea literelor (a) și (b)(30).
2.      Criteriul relevant pentru calificarea ca furnizor intermediar de servicii de stocare
51.      Potrivit jurisprudenței, pentru ca un furnizor de servicii să intre în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31, este esențial ca acesta să fie un furnizor intermediar în sensul avut în vedere de legiuitor în cadrul secțiunii 4 a capitolului II din directiva menționată(31).
52.      În această privință, din considerentul (42) al Directivei 2000/31 rezultă că derogările în materie de răspundere prevăzute în prezenta directivă se referă numai la cazurile în care activitatea furnizorului de servicii în cadrul societății informaționale prezintă un „caracter pur tehnic, automat și pasiv”, ceea ce presupune că furnizorul respectiv „nu cunoaște și nici nu controlează informațiile transmise sau stocate”(32).
53.      Curtea a dedus astfel din acest considerent (42) că trebuie să se examineze dacă rolul exercitat de acest operator este neutru, cu alte cuvinte, dacă comportamentul său este pur tehnic, automat și pasiv, presupunând lipsa cunoașterii ori a controlului conținuturilor pe care le stochează, sau dacă, dimpotrivă, operatorul menționat joacă un rol activ de natură să îi confere o cunoaștere sau un control al acestor conținuturi(33).
54.      În această privință, observăm că, în Concluziile prezentate în cauza L’Oréal ș.a., avocatul general Jääskinen a susținut că considerentul (42) al Directivei 2000/31 ar trebui să privească numai articolului 12 [„Simpla transmitere” („Mere conduit”)] și articolului 13 („Stocarea‑caching”), criteriile pe care le stabilește fiind inadecvate în ceea ce privește articolul 14(34). S‑a arătat de asemenea că, în Hotărârea L’Oréal ș.a., Curtea a urmat în mod implicit abordarea avocatului general, având în vedere că nu a făcut trimitere la acest considerent(35).
55.      În opinia noastră, această dezbatere este exagerată. În Hotărârea L’Oréal ș.a., Curtea, deși nu a menționat în mod specific considerentul (42) al Directivei 2000/31, a reafirmat criteriul dezvoltat la punctul 114 din Hotărârea Google France(36). În plus, în Hotărârea YouTube și Cyando, Curtea a făcut trimitere în mod explicit la acest considerent(37). În sfârșit, considerentul (18) al Regulamentului privind serviciile digitale a dezvoltat și a clarificat considerentul (42) al directivei menționate prin „codificarea” tocmai a jurisprudenței care se întemeiază pe acest considerent pentru a interpreta articolul 14 din directivă. Prin urmare, este clar că criteriul care rezultă din acest considerent, astfel cum a fost interpretat de Curte, se aplică și furnizorilor de servicii de stocare‑hosting.
56.      Acestea fiind spuse, împărtășim opinia avocatului general Jääskinen potrivit căreia, privită izolat, „neutralitatea” poate să nu fie criteriul cel mai adecvat pentru a stabili dacă un furnizor de servicii de stocare‑hosting intră sub incidența articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(38). Astfel, este discutabil dacă furnizorii de servicii de stocare‑hosting ar putea fi vreodată considerați în întregime „neutri”. În principiu, un furnizor de servicii de stocare‑hosting care obține venituri din publicitate prin intermediul platformei sale este interesat de creșterea numărului de utilizatori și de vizualizări. În mod similar, dihotomia dintre rolul pasiv și cel activ pare insuficientă pentru a aborda activitățile desfășurate de un furnizor de servicii de stocare‑hosting, în special într‑un domeniu aflat în continuă schimbare. În orice caz, considerăm că, potrivit jurisprudenței, atât neutralitatea, cât și pasivitatea au în vedere un model de afaceri care se bazează a priori pe lipsa „cunoașterii ori a controlului conținuturilor”(39). În esență neutralitatea și pasivitatea ar trebui înțelese prin referire la conținutul pe care creatorii îl încarcă pe o platformă.
57.      Ce tip de intervenție din partea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting îl poate exclude, așadar, din domeniul
de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31? Pentru a răspunde la această întrebare, propunem să ne concentrăm mai întâi asupra criteriilor privind cunoașterea sau controlul asupra conținutului, precum și asupra lipsei acestora, în conformitate cu jurisprudența existentă. Având în vedere împrejurările prezentei cauze, vom propune în continuare o clarificare a sensului unora dintre aceste criterii.
a)      Criteriile privind cunoașterea sau controlul conținuturilor
58.      Cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea Google France privea activitatea serviciului de afiliere cu plată denumit „AdWords”. Acest serviciu permite oricărui operator economic să determine, prin intermediul selectării unuia sau mai multor cuvinte‑cheie, afișarea unui link promoțional către site‑ul său, în cazul în care există o concordanță între acest cuvânt sau aceste cuvinte și cel sau cele cuprinse în căutarea introdusă de un utilizator de internet în motorul de căutare Google. Acest link promoțional apare la rubrica „linkuri comerciale”, care este afișată fie în partea dreaptă a ecranului, la dreapta rezultatelor naturale, fie în partea superioară a ecranului, deasupra rezultatelor menționate(40).
59.      Examinând dacă această activitate intra sub incidența articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31, Curtea a constatat că rolul jucat de Google în redactarea mesajului comercial care însoțea linkul promoțional sau în stabilirea ori selectarea cuvintelor‑cheie era relevant(41). Aceasta înseamnă în esență că un operator care participă la redactarea, crearea sau selectarea conținutului nu intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
60.      Cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea L’Oréal ș.a. privea o piață electronică operată de eBay International AG (denumită în continuare „eBay”), pe care sunt afișate produse oferite spre vânzare de persoane care și‑au creat un cont de vânzător. eBay percepe un anumit procent din tranzacțiile încheiate și le permite potențialilor cumpărători atât să liciteze pentru articolele oferite de vânzători, cât și să le achiziționeze la un preț fix. Mai mult, vânzătorii pot crea magazine online pe site‑uri acesteia. Dacă este cazul, eBay asistă vânzătorii să își optimizeze ofertele, să își creeze propriile magazine online, să promoveze și să crească volumul de vânzări. În plus, eBay face publicitate pentru unele dintre produsele puse în vânzare pe piața sa online prin intermediul afișării unor anunțuri de către operatori de motoare de căutare precum Google(42).
61.      Având în vedere aceste caracteristici ale pieței eBay, Curtea a afirmat că, atunci când un operator a acordat asistență care constă în special în optimizarea prezentării ofertelor de vânzare în cauză sau în promovarea acestor oferte, trebuie să se considere că acesta a ocupat nu o poziție neutră între clientul vânzător vizat și potențialii cumpărători, ci a jucat un rol activ, de natură să îi confere o cunoaștere sau un control al datelor referitoare la aceste oferte. În aceste condiții, operatorul menționat nu se poate prevala, în ceea ce privește datele menționate, de derogarea în materie de răspundere vizată la articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(43).
62.      În sfârșit, în Hotărârea YouTube și Cyando, Curtea a examinat în special dacă articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 vizează activitatea unei platforme online precum YouTube, pe care utilizatorii își pot încărca gratuit propriile materiale video și le pot pune la dispoziția altor utilizatori de internet(44). Subliniem că acea cauză privea în esență furnizarea „obișnuită” de servicii de stocare‑hosting de către YouTube, și anume în afara cadrului YPP care este în discuție în prezenta procedură.
63.      Curtea a constatat în special că o platformă de partajare a materialelor video care nu intervine în crearea sau în selectarea conținuturilor încărcate pe platformă de către utilizatori și nu vizualizează sau nu monitorizează conținutul respectiv înainte de a fi încărcat, acest conținut fiind încărcat în mod automat pe platforma respectivă, poate intra în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(45).
b)      Criteriile privind necunoașterea conținutului sau lipsa de control asupra acestuia
64.      În Hotărârea L’Oréal ș.a., Curtea a constatat că simpla împrejurare că un operator de pe piața online plasează pe serverul său oferte de vânzare, stabilește modalitatea de prestare a serviciului său, este remunerat pentru acesta și acordă clienților săi informații de ordin general nu poate avea ca efect să îl priveze de derogările în materie de răspundere prevăzute de Directiva 2000/31(46).
65.      În Hotărârea Youtube și Cyando, Curtea a subliniat că faptul că operatorul unei platforme de partajare de materiale video precum YouTube pune în aplicare măsuri tehnice care urmăresc detectarea, printre materialele video comunicate public prin intermediul platformei sale, a unor conținuturi susceptibile să încalce dreptul de autor nu implică faptul că, procedând astfel, operatorul menționat joacă un rol activ care îi conferă cunoașterea sau controlul conținutului materialelor video menționate, în caz contrar fiind excluși de la regimul exonerării de răspundere prevăzut la articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(47) furnizorii de servicii ale societății informaționale care adoptă măsuri ce vizează în mod precis combaterea unor astfel de încălcări.
66.      De asemenea, interpretând condiția prevăzută la articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/31, Curtea a constatat că împrejurarea că operatorul unei platforme de partajare de materiale video realizează o indexare automată a conținuturilor încărcate pe această platformă, că platforma menționată conține o funcție de căutare și că aceasta recomandă materiale video în funcție de profilul sau de preferințele utilizatorilor nu poate fi suficientă pentru a considera că respectivul operator are cunoștință despre activitățile sau despre informațiile ilicite(48). A fortiori, astfel cum am arătat în Concluziile noastre prezentate în cauza Russmedia Digital și Inform Media Press, aceste împrejurări nu sunt nici de natură să îl excludă pe respectivul operator din domeniul de aplicare al exonerării de răspundere prevăzute la articolul 14 alineatul (1) din directiva menționată(49).
c)      Clarificarea anumitor criterii și aplicarea în prezenta cauză
67.      După cum s‑a subliniat mai sus, este posibil ca un furnizor de servicii de stocare‑hosting să nu intre în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 prin (i) participarea la redactarea, crearea și selectarea conținutului, (ii) prin monitorizarea sau revizuirea conținutului înainte de încărcare sau (iii) prin optimizarea acestuia.
68.      În schimb, un furnizor de servicii de stocare poate intra în domeniul de aplicare al dispoziției legale respective chiar dacă (i) este remunerat pentru serviciul respectiv, (ii) pune în aplicare măsuri tehnologice de detectare a conținutului ilicit sau (iii) oferă anumite funcții de afișare pe platforma sa.
69.      Dintre aceste criterii, două prezintă o relevanță deosebită în prezenta procedură: optimizarea modului de prezentare a conținutului și aspectul legat de remunerare. Prin urmare, ne vom concentra asupra acestora.
1)      Cu privire la criteriul legat de „optimizare”
70.      „Optimizarea” este un criteriu vag, susceptibil să fie interpretat în multe moduri. În special, se poate susține că, oferind partenerilor verificați funcționalități suplimentare pentru canalele lor, cum ar fi transmisii în direct, conținut exclusiv și chat online(50), YouTube „optimizează” oferta creatorului de conținut.
71.      Totuși, nu considerăm că acesta a fost sensul avut în vedere de Curte în Hotărârea L’Oréal ș.a.. Astfel cum a arătat deja avocatul general Saugmandsgaard Øe în Concluziile prezentate în cauza Youtube și Cyando(51), acest criteriu trebuie înțeles ținând seama de particularitățile activității desfășurate de eBay.
72.      Astfel, eBay a oferit asistență selectivă
și personalizată anumitor utilizatori, îmbunătățind conținutul ofertelor lor de vânzare, ajutându‑i să înființeze magazine online și promovându‑le în mod direct ofertele prin intermediul unor servicii furnizate de terți. În acest context, Curtea s‑a referit la optimizarea
și la promovarea ofertelor de vânzare ca reprezentând un semn al controlului asupra conținutului.
73.      În schimb, atunci când a examinat dacă activitatea eBay intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31, Curtea nu a acordat nicio importanță împrejurării că se susținea că respectiva piață online a definit diferite categorii de vânzători
în funcție de performanțele lor de vânzare(52).
74.      Astfel, se pare că, atunci când a utilizat termenul optimizare, Curtea a avut în vedere activitățile de servicii de stocare‑hosting care interferează în mod direct cu conținuturile încărcate de utilizatori. Prin intermediul asistenței acordate anumitor utilizatori, furnizorul de servicii de stocare‑hosting exercită în mod inevitabil controlul asupra conținutului.
75.      Sub rezerva confirmării de către instanța de trimitere, și anume prin raportare la clauzele contractului care reglementează YPP, precum și la modul în care acestea sunt negociate, o astfel de asistență nu pare a fi furnizată partenerilor verificați. Acestora li se oferă pur și simplu, în condiții de egalitate, aceleași funcționalități suplimentare ale platformei de partajare a materialelor video(53), care nu influențează în mod direct conținutul pe care îl creează și îl încarcă pe platforma respectivă.
76.      Astfel, în opinia noastră, definirea diferitelor categorii de creatori de conținut nu este problematică în sine, cu condiția ca, în cadrul fiecărei categorii, să nu li se acorde niciun tratament personalizat anumitor creatori de conținut. Prin acordarea unui astfel de tratament, furnizorul de servicii ar interacționa în mod necesar cu conținutul într‑un mod care depășește simpla stocare a acestuia. Această intervenție conferă furnizorului de servicii controlul asupra conținutului.
77.      Prin urmare, este util să se facă distincția între „optimizarea tehnică sau vizuală” și „optimizarea conținutului”, întrucât numai cea din urmă exclude aplicarea articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(54).
78.      În opinia noastră, această distincție rezultă deja din Hotărârea YouTube și Cyando. După cum am menționat mai sus, din această hotărâre reiese în mod clar că indexarea conținutului, crearea unei funcții de căutare și recomandarea de materiale video pe baza profilurilor sau a preferințelor utilizatorilor nu constituie motive suficiente pentru a nu aplica articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(55).
79.      În opinia noastră, nu există nicio diferență substanțială între aceste caracteristici ale activității YouTube, analizate de Curte în Hotărârea YouTube și Cyando,
și cele în discuție în prezenta procedură. Prin urmare, ambele fac parte din categoria „optimizării modului de afișare”.
80.      Funcționalitățile suplimentare legate de YPP par a fi, de fapt, o dezvoltare naturală a serviciului societății informaționale furnizat de o platformă de partajare a materialelor video precum YouTube(56). Ele îmbunătățesc experiența utilizatorilor și, prin urmare, tind să crească numărul de accesări, aspect inerent modelului de afaceri al oricărei platforme de partajare a materialelor video. Dacă se menține în limitele optimizării modului de afișare, activitatea continuă să fie cea a unui intermediar. Creșterea numărului de accesări devine problematică doar dacă, pentru a obține acest rezultat, platforma influențează însăși conținutul.
81.      Această interpretare este conformă cu obiectivele de promovare a inovării(57) și de protejare a libertății de exprimare și de informare a utilizatorilor(58), care au condus la adoptarea normelor privind exonerarea de răspundere consacrate la articolele 12-15 din Directiva 2000/31. În fapt, o interpretare largă a criteriului de optimizare, precum cea descrisă la punctul 70 din prezentele concluzii, ar descuraja probabil platformele să dezvolte noi modalități de afișare a conținutului partajat de creatorii de conținut care ar putea prezenta un interes pentru utilizatori(59).
82.      În plus, trei observații contextuale indică faptul că un anumit nivel de control asupra conținutului poate fi într‑adevăr inevitabil.
83.      Primo, în temeiul articolului 12 alineatul (3), al articolului 13 alineatul (2) și al articolului 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31, autoritățile naționale pot solicita furnizorului de servicii să pună capăt unei încălcări sau să o prevină(60). Aceasta implică în mod necesar un anumit nivel de control asupra conținutului, fără a se pierde posibilitatea de a invoca exonerarea de răspundere(61).
84.      Secundo, deși se întemeiază pe considerentul (42) al Directivei 2000/31 pentru a stabili condițiile în care un furnizor de servicii de stocare‑hosting se încadrează în domeniul de aplicare al articolului 14 din directiva menționată, Curtea pare să admită că acest serviciu necesită în mod inerent un nivel mai ridicat de control asupra conținutului(62), în comparație cu „simpla transmitere” („mere conduit”) și cu „stocarea‑caching”(63).
85.      Tertio, controlul asupra conținutului trebuie aplicat în lumina a ceea ce se regăsește adesea sub denumirea de clauza „bunului samaritean”, evocată de Curte în Hotărârea YouTube și Cyando(64) și consacrată în prezent la articolul 7 din Regulamentul privind serviciile digitale.
86.      În aceste condiții, recunoaștem că complexitatea tot mai mare a activităților desfășurate de platformele de partajare a materialelor video, astfel cum a fost evidențiată de instanța de trimitere, face extrem de dificilă distincția între activitățile care influențează conținutul și cele care nu îl influențează(65).
87.      Pentru a sprijini instanța de trimitere în această sarcină, este util să analizăm câteva scenarii diferite.
88.      O platformă de partajare a materialelor video poate să ajute anumiți creatori de conținut să obțină un anumit număr de abonați, în special prin furnizarea de statistici privind subiecte de interes pentru utilizatori, prin formularea de sugestii cu privire la materialele video care trebuie încărcate pe baza preferințelor respective și prin consilierea cu privire la modul de formulare a textului descriptiv al canalului(66). În opinia noastră, acestea sunt exemple clare de „optimizare” care conduce la un control asupra conținutului, în sensul jurisprudenței.
89.      În sfârșit, am dori să ne concentrăm asupra unei alte caracteristici a YPP. Din decizia de trimitere reiese că evaluatorii Google pot examina canalul creatorului de conținut, și anume prin examinarea unui eșantion din materialele video încărcate pe acesta(67). Având în vedere interpretarea criteriului legat de „optimizare” pe care o propunem, asemenea examinări nu demonstrează în sine nicio influență din partea Google asupra conținutului încărcat de partenerii verificați. Ceea ce contează este ceea ce fac evaluatorii în urma acestor examinări: sugerează ei anumite modificări ale conținutului? Solicită ștergerea anumitor materiale video? Aprobă anumiți parteneri în detrimentul altora, în funcție de conținutul canalelor lor? În acest caz, activitatea Google poate să nu intre în domeniul de aplicare al articolului
14 alineatul
(1) din Directiva 2000/31.
90.      În acest context, din informațiile de care dispune Curtea reiese că Google nu verifică și nici nu monitorizează conținutul materialelor video înainte ca ele să fie încărcate de utilizatori. Google pare să examineze doar materialele video care există deja pe canalul creatorului de conținut(68). Potrivit criteriilor definite în Hotărârea YouTube și Cyando(69), acest lucru sugerează o lipsă de control asupra conținutului.
91.      În concluzie, sub rezerva confirmării de către instanța de trimitere, Google nu pare să efectueze nicio optimizare a conținutului încărcat pe platforma sa de partajare a materialelor video în contextul YPP.
2)      „Remunerație”
92.      Guvernele belgian, italian și portughez au susținut în esență, în prezenta procedură, că simplul fapt că Google împarte cu partenerii verificați veniturile generate din publicitate și din abonamentele la canalele acestora face inaplicabil articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31. În esență, prin împărțirea veniturilor cu creatorii de conținut, Google nu ar mai fi neutră.
93.      Nu împărtășim acest punct de vedere.
94.      De la bun început, amintim că Curtea a stabilit în mod expres că remunerarea nu exclude în mod automat activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting din domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(70).
95.      Pentru a aprecia dacă există motive pentru a adopta o abordare diferită în prezenta procedură, propunem examinarea condițiilor în care au fost remunerați operatorii în cauzele în care au fost pronunțate Hotărârile Google France, L’Oréal ș.a., precum și YouTube și Cyando. Vom susține că nu pare să existe nicio diferență substanțială între cauzele respective și prezenta cauză.
96.      În ceea ce privește sistemul serviciului de afiliere AdWords, cei care au publicat anunțul au plătit o remunerație pentru fiecare clic pe linkul promoțional(71).
97.      În ceea ce privește piața eBay, era cert că eBay era remunerată în măsura în care percepea un procentaj din tranzacțiile efectuate în urma ofertelor de vânzare. Prin urmare, împărțirea veniturilor cu utilizatorii a fost inerentă modelului de afaceri al eBay.
98.      În cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea YouTube și Cyando, era cert că YouTube a obținut venituri din publicitate prin intermediul platformei sale și a permis atât creatorilor de conținut, cât și titularilor drepturilor de autor să beneficieze de aceste venituri(72). Nu s‑a făcut nicio referire la veniturile rezultate din abonamentele la canale(73).
99.      În cauza Cyando AG, platforma sa de stocare‑hosting și partajare de fișiere oferea tuturor utilizatorilor de internet în mod gratuit spațiu de stocare pentru încărcarea fișierelor. De fiecare dată când un fișier era încărcat, Cyando crea automat un link de descărcare care permitea accesul direct la fișierul respectiv și trimitea automat acel link utilizatorului care încărcase fișierul. Utilizatorii puteau partaja respectivele linkuri de descărcare pe internet, permițând astfel altor utilizatori de internet să aibă acces la fișierele stocate pe platforma Cyando. Descărcarea de fișiere de pe platforma Cyando era gratuită. Cu toate acestea, cantitatea și viteza descărcărilor variau în funcție de tipul de abonament (cu plată sau fără plată). Amintim că, în cadrul unui așa‑numit program de parteneriat, Cyando plătea o remunerație utilizatorilor care încărcaseră fișiere, în funcție de numărul de descărcări ale respectivelor fișiere de către alți utilizatori(74).
100. Astfel, faptul că o platformă împarte veniturile cu unii dintre utilizatorii săi nu pare a reprezenta ceva nou. Este de remarcat faptul că modelul financiar al platformei Cyando se aseamănă cu YPP în discuție în prezenta procedură. Totuși, aceasta nu a determinat Curtea să concluzioneze că Cyando nu intra în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31(75).
101. Rezultă astfel că, în sine, împărțirea veniturilor cu creatorii de conținut nu poate exclude un furnizor de servicii de stocare‑hosting din domeniul de aplicare al acestei dispoziții.
102. Așadar, nu poate fi exclus faptul că perspectiva de a împărți succesul și profiturile canalelor găzduite de o platformă ar putea să o încurajeze pe aceasta să influențeze conținutul acelor canale. Revine instanței de trimitere sarcina de a examina dacă aceasta este situația, întemeindu‑se pe elemente precum cele identificate în special la punctele 75-80 și 88-90 din prezentele concluzii.
d)      Concluzie
103. Amintim că instanța de trimitere a adus la cunoștința Curții următoarele caracteristici ale YPP: semnarea unui acord de parteneriat comercial numai cu anumiți utilizatori, examinarea unui eșantion de materiale video încărcate de creatorii de conținut, existența unor funcționalități
suplimentare ale platformei numai pentru partenerii verificați și împărțirea veniturilor.
104. Având în vedere criteriile examinate în prezenta secțiune, considerăm că niciuna dintre aceste caracteristici nu este de natură să permită Google să controleze conținutul încărcat de creatorii de conținut pe YouTube în sensul articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31.
3.      Articolul 14 alineatul (2) din Directiva 2000/31
105. Această concluzie nu este repusă în discuție de articolul 14 alineatul (2) din Directiva 2000/31, potrivit căruia „[a]lineatul (1) nu se aplică atunci când destinatarul serviciului acționează sub autoritatea sau sub controlul furnizorului.”
106. Potrivit explicațiilor furnizate de Comisie în cursul procesului legislativ, „autoritatea și controlul furnizorului se refereau la relația contractuală”(76).
107. Cu toate acestea, în opinia noastră, simpla existență a unui relații contractuale între un furnizor de servicii și un utilizator este vădit insuficientă pentru a face inaplicabil articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31. Pentru a stabili dacă utilizatorul acționează sub autoritatea sau sub controlul furnizorului, trebuie să se examineze clauzele specifice ale contractului.
108. În special, trebuie să se determine dacă, în temeiul contractului respectiv, este stabilită o relație individuală între furnizorul de servicii și fiecare dintre utilizatorii săi.
109. Aceasta pare să fie situația, „de exemplu, în cazul în care furnizorul unei platforme online care le permite consumatorilor să încheie contracte la distanță cu comercianții stabilește prețul bunurilor sau al serviciilor oferite de comerciant”. În această situație, „s‑ar putea considera că comerciantul acționează sub autoritatea sau sub controlul platformei online respective” [considerentul (23) al Regulamentului privind serviciile digitale].
110. În schimb, după cum am arătat la punctul 75 din prezentele concluzii, acesta nu pare să fie cazul acordului de parteneriat semnat între Google și toți partenerii săi verificați.
4.      Articolul 14 alineatul (1) literele (a) și (b) din Directiva 2000/31
111. În cazul în care se stabilește că activitatea Google intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31, Google va fi exonerată de răspundere numai dacă îndeplinește una dintre cele două condiții prevăzute la literele (a) și (b) ale acestui articol.
112. Aspectul dacă este îndeplinită una dintre aceste condiții într‑o anumită cauză depinde în întregime de situația de fapt. Prin urmare, este vorba despre o chestiune care ține de competența instanțelor naționale, sub rezerva elementelor de interpretare furnizate de Curte.
113. În ceea ce privește condiția prevăzută la articolul 14 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/31, Curtea a precizat în special că această condiție nu poate fi considerată neîndeplinită pentru simplul motiv că acest operator are cunoștință, în general, de faptul că platforma sa este utilizată și pentru partajarea de conținuturi ilicite. Astfel, Curtea a concluzionat că „cunoașterea [reală] a activității sau informației ilicite” se referă la informații și activități ilicite specifice(77).
114. În opinia noastră, atunci când stabilește dacă Google are într‑adevăr cunoștință despre anumite informații ilegale, instanța de trimitere ar trebui să acorde o atenție deosebită verificărilor efectuate de evaluatorii Google. Astfel, în Hotărârea L’Oréal ș.a., Curtea a statuat că furnizorul poate lua cunoștință
de caracterul ilegal al conținutului printre altele prin investigațiile efectuate din proprie inițiativă(78). În plus, amintim că, în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea YouTube și Cyando, în care nu era în discuție o asemenea verificare, Google părea să aibă doar cunoștințe abstracte cu privire la faptul că pe platforma sa era pus la dispoziție în mod ilegal conținut protejat.
115. La efectuarea unei astfel de evaluări, împrejurările relevante includ tipul de conținut ilicit în cauză. Observăm, în această privință, că în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea YouTube și Cyando se făcea referire la conținuturi care aduceau atingere drepturilor de proprietate intelectuală. În schimb, prezenta cauză privește conținuturi care cuprind publicitate pentru jocuri de noroc, aceasta fiind interzisă de dreptul italian. Având în vedere acest tip specific de conținut ilicit, ar trebui să se evalueze de asemenea dacă, prin examinarea printre altele a tematicii canalului, a celor mai recente și a celor mai recente și vizualizate materiale video, Google ia cunoștință de un astfel de conținut ilicit specific. În această privință, împrejurarea că acel canal în discuție este dedicat în întregime jocurilor de noroc, după cum a subliniat guvernul italian în ședință, poate indica faptul că, prin intermediul examinărilor efectuate de evaluatorii săi, Google a luat cunoștință
de conținuturile ilicite specifice. Această concluzie este valabilă cu atât mai mult cu cât Google a elaborat orientări ample pentru utilizatori privind jocurile de noroc și conținuturile care promovează asemenea jocuri. Orientările respective includ recomandări specifice pentru fiecare
țară, inclusiv Italia(79). În sfârșit, ar putea fi oportun să se verifice dacă materialele video examinate efectiv de evaluatori în prezenta cauză permiteau Google să dobândească cunoștințe specifice cu privire la conținutul ilicit.
116. În cazul în care instanța de trimitere concluzionează că, prin intermediul examinărilor efectuate de evaluatorii săi, Google a luat efectiv cunoștință de conținutul ilicit specific, condiția prevăzută la articolul 14 alineatul (1) litera (b) din Directiva 2000/31 nu va fi nici ea îndeplinită. Astfel, în acest caz, atunci când a luat cunoștință de conținutul ilicit
(efectuând acele examinări), Google nu a „[acționat] rapid pentru înlăturarea informațiilor în cauză sau pentru blocarea accesului la acestea”.
117. Prin urmare, propunem să se răspundă la a doua întrebare că activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting, care constă în stocarea de conținut al unor terți cu care a încheiat un acord de parteneriat comercial, intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 în măsura în care condițiile precise în temeiul cărora a fost negociat acordul respectiv și clauzele acordului nu sunt de natură să permită furnizorului de servicii de stocare‑hosting să cunoască sau să controleze conținutul stocat pe platforma sa. În cazul în care, prin intermediul examinărilor efectuate de evaluatorii săi, un asemenea furnizor de servicii de stocare‑hosting ia cunoștință în mod efectiv de conținutul ilicit specific, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere, condițiile prevăzute la literele (a) și (b) ale acestei dispoziții nu pot fie îndeplinite.
V.      Concluzie
118. În lumina considerațiilor care precedă, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia) după cum urmează:
1)      Articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic)
trebuie interpretat în sensul că activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting care constă în stocarea de materiale video ce conțin publicitate pentru jocuri de noroc intră în domeniul de aplicare al acestei directive.
2)      Activitatea unui furnizor de servicii de stocare‑hosting, care implică stocarea de conținut al unor terți cu care a încheiat un acord de parteneriat comercial, intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 în măsura în care condițiile precise în temeiul cărora a fost negociat acordul respectiv și clauzele acordului nu sunt de natură să permită furnizorului de servicii de stocare‑hosting să cunoască sau să controleze conținutul stocat pe platforma sa. În cazul în care, prin intermediul examinărilor efectuate de evaluatorii săi, un asemenea furnizor de servicii de stocare‑hosting ia cunoștință în mod efectiv de conținutul ilicit specific, aspect care trebuie verificat de instanța de trimitere, condițiile prevăzute la literele (a) și (b) ale acestei dispoziții nu pot fi îndeplinite.
1      Limba originală: engleza.
2      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (Directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257).
3      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date (JO 1995, L 281, p. 31, Ediție specială, 13/vol. 17, p. 10).
4      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind prelucrarea datelor personale și protecția vieții private în sectorul comunicațiilor (JO 1998, L 24, p. 1).
5      A se vedea următoarea pagină de internet: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en‑GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
6      A se vedea următoarea pagină de internet: https://support.google.com/youtube/answer/2802032.
7      A se vedea următoarea pagină de internet: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en‑GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
8      În această privință, pe pagina sa de internet intitulată „Politici privind generarea de bani pentru canalul YouTube” (https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=ro&ref_topic=9153642&sjid=7729573715690078206-EU), Google precizează că „[p]oliticile se aplică pentru toți cei care fac parte din Programul de parteneriat YouTube sau care doresc să se înscrie în acesta”; a se vedea de asemenea: https://support.google.com/youtube/answer/72851?hl=en‑GB&co=GENIE.Platform%3DAndroid&sjid=14318423154464006262-EU.
9      A se vedea următoarea pagină de internet: https://support.google.com/youtube/answer/1311392?hl=en‑GB&ref_topic=9153642&sjid= 14318423154464006262-EU.
10      Hotărârea din 16 martie 1978, Oehlschläger (104/77, EU:C:1978:69, punctul 4). A se vedea de asemenea Hotărârea din 1 august 2025, T. ș.a. (C‑422/23, C‑455/23, C‑459/23, C‑486/23 și C‑493/23, EU:C:2025:592, punctul 121).
11      Hotărârea din 9 noiembrie 2023, Google Ireland ș.a. (C‑376/22, EU:C:2023:835, punctul 42), și Hotărârea din 30 mai 2024, Airbnb Ireland și Amazon Services Europe (C‑662/22 și C‑667/22, EU:C:2024:432, punctul 55). A se vedea de asemenea Crabit, E., La directive sur le commerce électronique: le projet «Méditerranée»”, Revue du droit de l’Union européenne, vol. 4, Bruylant, Bruxelles, 2000, p. 749-833, la p. 759.
12      A se vedea în această privință Concluziile noastre prezentate în cauzele conexate WebGroup Czech Republic ș.a. (C‑188/24 și C‑190/24, EU:C:2025:709, punctele 54 și 55).
13      A se vedea, în ceea ce privește „domeniul fiscal”, Hotărârea din 27 aprilie 2022, Airbnb Ireland (C‑674/20, EU:C:2022:303, punctul 29 și jurisprudența citată). Articolul 2 alineatul (2) din Directiva 2006/123/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind serviciile în cadrul pieței interne (JO 2006, L 376, p. 36, Ediție specială, 13/vol. 58, p. 50) enumeră de asemenea anumite „activități” cărora nu li se aplică directiva menționată. A se vedea în această privință Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa ș.a. (C‑168/14, EU:C:2015:685, punctul 45).
14      Curtea pare să utilizeze în mod interschimbabil expresiile „jocuri de noroc”, „jocuri pe bani” și „pariuri și jocuri de noroc”. A se vedea în această privință printre altele Hotărârea din 8 septembrie 2010, Stoß ș.a. (C‑316/07, C‑358/07-C‑360/07, C‑409/07 și C‑410/07, denumită în continuare „Hotărârea Stoß ș.a.”, EU:C:2010:504, punctele 77, 79, 80 și 82). Din motive de claritate, vom aplica aceeași metodă.
15      Articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 și articolul 3 litera (g) punctul (iii) din Regulamentul (UE) 2022/2065 al Parlamentului European și al Consiliului din 19 octombrie 2022 privind o piață unică pentru serviciile digitale și de modificare a Directivei 2000/31 (Regulamentul privind serviciile digitale) (JO 2022, L 277, p. 1).
16      Propunerea de directivă a Parlamentului și a Consiliului privind anumite aspecte juridice ale comerțului electronic pe piața internă [COM(1998) 586 final, p. 32].
17      Articolul
2 alineatul
(2) litera
(h) din Directiva 2006/123 prevede o excludere echivalentă din domeniul său de aplicare a activităților de jocuri pe bani. În acest context, considerentul (25) al directivei menționate prevede că „[a]ctivitățile de jocuri, inclusiv loterie și pariuri, ar trebui excluse din domeniul de aplicare a prezentei directive, având în vedere natura specifică a acestor activități, care antrenează punerea în practică de către statele membre a unor politici referitoare la ordinea publică și protecția consumatorilor”. A se vedea de asemenea în această privință Concluziile noastre prezentate în cauza AUTOTECHNICA FLEET SERVICES (C‑278/22, EU:C:2023:401, punctul 38, nota de subsol 11).
18      Amintim că activitățile enumerate la articolul 1 alineatul (5) litera (d) din Directiva
2000/31 sunt excluse în întregime din domeniul de aplicare al acesteia, inclusiv de la principiul țării de origine prevăzut la articolul 3, precum și de la capitolele II și III ale directivei menționate. Cu toate acestea, astfel cum arată propunerea de directivă (a se vedea punctul 30 din prezentele concluzii), obiectivul principal al acestei excluderi este de a menține marja de apreciere a statelor membre de destinație în ceea ce privește activitățile care nu beneficiază de recunoaștere reciprocă, precum jocurile de noroc.
19      Hotărârea din 2 martie 2023, Recreatieprojecten Zeeland ș.a. (C‑695/21, EU:C:2023:144, punctul 14 și jurisprudența citată). A se vedea de asemenea Hotărârea Stoß ș.a. (punctul 76 și jurisprudența citată).
20      Hotărârea Stoß ș.a. (punctul 101 și jurisprudența citată). În ceea ce privește interdicțiile privind publicitatea pentru jocuri de noroc impuse de statele membre locațiilor de jocuri de noroc, a se vedea Hotărârea din 2 martie 2023, Recreatieprojecten Zeeland ș.a. (C‑695/21, EU:C:2023:144).
21      A se vedea în această privință Hotărârea din 1 octombrie 2020, A (Publicitate și vânzare de medicamente online) (C‑649/18, EU:C:2020:764, punctele 53 și 59).
22      Documentul de lucru al serviciilor Comisiei: Jocurile de noroc online în cadrul pieței interne”, document care însoțește Comunicarea Comisiei către Parlamentul European, Consiliu, Comitetul Economic și Social European și Comitetul Regiunilor – Către un cadru global pentru jocurile de noroc online, [SWD(2012) 345 final, p. 17].
23      Reținem că, în observațiile sale, Comisia susține în mod implicit că noțiunea de „stocare‑hosting” prevăzută la articolul 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31 presupune o lipsă de control asupra conținutului stocat. Cu toate acestea, considerăm că această cerință este relevantă numai pentru a stabili dacă exonerarea de răspundere prevăzută de această dispoziție este aplicabilă.
24      A se vedea în această privință Hotărârea din 12 iulie 2011, L’Oréal ș.a. (C‑324/09, denumită în continuare „Hotărârea L’Oréal ș.a.”, EU:C:2011:474, punctele 118 și 119), și Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, denumită în continuare „Hotărârea YouTube și Cyando”, EU:C:2021:503, punctele 109 și 110). A se vedea de asemenea Concluziile noastre prezentate în cauza Russmedia Digital și Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, punctul 53, precum și în cauzele conexate WebGroup Czech Republic ș.a. (C‑188/24 și C‑190/24, EU:C:2025:709, punctul 236).
25      Se pare că este necontestat faptul că cele două condiții sunt îndeplinite în speță. A se vedea în acest sens Hotărârea YouTube și Cyando (punctele 103 și 104) și Hotărârea din 26 aprilie 2022, Polonia/Parlamentul și Consiliul (C‑401/19, EU:C:2022:297, punctul 28).
26      A se vedea în această privință Wilman, F.,
The Responsibility of Online Intermediaries for Illegal User Content in the EU and the US, Edward Elgar Publishing, 2020, p. 35, și Wilman, F., Kalėda și S., Loewenthal, P-J,
The EU Digital Services Act, Oxford University Press, 2024, p. 52 și 53 (comentarii cu privire la articolele 4-6 din Regulamentul privind serviciile digitale; în această privință, a se vedea punctul 36 din prezentele concluzii). A se vedea de asemenea, în același sens, Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauzele conexate YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2020:586, denumite în continuare „Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza YouTube și Cyando”, EU:C:2020:586,
punctele 141 și 148).
27      A se vedea Wilman, F., Kalėda, S. și Loewenthal, P-J., nota de subsol 26,
op. cit., p. 52.
28      A se vedea în special cu privire la distincția dintre prima și a doua etapă, Wilman, F., nota de subsol 26, op. cit., p. 35. A se vedea de asemenea Van Eecke, P., „Online service providers and liability: A plea for a balanced approach”, Common Market Law Review, vol. 48, 2011, p. 1455-1502, la p. 1472, care face distincție între „cunoștințe generale” și „cunoștințe specifice”. Din motive de claritate, în prezentele concluzii ne vom referi în principal la „controlul asupra conținutului” atunci când vom examina dacă Google intră în domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31.
29      A se vedea punctul 113 din prezentele concluzii. Amintim în această privință că articolul
14 din Directiva 2000/31 privește orice tip de răspundere, inclusiv răspunderea penală.
30      A doua întrebare preliminară pare să privească numai domeniul de aplicare al articolului 14 alineatul (1) din Directiva 2000/31, și anume rolul de intermediar al furnizorului de servicii de stocare‑hosting (prima etapă a analizei). Cu toate acestea, pentru a oferi un răspuns util instanței de trimitere, vom analiza de asemenea dacă poate fi îndeplinită una dintre cele două condiții prevăzute la literele (a) și (b) ale acestei dispoziții (a doua etapă a analizei).
31      A se vedea Hotărârea din 23 martie 2010, Google France și Google (C‑236/08-C‑238/08, denumită în continuare „Hotărârea Google France”, EU:C:2010:159, punctul 112), și Hotărârea L’Oréal ș.a. (punctul 112).
32      A se vedea Hotărârea Google France (punctul 113) și Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 105).
33      A se vedea Hotărârea din 11 septembrie 2014, Papasavvas (C‑291/13, EU:C:2014:2209, punctul 41). A se vedea de asemenea Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 106 și jurisprudența citată).
34      Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza L’Oréal ș.a. (C‑324/09, EU:C:2010:757, punctele 138-141).
35      A se vedea printre altele Wilman, F., nota de subsol 26, op. cit., p. 30.
36      A se vedea Hotărârea L’Oréal ș.a. (punctul 113).
37      A se vedea Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 105).
38      Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza L’Oréal ș.a. (C‑324/09, EU:C:2010:757, punctul 146).
39      A se vedea în această privință Kuczerawy, A., „Active vs. pasiv hosting in the EU intermediary liability regime: time for a change?”, KU Leuven Centre for IT &
IP Law (blog), 2018; și Riordan, J., The Liability of Internet Intermediaries, Oxford University Press, Oxford, 2016, p. 404.
40      A se vedea Hotărârea Google France (punctul 23). Rezultatele naturale sunt în esență cele afișate pe un motor de căutare în ordine descrescătoare a relevanței în urma unei căutări efectuate de un utilizator de internet pe baza unuia sau mai multor cuvinte (a se vedea această hotărârea punctul 22).
41      A se vedea Hotărârea Google France (punctul 118).
42      A se vedea Hotărârea L’Oréal ș.a. (punctele 28, 29 și 31). În ceea ce privește utilizarea de către eBay a serviciului AdWords al Google pentru promovarea produselor oferite spre vânzare pe site‑ul său, a se vedea de asemenea punctele 39, 84 și 85.
43      A se vedea Hotărârea L’Oréal ș.a. (punctul 116).
44      A se vedea Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 19).
45      A se vedea Hotărârea Youtube și Cyando (punctele 92 și 109).
46      A se vedea Hotărârea L’Oréal ș.a. (punctul 115). În ceea ce privește remunerarea, a se vedea de asemenea Hotărârea Google France (punctul 116).
47      A se vedea Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 109).
48      A se vedea Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 114).
49      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Russmedia Digital și Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, punctul 53).
50      A se vedea punctul 17 din prezentele concluzii.
51      A se vedea punctele 158 și 159 din aceste concluzii.
52      A se vedea în această privință Concluziile avocatului general Jääskinen prezentate în cauza L’Oréal ș.a. (C‑324/09, EU:C:2010:757, punctul 26).
53      În această privință, potrivit Google, există aproximativ trei milioane de parteneri verificați.
54      Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza YouTube și Cyando (punctele 160 și 162). A se vedea de asemenea Riordan, J., nota de subsol 39, op. cit., p. 409.
55      A se vedea punctul 66 din prezentele concluzii. A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza YouTube și Cyando (punctul 157).
56      A se vedea în acest sens considerentul (40) al Directivei 2000/31.
57      Propunerea de directivă [COM(1998) 586],
nota de subsol 16, p. 4. A se vedea de asemenea Raportul Comisiei către Parlamentul European, Consiliul și Comitetul Economic și Social - Primul raport privind aplicarea Directivei 2000/31 [COM(2003) 702], p. 13.
58      A se vedea considerentele (9) și (46) ale Directivei 2000/31. A se vedea de asemenea Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 113).
59      A se vedea considerentul (16) al Regulamentului privind serviciile digitale. A se vedea de asemenea Wilman, F., Kalėda și S., Loewenthal, P-J., nota de subsol 26, op. cit., p. 72, și Husovec, M., Injunctions against Intermediaries in the European Union, Cambridge University Press, 2017, p. 55.
60      A se vedea, referitor la articolul 14 alineatul (3) din Directiva 2000/31, Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 131).
61      A se vedea în această privință Stalla‑Bourdillon, S. și Thorburn, R., „The scandal of intermediary: acknowledging the both/and dispensation for regulating hybrid actors”, în Petkova, B. și Ojanen, T. (ed.), Fundamental Rights Protection Online: the Future Regulation of Intermediaries, Edward Elgar, 2019, p. 157.
62      A se vedea Hotărârea Google France (punctele 26 și 115), în care nu s‑a acordat nicio atenție faptului că, în ceea ce privește serviciul de afiliere AdWords, ordinea de afișare a linkurilor promoționale a fost stabilită în funcție printre altele de prețul maxim pe clic și de calitatea anunțului, astfel cum este evaluată de Google.
63      Considerentul (43) al Directivei 2000/31; a se vedea de asemenea Hotărârea din 15 septembrie 2016, Mc Fadden (C‑484/14, EU:C:2016:689, punctele 60-63) și Van Eecke, P., nota de subsol 28, op. cit., p. 1463.
64      A se vedea punctul 65 din prezentele concluzii.
65      A se vedea de asemenea în această privință Stalla‑Bourdillon și S., Thorburn, R., nota de subsol 61, op. cit., p. 149.
66      A se vedea în această privință punctul 59 din prezentele concluzii, care se referă la Hotărârea Google France (punctul 118). A se vedea de asemenea Van Eecke, P., nota de subsol 28, op. cit., p. 1472.
67      A se vedea punctul 17 din prezentele concluzii.
68      A se vedea în această privință Concluziile noastre prezentate în cauza Russmedia Digital și Inform Media Press (C‑492/23, EU:C:2025:68, punctul 60).
69      A se vedea punctul 63 din prezentele concluzii.
70      A se vedea Hotărârea Google France (punctul 116) și Hotărârea L’Oréal ș.a. (punctul 115).
71      A se vedea Hotărârea Google France (punctul 25).
72      A se vedea Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 96).
73      Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza YouTube și Cyando (punctul 142).
74      A se vedea Hotărârea YouTube și Cyando (punctele 41-43). A se vedea de asemenea Concluziile avocatului general Saugmandsgaard Øe prezentate în cauza YouTube și Cyando (punctul 31).
75      A se vedea în această privință Hotărârea YouTube și Cyando (punctul 109).
76      A se vedea rezultatele lucrărilor grupului de lucru pentru probleme economice (Serviciile societății informaționale) din 15-25 februarie 199, documentul Consiliului 6251/99 (1999), p. 4.
77      A se vedea Hotărârea YouTube și Cyando (punctele 111 și 112).
78      A se vedea punctul 122 din această hotărâre.
79      A se vedea următoarea pagină de internet: https://support.google.com/adspolicy/answer/15132179?hl=ro&sjid= 9943898854606095449-EU.