Ediție provizorie
CONCLUZIILE AVOCATULUI GENERAL
DOMNUL MACIEJ SZPUNAR
prezentate la 20 octombrie 2022(1)
Cauza C‑423/21
Grand Production d.o.o.
împotriva
GO4YU GmbH,
DH,
GO4YU d.o.o.,
MTEL Austria GmbH
[cerere de decizie prelimină introdusă de Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria)]
„Trimitere preliminară – Proprietate intelectuală – Directiva 2001/29/CE – Dreptul de autor în societatea informațională – Articolul 3 alineatul (1) – Comunicare publică – Platformă de streaming – Acces la conținut protejat printr‑o rețea virtuală privată (VPN) – Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 – Articolul 7 alineatul (2) – Competența în materie delictuală sau cvasidelictuală”
Introducere
1.        Din punct de vedere tehnic, internetul este un mijloc de comunicare la nivel mondial: de oriunde de pe Pământ poate fi accesat orice site internet sau poate fi transmis un mesaj unei persoane aflate în orice alt loc. Din punct de vedere juridic, situația este însă diferită. Internetul, ca orice manifestare a activității umane, face obiectul unei reglementări legale, iar această reglementare este, prin natura sa, teritorială: domeniul său de aplicare depinde de întinderea competenței teritoriale a autorității care stabilește reglementarea. În plus, diferitele manifestări ale activității pe internet pot face obiectul unor drepturi patrimoniale sau personale, drepturi care pot fi limitate teritorial sau a căror exercitare poate fi limitată teritorial.
2.        Astfel, există o contradicție fundamentală între natura globală, transfrontalieră a internetului, pe de o parte, și drepturile și obligațiile limitate teritorial care însoțesc diferitele activități desfășurate prin intermediul acestuia, pe de altă parte. Această contradicție poate fi rezolvată în două moduri: fie prin „teritorializarea” internetului prin „blocarea accesului pe criterii geografice” (în engleză „geoblocking”), fie prin extinderea competenței teritoriale a autorităților asupra unui număr mai mare de țări, permițându‑le să reglementeze activitățile pe internet la nivel global.
3.        În prezenta cauză, Curtea va trebui să se pronunțe cu privire la aspecte legate de ambele metode de soluționare a acestei contradicții.
Cadrul juridic
4.        Articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială(2) prevede:
„Sub rezerva dispozițiilor prezentului regulament, persoanele domiciliate pe teritoriul unui stat membru sunt acționate în justiție, indiferent de naționalitatea lor, în fața instanțelor respectivului stat membru.”
5.        În conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din respectivul regulament:
„Dacă pârâtul nu are domiciliul pe teritoriul unui stat membru, competența instanțelor este determinată, în fiecare stat membru, de legislația statului membru în cauză […].”
6.        În sfârșit, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012 prevede:
„O persoană care are domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție într‑un alt stat membru:
[…]
(2)      în materie delictuală și cvasidelictuală, în fața instanțelor de la locul unde s‑a produs sau riscă să se producă fapta prejudiciabilă;
[…]”
7.        Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională(3) prevede:
„Statele membre prevăd dreptul exclusiv al autorului de a autoriza sau de a interzice orice comunicare publică a operelor lor, prin cablu sau fără cablu, inclusiv punerea la dispoziția publicului a operelor lor, astfel încât oricine să poată avea acces la acestea din orice loc și în orice moment.”
Situația de fapt, procedura principală și întrebările preliminare
8.        Grand Production d.o.o., societate de drept sârb, este un producător de programe audiovizuale de divertisment difuzate pe teritoriul Serbiei de postul de televiziune sârb Prva Srpska Televizija.
9.        GO4YU d.o.o. Beograd, de asemenea societate de drept sârb, este operatorul unei platforme de streaming online prin care, în temeiul unor acorduri încheiate cu Prva Srpska Televizija, sunt retransmise programe ale acestui post de televiziune. Platforma menționată este disponibilă atât pe teritoriul Serbiei, cât și în afara sa.
10.      GO4YU GmbH [denumită în continuare „GO4YU (Austria)”] și MTEL Austria GmbH, societăți de drept austriac, furnizează pe teritoriul Austriei servicii de promovare a platformei de streaming deținute de GO4YU Beograd și asigură relațiile cu clienții, inclusiv semnarea contractelor și încasarea plăților. MTEL Austria este o filială a societății GO4YU Beograd. DH este administratorul și asociatul unic al GO4YU (Austria).
11.      Societatea GO4YU Beograd nu are dreptul de a retransmite pe internet, în afara teritoriului Serbiei și al Muntenegrului, programe de divertisment produse de societatea Grand Production. Prin urmare, este obligată să blocheze accesul la aceste programe pentru utilizatorii de internet din afara teritoriului acestor două țări. Utilizatorii respectivi pot eluda însă această blocare prin utilizarea unui așa‑numit serviciu de rețea virtuală privată (VPN). Un astfel de serviciu permite unui utilizator să se conecteze la internet prin intermediul unui server special („server VPN”) care camuflează adresa IP și, prin urmare, locația fizică a utilizatorului(4). Utilizând acest serviciu, utilizatorii din afara Serbiei și a Muntenegrului pot deci să „pretindă” că se află pe teritoriul acestor țări, eludând astfel blocarea accesului aplicată de GO4YU Beograd.
12.      Potrivit Grand Production, GO4YU Beograd este conștientă de posibilitatea de a eluda blocarea accesului pe criterii geografice prin intermediul unui serviciu VPN. În plus, în perioada 30 aprilie 2020-15 iunie 2020, programele de divertisment ale reclamantei au putut fi vizionate în Austria prin intermediul platformei de streaming a societății GO4YU Beograd fără blocarea accesului.
13.      La cererea Grand Production, la 28 septembrie 2020, Handelsgericht Wien (Tribunalul Comercial din Viena, Austria) a pronunțat o ordonanță privind dispunerea de măsuri provizorii împotriva societăților GO4YU Beograd și MTEL Austria, constând în interzicerea comunicării publice pe teritoriul Austriei a programelor de divertisment produse de prima societate. În schimb, instanța menționată a respins cererea de măsuri provizorii similară în ceea ce privește cele două societăți în măsura în care depășea teritoriul Austriei, iar în ceea ce îi privește pe ceilalți doi pârâți [și anume DH și GO4YU (Austria)], în totalitate.
14.      Această ordonanță a fost modificată parțial printr‑o ordonanță a Oberlandesgericht Wien (Tribunalul Regional Superior din Viena, Austria) din 28 ianuarie 2021, care a respins în totalitate cererea Grand Production în privința MTEL Austria. Prin urmare, a rămas în vigoare doar măsura provizorie dispusă împotriva GO4YU Beograd, limitată la teritoriul Austriei.
15.      Grand Production a formulat recurs în fața instanței de trimitere împotriva acestei din urmă ordonanțe, solicitând dispunerea împotriva tuturor pârâților a unei măsuri provizorii constând în interzicerea comunicării publice a programelor produse de societate cu acoperire la nivel mondial.
16.      În aceste condiții, Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria) a decis să suspende procedura și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Noțiunea de «comunicare publică» prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva [2001/29] trebuie interpretată în sensul că realizează o astfel de comunicare publică operatorul direct al unei platforme de streaming (în speță nestabilit în Uniune) care:
–        decide singur asupra conținutului și a criptării emisiunilor de televiziune pe care le difuzează și realizează din punct de vedere tehnic conținutul și criptarea respective,
–        deține drepturi exclusive de administrare a platformei de streaming,
–        poate exercita o influență asupra programelor de televiziune care pot fi recepționate de utilizatorul final prin intermediul serviciului, dar fără a putea influența conținutul programelor,
–        și constituie unicul punct de control care permite să se determine programele, conținuturile, momentul și teritoriile pe care sunt vizionate acestea,
atunci când, în fiecare situație,
–        utilizatorului i se acordă acces nu numai la conținuturile unor emisiuni a căror utilizare online a fost autorizată de titularii drepturilor respective, ci și la acele conținuturi protejate care nu au făcut obiectul unei autorizări în acest sens
și
–        operatorul direct al unei platforme de streaming știe că serviciul său permite de asemenea recepționarea conținuturilor unor emisiuni protejate fără acordul titularilor drepturilor prin utilizarea de către clienții finali a unor servicii VPN care creează impresia că adresa IP și dispozitivul clienților finali s‑ar afla în zone pentru care există acordul titularului drepturilor, dar
–        recepționarea conținuturilor unor emisiuni protejate prin platforma de streaming fără acordul titularilor drepturilor a fost în mod efectiv posibilă, chiar și în absența tunelării VPN, mai multe săptămâni?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
Noțiunea de «comunicare publică» prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE trebuie interpretată în sensul că este efectuată și de terții (în speță stabiliți în Uniune) cu care operatorul unei platforme descris la prima întrebare are legături contractuale și/sau în temeiul dreptului societăților, care, fără a influența ei înșiși criptările, programele și conținuturile emisiunilor difuzate pe platforma de streaming,
–        fac publicitate platformei de streaming a operatorului și serviciilor sale și/sau
–        încheie cu clienții abonamente de încercare ce se termină în mod automat după 15 zile și/sau
–        furnizează asistență în calitate de serviciu postvânzare clienților platformei de streaming și/sau
–        oferă pe site‑ul lor internet abonamentele cu plată pentru platforma de streaming a operatorului direct și acționează ulterior în calitate de partener contractual al clienților și de beneficiar al plăților, abonamentele cu plată fiind concepute astfel încât să nu se precizeze în mod expres că anumite programe nu sunt disponibile decât în cazul în care un client indică în mod explicit, la încheierea contractului, că dorește să vizioneze aceste programe, dar, dacă acest lucru nu este precizat sau solicitat în mod concret de către clienți, ei nu sunt informați în prealabil cu privire la acest aspect?
3)      Articolul 2 literele (a) și (e), precum și articolul 3 alineatul (1) din Directiva [2001/29] coroborate cu articolul 7 punctul 2 din Regulamentul [nr. 1215/20121] trebuie interpretate în sensul că, în cazul invocării unei încălcări a drepturilor de autor și a drepturilor conexe garantate de statul membru al instanței sesizate, această instanță este competentă să se pronunțe numai cu privire la prejudicii cauzate pe teritoriul statului membru unde se află aceasta – întrucât principiul teritorialității se opune competenței de stabilire a situației de fapt de către instanțele naționale în legătură cu încălcări săvârșite în afara teritoriului național – sau această instanță poate ori trebuie să se pronunțe și cu privire la fapte săvârșite în afara acestui teritoriu (la nivel mondial), potrivit afirmațiilor autorului victimă a încălcării?”
17.      Cererea de decizie preliminară a fost primită de Curte la 12 iulie 2021. Ca răspuns la cererea de lămuriri a Curții, primită la 11 iulie 2022, instanța de trimitere a modificat prima întrebare preliminară prin înlocuirea cuvântului „dar” de la penultima liniuță a acestei întrebări cu cuvântul „sau”. Prin urmare, în sfârșit, prima întrebare preliminară este formulată astfel:
„Noțiunea de «comunicare publică» prevăzută la articolul 3 alineatul (1) din Directiva [2001/29] trebuie interpretată în sensul realizează o astfel de comunicare publică operatorul direct al unei platforme de streaming (în speță, nestabilit în Uniune) care:
–        decide singur asupra conținutului și a ocultării emisiunilor de televiziune pe care le difuzează și realizează din punct de vedere tehnic conținutul și criptarea respective,
–        deține drepturi exclusive de administrare a platformei de streaming,
–        poate exercita o influență asupra programelor de televiziune care pot fi recepționate de utilizatorul final prin intermediul serviciului, dar fără a putea influența conținutul programelor,
–        și constituie unicul punct de control care permite să se determine programele, conținuturile, momentul și teritoriile pe care sunt vizionate acestea,
atunci când, în fiecare situație,
–        utilizatorului i se acordă acces nu numai la conținuturile unor emisiuni a căror utilizare online a fost autorizată de titularii drepturilor respective, ci și la acele conținuturi protejate care nu au făcut obiectul unei autorizări în acest sens și
–        operatorul direct al unei platforme de streaming știe că serviciul său permite de asemenea recepționarea conținuturilor de difuzare protejate fără acordul titularilor drepturilor prin utilizarea de către clienții finali a unor servicii VPN care creează impresia că adresa IP și dispozitivul clienților finali s‑ar afla în zone pentru care există acordul titularului drepturilor sau[(5)]
–        recepționarea conținuturilor unor emisiuni protejate prin platforma de streaming fără acordul titularilor drepturilor a fost în mod efectiv posibilă, chiar și în absența tunelării VPN, timp de mai multe săptămâni?”
18.      Părțile din litigiul principal și Comisia Europeană au depus observații scrise. Aceste părți au răspuns de asemenea în scris la întrebările Curții. Curtea a decis să se pronunțe asupra cauzei fără a organiza o ședință de audiere a pledoariilor.
Analiză
19.      Instanța de trimitere a adresat Curții trei întrebări preliminare în prezenta cauză. Prima dintre acestea se referă la sfera răspunderii operatorului platformei de streaming(6) pentru comunicarea publică pe această platformă a unui conținut protejat prin drepturi de autor fără autorizarea titularilor drepturilor. A doua întrebare se referă la eventuala răspundere a entităților care colaborează cu operatorul respectiv. În sfârșit, cea de a treia întrebare se referă la sfera de competență a instanțelor din statele membre în ceea ce privește încălcarea drepturilor de autor. Vom analiza aceste întrebări în ordinea în care au fost adresate.
Cu privire la prima întrebare preliminară
20.      Prin intermediul primei întrebări preliminare, instanța de trimitere urmărește în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că operatorul unei platforme de streaming care retransmite un program de televiziune pe internet încalcă dreptul exclusiv de comunicare publică a operelor prevăzut de această dispoziție, în condițiile în care:
a)      utilizatorii eludează blocarea accesului pe criterii geografice prin intermediul unui serviciu VPN, astfel încât operele protejate sunt disponibile pe teritoriul Uniunii Europene, pentru care operatorul platformei menționate anterior nu are permisiunea titularului drepturilor de autor, sau
b)      operele protejate au fost puse la dispoziție pe platforma respectivă fără restricții pe teritoriul Uniunii Europene, fără autorizarea titularului drepturilor de autor.
21.      Această întrebare ridică două probleme principale, și anume, în primul rând, dacă operatorul unei platforme de streaming pe care este retransmis un program de televiziune realizează o comunicare publică în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 și, în al doilea rând, dacă operatorul unei astfel de platforme răspunde pentru faptul că utilizatorii obțin acces la un conținut protejat prin eludarea restricționării accesului aplicate de operator. Vom începe cu prima chestiune.
Retransmiterea pe internet a unei emisiuni de televiziune cu titlu de comunicare publică
22.      Curtea a avut deja ocazia să statueze că „noțiunea [de] «comunicare publică» în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva [2001/29] trebuie interpretată în sensul că acoperă o retransmisie a operelor incluse într‑un program televizat difuzat pe cale terestră
–        care este efectuată de alt organism decât organismul de radiodifuziune sau de televiziune inițial,
–        printr‑un flux continuu prin internet pus la dispoziția abonaților organismului respectiv, care pot recepționa această retransmisie prin conectare la serverul său,
–        chiar dacă acești abonați se află în zona de recepție a programului televizat difuzat pe cale terestră menționat și pot recepționa în mod legal acest program printr‑un receptor de televiziune”(7).
23.      În acest context, este util să se precizeze că rezerva de la ultima liniuță a acestui punct din Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții (C‑607/11, EU:C:2013:147), referitoare la situația în care abonații unui operator al unui serviciu de retransmisie online se află în zona de recepție a unui program televizat difuzat pe cale terestră, nu înseamnă că hotărârea se aplică numai în astfel de situații. Această condiție a fost necesară pentru a refuta argumentul bazat pe absența unui așa‑numit public nou, și anume un alt public decât cel căruia îi era adresată emisiunea de televiziune inițială. Curtea a considerat că această circumstanță este irelevantă deoarece retransmisia pe internet este efectuată prin alte mijloace tehnice decât emisiunea televizată inițială(8). În schimb, în cazul în care retransmisia pe internet este disponibilă și în afara zonei de recepție a emisiunii televizate inițiale(9), aceasta se adresează în mod necesar unui public mai larg decât emisiunea televizată respectivă. Prin urmare, o asemenea retransmisie constituie a fortiori
o comunicare publică în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.
24.      Nu este relevant nici dacă retransmiterea pe internet este simultană și neschimbată față de emisiunea de televiziune inițială („live streaming”), așa cum s‑a întâmplat în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții (C‑607/11, EU:C:2013:147), sau dacă, de exemplu, este amânată. Astfel, criteriul pentru a considera o asemenea retransmisie ca fiind o comunicare publică în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 este reprezentat de mijloacele tehnice prin care este realizată și de faptul că este realizată de o altă entitate decât organismul de radiodifuziune sau de televiziune inițial.
25.      În sfârșit, trebuie arătat că deși, din punct de vedere tehnic, retransmiterea pe internet a unei emisiuni de televiziune inițiale este secundară și dependentă de această emisiune, din punct de vedere juridic, comunicarea publică pe care o reprezintă această retransmitere are un caracter distinct și independent față de emisiunea respectivă. Prin urmare, faptul că emisiunea de televiziune inițială este destinată unei zone situate în afara teritoriului Uniunii, prin urmare, în afara domeniului de aplicare teritorial al Directivei 2001/29, nu se opune ca retransmisia acestei emisiuni pe internet să fie considerată o comunicare publică în sensul articolului 3 alineatul (1) din această directivă, în măsura în care această retransmisie este disponibilă pe teritoriul pe care se aplică directiva menționată.
26.      Considerațiile de mai sus conduc la concluzia că, în situația descrisă la punctul 20 litera b) din prezentele concluzii, și anume atunci când opere protejate care fac obiectul unei emisiuni inițiale de televiziune în afara teritoriului Uniunii Europene sunt disponibile fără restricții pe teritoriul Uniunii Europene pe o platformă de streaming pe care este retransmisă această emisiune, operatorul respectivei platforme realizează o comunicare publică a acestor opere, care intră sub incidența dreptului exclusiv prevăzut la articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29. Prin urmare, o astfel de comunicare publică, atunci când este realizată fără consimțământul titularului dreptului de autor, constituie o încălcare a acestui drept exclusiv.
Răspunderea pentru utilizatorii care eludează restricțiile de acces online la operele protejate prin drepturi de autor
27.      Vom analiza în continuare o problemă mai complicată, și anume problema răspunderii operatorului unei platforme de streaming în situația descrisă la punctul 20 litera a) din prezentele concluzii. În această situație, operatorul platformei de streaming, respectând drepturile titularului de drepturi de autor, aplică o blocare a accesului pe criterii geografice pe un teritoriu pe care nu există o autorizație de comunicare publică a operelor protejate, în speță întregul teritoriu al Uniunii Europene, însă utilizatorii eludează această blocare prin utilizarea unui serviciu VPN care le permite să acceseze operele ca și cum s‑ar afla pe teritoriul acoperit de autorizația de comunicare publică, și anume teritoriul Serbiei sau al Muntenegrului.
28.      Blocarea accesului pe criterii geografice face parte dintre așa‑numitele instrumente de gestionare a drepturilor digitale („digital rights management”)(10). Acestea sunt diverse măsuri de protecție menite să împiedice utilizarea conținutului în format digital (electronic) într‑un mod contrar voinței furnizorului de conținut. Aceste măsuri de protecție sunt menite să „corecteze” caracteristicile formatului digital al datelor care sunt nedorite din punctul de vedere al furnizorilor de conținut, și anume posibilitatea de a produce practic în mod gratuit un număr nelimitat de copii perfecte și de a le transmite (în special prin internet) la orice distanță. În ceea ce privește conținuturile distribuite pe internet, instrumentele de gestionare a drepturilor digitale, de exemplu cele de blocare a accesului pe criterii geografice, pot servi de asemenea la compensarea caracterului global al acestui mediu de comunicare și pot permite împărțirea virtuală a acestuia în zone geografice, după cum am menționat în introducerea prezentelor concluzii.
29.      Instrumentele de gestionare a drepturilor digitale sunt utilizate în general cu scopul de a proteja drepturile de autor prin prevenirea utilizării ilegale sau pur și simplu nedorite de către titularii de drepturi a operelor protejate distribuite în format digital. Ele sunt de asemenea utilizate ca instrument de gestionare a drepturilor de autor pentru astfel de opere, întrucât permit colectarea unei redevențe distincte pentru diferite forme de distribuire a aceleiași opere, împărțirea pieței și așa‑numita discriminare prin preț pentru diferite părți ale pieței sau, în sfârșit, perceperea de redevențe pentru conținutul pus la dispoziție pe site‑uri web.
30.      Instrumentele de gestionare a drepturilor digitale pentru protecția și gestionarea drepturilor de autor sunt la rândul lor protejate de dreptul Uniunii. Articolul 6 din Directiva 2001/29 impune statelor membre să extindă protecția juridică la „măsuri tehnice eficiente”, care, astfel cum sunt definite la alineatul (3) din articolul respectiv, includ instrumentele de gestionare a drepturilor digitale.
31.      De asemenea, Curtea a indicat în mod repetat că instrumentele de gestionare a drepturilor digitale pot produce efecte juridice în temeiul dreptului Uniunii, inclusiv, ceea ce prezintă un interes deosebit din perspectiva prezentei cauze, în ceea ce privește definirea noțiunii de „comunicare publică” în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.
32.      În Hotărârea din 13 februarie 2014, Svensson și alții (C‑466/12, EU:C:2014:76), Curtea a statuat că „nu constituie un act de comunicare publică, în sensul acestei dispoziții, furnizarea pe un site internet de linkuri care pot fi accesate către opere disponibile în mod liber pe un alt site internet”(11). Curtea a precizat că un site internet accesibil în mod liber se adresează tuturor utilizatorilor serviciilor de internet, astfel încât un link către o operă de pe site‑ul respectiv nu oferă acces la aceasta unui public nou(12).
33.      În schimb, un site web protejat printr‑un acces restricționat(13) se adresează exclusiv clienților săi, și anume persoanelor care l‑au accesat în mod legal. Eludarea acestei restricții și punerea la dispoziția altor persoane a operelor protejate pe care le conține, chiar dacă prin intermediul unui link de pe un alt site, echivalează cu permiterea accesului unui public nou și constituie un act de comunicare publică în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29(14). Prin urmare, potrivit Curții, utilizarea pe internet a instrumentelor de gestionare a drepturilor digitale poate delimita cercul de persoane (publicul) căruia i se adresează actul de comunicare publică în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29(15).
34.      În cauza în care a fost pronunțată Hotărârea din 10 noiembrie 2016, Vereniging Openbare Bibliotheken (C‑174/15, EU:C:2016:856), Curtea a admis că împrumutul de exemplare electronice ale cărților intră sub incidența derogării pentru bibliotecile publice, prevăzută la articolul 6 alineatul (1) din Directiva 2006/115/CE(16). O condiție pentru această admitere a fost utilizarea unor instrumente de gestionare a drepturilor digitale care au făcut ca împrumutul de copii digitale să fie similar cu împrumutul de opere imprimate(17).
35.      În sfârșit, în Hotărârea din 9 martie 2021, VG Bild‑Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181), Curtea a statuat că „reprezintă o comunicare publică în sensul [articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29] încorporarea prin tehnica framingului într‑o pagină de internet a unui terț a operelor protejate de dreptul de autor puse la dispoziția publicului cu acces liber cu autorizarea titularului dreptului de autor pe un alt site internet atunci când această încorporare eludează măsuri de protecție împotriva framingului adoptate sau impuse de respectivul titular”(18). Astfel, Curtea a considerat că, prin aplicarea unor măsuri tehnice de protecție împotriva framingului unei opere protejate puse la dispoziție pe internet, titularul drepturilor de autor limitează cercul de persoane cărora le este pusă la dispoziție această operă la utilizatorii site‑ului internet pe care a avut loc punerea la dispoziție inițială(19).
36.      În opinia noastră, un raționament similar poate fi aplicat blocării accesului pe criterii geografice în discuție în speță. În cazul în care titularul drepturilor de autor (sau licențiatul său) a aplicat o astfel de blocare, comunicarea sa este adresată numai cercului de persoane care accesează conținutul protejat de pe teritoriul definit de acesta (și anume teritoriul pe care accesul nu este blocat). Prin urmare, nu efectuează o comunicare publică pe restul teritoriului.
37.      În consecință, în cazul în care programele de divertisment produse de Grand Production fac obiectul unei blocări a accesului pe criterii geografice pe platforma de streaming deținută de GO4YU Beograd, astfel încât acestea pot fi accesate, în principiu, numai de pe teritoriul Serbiei și al Muntenegrului, GO4YU Beograd nu efectuează o comunicare publică a programelor menționate pe teritoriul Uniunii Europene.
38.      După cum se știe, nici în lumea virtuală, nici în cea reală nu există însă garanții care să nu poată fi eludate sau încălcate. Eludarea poate fi doar mai mult sau mai puțin dificilă. Acest lucru este adevărat și în cazul blocării accesului pe criterii geografice. Diferite mijloace tehnice, inclusiv serviciile VPN, fac posibilă eludarea acestor instrumente de blocare, în special prin schimbarea virtuală a locației utilizatorului. Deși există mijloace tehnice pentru a contracara astfel de practici, acestea nu sunt și, probabil, nu vor fi niciodată pe deplin eficiente – progresele în domeniul tehnicilor de încălcare sunt întotdeauna cu un pas înaintea progreselor în domeniul tehnicilor de protecție.
39.      Acest lucru nu înseamnă însă că o entitate în cazul căreia blocarea pe criterii geografice a accesului la o operă protejată este eludată de utilizatori realizează o comunicare publică a operei respective pe teritoriul pe care accesul este blocat. O astfel de concluzie ar face imposibilă gestionarea teritorială a drepturilor de autor pe internet – orice comunicare publică a unei opere pe internet ar trebui, în principiu, să aibă caracter global.
40.      În opinia noastră, abordarea care trebuie adoptată în acest caz ar trebui să fie analogă cu cea urmată de Curte în cauzele privind hyperlinkurile. În cazul în care un hyperlink are ca efect eludarea unei restricționări a accesului la un conținut protejat prin drepturi de autor, persoana care postează hyperlinkul răspunde pentru comunicarea acelui conținut către un public nou, iar nu operatorul site‑ului internet pe care a avut comunicarea inițială și ale cărui restricții privind accesul au fost încălcate.
41.      Un element specific al prezentei cauze este absența oricărui terț care să ofere utilizatorilor accesul la programele produse de Grand Production, încălcând astfel blocarea accesului pe criterii geografice aplicată de GO4YU Beograd. Utilizatorii înșiși sunt cei care eludează această blocare, accesând programele respective fără niciun intermediar(20).
42.      Nu credem totuși că acesta este un motiv suficient pentru a stabili răspunderea GO4YU Beograd pentru situația de fapt menționată. Grand Production susține probabil în mod corect că GO4YU Beograd are cunoștință despre faptul că blocarea accesului pe criterii geografice este eludată prin intermediul serviciilor VPN. Grand Production are însă de asemenea cunoștință despre acest fapt. Eludarea diferitelor tipuri de protecție de către utilizatori reprezintă un risc inerent în distribuirea de opere protejate de drepturi de autor în format digital și în special pe internet. Atunci când a autorizat GO4YU Beograd să pună la dispoziția publicului programele sale pe o platformă de streaming pe un anumit teritoriu, Grand Production trebuia să ia în considerare faptul că o serie de utilizatori ar putea avea acces la acestea din afara teritoriului menționat.
43.      Aceasta nu implică, în schimb, răspunderea GO4YU Beograd pentru comunicarea publică a acestor programe către utilizatorii respectivi. În conformitate cu logica jurisprudenței Curții discutate mai sus, voința entității care realizează comunicarea publică, astfel cum rezultă din măsurile tehnice de protecție aplicate, este cea care determină cercul preconizat de persoane căruia îi este adresată această comunicare.
44.      Situația ar fi diferită doar dacă GO4YU Beograd ar aplica în mod deliberat o blocare ineficientă a accesului pe criterii geografice pentru a permite în realitate persoanelor din afara teritoriului pe care are dreptul de a pune la dispoziția publicului programe produse de Grand Production să acceseze aceste programe mai ușor în raport cu posibilitățile existente în mod obiectiv pe internet, în special în ceea ce privește serviciile VPN disponibile publicului. Într‑o astfel de situație, ar trebui să se considere că GO4YU Beograd intervine, pe deplin conștient de consecințele comportamentului său, pentru a oferi clienților săi acces la o operă protejată, în condițiile în care, în lipsa acestei intervenții, clienții respectivi nu ar putea, în principiu, să beneficieze de opera difuzată(21). Este de competența instanței de trimitere să stabilească acest lucru. În schimb, părțile la un acord de licență pot conveni în cadrul contractului respectiv asupra unor obligații mai extinse ale licențiatului în ceea ce privește restricționarea accesului la conținutul care face obiectul acordului respectiv.
Răspunsul la prima întrebare
45.      Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem să se răspundă la prima întrebare preliminară că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că operatorul unei platforme de streaming care retransmite pe internet un program de televiziune nu încalcă dreptul exclusiv de comunicare publică a operelor prevăzut de această dispoziție în cazul în care utilizatorii eludează, prin intermediul unui serviciu VPN, blocarea accesului pe criterii geografice, astfel încât operele protejate sunt accesibile pe teritoriul Uniunii Europene fără autorizația titularului drepturilor de autor. În schimb, un astfel de operator încalcă acest drept în cazul în care operele protejate sunt disponibile pe platforma respectivă fără restricții pe teritoriul Uniunii Europene fără autorizarea titularului drepturilor de autor.
Cu privire la cea de  a doua întrebare preliminară
46.      Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că o entitate legată de operatorul unei platforme de streaming pe care sunt puse la dispoziție opere protejate prin dreptul de autor – care face publicitate acestei platforme, încheie cu clienții acesteia contracte pentru serviciile pe care le furnizează operatorul în cauză și furnizează asistență clienților respectivi, dar care nu are nicio influență asupra conținutului pus la dispoziție pe platformă și nici asupra restricțiilor privind accesul aplicate acesteia în scopul protejării drepturilor de autor ale terților – efectuează de asemenea o comunicare publică în sensul dispoziției menționate.
47.      Răspunsul la această întrebare poate fi dedus, în opinia noastră, din jurisprudența anterioară a Curții cu privire la comunicarea publică a operelor protejate prin dreptul de autor în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29.
48.      În Concluziile noastre prezentate în cauza Stim și SAMI (C‑753/18, EU:C:2020:4) am avut deja ocazia să subliniem că, deși jurisprudența Curții a constatat existența comunicării publice în numeroase împrejurări care depășesc cadrul unei simple transmisiuni directe a unei opere, trăsătura comună a tuturor acestor situații este legătura directă dintre intervenția utilizatorului și obiectele protejate comunicate astfel. Această legătura directă este elementul central în lipsa căruia nu se poate vorbi despre un act de comunicare publică a unor asemenea opere(22). Achiesând la răspunsul pe care l‑am propus la întrebarea preliminară adresată în cauza respectivă, Curtea a considerat că închirierea de autovehicule echipate cu aparate de radio nu constituie o comunicare publică în sensul, în special, al articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29(23).
49.      Concluziile de mai sus nu sunt repuse în discuție de jurisprudența ulterioară a Curții referitoare la comunicarea publică a operelor protejate prin dreptul de autor în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29. Mai precis, în Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2021:503), Curtea a statuat că operatorul unei platforme de partajare de materiale video sau al unei platforme de stocare‑hosting și de partajare de fișiere realizează (cu încălcarea drepturilor de autor) o comunicare publică a unor opere protejate numai în cazul în care acesta are cunoștință în mod concret despre punerea la dispoziție ilicită a unui conținut protejat pe platforma sa și nu îl șterge sau nu blochează prompt accesul la acesta ori atunci când operatorul respectiv, în pofida faptului că știe sau ar trebui să știe că, în general, sunt puse în mod nelegal la dispoziția publicului, prin intermediul platformei sale de către utilizatorii acesteia, conținuturi protejate se abține să pună în aplicare măsurile tehnice adecvate care sunt de așteptat din partea unui operator obișnuit de diligent în situația sa pentru a contracara în mod credibil și eficient încălcările dreptului de autor pe platforma sa sau atunci când participă la selectarea de conținuturi protejate comunicate public în mod nelegal, furnizează pe platforma sa instrumente destinate în mod specific partajării ilicite a unor asemenea conținuturi ori promovează cu bună știință astfel de partajări(24). În schimb, simpla punere la dispoziție a unei platforme care permite difuzarea pe internet a unor opere protejate prin drepturi de autor nu este suficientă pentru a stabili că operatorul unei astfel de platforme realizează o comunicare publică a unor astfel de opere în sensul articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29, chiar dacă, în lipsa unei astfel de platforme, utilizatorii nu ar fi în măsură să difuzeze aceste opere(25).
50.      În speță nu există o astfel de legătură directă între activitățile entităților menționate în a doua întrebare și operele care fac obiectul comunicării publice pe platforma de streaming a GO4YU Beograd, inclusiv programele de divertisment produse de Grand Production. Aceste entități contribuie, fără îndoială, la funcționarea platformei respective, oferind o intermediere între platformă și clienții săi. Se poate considera chiar că activitatea lor este indispensabilă pentru ca acești clienți să poată avea acces la conținutul distribuit pe platforma respectivă, întrucât acest acces este condiționat de un contract de abonament. În schimb, aceste entități nu au nicio influență asupra conținutului distribuit pe această platformă și nicio posibilitate de a preveni eventualele încălcări ale drepturilor de autor.
51.      Împrejurarea, menționată de instanța de trimitere în cadrul celei de a doua întrebări, potrivit căreia clienții nu sunt informați în prealabil cu privire la indisponibilitatea pe platformă a anumitor conținuturi, inclusiv a programelor de divertisment produse de Grand Production, nu modifică în niciun fel această concluzie. Lipsa informării clienților cu privire la indisponibilitatea anumitor conținuturi pe platformă nu schimbă în niciun mod realitatea acestei indisponibilități. În opinia noastră, nu există nicio legătură de cauzalitate evidentă între lipsa informării clienților cu privire la indisponibilitatea acestor conținuturi și tendința clienților respectivi de a eluda blocarea accesului pe criterii geografice care este cauza acestei indisponibilități. În plus, după cum am arătat mai sus, apreciem că operatorul platformei de streaming și, a fortiori, alte entități legate de acesta nu răspund pentru eludarea de către utilizatori a restricțiilor tehnice privind accesul la operele protejate prin drepturi de autor.
52.      Entităților legate de operatorul unei astfel de platforme le poate reveni eventual o răspundere accesorie pentru facilitarea sau complicitatea la încălcarea drepturilor de autor în cazul în care se constată o încălcare a acestor drepturi. O asemenea răspundere nu este însă armonizată în dreptul Uniunii și este reglementată exclusiv de legislația națională a statelor membre.
53.      Având în vedere cele de mai sus, propunem Curții să răspundă la a doua întrebare preliminară că articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 trebuie interpretat în sensul că o entitate legată de operatorul unei platforme de streaming pe care sunt puse la dispoziție opere protejate prin drepturi de autor, care face publicitate acestei platforme, încheie cu clienții contracte pentru serviciile pe care le furnizează operatorul acesteia și furnizează asistență clienților respectivi, dar care nu are nicio influență asupra conținutului pus la dispoziție pe platformă și nici asupra restricțiilor privind accesul aplicate acesteia în scopul protejării drepturilor de autor ale terților, nu realizează o comunicare publică în sensul dispoziției menționate.
Cu privire la cea de  a treia întrebare preliminară
54.      A treia întrebare preliminară se referă la întinderea competenței instanțelor din statele membre în cazurile de încălcare a drepturilor de autor în materie delictuală și cvasidelictuală. Potrivit modului de redactare a întrebării menționate, astfel cum a fost formulată de instanța de trimitere, aceasta privește interpretarea articolului 2 literele (a) și (e) și a articolului 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29 coroborate cu articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012.
55.      Instanța de trimitere precizează că această întrebare decurge din îndoielile pe care le are pe baza jurisprudenței Curții. Pe de o parte, Curtea a statuat că, în cazul unei pretinse încălcări a drepturilor de autor garantate de statul membru al instanței sesizate, aceasta este competentă, în temeiul locului materializării prejudiciului (în limba germană „Erfolgsort”), să soluționeze o acțiune în răspundere pentru încălcarea acestor drepturi ca urmare a punerii la dispoziție a unor opere protejate pe un site internet accesibil în raza sa de competență, dar numai cu privire la prejudiciul cauzat pe teritoriul acestui stat membru(26).
56.      Pe de altă parte, Curtea a statuat de asemenea că o persoană care pretinde că drepturile sale referitoare la personalitate ar fi fost încălcate prin publicarea pe internet a unor informații inexacte referitoare la ea și prin omisiunea de a șterge comentariile în privința sa poate formula în fața instanțelor din statul membru în care se află centrul intereselor sale o acțiune având ca obiect rectificarea acestor informații, ștergerea acestor comentarii și repararea integrală a prejudiciului suferit. În schimb, o astfel de persoană nu poate formula o acțiune având ca obiect rectificarea acestor informații și ștergerea acestor comentarii în fața instanțelor fiecărui stat membru pe al cărui teritoriu sunt sau au fost accesibile informațiile publicate pe internet(27).
57.      În speță, instanța de trimitere urmărește să se stabilească dacă, având în vedere obiectul litigiului principal, care nu este o cerere de despăgubiri, ci o cerere de măsuri provizorii sub forma unei interdicții a comunicării publice pe internet a operelor reclamantei, întinderea competenței instanței sesizate trebuie să fie determinată în conformitate cu prima hotărâre, și anume competența este limitată la teritoriul Austriei, sau în conformitate cu cea de a doua hotărâre, ceea ce ar avea drept consecință că instanțele austriece ar fi competente să dispună măsuri de conservare cu o sferă de aplicare globală.
58.      Avem însă îndoieli cu privire la admisibilitatea acestei întrebări preliminare, întrucât, în opinia noastră, Curtea nu este în măsură să ofere instanței de trimitere un răspuns util pentru soluționarea litigiului cu care este sesizată. De altfel, această îndoială pare să fie împărtășită de părțile din litigiul principal.
59.      În primul rând, jurisprudența Curții citată mai sus a fost elaborată în temeiul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1215/2012(28), la care instanța de trimitere face trimitere și în cuprinsul întrebării. Această dispoziție stabilește, în materie de răspundere civilă delictuală și cvasidelictuală, competența instanței de la locul unde s‑a produs fapta prejudiciabilă. În acest context, Curtea a definit întinderea competenței instanțelor din statele membre în jurisprudența respectivă. În schimb, în procedura principală din prezenta cauză, această dispoziție nu este aplicabilă.
60.      În ceea ce privește GO4YU Beograd, aceasta are sediul în Serbia, și anume în afara teritoriului Uniunii, în timp ce aplicarea articolului 7 din Regulamentul 1215/2012 se limitează la pârâți care au domiciliul (sau sediul) în statele membre. În schimb, competența instanțelor judecătorești din fiecare stat membru în ceea ce privește acțiunile introduse împotriva persoanelor care nu au domiciliul pe teritoriul unui stat membru este determinată, în conformitate cu articolul 6 alineatul (1) din regulamentul menționat, de legislația statului membru în cauză.
61.      În ceea ce îi privește pe ceilalți pârâți din litigiul principal, aceștia au domiciliul în Austria, statul membru al instanței de trimitere. Competența instanțelor austriece în cauzele împotriva acestor pârâți nu este determinată de articolul 7 alineatul (2), întrucât această dispoziție se aplică persoanelor acționate în justiție în fața instanțelor unui alt stat membru decât statul lor de domiciliu, ci de articolul 4 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, potrivit căruia orice persoană cu domiciliul pe teritoriul unui stat membru poate fi acționată în justiție în fața instanțelor din statul respectiv. Competența instanțelor din acest stat membru este generală și nu este în principiu limitată – în orice caz, nu de normele de competență(29). Prin urmare, jurisprudența Curții citată la punctele 55 și 56 din prezentele concluzii nu se poate aplica în acest caz.
62.      În mod similar, această jurisprudență nu poate fi aplicată în cazul în care instanțele austriece sunt competente să judece acțiunea împotriva GO4YU Beograd, în aplicarea dreptului austriac în temeiul articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, în considerarea legăturii acestei acțiuni cu acțiunea îndreptată împotriva celorlalți pârâți(30). Astfel, întinderea competenței în acest temei ar trebui să fie analogă cu cea care rezultă din articolul 4 alineatul (1) din regulament. Aceasta este, în orice caz, o chestiune de interpretare a legislației naționale(31).
63.      În al doilea rând, instanța de trimitere nu explică modul în care aplicarea raționamentului Curții din Hotărârea din 17 octombrie 2017, Bolagsupplysningen și Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766), ar conduce la o competență nelimitată a instanțelor austriece.
64.      Pe de o parte, nu există niciun indiciu conform căruia centrul de interes al Grand Production se află în Austria, și nu în Serbia, unde are sediul societatea. De altfel, înseși părțile din litigiul principal precizează, în răspunsul la întrebarea Curții, că doctrina centrului de interes nu este aplicabilă în prezenta cauză.
65.      Pe de altă parte, dacă se dorește aplicarea prin analogie a afirmației Curții potrivit căreia, având în vedere natura ubicuă a informațiilor și a conținuturilor publicate pe un site internet și faptul că întinderea difuzării lor este în principiu universală, o cerere având ca obiect rectificarea primelor și eliminarea celor din urmă este unitară și indivizibilă și, în consecință, nu poate fi formulată decât în fața unei instanțe competente să soluționeze integralitatea unei cereri de reparare a prejudiciului(32), cea de a treia întrebare preliminară din prezenta cauză este lipsită de relevanță. Astfel, potrivit acestei afirmații, orice cerere de rectificare sau de eliminare a unui conținut publicat pe internet(33) trebuie să fie introdusă în fața unei instanțe cu competență teritorială nelimitată, instanță care trebuie mai întâi desemnată pe baza legislației relevante, în speță normele de competență austriece coroborate cu articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012. Așadar, nu mai este necesar să se reflecteze asupra întinderii competenței acestei instanțe.
66.      Având în vedere cele de mai sus, propunem declararea celei de a treia întrebări drept inadmisibilă.
Concluzie
67.      Având în vedere considerațiile de mai sus, propunem Curții să răspundă la întrebările preliminare adresate de Oberster Gerichtshof (Curtea Supremă, Austria) după cum urmează:
1)      Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2001 privind armonizarea anumitor aspecte ale dreptului de autor și drepturilor conexe în societatea informațională
trebuie interpretat în sensul că
operatorul unei platforme de streaming care retransmite pe internet un program de televiziune nu încalcă dreptul exclusiv de comunicare publică a operelor prevăzut de această dispoziție în cazul în care utilizatorii eludează prin intermediul unui serviciu de rețea virtuală privată (VPN)
blocarea accesului pe criterii geografice, astfel încât operele protejate sunt accesibile pe teritoriul Uniunii Europene fără autorizația titularului drepturilor de autor; în schimb, un astfel de operator încalcă acest drept în cazul în care operele protejate sunt accesibile pe platforma acestuia fără restricții pe teritoriul Uniunii Europene fără autorizarea titularului drepturilor de autor.
2)      Articolul 3 alineatul (1) din Directiva 2001/29/CE
trebuie de asemenea interpretat în sensul că
o entitate legată de operatorul unei platforme de streaming pe care sunt puse la dispoziție opere protejate prin drepturi de autor, care face publicitate acestei platforme, încheie cu clienții acesteia contracte pentru serviciile pe care le furnizează operatorul în cauză și furnizează asistență clienților respectivi, dar care nu are nicio influență asupra conținutului pus la dispoziție pe platformă și nici asupra restricțiilor privind accesul aplicate acestuia în scopul protejării drepturilor de autor ale terților, nu realizează o comunicare publică în sensul dispoziției menționate.
1      Limba originală: polona.
2      JO 2012, L 351, p. 1.
3      JO 2001, L 167, p. 10, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 230.
4      Utilizatorul funcționează pe internet sub adresa IP și locația serverului VPN.
5      Sublinierea noastră. În original „oder”.
6      Este necesar să se precizeze în acest context că, așa cum în mod corect subliniază și Comisia, nu este vorba despre o platformă pe care utilizatorii pot publica conținut, ci despre un site web al cărui operator deține controlul deplin asupra conținutului comunicat.
7      Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții (C‑607/11, EU:C:2013:147, punctul 1 din dispozitiv).
8      Hotărârea din 7 martie 2013, ITV Broadcasting și alții (C‑607/11, EU:C:2013:147, punctul 39).
9      Așa cum este cazul în speță, în care o emisiune de televiziune destinată teritoriului sârb este disponibilă prin intermediul internetului și în afara acestui teritoriu, în special în Uniunea Europeană.
10      Pentru mai multe informații privind blocarea accesului pe criterii geografice și efectele juridice ale eludării acestuia, a se vedea Kra‑Oz, T., „Geoblocking and the Legality of Circumvention”, IDEA – The Journal of the Franklin Pierce Center for Intellectual Property, vol. 57 (2017), p. 385-430, și Trimble, M., „Copyright and Geoblocking: The Consequences of Eliminating Geoblocking”, Boston University Journal of Science & Technology Law,  vol. 25 (2019), p. 476-502.
11      Punctul 1 din dispozitiv. Sublinierea noastră.
12      Hotărârea din 13 februarie 2014, Svensson și alții (C‑466/12, EU:C:2014:76, punctele 27 și 28).
13      Cu alte cuvinte, un anumit tip de instrument de gestionare a drepturilor digitale.
14      Hotărârea din 13 februarie 2014, Svensson și alții (C‑466/12, EU:C:2014:76, punctele 27 și 31).
15      A se vedea în acest sens Hotărârea din 16 noiembrie 2016, Soulier și Doke (C‑301/15, EU:C:2016:878, punctul 36).
16      Directiva Parlamentului European și a Consiliului din 12 decembrie 2006 privind dreptul de închiriere și de împrumut și anumite drepturi conexe dreptului de autor în domeniul proprietății intelectuale (JO 2006, L 376, p. 28, Ediție specială, 17/vol. 3, p. 14).
17      Hotărârea din 10 noiembrie 2016, Vereniging Openbare Bibliotheken (C‑174/15, EU:C:2016:856, punctele 51-53 și punctul 1 din dispozitiv).
18      Dispozitivul. Sublinierea noastră.
19      Hotărârea din 9 martie 2021, VG Bild‑Kunst (C‑392/19, EU:C:2021:181, punctele 42 și 43).
20      Desigur, există intermediari cu titlu de operatori de servicii VPN. Ei intervin însă în calitate de intermediari pentru accesul la internet, iar nu în mod specific pentru punerea la dispoziție de opere protejate prin drepturi de autor. Aceștia sunt, se pare, intermediari în sensul articolului 12 din Directiva 2000/31/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 8 iunie 2000 privind anumite aspecte juridice ale serviciilor societății informaționale, în special ale comerțului electronic, pe piața internă (directiva privind comerțul electronic) (JO 2000, L 178, p. 1, Ediție specială, 13/vol. 29, p. 257).
21      A se vedea în acest sens Hotărârea din 26 aprilie 2017, Stichting Brein (C‑527/15, EU:C:2017:300, punctul 31).
22      A se vedea Concluziile noastre prezentate în cauza Stim și SAMI (C‑753/18, EU:C:2020:4, punctele 24-35).
23      Hotărârea din 2 aprilie 2020, Stim și SAMI (C‑753/18, EU:C:2020:268, dispozitivul).
24      Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2021:503, punctul 1 din dispozitiv).
25      Hotărârea din 22 iunie 2021, YouTube și Cyando (C‑682/18 și C‑683/18, EU:C:2021:503, punctele 77-79).
26      Hotărârea din 22 ianuarie 2015, Hejduk (C‑441/13, EU:C:2015:28, dispozitivul).
27      Hotărârea din 17 octombrie 2017, Bolagsupplysningen și Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, dispozitivul).
28      Sau în temeiul articolului 5 alineatul (3) corespunzător din Regulamentul (CE) nr. 44/2001 al Consiliului din 22 decembrie 2000 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (JO 2001, L 12, p. 1, Ediție specială, 19/vol. 3, p. 74), care a fost abrogat și înlocuit de Regulamentul nr. 1215/2012.
29      A se vedea în acest sens Concluziile noastre prezentate în cauza Glawischnig‑Piesczek (C‑18/18, EU:C:2019:458, punctele 85
și 86, precum
și nota de subsol 42 și literatura de specialitate citată în aceasta).
30      Instanța de trimitere nu explică în cererea sa în ce temei instanțele austriece s‑au considerat competente să judece cererea împotriva GO4YU Beograd. Posibilitatea de a chema în judecată o persoană stabilită într‑o
țară terță pare să existe însă în dreptul austriac [a se vedea Petz, T., în Toshiyuki, K., Intellectual Property and Private International Law: Comparative Perspectives, Bloomsbury Publishing (UK), 2012, p. 310 și următoarele].
31      Articolul 8 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 nu este aplicabil în speță întrucât acest articol, ca și articolul 7 din regulamentul menționat, se aplică numai pârâților cu domiciliul pe teritoriul unui stat membru (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11
aprilie 2013, Sapir și alții, C‑645/11, EU:C:2013:228, punctul 3 din dispozitiv).
32      Hotărârea din 17 octombrie 2017, Bolagsupplysningen și Ilsjan (C‑194/16, EU:C:2017:766, punctul 48).
33      Așadar, prin analogie, orice cerere de interzicere a comunicării publice pe internet a unor opere protejate prin drepturi de autor.