61999CC0146_SV
Generaladvokatens förslag till avgörande
Generaladvokatens förslag till avgörande
I - Inledning
1 I detta mål har Republiken Italien yrkat ogiltigförklaring av kommissionens beslut av den 3 februari 1999(1) till den del kommissionen i detta, vid fastställandet av vissa italienska utgifter som skall påföras fonden, har gjort finansiella rättelser till nackdel för Italien.
2 Tvisten avser minimipris och stöd till produktion av bearbetade produkter av frukt och grönsaker, i detta fall tomater. Kommissionen och Italien är framför allt oense beträffande frågan huruvida bestämmelsen att ett minimipris skall betalas till producenten utgör hinder mot att producenter och bearbetningsföretag kommer överens om att dela vissa omkostnader.
II - Tillämpliga bestämmelser
3 I rådets förordning (EEG) nr 426/86 av den 24 februari 1986 om den gemensamma organisationen av marknaden för bearbetade produkter av frukt och grönsaker(2) finns bestämmelser om produktionsstöd för vissa produkter som framställs av frukt och grönsaker som odlats inom gemenskapen. Enligt artikel 3.1 i denna förordning gäller följande:
"1. Produktionsstöd skall beviljas till de bearbetningsföretag som för råvaror från producenterna har betalat minst minimipriset enligt avtal mellan producenter eller erkända producentgrupper eller sammanslutningar av dessa, å ena sidan, och bearbetningsföretag eller grupper och sammanslutningar av bearbetningsföretag, å andra sidan, som är lagligt etablerade inom gemenskapen."
4 I artikel 4.1 första meningen och artikel 5.1 i förordning nr 426/86, i dess lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 1202/90 av den 7 maj 1990(3), anges de kriterier som kommissionen skall lägga till grund för beräkningen av det minimipris som skall betalas till producenterna och av stödbeloppet.
5 Såvitt avser regleringsåret 1996/97 fastställs både det minimipris som skall betalas till tomatproducenterna och produktionsstödet i bilagorna till förordning (EG) nr 1398/96.(4) I bilaga 1 anges det minimipris som skall betalas till producenterna på följande sätt: "ecu/100 kg netto fritt producenten."
6 Enligt artiklarna 2, 3 och 4 i kommissionens förordning (EEG) nr 1558/91 av den 7 juni 1991 om tillämpningsföreskrifter för produktionsstödet för bearbetade produkter av frukt och grönsaker(5) skall de bearbetningsföretag som önskar få ta del av stödsystemets fördelar lämna ett flertal upplysningar till de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna.
7 I artikel 6 i nyss nämnda förordning föreskrivs följande:
"1. Varje sådant avtal som avses i artikel 3 i förordning (EEG) nr 426/86, i det följande kallat 'bearbetningsavtal', skall ingås skriftligen. Avtalet kan ha formen av ett åtagande att leverera mellan å ena sidan en eller flera producenter och å den andra deras erkända grupp eller sammanslutning som agerar som bearbetningsföretag.
2. I systemet med produktionsstöd skall 'producent' innebära varje juridisk eller fysisk person som i sitt jordbruksföretag odlar en råvara som är avsedd för bearbetning.
3. Bearbetningsavtalet måste närmare ange följande:
a) Namn på och adress till producenten eller den aktuella erkända producentgruppen eller sammanslutningen av producenter.
b) Namn på och adress till bearbetningsföretaget eller den aktuella erkända producentgruppen eller sammanslutningen av bearbetningsföretag.
c) Den kvantitet råvaror som det gäller.
d) Tidsplanen för leveranser till bearbetningsföretaget.
e) Det pris som skall betalas till den andra avtalsparten för råvarorna, exklusive omkostnader i samband med packning, lastning, transport, lossning och betalning av skatt. Alla sådana summor skall redovisas separat.
..."
8 Enligt artikel 12.1 i förordning nr 1558/91 skall bearbetningsföretaget lämna in ansökan om produktionsstöd till den myndighet som utsetts av den medlemsstat inom vars territorium bearbetningen utfördes.
9 Enligt artikel 14.1 d i förordning nr 1558/91 måste en ansökan om stöd särskilt innehålla en försäkran från bearbetningsföretaget om att ett pris som minst motsvarar minimipriset för råvarorna har betalats och att de färdiga produkterna uppfyller de kvalitetskrav som har fastställts av gemenskapen. Enligt artikel 14.2 a och b skall en ansökan om stöd åtföljas av fakturorna på råvarorna, vederbörligen kvitterade av den andra avtalsslutande parten, av vilka det framgår att det pris som betalats för dem var minst detsamma som minimipriset, eller, i fråga om leveransåtaganden, en försäkran från producenten om att bearbetningsföretaget har betalat eller krediterat honom ett pris som minst är detsamma som minimipriset.
10 I artikel 5.2 i rådets förordning (EEG) nr 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken(6), i dess lydelse enligt rådets förordning (EG) nr 1287/95 av den 22 maj 1995(7), föreskrivs följande:
"2. Efter att ha hört fondkommittén skall kommissionen
...
c) besluta om utgifter som inte skall omfattas av gemenskapens finansiering [...] när den finner att utgifterna inte har betalats i överensstämmelse med gemenskapsreglerna.
..."
III - Bakgrund och parternas argument
11 Den 17 juli 1996 träffade de italienska förbunden av producenter och bearbetningsföretag, i enlighet med den italienska lagen nr 88 av den 16 mars 1988 om branschavtal, ett branschavtal avseende industriell bearbetning av tomater under regleringsåret 1996/97(8) (nedan kallat branschavtalet).
12 I artikel 11 i branschavtalet föreskrivs såvitt avser betalning att producenten i egenskap av säljare skall betala "transportkostnaderna endast såvitt avser köp av de behållare som är nödvändiga för att transportera råvarorna". I detta sammanhang träffades emellertid en uttrycklig överenskommelse om att de "transportkostnader" som debiterades producenterna och producentförbunden under inga förhållanden fick överstiga 35 procent av de styrkta kostnaderna för hela transporten inklusive transporten av råvarorna från den plats där dessa skördats till bearbetningsföretagen som "skall betalas av bearbetningsföretagen i enlighet med de gemenskapsrättsliga reglerna".
13 För regleringsåret 1996/97 ingicks sådana bearbetningsavtal som avses i artikel 3 i förordning nr 426/86 på grundval av branschavtalet. I dem föreskrevs följaktligen att bearbetningsföretagen skulle tillhandahålla producenterna de behållare som behövdes för skörd och leverans av råvarorna. Producenterna åtog sig å sin sida att återställa dessa behållare. De åtog sig också att utbetala ersättning för behållare som försvann eller gick sönder.
14 När kommissionen fastställde de sammanlagda italienska utgifter som debiterats fonden gjorde den finansiella rättelser till nackdel för Italien innebärande att 7 421 939 820 LIT av stödet till bearbetningen av tomater undantogs från gemenskapens finansiering - ofullständig betalning av transportkostnaderna till tomatproducenterna (punkt 4.6.8 i den sammanfattande rapporten för budgetåret 1995). Beloppet motsvarar totalt 2 procent av hela det belopp, 371 096 991 020 LIT, som undantogs från gemenskapens finansiering.
15 I den sammanfattande rapporten nr VI/6462/98 - konsoliderad lydelse av den 12 januari 1999 - om kontrolluppgifter för avslut av EUGFJ:s räkenskaper för budgetåret 1995 motiverade kommissionen den finansiella rättelsen på följande sätt:
"Vid kontrollen uppmärksammades att bearbetningsföretagen tvingat tomatproducenterna att betala 35 procent av transportkostnaderna för råvarorna vilket strider mot gemenskapsbestämmelserna, särskilt artikel 6.3 e i förordning (EEG) nr 1558/91.
...
Kommissionens berörda avdelningar anser på grundval av den information som står till förfogande att detta åsidosättande av gemenskapsbestämmelserna innebär en ofullständig betalning av minimipriset till producenterna och en orättvis fördel för bearbetningsföretagen i konkurrensen med motsvarande företag i andra medlemsstater.
..."
16 Republiken Italien hänsköt den 18 maj 1998 denna fråga till ett förlikningsförfarande. I sin slutrapport av den 22 oktober 1998 fann förlikningsorganet att artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 inte var helt entydig, utan åtminstone vid första påseendet kunde tolkas så att den, i enlighet med den italienska regeringens uppfattning, medger att kostnaderna för tilläggstjänster kan debiteras producenterna separat, oberoende av det minimipris som bearbetningsföretagen skall betala. Förlikningsorganet ansåg sig dock inte behörigt att avgöra denna fråga.
17 I anslutning till detta har kommissionen gjort gällande att det förfarande som de italienska myndigheterna har försvarat strider mot gemenskapsrätten och kan jämföras med en ofullständig betalning av minimipriset till producenterna för de levererade råvarorna, vilket medfört en orättvis fördel för bearbetningsföretagen i konkurrensen med motsvarande företag i andra medlemsstater.
18 Kommissionen antog därför det beslut som Republiken Italien nu i en skrivelse av den 17 april 1999, som kom in till domstolen den 21 april 1999, har överklagat.
19 Republiken Italien har yrkat att domstolen skall
1) ogiltigförklara kommissionens beslut K(1999) 208 av den 3 februari 1999(9) om undantagande av vissa utgifter som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGJF) till den del kommissionen, när den fastställde de sammanlagda italienska utgifter som debiterats fonden, gjorde finansiella rättelser till nackdel för Italien innebärande att 7 421 939 820 LIT av stödet till bearbetning av tomater undantogs från gemenskapens finansiering - ofullständig betalning av transportkostnader till tomatproducenterna (punkt 4.6.8 i den sammanfattande rapporten för budgetåret 1995), och
2) förplikta kommissionen att betala rättegångskostnaderna.
20 Enligt den italienska regeringens uppfattning kan man inte av omständigheten att artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 innehåller en uppräkning av kostnader som inte får beaktas vid beräkningen av minimipriset, dra slutsatsen att sådana kostnader under inga omständigheter kan åläggas producenten. Denne måste tvärtom inom ramen för sin företagarverksamhet stå för ett flertal kostnader. Om artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 faktiskt skulle tolkas så att samtliga omkostnader endast skall betalas av bearbetningsföretaget, skulle det därmed ha föreskrivits att ett nettopris måste anges i bearbetningsavtalen.
21 Syftet med ifrågavarande bestämmelse är enligt den italienska regeringen endast att motverka att bestämmelserna om minimipris i praktiken åsidosätts genom svårgenomskådade åtgärder, vilket är orsaken till kravet på separat redovisning av omkostnader. I övrigt har den italienska regeringen gjort gällande att tillhandahållandet och leveransen av behållare inte ingår i bearbetningen, som bearbetningsföretagen ensamma skall betala.
22 Kommissionen har yrkat att domstolen skall
1) ogilla Republiken Italiens talan, och
2) förplikta Republiken Italien att betala rättegångskostnaderna.
23 Kommissionen har i huvudsak gjort gällande att den del av transportkostnaderna som producenten skall betala - även om den är begränsad till 35 procent av de styrkta kostnaderna för transporten i dess helhet - i slutledet minskar minimipriset och strider mot kravet på betalning av ett minimipris "fritt producenten" enligt bilaga 1 till förordning nr 1398/96. Kommissionen har vidare hävdat att det föreligger ett nära samband mellan kostnaderna för användningen av de behållare som behövs för transporten av råvarorna och kostnaderna för själva transporten. Slutligen har kommissionen påpekat att syftet med bestämmelserna om minimipris är att skydda producenterna.
IV - Bedömning
24 Parterna synes vara ense om att organisationen av ifrågavarande marknad utesluter att producenterna betalar transport-(10) och bearbetningskostnader eftersom det minimipris som skall betalas till producenterna definieras som ett pris "fritt producenten".(11) Att övervältra kostnaderna för transporten av råvarorna till bearbetningsföretagen på producenterna är därför uteslutet, vilket även uttryckligen framgår av artikel 11 i branschavtalet.
25 I det överklagade beslutet har kommissionen hävdat att ifrågavarande avtal mellan producenter och bearbetningsföretag är oförenligt med bestämmelserna om minimipris och särskilt med artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91, eftersom kostnaderna i fråga(12) ingår i transport- och bearbetningskostnaderna. Republiken Italien har däremot försökt visa att de kan anses vara skilda från nämnda kostnader. Den har därvid åberopat såväl ordalydelsen i som syftet med artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91.
26 Av det anförda framgår att de nu ifrågavarande kostnadernas natur är oklar.
A - Kostnadernas natur
27 Det skall poängteras att branschavtalet enligt ordalydelsen i artikel 11 avser transportkostnader. Denna ordalydelse får emellertid inte förleda någon till slutsatsen att det i förevarande fall är fråga om huruvida det är tillåtet att på producenterna övervältra transportkostnader i form av ersättning för transporten av råvarorna från denne till bearbetningsföretagen. Frågan är i stället om det är tillåtet att producenterna ersätter bearbetningsföretagen för vissa tjänster.
28 Bearbetningsföretagens tjänster består i tillhandahållandet av behållare som uppenbarligen används av producenterna vid skörden. Kommissionen fäster också central vikt vid producenternas skyldighet att utge ersättning för försvunna eller skadade behållare.
29 Vid den muntliga förhandlingen uppgavs att behållarna användes endast när tomaterna skördades och alltså inte för transporten av råvarorna från producenterna till bearbetningsföretagen, som man skulle kunna tro när man läser artikel 11 i branschavtalet. Denna transport sker enligt uppgift från den italienska
regeringens ombud, som inte har bestritts av kommissionen, i andra, större behållare. I fortsättningen skall jag därför i princip utgå från denna, såvitt jag kan se, oemotsagda uppgift av den italienska regeringen.
30 De ifrågavarande kostnaderna har samband med de transportkostnader som måste styrkas(13) såtillvida att behållarna är nödvändiga för "transporten av råvarorna till bearbetningsföretagen"(14) och att den fastställda maximiandelen, 35 procent, beräknas direkt på grundval av de sammantagna transportkostnaderna.
31 Av det sagda anser kommissionen sig kunna dra slutsatsen att det föreligger ett nära samband mellan nu ifrågavarande kostnader och transportkostnaderna. Den italienska regeringen har invänt att tillhandahållandet av behållare utgör en separat tjänst som inte ingår i transporten av råvarorna till bearbetningsföretagen.
32 Under det administrativa förfarandet invände kommissionen att Republiken Italiens nyss nämnda påstående utgjorde en ny grund som inte fick åberopas enligt artikel 42.2 i domstolens rättegångsregler. Eftersom den italienska regeringens ombud vid den muntliga förhandlingen förklarade att Republiken Italien inte krävde att nu ifrågavarande kostnader skulle bedömas fristående från transportkostnaderna, avstod kommissionen uttryckligen från invändningen att påståendet inte fick åberopas. Om den inte hade gjort detta skulle det ha funnits anledning att diskutera om Republiken Italiens ifrågavarande påstående var ett nytt argument eller en ny rättslig grund.(15)
33 De ifrågavarande kostnadernas natur förblir följaktligen oklar. Om kostnaderna utgör transportkostnader är deras tillåtlighet med hänsyn till den klara ordalydelsen av förordning nr 1398/96 nämligen tveksam.
34 Man måste till en början ge den italienska regeringen rätt i att transporten av råvarorna å ena sidan, och tillhandahållandet av behållare vid skörden å andra sidan, är två olika tjänster. Det skulle ändå kunna synas påkallat att hänföra nu ifrågavarande kostnader till de direkta transportkostnaderna med tanke på att möjligheten att förfoga över behållarna är ett nödvändigt villkor för att slutföra, lasta och transportera skörden, vilket till och med framgår av artikel 11 i branschavtalet. Detta talar å andra sidan för det samband mellan transporten i sig och tillhandahållandet av behållare som kommissionen har åberopat.
35 Kommissionen har, inte utan fog, också åberopat att ifrågavarande kostnader även enligt artikel 11 i branschavtalet ingår i transportkostnaderna och till sin storlek är beroende av storleken av de sammanlagda transportkostnaderna.
36 Sistnämnda argument förefaller emellertid föga övertygande, eftersom ifrågavarande kostnaders natur, med hänsyn till syftet med bestämmelserna om minimipris, inte kan vara beroende av hur de berörda avtalsparterna betecknar dem och beräkningen av dem mindre rör deras natur än bedömningen av frågan om de får åläggas producenterna med hänsyn till den faktiska effekt de får för dessa.
37 Om man godtar vad den italienska regeringens ombud anförde vid den muntliga förhandlingen används de tillhandahållna behållarna uppenbarligen inte för att transportera råvarorna. Är detta riktigt synes det vara uteslutet att inbegripa tillhandahållandet av behållarna i den faktiska transporten av råvarorna.
38 Används behållarna däremot för transport av råvarorna till bearbetningsföretagen är det inte rimligt att göra en sådan åtskillnad mellan den tjänst dessa företag utför och den faktiska transporten. Bearbetningsföretagens faktiska tjänst - tillhandahållande av behållare - påverkas visserligen inte av hur behållarna används. I ett sådant fall bör det avgörande emellertid vara att bearbetningsföretagens ifrågavarande tjänst är en absolut nödvändig förutsättning för att råvarorna skall kunna transporteras.
39 Ytterligare ett argument för kommissionens uppfattning skulle man kunna hitta i en jämförelse med bestämmelserna om internationella köp. I Incoterms(16) för år 2000 föreskrivs nämligen beträffande försäljning "fritt fabriken" (EXW) att det i tveksamma fall åligger köparen att betala kostnaderna för varutransporten. Detta betyder emellertid att transportkostnaderna i ett sådant fall - som motsvarar försäljningen av råvaror fritt producenten - omfattar sådana kostnader som de nu ifrågavarande.
40 Om nu ifrågavarande kostnader, i enlighet med vad som anfördes vid den muntliga förhandlingen, kan ses som fristående från transportkostnaderna måste emellertid frågan om producenten får betala dem på grundval av ifrågavarande branschavtal prövas mot bakgrund av bestämmelserna om minimipris. I enlighet med vad parterna anfört skall man därvid utgå ifrån ordalydelsen i och syftet med dessa bestämmelser.(17)
B - Ordalydelsen i artikel 6.3 e i förordning nr 1588/91
41 Skyldigheten att enligt artikel 6.3 e i förordning nr 1588/91 göra en uppdelning mellan minimipriset och omkostnaderna är inte i sig skäl för ett principiellt förbud mot att producenten övertar ansvaret för betalning av omkostnader. Tvärtom ligger det, som den italienska regeringen med rätta har anmärkt, till och med nära till hands att bejaka tillåtligheten av ett sådant övertagande, eftersom skyldigheten att redovisa omkostnaderna separat rimligen endast kan avse sådana kostnader som enligt marknadsorganisationen får betalas av producenten.
42 Artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 innehåller också begränsningen att alla summor av angivna omkostnader i förekommande fall skall redovisas separat. Denna begränsning skulle kunna betyda att kostnaderna skall eller kan redovisas endast när marknadsorganisationen över huvud taget tillåter att producenten betalar dem.
43 Den italienska regeringens argumentation synes såtillvida inte vara uppenbart ogrundad. Däremot skall det som kommissionen i detta hänseende har anfört tillbakavisas. Man kan inte av ordalydelsen i artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 utläsa att producenten över huvud taget inte får överta betalningsansvar för kostnader som de avtalsslutande parterna kvalificerar som transportkostnader.
En tolkning som grundas på ordalydelsen i bestämmelsen ter sig alltså inte helt övertygande.
C - Systematiken i och syftet med minimiprisregleringen enligt ifrågavarande marknadsorganisation
44 Bestämmelsen i artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 tillåter i sig inte någon bedömning av tillåtligheten av att producenten betalar kostnader. Den kan därför inte läsas isolerat. Tillåtligheten måste i stället bedömas i ljuset av en helhetsbedömning av bestämmelserna om minimipris.
45 I förevarande fall framgår entydigt av bilaga 1 till förordning nr 1398/96 att det minimipris som skall betalas till producenten är ett pris "fritt producenten" med den logiska konsekvensen att kostnaderna för transporten av råvarorna, som jag redan har anfört, skall betalas av bearbetningsföretagen.(18)
46 Bestämmelserna om minimipris för bearbetade produkter av tomater grundar sig på bearbetningsavtalen och syftar bland annat till att säkerställa producentens inkomst. Det produktionsstöd som på vissa villkor beviljas bearbetningsföretagen är avpassat så, att dessa skall kunna köpa råvarorna på den gemensamma marknaden till priser som är konkurrenskraftiga i förhållande till priserna på världsmarknaden.(19)
47 För att man skall kunna kontrollera att det fastställda minimipriset verkligen har betalats till producenterna måste därför det pris som har betalats kunna skiljas från andra penningtransaktioner i bearbetningsavtalen. Detta har Republiken Italien, inte utan fog, påpekat.
48 Det sagda innebär att bestämmelserna om minimipris principiellt inte utgör något hinder mot att producenter betalar omkostnader, förutsatt att dessa klart framgår av bearbetningsavtalen och att bestämmelsernas syfte inte äventyras.
49 Förutsatt att tillhandahållandet av behållare i förevarande fall är en tjänst som inte ingår i transporten av råvarorna till bearbetningsföretagen kan jag inte se något skäl för att redan från början utesluta kostnadsansvar för producenterna endast därför att ifrågavarande tjänst har utförts av bearbetningsföretagen och inte av en oberoende tredje man.
50 Kommissionen ser ändå en viss risk för att syftet med bestämmelserna om minimipris äventyras genom att bestämmelsen i artikel 11 i branschavtalet, och de bearbetningsavtal som ingåtts på grund av denna, ytterst leder till att bearbetningsföretagen på ett otillåtet sätt kommer att reducera det fastställda minimipriset med ett belopp som motsvarar 35 procent av transportkostnaderna.
51 Denna invändning kräver en närmare prövning. Även om man anser att producenternas ifrågavarande betalning av en viss del av kostnaderna i princip är tillåten, eftersom den är avsedd att ersätta en särskild tjänst som inte kan anses ingå i transporten av råvarorna till bearbetningsföretagen och bearbetningen, finns det nämligen med hänsyn till beräkningsmetoden ändå anledning att diskutera hur denna tjänst debiteras producenterna.
52 Det skall i detta sammanhang anmärkas att beräkningen av nu ifrågavarande kostnader enligt artikel 11 i branschavtalet grundas på storleken av de sammantagna transportkostnaderna. Närmare detaljer skall enligt denna bestämmelse framgå av de enskilda bearbetningsavtalen. I dessa föreskrivs uppenbarligen, enligt de standardavtal som den italienska regeringen har företett, att producenterna skall betala 35 procent av de sammantagna transportkostnaderna. Detta innebär emellertid att producenternas andel av kostnaderna inte nödvändigtvis beräknas på grund av de kostnader som faktiskt har uppkommit, utan tvärtom schabloniseras.
53 I detta sammanhang har kommissionen med rätta hänvisat till att bestämmelserna om minimipris är tvingande. Den anser det därför uteslutet att dessa bestämmelser direkt eller indirekt urholkas. Detta utesluter visserligen principiellt inte att producenten betalar vissa omkostnader som inte står i direkt samband med transporten och bearbetningen, men ett sådant betalningsansvar måste vara förenligt med bestämmelsen om ett minimipris "fritt producenten". Den principiella möjligheten att i kostnadstäckande syfte debitera producenterna kostnader för särskilda tjänster som inte står i direkt samband med transporten och bearbetningen av råvarorna upphör följaktligen, så snart en sådan debitering medför en ofullständig betalning av det tvingande minimipriset.
54 Risken för en sådan ofullständig betalning föreligger om de kostnader som debiteras producenten inte motsvarar bearbetningsföretagets faktiska utgifter för att utföra ifrågavarande tjänster. I den mån som det i branschavtalet föreskrivs ersättning för skadade eller försvunna behållare på självkostnadsbasis, synes bestämmelsen i fråga alltså inte vålla några betänkligheter. Däremot leder en schablonmässigt bestämd andel av kostnaderna för tillhandahållande av behållare vid skörden till en otillåten minskning av det minimipris som skall betalas till producenten, i den mån som detta därigenom reduceras med den del av kostnaderna som överstiger bearbetningsföretagets faktiska utgifter.
55 Tillämpningen av bestämmelserna om minimipris kan slutligen inte vara beroende av om minimipriset först krediteras producenterna, för att sedan avräknas mot fordringar av bearbetningsföretagen som hänför sig till omkostnader, eller om det redan från början endast betalats till viss del.
56 Oavsett nu ifrågavarande kostnaders natur har kommissionen därför rätt när den konstaterar att de bearbetningsavtal som har ingåtts på grundval av branschavtalet har fått en "ofullständig betalning av minimipriset till producenterna" till följd. Eftersom bestämmelserna om minimipris är tvingande, har ifrågavarande utgifter alltså inte gjorts i enlighet med gemenskapsbestämmelserna i den mening som avses i artikel 5.2 i förordning nr 729/70 i dess lydelse enligt förordning nr 1287/95.
V - Kostnader
57 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Eftersom Republiken Italien har tappat målet och kommissionen har yrkat ersättning för rättegångskostnaderna, skall Republiken Italien förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
VI - Förslag till avgörande
58 På grund av vad jag i det föregående har anfört föreslår jag att domstolen skall meddela följande dom:
1) Republiken Italiens talan ogillas.
2) Republiken Italien förpliktas att betala rättegångskostnaderna.
(1) - Beslut 1999/186/EG av den 3 februari 1999 om undantagande från gemenskapsfinansiering av vissa utgifter som verkställts av medlemsstaterna inom ramen för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ), K(1999) 208, EGT L 61, s. 34.
(2) - EGT L 49, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 20, s. 107.
(3) - EGT L 119, s. 66; svensk specialutgåva, område 3, volym 32, s. 171.
(4) - Kommissionens förordning (EG) nr 1398/96 av den 18 juli 1996 om fastställande för regleringsåret 1996/97 av det minimipris som skall betalas till producenter av tomater och av beloppet för produktionsstödet för bearbetade produkter av tomater (EGT L 180, s. 6).
(5) - EGT L 144, s. 31; svensk specialutgåva, område 3, volym 37, s. 226.
(6) - EGT L 94, s. 13; svensk specialutgåva, område 3, volym 3, s. 23.
(7) - EGT L 125, s. 1.
(8) - GURI nr 187 av den 10 augusti 1996.
(9) - Beslut 1999/186/EG (ovan fotnot 2).
(10) - I fortsättningen kallas de i artikel 6.3 e i förordning nr 1558/91 nämnda kostnader som måste styrkas för transportkostnader.
(11) - Se endast bilaga 1 till förordning nr 1398/96 (ovan fotnot 5).
(12) - I fortsättningen kallas de kostnader som enligt branschavtalet har debiterats för tillhandahållandet av behållare för nu ifrågavarande kostnader.
(13) - Ovan fotnot 11.
(14) - Jämför ordalydelsen av artikel 11 i branschavtalet, ovan punkt 12 i detta förslag.
(15) - Beträffande skillnaden mellan en ny rättslig grund och ett nytt argument inom ramen för artikel 42.2 i rättegångsreglerna, se domar av den 12 juni 1958 i mål 2/57, Compagnie des hauts fourneaux de Chasse mot Europeiska kol- och stålgemenskapens höga myndighet (REG 1958, s. 131, D 58-135), av den 15 december 1961 i mål 19/60, Societé Fives Lille Cail m.fl. mot Europeiska kol- och stålgemenskapens höga myndighet (REG 1961, s. 561, D 61-613) och av den 19 maj 1983 i mål 306/81, Verros mot parlamentet (REG 1983, s. 1755).
(16) - "International Commercial Terms" (internationella handelskammarens regler).
(17) - Se ovan punkt 3 ff i detta förslag.
(18) - Se ovan punkt 24 i detta förslag.
(19) - Blumann, C, Politique agricole commune: Droit communautaire agricole et agro-alimentaire, 1996, punkt 500.