62019CJ0649_RES
Cauza C‑649/19
Procedură penală
împotriva
IR
(cerere de decizie preliminară formulată de Spetsializiran nakazatelen sad)
Hotărârea Curții (Camera a cincea) din 28 ianuarie 2021
„Trimitere preliminară – Cooperare judiciară în materie penală – Directiva 2012/13/UE – Articolele 4-7 – Note privind drepturile prevăzute în anexele I și II – Decizia‑cadru 2002/584/JAI – Dreptul la informare în cadrul procedurilor penale – Nota privind drepturile cu privire la arestare – Dreptul la informare cu privire la acuzare – Dreptul de acces la materialele cauzei – Persoană arestată în temeiul unui mandat european de arestare în statul membru de executare”
Cooperare judiciară în materie penală – Dreptul la informare în cadrul procedurilor penale – Directiva 2012/13 – Drepturile persoanelor suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute – Dreptul de a li se furniza o notă privind drepturile cu privire la arestare – Dreptul la informare cu privire la acuzare – Dreptul de acces la materialele cauzei – Domeniul de aplicare personal al acestor drepturi – Persoane arestate în scopul executării unui mandat european de arestare – Excludere
[Directiva 2012/13 a Parlamentului European și a Consiliului, considerentele (14), (27) și (39) și art. 1, art. 4 alin. (3), art. 5, art. 6 alin. (2) și art. 7 alin. (1), și anexele I și II; Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299]
(a se vedea punctele 48, 49, 53-58, 61 și 62 și dispozitiv 1)
Cooperare judiciară în materie penală – Decizia‑cadru privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre – Conținutul și forma mandatului european de arestare – Conținutul informațiilor comunicate persoanelor arestate în scopul executării unui mandat european de arestare – Încălcarea drepturilor la libertate și la o cale de atac efectivă – Inexistență
[Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, art. 6 și art. 47; Decizia‑cadru 2002/584 a Consiliului, astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299, art. 8 alin. (1), și anexa; Directiva 2012/13 a Parlamentului European și a Consiliului, art. 4, art. 6 și art. 7, și anexa II]
(a se vedea punctele 73, 74 și 76-81 și dispozitiv 2)
Rezumat
Spetsializirana prokuratura (Parchetul specializat, Bulgaria) a declanșat urmărirea penală împotriva lui IR, acuzat de participare la un grup infracțional organizat în vederea săvârșirii unor infracțiuni fiscale. În faza preliminară a procedurii penale, IR, în calitate de „persoană acuzată”, nu a fost informat decât cu privire la unele dintre drepturile sale. La momentul declanșării, în luna februarie a anului 2017, a fazei jurisdicționale a procedurii penale, IR nu a putut fi însă localizat. În luna aprilie a anului 2017, Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat, Bulgaria) a dispus împotriva lui IR măsura arestării preventive, constituind mandatul național de arestare. În luna mai a anului 2017, întrucât IR nu a fost încă găsit, a fost emis un mandat european de arestare (MEA). Cu toate acestea, având îndoieli cu privire la conformitatea acestui MEA cu dreptul Uniunii, Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat) l‑a anulat.
Întrucât a decis să emită un nou MEA împotriva lui IR, această instanță dorește să obțină unele precizări cu privire la informațiile care trebuie atașate la mandatul menționat, în scopul de a garanta respectarea drepturilor prevăzute de Directiva privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (denumită în continuare „Directiva 2012/13”) (
1
). Mai exact, această instanță urmărește să se stabilească dacă persoanele arestate în scopul executării unui MEA se pot prevala nu numai de drepturile care le sunt acordate în mod expres prin Directiva 2012/13, ci și de drepturile de care beneficiază „persoanele suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute” în sensul acestei directive. În ipoteza unui răspuns negativ la această întrebare, Spetsializiran nakazatelen sad (Tribunalul Penal Specializat) ridică problema validității deciziei‑cadru referitoare la MEA (
2
), în raport cu dreptul la libertate și cu dreptul la o cale de atac efectivă, consacrate la articolul 6 și, respectiv, la articolul 47 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”). Astfel, informațiile comunicate, în temeiul Deciziei‑cadru privind MEA, persoanelor arestate în scopul executării unui MEA sunt mai limitate decât cele comunicate persoanelor suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute, în temeiul Directivei 2012/13, astfel încât se ridică problema dacă nu ar deveni imposibil sau excesiv de dificil ca aceste prime persoane să conteste mandatele emise împotriva lor.
Aprecierea Curții
În primul rând, Curtea afirmă că drepturile persoanelor suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute, prevăzute de Directiva 2012/13, nu sunt aplicabile persoanelor arestate în scopul executării unui MEA. Printre aceste drepturi figurează în special dreptul de a li se furniza o notă scrisă referitoare la drepturile cu privire la arestare, această notă trebuind să cuprindă informații cu privire la posibilitatea de a contesta legalitatea arestării, de a obține o revizuire a detenției sau de a solicita eliberarea provizorie (
3
). De asemenea, figurează dreptul de a fi informat cu privire la acuzare (
4
), precum și dreptul de acces la materialele cauzei care sunt esențiale pentru a contesta legalitatea arestării sau reținerii (
5
).
Pentru a ajunge la această concluzie și după ce a constatat că analiza modului de redactare a dispozițiilor Directivei 2012/13 care prevăd aceste diferite drepturi nu permitea, singură, să se stabilească dacă persoanele arestate în scopul executării unui MEA fac parte dintre persoanele suspectate și acuzate care sunt arestate sau reținute în sensul acestei directive și cărora le sunt aplicabile drepturile menționate, Curtea analizează, primo, contextul în care se înscriu aceste dispoziții. În această privință, ea arată că Directiva 2012/13 conține alte dispoziții care vizează în mod expres drepturile persoanelor arestate în scopul executării unui MEA (
6
). În plus, referirile din Directiva 2012/13 la persoane suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute ar trebui înțelese ca trimițând la orice situație în care persoanele suspectate sau acuzate sunt lipsite de libertate în sensul articolului 5 alineatul (1) litera (c) din Convenția pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare „CEDO”) (
7
). Or, această situație se distinge de arestarea sau detenția legală a unei persoane împotriva căreia se află în curs o procedură de expulzare ori de extrădare, care este de asemenea prevăzută de CEDO (
8
), și care corespunde situației MEA. Pentru Curte, rezultă că dispozițiile care vizează persoanele suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute nu privesc persoanele arestate în scopul executării unui MEA.
Secondo, Curtea consideră că această interpretare este confirmată de faptul că Directiva 2012/13 urmărește un dublu obiectiv (
9
). Astfel, pe de o parte, aceasta stabilește standarde minime care trebuie aplicate în materie de informare a persoanelor suspectate sau acuzate pentru a le permite să își pregătească apărarea și să li se garanteze caracterul echitabil al procedurilor. Pe de altă parte, aceasta urmărește să mențină particularitățile procedurii referitoare la MEA, caracterizată printr‑o voință de simplificare și de rapiditate a procedurii de predare.
În al doilea rând, Curtea confirmă validitatea deciziei‑cadru referitoare la MEA în raport cu articolele 6 și 47 din cartă, care consacră dreptul la libertate și, respectiv, dreptul la o cale de atac efectivă.
În această privință, Curtea amintește mai întâi că, din moment ce emiterea unui MEA este de natură să aducă atingere dreptului la libertate al persoanei în cauză, protecția drepturilor de care aceasta trebuie să beneficieze, în materie de procedură și de drepturi fundamentale, presupune adoptarea unei decizii care respectă cerințele unei protecții jurisdicționale efective fie la momentul adoptării unui mandat de arestare național, fie la momentul emiterea MEA.
În continuare, Curtea subliniază că persoana vizată de un MEA, care a fost emis pentru efectuarea urmăririi penale, dobândește, din momentul predării sale, calitatea de „persoană acuzată” în sensul Directivei 2012/13. Prin urmare, din acest moment, ea beneficiază de ansamblul drepturilor aferente acestei calități, astfel încât își poate pregăti apărarea și îi poate fi garantat caracterul echitabil al procedurilor penale.
În ceea ce privește perioada care precedă predarea, pe de o parte, Curtea arată că Decizia‑cadru privind MEA prevede că MEA trebuie să conțină informații privind natura și încadrarea juridică a infracțiunii, precum și descrierea circumstanțelor comiterii infracțiunii (
10
). Or, aceste informații corespund în esență celor vizate de dispozițiile Directivei 2012/13 referitoare la dreptul persoanelor suspectate sau acuzate de a fi informate cu privire la acuzare (
11
). Pe de altă parte, Curtea amintește că dreptul la protecție jurisdicțională efectivă nu impune ca dreptul la o cale de atac împotriva deciziei de a emite un MEA pentru efectuarea urmăririi penale să poată fi exercitat înainte de predarea persoanei în cauză. Prin urmare, nu poate rezulta nicio încălcare a dreptului la protecție jurisdicțională efectivă numai din împrejurarea că persoana în cauză nu este informată cu privire la căile de atac deschise în statul membru emitent și nu obține acces la materialele cauzei decât după predarea sa către autoritățile competente ale statului membru emitent.
(
1
)	Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (JO 2012, L 142, p. 1).
(
2
)	Decizia‑cadru 2002/584/JAI a Consiliului din 13 iunie 2002 privind mandatul european de arestare și procedurile de predare între statele membre (JO 2002, L 190, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 6, p. 3), astfel cum a fost modificată prin Decizia‑cadru 2009/299/JAI a Consiliului din 26 februarie 2009 (JO 2009, L 81, p. 24) (denumită în continuare „Decizia‑cadru privind MEA”).
(
3
)	A se vedea articolul 4 din Directiva 2012/13, în special alineatul (3) al acestuia.
(
4
)	A se vedea articolul 6 alineatul (2) din Directiva 2012/13.
(
5
)	A se vedea articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2012/13.
(
6
)	A se vedea articolul 5 din Directiva 2012/13. A se vedea de asemenea anexa II la această directivă, care prevede modelul orientativ de notă privind drepturile persoanei arestate în baza unui MEA, distinct de modelul orientativ de notă privind drepturile ce trebuie furnizată persoanelor suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute, prevăzut de anexa I la aceasta și care este vizat la articolul 4 din Directiva 2012/13.
(
7
)	A se vedea considerentul (21) al Directivei 2012/13.
(
8
)	A se vedea articolul 5 paragraful 1 litera f) din CEDO.
(
9
)	A se vedea articolul 1 din directivă coroborat cu considerentele (14), (27) și (39).
(
10
)	A se vedea articolul 8 alineatul (1) literele (d) și (e) din Decizia‑cadru privind MEA.
(
11
)	A se vedea articolul 6 din Directiva 2012/13.