62002TO0341_SV
Parter
Domskäl
Beslut om rättegångskostnader
Domslut
Parter
I mål T-341/02,
Regione Siciliana,
företrädd av I. Braguglia, avvocato dello Stato, med delgivningsadress i Luxemburg,
sökande,
mot
Europeiska gemenskapernas kommission,
företrädd av E. de March och L. Flynn, båda i egenskap av ombud, med delgivningsadress i Luxemburg,
svarande,
angående en talan om ogiltigförklaring av kommissionens beslut D (2002) 810439 av den 5 september 2002 om avslutande av finansiellt stöd från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) avseende det större projektet ”Motorvägen Messina-Palermo” (ERUF nr 93.05.03.001 – Arinco nr 93.IT.16.009),
meddelar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
sammansatt av ordföranden J. Azizi samt domarna M. Jaeger och F. Dehousse,
justitiesekreterare: H. Jung,
följande
Beslut
Domskäl
Tillämpliga bestämmelser
1. I artikel 158 EG föreskrivs att gemenskapen skall utveckla och fullfölja sin verksamhet för att stärka sin ekonomiska och sociala sammanhållning. Gemenskapen skall särskilt sträva efter att minska skillnaderna mellan de olika regionernas utvecklingsnivåer och eftersläpningen i de minst gynnade regionerna för att på så sätt främja en harmonisk utveckling inom hela gemenskapen. I artikel 159 EG föreskrivs att gemenskapen även skall understödja strävandena att uppnå dessa mål genom de åtgärder som den vidtar genom strukturfonderna, bland annat Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF).
2. För att uppnå dessa mål och reglera fondernas uppgifter antog rådet förordning (EEG) nr 2052/88 av den 24 juni 1988 om strukturfondernas uppgifter och effektivitet samt om samordning av deras verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamhet (EGT L 185, s. 9), ändrad bland annat genom rådets förordning (EEG) nr 2081/93 av den 20 juli 1993 (EGT L 193, s. 5, svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 17) (nedan kallad förordning nr 2052/88), vilken var i kraft vid tiden för de faktiska omständigheterna i målet, samt genom förordning (EEG) nr 4253/88 av den 19 december 1988 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 2052/88 om samordningen av de olika strukturfondernas verksamheter dels inbördes, dels med Europeiska investeringsbankens och andra befintliga finansieringsorgans verksamheter (EGT L 374, s. 1), ändrad bland annat genom rådets förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993 (EGT L 193, s. 20, svensk specialutgåva, område 14, volym 1, s. 30) (nedan kallad förordning nr 4253/88), vilken var i kraft vid den i målet aktuella tiden.
Förordning nr 2052/88
3. Enligt artikel 3.1 första stycket i förordning nr 2052/88 har ERUF som huvudsaklig uppgift bland annat att främja utvecklingen och den strukturella anpassningen av regioner som utvecklas långsammare (mål 1). Enligt bilaga I till denna förordning är Sicilien (Italien) en region som omfattas av mål 1.
4. I artikel 4.1 första stycket i förordning nr 2052/88 föreskrivs följande:
”Gemenskapens åtgärder skall vara sådana att de kompletterar eller bidrar till motsvarande nationella åtgärder. De skall fastställas i nära samarbete mellan kommissionen, berörd medlemsstat, de behöriga myndigheterna och finansieringsorganen ... som utses av medlemsstaten på nationell, regional, lokal eller annan nivå, och alla parter skall delta som partners med ett gemensamt mål. Detta samrådsförfarande kallas fortsättningsvis partnerskapet. Partnerskapet skall omfatta förberedelsen och finansieringen liksom förhandsbedömningen, övervakningen och utvärderingen av verksamheterna.”
5. I artikel 5.2 andra stycket i förordning nr 2052/88 föreskrivs att med undantag av de stödformer som anges i e, det vill säga stöd till tekniskt bistånd, får de stödformer som genomförs på kommissionens initiativ endast vara sådana som fastställs av medlemsstaten eller av den behöriga myndighet som utses av medlemsstaten och framläggs för kommissionen av medlemsstaten eller något annat organ som denna väljer att utse om behov uppstår.
Förordning nr 4253/88
6. I artikel 2 i förordning nr 4253/88 föreskrivs att en samordning mellan de olika fondernas verksamheter skall genomföras särskilt genom ramarna för gemenskapsstöd. Ramarna för gemenskapsstödet regleras i avdelning III i förordningen (artiklarna 8–13). Enligt artikel 8.1 i denna förordning skall ramarna för gemenskapsstödet i fråga om mål 1 göras upp i samråd med den berörda medlemsstaten inom ramen för partnerskapet och fastställas genom beslut av kommissionen.
7. Sjätte skälet i förordning nr 2083/93 lyder som följer: ”Beroende på subsidiaritetsprincipen och utan att det påverkar kommissionens befogenheter, särskilt inte beträffande ansvaret för förvaltningen av gemenskapens finansiella resurser, bör genomförandet av de olika stödformer som ingår i gemenskapsstödet främst vara medlemsstaternas ansvar på lämplig geografisk nivå enligt förhållandena i varje medlemsstat.”
8. I artikel 9.1 i förordning nr 4253/88, om ”[a]dditionalitet”, föreskrivs att i syfte att uppnå verklig ekonomisk effekt får bidrag som tilldelas från strukturfonderna inte ersätta offentliga utgifter för strukturåtgärder eller motsvarande utgifter som täcks av medlemsstaten i någon del av de geografiska områden som är stödberättigade enligt ett mål.
9. I förordning nr 4253/88 uppställs i avdelning IV (”stöd från fonderna”) regler avseende behandling av stödansökningar (artikel 14), villkoren för rätt till finansiering (artikel 15) samt vissa särskilda bestämmelser (artikel 16).
10. Enligt artikel 16.2 i denna förordning får ERUF, i likhet med andra strukturfonder, ge finansiellt stöd till utgifter i samband med större projekt, det vill säga. sådana där den totala kostnad som beaktas vid fastställandet av storleken på gemenskapsstödet allmänt sett överstiger 25 miljoner euro för investeringar i infrastruktur eller 15 miljoner euro för investeringar i produktion.
11. I förordning nr 4253/88 fastställs i avdelning IV (”finansiella bestämmelser”) regler avseende åtaganden för fonderna (artikel 20), avseende betalningar av finansiellt stöd (artikel 21), avseende kontroll av de verksamheter som finansieras (artikel 23) och avseende reduktion, suspension och upphävande av detta stöd (artikel 24).
12. I artikel 21 i förordning nr 4253/88 föreskrivs följande:
”1. Betalningar av finansiellt stöd skall göras i enlighet med motsvarande budgetåtaganden till den nationella, regionala eller lokala myndigheten eller till det organ som utsetts för detta ändamål i den ansökan som lämnats in av den berörda medlemsstaten, i allmänhet inom två månader efter att en godtagbar ansökan mottagits. Betalningarna kan ta formen av antingen förskott eller slutregleringar av uppkomna utgifter. För åtgärder som skall genomföras under en period om två eller flera år skall betalningen gälla årsbeloppet enligt ... åtagande[t] ...
3. Ett andra förskott av en storlek som gör att de båda förskotten tillsammans inte överstiger 80 % av åtagandet skall göras efter det att det ansvariga organet har bekräftat att minst hälften av det första förskottet har förbrukats och att åtgärden framskrider i tillfredsställande takt och i enlighet med de föreskrivna målen.
Betalningarna skall göras till de slutliga stödmottagarna utan innehållande av belopp och utan dröjsmål som kan reducera det stödbelopp som de har rätt till.
4. Betalningar av restbelopp enligt varje åtagande skall betingas av
– ingivande till kommissionen från den behöriga myndighet eller det behöriga organ som avses i punkt 1 av en begäran om utbetalning inom sex månader efter utgången av det aktuella året eller det faktiska avslutandet av den berörda verksamheten,
– inlämnande till kommissionen av de rapporter som avses i artikel 25.4,
– att medlemsstaten till kommissionen översänder ett intyg som bekräftar den information som finns i begäran om betalning och i rapporterna.
5. Medlemsstaterna skall utse de myndigheter som har befogenhet att utfärda de intyg som avses i punkt 3 och 4 och skall se till att stödmottagarna får förskotten och betalningarna snarast möjligt, i allmänhet inom tre månader efter det att medlemsstaten fått anslagen och under förutsättning att stödmottagarnas ansökningar uppfyller de villkor som är nödvändiga för att en utbetalning skall göras.”
13. I artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 föreskrivs följande:
”För att garantera fullbordandet av de verksamheter som genomförs av offentliga eller privata entreprenörer skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att genomföra verksamheterna, nämligen
– att regelbundet kontrollera att de verksamheter som finansieras av gemenskapen har genomförts korrekt,
– att förhindra överträdelser och vidta sanktioner mot sådana,
– att återkräva medel som förlorats till följd av överträdelse eller försummelse. Utom i fall när medlemsstaten, förmedlaren eller entreprenören lägger fram bevis för att de var oskyldiga till överträdelsen eller försummelsen skall medlemsstaterna vara skyldiga att återbetala felaktigt utbetalade belopp ...
…”
14. Enligt artikel 24 i förordning nr 4253/88 gäller följande:
”1. Om en verksamhet eller åtgärd inte förefaller berättigad till vare sig en del av eller hela det tilldelade stödet skall kommissionen genomföra en lämplig granskning av fallet inom ramen för partnerskapet och särskilt begära att medlemsstaten eller de myndigheter som den utser att genomföra åtgärden framlägger sina kommentarer inom en fastställd tidsgräns.
2. Efter granskningen får kommissionen reducera eller suspendera stödet till den berörda verksamheten eller åtgärden om granskningen visar någon överträdelse eller väsentlig förändring som påverkar villkoren för att genomföra verksamheten eller åtgärden och för vilken man inte ansökt om kommissionens godkännande.
3. Varje belopp som erhållits felaktigt och återtas skall återbetalas till kommissionen ...”
15. Slutligen föreskrivs i avdelning VII i förordning nr 4253/88 regler avseende övervakning och utvärdering av stöd som ges av fonderna. Därvid föreskrivs i artikel 25.3 i förordningen att övervakningskommittéer skall upprättas inom ramen för partnerskapet genom en överenskommelse mellan den berörda medlemsstaten och kommissionen.
Bakgrund till tvisten
16. Genom beslut av den 22 december 1993 riktat till Republiken Italien gav kommissionen finansiellt stöd från ERUF för programperioden 1994/1999 uppgående till 50 procent av stödberättigande kostnader för anläggande av en motorväg mellan Palermo och Messina på Sicilien, vilket utgjorde ett större projekt i den mening som avses i artikel 16.2 i förordning nr 4253/88. De nödvändiga arbetena delades upp i tio delar.
17. Enligt artikel 3 första stycket i detta beslut kunde gemenskapsstöd beviljas för att täcka kostnader för planerade åtgärder för projektet om åtgärderna före den 30 juni 1994 hade varit föremål för bindande rättsakter och ett motsvarande, specifikt finansiellt åtagande i medlemsstaten. Den sista dagen för att betala utgifter avseende dessa åtgärder bestämdes till den 30 juni 1996. Enligt andra stycket i denna bestämmelse kunde kommissionen skjuta på dessa datum om medlemsstaten begärde det inom dessa frister. Om den av kommissionen bestämda dagen inte senarelades skulle utgifter som betalats efter utgången av den sista frist som bestämts för att betala dem inte längre kunna täckas med stöd från ERUF.
18. Enligt bilagan till beslutet av den 22 december 1993 utsågs sökanden till den myndighet som var ansvarig för att genomföra projektet.
19. Genom beslut av den 28 juli 1995 riktat till Republiken Italien sköt kommissionen, på begäran från den italienska regeringen, på den sista dagen för de nationella finansiella åtagandena till den 31 december 1995 och, såvida kommissionen inte fattade nytt beslut före den 31 december 1995, den sista dagen för de nationella betalningarna avseende projektet till den 31 december 1997.
20. Genom beslut av den 22 december 1995 riktat till Republiken Italien ändrade kommissionen den beskrivning av projektet som fanns i beslutet av den 22 december 1993.
21. Den 9 juli 1997 konstaterade övervakningskommittén för ramarna för gemenskapsstödet avseende de regioner som omfattades av mål 1 i Italien (nedan kallad övervakningskommittén) att det var svårt att avsluta arbetena i projektet före den 31 december 1997. Motorvägskonsortiet och sökanden åtog sig därvid att med egna medel täcka varsin del av det belopp som motsvarade ERUF:s andel avseende arbetet med att avsluta de delar som ännu inte var färdiga.
22. Genom skrivelse av den 5 augusti 1997 åtog sig sökanden officiellt att finansiera avslutandet av arbetena avseende vissa delar.
23. Genom skrivelse av den 26 september 1997 begärde sökanden av kommissionen en förlängning av fristerna för betalning av ett flertal delar.
24. I skrivelse av den 30 oktober 1997 till sökanden angav kommissionen, efter att ha erinrat om att förlängning redan hade beviljats avseende detta projekt till den 31 december 1997, att alla nödvändiga åtgärder skulle vidtas snarast för att avsluta arbetena senast detta datum.
25. Genom skrivelse av den 17 juni 1998 ingav sökanden till det italienska finansministeriet och kommissionen ett slutintyg för de utgifter som betalats till och med den 31 december 1997, en begäran om betalning från ERUF och en slutlig genomföranderapport.
26. Genom skrivelse av den 23 juli 1998 sände kommissionen denna rapport till finansministeriet av det skälet att den inte innehöll alla uppgifter som var nödvändiga för att avsluta projektet. Kommissionen anmodade de italienska myndigheterna att sända en ny slutrapport med bland annat, för var och en av de tio delar som finansierats i detta projekt, en redogörelse för hur långt det tekniska arbetet och finansieringen fortskridit dagen för avslutandet av betalningarna (det vill säga den 31 december 1997) och en adekvat redogörelse för skälen till att genomförandet av var och en av dessa tio delar försenats.
27. I skrivelse av den 10 februari 1999 angav kommissionen för finansministeriet att det framgick av slutrapporten för genomförandet att sökandens åtagande att finansiera avslutandet av arbetena i projektet senast den 31 december 1997 uppenbarligen inte hade iakttagits. Kommissionen konstaterade att endast två av de tio planerade delarna hade avslutats den 31 december 1997, med två års försening. Kommissionen förklarade att under dessa förhållanden skulle den eventuella betalningen av stödbeloppet grundas på de utgifter som faktiskt uppkommit för de två avslutade delarna, under förutsättning att genomförandet huvudsakligen överensstämde med det ursprungliga projektet.
28. Genom skrivelse av den 21 december 2001 tillställde kommissionen Republiken Italien, genom dess ständiga representation vid Europiska unionen, ett förslag till avslutande av projektet på grund av de förseningar som konstaterats i genomförandet av arbetena. Detta förslag till avslutande upprättades på grundval av de utgifter som betalats den 31 december 1997 avseende arbeten som avslutats den 31 december 1999.
29. I skrivelse av den 14 februari 2002 yttrade sig sökanden över detta förslag till avslutande.
30. Genom skrivelse av den 5 september 2002 (nedan kallat det ifrågasatta beslutet) tillställde kommissionen Republiken Italien, genom dess ständiga representation vid Europeiska unionen, sitt beslut att avsluta sitt stöd till projektet slutligt, på grundval av de utgifter som betalats den 31 december 1997 och avseende de arbeten som avslutats den 5 december 2002, och den upphävde och ersatte därvid de datum för avslutande som angetts i skrivelsen av den 21 december 2001.
31. I detta beslut angav kommissionen dels det icke utbetalda belopp som inte skulle erläggas, d.v.s. skillnaden mellan beloppet för det finansiella stöd som ERUF ursprungligen åtagit sig för projektet och det belopp som motsvarade samtliga utbetalningar som ERUF gjort, dels det belopp som skulle återkrävas, det vill säga. skillnaden mellan sistnämnda belopp och det belopp som motsvarade den del av de utgifter som ERUF skulle täcka vid dagen för avslutandet. Kommissionen angav i övrigt att Republiken Italien skulle informera den slutliga mottagaren om detta beslut genom rekommenderat brev.
Förfarandet och parternas yrkanden
32. Det är i detta sammanhang som sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 14 november 2002.
33. Sökanden har till stöd för sin talan åberopat fyra grunder för ogiltigförklaring. Som första grund anför den att det organ som skrev under det ifrågasatta beslutet saknade behörighet. Som andra grund anför den att artiklarna 24 och 25 i förordning nr 4253/88 har överträtts och/eller tillämpats felaktigt. Som tredje grund anför den att kommissionens agerande är motsägelsefullt och att principen om skydd för berättigade förväntningar har åsidosatts. Som fjärde grund anför den att beslutet saknar motivering och att det finns brister i kommissionens utredning.
34. Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall:
– ogiltigförklara det ifrågasatta beslutet, och
– förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
35. Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall:
– i första hand avvisa talan,
– i andra hand ogilla talan, och
– under alla förhållanden förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Huruvida talan kan prövas i sak
Parternas argument
36. Kommissionen har inte bestridit att sökanden berörs personligen av det ifrågasatta beslutet. Kommissionen anser däremot att sökanden inte berörs direkt av beslutet och att talan av enbart detta skäl följaktligen inte kan prövas.
37. Kommissionen har huvudsakligen anfört att förstainstansrätten i sitt beslut av den 25 april 2001 i mål T‑244/00, Coillte Teoranta mot kommissionen (REG 2001, s. II‑1275), fastslog att ett beslut att utesluta vissa utgifter från finansiering genom garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) inte hade någon direkt inverkan på den rättsliga ställningen för mottagaren av gemenskapsstödet.
38. Enligt kommissionen är skälen i det beslutet tillämpliga på motsvarande sätt på ERUF:s och andra strukturfonders förvaltning under programperioden 1994/1999. Detta resonemang är möjligt eftersom förvaltningen av dessa fonder bygger på principen om separation av de rättsliga förhållandena mellan kommissionen och medlemsstaterna och också mellan medlemsstaterna och stödmottagarna.
39. Kommissionen anser att Republiken Italien i förevarande fall genom det ifrågasatta beslutet ges ett utrymme för skönsmässig bedömning gentemot den slutliga stödmottagaren när det gäller återkrav av felaktigt erhållna belopp. Eventuella återbetalningar från sökandens sida av stöd som betalats till denne i förevarande fall följer inte av det ifrågasatta beslutet i sig utan av en eventuell åtgärd från behöriga myndigheters sida på grundval av de nationella bestämmelserna.
40. För att verkställa det ifrågasatta beslutet på ett riktigt sätt skulle det följaktligen endast krävas att Republiken Italien återbetalade det i beslutet angivna felaktigt erhållna beloppet till kommissionen. Om detta är fallet följer därav att det ifrågasatta beslutet inte berör sökanden direkt.
41. Kommissionen har följaktligen i första hand begärt att talan skall avvisas.
42. Sökanden har gjort gällande att bestämmelserna i EG-fördraget avseende enskildas rätt att väcka talan inte kan tolkas restriktivt (domstolens dom av den 15 juli 1963 i mål 25/62, Plaumann mot kommissionen, REG 1963, s. 197; svensk specialutgåva volym 1, s. 181). Talerätt skall enligt sökanden således tillerkännas varje person som har rättskapacitet, såsom krävs i bestämmelserna i detta fördrag, och som berörs personligen och direkt av det ifrågasatta beslutet.
43. Sökanden anser att denna lösning äger giltighet även när sökanden är ett offentligt organ som uppfyller vissa villkor (förstainstansrättens dom av den 15 juni 1999 i mål T-288/97, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia mot kommissionen, REG 1999, s. II‑1871).
44. Enligt sökanden berör det ifrågasatta beslutet i förevarande fall denne direkt och personligen, även om det inte är formellt riktat till sökanden, eftersom sökanden kan identifieras som den som rättsakten faktiskt är riktad till och eftersom det finns ett uppenbart orsakssamband mellan dess individuella situation och den antagna rättsakten. Den aktuella rättsakten har inte alls någon normativ karaktär eller allmän räckvidd utan den antogs med särskild hänsyn till sökandens situation, varför sökanden har rätt att föra talan (domstolens dom av den 13 maj 1971 i de förenade målen 41/70–44/70, International Fruit Company m.fl. mot kommissionen, REG 1971, s. 411, av den 18 november 1975 i mål 100/74, CAM mot kommissionen, REG 1975, s. 1393, och av den 21 november 1989 i mål C-244/88, Usines coopératives de déshydratation du Vexin m.fl. mot kommissionen, REG 1989, s. 3811).
45. När det gäller den ytterligare förutsättning som är nödvändig för att kunna väcka talan, nämligen att ingen genomförandeåtgärd som gör det möjligt att tillämpa rättsakten i fråga måste antas, anser sökanden att det rimligen kan anses att även denna är uppfylld i förevarande fall. Det ifrågasatta beslutet har nämligen direkt inverkan på sökandens rättsliga ställning och det är utformat så att det inte lämnar något utrymme för skönsmässig bedömning åt den till vilken beslutet är riktat, det vill säga Republiken Italien, beträffande genomförandet av detsamma, vilket består enbart i återbetalning av de belopp som ERUF tidigare betalt, utan att någon ytterligare normativ åtgärd är nödvändig. Sökanden anser att sådana omständigheter enligt fast rättspraxis är tillräckliga för att grunda enskildas rätt att föra talan (domstolens dom av den 5 maj 1998 i mål C‑386/96 P, Dreyfus mot kommissionen, REG 1998, s. I-2309, punkt 43, och där angiven rättspraxis).
46. Sökanden har för övrigt understrukit att det, tvärtemot vad kommissionen har hävdat, har funnits direkta rättsliga band mellan sökanden och kommissionen avseende projektet i fråga. Sökanden har därvid hänvisat särskilt till skrivelsen av den 30 oktober 1997, genom vilken kommissionen direkt meddelade sin inställning beträffande ett beviljande av den förlängning som sökanden hade begärt för att avsluta arbetena.
Förstainstansrättens bedömning
47. Enligt artikel 113 i rättegångsreglerna kan förstainstansrätten när som helst, även på eget initiativ, pröva om talan skall avvisas till följd av att det föreligger rättegångshinder som inte kan avhjälpas och därvid fatta beslut i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 114.3 och 114.4 i dessa regler.
48. Enligt artikel 114.3 i rättegångsreglerna skall återstoden av förfarandet vara muntligt, om förstainstansrätten inte bestämmer annat.
49. Förstainstansrätten finner att handlingarna i förevarande mål innehåller tillräckliga upplysningar. Det finns därför ingen anledning att inleda det muntliga förfarandet.
50. Förstainstansrätten erinrar om att enligt artikel 230 fjärde stycket EG får varje fysisk eller juridisk person, på i första och andra styckena i denna artikel angivna villkor, väcka talan mot ett beslut som är riktat till honom eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör honom.
51. I förevarande fall är det ostridigt att kommissionen delgav Republiken Italien det ifrågasatta beslutet.
52. Under dessa förhållanden skall det undersökas huruvida sökanden, som inte kan anses var den som det ifrågasatta beslutet är riktat till i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, har rätt att väcka talan om ogiltigförklaring mot detta beslut på den grunden att beslutet berör sökanden direkt och personligen.
53. När det gäller den direkta inverkan framgår det av fast rättspraxis att detta villkor förutsätter att den påtalade gemenskapsåtgärden direkt inverkar på den enskildes rättsliga ställning och att den är utformad så att den inte lämnar dem till vilka åtgärden är riktad, och som skall genomföra den, något utrymme för skönsmässig bedömning. Detta innebär att genomförandet skall ha en rent automatisk karaktär och följa enbart av gemenskapslagstiftningen utan att några mellanliggande regler behöver tillämpas (domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet Dreyfus mot kommissionen, punkt 43, förstainstansrättens dom av den 15 september 1998 i mål T‑54/96, Oleifici Italiani och Fratelli Rubino mot kommissionen, REG 1998, s. II-3377, punkt 56, av den 13 december 2000 i mål T‑69/99, DSTV mot kommissionen, REG 2000, s. II‑4039, punkt 24, och av den 22 november 2001 i mål T-9/98, Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie mot kommissionen, REG 2001, s. II‑3367, punkt 47, samt förstainstansrättens beslut av den 10 september 2002 i mål T‑223/01, Japan Tobacco och JT International mot parlamentet och rådet, REG 2002, s. II-3259, punkt 45). Detsamma gäller när den möjlighet som mottagarna har att avstå från att vidta åtgärder med anledning av gemenskapsrättsakten är rent teoretisk, eftersom det inte råder något tvivel om att de har för avsikt att ge rättsakten följdverkningar (domstolens dom av den 17 januari 1985 i mål 11/82, Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, REG 1985, s. 207, punkterna 8–10, och domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet Dreyfus mot kommissionen, punkt 44).
54. Förstainstansrätten konstaterar i förevarande fall att genom att det ifrågasatta beslutet gav uttryck för kommissionens vägran att förlänga fristen för att ansöka om slutlig betalning och genom att det omtvistade stödet avslutades slutligt däri, på grundval av de utgifter som betalts senast den 31 december 1997 avseende arbeten som avslutats senast den 5 september 2002, uteslöts all betalning från ERUF inom ramen för det omtvistade stödet avseende utgifter som antingen betalats efter den 31 december 1997 eller som avsåg arbeten som inte avslutats den 5 september 2002, och som därigenom inte täcktes av nämnda stöd.
55. Av detta framgår att det ifrågasatta beslutet således dels har till följd att ERUF befrias från skyldigheten att utge stödbelopp som ännu inte beviljats avseende utgifter för vilka rätten till stöd gått förlorad, dels gör det möjligt för kommissionen att återkräva belopp som ERUF redan erlagt avseende sådana utgifter. Det ifrågasatta beslutet har därigenom till följd att det finansiella stödet från ERUF ”nedsätts” (förstainstansrättens beslut av den 6 juni 2002 i mål T‑105/01, SLIM Sicilia mot kommissionen, REG 2002, s. II‑2697, punkt 47).
56. När det gäller fastställandet av följderna av detta beslut för sökanden konstaterar förstainstansrätten att sökanden, enligt det ursprungliga beslutet av den 22 december 1993 att bevilja det omtvistade stödet, var den myndighet som ansvarade för att genomföra projektet. Det framgår av handlingarna i målet att sökanden i enlighet med artikel 21.1 i förordning nr 4253/88 såsom ansvarig mottog betalning av belopp motsvarande det omtvistade stödet för att tilldela de slutliga mottagarna dessa belopp. Det framgår av det ifrågasatta beslutet att dessa betalningar i enlighet med artikel 21.3 i förordning nr 4253/88 motsvarade 80 procent av hela det omtvistade stödet.
57. Under dessa förhållanden kan det ifrågasatta beslutet endast anses ha direkt inverkan på sökandens rättsliga ställning om sökanden, på grund av detta beslut och utan att Republiken Italien har haft något utrymme för skönsmässig bedömning i detta avseende, dels gått miste om betalning av belopp för vilka ERUF befriats från ansvar och som motsvarar belopp som ännu inte erhållits från ERUF av det omtvistade stödet och avser utgifter för vilka rätten till ersättning gått förlorad, dels tvingats att återbetala felaktigt erhållna belopp motsvarande belopp som redan hade mottagits av detta stöd och som var avsedda att täcka utgifter för vilka rätten till ersättning gått förlorad.
58. Förstainstansrätten har emellertid redan fastslagit att sådana konsekvenser varken följer av ett beslut av kommissionen att avsluta ett finansiellt stöd från ERUF eller av någon annan gemenskapsrättslig bestämmelse som styr ett sådant besluts rättsverkningar (beslutet i det ovan i punkt 55 nämnda målet SLIM Sicilia mot kommissionen, punkt 51).
59. Det skall i detta avseende inledningsvis erinras om att det enligt gemenskapens institutionella system och de regler som styr relationerna mellan gemenskapen och medlemsstaterna ankommer på de senare, i avsaknad av en motsatt gemenskapsrättslig bestämmelse, att inom sina territorier svara för att gemenskapsbestämmelserna genomförs (dom av den 21 september 1983 i de förenade målen 205/82–215/82, Deutsche Milchkontor m.fl., REG 1983, s. 2633, svensk specialutgåva, volym 7, s. 233, och av den 7 juli 1987 i de förenade målen 89/86 och 91/86, Étoile commerciale och CNTA mot kommissionen, REG 1987, s. 3005, punkt 11, samt beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Coillte Teoranta mot kommissionen, punkt 42). Vad närmare bestämt avser finansieringsåtgärder som vidtagits inom ramen för ERUF, åligger det medlemsstaterna enligt artikel 23.1 i förordning nr 4253/88 att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att indriva belopp som förlorats till följd av oegentligheter eller försumlighet.
60. Såsom domstolen har fastställt i sin dom av den 22 januari 2004 i mål C‑271/01, COPPI (REG 2004, s. I-0000), punkterna 39 och 40, kommer i sistnämnda bestämmelse den subsidiaritetsprincip som anges i sjätte skälet i förordning nr 2082/93 till uttryck, vilken – vad gäller användningen av medel från ERUF och utan att det påverkar kommissionens befogenheter, särskilt inte dess befogenheter såsom ansvarig för förvaltningen av gemenskapens finansiella resurser – innebär att genomförandet av stödformer främst bör vara medlemsstaternas ansvar på lämplig geografisk nivå beroende på förhållandena i varje medlemsstat (se även, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens beslut av den 15 mars 2004 i de förenade målen T-66/02 och T-139/02, Institouto N. Avgerinopoulou m.fl. mot kommissionen, REG 2004, s. I-0000, punkt 64).
61. I detta system ankommer det således enligt domstolens rättspraxis på de nationella myndigheterna att genomföra gemenskapsbestämmelserna och att i förhållande till de berörda ekonomiska aktörerna fatta nödvändiga individuella beslut. Vid detta genomförande skall medlemsstaterna handla i enlighet med de regler och villkor som föreskrivs i den nationella lagstiftningen, dock med beaktande av de gränser som fastställts i gemenskapsrätten (domen i det ovan i punkt 59 nämnda målet Étoile commerciale och CNTA mot kommissionen, punkt 12, och beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Coillte Teoranta mot kommissionen, punkt 42).
62. Förstainstansrätten understryker i detta avseende att ett territoriellt offentligt organ, såsom sökanden, som fått i uppgift att på regional nivå förvalta det stöd som erhållits från ERUF, inte kan jämställas med själva medlemsstaten (domstolens beslut av den 21 mars 1997 i mål C-95/97, Région wallonne mot kommissionen, REG 1997, s. I‑1787, punkt 6). Det framgår för övrigt av de tillämpliga bestämmelserna, särskilt artikel 4.1 första stycket i förordning nr 2052/88, att det i dessa görs klar åtskillnad mellan å ena sidan medlemsstaterna och å andra sidan de behöriga organ eller myndigheter som utses av dessa på nationell, regional eller lokal nivå.
63. Det är mot denna bakgrund som prövningen av den direkta inverkan på sökanden skall göras.
64. Vad för det första gäller ERUF:s befrielse från ansvar för de belopp som ännu inte betalats konstaterar förstainstansrätten att det i det ifrågasatta beslutet endast anges för Republiken Italien att dessa belopp inte kommer att betalas på grund av att det omtvistade stödet avslutats. Det framgår emellertid av artikel 21.5 i förordning nr 4253/88 att det, med undantag för vissa stödformer som inte är i fråga i förevarande fall, bland annat de som avses i artikel 5.2 första stycket e i förordning nr 2052/88, är till den berörda medlemsstaten som kommissionen betalar gemenskapskrediter som lämnas som finansiellt stöd från ERUF (domen i det ovan i punkt 60 nämnda målet COPPI, punkterna 37, 38 och 41, samt generaladvokaten Albers förslag till avgörande i det målet (REG 2004, s. I-0000), punkt 61).
65. I förevarande fall är det ingenting som hindrar att Republiken Italien beslutar att av egna medel täcka den del för vilken rätten till gemenskapsfinansiering gåt t förlorad, för att finansiera avslutandet av arbetena avseende projektet i fråga. Förstainstansrätten konstaterar i detta avseende särskilt att stöd från ERUF enligt artikel 4.1 i förordning nr 2052/88 skall vara sådant att det kompletterar eller bidrar till motsvarande nationella åtgärder, varvid det dessutom i artikel 9 i förordning nr 4253/88 anges att gemenskapsstöd i enlighet med additionalitetsprincipen inte får ersätta offentliga utgifter som täcks av medlemsstaten.
66. Vad för det andra gäller återbetalningen av felaktigt erhållna belopp konstaterar förstainstansrätten att kommissionen i det ifrågasatta beslutet endast angav för Republiken Italien att belopp som hade betalats av gemenskapen och som avsåg utgifter för vilka rätt till ersättning gått förlorad skulle återkrävas av ERUF. Till skillnad från den praxis som normalt följs av kommissionen i fråga om rättsstridigt stöd som förklarats oförenligt med den gemensamma marknaden innehåller det ifrågasatta beslutet inte någon bestämmelse i vilken Republiken Italien åläggs att återkräva felaktigt erhållna belopp från stödmottagarna (se, för ett liknande resonemang, beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Coillte Teoranta mot kommissionen, punkt 45).
67. Den skyldighet som ålagts Republiken Italien i det ifrågasatta beslutet att underrätta den slutliga stödmottagaren om beslutet kan därvid uppenbarligen inte jämställas med en skyldighet att återkräva felaktigt erhållna belopp från denne mottagare. Eftersom sökanden inte var den slutliga mottagaren av det ifrågavarande finansiella stödet, kan under alla förhållanden denna föreskrift inte styrka, vilket sökanden för övrigt heller inte har hävdat, att det ifrågasatta beslutet direkt inverkar på dess rättsliga ställning i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG.
68. Ett korrekt genomförande av det ifrågasatta beslutet innebär följaktligen endast, såsom kommissionen med rätta har hävdat i sina skrivelser, att Republiken Italien återbetalar däri angivna felaktigt erhållna belopp till ERUF (se, för ett liknande resonemang, beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Coillte Teoranta mot kommissionen, punkt 45, samt generaladvokaten Albers förslag till avgörande i det ovan i punkt 64 nämnda målet COPPI, punkterna 58–63).
69. Det skall för övrigt i detta avseende understrykas att kommissionen kan kräva återbetalning av stöd endast från det organ som beviljats detta (generaladvokatens förslag till avgörande i det ovan i punkt 64 nämnda målet COPPI, punkt 58). Såsom redan angetts i punkt 64 ovan betalas emellertid, i ett fall som det ifrågavarande, gemenskapskrediter som lämnas som finansiellt stöd från ERUF av kommissionen till den berörda medlemsstaten (domen i det ovan i punkt 60 nämnda målet COPPI, punkt 41).
70. Under dessa förhållanden är återbetalningen av det gemenskapsstöd som utbetalats till sökanden inte en direkt följd av det ifrågasatta beslutet utan av den åtgärd som Republiken Italien vidtagit i detta syfte, med stöd av sin nationella lagstiftning, för att uppfylla de skyldigheter som följer av gemenskapslagstiftningen på området (domen i det ovan i punkt 59 nämnda målet Deutsche Milchkontor m.fl., punkterna 19 och 20, generaladvokaten Cruz Vilaças förslag till avgörande i det ovan i punkt 59 nämnda målet Étoile commerciale och CNTA mot kommissionen, punkterna 48–52, samt beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Coillte Teoranta mot kommissionen, punkt 47).
71. När det gäller finansiellt stöd från ERUF har förstainstansrätten emellertid redan fastslagit att det inte finns något som möjliggör slutsatsen att medlemsstaten inte har något utrymme för skönsmässig bedömning eller att den till och med saknar rätt att besluta i fråga om en sådan återbetalning (beslutet i det ovan i punkt 55 nämnda målet SLIM Sicilia mot kommissionen, punkt 52).
72. Enligt den subsidiaritetsprincip som anges i sjätte skälet i förordning nr 2082/93 agerar nämligen medlemsstaten, när den vidtar åtgärder med tillämpning av artikel 23.1 i förordning nr 4253/88, med stöd av egen behörighet (se, för ett liknande resonemang, domen i det ovan i punkt 60 nämnda målet COPPI, punkterna 39–45 och 48, och generaladvokaten Albers ovan i punkt 64 nämnda förslag till avgörande i det målet, punkt 72).
73. Det kan således inte uteslutas att särskilda omständigheter kan leda till att Republiken Italien avstår från att kräva återbetalning av det omtvistade stödet och själv bär kostnaden för de belopp som skall återbetalas till ERUF och som den felaktigt ansett sig tillåten att utbetala (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 7 februari 1979 i mål 11/76, Nederländerna mot kommissionen, REG 1979, s. 245, punkt 8, generaladvokaten Cruz Vilaça förslag till avgörande i det ovan i punkt 59 nämnda målet Étoile commerciale och CNTA mot kommissionen, punkt 54, samt beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Coillte Teoranta mot kommissionen, punkt 48).
74. Förstainstansrätten konstaterar i detta avseende först och främst att inget av de beslut som kommissionen har fattat i förevarande fall med avseende på Republiken Italien, oavsett om fråga är om det ursprungliga beslutet av den 22 december 1993 eller de senare besluten av den 28 juli och den 22 december 1995, innehåller bestämmelser i vilka Republiken Italien åläggs att återkräva felaktigt erhållna belopp från sökanden eller de slutgiltiga stödmottagarna.
75. Såsom redan angivits i punkt 65 ovan är det vidare så att det inte kan uteslutas att Republiken Italien finansierar avslutandet av projektet i fråga med egna medel, eftersom det finansiella stödet från ERUF skall vara sådant att det kompletterar eller bidrar till motsvarande nationella åtgärder.
76. I detta avseende skall det påpekas att det inte framgår av handlingarna i målet att Republiken Italien i sina kontakter med sökanden har gett uttryck för en avsikt att övervältra på denna sökande eller de slutliga stödmottagarna de finansiella följderna av varje beslut från kommissionens sida att minska stödet i fråga. I synnerhet har sökanden inte lagt fram något bevis för att finansieringen av projektet upp till ett belopp motsvarande gemenskapsstödet i fråga var villkorad av att stödet i slutändan skulle täckas av ERUF, vilket förhållande gör det ifrågasatta beslutets inverkan på ett eventuellt återkrav av detta stöd ännu mera indirekt (beslutet i det ovan i punkt 37 nämnda målet Coillte Teoranta mot kommissionen, punkt 51). Även om så hade varit fallet skall det under alla förhållanden konstateras att såväl domstolen (domen i det ovan i punkt 59 nämnda målet Étoile commerciale och CNTA mot kommissionen, punkt 13) som förstainstansrätten (beslutet i det ovan i punkt 55 nämnda målet SLIM Sicilia mot kommissionen, punkt 51) redan har fastslagit att ett sådant förhållande inte är tillräckligt för att styrka den direkta inverkan som krävs enligt artikel 230 fjärde stycket EG, eftersom återkravet i ett sådant fall inte är en följd av det ifrågasatta gemenskapsbeslutet utan det följer av en nationell åtgärd som vidtagits självständigt av behöriga nationella myndigheter.
77. Förstainstansrätten påpekar slutligen att även om Republiken Italien skulle besluta att återkräva felaktigt erhållna belopp framgår det inte att denna stat inte skulle ha något utrymme för skönsmässig bedömning beträffande vilket organ som beloppet skall återkrävas från. Det har i synnerhet inte bevisats att Republiken Italien med nödvändighet skulle kräva tillbaka felaktigt erhållna belopp från sökanden och inte från de slutliga stödmottagarna.
78. Av det ovan anförda följer att det efter att det ifrågasatta beslutet antagits ankommer på Republiken Italien att bedöma om det i enlighet med bestämmelser i nationell rätt och under nationell domstolskontroll skall begäras återbetalning av felaktigt erhållna belopp från antingen sökanden eller de slutliga stödmottagarna, och att därvid vidta nödvändiga individuella nationella åtgärder.
79. Förstainstansrätten konstaterar för övrigt att sökanden visserligen har hävdat i sina inlagor att Republiken Italien inte hade något utrymme för skönsmässig bedömning när det gällde att återkräva felaktigt erhållna belopp, men att den inte har lagt fram något bevis som stöder detta påstående. Sökanden har för övrigt inte heller hävdat att, även om det antogs att Republiken Italien hade ett utrymme för skönsmässig bedömning, detta skulle vara rent teoretiskt med hänsyn bland annat till vissa särskilda bestämmelser i nationell rätt beträffande till exempel fördelning av behörighet mellan staten och regionala organ. Förstainstansrätten konstaterar i detta avseende att det, såsom följer av rättspraxis, visserligen inte finns något tvivel om att när kommissionen på en medlemsstats begäran antar skyddsåtgärder eller förklarar ett statligt stöd vara förenligt med den gemensamma marknaden, den medlemsstat som har begärt dessa åtgärder vidtar samtliga de åtgärder som detta föranleder (se bland annat domen i det ovan i punkt 53 nämnda målet Piraiki-Patraiki m.fl. mot kommissionen, punkterna 8 och 9, samt förstainstansrättens dom av den 12 december 1996 i mål T‑380/94, AIUFFASS och AKT mot kommissionen, REG 1996, s. II-2169, punkterna 46 och 47, och av den 5 december 2002 i mål T‑114/00, Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum mot kommissionen, REG 2002, s. II-5121, punkterna 73 och 74), men att detta saknar betydelse i förevarande fall, eftersom Republiken Italien inte begärde att kommissionen skulle anta det ifrågasatta beslutet, varför det, med bortseende från alla bevis som skulle kunna styrka motsatsen, inte kan uteslutas att Republiken Italien avstår från att återkräva stödet i fråga från sökanden eller de slutliga mottagarna.
80. Av detta följer att det ifrågasatta beslutet inte har direkt inverkan på sökandens rättsliga ställning.
81. Inga av de argument eller omständigheter som sökanden har åberopat i sina skrivelser, vilka för övrigt inte har styrkts, kan påverka denna slutsats.
82. Vad för det första gäller domen i det ovan i punkt 45 nämnda målet Dreyfus mot kommissionen, vilken sökanden har hänvisat till som stöd för påståendet att den har rätt att föra talan, konstaterar förstainstansrätten att förhållandena i förevarande fall inte kan jämföras med dem som gav upphov till den domen. Domstolen fastställde nämligen i punkterna 52 och 53 i domen i det ovannämnda målet Dreyfus mot kommissionen att möjligheten för den person till vilken det ifrågasatta beslutet var riktat att avstå från gemenskapsfinansieringen i fråga var ”rent teoretisk”, varför detta beslut, i vilket sådan finansiering nekades, berövade sökanden ”samtliga faktiska möjligheter att genomföra det kontrakt som hade tilldelats den eller erhålla betalning för de leveranser som hade gjorts enligt de överenskomna villkoren”. Av detta skäl ansåg domstolen att sökanden berördes direkt av detta beslut. Motsatsvis följer i förevarande fall av analysen ovan att möjligheten för Republiken Italien att finansiera arbetena av egna medel utan att återkräva felaktigt erhållna belopp från sökanden inte alls är teoretisk.
83. Vad för det andra gäller det i repliken i all korthet åberopade förhållandet att sökanden är ett ”offentligt organ som uppfyller vissa villkor”, är det tillräckligt att erinra om att decentraliserade eller självständiga offentliga myndigheter visserligen kan ha rätt att väcka talan om ogiltigförklaring med stöd av artikel 230 EG, men att frågan huruvida en sådan talan kan prövas i sak, såsom framgår av den av sökanden åberopade domen i det ovan i punkt 43 nämna målet Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia mot kommissionen (punkterna 28–35), är villkorad av att dessa myndigheter bland annat berörs direkt av den ifrågasatta rättsakten. Av de skäl för vilka redogjorts ovan är emellertid det inte fallet för sökanden i förevarande fall.
84. Vad för det tredje gäller det förhållandet att det skulle ha funnits rättsliga band mellan sökanden och kommissionen beträffande projektet i fråga, eftersom vissa handlingar hade skickats direkt av svarandeparten till sökanden, är det tillräckligt att konstatera att ett sådant förhållande, även om det ansågs bevisat, inte alls visar att det finns något direkt band mellan sökanden och det ifrågasatta beslutet i den mening som avses i artikel 230 fjärde stycket EG, eftersom förekomsten av ett sådant band kan bevisas endast om detta beslut har direkt inverkan på sökandens rättsliga ställning utan att några mellanliggande regler skall tillämpas. Av analysen ovan framgår emellertid att så inte är fallet.
85. Vad för det fjärde och slutligen gäller det förhållandet att det ifrågasatta beslutet antogs med beaktande av sökandens särskilda situation, är det tillräckligt att konstatera att ett sådant förhållande, om det ansågs bevisat, på sin höjd skulle kunna styrka att sökanden berörs personligen av beslutet. Detta förhållande är däremot utan relevans för att avgöra huruvida det ifrågasatta beslutet berör sökanden direkt.
86. Av samtliga överväganden ovan följer att det ifrågasatta beslutet inte berör sökanden direkt, eftersom det har inverkan endast på de rättsliga förhållandena mellan kommissionen och Republiken Italien.
87. Det är således inte nödvändigt att undersöka huruvida det ifrågasatta beslutet berör sökanden personligen, utan förevarande talan skall avvisas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
88. Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Sökanden har tappat målet och skall därför ersätta rättegångskostnaderna i enlighet med kommissionens yrkande.
Domslut
På dessa grunder fattar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (tredje avdelningen)
följande beslut:
1) Talan avvisas.
Sökanden skall bära sin rättegångskostnad samt ersätta svarandens rättegångskostnad.